Džonsone Airisa

Dzīvais mērķis

Airisa Dzonsone

Dzīvais mērķis

.

.

PROLOGS

Danzara, Horvātija, 19. septembris

Suņi gaudoja.

Ak Dievs, kaut tie vienreiz apklustu, nodomāja

Besa.

Fokuss.

Kadrs.

Uz. priekšu!

Tumšs. Noregulē gaismu!

Bērni...

Ak Dievs, kādēļ?

Nedomā par to. Tikai fotografē. fokuss.

Kadrs.

Vajadzīga jauna filma.

Drebošām rokām Besa atvēra aparātu, izņēma filmiņu un ielika jaunu.

- Mums jāiet, mis Greidija. - Seržants Broks nostājās durvīs viņai aiz muguras. Viņa vārdi skanēja pieklājīgi, taču sejas izteiksme pauda pretīgumu. - Viņi jau ir pie paša ciemata. Jums nevajadzētu šeit atrasties.

Fokuss.

Kadrs.

Asinis. Tik daudz asiņu.

- Mums jāiet.

Nākamā istaba.

No trieciena fotoaparāts nokrita zemē. Seržants Broks, dusmās nobālušu seju, tagad stāvēja viņai pretī.

- Kas tu esi? Kaut kāds vampīrs? Ka tu to spēj?

Viņa nespēja. Vairs ne. Viņa vairs nespēja valdīties. Taču bija jādara. Noliekusies viņa pacēla fotoaparātu.

- Gaidiet mani džipā. Es nebūšu ilgi.

Viņa pat nedzirdēja seržanta lādēšanos, kad, apgriezies uz papēža, viņš atstāja Besu vienu pašu.

Nē, ne jau vienu pašu.

Bērni...

Fokuss.

Kadrs.

Viņa spēja to pārdzīvot.

Nē, nespēja vis.

Atslīgusi pret sienu, Besa aizvēra acis.

Piespieda sevi aizmirst zīdaiņus.

Suņi joprojām gaudoja.

Viņa nespēja tos aizmirst.

Briesmoņi. Pasaule ir pilna ar briesmoņiem.

Tāpēc dari savu darbu. Lai visi ierauga briesmoņus.

Atvērusi acis, viņa metās uz nākamo istabu.

Nedomā! Neklausies suņos!

Tikai nostādi fokusā.

Uzņem kadru.

*

Ej tālāk.

I

Meksika, 21. janvāris, 16.50

Besa būtu ar mieru viņu noslepkavot.

- Redzi? Es jau tev teicu, - starojot sacīja Emīlija. - Viss iet kā pa sviestu.

Džipam iebraucot kārtējā bedrē, Besa pieķērās pie sēdekļa malas.

- Es neciešu cilvēkus, kuri saka - es jau tev teicu. Un vai tu nepārstāsi vienreiz but tik sasodīti jautra?

- Nē, es esmu laimīga. Tu arī būsi, kad sapratīsi, ka man bija pilnīga taisnība, kad pierunāju tevi paņemt mani līdzi. - Emīlija pievērsās šoferim blakussēdeklī. - Vai ilgi vēl jābrauc, Riko?

- Sešas, varbūt septiņas stundas. - Puiša tumsnējo seju izgaismoja priecīgs smaids. - Bet mums vajadzēs apstāties un pa nakti ierīkot nometni. Man jāredz ceļš. Turpmāk tas kļūs mazliet nelīdzens. - Teikumam punktu pielika vēl viens spējš palēciens.

- Vai šis te nav nelīdzens? - dzedri noprasīja Besa.

Riko papurināja galvu.

- Valdība rūpējas par šo ceļu. To, kas ved uz Tenaho, neviens nelabo. Tur ir pārāk maz cilvēku, lai tas kādu interesētu.

- Cik daudz?

- Varbūt simts. Kad es pirms dažiem gadiem braucu projām, bija vairāk. Taču lielākā dala jauniešu ciematu ir pametuši, tāpat kā es. Vai gan kāds gribēs dzīvot ciematā, kura nav pat kinoteātra? - Viņš pameta skatienu pār plecu uz aizmugurē sēdošo Besu. - Es neticu, ka jūs atradīsiet Tenaho kaut ko interesantu fotografēšanai. Tur nekā nav. Nekādu drupu. Neviena ievērojama cilvēka. Kādēļ pūlēties?

- Esmu iecerējusi rakstu sēriju “Traveler” par neatklātajām vietām Meksikā, - paskaidroja Besa. - Un lai tikai Tenaho pamēģina nekā nebūt, citādi “Conde Nost" ļaudis nebūs priecīgi.

- Gan jau mēs kaut ko tev atradīsim, - noteica Emīlija. - Praktiski katrā meksikāņu pilsētā ir laukums un baznīca. Sāksim no turienes.

-Tiešām? Vai tu tagad noteiksi, kas man jāfotografē?

Emīlija pasmaidīja.

- Tikai šoreiz. Es atbalstu šo komandējumu. Man labāk patīk, ja tu pavērs objektīvu pret jaukām, skaistām ainavām, nevis ja prātā jukuši idioti pavērš stobrus pret tevi.

- Man patīk savs darbs.

- Dieva dēļ, pēc Danzaras tu nokļuvi slimnīcā. Tas, ko tu dari, nenāk tev par labu. Tev vajadzēja pabeigt medicīnas skolu un kopā ar mani nodarboties ar bērnu ķirurģiju.

- Man ir pārāk vāji nervi. To es sapratu nakti, kad traumpunktā nomira tas mazais. Nezinu, kā tu spēj izturēt.

- Varētu domāt, ka Somālija nebija nekas sevišķs - un Sarajeva bija tīrākā izprieca. Un Danzara? Kad tu man pastāstīsi, kas notika Danzarā?

Besa sastinga.

- Nejaucies manā darbā, Emīlija! Es runāju nopietni. Man nav vajadzīgs uzraugs. Man jau ir gandrīz trīsdesmit gadu.

-Turklāt tu esi pagurusi un zaudējusi dzīvesprieku, tomēr apsēstība ar sasodīto fotoaparātu neliek tevi mierā. Tas karājas tev kaklā kopš paša ceļojuma sākuma.

Besas plauksta, instinktīvi pašāvusies augšup, noglāstīja fotoaparātu. Viņai tas bija vajadzīgs. Tas bija daļa no viņas pašas. Ja viņai visus šos gadus būtu bijis jādzīvo bez fotoaparāta, viņa justos kā akla. Taču nebija nekādas jēgas to skaidrot Emīlijai.

Emīlija vienmēr visu redzēja tikai melnās un baltās krāsās. Viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka zina, kas ir labi un kas ir slikti, un vienmēr mēģināja panākt, lai Besa dara to, kas, pēc viņas domām, ir pareizi. Lielākoties Besa varēja turēt sevi grožos, bet Danzara bija viņu satriekusi, un tas bija pamodinājis Emīlijas tieksmi aizsargāt. Besai vajadzētu no viņas turēties tālāk, bet viņa sen nebija redzējusi Emīliju.

Turklāt viņa mīlēja sasodīto izrīkotāju.

Tagad Emīlija bija pilnībā iejutušies vecākās māsas lomā. Vajadzēja mainīt sarunas tematu, pirms viņa kļuva vēl valdonīgāka.

- Emīlija, varbūt pamēģināsim sazvanīt Tomu pa mobilo? Riko sacīja, ka pavisam drīz mes būsim ārpus jebkuras uztveršanas zonas.

Kā jau Besa bija paredzējusi, Emīlija acumirklī aizmirsa iepriekšējo sarunu. Viņas vīrs Toms un desmit gadus vecā meitiņa Džūlija bija Emīlijas dzīves centrā.

- Laba doma, - viņa sacīja, izvilkdama telefonu un uzspiezdama numuru. - Var gadīties, ka šī ir mana pēdējā izdevība. Viņi rītausmā dodas uz Kanādu padzīvoties savā vaļā. Nekāda telefona, nekāda TV, nekāda radio. Tikai Toms, kas nodod izdzīvošanas mākslu savai mantiniecei. - Turot pie auss mobilo telefonu, viņa brīdi uzmanīgi klausījās, tad nošņācās. - Par vēlu. Tikai sprakšķi. Vai tu nevarēji izvēlēties kādu civilizētāku ciematiņu, kurp mani aizvest?

- Es neizvēlējos, mani nosūtīja komandējumā. Un tevi neviens neaicināja braukt līdzi.

Nelikdamās ne zinis par dzēlienu, Emīlija pievērsās Riko, kurš pieklājīgi tēloja, ka nedzird abu māsu diskusiju.

- Mēs varam apstāties. Jau satumst.

-Apstāsimies, tiklīdz es atradīšu gabaliņu līdzenas zemes, kur ierīkot nometni.

Pamājusi Emīlija uzlūkoja Besu.

- Nedomā, ka es pateicu visu, ko gribēju sacīt. Mūsu saruna vēl nav beigusies.

Besa aizvēra acis.

- Ak Dievs!

- Viņi apstājušies, lai pārnakšņotu. Viņi ierīko nometni. - Kaldaks nolaida lejā binokli. - Taču nav šaubu, ka viņi dodas uz Tenaho. Ko tu domā darīt?

Pulkvedis Rafaels Estevans sarauca pieri.

- Ļoti nepatīkami. Tas var izraisīt sarežģījumus. Kad tu gaidi kādu vēsti no Mehiko?

- Pēc stundas vai divām. Es nosūtīju ziņojumu, tiklīdz viņus šorīt ieraudzījām. Ir jau noskaidrots, ka viņu licences reģistrētas Laropesa ceļojumu birojā. Visvairāk laika prasīs noskaidrot, kāda velna pēc viņi ieradušies un kas viņi tādi ir.

- Nepatīkami, - nomurmināja Estevans. - Es nojaušu, ka būs sarežģījumi. Un viss gāja tik labi.

-Tad tiec vaļā no sarežģījumiem. Vai ne tādēļ tu mani šurp atsauci?

- Jā. - Estevans pasmaidīja. - Tevi šajā reģionā augstu vērtē. Ko tu iesaki?

Novāc viņus! Šeit to izdarīt nebūtu nekādu grūtību. Stunda, ne vairāk, un tavas raizes ir likvidētas.

- Bet ja nu viņi nav nevainīgi tūristi? Ja nu viņiem ir nopietna aizmugure?

Kaldaks paraustīja plecus.

- Tur jau ir tā problēma ar tādiem cilvēkiem kā tu, -sacīja Estevans. - Pārāk asinskāri. Nav nekāds brīnums, ka Heibins labprāt tevi atlaida.

- Es neesmu asinskārs. Tu gribēji atrisinājumu. Es tev to devu. Un Heibinam nav nekādu iebildumu pret asinīm. Viņš mani nosūtīja pie tevis tāpēc, ka jutās neomulīgi manā klātbūtnē.

- Kāpēc?

- Viņa pareģis sacīja, ka es būšot viņa nāve.

Estevans sāka nevaldāmi smieties.

- Dumjais āzis! - Smiekli aprāvās, kad viņš pameta skatienu uz Kaldaku. Tāda seja... Ja Melno Nezvēru varētu personificēt, tam būtu Kaldaka seja. Viņš redzēja, kāpēc tāds māņticīgs muļķis kā Heibins juties neomulīgi. - Es neizmantoju pareģu pakalpojumus, Kaldak, un esmu ticis galā ar labākiem vīriem par tevi.

- Ja tu tā saki. - Viņš vēlreiz pacēla pie acīm binokli. - Viņi izplāj guļammaisus. Tagad būtu īstais laiks.

- Es teicu, ka mēs pagaidīsim. - Pulkvedis neko tādu nebija teicis, taču nedomāja pieļaut, lai Kaldaks viņu steidzinātu. - Atgriezies nometnē un atnes man ziņojumu, kad tas būs pienācis.

Kaldaks devās uz džipu, kas stāvēja dažus jardus nostāk. Viņa bezierunu paklausībai vajadzēja pārliecināt Estevanu, bet tā nepārliecināja. Sī paklausība radās no vienaldzības, nevis no bailēm, un Estevans necieta vienaldzību. Viņš instinktīvi metās apliecināt savu pārākumu.

- Ja tev kāds jānogalina, tad Galvess ir mani apvainojis. Man nebūs nepatīkami redzēt viņu beigtu, kad atgriezīšos nometnē.

- Viņš ir tavs leitnants. No viņa vēl aizvien var būt kāds labums. - Kaldaks iedarbināja džipu. - Tu esi pārliecināts?

- Es esmu pārliecināts.

- Tad es par to parūpēšos.

- Vai tev nekārojas uzzināt, kā viņš mani apvainojis?

-Nē.

- Es tev, vienalga, pateikšu, - Estevans klusu pavēstīja. Viņš ir ļoti liels muļķis. Viņš man pavaicāja, kas notiks Te-naho. Viņš bijis pārlieku ziņkārīgs. Nepieļauj to pašu kļūdu.

- Kādēļ lai es to darītu? - Kaldaks neizvairījās no Este-vana skatiena. - Ja man tas ir gluži vienalga.

Noraugoties pakaļ džipam, kas palēkdamies ripoja projām pa nogāzi. Estevans juta uzbangojam spēju vilšanos. Nelietis tāds! Ja Kaldaks paklausīja viņa pavēlei nogalināt, tam vajadzēja izraisīt pazīstamo triumfa vilni. Bet tas nenotika.

Kaldakam būs jāseko Galvesam, kad pienāks atbilstošs brīdis. Pašlaik, lai pabeigtu darbu šajā posmā, viņam nepieciešama visa komanda.

Bet pēc Tenaho...

* * *

- Vai tu neguli? - čukstus vaicāja Emīlija.

Besa juta kārdinājumu neatbildēt, bet viņa zināja, ka no tā nebūs nekāda labuma. Apgriezusies guļammaisā uz otriem sāniem, viņa palūkojās uz māsu.

- Neguļu.

Brīdi klusējusi, Emīlija jautāja:

- Vai es kādreiz esmu izdarījusi kaut ko tādu, kas tev nebūtu nācis par labu?

- Nē. - Besa nopūtās. - Tomēr tā ir mana dzīve. Es gribu izdarīt pati savas kļūdas. Tu to nekad neesi sapratusi.

- Un nekad nesapratīšu.

- Tāpēc ka mēs neesam vienādas. Man bija vajadzīgs ilgs laiks, lai saprastu, ko gribu darīt. Tu jau pašā sākumā zināji, ka gribi kļūt par ārsti, un nekad neesi par to šaubījusies.

- Neviens darbs nav tā vērts, lai pārciestu to, ko tu esi pārcietusi. Kāda velna pēc tu to dari?

seja.

- Vai tad tu neredzi, ka es par tevi raizējos? - turpināja Emīlija. - Es tevi tādu nekad neesmu redzējusi. Kādēļ tu negribi man neko stāstīt?

Emīlija nedomāja likties mierā, un Besa bija pārāk pagurusi, lai pretotos. Viņa stomīdamās noteica:

- Es... redzēju briesmoņus.

- Ko?

- Pasaulē ir tik daudz briesmoņu! Kad biju maza, es domāju, ka briesmoņi ir tikai filmās, bet viņi ir mūsu vidū. Reizēm viņi slēpjas, bet, ja briesmoņiem ļauj, viņi izlien no savām alām un saplosa gaba...

Asinis. Tik daudz, asiņu.

Bērni...

- Besa!

Viņa atkal sāka drebēt. Nedomā par to!

- Mēs apstādinām briesmoņus, kad spējam, - viņa, gandrīz raudādama, sacīja. - Bet lielākajai daļai no mums tas apnīk, mēs kļūstam slinki un pārāk aizņemti. Tāpēc, kad briesmoņi patiešām izlien no alām, kādam jādara darbs un jāparāda visiem, ka tie ir izlīduši.

- Mans Dievs, - nočukstēja Emīlija. - Kas gan tevi iecēlis par Žannu d’Arku?

Besa juta, ka pietvīkst.

-Tas nav taisnīgi. Es zinu, ka izklausos pēc muļķes. Un kāda gan no manis Zaima d’Arka! Es visu laiku baidos. -Viņa mēģināja panākt, lai māsa saprastu. - Es jau nestaigāju apkārt, meklēdama briesmoņus, bet manā darbā tas gadās. Un, kad gadās, es kaut ko varu darīt lietas labā. Tu katru dienu glāb dzīvības. Es to nekad nespētu, bet es varu darīt to, ko daru.

- Un es varu mēģināt tevi glābt no tevis pašas. Izrunāsimies līdz galam un paskatīsimies...

- Nevajag tā, Emīlija! Lūdzu! Ne tagad. Esmu pārāk nogurusi.

Pastiepusi roku, Emīlija vieglītēm pieskārās māsas vaigam.

- Tava darba dēļ. Tu esi pārāk neapdomīga, vienmēr paļaujies mirkļa impulsam un nonāc nepatikšanās. Ceļojums uz Danzaru bija gandrīz tikpat postošs kā tava laulība ar Dieva doto Krāmeru.

- Arlabunakti, Emīlija!

Emīlija savaikstīja grimasi.

- Nu labi, man ir divas nedēļas, lai pabeigtu iesākto. -Uzgriezusi Besai muguru, viņa ieritinājās guļammaisā. - Nešaubos, ka pēc Tenaho tu būsi daudz pieļāvīgāka.

Besa aizvēra acis un mēģināja atslābināties. Viņa bija nogurusi, un visas maliņas sāpēja no brauciena pa nelīdzeno ceļu, tāpēc nevajadzētu būt grūtībām ar aizmigšanu.

Viņa nespēja aizmigt.

Brūces sirdī nebija sadzijušas un sāpēja, un nebija pilnīgi nekādas nepieciešamības pēc papildu uzstājības no Emīlijas puses. Jā, viņa bija dažas reizes kļūdījusies. Neveiksmīga laulība, vairākas reizes kļūdaini uzsākta karjera. Varbūt personiskā dzīve joprojām ir nenokārtota, bet tagad viņai bija profesija, kas viņai patika, viņa labi nopelnīja, un kolēģi viņu cienīja. Kaut ari viņa reizēm saduras ar kādiem ērkšķiem, ar to vajadzēja samierināties. Danzara bija izņēmums, nevis likums. Iespējams, ka viņai nekad vairs nenāksies iepazīt tādas šausmas, ar kādām bija tur sastapusies.

Viņai bija vajadzīgas tikai divas mierīgas nedēļas, fotografējot garlaicīgas pilsētas laukumus un tavernas, un tad viņa atkal spēs atgriezties ierindā.

Kad Kaldaks atgriezās nometnē, lajā bija ieradušās kravas mašīnas ar ekipējumu. Galvess vadīja tā sadali.

Kaldaks klusēdams vēroja, kamēr Galvess pabeidza darbu, un pievērsās viņam.

Galvess ļaunā priekā pasmaidīja.

- Labāk paķer pats kaut ko no šīm grabažām, ja vien nedomā, ka vari bez tām iztikt. Vai tu spēj staigāt pa ūdeni, Kaldak?

- Es savu dabūšu vēlāk.

- Vai tu zini, kas tas ir?

- Esmu redzējis jau agrāk.

- Bet tu nezināji, ka tev tas šeit būs vajadzīgs. Estevans pūlējās visu turēt milzīgā noslēpumā, bet es zināju, ka tas tuvojas.

Estevanam bija taisnība, nodomāja Kaldaks. Galvess bija pietiekami liels muļķis, lai palaistu muti.

- Estevans mani sūtīja paskatīties, vai nav pienācis ziņojums no Mehiko.

Galvess noraidoši papurināja galvu.

- Nekas nav pienācis. Es pārbaudīju faksa aparātu pirms piecpadsmit minūtēm. Tikai divi faksi no Heibina un viens no Moriseja.

- No Moriseja?

- Viņš vienmēr saņem faksus un telefona zvanus no Moriseja. - Galvess izbrīnā savilka uzacis. - Tu neko nezini par Moriseju? Varbūt beigu beigās viņi nemaz nav par tevi tik augstās domās.

- Varbūt nav. Estevans patiešām grib dabūt ziņojumu. Vai tu nepaskatītos vēlreiz?

Paraustījis plecus, Galvess iegāja teltī. Kaldaks viņam sekoja līdz faksa aparātam.

- Nekā, - sacīja Galvess.

-Tu esi pārliecināts? Varbūt izbeidzies papīrs. Pārbaudi!

Galvess nolīka pār faksu.

- Es jau teicu, ka tur nekā nav. Tagad ej...

Kaldaka roka saņēma Galvesa kaklu. Lai lauztu viņa sprandu, bija vajadzīgs tikai spējš pagrieziens.

22. janvāris,

12.30

- Nu, dabūji? - Estevans lieliem soļiem tuvojās džipam. - Tu ilgi kavējies.

Kaldaks padeva viņam faksu.

- Nekādu sakaru ne ar vienu no valdības aģentūrām.

Doktore Emīlija Korelli, trīsdesmit seši gadi, bērnu ķirurģe Detroitā. Viņas vīrs Toms ir būvinženieris. Viens bērns, Džūlija, desmit gadus veca.

- Un otra?

- Viņas māsa Elizabete Greidija, divdesmit deviņi gadi, šķīrusies. Fotožurnaliste.

- Žurnāliste? - Estevans sarauca pieri. - Tas man nepatīk.

- Viņa ir ārštata žurnāliste.

- Man, vienalga, tas nepatīk. Kāpēc tieši Tenaho?

- Viņu uz turieni sūtījis žurnāls ceļotājiem.

- Bet kādēļ tieši tagad?

Kaldaks paraustīja plecus.

Estevans pavērsa kabatas lukturīti pret atsūtītajām pases fotogrāfijām. Abas sievietes nemaz nelīdzinājās viena otrai. Korelli tumšbrūnie mati bija aizmugurē saņemti, viņas vaibsti bija smalki un pareizi. Elizabetei Greidijai bija liela mute, gaišbrūnās acis dziļi iegrimušas, zods stūrains un īsie, cirtainie mati vietām saulē izbalējuši daudz gaišāki nekā māsai.

- Cik ilgi viņi domā tur uzturēties?

- Divas līdz trīs nedēļas. - Kaldaks brīdi klusēja. - Vismaz nedēļu neviens viņus nemeklēs. Viņiem ir mobilais te-lefons, taču viņi jau tagad atrodas ārpus jebkādas uztveramības zonas. Telefona sakari ar Tenaho bieži vien ir traucēti, tāpēc telefona kompānija uzreiz neaptvers, ka sakari ar ciematu ir nogriezti. Var paiet vēl viena nedēļa, pirms atsūtīs brigādi tos salabot.

- Tavs viedoklis?

- Novākt sarežģījumus. Kāpēc ļaut viņiem nonākt Tenaho? Līdz tam laikam, kamēr kāds sāks meklēt, es būšu nogādājis viņus tur, kur neviens nemūžam neatradīs.

- Tu esi uzstājīgs.

- Ļauj man to izdarīt šonakt. Tas būtu visprātīgākais.

- Es pats izlemšu, kas ir visprātīgākais, - sacīja Este-vans. Iedomības pūslis. - Tev nav ne jausmas, kas notiek.

- Un man nav nekādas vēlēšanās to noskaidrot. Es negribu nonākt turpat, kur Galvess.

Estevans nopētīja Kaldaka seju.

- Tu to izdarīji? Tik ātri?

Kaldaks izskatījās pārsteigts.

- Protams!

Estevanu pārņēma apmierinājums. Viņš bija iedibinājis kārtību. Taču pat šo augstāko varas izjūtu sabojāja Kaldaka ikdienišķā attieksme. Estevans saņurcīja faksu.

-Tu nedrīksti viņus novākt. Mēs ļausim viņiem nokļūt Tenaho.

Kaldaks klusēja.

Viņš nebija priecīgs, apmierināts noprata Estevans. Labi. Varbūt vajadzēja ļaut, lai Kaldaks paveic savu darbu, taču pazemības trūkums Estevanu kaitināja. Turklāt patiesībā tam nebija nekādas nozīmes.

Tik un tā viss nonāks līdz dabiskam atrisinājumam.

- Vai tu atgriezīsies nometnē? - vaicāja Kaldaks.

- Nē, es kādu laiku uzkavēšos tepat.

Kaldakam aizbraucot, viņš atgriezās kalnos. Estevans negribēja, lai vīri nometnē viņu darītu nemierīgu. Pulkvedis bija izlēmis, ka viņam nav droši doties uz Tenaho, bet gaidīšana bija gandrīz tikpat patīkama. Viņš bija novedis plānu līdz darbībai un tagad bija pelnījis laiku to izbaudīt. Heibins patiesībā nezināja īsto nozīmi tam, ko viņš darīja.

Estevanu pārņēma satraukums, atskāršot, ka viss notika pat šajā brīdī.

Nakts bija skaidra, pāri attālajiem pakalniem nevirmoja nekādi draudīgi mākoņi. Tomēr viņš varēja gandrīz saskatīt Melno Nezvēru lidināmies ap Tenaho.

Svētā Jaunava, palīdzi viņiem! Viņu nemirstīgās dvēseles lokās sātana ugunīs.

Tēvs Huans bija nometies ceļos pie altāra, viņa skatiens bija izmisīgi piekalts zelta krucifiksam virs viņa galvas.

Viņš bija pavadījis Tenaho četrdesmit četrus gadus, un draudze vienmēr bija viņam klausījusi. Kāpēc tā neklausa tagad - visaugstākā pārbaudījuma laikā?

Viņš varēja ļaudis sadzirdēt laukumā pie baznīcas klaigājam, dziedam, smejamies. Tēvs bija izgājis laukā pie viņiem un teicis, ka šajā nakts stundā viņiem vajadzētu atrasties mājās, bet no tā nebija nekāda labuma. Viņi bija tikai piedāvājuši dalīties ar viņu ļaunumā.

Viņš nepiekāpsies. Viņš paliks baznīcā.

Viņš lūgs Dievu, lai Tenaho izdzīvotu.

- Tu labi gulēji, - Emīlija sacīja Besai. - Tu izskaties atpūtusies.

- Ap to laiku, kad mēs no šejienes aizbrauksim, es izskatīšos vēl labāk atpūtusies. - Viņa nenolaida acis zem Emīlijas skatiena. - Es jūtos labi. Tā ka atšujies.

Emīlija pasmaidīja.

- Paēd brokastis! Riko jau gatavo džipu braukšanai.

- Es iešu viņam palīgā.

- Viss būs labi, vai ne? Mēs te lieliski pavadīsim laiku.

- Ja tu spēsi atturēties no... - Sasodīts! Viņa neļaus šo laiku sabojāt. - Varu derēt. Mēs lieliski pavadīsim laiku.

- Un tu priecājies, ka es atbraucu līdzi, - Emīlija pateica priekšā.

- Es priecājos, ka tu atbrauci līdzi.

- Redzi nu! - Emīlija piemiedza aci.

Nonākot līdz džipam, Besa joprojām smaidīja.

-Tu esi priecīga? Vai labi izgulējies? - vaicāja Riko.

Pamājusi Besa iecēla džipā savu fotoaparāta audekla futrāli. Viņas skatiens pievērsās kalniem.

- Cik sen tu neesi bijis Tenaho?

- Gandrīz divus gadus.

-Tas ir ilgs laiks. Vai tava ģimene joprojām tur dzīvo?

- Tikai mana māte.

- Vai tu pēc viņas ilgojies?

- Es katru nedēļu runāju ar viņu pa telefonu. - Riko sarauca pieri. - Mums ar brāli klājas ļoti labi. Mēs varētu noīrēt mātei skaistu dzīvokli pilsētā, bet viņa negrib. Tās nebūšot viņas mājas, māte saka.

Besa acīmredzot bija pieskārusies sāpīgam jautājumam.

- Šķiet, Tenaho ir brīnišķīga vieta, citādi “Conde Nost” nebūtu mani sūtījusi.

- Varbūt tā liekas tiem, kam tur nav jādzīvo. Kas pieder manai mātei? Nekas. Pat ne veļas mašīna. Cilvēki tur dzīvo tāpat kā pirms piecdesmit gadiem. - Riko nikni iemeta pēdējo somu mašīnā. - Tā ir tikai garīdznieka vaina. Tēvs Huans viņu pārliecinājis, ka pilsētā valda ļaunums un alkatība un ka viņai jāpaliek Tenaho. Vecais muļķis! Tas nav nekas slikts, ja cilvēkam dzīvē ir dažas ērtības.

Besa saprata, ka viņš jūtas aizskarts, un nezināja, ko sacīt.

- Varbūt es spēšu pārliecināt māti braukt man līdzi, -Riko piemetināja.

- Es ceru. - Šie vārdi pat viņai pašai izklausījās neveikli. Lieliski, Besa. Viņa meklēja citu veidu, kā palīdzēt. - Vai negribi, lai es viņu nofotografēju? Varbūt jūs abus kopā?

Riko seja atplauka.

- Tas būtu labi. Man ir tikai brāļa pirms četriem gadiem izdarīts momentuzņēmums. - Viņš brīdi klusēja. - Varbūt tu viņai vari pastāstīt, cik labi man klājas Mehiko. Kā visi klienti prasa tikai pēc manis. - Tad Riko steigšus piebilda: -Tie nebūtu meli. Esmu ļoti pieprasīts.

Besas lūpas savilkās.

- Par to es nešaubos. - Viņa iekāpa džipā. - It īpaši dāmu vidū.

Riko draiski pasmaidīja.

- Jā, dāmas pret mani ir ļoti laipnas. Taču prātīgāk būtu mātei to nepieminēt. Viņa nesapratīs.

- Centīšos atcerēties, - viņa nopietni sacīja.

- Vai gatavi? - Emīlija bija pienākusi pie džipa un pašlaik sniedza Riko virtuves piederumus. - Brauksim! Ja veiksies, mēs divos būsim Tenaho, un ap četriem es varēšu zvilnēt šūpuļtīklā. Nevaru vien sagaidīt! Saderēsim, ka tā ir paradīze zemes virsū.

Il

Tenaho nebija paradīze.

Tā bija tikai pēcpusdienas saulē sakaitusi pilsētiņa. No kalna virsotnes, kur pavērās skats uz pilsētu, Bosa varēja saredzēt gleznainu strūklaku plaša, bruģēta laukuma vidū, ko no trim pusēm ieskāva apkārtējās ēkas. Laukuma tālākajā malā atradās neliela baznīciņa.

- Jauka, vai ne? - Emīlija piecēlās džipā kājās. - Kur ir krogs, Riko?

Viņš norādīja uz ielu, kas atzarojās no galvenā ceļa.

-Tas ir ļoti mazs, bet tīrs.

Emīlija svētlaimīgi nopūtās.

- Besa, es gandrīz jau varu saskatīt savu šūpuļtīklu.

- Šaubos, vai tādā troksnī tu spētu aizmigt, - sausi atteica Besa. - Tu nepieminēji koijotus, Riko. Es nedomāju, ka... - Viņa sastinga. Ak Dievs, nē! Ne jau koijotus.

Suņus.

Šo skaņu viņa jau bija dzirdējusi.

Tā bija suņu gaudošana. Daudzu suņu gaudošana. Viņu sērīgā kaukšana skanēja no ciemata ielu puses.

Besa sāka drebēt.

- Kas tad nu? - vaicāja Emīlija. - Kas noticis?

- Nekas. - Tas nevarēja būt. Vainīga viņas iztēle. Cik reižu viņa bija pamodusies nakts vidū, izdzirdējusi neesošu suņu gaudas?

- Nesaki man, ka nekas. Vai jūties slikti?- prasīja Emīlija.

Tā nebija viņas iztēle.

- Danzara. - Besa aplaizīja lūpas. - Tas ir neprāts, bet... Mums jāsteidzas. Pasteidzies, Riko!

Riko trieca gāzes pedāli grīdā, un džips aiznesās lejup pa ceļu uz ciemata pusi.

Pirmo līķi viņi ieraudzīja, tikai nokļuvuši ciematā. Strūklakas ēnā gulēja kāda sieviete.

Paķērusi medikamentu somu, Emīlija izlēca no džipa un noliecās pār sievieti.

- Mirusi.

Besa bija zinājusi, ka viņa ir mirusi.

- Kāpēc viņa te guļ? - vaicāja Emīlija. - Kāpēc neviens viņai nepalīdzēja?

Besa izkāpa no džipa.

- Ej sameklē savu māti, Riko! Tūdaļ pat! Ved viņu šurp!

- Kas šeit notiek? - Riko čukstēja.

- Es nezinu. - Tā bija patiesība. Šī nebija Danzara. Tas, kas notika Danzarā, nevarēja notikt šeit. - Labāk sameklē savu māti.

Džips aizbrāzās projām pa ielu.

Besa pievērsās Emīlijai.

- No kā viņa mirusi?

Emīlija pakratīja galvu.

- Nezinu. Nekādu vardarbības pēdu.

- Slimība?

Emīlija paraustīja plecus.

- Bez analīzēm es nevaru pateikt. Ko tu par to domā?

- Es neko nezinu. - Besa pūlējās apvaldīt balsi. - Bet domāju, ka būs vēl citi... Gaudošana... - Viņa steigšus devās uz krodziņa pusi iepreti strūklakai. - Paņem savu somu un nāc man līdzi!

Krodziņā viņas atrada četrus līķus. Divi jauni vīrieši bija sakņupuši pie galda blakus čipsu un naudas kaudzēm. Aiz bāra letes gulēja vecs vīrs. Sieviete sārti violetā kleita bija sabrukusi uz kāpnēm.

Emīlija apstaigāja visus citu pēc cita.

- Visi miruši? - vaicāja Besa.

Emīlija pamāja.

- Nāc šurp! - Atvērusi somu, viņa izņēma sejas masku, gumijas cimdus un pasniedza tos Besai. - Uzvelc!

Besa uzvilka masku un cimdus.

-Tavuprāt, tas ir lipīgi?

- Piesardzība nekad nenāk par ļaunu. - Emīlija devās uz durvju pusi. - Kā tu varēji zināt?

- Suņi. Kad biju Danzarā, mēs izdzirdējām suņu gaudošanu no vairāku jūdžu attāluma. Ciematā visus bija ap-slaktējuši partizāni.

- Visus, - kā atbalss noteica Emīlija. Viņa iztaisnoja plecus. - Nē, neviens no šiem cilvēkiem nav miris no brūcēm, un es neticēšu, ka visi ir miruši tikai stulbu suņu vaukšķēšanas dēļ. Nāc, iesim un atradīsim kādu, kurš mums pastāstīs, kas šeit noticis.

Pirmajā mājā viņas nevienu neatrada. Divi līķi bija blakus - veikalā. Sieviete aiz letes un puisītis, savilcies kamolā uz grīdas. Viņam līdzās gulēja izbirušas šokolādes dražejas. Pārējās bija sažņaugtas bērna saujā.

Viņa plaukstas ir notrieptas ar šokolādi, Besa apjukusi nodomāja. Bērniem garšo saldumi. Kad viņas māsas meitiņa Džūlija bija mazāka, viņai bezgala garšoja un

Besa vienmēr pirka viņai...

- Pie velna, ko tu tur dari? - noprasīja Emīlija.

Besa palūkojās lejup uz fotoaparātu, ar kuru tikko bija nofotografējusi Emīliju un puisēnu.

Fokuss.

Kadrs.

Atkal Dauzara.

Šeit gan viņai nevajadzēja fotografēt. Šeit nebūs atrodami slepeni masu kapi.

- Nezinu. - Viņa iebāza aparātu jakas kabatā.

- Beidz raudāt!

Besa nebija zinājusi, ka raud. Viņa notrausa asaras ar delnu.

- Lai arī kas šeit noticis, tas ir noticis ātri. Lielākā daļa cilvēku, kad saslimuši, iet mājās.

Emīlija piecēlās kājās.

- Varbūt daži ir aizgājuši. Man vajadzēs noskaidrot. Tas ir ārprāts. Es nekad neesmu dzirdējusi par tamlīdzīgu nāvējošu epidēmiju, varbūt vienīgi Ebolas vīrusu.

Besa sastinga.

- Ebola? Meksikā?

- Es neteicu, ka tas ir Ebolas vīruss. Parādās aizvien jauni vīrusi, un, cik zinu, izraisītājs varēja būt iekļuvis dzeramajā ūdenī. Varbūt holera. Tās epidēmijas šeit, Meksikā, joprojām gadās itin bieži. - Viņa pakratīja galvu. - Bet es neesmu dzirdējusi, ka holeras epidēmijas būtu tik visaptverošas un uzbruktu tik strauji, turklāt nekas neliecina par vemšanu vai caureju. Es gluži vienkārši nezinu. - Piegājusi pie letes, viņa pacēla telefona klausuli. - Lai arī kas tas būtu, mums vajadzīga palīdzība. Man nav atbilstošas kvalifikācijas, lai diagnosticētu... - Viņa nolika klausuli. - Nekāda signāla. Lieliski. Mums jāmēģina nākamajā mājā.

Blakusmājā viņas neatrada nevienu mirušo, bet ari tur telefons nedarbojās.

- Es gribu, lai tu atstātu Tenaho, - Emīlija sacīja Besai.

- Izbeidz!

- Es nedomāju, ka tu man klausīsi, bet vajadzēja mēģināt. - Emīlija paraustīja plecus. - Iespējams, ka mēs jau tāpat esam inficējušās. Iesim paskatīsimies, vai nevaram atrast kādu dzīvu palikušo.

Nākamo trīs stundu laikā viņas atrada četrdesmit trīs mirušos. Lielākā daļa bija pašu mājās. Savās gultās, savās virtuvēs, savās vannasistabās.

Viņas atrada arī Piko māli.

Viņa gulēja uz izbalējuša dīvāna, un Riko, saņēmis mātes roku, tupēja uz grīdas viņai līdzās.

- Nolādēts! - Besa čukstēja.

- Nebija nekādas jēgas vest viņu pie jums, - apātiski noteica Riko. - Viņa ir mirusi. Mana māte ir mirusi.

- Tev nevajadzēja viņai pieskarties, - uzmanīgi sacīja Emīlija. - Mēs nezinām, kas viņu nogalinājis.

-Tēvs Huans viņu nogalināja. Viņš piespieda māti šeit palikt.

Emīlija atvēra somu un izņēma cimdus un masku.

-Uzvelc!

Riko izlikās nedzirdam.

- Riko, tev vajag...

- Viņš māti nogalināja. Ja māte būtu pilsētā, es varētu aizvest viņu uz slimnīcu. - Piecēlies Riko devās uz durvīm. - Priesteris viņu nogalināja.

Besa aizšķērsoja viņam ceļu.

- Riko, tas nav...

Pagrūdis viņu malā, Riko izskrēja no mājas.

- Turpini apskati, - Besa uzsauca pāri plecam Emīlijai, mezdamās pakaļ Riko. - Es viņu panākšu.

Kāpēc es uztraucos, Besa prātoja. Visticamāk, arī priesteris būs miris. Tāpat kā visi citi Tenaho.

Ak Dievs, viņa nodomāja, kaut šie suņi pārstātu gaudot.

Kad Besa iebrāzās baznīcā, Riko stāvēja, noliecies pār priesteri.

- Ej projām no viņa, Riko!

Riko nepakustējās.

Pastūmusi viņu malā, Besa nometās uz ceļiem blakus priesterim. Atvieglota viņa ieraudzīja, ka priesteris tvēra pēc elpas, bet joprojām bija dzīvs.

- Vai tu viņam iesiti?

Riko papurināja galvu.

- Atnes ūdeni!

Riko nepakustējās.

-Atnes taču! - Besa nikni nošņāca.

Riko negribīgi pagriezās un tuvojās traukam ar svēto ūdeni, kas atradās blakus durvīm.

Besa šaubījās, vai no ūdens būs kāds labums, bet tas deva iespēju vismaz uz laiku aizdabūt Riko projām no priestera.

- Tēv Huan, vai jūs varat parunāt? Mums vajag zināt, kas šeit noticis. Kā jums šķiet, vai kāds vēl ir palicis starp dzīvajiem?

Priestera acis atvērās.

-... sakne... sakne...

Vai priesteris gribēja pateikt, ka viņi noindēti? Iespējams, ka Emīlijas hipotēze par saindēšanos ir pareiza.

- Kas šeit notika? Kas nogalināja visus cilvēkus?

-... sakne...

- Ļauj viņam nomirt. - Riko bija nostājies viņai blakus.

- Kur ir ūdens?

Riko nenolaida skatienu no priestera sejas.

-Tam nav nozīmes. Viņam tas vairs nav vajadzīgs.

Besa palūkojās uz garīdznieku.

Riko bija taisnība. Priesteris bija miris.

- Kāds ir Tenaho tuvākais ciemats?

- Besamaro. Četrdesmit jūdžu.

- Es gribu, lai tu brauc uz Besamaro un piezvani veselības aizsardzības iestādēm. Pastāsti viņiem, kas šeit atgadījies. Mēģini turēties pēc iespējas tālāk no citiem cilvēkiem, ja varbūt esi inficējies.

Riko ar dusmās sašķobītu seju joprojām nikni noraudzījās uz priesteri.

- Viņš nogalināja manu māti. Viņš un viņa nabadzības un pazemības cildinājumi. - Riko nikni iespēra pa ziedojumu lādi, kas atradās blakus tēvam Huanam un, aizslīdējusi pa grīdu, palika guļam zem sola. - Es priecājos, ka viņš ir pagalam.

- Ja nedabūsi palīdzību, arī tu vari nomirt, - Besa teica. -Tu esi jauns. Vai tu gribi mirt, Riko?

Tas aizgāja līdz viņa apziņai.

- Nē, es braukšu uz Besamaro. - Viņš izgāja no baznīcas, un Besa pēc mirkļa izdzirdēja ierūcamies džipa dzinēju.

Iespējams, ka nevajadzēja Riko sūtīt projām. Viņš varēja izplatīt infekciju. Bet ko citu viņa varēja darīt? Vienas pašas viņas nespēja tikt galā ar šo murgu.

Priestera acis nekustīgi lūkojās viņai pretī. Nāve. Tik daudz šausmu un nāves. Nodrebējusi Besa piecēlās. Vajadzēja atgriezties pie Emīlijas. Emīlijai varbūt vajadzīga viņas palīdzība.

Lai atrastu vēl vairāk mirušo. Nē, viņas meklēja dzīvos. To vajadzēja atcerēties. Šajā briesmīgajā vieta vēl aizvien varēja slēpties dzīvība.

Rietēja saule, un Besa mirkli apstājās uz. augšējā pakāpiena. Asinssarkana saule. Sarkanā nāves krāsā.

Noslīgusi uz pakāpiena, viņa saņēma rokas ap ceļgaliem. Viņai drausmīgi sala un nebija iespējams apvaldīt drebuļus. Pēc mirkļa viņa atgriezīsies pie Emīlijas. Tikai šo vienu mirkli viņa atlicinās sev. Besai bija vajadzīgs laiks, lai sagatavotos naktij un būtu tikpat stipra ka Emīlija.

Vai šie suņi nemūžam nepārstās gaudot?

Danzara.

Šī nebija Danzara. Bet ja nu bija?

Mirušie. No visām komunikācijām nogriezta pilsēta. Danzarā partizāni vispirms bija nogriezuši telefona līnijas.

Taču Tenaho nebija kara plosītā Horvātija. Tā bija maza meksikāņu pilsētiņa Dieva aizmirstā nostūrī. Nebija nekāda iemesla to iznīcināt.

Bet vai tāds iemesls bija Danzarā?

Pārstāj! Tie visi ir pieņēmumi. Tev tas nav jādara.

Bet vai šeit ir vēl kāds, kas to varētu izdarīt? Ja nu viņas intuīcija bija pareiza? Uzgriezt muguru un iet projām? Varbūt tikai dažas fotogrāfijas...

Katram gadījumam.

Lēnām piecēlusies, Besa izņēma no jakas fotoaparātu.

Acumirklī viņai pāršalca pašpaļāvības vilnis, sajūta, ka viņa dara pareizi. Tikai dažus attēlus, tad viņa atgriezīsies pie Emīlijas.

Katram gadījumam.

Pie strūklakas gulošā sieviete, kas raudzījās debesis ar aklām, neko neredzošām acīm.

Fokuss.

Kadrs.

Uz. priekšu!

Bārmenis krodziņā.

Fokuss.

Kadrs.

Sirmgalve, kas dārzā sakņupuši pie rožu krūma.

Mirušie. Tik daudzi mirušie.

Vai viņa joprojām fotografēja? Jā, slēdzis klikšķēja it kā pats pēc savas gribas.

Besa gribēja apstāties. Viņa nespēja.

Ak Dievs, divi mazi puisēni viens otram blakus guļammaisā. Viņi izskatījās kā aizmiguši.

Piestreipuļojusi pie mājas, Besa izvēmās. Viņa atslīga pret sienu, piespiedusi auksto vaigu saulē sakarsušajam apmetumam. Viņas augums ik pa laikam konvulsīvi noraustījās.

Tā tikai šķita, ka visa pasaule ir mirusi. Viņa taču bija dzīva. Emīlija bija dzīva. Tā ir patiesība.

Viņa ies sameklēt māsu un palīdzēt viņai. Viņa izliksies, ka ir tikpat stipra un drosmīga kā Emīlija.

Viņa nedrīkst pieļaut, lai Emīlija redz, cik viņa pārbijusies.

Riko mātes mājā Emīlijas nebija.

Nē, protams, viņa negaidīs, kamēr Besa atgriežas. Viņa turpinās darīt savu darbu. Nekādu vājuma brīžu. Nekādas vilcināšanās.

Besa atgriezās uz ielas. Bija jau satumsis.

- Emīlija!

Klusums.

Viņa nogāja vienu kvartālu, divus.

- Emīlija!

Suņi gaudoja. Vai viens no tiem piederēja puisēnam veikalā?

Nedomā par viņu. Ir vieglāk, ja neatceras viņus kā konkrētus cilvēkus. Besa to bija atklājusi pēc Danzaras.

- Emīlija!

Kur viņa ir? Piepeši Besu sagrāba panika. Ja nu Emīlija saslimusi? Ja nu Emīlija bezsamaņā gulēja vienā no šīm mājām un nespēja atsaukties?

- Emīlija!

- Nāc šurp! - Emīlija parādījās pie mājas, kas atradās mazliet tālāk uz tās pašas ielas. - Es kādu esmu atradusi.

Bezgalīga atvieglojuma pārņemta, Besa steidzās pie māsas.

- Vai ar tevi viss kārtībā?

- Protams, - nepacietīgi attrauca Emīlija. - Es atradu mazuli. Visi pārējie mājā ir miruši, bet bērns ir dzīvs. Nāc šurp!

Besa sekoja viņai.

- Kāpēc mazulis palicis dzīvs?

Emīlija pakratīja galvu.

- Es priecājos, ka esmu atradusi kādu, kam tas izdevies. - Viņa pieveda Besu pie šūpuļa, kuru sedza moskītu tīkls. - Ja infekcija izplatās pa gaisu, iespējams, ka bērnu pasargājis tīkls.

Tā bija tukla meitenīte, ne vairāk kā divpadsmit mēnešus veca, ar sprogainiem, melniem matiem un sīkiem zelta riņķī-šiem ausīs. Viņas acis bija aizvērtas, taču elpa dziļa un mierīga.

- Vai esi pārliecināta, ka viņa nav saslimusi?

- Tā man šķiet. Pirms mirkļa mazā pamodās un man uzsmaidīja. Vai viņa nav skaista?

- Jā. - Skaista, maziņa un brīnišķīgi dzīva.

- Man šķita, ka tev nepieciešams viņu redzēt, - klusu noteica Emīlija.

-Tev taisnība. - Besa ar grūtībām norija siekalas.

Viņas brīdi stāvēja, nolūkodamās bērnā.

- Piedod, Emīlija, - sacīja Besa. - Man nevajadzēja tevi vest uz šejieni. Man pat sapņos nebija rādījies, ka...

-Tā nav tava vaina. Es pati izdīcu, lai tu mani paņem līdzi.

Besa nespēja atraut skatienu no meitenītes.

- Klau, kā mēs uzturēsim viņu pie dzīvības?

- Dabūjot viņu projām no šīs pilsētiņas. - Emīlija sarauca pieri. - Es pat negribu viņai pieskarties, iekams neesmu sterilizējusi drēbes. Nav iespējams pateikt, ko esam uz tām savākušas.

- Vai mums vajadzētu tikt karstā dušā? Novārīt mūsu drēbes?

- Ūdens varētu būt piesārņots. - Emīlija paraustīja plecus. - Bet jādomā, ka mums nav izvēles.

- Es nosūtīju Riko uz tuvāko pilsētu piezvanīt veselības aizsardzības iestādēm.

- Paies laiks, kamēr viņi savāks komandu, ko nosūtīt uz šejieni. Es negribu palikt un viņus gaidīt.

Besa arī negribēja. Viņa labāk apmestos vulkāna krāterī nekā paliktu Tenaho.

- Cik ilgs laiks vajadzīgs, lai sterilizētu to, kas mugurā?

- Četrdesmit minūtes.

- Sameklē man arī kaut ko mugurā velkamu un sterilizē. Es tūdaļ atgriezīšos.

- Kur tu iesi?

- Mēs nepabeidzām meklēšanu. Var gadīties, ka atrodam vēl kādu.

- Palikuši vairs tikai trīs kvartāli. Statistika liecina pret tādu varbūtību.

- Mazi bērni neko nezina par statistiku. Varbūt tāpēc šis te izdzīvoja.

- Nekādas loģikas. - Emīlija pasmaidīja. - Bet skaties, lai pēc četrdesmit minūtēm tu būtu atpakaļ. Es gribu dabūt Džosiju projām no šejienes.

- Džosiju?

- Mums taču viņa jānosauc kaut ka citādi nekā “šis te”. -Emīlija sāka atpogāt blūzi.

Izgājusi pa durvīm, Besa saņēma sevi rokās. Iespējams, viņa neatradīs neko vairāk par jaunām šausmām.

Ja vien viņu negaida vēl viena Džosija.

Tāpēc nedomā par to. Vienkārši dari.

Sažņaugusi plaukstas dūrēs, viņa devās pa ielu uz priekšu.

Vairāk nevienas Džosijas.

Tikai nāve. Un suņu gaudošana.

Uzkāpusi uz pēdējās mājas lieveņa, Besa dziļi ievilka elpu.

Tieši tobrīd viņa pamanīja kalna nogāzē starmešus.

Vieglās automašīnas? Nē, braucamie bija pārāk lieli. Tātad kravas auto, kas strauji tuvojās. Kuru katru mirkli tās būs klāt.

Paldies Dievam!

Droši vien Riko sasniedzis mērķi. Bet vai Riko bija tik daudz laika, lai ar kādu sazinātos un atvestu uz šejieni palīgus? Visticamāk, ka ne.

Kravas auto aizdārdināja viņai garām, armijas tipa auto, kas devās uz laukuma pusi. Besa sastinga bailēs. Dan-zarā arī bija armijas mašīnas.

Viņa baidās bez iemesla. Tā varēja būt palīdzība. Vai arī tā varēja būt...

Emīlija. Viņai jātiek pie Emīlijas.

Besa noskrēja pa pakāpieniem, laukā pa vārtiņiem un projām pa ielu.

Viņai ieskrienot pa durvīm, Emīlija pacēla skatienu.

- Kas tur ir? Es dzirdēju...

- Bēdz! Tev jābēg! - Piesteigusies pie šūpuļa, viņa pacēla moskītu tīklu. Džosija starojoši smaidīja pretī. - Tev jābēg ar viņu projām.

- Pie velna, ko tu ar to gribi teikt?

- Ieradušās armijas mašīnas. Pārāk ātri. - Pacēlusi Džo-siju uz rokām, Besa ietina meitenīti segā. - Viņi nevarēja vel atbraukt.

-Tev nevajadzēja pieskarties...

-Tad ņem tu viņu. Tikai bēdz projām. Mašīnām vēl nevajadzēja šeit ierasties.

-Tu to nevari zināt. Tie varēja būt...

- Tas nav pareizi. Es jūtu, ka kaut kas nesaskan. - Besa padeva Džosiju Emīlijai. - Tagad ej projām! Izej pa sē-taspuses durvīm un skriešus dodies līdz kalnu pakājei. Es aiziešu līdz laukumam un noskaidrošu situāciju. Ja viss ir kārtībā, es atvedīšu tevi atpakaļ.

- Vai tu esi traka? Es tevi šeit neatstāšu.

- Tev jāiet. Tev jādabū projām Džosija. Viņa ir tikai mazs bērniņš. Viņa ir bezpalīdzīga. Ja nu... Viņai var nodarīt pāri, Emīlija.

Emīlija palūkojās uz Džosiju, ko turēja savas rokās.

- Neviens viņai nespēs nodarīt pāri.

- Viņi spēj. Viņi var. - Asaras plūda Bcsai pār vaigiem. -Tu nezini, ko... Ak Dievs, ej projām no šejienes!

- Tad nāc mums līdzi!

- Nē, vienai no mums jāredz, kas notiek.

- Tad atļauj to darīt man. - Emīlija devās uz durvīm.

- Nē! - Besa satvēra māsu aiz pleciem. - Klausies, ko es teikšu. Tu esi ārste. Tev pašai ir bērns. Ko gan es zinu par maziem bērniem? Būs tikai loģiski, ja tu būsi tā, kas... - Emīlija purināja galvu. - Neriskē ar Džosiju tāpēc, ka gribi aizsargāt mani. Es tam nepiekritīšu, Emīlija. - Viņa aizsprau-cās garām Emīlijai durvīs. - Neesi muļķe. Dari, ko saku! Es tev atnākšu pakaļ, tiklīdz zināšu, ka tas ir droši. - Viņa sajuta sev pievērstu Emīlijas apjukuma pilno skatienu.

- Besa!

- Neuzdrošinies man sekot. Ej projām! - Viņa sāka skriet uz laukuma pusi.

Nenāc man pakaļ, viņa lūdzās. Skrien, Emīlija! Glābies, Emīlija!

No armijas mašīnām lēca laukā vīrieši. Vīrieši, ģērbušies baltos degazēšanas tērpos un ķiverēs, kas tumsā rēgai-ni spīdēja. Viens no vīriešiem tuvojās strūklakai. Pārējie izklīda pa mājām, kas atradās laukuma trijās pusēs. Viens no viņiem klusēdams vēroja, stāvot automašīnas aizmugurē.

Besa dziļi ievilka elpu. Varēja būt, ka viss ir kārtībā.

- Jūs esat ieradušies par vēlu! - viņa izsaucās, steigdamās tuvāk. - Gandrīz visi ir miruši. Visi ir... - Vīrietis pie strūklakas kaut ko bēra ūdenī. - Ko jūs tur darāt? Ir jau par vēlu, lai...

Pie automašīnas stāvošais vīrietis pagriezās viņai pretī.

Besai aizrāvās elpa, kad starmeši izgaismoja viņa seju aiz caurspīdīgā sejsega. Instinktīvi apgriezusies, viņa metās bēgt.

Vīrieša cimdotā roka satvēra viņas plecu.

- Tev taisnība, ir par vēlu.

Pēdējais, ko Besa redzēja, bija dūre, kas atvēzienā tuvojās viņas sejai.

Ill

Baltas sienas. Spēcīga antiseptisko līdzekļu smaka. Tā pati smaka, kas bija aizsitusi Besai elpu, kad viņa pamodās slimnīcā pēc Danzaras.

Nē.

Panikas pārņemta, viņa spēji atvēra acis.

- Nebaidieties! - viņai smaidot sacīja kāds vīrietis. Apmēram četrdesmit gadus vecs, tumšu ādas krāsu, indiāņa sejas vaibstiem, uzkumpušu degunu, deniņos viegli iesirmiem matiem. Besa viņu redzēja pirmo reizi.

Viņa mēģināja piecelties sēdus, bet tūdaļ pat apreibusi atkrita atpakaļ gultā.

- Jūs nedrīkstat pārāk strauji kustēties, - mierinoši sacīja vīrietis. - Jūs bijāt ļoti slima. Mēs neesam pārliecināti, ka drudzis jau beidzies.

- Drudzis?

Vai viņš bija ārsts? Vīrietim mugurā bija pelēcīga militārā forma. Apbalvojumi rotāja viņa krūtis.

- Kas jūs esat?

Viņš viegli palocījās.

- Pulkvedis Rafaels Estevans. Esmu iecelts par atbildīgo šajā neveiksmīgajā situācijā Tenaho ciematā.

Tenaho.

Žēlīgais Dievs, Tenaho!

Viņš uzskatīja to, kas tur noticis, par neveiksmi? Cik neatbilstošs vērtējums!

- Kur es atrodos?

- Sanandresā. Ļoti mazā militāra medicīnas iestādē.

- Cik ilgi es šeit jau atrodos?

- Divas dienas. Pēc tam kad mani vīri jus atrada Tenaho, jūs tiešā ceļā tikāt nogādāta uz šejieni.

- Jūsu vīri? - Tagad viņa skaidri atcerējās. Aukstas, zilas acis, augsti vaigukauli un vienaldzīga, atbaidoša, zvērīga seja. - Viņš man iesita.

- Kaldaks saņēmis sodu. Jūs skrējāt viņam pretī, un viņš baidījās, ka jūs viņu inficēsiet.

Viņš nemaz nebija nobijies. Turklāt Besa bija skrējusi no viņa projām, nevis pretī.

- Es nebiju slima. No sitiena es zaudēju samaņu.

- Jā, tikai pēc tam, kad jūs atguvāt samaņu, viņš saprata, ka esat slima. Jūs kliedzāt un nevaldījāt pār sevi. Viņam nācās jums iešļircināt nomierinošus līdzekļus un atgādāt uz šejieni. Vai tad jūs neatceraties?

- Protams, neatceros. Tas nemaz nenotika. Ja viņš jums teica, ka esmu slima, viņš meloja.

Vīrietis pakratīja galvu.

- Es jau jums sacīju, ka viņš tīšuprāt man uzbruka. Bet ar ko es viņu varēju inficēt? Kas īsti notika Tenaho?

- Holera. Sevišķi bīstamā formā.

- Vai esat pārliecināts? Emīlija sacīja, ka simptomi ir... -Besu pārņēma izbailes. - Emīlija. Kur ir mana māsa? Vai viņa arī ir slima?

- Jā. Viņa neatveseļojas gluži tik strauji kā jūs, bet neraizējieties. Drīz vien viņa atgūsies.

- Es gribu viņu redzēt.

-Tas nav iespējams, - pulkvedis Estevans mīlīgi sacīja. - Jūs esat pārāk slima.

- Es neesmu slima. Es jutos labi. - Tie bija meli. Viņa jutās miegaina un apreibusi. - Es gribu redzēt savu māsu.

- Rīt vai parīt. - Viņš brīdi klusēja. - Tostarp man jālūdz liels pakalpojums. Jūs varat iedomāties, kāda panika sacelsies, ja ziņas par to, kas noticis Tenaho, izplatīsies, pirms mēs spēsim pabeigt izmeklēšanu.

Besa nespēja noticēt teiktā zemtekstam.

- Jūs sakāt, ka gribat to noslēpt?

Pulkvedis izskatījās satriekts.

- Nekādā ziņā! Mums tikai vajadzīgs mazliet laika. Ūdens paraugi jau ir paņemti un atrodas ceļā uz Epidēmiju apkarošanas centru. Tiklīdz dabūsim rezultātus, varēsim atbilstoši rīkoties.

Droši vien tam bija sava jēga. Valdības un militārajās aprindās tādi paņēmieni nebija nekas neparasts. Pulkveža Estevana lūgums patiesībā ne ar ko neizcēlās. Varbūt viņa tiešām bija slima un baiļojās bez kāda pamata.

Taču Estevans bija sacījis, ka viņi ņēmuši ūdens paraugus. Tomēr viņa savām acīm bija redzējusi, ka strūklakā kaut ko bēra iekšā. Ja nu Meksikas valdība kaut kādā veidā bija pieļāvusi vides piesārņošanu un tagad mēģināja to noslēpt?

- Un ko jūs gribat no manis?

- Necik daudz. - Viņš pasmaidīja. - Tikai pacietību un klusēšanu dažas dienas. Vai tas būtu pārāk daudz prasīts?

- Varbūt. Es gribu redzēt savu māsu.

- Pēc pāris dienām.

- Es gribu viņu redzēt tūdaļ.

- Esiet prātīga. Neviena nojums nav pieliekami vesela.

Apspiežot pieaugošo neomulību, Besa mēģināja domāt.

Tas, ka Estevans negribēja, lai viņa redz Emīliju, varēja nozīmēt divas lietas. Vai nu Emīlija un Džosija ir izbēgušas, vai arī Emīlija ir gūstekne.

- Es gribu runāt ar kādu no Amerikas vēstniecības.

Estevans pārmetoši noteica:

- Šķiet, jūs neaptverat savu stāvokli. Jūs esat ļoti slima un nevarat pieņemt apmeklētājus.

- Es neesmu slima, un es gribu redzēt kādu no Amerikas vēstniecības.

- Gan jau pagūsiet. Jums patiesi jābūt pacietīgai. - Piegājis pie durvīm, viņš paaicināja kādu ienākt. - Jums laiks saņemt injekciju.

- Injekciju?

- Jums jāatpūšas. Miegs ir ļoti veselīgs.

Besa sastinga, kad telpā ar paplāti ienāca baltā tērpies sanitārs.

- Man nav jāguļ. Es tikko pamodos.

- Pagulēsiet, būsiet prātīgāka, - sacīja Estevans.

- Man nevajag...

Viņa sarāvās, kad adata iedūrās labajā rokā.

Nākamās divdesmit četras stundas pagāja kā miglā.

Viņa pamodās, viņa gulēja. Viņa atkal pamodās. Reizēm, viņu vērodams, pie gultas stāvēja Estevans. Reizēm viņa bija viena pati.

Emīlija, kur bija Emīlija? Viņai vajadzēja atrast... Atkal adata.

Un tumsa.

Pie Besas gultas stāvēja Estevans. Viņš nebija viens.

Šī bargā seja, zilās acis, kas vienaldzīgi viņā nolūkojās, -tās bija pazīstamas. Kaldaks. Vīrietis no Tenaho. Tas, kurš viņai bija sitis. Estevans teiea, ka viņš saņēmis sodu, bet tie bijuši meli. Šis vīrs necietīs, ka viņu soda.

- Tu nevari atlikt vairs daudz ilgāk, - sacīja Kaldaks. - Viņa ir lieciniece.

- Neesi tik dedzīgs! Vēl ir mazliet laika. Heibins jūtas nelāgi, ka jāatbrīvojas no Amerikas pilsones. Es varu gaidīt. -Estevans uzsmaidīja Besai. - Ak, atkal esam pamodušies? Kā jūtaties?

Mēle mutē šķita nekustīga, bet viņai izdevās izdabūt vārdu.

- Izdzimtenis!

Smaids nozuda.

- Jāatzīstas, es neesmu dzimis likumīgā laulībā, bet vai tūdaļ būtu jāizsaka piezīmes? Varbūt tev taisnība, Kaldak. Iespējams, ka esmu pārāk iecietīgs pret Heibinu.

- Emīlija... Man jāredz Emīlija.

- Tas nav iespējams. Es jau teicu, ka viņa vēl aizvien ir slima. Lai gan viņa bija daudz pieklājīgāka un atsaucīgāka nekā jūs.

- Melis. Viņas... šeit... nav. Viņa... aizbēga...

Estevans paraustīja plecus.

- Domājiet, kā jums tīk. Nāc, iesim, Kaldak!

Viņi aizgāja. Besu atkal apņēma tumsa.

Viņai bija pret to jācīnās. Viņai vajadzēja domāt.

Tas, ko sacīja Estevans un Kaldaks, kaut ko nozīmēja.

Jācitbrīvojas no Amerikas pilsones.

Viņu gatavojās nogalināt.

Kaldaks bija gribējis to darīt nekavējoties, bet Heibins bija iebildis...

Kas bija Heibins? Nav svarīgi. Viņu apdraudēja tikai Estevans un Kaldaks.

Kam viņa bija lieciniece? Patiesības slēpšanai ?

Ari tas patiesībā nebija svarīgi. Svarīgi bija palikt dzīvai. Un pasargāt Emīliju.

Estevans nejauj viņai tikties ar Emīliju, tātad Emīlijai, visticamāk, izdevies aizbēgt. Mīļais Dievs, viņa cerēja, ka māsa ir aizbēgusi.

Taču iespējams, ka māsu jau meklēja. Viņai jānokļūst pie Emīlijas, jābrīdina viņa, jāaizsargā...

Besa bija tik vārga, ka nespēja pacelt pat pirkstu.

Taču viņa nebija slima. Estevans meloja. Viņai sāpēja žoklis, kur Kaldaks bija iesitis, un adatu dūrienu pēdas uz rokas sedza plāksteris. Viņa būtu tikpat stipra, cik agrāk, ja vien izdotos pārvarēt miegazāļu iedarbību.

Cīnies ar to.

Domā. Kal plānus.

Jābut kaut kādai izejai.

Saule gandrīz jau rietēja, kad Estevans atgriezās viņas istabā. Besa steigšus aizvēra acis.

- Baidos, ka jums būs jāmostas, Besa. Jūs taču neiebildīsiet, ka es jūs saucu par Besu, vai ne? Man ir tāda sajūta, it kā mēs jau sen būtu pazīstami.

Viņas acis palika aizvērtas.

Estevans viņu sapurināja.

Besa lēnām atvēra plakstiņus.

Viņš smaidīja.

-Tas jau ir labāk. Miegazāles kaitina, vai ne? Zinu, ka jūs jūtaties briesmīgi. Vai atceraties, kas es esmu?

- Izdzimtenis, - Besa nočukstēja.

- Es neliekos dzirdam šo apvainojumu, jo mūsu kopā pavadāmais laiks strauji tuvojas beigām, un es negribu šķirties ar strīdu. Man vajadzīga informācija. Mums vajadzēja būt ārkārtīgi uzmanīgiem, ievācot zinās no mūsu parastajiem noklausīšanās avotiem, un Kaldakam nav izdevies pārjums uzzināt praktiski neko vērtīgu. Es mēģināju iestāstīt savam kolēģim Heibinam, ka šādas sāpīgas metodes nav nepieciešamas, bet viņš uzskata, ka nav droši rīkoties, neko nezinot. - Estcvans viegli pieskārās Besas vaigam. - Man tik ļoti negribas apbēdināt lleibinu.

Besai gribējās iekost viņam rokā. Viens galvas pagrieziens, un viņa varētu izvairīties no pieskāriena. Nē, tas būtu veltīgi. Tas neietilpa plānos.

- Jūs neiebildīsiet, ja uzdošu dažus jautājumus, vai ne? -Estevans apvaicājās. - Pēc tam varēsiet atkal gulēt.

Besa neatbildēja.

Viņš sarauca pieri.

- Besa!

- Kad jūs ļausiet... man sastapties ar māsu?

Estevana seja noskaidrojās.

- Ak, un tas ir viss? Pēc tam, kad pastāstīsiet man to, ko gribu zināt.

Blēņas.

- Vai... apsolāt?

- Protams, - viņš sacīja. - Tātad jūs ieradāties šeit, lai uzrakstītu ceļojuma aprakstu.

Viņa pamāja.

- Kas jūs nolīga?

Estevans bija noliecies pār gultu. Šādā stāvoklī Besa neko nespēja izdarīt, viņš bez grūtībām ņemtu virsroku. Atkāpies dažus soļus, viņa lūdzās.

- Džons Pindrijs.

- Vai jūs viņu pirms tam pazināt?

- Es viņam pirms dažiem gadiem gatavoju rakstu par Sanfrancisko. - Besa turpināja runāt šļupstošā balsi. - Vai tagad varu redzēt savu...

- Vēl ne. Pastāstiet man par savu ģimeni.

- Emīlija.

- Jūsu vecāki?

- Miruši.

- Kad?

- Sen. - Viņa izlikās nožāvājamies. - Man gribas gulēt...

- Drīz. Jūs uzvedaties ļoti labi. - Atgājis no gultas, viņš devās uz loga pusi.

Jā.

- Vira nav? Citi tuvinieki?

Estevans mēģināja noskaidrot, vai viņas tuvinieki nesagādās viņam problēmas.

- Nav.’

- Nabaga bērns, jūs droši vien jūtaties ļoti vientuļa. Istabas biedrs?

- Nav. Es nekad nedzīvoju Savienotajās Valstīs tik ilgi, lai dalītos ar kādu savos izdevumos. - Viņai jābūt uzmanīgākai. Tas izklausījās mazliet par sakarīgu.

- Vai jūs daudz ceļojat?

Estevans joprojām bija uzgriezis viņai muguru. Augstprātīgais nelietis domāja, ka Besa ir pārāk vāja, lai viņu kaut kā apdraudētu.

- Tas ir mans darbs.

- Un kādi ir jūsu...

Metāla naktspods trāpīja Estevanam pa pakausi. Viņš nokrita uz ceļiem.

- Izdzimtenis! - Uzlēkusi viņam mugurā, Besa sita vēlreiz. Viņš nokrita uz grīdas - un Besa jāteniski viņam virsū. Viņa sita vēlreiz. Estevana galva bija vienās asinīs. Be-sa cerēja, ka ielauzusi viņam galvaskausu. - Kas ir tavs tuvākais radinieks, tu glumais...

Kādas rokas, sakampušas no mugurpuses, norāva viņu no Estevana.

Kaldaks.

Besa izmisīgi cīnījās.

- Nepretojies!

Tā jau nu viņa nepretosies. Besa atmuguriski iespēra Kaldakam pa stilbu.

- Pārstāj!

- Laid mani vaļā!

Estevans sakustējās. Tātad viņa nebija pulkvedi nositusi.

Panikā Besa, cik jaudas, mēģināja atsvabināties no Kal-daka tvēriena. Viņš izgrūda lāstu, un viena roka sagrāba Be-sas kaklu zem kreisās auss.

Tumsa.

Pēc brīža nākusi pie samaņas, Besa atklāja, ka ir piesieta pie gultas.

Sirds sitās tik stipri, ka viņa gandrīz nespēja paelpot. Viņa rāvās uz augšu. Velti. Viņa bija piesieta tā, ka nespēja pakustēties.

Kaldaks palīdzēja Estevanam piecelties kājās. Viņam pār deniņiem plūda asinis, un, ticis augšā, viņš grīļojās. Viņš neticīgi palūkojās uz “pīli”, kas gulēja turpat uz grīdas.

- Nāc šurp, - sacīja Kaldaks. - Es tevi pārsiešu.

Estevans palūkojās uz Besu.

-Tā palaistuve iesita man ar nolādēto “pīli”.

Bailes sažņaudza Besas pakrūti. Viņa nekad vēl nebija redzējusi tādu naidu nevienam sejā.

- Varēsi sodīt viņu vēlāk, - sacīja Kaldaks. - Tu asiņo.

- Es viņu nogalināšu!

- Ne jau tagad. Tu jau tā esi pievērsis pārāk daudz uzmanības. - Viņš virzīja Estevanu uz durvju pusi. - Es viņu piesēju. Viņa nekur nepazudīs. Gan jau parūpēsimies par viņu vēlāk.

Vēlāk.

Estevans gatavojās viņu nogalināt. Nekas nevarēja būt skaidrāks. Besa bija viņu pazemojusi, un tāpēc viņai būs jāmirst.

Izrāvies Kaldakam no rokām, Estevans metās pāri istabai pie Besas.

- Puta. Ielasmeita! - Pacēlis roku, viņš iecirta Besai pļauku. - Tu domāji, ka mani nositi? Tu neko nezini par...

- Es zinu, ka tu esi nožēlojams gļēvulis, kas piekauj bezpalīdzīgas sievietes. - Besai galvā no sitiena zvanīja, taču vārdi izrāvās paši no sevis. Kāpēc gan ne? Viņai nebija nekā, ko zaudēt. - Es zinu, ka tu esi stulbenis. Emīlija tev ir par gudru. Viņa tiks projām un parādīs viņiem visiem, kāds ēzelis tu...

Estevans iecirta otru pļauku, šoreiz stiprāk.

Besa nikni raudzījās viņam pretī.

Viņš noliecās pār gultu - tik tuvu, ka Besa varēja sajust viņa elpu un redzēja, kā urīns no “pīles” tek viņam pār vaigiem.

- Tu tik daudz domā par šo savu māsu, vai ne?

- Es zinu, ka viņa ir daudz gudrāka, nekā tu jebkad...

- Vai tiešām tu domā, ka viņa tikusi projām noTenaho?

Besu sagrāba šausmas.

- Mēs viņu sagūstījām drīz vien pēc tam, kad Kaldaks atveda tevi. Viņa visu laiku atrodas šeit, Sanandresas hospitālī.

-Tu melo! Viņa aizbēga.

- Nē. - Estevans noraudzījās Bešā piemiegtām acīm, izbaudīdams viņas bailes un neziņu. - Viņa ir šeit.

Tā nevarēja būt patiesība.

- Pierādi! Ļauj man viņu redzēt!

Viņš pakratīja galvu.

- Tad tu melo.

- Tu tikai vairāk satrauktos, viņu redzot. Tā ir pārāk nepatīkama vieta.

- Kur?

- Četrus stāvus zemāk - pagrabā. - Estevana lūpas savilkās ļaunā smaidā. - Viņa guļ uz paliktņa mūsu morgā. Tieši tāpat, kā drīz gulēsi tu. Tava māsa ir beigta.

Viņš izgāja no istabas.

Sāpes caurstrāvoja Besas augumu.

Emīlija ir pagalam.

Besa nezināja, vai tā ir patiesība. Estevans bija sadists, kam patika viņu sāpināt, tāpat Besa bija pārliecināta, ka viņš melojis arī par visu pārējo. Kāpēc lai viņa pieņemtu to, ko viņš teicis par Emīliju?

Taču tā varēja būt arī patiesība. Emīlija varēja būt mirusi.

Viņa guļ uz paliktņa mūsu morgā.

Drausmīgā aina kā nazis ietriecās Bešā.

Tā nebija patiesība. Viņš tikai gribēja nodarīt sāpes.

Emīlija varēja būt dzīva.

Besas nagi sāpīgi iedūrās plaukstās, tām sažņaudzoties dūrēs.

Četrus stāvus zemāk - pagrabā. Viņa guļ uz paliktņa mūsu morgā.

- Vai tā ir patiesība? - vaicāja Kaldaks, mazgājot brūces Estevana galvā. - Vai Korelli ir šeit?

Estevans izlikās nedzirdam viņa jautājumu.

- Es gribu, lai tā maita Greidija būtu beigta. Man no viņas vairs neko nevajag. Pie velna Heibinu!

- Kā vēlies.

-Tūdaļ!

Kaldaks pamāja.

- Bet ne jau šeit. Viņas nāve nedrīkst būt tieši saistīta ar tevi. Daži no slimnīcas personāla tev nepakļaujas, un sanitārs redzēja mūs iznākam no viņas istabas.

Estevana galva dunēja no sāpēm un niknuma... un no pazemojuma. Viņš jutās tikpat bezpalīdzīgs kā tad, kad bija vēl zēns, pirms atklāja, cik viegli iespējams pārvērst savu dzīvi.

- Es gribu, lai viņa mirst lēnām, un es gribu to redzēt. Es gribu to izdarīt pats savām rokām.

- Tad labāk pagaidīsim. Ja vien tu vari nokārtot aizbraukšanu no Sanandresas.

- Man te jāpaliek vismaz vēl vienu dienu. Biju gaidījis, ka tiksim uz priekšu daudz ātrāk, bet vēl joprojām aizkavē analīzes. Pārāk daudzi cilvēki miruši dažādos laikos. Var gadīties kaut kas neparedzēts.

Kaldaks iemeta salveti izlietnē.

-Tad tiksim galā ar Greidiju tagad, lai tu vari pāriet pie svarīgākām lietām. Iespējams, tam nav nozīmes, ja kādam rodas aizdomas. Esmu bijis pārāk piesardzīgs.

Tam bija nozīme, neapmierināts nodomāja Estevans. Viņš nevarēja atļauties, ka ceļā stājas jebkāda izmeklēšana.

Izdzirdējis nākamos Kaldaka vārdus, viņš vairs nevilcinājās.

- Ja vēlies, lai es par to parūpējos, tad tikai pasaki man veidu, kādā tam jānotiek. Es zinu daudzus paņēmienus. Tam nemaz nav jābūt ātri.

Ari viņš to vēlas, nodomāja Estevans.

-Aizved viņu projām no šejienes. Liec, lai viņa pazūd.

Kaldaks pamāja.

- Bet es gribu zināt visus sīkumus, un es gribu, lai viņai ilgi ir sāpīgi.

- Un kā vēl sāpēs! - Kaldaks pasmaidīja. - To es tev apsolu.

IV

Atlikušo vakara daļu neviens vairs pie Besas nenāca. Gulēt sasietai un bezpalīdzīgai, prātā atkal un atkal pārliekot Estevana vārdus, bija visīstākās mocības.

Taču viņa nebija bezpalīdzīga. Viņa bija dzīva un spēja domāt. Vajadzēja būt kaut kam, ko viņa varēja darīt. Ja vien viņa spētu iestāstīt, lai viņu palaiž vaļā, gan viņa atrastu ieroci, pat ja tā būtu vēl viena “pīle”.

Neiespējami. Estevans nemūžam viņu neatlaidīs. Kādēļ lai viņš to darītu, ja viņa bija nolemta nogalināšanai? Estevans tikai kavējās, lai palielinātu viņas ciešanas...

Durvis atvērās. Tajās stāvēja vīrietis, un milzīgs, tumšs siluets iezīmējās pret spožo gaiteņa apgaismojumu. Viņam rokā bija audekla soma. Tas nebija Estevans. Nebija sanitārs. Besa neredzēja viņa seju, bet zināja, kas viņš ir.

Kaldaks.

Aizvēris durvis, viņš tuvojās. Viņš apstājās pietiekami tuvu, lai Besa varētu saskatīt viņa seju, un tā nebija mazāk biedējoša kā Tenaho, kad viņa to pirmoreiz ieraudzīja. Kāpēc tā izraisīja tādas bailes? Viņa seja sastāvēja no miesas un asinīm, tāpat kā visas citas sejas. Varbūt tāpēc, ka izskatījās cieta kā granīts? Varbūt vainojami vaibsti? Lai nu kā, Besa nespēja atraut no viņa skatienu, un, jo vairāk viņa skatījās, jo lielākas šausmas viņu pārņēma.

- Vai tu zini, kādēļ es šeit atrodos?

- Varu iedomāties. - Besa pūlējās apvaldīt balsi. - Estevans tevi atsūtījis paveikt viņa netīro darbu.

- Estevans mani atsūtīja tevi nogalināt.

Viņa atvēra muti, lai kliegtu, un Kaldaks to aizspieda ar plaukstu.

- Es neteicu, ka to darīšu.

Besas zobi iekodās viņa delnā.

- Jēzus! - Kaldaks atrāva roku.

Besa sajuta mutē asiņu metālisko garšu un pavēra to vēlreiz, lai kliegtu. Šoreiz viņa saņēma sitienu pa seju. Istaba sāka griezties.

- Es tikpat labi varēju tevi nosist, - viņš asi noteica. - Es to nedarīju tikai tādēļ, lai nebūtu tevi jānes. Tu jau tā man esi sagādājusi diezgan daudz nepatikšanu.

Besa neskaidri noprata, ka viņš raisa vaļā siksnas. Kādēļ...

Atvēris audekla somu, viņš no tās izņēma džinsus, blūzi, teniskurpes un nometa visu uz gultas.

- Nekādu kavēkļu. Visam jānotiek gludi. Ģērbies!

Besa lēnām piecēlās sēdus.

- Ko tu dari?

- Vedu tevi projām no šejienes.

- Kādēļ?

- Vai tu labāk gribi nākt pati vai ari lai es tevi atkal piesienu?

- Es gribu, lai tu man pasaki, kāpēc man kaut kur būtu jāiet līdzi vīrietim, kas man tikko iesitis?

-Tāpēc, ka tev nav nekādu izvēles iespēju. Pilnīgi vienalga, vai tu man uzticies vai ne. Un, ja tu man sagādāsi pārak daudz nepatikšanu, es tevi pametīšu ceļa malā.

Uzmundrinoši, Besa rūgti nodomāja. Taču Kaldakam bija taisnība, viņas izvēles iespējas līdzinājās nullei. Šobrīd viņa daudz labprātāk gribēja tikt projām no šejienes nekā pirms dažām minūtēm.

- Aizgriezies!

- Lai tu mani iekausti ar “pīli”?

Viņš it kā bija nolasījis Besas domas. Jo ļaunāk. Viņa jutās tik vārga, ka ar grūtībām varēja piecelties.

- Kāpēc tu domā, ka spēsi mani no šejienes izvest?

- Estevans nevēlas šeit aizdomīgus nāves gadījumus. Es viņam teicu, ka parūpēšos par tevi kaut kur citur.

- Un mana māsa? Viņš sacīja, ka esot Emīliju nogalinājis. -Aizturējusi elpu, viņa pacēla skatienu. - Vai tā ir taisnība?

- Nezinu.

-Tev jāzina. Tu strādā Estevanam. Tu biji Tenaho.

Kaldaks paraustīja plecus.

- Estevans negrib, lai viņa kreisā roka zina, ko dara labā. Viņš ļauj uzzināt tikai vienīgi tik daudz, lai citiem nebūtu iespējams noprast visu kopā. Es zināju par tevi tāpēc, ka biju tas, kurš tevi atveda. Tavu māsu es neredzēju, bet tas nenozīmē, ka viņa nebija sagūstīta vēlāk.

Besa apspieda izmisumu un paniku. Iespējams, ka arī Kaldaks meloja. Novilkusi naktskreklu, viņa paņēma blūzi.

- Un Džosija?

-Kas?

-Tur bija bērns, maza meitenīte. Viņa bija dzīva.

- Viņa ir šeit. Viņu atveda vairākas stundas pēc tam, kad es atvedu tevi.

Besas skatiens acumirklī pievērsās viņam.

- Kur? Vai viņa vēl aizvien ir dzīva?

- Trīs durvis tālāk. - Kaldaks pamāja. - Estevans viņu vairākkārt apmeklējis.

Sākotnējais prieks tūda| pat pārvērtās bailēs. Emīlija nekad nebūtu pametusi Džosiju, ja vien būtu iespējams.

-Tad Emīlijai vajadzēja būt kopā ar viņu.

Kaldaks pakratīja galvu.

- Viņa nebūtu pametusi Džosiju.

- Viņu neatveda reizē ar mazo. Pasteidzies!

*

- Kas tu esi?

- Kaldaks.

-To es zinu. Kas... kāpēc lai tu gribētu man palīdzēt?

- Tu stāvi man ceļā. Es tevi tikai nobīdu malā. - Tas bija pateikts tādā vēsā vienaldzībā, ka Besai pār augumu pārskrēja auksti drebuļi.

- Mums tā vienkārši ļaus no šejienes iziet? Viņš tik ļoti tev uzticas?

- Viņš man nemaz neuzticas. Taču viņš zina, ka es ļoti labi protu to, ko daru.

Nevajadzēja būt Einšteinam, lai saprastu, kādā profesijā Kaldaks izcēlās. Aizpogājusi blūzi, Besa apāva teniskurpes.

-Tad būtu tikai prātīgi, ka viņš runātu ar tevi par Emīliju.

- Nē, nebūtu.

- Viņš sacīja, ka Emīlija ir mirusi.

-Tad var gadīties, ka ir.

- Tev jāzina...

- Mēs ejam projām no šejienes. - Viņš devās uz durvīm. -Aiztaisi muti un turies pie manis!

Besa nepakustējās.

-Tu labāk paliksi šeit un gaidīsi Estevanu?

Kā jau viņš bija sacījis, Besai nebija izvēles. Viņa ies Kaldakam līdzi, kamēr atradīs veidu, kā izbēgt.

Izgājusi spoži apgaismotajā gaitenī, Besa samirkšķināja acis.

Bija jau pāri pusnaktij, un gaiteņi bija tukši. Trīs medicīnas māsas bija sapulcējušās māsu istabā blakus liftam.

- Vai viņas mūs neaizturēs? - Besa čukstus vaicāja.

- Es jau viņām pateicu, ka Estevans grib tevi atbrīvot. Viņas neiebildīs.

Šķita neiespējami, ka dažu minūšu laikā viņa varētu izkļūt no šejienes.

Viņa pārlaida skatienu gaitenim. Tikai trīs durvis šķira viņu no Džosijas. Daži jardi, un tomēr doma pārvarēt šo attālumu biedēja līdz nāvei.

- Uzgaidi mirkli!

- Nolādēts! - Kaldaks izgrūda caur zobiem, satverdams Besu aiz elkoņa. - Nāc šurpl

- Tu domā, ka es negribu iet? - viņa nikni noprasīja. - Bet es nepametīšu Džosiju. Ja tu vari izvest mani, tad vari izvest ari viņu.

- Es nedrīkstu riskēt...

- Bez viņas es nekur neiešu.

Besa steigšus devās pa gaiteni uz priekšu, un - viņai par pārsteigumu - Kaldaks sekoja.

Viņa atvēra durvis uz Džosijas istabu. Tajā valdīja tumsa, bet viņa ar pūlēm saskatīja neskaidras šūpuļa aprises.

Kaldaks aizvēra durvis un ieslēdza gaismu.

Viņa noelsās.

Cieši aizmigusi Džosija bija pieslēgta pie sistēmas un izskatījās pārāk bāla.

- Man šķiet, tu sacīji, ka viņa ir vesela, - Besa nočukstēja.

- Viņa ir pietiekami vesela. - Viņš atvienoja sistēmu. - Estevans neuzticēja nevienam no slimnīcas personāla viņas aprūpi, tāpēc brīdināja, ka viņa ir inficēta. Viņš negribēja, lai kāds viņai pieķertos.

Skaidrs, ka tādas briesmas Kaldakam nedraudēja.

- Tāpēc viņš sadzinis bērnā adatas un caurulītes. Tu tikai paskaties uz viņu! Nelietis viņu ir sazāļojis.

- Labi. Varbūt mums izdosies dabūt viņu no šejienes laukā, nezaudējot savas galvas. Paliec tepat! Es tūdaļ būšu atpakaļ.

Viņš izgāja no istabas, pēc mirkļa atgriezdamies ar to pašu audekla somu, kurā bija atnesis Besai drēbes.

- Dod viņu man!

- Es pati. - Besa uzmanīgi noguldīja Džosiju somā, turpat iebāžot arī dažus autiņus un segu. Vairāk somā nebija vietas. - Vai mums tā jāaiztaisa?

- Jā. - Viņš jau vilka ciet rāvējslēdzēju. - Iesim!

- Ja nu viņai pietrūkst gaisa...

- Ej! - Viņš izbīdīja Besu pa durvīm un projām pa gaiteni, nesot audekla somu tā, it kā tā nenieka nesvērtu, viegli to šūpojot. - Ej taisni uz liftu. Uz māsām neskaties. Tas, kas pašlaik notiek, viņas uztrauc un mana klātbūtne liek justies neomulīgi. Iespējams, ka viņas izliksies mani neredzam.

Viņam bija taisnība. Besai un Kaldakam tuvojoties dežurējošās māsas galdam, visas trīs piepeši bija kļuvušas ļoti aizņemtas. Kad lifta durvis aiz abiem aizvērās, Besa mazliet pavēra somu.

- Varbūt viņai nav, ko elpot.

Kaldaks nogrozīja galvu, bet neaizkavēja viņu. Viņš piespieda vestibila pogu.

- Ārpusē esmu atstājis džipu. Iespējams, ka mūs aizturēs pie vārtiem, bet man ir pilnvara, un esmu jau nodrošinājies, ka sargkareivji zina, kas esmu. Visam vajadzētu noritēt gludi.

Gludi. Viņš nelietoja šo vārdu pirmoreiz. Viņš gribēja, lai viss notiktu akurāti un tiri.

Durvis atvērās, un, saņēmis Besu aiz elkoņa, Kaldaks mudināja viņu iziet tukšajā vestibilā. Viņi pagāja garām rezerves izejai. Izgājuši pa durvīm, abi iekāpa džipā.

Četrus stāvus zemāk.

Viņa ir mirusi.

Kaldaks ieslēdza aizdedzi.

Nē!

Besa izlēca no džipa.

- Es vēl nevaru braukt. Man jātiek līdz morgam. Viņš teica, ka tur ir mana māsa.

- Nu nē, jau atkal! - Kaldaka plauksta satvēra Besu aiz rokas. - Tu neiesi nekur citur kā vien laukā pa tiem vārtiem.

- Vispirms man jānoskaidro, vai viņš man melojis.

- Ne velna! Morgs ir kutelīga vieta, turklāt to apsargā.

- Vai tiešām tu nesaproti? Man vajag zināt. - Izrāvusies viņa iespruka atpakaļ vestibilā un sāka skriet uz rezerves izeju.

Skrienot lejā pa betona pakāpieniem un atraujot vaļā pagraba durvis, viņa izdzirdēja Kaldaku lādējamies sev aiz muguras. Aiz pagrieziena gaiteņa galā stāvēja kareivis, apsargājot dubultdurvis, kas veda uz morgu. Viņš pacēla šauteni.

Pagrūdis Besu malā, Kaldaks metās kareivim zem kājām un, nogāzis viņu zemē, sāniski uzsita ar plaukstu pa skaustu. Saļimis kareivis palika guļam.

Kaldaks uzmeta Besai niknu skatienu.

- Velns tevi rāvis!

Viņš bija dusmīgs. Nekas vairs nenotika gludi.

- Man jāzina. - Piecēlusies viņa devās uz durvīm.

- Pagaidi! - Viņš pietrūkās kājās un, pastūmis Besu malā, devās viņai pa priekšu.

Izstīdzējis dežurants, baltā ģērbies, pielēca kājās no rakstāmgalda.

- Kas jūs tādi? Nevienam nav atļauts...

-Turi muti! - pavēlēja Kaldaks. - Gulies uz grīdas!

- Tas nav...

Kaldaka plauksta izdarīja sānisku sitienu pa kareivja kaklu, un viņš sakņupa uz grīdas.

- Nāc šurp! - sacīja Kaldaks, dodamies uz durvīm, kas atradās blakus galdam. - Beigsim ar to un dosimies projām.

Besa sekoja viņam telpā ar metāla un stikla skapīšiem, kuros atradās visdažādākie instrumenti. Sekciju zāle. Besa nodrebinājās.

- Neviena līķa, - sacīja Kaldaks. - Vai tagad varam iet?

Besa norija siekalas, lai atbrīvotos no rīklē iestrēgušā

kamola.

- Estevans sacīja... viņa esot uz paliktņa. - Viņa lēnām tuvojās baltajām metāla durvīm telpas tālākajā galā.

Kaldaks tur nonāca pirmais. Viņš atgrūda vaļā durvis.

Besa ieraudzīja sienā ierīkotus divus saldētavas paliktņus. Dziļi ievilkusi elpu, viņa piespieda sevi iet tuvāk.

-Tikai divi. Labi. Tas vismaz ietaupīs laiku. - Kaldaks stāvēja blakus paliktnim kreisajā pusē. - Man šķiet, tev vajadzētu zināt, ka Estevans šorīt saņēma sekcijas rezultātus.

Besas skatiens acumirklī pievērsās viņa sejai.

-Tu sacīji, ka nezinot, vai...

- Es nezinu, kam izdarīja sekciju. Es neuzdodu Este-vanam jautājumus. - Viņa sejā nesakustējās ne vaibsts. - Vai tu esi kādreiz redzējusi līķi pēc sekcijas?

Besa pakratīja galvu.

-Tas nav patīkami. Es negribu, ka tu noģībsti un man tevi no šejienes jāiznes.

Nu nē, tas izbojātu viņa plānus.

Viņš pasniedzās pēc sviras.

- Es paskatīšos tavā vietā.

Besa viņu apturēja.

- Es tev neticu.

Paraustījis plecus, viņš atkāpās.

- Kā tev tīk.

Vēlreiz dziļi ievilkusi elpu, Besa pasniedzās pēc sviras. Durvis viegli atvērās.

Tukšs.

Besu pārņēma atvieglojums. Iebīdījusi paliktni atpakaļ, viņa devās pie nākamā.

Lūdzu, Dievs, kaut arī šī būtu tukša, viņa izmisīgi lūdzās. Sniedzoties pēc sviras, viņa juta sev pievērstu Kalda-ka skatienu.

Kaut tie būtu bijuši meli!

Lūdzu...

Paliktnis izslīdēja tikpat viegli kā pirmais.

Taču tas nebija tukšs.

Kuņģim noraustoties spazmās, Besa metās projām no paliktņa. Viņa tik tikko aizkļuva līdz izlietnei blakustelpā.

- Es tev teicu, ka tā nav patīkama aina. - Kaldaks stāvēja viņai blakus, balstot ar vienu roku. - Ja tu būtu klausījusi, ko es saku, tev nebūtu bijis jā...

- Aizveries!

- Vai tā bija tava māsa?

Viņa pakratīja galvu.

- Riko.

- Pavadonis.

- Es nosūtīju viņu uz tuvāko pilsētu piezvanīt veselības aizsardzības nodaļai. Kad ieradās kravas auto, es domāju, ka viņš sasniedzis mērķi... man pat prātā neienāca, ka ar viņu kaut kas noticis. Viņš nebija slims, kad izbrauca no Tenaho. - Viņa spēji pagriezās pret Kaldaku. - Kas ar viņu notika? Vai tu...

- Es viņam neesmu pieskāries. Es pat nezināju, ka viņš pārtverts.

- Viņš nebija slims, es tev saku, - Besa dedzīgi sacīja. - Ne vairāk kā es.

- Pagājušas divas dienas. Ja viņš saslima pēc aizbraukšanas no Tenaho, nāve varēja iestāties sešas stundas pēc pirmo simptomu parādīšanās.

- Tik ātri? - viņa nočukstēja.

- Vēl ātrāk, ja viņš nebija spēcīgs un veselīgs.

Viņš bija spēcīgs. Jauns, spēcīgs un dzīvības pilns. Besa nodrebēja, atcerēdamās to Riko, kuru bija redzējusi uz paliktņa.

- Nezinu, vai es tev ticu.

- Man pilnīgi vienalga, vai tu tici vai ne, - Kaldaks vienaldzīgi sacīja. - Taču iespējams, ka viņš miris no slimības. Citādi nebūtu bijis nekādas vajadzības izdarīt sekciju. - Viņš aizgriezās. - Nomazgā seju! Es gribu, lai tu izskaties normāli, kad brauksim laukā pa vārtiem.

Besa automātiski atgrieza krānu un sāka apslacīt seju ar ūdeni.

- Atver durvis! - Kaldaks vilka sargu no gaiteņa cauri sekciju zālei.

- Ko tu tur dari?

- Es negribu, lai viņu pašlaik atrod. - Viņš pats atgrūda ar plecu durvis un pievilka sargu pie saldētavas.

- Viņš ir miris?

Kaldaks pamāja.

- Vai vajadzēja viņu nogalināt?

- Nē, bet tā bija drošāk. - Izvilcis tukšo paliktni, Kaldaks uzcēla uz tā sargu un aizcirta durvis. - Mirušie nestājas ceļā.

Auksts, mierīgs, nejūtīgs.

- Un kas noticis ar morga dežurantu?

- Viņš ir dzīvs. Es viņu sasēju un ieslēdzu pieliekamajā gaiteņa galā.

- Kāpēc tu nenogalināji arī viņu?

Kaldaks paraustīja plecus.

- Viņš ir nobijies kā trusis. Nav bīstams. - Viņš paņēma dvieli, kas bija pakārts blakus izlietnei.

- Ko tu... - Kaldaks berzēja viņas kreiso vaigu ar dvieli. Pasitusi viņa roku malā, Besa pakāpās nostāk. - Pārstāj!

Kaldaks pameta viņai dvieli.

- Norīvē otru vaigu! Tev vajadzīgs sārtums. Tu izskaties pārāk bāla.

Jā, visam jāizskatās normāli, visam jānotiek gludi. Neliecies ne zinis par mironi uz paliktņa. Neliecies ne zinis par Riko, kura dzīvība tik nejēdzīgi izdzēsta.

- Pasteidzies! Mums jātiek no šejienes laukā. Es atstāju tavu Džosiju džipā, un var gadīties, ka viņa pamostas un sāk dīkt.

Džosija. Jā, viņai jādomā par Džosiju.

Besa norīvēja labo vaigu ar dvieli un nometa dvieli uz letes.

Pacēlis viņš dvieli akurāti pakāra uz āķīša.

- Iesim!

Dažu minūšu laikā viņi bija iekāpuši džipā un nonākuši līdz sargpostenim pie augstajiem vārtiem žogā, kas ieskāva slimnīcas teritoriju.

- Nerunā! - Kaldaks paliecās uz priekšu, lai tad, kad sargs iznāks no būdiņas, gaisma pilnībā kristu uz viņa seju. - Atver vārtus!

Sargs vilcinājās.

- Ko tu gaidi? Tu mani pazīsti, - sacīja Kaldaks. - Atver vārtus!

Sargs neziņā palūkojās garām Kaldakam uz Besu un audekla somu viņai pie kājām.

- Man nav doti norādījumi, ka teritoriju atstās sieviete.

- Tad tagad es tev tos dodu. Atver vārtus! - Kaldaks pasmaidīja. - Vai - vēl labāk - pasauksim Estevanu. Protams, pamodināts šajā stundā, viņš būs ļoti dusmīgs. Gandrīz tikpat dusmīgs, cik ļoti mani sanikno aizkavēšanās.

Sargs steigšus atkāpās un parāva sviru, lai atvērtu vārtus.

Kaldaks spēji nospieda gāzes pedāli, un džips metās uz priekšu. Vārti aizvērās viņiem aiz muguras.

- Vai viņš zvanīs Estevanam? - Besa vaicāja, pasniegusies pēc somas. Atvērusi to, viņa paņēma Džosiju uz rokām. Bērns vēl aizvien gulēja ciešā miegā.

- Varbūt. - Kaldaks piedeva gāzi. - Lai gan Estevans nebūs pārsteigts, ka es tevi aizvedu projām no šejienes. Viņš gribēja, lai nebūtu nekādu pēdu. Taču situācija mainīsies brīdī, kad viņi atklās, ka pazudis bērns un sargs morgā.

Besa nodrebinājās. Viņas bēgšana nebūt nebija palikusi bez pēdām, gluda un akurāta. Turklāt viņa bija tāda muļķe, ka šobrīd brauca projām no slimnīcas, sēžot blakus slepkavam.

- Kurp mēs dodamies?

Pametis skatienu uz Besu, Kaldaks atņirdza zobus platā smaidā.

- Nobijies? Labi. Tad tikai sēdi un domā par to! Šajā mirklī es nevaru iztēloties nevienu citu, kura sprandu es pārlauztu labprātāk par tavējo. Es jau varēju nenogalināt to sargu, bet tev noteikti vajadzēja paņemt sasodīto bērnu, vai ne?

- Jā, man vajadzēja. - Nezin kāpēc viņa dusmas nedaudz mazināja bailes. Redzējusi, ar kādu vēsu precizitāti Kaldaks bija nogalinājis sargu, Besa šaubījās, ka draudi piederēja pie viņa parastā rīcības stila. Ja viņš patiesi būtu gribējis viņu nogalināt, viņš to itin vienkārši būtu izdarījis. Tā viņa cerēja.

- Kurp mēs dodamies? - viņa atkārtoja.

- Projām no Sanandresas. Tagad paguli! Es tevi pamodināšu, kad nonāksim galā.

- Tu domā, ka es tev tā uzticos, lai gulētu? Tu nupat sacīji, ka gribot lauzt man sprandu.

- Tā bija tikai acumirklīga doma. Un tu nospriedi, ka es nerunāju nopietni, vai ne?

Kaldaks pārāk labi lasīja viņas domas. Viņa uztveres asums lika Besai justies daudz neomulīgāk nekā viņa brutalitāte.

- Es domāju, ka tu esi spējīgs uz visu.

- Esmu, esmu. Tāpēc turi muti un neprovocē!

- Kāpēc tu man palīdzēji no turienes izkļūt?

Viņa rokas sažņaudza stūri.

- Es noslēgšu ar tevi darījumu. Ja tu tagad turēsi savu sasodīto muti un ļausi man domāt, es atbildēšu uz taviem jautājumiem, tiklīdz mēs tur nonāksim.

- Kur nonāksim?

- Tenaho.

Besa satriekta viņu uzlūkoja.

- Mēs braucam uz Tenaho? Kāpēc?

- Pateikšu, kad tur nokļūsim.

- Tagad!

- Mans Dievs, tu esi stūrgalvīga. - Pagriezies viņš ieskatījās tieši Besai acīs. - Es domāju, ka tu gribēsi atgriezties. Pēdējā reize, kad tu redzēji savu māsu, bija Tenaho.

- Nevar būt, ka viņa vēl aizvien ir tur.

-Tad varbūt viņa tev atstājusi kādu ziņu. Vai tev ir kāds cits punkts, kur sākt meklēšanu?

- Es varētu sākt ar tevi. Ko tu zini par Emīliju?

- Ja tu tūdaļ pat neapklusīsi, es tev aizbāzīšu muti līdz brīdim, kad būsim nonākuši Tenaho.

Tie nebija draudi. Viņš domāja to, ko runāja.

- Cik tālu mēs esam no Tenaho?

-Trīs stundu brauciens.

Lēni atslīgusi sēdeklī, Besa piekļāva tuvāk Džosijas mazo, silto ķermenīti. Pēc trim stundām viņa būs atgriezusies Tenaho. Atziņa pāršalca viņai kā tumšs mākonis. Turies! Viss būs labi. Nesāc trīcēt!

Vai suņi būs pārstājuši gaudot?

Viņi nonāca lidz pakalnam, no kura varēja pārskatīt Tenaho. T ieši šajā vieta Riko bija apstādinājis mašīnu tajā pirmajā dienā.

Ne gaismas.

Ne kustības.

Ne skaņas.

- Kas noticis ar suņiem?

- Vakar šeit cauri izbrāzās veselības aizsardzības dienests. Viņi savāca visus mājdzīvniekus, kurus tagad novēro, lai pārliecinātos, ka tie nav infekcijas nesēji. Kad apziņos mirušo tuviniekus, viņiem dos iespēju dzīvniekus pieņemt. - Viņš ciniski pasmaidīja. - Tas ir viens no cilvēcīgajiem žestiem, kas politiķiem ļauj labi izskatīties.

-Tuvinieki vēl neko nezina?

Kaldaks paraustīja plecus.

- Pilnībā izmiris ciemats nav nekāds nieks. Valdība grib saņemt faktus, pirms tā stājas masu informācijas līdzekļu priekšā.

- Viņi grib to noslēpt.

- Iespējams.

- Ko viņi slēpj? Radioaktīvo noplūdi?

-Nē.

- Tā nebija holera.

- Nē, bet tā būs minēts Epidēmiju apkarošanas centra ziņojumā.

- Kā varēja... - Viņa atcerējās vīrieti, kas bēra kaut ko strūklakā. - Jūs paši inficējāt ūdenspiegādi.

Kaldaks pamāja.

- Ja tā nebija radioaktīvā noplūde, kas tad notika Tenaho?

- Vai tu nevēlies iet un pameklēt savu māsu?

Viņš atkal bija trāpījis mērķī, skaidri zinot, ka tas novērsīs Besas uzmanību. Gudri. Ļoti gudri. Ar katru kopā pavadīto brīdi Besa aizvien vairāk un vairāk apzinājās gudrību, kas slēpās aiz biedējošās sejas.

- Kādēļ tu esi atgriezies?

- Kurā vietā tu gribi, lai es tevi izsēdinu?

- Trešā māja labajā pusē. - Tā, kur Emīlija bija atradusi Džosiju. Meitenīti, kura bija izdzīvojusi, par spīti visam. Besas rokas ciešāk sakļāvās ap bērnu. - Vai vēl kāds izdzīvoja?

Kaldaks pakratīja galvu.

- Tikai tu.

- Es domāju - kāds no ciemata iedzīvotājiem, kāds cits bez Džosijas.

- Nē, vismaz man nekas nav zināms. - Viņš apturēja džipu. - Kad beigsi meklēšanu, nāc uz laukumu. Es tevi tur satikšu.

Viņa izkāpa.

- Vai tu nebaidies, ka es aizbēgšu?

-Tam nav nozīmes. Es tevi atradīšu.

Pilnīgā pārliecība viņa balsī Besu nepatīkami satrauca. Viņai pārskrēja baiļu vilnis, ko viņa pūlējās apslāpēt.

- Kādēļ tu šeit esi? Ko tu šeit meklē?

- Naudu.

Besa apjukumā iepleta acis.

- Naudu?

- Ja atrodi, nepieskaries! Tā ir manējā.

V

Emīlijas mājā nebija.

Taču zīmes liecināja, ka viņa tur bijusi. Uz plīts atradās milzīgs katls ar ūdeni sterilizēšanai, un uz galda gulēja Emīlijas medikamentu soma.

Emīlija to vienmēr ņēma visur līdzi. Kādēļ viņa to nebija paņēmusi tagad? Varbūt nebija gribējusi sevi apgrūtināt. Varbūt viņa bija vienkārši sabāzusi kabatās pašu ne-piecie-šamāko.

Uzmanīgi nolikusi Džosiju uz dīvāna, Besa piegāja pie galda un atvēra somu. Viss bija savā vietā, un, šķiet, nekā netrūka.

Taču Emīlija vienmēr bija kārtīga, un patiesībā Besa nezināja, kas atrodas viņas somā.

Viņa piegāja pie šūpuļa. Izskatījās, ka arī tas nav aizskarts. Moskītu tīkls joprojām bija atlocīts tā, kā Besa bija atstājusi, kad, paņēmusi Džosiju, padeva to Emīlijai.

Besa iegāja blakusistabā, kurā bija sāpīgi jaušamas šeit dzīvojušo cilvēku atstātās pēdas. Koka krucifikss virs gultas. Smaidoša vecāka pāra fotogrāfijas uz naktsgaldiņa. Vai tie bija Džosijas vecvecāki? Vai viņi arī bija miruši?

Rimsties! Viņa bija ieradusies ar noteiktu mērķi. Besa sāka meklēt. Nekādas zīmītes. Nekādu citu pazīmju, ka Emīlija šeit bijusi. Besu pārņēma vilšanās. Viņa bija sev teikusi, lai neko negaida, tomēr jutusi neskaidras cerības, ka Emīlija joprojām atrodas Tenaho. Nē, droši vien viņa paņēmusi Džosiju un bēgusi, kā Besa bija lūgusi.

Taču Džosiju bija paņēmis Estevans. Tas varēja nozīmēt vienīgi to, ka Estevans Emīliju sagūstījis un nogalinājis.

Vai Kaldaks. īsajā laikā, ko Besa viņu pazina, Kaldaks bija pierādījis, ka spējīgs uz visu.

Nē, viņa nepieļaus tādu iespēju, ka Emīlija ir mirusi. To iedomājoties vien, viņu pārņemtu panika. Emīlija ir aizbēgusi.

No otras istabas atplūda kāda skaņa. Šņuksti. Džosija beidzot bija sakustējusies.

Besa notupās blakus dīvānam. Džosijas lielās, brūnās acis bija vaļā, un viņa smaidīja.

- Sveika, - nočukstēja Besa. - Te nu mēs atkal esam. Ko lai es ar tevi tagad daru?

Džosija izgrūda burbuļojošas skaņas.

Besa noglāstīja mazulītes vaigu. Pasaulē nebija nekā maigāka un zīdaināka par mazās ādu.

- Kur tu pazaudēji Emīliju? Ar viņu tev klātos daudz labāk. Viņa par maziem bērniem zina daudz vairāk nekā es. Es esmu iesācēja.

Pastiepusi rociņu, Džosija satvēra Besas matu šķipsnu un parāva.

Besa klusu iesmējās.

- Nekas, mēs sapratīsimies. Mums tikai jāizdomā, ko darīt.

Un kam uzticēties.

Nomainījusi Džosijas autiņus, Besa devās pameklēt ko ēdamu. Kādā skapītī viņa atrada vairākas kārbas konservēta bērnu ēdiena. Vienu no tām atvērusi, viņa paguva izbarot Džosijai pusi maltās liellopu gaļas, pirms meitenīte sāka spēlēties ar ēdienu.

- Nekādu rotaļu! - Besa stingri noteica. - Mūs gaida nopietns darbs. - Paņēmusi Džosiju uz rokām, Besa iznesa viņu uz lieveņa. Viņa pārlaida skatienu kalniem. Vai Emīlija atradās kaut kur kalnos, mēģinādama sasniegt piekrasti?

Ak Kungs, viņa cerēja, kājā.

Viņu pašu pārņēma kārdinājums doties šajos kalnos. Viņai bija laba virziena izjuta un zināma pieredze, pārvietojoties mežonīgā apvidu. Pirms trim gadiem viņa bija apmaldījusies Afganistānā un nogājusi visu ceļu līdz Pakistānas robežai. Viņa nešaubījās, ka spētu aizkļūt līdz piekrastei.

Es tevi atradīšu.

Pamēģini tikai, Kaldak!

Džosija ieraudājās, un Besa, kas instinktīvi bija satvērusi mazo ciešāk, atlaida rokas vaļīgāk. Nē, pašlaik nebija laiks bēgšanai. Pati jau varētu meklēt ceļu pāri kalniem, bet pavisam kas cits - darīt to ar mazu bērnu uz rokām. Viņai vajadzēja uzņemties atbildību un nerīkoties pirmā mirkļa iespaidā.

Viņa pagaidīs un paskatīsies. Varbūt Kaldaks arī nezināja, kur atrodas Emīlija, bet viņš vairāk nekā Besa saprata to, kas noticis Tenaho.

Nogājusi lejā pa pakāpieniem, viņa devās laukuma virzienā.

Tobrīd, kad Besa bija sasniegusi strūklaku, Kaldaks iznāca no krodziņa, nesdams spīdīgu metāla somu.

- Tu nebiji ilgi, - viņš sacīja.

- Viņas tur nav. Tu to zināji.

- Es zināju, ka tas ir maz ticams. Tāpat kā tu. - Viņš pameta skatienu uz Džosiju. - Bērns ir pamodies. Kā jūtas?

- Labi. Es viņu pabaroju, nomainīju autiņus, un nekas viņai nevarētu sagādāt lielāku prieku.

- Tu neesi velti tērējusi laiku. - Kaldaks brīdi klusēja. - Vai naudu atradi?

- Nē, - viņa ar riebumu atteica. - Es nemeklēju.

- Es arī neatradu. - Viņš devās pāri ielai uz galveno veikalu. - Gaidi šeit!

Mirušo aplaupīšana. Izrādījās, ka viņš ir vēl sliktāks, nekā Besa bija domājusi.

Pēc neilga laika ar sarauktu pieri Kaldaks iznāca no veikala. Acīmredzot neko nebija dabūjis. Labi.

- Nauda, ko tu atrastu, pieder šo nabaga cilvēku radiniekiem.

Viņš pakratīja galvu.

- Tā pieder man. - Tobrīd viņš devās augšup pa pakāpieniem uz baznīcu.

Besa viņam sekoja.

- Mans Dievs, ko tu dari? Šī ir baznīca!

- Priesteris ir miris, vai ne?

- Jā. Un tad var baznīcā zagt, vai?

-Tu viņu atradi?

Viņa pamāja.

-Kur?

- Blakus ziedojumu lādei. - Besa parādīja.

- Kādai ziedojumu lādei?

Viņa paraustīja plecus.

- Tā atradās viņam blakus. Riko vēl paspēra to ar kāju.

Pārmeklējis apkārtni, Kaldaka skatiens apstājās pie otrās solu rindas. Besa neticīgi nolūkojās, kā viņš pieiet pie soliem, izvelk no to apakšas ziedojumu lādi un paceļ tās vāku.

- Cūkas laime, - viņš klusi noteica.

Piegājusi tuvāk, Besa ieskatījās lādē un ieraudzīja, ka tā ir pilna ar violeti zilām un ceriņkrāsas naudaszīmēm divdesmit peso vērtībā.

- Tu esi atradis meklēto, - viņa dzedri noteica. - Vai tagad mēs varam iet?

Kaldaks atvēra savu metāla somu.

-Atkāpies dažus soļus. - Besa pagāja nost un noskatījās, kā Kaldaks iztukšo ziedojumu lādi somā. Viņa sejas izteiksme vairs nebija vienaldzīga, bet mežonīga apmierinājuma pilna. Naudas daudzums ziedojumu lādē acīmredzot bijis pietiekams, lai saviļņotu tādu cilvēku kā Kaldaks.

- Iesim! - Pacēlis somu, viņš devās uz durvīm.

Besa sekoja.

- Kādēļ tev vajadzīga tā nauda?

- Lai man nevajadzētu atgriezties Sanandresā un riskēt ar savu galvu.

-Tur nav tik liela summa. Visam mūžam tev nepietiks.

Viņš neatbildēja.

- Rāpies iekšā džipā! Es apmetīšu vēl vienu līkumu un tūdaļ būšu atpakaļ. Mums jātaisās projām no šejienes. Jau tā esam uzkavējušies ilgāk, nekā man patiktu.

Besa nepakustējās.

- Uz kurieni mēs dosimies?

- Kalnos. Estevanam te visapkārt ir sargi. Esmu pārliecināts, ka mūs ir pamanījuši. Mums jātiek ārā no ciemata.

- Es nekur nebraukšu, kamēr tu man nepastāstīsi, kas notiek.

- Es nezinu, cik daudz tev stāstīt.

-Tu man neesi pastāstījis neko.

- Iespējams, ka esmu tev pateicis vairāk, nekā vajadzētu.

- Manis dēl?

*

- Nē, sevis dēļ.

- Protams, kāpēc lai es iedomātos ko citu?

- Neiedomājies! Es jau tā esmu tavā labā izdarījis vairāk, nekā man vajadzētu. Esmu ēzelis. Man vajadzēja labāk valdīt pār situāciju. - Viņš devās uz galvenā veikala pusi. -Tagad atliek tikai atgūt zaudēto.

- Vai ar naudu tu esi atguvis zaudēto?

- Kāp iekšā džipā!

Besa nodrebinājās. Zaudētā atgūšana varēja nozīmēt vienīgi miera noslēgšanu ar Estevanu, nogalinot viņu un Džosiju. Kāpēc lai viņa Kaldakam uzticētos? Viņš bija slepkava un kapu aplaupītājs.

Bet kam vēl viņa varēja uzticēties?

Sev. Nevienam citam, tikai sev. Jebkāda cita izvēle būtu liktenīga.

Apgriezusies uz papēža, Besa devās pāri laukumam.

- Man jāatgriežas Džosijas mājā pēc viņas ēdiena un autiņiem. Tu vari mūs paņemt tur.

Besa juta viņa skatienu sev sekojam, bet atturējās no kārdinājuma palūkoties atpakaļ.

Tas būtu izskatījies pārāk aizdomīgi.

Viņa bija aizbēgusi.

Nolādēts!

Kaldaks izgāja no Džosijas mājas un ielēca džipā. Viņa nevarēja būt projām vairāk par desmit minūtēm, turklāt gāja kājām un viņai uz rokas bija bērns. Nevajadzētu būt grūti viņu atrast. Sasodīts, situācija jau tāpat bija diezgan sarežģīta, lai vilktu Besu sev līdzi, ja viņa vēl piedevām kliedza un spārdījās.

Taču, ja tā tam jābūt, tad lai tā būtu. Viņš nekādi nevarēja laist Besu projām.

Kaldaks un sieviete atradās kalnos virs Tenaho, taču abu ceļi bija šķīrušies.

Nolicis klausuli, Estcvans atlaidās gultā un pārdomāja ziņojumu. Kaldaka rīcība pēdējā laikā pasliktināja jau tā satraucošo situāciju. Vai viņš bija no CIP? Pilnīgi iespējams. Un, ja viņš bija no CIP, cik daudz viņš zināja? Cik daudz viņš bija atklājis šeit un cik Lībijā?

Vēlreiz pasniedzies pēc telefona aparāta, viņš piezvanīja Heibinam.

- Radusies neliela problēma, - sacīja Estcvans. - Cilvēks, kuru tu man atsūtīji, ir pazudis.

- Kaldaks?

- Viņš nogalināja vienu no maniem sargiem un izveda Greidiju no slimnīcas.

Heibins rupji nolamājās.

- Kā tu to varēji pieļaut?

- Tu biji tas, kurš man atsūtīja Kaldaku. Es pieņēmu, ka viņam var uzticēties. Ko tu par viņu zini?

- Viņam bija lieliskas rekomendācijas no Mabrija Irākā, un, kamēr viņš bija pie manis, viņš uzvedās nevainojami.

- Tomēr tu, tiklīdz radās pirmā izdevība, nogrūdi viņu man.

- Ne jau tāpēc, ka viņam nevarēja uzticēties. Sacīt pretējo nozīmētu spļaut pašam sev sejā.

- Nūjā, vainīgs tavs pareģis.

- Vai tu par mani smejies? - noprasīja Heibins.

Estevans atkāpās. Pašlaik nebija īstais laiks, lai ķildotos ar viņu.

-Tikai skaļi domāju. Cik daudz Kaldakam zināms par tavu uzdevuma daļu?

- Necik. Viņam bija darāms darbs, un viņš to izdarīja.

Idiots, viņš droši vien nebūtu aptvēris, ja Kaldaks kaut

ko atklātu.

- Mums jāiegūst informācija par Kaldaku.

- Ja nu viņš nav no CIP?

- Tad viņš dos par sevi zināt.

-Tev vajadzēja uzreiz likt galā ar Greidiju. Atstāt viņu dzīvu bija bīstami.

Heibins bija aizmirsis, ka arī viņš kavējās pieņemt lēmumu par Greidijas nāvi. Tomēr Estevans nosprieda nestrīdēties.

- Šo kļūdu iespējams labot. Viņi vēl nav izkļuvuši no valsts. Pirms stundas abi redzēti Tenaho.

- Ko tad tu vēl kavējies liekās sarunās ar mani? Ej saņem viņus ciet!

- To es arī domāju darīt. Neraizējies, es par viņiem parūpēšos.

- Pielūko, lai tā būtu! Es varu turpināt viens pats, ja tu neizlabosi šo nejēdzību.

- Es to izlabošu. Skaties tik, ko vari uzzināt par Kaldaku. Vispirms mums jātiek galā ar viņu.

Estevans pieklājīgi pagaidīja, lai Heibins pirmais noliek klausuli. Grūti bija izrādīt laipnību idiotiem, bet viņš bija iemācījies tādu disciplīnu un savaldību, kādu tie nemūžam neiemācīsies. Viņš tikai priecāsies, kad varēs bez tiem iztikt. Estevana paša plāni jau gandrīz bija sagatavoti izpildei. Vēl vajadzēja pavisam nedaudz, lai uzsāktu pirmo posmu, un Morisejs varēja zvanīt kurn katru dienu, lai paziņotu par piemērota instrumenta atrašanās vietu. Ilgi viņam vairs nebūs jāciešas.

- Peres! - viņš pasauca.

Durvīs parādījās seržants Peress.

- Manu mašīnu! Es dodos uz Tcnaho.

Pamājis Peress nozuda.

Viņš nebija tik gudrs kā Galvess, bet kluss un paklausīgs, un viņam nepiemita ziņkārība un alkatība, kas bija padarījušas bīstamu Galvesu. Kaldaks vismaz bija atsvabinājis Estevanu no šās problēmas. Jo sliktāk, ka tagad viņš pats bija kļuvis par vēl lielāku problēmu.

Tomēr domājams, ka nevajadzēs vairāk par dienu vai divām, lai atrastu viņu un sievieti. Tad Kaldaks tiks nolikts pie vietas. To iedomājoties, Estevanu pārņēma aizrautības pilns satraukums.

Kur tu esi, Kaldak?

Piepeši Estevans savā acu priekšā ieraudzīja Besu Grei-diju. Protams, draņķei bija jāmirst. Tas bija nepieciešams, bet viņa bija tikai sieviete.

Un sievietes bija tik viegli nogalināt.

Tie atkal bija sadzinuši viņas pēdas.

Besa izslaucīja sviedrus no acīm un nogāja stigas malā. Slāneklis bija slidens, taču uz tā nepalika pēdas.

Viņa varēja dzirdēt kareivjus sasaucamies otrā kalna pusē. Drīz vien viņi būs sasnieguši kori un viņa atklāsies skatienam. Līdz brīdim, kad tas notiktu, bija jāatrod slēptuve.

Besa bija ļoti nobijusies. Viņa domāja, ka nokļuvusi brīvībā, kad pirms divām dienām izbēga no Kaldaka, bet tad uzradās kareivji. Vai tas būtu viņa darbs?

Šūpulītī, ko Besa bija sameistarojusi no segas, iečink-stējās Džosija.

- Klusu, - Besa nočukstēja.

Džosijai nevarēja pārmest žēlošanos. Viņa bija tikpat sakarsusi, cik Besa, turklāt izsalkusi. Līdzpaņemtā barība trešajā dienā bija izbeigusies, bet Džosija atteicās gandrīz no visiem ēdamajiem augiem un ogām, ko Besa bija atradusi kalna nogāzē.

Taču Džosija nedrīkstēja tagad raudāt. Tikai ne tagad. Lai mazā netrokšņotu, Besa bija spiesta dot viņai nomierinošos līdzekļus, kurus bija paņēmusi no Emīlijas somas. Bet šodien vajāšana izrādījās tik neatlaidīga, ka Besai neiznāca laika sagatavot jaunu devu, un iepriekšējās iedarbība bija gandrīz beigusies.

Viņa paslīdēja, krita, cēlās kājās un atkal krita.

Priekšā, bīstami balansējot uz nogāzes, auga koku skupsna.

Kareivji jau bija panākušies tuvāk kalna korei.

Besa gandrīz bija sasniegusi kokus.

Ak Dievs, kaut tur būtu kāda vietiņa, kur paslēpties! Nekā.

Koki bija izstīdzējuši, to lapotne - reta. Pat uzrāpusies kādā no tiem, viņa būtu joprojām redzama.

Viens bija nokritis. Tā zari plājās uz zemes.

Besa ienira zem koka lapotnes, nikni rausdama ar plaukstām cieto augsni, lai ierīkotu slēptuvi. Zari veidoja nojumi, bet viņu tomēr varēja ieraudzīt ikviens, kurš apstātos un ciešāk ieskatītos lapotnē. Vai izdzirdētu, ja viņa nespētu elpot klusāk.

Vai Džosija nerimtos.

- Lūdzu, Džosija! Lūdzu, maziņā!

Džosijas činkstēšana kļuva skaļāka.

Kareivji bija tepat tuvumā. Acīmredzot viņi bija ienākuši birztalā. Viņi sarunājās.

Kaut viņi nebeigtu runāt! Varbūt viņi nedzirdēs Džosiju.

Kareivji apklusa.

Besa aizturēja elpu.

Džosija apžēlojās un norima.

Koks virs viņas galvas sakustējās.

Besa sastinga.

Nē, viņi bija uzkāpuši uz stumbra un pārlēca tam pāri. Besa redzēja viņu kājas parādāmies otrā pusē.

Džosija sakustējās savā pauniņā.

Nē.

Kareivji atkal sarunājās. Viņiem nepatika lielais karstums, viņiem nepatika aizvadīt dienu, rāpjoties pāri kalniem. Viņiem nepatika Estevans. Viņš bija maita.

Āmen!

Džosija atkal iečinkstējās.

Besas sirds apstājās pukstēt.

Putns?

Pagriezies Peress pameta skatienu atpakaļ uz birztalu.

Iespējams, ka vajadzētu pārbaudīt. Viņiem bija dots norādījums sekot jebkuram pavedienam. Estevans būs nikns, ja viņi pazaudēs sievietes pēdas. Viņš bija visus nosūtījis uz kalniem, pat viņu. Peress bija domājis, ka, iecelts Galvesa vietā, viņš mantojis vieglu darbu, bet te nu viņš atkal bija, svīzdams un lamādamies līdz ar vienkāršajiem kareivjiem.

- Vai tu kaut ko redzi? - vaicāja Himeness.

Koku skupsna grima dziļās ēnās. Peress neko neredzēja.

Bet vai viņš nebija kaut ko dzirdējis?

Viņš gandrīz bija pakritis uz sasodīti slidenā slānekļa, kāpjot lejā pa nogāzi. Potīte joprojām sāpīgi pulsēja.

Pie velna Estevanu!

Tas bija putns.

- Es tikai atvilku elpu. - Pagriezies viņš kāpa lejup pa nogāzi. - Es neko neredzu.

Paldies Dievam!

Sapratusi, ka Džosijas raudas kareivji nav dzirdējuši, Besija juta atslābstam sīkāko muskulīti ķermenī.

Viņi pašlaik devās laukā no birztalas un pārlūkoja nogāzi aiz kokiem, vai neredzēs vēl kādas pazīmes, ka viņa tur gājusi.

Ja viņa izturētos loti klusi, ja viņa varētu panākt, ka Džosija klusē...

Bija iespēja, ka viņas nepamanīs.

Kareivji gandrīz vairs nebija saskatāmi. Pēc mirkļa viņa drīkstēs iziet no slēptuves, lai mēģinātu sameklēt citu nakšņošanai.

Bet varbūt viņa nedrīkstēja apstāties. Cik tālu vēl bija līdz piekrastei? Viņa būs nogājusi vismaz trīsdesmit jūdzes no Tenaho, Besa gurdeni prātoja, un tādā gadījumā vēl palikušas divdesmit.

Divdesmit jūdzes. Braucot mašīnā, attālums šķita tik mazs. Kājām ejot, likās vesela mūžība. Šķita neiespējami to no...

Nav neiespējami. Tā ir tikai muļķīga atruna, tāpēc ka viņa jūtas nogurusi. Viņa nepadosies. Viņa vajadzīga Džo-sijai. Viņa vajadzīga Emīlijai.

Džosija atkal ieraudājās.

- Neniķojies, mazā! Mēs jau ejam. - Besa uzmanīgi izslīdēja no paslēptuves. - Bet tev man mazliet jāpalīdz. Labi?

Palīdzība bija vajadzīga vairāk nekā mazliet.

Bet viņa izmantos visu, kas pieejams.

Satumsa. Vairs nebija iespējams sekot Greidijai. Pa nakti viņa būs drošībā.

Lūkodamies pāri kalniem, Estevans sažņaudza rokas dūrēs.

Četras dienas. Tie muļķi meklējuši četras dienas un tomēr nav viņu atraduši. Kaldaks bija pazudis bez pēdām, taču nebija nekāda iemesla, kāpēc viņa vīri nespēja notvert sievieti. Viņš gandrīz vai varēja iedomāties, kā šī maita tagad par viņiem smejas.

Nē, vajāšana notika pārāk neatlaidīgi, lai viņa uzjautrinātos. Todien viņi uz klintīm bija atraduši asinis.

Kāpēc viņa nepadevās?

Kāda plauksta aizspieda Besai muti, acumirklī viņu pamodinot.

Kāds bija virs viņas. Sviedri. Muskusa smaka. Vīrietis...

Estevana kareivji. Viņi atraduši alu...

Apvēlusies uz sāniem, viņa trieca augšup dūri. Dūre ietriecās miesā.

- Esi mierīgai Es tev nedarīšu neko sliktu.

Kaldaks!

Viņa sita vēlreiz.

- Sasodīts, esmu ieradies, lai tev palīdzētu!

Džosija spalgi iekliedzās guļvietā, ko Bcsa bija viņai ierīkojusi pie alas sienas.

Kaldaks sastinga.

- Kāda velna pēc...

Viņa tvēriens bija kļuvis vaļīgāks. Parāvusies uz augšu un sānis, Bcsa atbrīvojās no viņa un pielēca kājās.

Nekļūdies, viņa sev sacīja. Nekļūdies.

Spēji atliekusies, viņa trieca dūri vēderā Kaldakam, kurš tobrīd slējās kājās. Satvērusi viņu aiz rokas, Besa sagriezās un, pārmetusi viņu pār plecu, nogāza zemē.

Viņa paķēra Džosiju un, skriedama uz alas izeju, dzirdēja Kaldaku lādamies.

Nākamajā brīdī Kaldaks notrieca viņu zemē. Instinktīvi sargājot Džosiju, viņa nokrita uz kreisajiem sāniem, pastumdama bērnu tālāk no sevis. Viņas ceļgals iebelza Kaldakam pa kājstarpi.

Sāpēs iestenējies, viņš spēji pagrieza Besu otrādi un uzmetās jāteniski viņai uz muguras. Viņa plaukstas sakļāvās ap Besas kaklu.

Kaldaks grasījās viņu nožņaugt. Ak Dievs, viņa negribēja mirt! Besas nagi mežonīgi iekrampējās viņa delnās.

- Rimsties, - viņš izgrūda caur zobiem. - Es neesmu pieradis apstāties. Es varētu pārlauzt tavu sprandu bez... -Dziļi ievilcis elpu, viņš lēnām atslābināja tvērienu. - Klausies, ko teikšu. Es negrasos darīt tev neko sliktu. Es negrasos darīt neko ļaunu Džosijai. Es mēģinu tev palīdzēt.

-Blēņas!

-Tad skrien projām! Esi muļķe! Pēc dienas, varbūt divām Estevans tevi noķers. Pašlaik viņa nometne ir nepilnu četru jūdžu attālumā no šejienes.

Besa pameta uz viņu niknu skatienu.

- Kā tu to zini, ja neesi ar viņu uz vienu roku?

- Viņš sekoja tev pa pēdām. Es sekoju viņam. Viņam bija vieglāk sekot nekā tev.

Besa pakratīja galvu.

- Kad es no tevis aizbēgu, tu izsauci kareivjus.

- Man nevajadzēja viņus izsaukt. Kalni bija pilni ar viņiem astoņas stundas pēc tam, kad tu pazudi no Tenaho. Ja es būtu pievienojies Estevanam, vai viņi pašlaik neatrastos šeit manā vietā?

Džosija izgrūda vēl vienu spalgu brēcienu.

-Tu viņai esi vajadzīga, - sacīja Kaldaks. - Un mums vajag, lai viņa apklustu. Es tevi palaidīšu vaļā, ja tu apsolīsi uzklausīt, ko es saku.

- Vai tu man noticēsi?

- Nē, bet domāju, ka tu esi saprātīga sieviete, kas apsvērs visas sekas. Es varu izvest tevi no šiem kalniem.

- Es pati sevi varu izvest.

- Iespējams. Bet tu nevari izsaukt helikopteru. Vai tu vēlies bēguļot no Estevana vēl vienu nedēļu un riskēt, ka Džosiju sagūsta vēlreiz?

Viņa sastinga. Helikopters.

- Kāp nost no manis!

-Tu mani uzklausīsi?

- Uzklausīšu.

Viņš atbrīvoja Besu no sava smaguma, un, piecēlusies sēdus, viņa pasniedzās pēc bērna.

Džosija vēlreiz ieraudājās.

- Viņai jābūt klusai, - sacīja Kaldaks. - Estevana nometni viscaur apsargā kareivji.

Brīdinājums mazliet kliedēja Besas aizdomas.

- Ko tad tu gaidīji? Tu viņu pārbiedēji. - Viņa piekļā-va meitenīti pie krūtīm. - Un viņa ir izsalkusi un droši vien atkal slapja. - Besa pataustīja Džosijas autiņus. Mitri. - Man izbeigušies autiņi. Aizejot no Tenaho, paspēju tikai dažus paņemt, un man nav bijis ne laika, ne iespēju tos izmazgāt. Vai tev nav kaut kas, ko varētu izmantot?

- Varbūt ir. Paskatīšos mugursomā. - Viņš nokratīja somu no muguras. - Es nebiju tam gatavojies.

- Es arī ne, - Besa drūmi atteica.

Kaldaks iededza kabatas bateriju, ko bija izņēmis no mugursomas.

-Tūdaļ izslēdz! Viņi ieraudzīs gaismu, - Besa satraucās.

Viņš pakratīja galvu.

- Neieraudzīs. Mēs atrodamies pietiekami tālu alā. - Pastūmis sānis metāla portfeli, kas atradās mugursomas dibenā, viņš izvilka baltu T kreklu un pameta to Besai. - Vai šis derēs?

- Nāksies iztikt. - Plēšot kreklu divās daļās, viņa pameta skatienu uz Kaldaku. - Vai kaut kas ēdams tev ir?

- Lauka deva.

- Velc ārā un dod šurp! Es mēģināšu viņu pabarot. -Nometusies uz ceļiem, Besa nomainīja Džosijai autiņus. - Kā tu mani šeit atradi?

- Es sekoju tev pa pēdām.

- Kareivji ari. Viņi mani neatrada.

- Šodien gandrīz atrada. Birztalā.

Besa sastinga.

- Kā tu to zini?

- Es sekoju viņiem līdz tai vietai. Biju pilnīgi pārliecināts, ka viņi ir uz pareizajām pēdām.

- Es tevi birztalā neredzēju.

- Toties es tevi redzēju.

- Un tu nemanīts sekoji man līdz šai alai? Kā? Ja es tajā pašā laikā redzēju Estcvana kareivjus.

- Varbūt esmu izveicīgāks par viņiem, - Kaldaks vienkārši atbildēja.

- Kāpēc tu esi izveicīgāks? Vai tu ar to esi pelnījis iztiku?

- Reizēm. Manā profesijā bieži vajadzīgas pēddziņa iemaņas. - Kaldaks vēroja, kā, apsēdinājusi Džosiju sev klēpī, Besa sāka viņu barot. - Tev tas ļoti labi izdodas.

- Bērnu pabarot spēj ikviens. Runā! Es klausos.

-Tev nevajadzēja bēgt no manis projām. Es mēģinu tev

palīdzēt.

- Cik es atceros, kad tu mani nekomandēji, tu man draudēji. Es stāvēju tev ceļā.

- Tas nenozīmēja, ka es tevi nenogādāšu drošībā, projām no Estevana. Man nav bijis cita nodoma.

Besa viņu nopētīja. Nebija viegli lasīt šajā sejā, taču intuīcija viņai sacīja, ka Kaldaks runā patiesību.

- Es to nevarēju zināt. Tu ar mani nerunāji.

Viņš paraustīja plecus.

- Es kļūdījos. Cerēju, ka tas nebūs vajadzīgs. Tagad es runāšu ar tevi.

- Kas notika Tenaho?

- Tu esi pārliecināta, ka gribi to uzzināt?

- Neesi muļķis! Tu pats labi zini, ka gribu. - Viņas balss jūtu pārpilnībā ietrīsējās. - Klausies, ko tev teikšu. Es nospļaujos par taviem zaudējumiem un to atgūšanu. Mani interesē vienīgi tas, kas noticis ar Emīliju un mani pēdējās nedēļas laikā. Man ir tiesības zināt. Runā!

Kaldaks bridi klusēja.

- Labi. Uzdod man jautājumus. Es atbildēšu, ja varēšu.

- No kā miruši tie cilvēki?

- Neesmu īsti pārliecināts. Manuprāt, tā varētu būt mākslīgi radīta slimība.

Besa pārsteigumā iepleta acis.

- Kaut kas līdzīgs baciļu noplūdei, vai?

Kaldaks sardoniski pasmaidīja.

-Tu laikam vēl aizvien domā, ka tā ir nejaušība.

-Tu gribi sacīt, ka Meksikas valdība ar nolūku izplatījusi šo slimību Tenaho?

- Meksikas valdībai ar to nav nekāda sakara.

- Vai tad Estevans nav pulkvedis Meksikas armijā?

- Tas ir izdevīgs postenis, kas viņam dod zināmu daudzumu varas un brīvības. Tas viņam sagādāja ari iespēju akurāti noslēpt eksperimenta rezultātus.

- Eksperimenta?

- Viņiem vajadzēja redzēt, vai bioloģiskais reaģents darbojas. Tenaho bija izmēģinājumu laukums.

Puisēns, kas gulēja veikalā ar šokolādē notrieptām plaukstām.

Besai acīs sariesās asaras.

- Esi nolādēts!

- Es nezināju, - Kaldaks aizsmakušā balsī sacīja.

-Tev vajadzēja zināt. Tu pie viņa strādāji.

- Es zināju, ka Tenaho kaut kas notiek, bet man nebija ne jausmas, kas, līdz pat tās dienas vakaram, kad tas notika. Dažos pēdējos mēnešos Tenaho apkaimē bija konstatēti daži nenozīmīgi saslimšanas gadījumi. Neviena letāla iznākuma. Droši vien Estevans praktizējās. Es domāju, ka Te-naho būs tas pats. Estevans neļāva nevienam... - Viņš aprāvās teikuma vidū. - Es nezināju.

- Kāpēc... - Besa mēģināja savaldīt balsi, lai tā netrīsētu. - Kāpēc viņiem tas bija vajadzīgs?

- Ja izmēģinājums notiek kādā ierobežotā teritorijā, to parasti domā likt lietā lielākā mērogā kaut kur citur.

- Kur?

- Nezinu.

Besa bija pavisam apjukusi. Viņa nespēja domāt.

- Tu sacīji, ka veselības aizsardzības nodaļa bija ieradusies Tenaho. Kāpēc viņi neko nepamanīja?

- Estevans viņus pasauca tikai pēc tam, kad bija izdarīta tīrīšana un izplatīti holeras baciļi. Mehiko viņam pilsētas morgā ir savi ārsti, kuri viltos sekcijas rezultātus, apliecinot, ka Tenaho iznīcinājusi holera.

-Tādas pūles... Droši vien ilgi bija jāplāno.

- Divus gadus, cik man zināms.

- Ja tu strādā Estevana labā, kādēļ tu palīdzēji man?

- Es nestrādāju Estevana labā, - Kaldaks īdzīgi piemetināja. - Vai tad tu nepamanīji? Es esmu viens no pozitīvajiem varoņiem.

- Nē, nepamanīju. Es redzēju, ka tu nogalini cilvēku.

-Tad netici man. Netici nevienam. Bet ļauj, lai tev palīdzu. Es varu tev palīdzēt, Besa.

- Kā? Vai tu esi kaut kas līdzīgs valdības aģentam?

- Savā ziņā.

- Pie velna, runā konkrētāk!

- Es daudzus gadus esmu strādājis CIP.

Besu pārņēma atvieglojums.

- Tu varēji man pateikt.

- Es tev nebūtu teicis ari tagad, ja varētu no tā kaut kā izvairīties. Bez tam - vai tu būtu man ticējusi?

Vai viņa ticēja tagad? Iespējams, ka viņš meloja.

Bet kādēļ? Kaldaks bija izvedis viņu no Sanandresas, un nebija ne mazākā iemesla, lai viņš uzrastos šeit bez Es-tevana kareivjiem, ja būtu domājis viņu tiem nodot.

-Tev vajadzēja man pastāstīt.

-Tagad tu zini. - Viņš nenolaida skatienu no Besas. - Klausies, ko teikšu, Besa. Es par tevi parūpēšos. Esmu nolēmis tevi izvest no šejienes drošībā un nogādāt Savienotajās Valstīs. Darīšu visu, lai piepildītu savus vārdus. Es to izdarīšu. Ja netici nekam citam, tad tici vismaz tam.

Viņa ticēja. Kaldaka vaļsirdību nebija iespējams apšaubīt.

Viņš pasniedzās pēc Džosijas.

-Tagad ļauj man pabeigt viņas barošanu un pa to laiku paēd pati.

Besa ciešāk satvēra bērnu.

- Es varu paēst vēlāk.

- Patiesībā nevari vis. Man vajadzēja atstāt džipu pašā kalnu pakājē. Mums vel ilgi būs jāiet, līdz tiksim ārā no kalniem. Es gribu doties ceļā tūlīt pat. - Viņš izņēma Džosiju un ēdienu no Besas rokām. - Sameklē vēl vienu kārbu manā mugursomā un paēd.

Brīdi vilcinājusies, Besa izdarīja, kā sacīts. Viņai bija vajadzīgs spēks, lai izturētu. Pie pirmā kumosa viņa savieba degunu. Nebija jābrīnās, ka Džosija bija izturējusies pret ēdienu visai piesardzīgi.

Taču šobrīd mazulīte apmierināta tiesāja maltīti, ar kuru Kaldaks viņu baroja apbrīnojami maigi un prasmīgi.

- Izskatās, ka viņa labi pārcietusi ceļojumu, - viņš sacīja. - Izskatās veselīga.

- Viņa ir dzīvotāja. Tāda ir lielākā daļa bērnu, ja vien viņiem dod iespēju.

Uzsmaidījis meitenītei, Kaldaks noslaucīja mazajai muti.

- Man patīk, dzīvotāji. - Viņš palūkojās uz Besu. - Tu jau pati arī neesi sliktāka. Es domāju, ka pēc četrām vajāšanas dienām man nāksies tevi stiept pikpaunā pāri kalniem.

- Vari vēl paspēt. Tāpat var gadīties, ka es esmu tā, kurai jāstiepj tevi. - Atlikusi karoti atpakaļ mugursomā, viņa aizmeta malā tukšo konservu kārbu. - Iesim! - Viņa pacēla Džosijas segu. - Padod viņu man! Nesīšu viņu uz muguras.

Kaldaks savieba degunu.

- Nepatīkami smako. Tas ir urīns?

- Ko tad tu gaidīji? Man tikai vienreiz izdevās segu izmazgāt. Ja tevi tas traucē, turies no mums tālāk.

- Traucē gan. Man ir ļoti smalks deguns. Bet es varu pierast pie visa. - Viņš uzcēla plecos mugursomu. - Man šķiet, ka spēšu jūs izturēt dienu vai divas.

- Vai tik ilgi būs jāiet? Kā tad helikopters?

-Tu gāji ātri, bet Estevans ir pārāk tuvu. Mums nāksies paiet atpakaļ un nogriezties uz ziemeļiem. Kalni šeit ir pārāk mežonīgi, lai atrastu vietu, kur helikopteram nosēsties. -Viņš iekārtoja Džosiju pauniņā un palīdzēja Besai uzcelt to mugurā. - Tāpēc esmu noorganizējis, lai tas nosēžas apmēram trīsdesmit jūdžu attālumā no šejienes. Līdzko tiksim laukā no kalniem, izsaukšu helikopteru, lai ierodas mums pakaļ.

Kaldaka balss izklausījās ļoti pārliecinoša, gandrīz ikdienišķa. Pirmo reizi visā šajā laikā Bešā pamodās cerība. Viņa ne mirkli nebija padevusies un tagad varēja saredzēt gaismu tuneļa galā.

Turklāt viņa vairs nebija viena.

- Ko tad mēs gaidām? - Pagājusi garām Kaldakam, viņa devās laukā no alas.

Savilcis pieri, Kaldaks viņai sekoja.

-Acīmredzot mani.

VI

Žurkas.

Estevans savā gultā pierāvās sēdus.

-Nē!

Nekādu žurku. Tikai murgs. Viņš bija sviedriem noplūdis un viscaur trīcēja. Nāsīs vēl aizvien cirtās atkritumu un puvekļu smaka.

Kāpēc žurkas nedeva mieru?

Piecēlies viņš kails piegāja pie mazgājamā statīva un apslacīja seju ar ūdeni. Žurkas sen nebija viņu vajājušas. Bez iemesla tās nebūs atgriezušās.

Greidija. Murgs bija atgriezies tajā naktī, kad viņa bija aizbēgusi ar Kaldaku. Kad viņš atradīs un nogalinās Besu Greidiju, žurkas noslēpsies atpakaļ savās alās.

Viņš piegāja pie telts ieejas un pavērās tumsā. Besa Greidija kaut kur slēpās. Netālu. Instinkti reti viņu pievīla, kad upuris bija tik tuvu.

Pie velna tumsu! Viņš nevarēja gaidīt līdz rītam.

- Mosties, Peres! - viņš uzkliedza, steigā vilkdams mugurā drēbes. - Cel augšā vīrus! Mēs izejam pēc desmit minūtēm.

- Mēs varam šeit apstāties un kādu brīdi atpūsties. -Kaldaks nocēla no pleciem mugursomu. - Tu labāk nomaini mazajai autiņus un iedod viņai padzerties.

- Protams, es to izdarīšu, - sacīja Besa, acumirklī sabozusies. - Tev nav man jāsaka. Mēs gluži labi tikām galā arī bez tevis.

-Atvaino! Droši vien esmu pieradis valdīt pār situāciju.

- Arī tas man nav jāsaka. - Pēdējās astoņās stundās Kaldaks šo īpašību bija izrādījis atkal un atkal no jauna. Lēmumus bija pieņēmis tikai viņš, darot to nepiespiesti un droši, bīdot un norādot katru viņas soli.

-Tu uz mani dusmojies. - Viņa uzacis savilkās puslokā. - Es brīnos, ka nepateici man agrāk.

- Man nepatīk, ka lēmumus pieņem manā vietā. - Besa bija beigusi nomainīt Džosijai autiņus un pastiepa roku pēc blašķes. - Bet šī ir tava specialitāte. Es redzēju, ka tu zini, ko dari. Es būtu liela muļķe, ja ar tevi strīdētos.

Kaldaka skatiens pievērsās Džosijai.

- Viņa ir ļoti jauks bērns.

- Jā, jauks gan, - atmaigdama noteica Besa. Iedevusi Džosijai vēl mazliet ūdens, viņa ar samitrinātu drāniņu noslaucīja meitenītes pieri un kaklu, pēc tam to pašu izdarīja sev. Nabaga bērns bija sakarsis un sasvīdis, tāpēc viņai uz kakla sāka rasties izsitumi, bet visa ceļojuma laikā viņa tikai retu reizi iečīkstējās. Džosija bija īsts brīnums.

Besa maigi atglauda mazulītes tumšos, šķipsnās salipušos matus viņai no sejiņas. Džosija pasmaidīja pretī, un Besa nespēja atturēties viņu neapskāvusi.

- Vai tev ir bērni?

Kaldaks noraidoši pakratīja galvu.

- Un tev?

- Nē, bet man viņi vienmēr trakoti patikuši. - Besa pasmaidīja. - Emīlijai ir meitiņa Džulija, un viņa ir apburoša. Džosijas vecumā viņa bija neatvairāma. Rudi mati un tāda balss! Kad viņa brēca, mājai jumts cilājās. Viņa nebija tik mierīga kā Džosija.

- Par Džosijas plaušām arī nevar sūdzēties.

- Bet viņa tās izmanto, tikai lai pavēstītu savas vajadzības. Džūlija parasti gribēja izteikt savas domas. Atceros, reiz mēs paņēmām viņu līdzi uz ezeru, un viņa ieraudzīja... - Žēlīgais Dievs, viņa droši vien ir nogurusi. Ko viņa te pļāpāja? Turklāt ar ko - ar Kaldaku. - Atvaino, tevi tas droši vien neinteresē.

- Interesē. - Viņš piecēlās. - Vai esi pietiekami atpūtusies, lai ietu tālāk?

- Ko tu darītu, ja es teiktu, ka ne?

-Teiktu, ka mums tik un tā jāiet.

- Tā jau es arī domāju, - sapīkusi Besa sacīja, iesiedama Džosiju atkal pauniņā. - Esmu gatava. - Viņas skatiens pievērsās aiz muguras palikušajiem kalniem. - Kā tu domā, vai viņi ir tuvu?

-Tuvāk, nekā man patiktu. Pamanīju viņus divas stundas pēc tam, kad bijām devušies ceļā.

- Kāpēc tu man neteici? - Besa pārsteigta vaicāja.

- Kāpēc lieki tevi uztraukt? Vēl bija tumšs, un viņiem bija grūtības sekot. Mēs mazliet palīkumojām, un viņi no jauna pazaudēja pēdas. - Viņš sarauca pieri. - Bet es negaidīju, ka viņi sāks pakaļdzīšanos pirms ausmas. Estevans viņus nežēlo. - Viņš devās pa stigu uz priekšu. - Viņš grib tevi dabūt rokā.

Besas lūpas drūmi sakniebās.

- Nu, tas viņam neizdosies. Cik ilgi mums vēl jāiet?

- Vēl dažas stundas līdz tam brīdim, kad varēsim izsaukt helikopteru. Pēc tam, iespējams, divas stundas līdz tikšanās vietai.

Besa atvieglota nopūtās. Tas nebija daudz.

- Paldies Dievam!

- Jā, un man arī, protams.

Žēlīgā debess, Kaldaks patiesi viņai uzsmaidīja.

Viņa pasmaidīja pretī.

- Protams!

Estevans palūkojās lejup uz pēdām.

- Vai viņi ir divi?

Peress pamāja.

- Hoakins saka, ka kopā ar viņu ir vīrietis. Liela auguma vīrietis. Acīmredzot viņš piebiedrojies vakar naktī. Pirms tam bija tikai vienas pēdas. - Viņš atskatījās pār plecu. - Mani sauc Benito. Vai jūs man atļaujat...

-Ej!

Viņai bija palīgs. Maitai Greidijai bija palīgs.

Kaldaks? Viņš bija liela auguma vīrietis.

Jā, iespējams, ka tas ir Kaldaks. Viņš jau bija pierādījis savu prasmi pārvietoties šajos kalnos. Tagad Kaldaks bija kopā ar šo sievieti, un, ja viņš bija no CIP, tad droši vien spēs pieaicināt vēl vairāk palīgu.

Ja Estevans abus nepanāks, pirms viņi izkļūst no kalniem... Atgriezās Peress.

- Mēs esam pārtvēruši radiosignālu.

- Kur? - vaicāja Estevans.

- Dienvidrietumos. Sešas jūdzes no šejienes.

Viņi bija izgājuši no kalniem un raidīja signālu pēc palīdzības. Iespējams, pēc helikoptera.

Nolādēts!

- Dabū viņas roka!

Besa paklupa, bet pirms kritiena atguva līdzsvaru.

- Viss kārtībā? - neatskatīdamies vaicāja Kaldaks.

Ne, nebija kārtībā. Pēdējās stundas laikā Kaldaks bija

pielicis soli, un viņa bija līdz nāvei nogurusi, sakarsusi un dabūjusi dūrēju sānos.

- Vai mēs nevaram iet mazliet lēnāk?

-Nē.

- Kāpēc ne? Mēs taču esam tuvu, vai ne?

-Tuvu vēl nenozīmē mājās.

- Jāpārtin Džosija.

- Viņai nāksies pagaidīt. Pasteidzies!

Pēdējos vārdos jautās sasprindzinājums, un Kaldaks automātiski pielika soli. Besa pameta skatienu pār plecu.

- Kas noticis? Vai viņi ir tuvu?

- Viņi vienmēr bijuši tuvu, un nav šaubu, ka viņi uztvēruši signālu.

Džosija iebrēcās.

Nabaga maziņā.

- Cik tālu mums jāiet?

- Vēl vienu stundu. Un Estevans, iespējams, atpaliek no mums ne vairāk kā par divdesmit minūtēm.

- Ko tad, ja helikopters neatlidos?

Kaldaks neatbildēja.

Viņam nevajadzēja atbildēt.

Ielejā zem viņiem mijkrēslī iemirdzējās helikopters armijas zaļajā krāsā. Tas šķita skaists.

Cerība uzmundrināja, un Besas solis neviļus kļuva ātrāks.

- Rau, tur tas ir. Mēs būsim...

Viņai gar ausi nosvilpa lode.

- Velns! - Satvēris Besu aiz rokas, Kaldaks rāva viņu zemē. Paklupusi aiz zāles kumšķa, Bcsa zaudēja līdzsvaru.

Nākamais šāviens. Ieurbdamies turpat zemē, tas sacēla gaisā putekļus.

Bcsa pameta skatienu pār plecu.

Kareivji. Izklīduši pa visu nogāzi, tie strauji tuvojās.

Helikoptera durvis bija vaļā.

Vel viens šāviens.

Besa spēji sarāvās, kad sāpes apsvilināja sānu.

Viņi bija tikuši līdz helikopteram. Nometis Besu uz grīdas, Kaldaks viņai sekoja.

-Atiet, Kasij! - viņš uzsauca.

Helikopters, joprojām ar atvērtām durvīm, raustīdamies atrāvās no zemes.

Viens no kareivjiem palēcās un ieķērās slieksnī. Kaldaks no visa spēka trieca ar papēdi viņam pa rokām, un kareivis nokrita atpakaļ uz zemes.

Helikopteru sāka kapāt lodes.

Un ja nu tās trāpa pa degvielas tvertni?

Pēc laiciņa ložu spingšana aprimās. Viņi atradās augstu virs zemes. Acīmredzot ārpus sasniedzamības robežas.

Besa palūkojās uz Kaldaku. Viņš pamāja, un viņa aiz atvieglojuma saļima.

-Tu asiņo. - Viņš raudzījās uz Besas blūzi. - Tev trāpīja?

- Sānā. Tas nekas. Manuprāt, tikai noskrāpēja ādu. - Es apkopšu... Ak mans Dievs!

Džosija bija pārāk klusa.

Besa drudžaini nocēla no muguras sainīti. Sega bija notriepta ar asinīm.

Džosija.

- Nelietis! Maita! Riebeklis! - Asaras aumaļām plūda viņai pār vaigiem. - Viņi nošāvuši bērnu! Viņi nošāvuši meitenīti! - Lode, kas tikai garāmejot bija skārusi Besas sānu, acīmredzot izgājusi cauri bērnam. - Nolādētie bērnu slepkavas!

- Vai viņa ir mirusi?

- Es mēģinu noskaidrot. - Gūžas ievainojums. Asinis. Pārāk daudz asiņu. - Viņa ir dzīva. Tik tikko.

- Vai varam viņu glābt?

- Nezinu. Es protu sniegt pirmo palīdzību, bet neesmu ārste. Varbūt. Ja man izdosies apturēt asiņošanu. - Besa steidzīgi rīkojās. - Nogādā viņu slimnīcā!

- Es nevaru riskēt ar tevi. Mēs nedrīkstam nolaisties, iekams...

-To tu man nestāsti! Man pilnīgi vienalga, uz kurieni tu mūs ved. - Viņa uzmeta Kaldakam niknu skatienu. - Nogādā mani līdz medicīnas iestādei, kur viņa var saņemt palīdzību.

Kaldaks pamāja.

- Es atradīšu tādu vietu. - Viņš devās pie helikoptera vadītāja.

- Nelietis! - Besa nespēja valdīt asaras. Viņa bija zvērējusi nekad vairs nepakļaut sevi tādām ciešanām. Taču te nu tās bija, dziļākas nekā jebkad agrāk. -Turies, Džosija! -viņa nočukstēja. - Mēs pārāk daudz ko esam kopā pārcietušas. Neatstāj mani tagad, maziņā.

- Mēs gatavojamies nolaisties. - Kaldaks bija atgriezies. - Kā viņai klājas?

- Bezsamaņā. Man izdevās apturēt asiņošanu. Ja vien nav iekšējās asiņošanas. Kur mēs atrodamies?

- Meksikas līci. Esmu atradis lidmašīnu bāzes ASV kuģi “Montana”. Viņiem ir ārsts un pilna medicīniskā aprūpe. Pēc desmit minūtēm mums vajadzētu nolaisties. - Viņš devās atpakaļ pie pilota. - Tā vai citādi.

- Ko tu ar to gribi teikt?

-Aviācijas bāzes kuģiem nepatīk nelūgti viesi. Viņi nav pārāk viesmīlīgi un draud mūs nogāzt lejā. - Viņš pameta skatienu atpakaļ pār plecu. - Neraizējies, es par to parūpēšos.

Besa piekļāva sev Džosiju. Viņa spēja raizēties vienīgi par savu mazulīti. Lai Kaldaks rūpējas par visu pārējo.

Vērojot helikoptera ugunis izgaistam tālumā, Estevans sažņaudza plaukstas dūrēs.

Viņa bija projām. Viņa bija izbēgusi.

Nē.

Viņš dziļi, sēcoši ievilka elpu.

Kaldaks bija viņu aizvedis. Droši vien viņš jau domāja, ka Greidija ir Estevanam neaizsniedzama.

Viņš maldījās. Vienmēr varēja atrast veidu, kā atgūt savu upuri. Estevans viņu atradīs.

- Peres, pasaki radiooperatoram, lai atnāk šurp!

Sievietei bija jāmirst. Un neviens nekad nebija neaizsniedzams.

Besa atspieda galvu plaukstās. Viņa jutās absolūti bezpalīdzīga.

- Kā mazajai?

Pacēlusi skatienu, viņa ieraudzīja Kaldaku stāvam sev blakus pie Džosijas gultas.

- Dakteris Kodils izdarīja visu, ko spēja, - viņa gurdi sacīja. - Pēc viņa domām, skarts mugurkauls, bet viņš nav speciālists.

- Vai gribi, lai es tev kādu sadabūju?

Besa greizi pasmaidīja.

- Vai tu grasies nolaupīt speciālistu un atvest viņu uz kuģi? Tā nav prātīga doma. Kapteinis Hodžels jau tā nebija apmierināts, ka bijām spiesti šeit nolaisties. Tev taisnība, mums laimējās, ka netikām nogāzti zemē, jau tuvojoties kuģim.

- Pēc viņu domām, helikopters varēja būt piekrauts ar dinamītu. - Viņš paraustīja plecus. - Tas bija labākais, ko es varēju izdarīt.

-Tas bija ļoti labs labākais. Paldies!

-Tu pavēli. Es paklausu. - Kaldaks notupās blakus Be-sas krēslam. - Tu neatbildēji uz manu jautājumu. Vai gribi, lai es dabūju speciālistu?

Viņa pakratīja galvu.

- Tas var pagaidīt. Ārsts tik un tā neoperēs, kamēr viņa nebūs labākā formā. Viņa var neizturēt operāciju, Kaldak.

- Kad tu zināsi?

- Pēc stundas vai divām. Ja viņas stāvoklis stabilizēsies...

Kaldaks palūkojās uz bērnu, kas gulēja improvizētā šūpulī, ko viņi bija sameistarojuši no slimnīcas gultas.

- Vai viņa pamodās?

- Nē. - Besa pūlējās runāt mierīgi. - Var gadīties, ka nekad vairs nepamostas.

- Man ir tāda sajūta, ka pamodīsies. Viņa tik tālu ir gājusi. Viņa ir pārdzīvojusi Tenaho. Es neticu, ka viņa lemta nāvei.

- Un vai viņa bija lemta nošaušanai? - Besa nikni noprasīja. - Viņa ir tikai mazs bērniņš. Dievs nedrīkst pieļaut tādas lietas...

- Klusu! - Kaldaks uzlika Besas plaukstai savējo. - Nevaino Dievu! Vaino Estevanu.

- Es jau vainoju Estevanu. Es viņu gribētu sadedzināt sārtā.

- Pilnīgi saprotams. - Atlaidis Besas plaukstu, viņš piecēlās un devās uz durvīm. - Es tūdaļ atgriezīšos. Tev vajadzētu paēst, bet zinu, ka nepiedabūšu tevi apēst ne kumosa. Atnesīšu labāk kafiju. Var iznākt, ka mums ilgi jāgaida.

-Tev nav jāgaida kopā ar mani. Tu neko te nevari līdzēt.

Viņš apstājās durvīs.

- Es to nedaru tevis dēļ. Es domāju, Džosija zinās, ka esmu šeit. Es tūdaļ atgriezīšos.

Džosijas pulss, elpošana un temperatūra nostabilizējās tikai pēc četrām stundām. Vēl pēc stundas viņa atvēra acis.

- Viņa smaida, - Besa, apbrīna pilna, nočukstēja.

- Es jau tev teicu, ka viņa grib dzīvot. - Kaldaks ar maigumu pieskārās bērna vaigam. - Dažām lietām lemts notikt.

- Es neesmu filozofiskā noskaņojumā. Joprojām nezinu, vai viņa kādreiz būs spējīga spert savu pirmo soli. - Taču nekas nespēja nomākt atvieglojumu un prieku. Mazulīte vismaz dzīvos.

- Dakteris Kodils sacīja, ka labākais speciālists muguras traumās esot doktors Harijs Kenvuds Džona Hopkinsa slimnīcā, - sacīja Kaldaks. - Esmu nokārtojis, ka gaisa ātrā palīdzība mūs tur nogādās rīt agri no rīta. Bet tagad es domāju, ka tev laiks paēst. - Viņš sarauca degunu. - Un ieiet dušā. Džosija var no jauna zaudēt samaņu, kad piecelsies tiktāl, lai tevi saostu.

- Es brīnos, ka tu visas šīs stundas ar mani noņemies, -Besa dzēlīgi attrauca.

- Es to uzskatu par disciplīnas vingrinājumu. - Viņš aizgriezās. - Ej nomazgājies! Atsūtīšu māsiņu pie Džosijas un sadabūšu tev ēdienu un tīras drēbes.

- Pagaidi!

Kaldaks atskatījās.

- Emīlija.

Viņš pakratīja galvu.

- Es sazinājos ar mūsu cilvēkiem Mehiko. Ne vārda. Bet, ja viņa iet kājām, iespējams, ka vēl nav nonākusi līdz piekrastei.

-Tad man jāatgriežas pie viņas.

- Nē. - Spējais, kategoriskais noliegums Besu izbiedēja. Kaldaks nebija ar viņu runājis tādā tonī kopš Tenaho.

- Es viņu nepametīšu.

- Neviens tev neliek viņu pamest. - Viņš pavērās bērnā. - Vai tu gribi pamest Džosiju, neuzzinājusi, kāds ir viņas stāvoklis?

Besas skatiens, sekojis viņējam, apstājās pie Džosijas. Kā jau Kaldaks bija zinājis, viņa nespēja izšķirties starp abām sev tik dārgajām būtnēm.

-Tu taču zini, ka ne. Bet man jāiet. Tu vari aizvest Džosiju pie...

-Tu viņu atdod man? Pa ceļam uz šejieni tu man neļāvi viņai pat pieskarties.

- Es nevaru atstāt Emīliju.

- Dieva dēļ, Estevans tevi saķers, tiklīdz tu būsi spērusi soli Meksikā.

- Es došos uz vēstniecību un...

- Nē, parunāsim par to vēlāk. Ļauj man apdomāties. Varbūt atradīšu risinājumu.

Bcsa noraudzījās viņam pakaļ. Ja Kaldaks atradīs risinājumu, viņš būs konkurents Zālamanam, viņa gurdi nodomāja. Taču viņam bija izdevies izvest viņu no Meksikas un izglābt Džosiju, atrodot viņai ārstu. Varbūt viņam izdodas arī šis brīnums.

Divas stundas vēlāk Kaldaks pieklauvēja pie viņai ierādītās niecīgās kajītes durvīm.

- Nāc! Mēs iesim uz sakaru telpu. Esmu nodibinājis radiosakarus ar kādu cilvēku.

Pieri raukdama, Besa panāca viņu un tagad gāja līdzās.

- Ar ko?

-Ar Jaelu Nebletu. Viņš ir viens no manām kontaktper-sonām Mehiko.

-CIP?

- Nē, Izraēlas izlūkdienests. Reizēm viņi ar mums sastrādājas zināmos jautājumos.

- Šajā jautājumā?

- It īpaši šajā jautājumā. - Viņš uzmeta skatienu Bēšai. - Es nevaru ļaut tev atgriezties, Besa. Tu sacelsi pārāk lielu viļņošanos.

- Labi. Kas gan tur slikts, ja es pastāstu Meksikas valdībai, ka viņi ir piekrāpti?

- Neviens vēl nevar zināt par Tenaho. Tas var izraisīt nejaukas atskaņas no Estevana puses.

- Nē, ja policija noķer viņu pirmā.

- Maz ticams. Viņam ir ziņu pienesēji visos valdības līmeņos. Turklāt viņš nav viens. Mēs nevaram būt droši, ka viņi nesāks rīkoties, tiklīdz Estevans būs pieķerts.

- Kas sāks rīkoties?

- Heibins, Palestīnas terorists, kurš pašlaik atrodas Lī-bijā. Un pastāv iespēja, ka tu līdz policijai nemaz nenonāksi. Tu būsi ierakstīta Estevana melnajā sarakstā. Ir ļoti daudz glumo, kas grib izpelnīties labā pulkveža atzinību.

- Vēl jo vairāk tāpēc man jāaizdabū no turienes Emīlija.

Kaldaks novērsās.

- Varbūt viņa pati var no turienes izkļūt. Vai tu par to neesi padomājusi? Ja viņai izdevies izsprukt no Estevana nagiem, tad viņa līdz šim tikusi galā pat ļoti labi.

- Viņa neko nezina par Estevanu.

- Vai viņa ir gudra?

- Protams, viņa ir gudra. Ļoti gudra. Kāds tam sakars ar gudrību?

- Tu domā, ka viņa pēc Tenaho kādam uzticēsies? Tu neuzticējies. Tu pamodies slimnīcā sabozusies un gatava izgāzt dusmas uz katru, ko ieraudzīji savā tuvumā.

- Viņa var aiziet uz policiju, bet tu sacīji, ka tas ir gandrīz tas pats, kas parakstīt sev nāves spriedumu.

-Taču vispirms viņai jātiek pāri kalniem.

- Tad man jāiet un viņai jāpalīdz. Es esmu gājusi tiem pāri. Es tos tagad pazīstu.

- Taču tu riskēsi.

- Man nav citas izvēles.

- Ir gan. - Kaldaks brīdi klusēja. - Tu vari ļaut, lai viņu sameklē Jaels. Es varu panākt, ka viņš to izdara slepenībā un, kad viņu sameklēs, nemanot izved no valsts.

Kaldaks bija sacījis “kad”, nevis “ja”, un šī atšķirība modināja Bešā pirmās cerības kopš tā brīža, kad Estevans bija paziņojis, ka Emīlija ir mirusi.

- Vai viņš to varēs? Vai viņš spēs Emīliju sameklēt?

- Es tūdaļ pat pateikšu viņam, lai sāk meklējumus. Dažās dienās viņa varētu būt pāri robežai.

Teiktais izklausījās pārāk jauki, lai būtu patiesība, tāpēc, iespējams, tā bija patiesība.

- Kā tu zini, ka viņš atradīs Emīliju?

- Es nezinu, bet, ja viņa ir dzīva, mums ir astoņdesmit procenti izredžu, ka atradīs. Esmu redzējis Jaelu strādājam. Viņš nevar atrast adatu siena kaudzē, bet ir tuvu tam.

Astoņdesmit procenti. Besa gribēja, lai būtu simts procentu.

-Tas nav pietiekami labi.

-Tas ir par septiņdesmit pieciem procentiem labāk nekā tavas izredzes, ja meklēsi Emīliju viena pati. - Viņš bez domāšanas piebilda: - Neesi muļķe! Ja atgriezīsies, tu panāksi, ka Emīliju nogalinās. Jacls viņu izvedīs laukā.

Besa nolūkojās viņā bezspēcīgās šaubās. Kaldaks runāja prātīgi, bet viņai negribējās tam ticēt. Viņai negribējās atrasties simtiem jūdžu attālumā no Emīlijas ar sasietām rokām.

-Tu varētu piezvanīt šim Jaelam, un es varētu ar viņu tikties, palīdzēt viņam...

Kaldaks pakratīja galvu.

- Kāpēc ne?

- Tāpēc, ka tad, ja tu atgriezīsies, es neteikšu Jaelam, lai viņš tev palīdz. Tu atgriezīsies pati uz savu roku. - Viņš brīdi klusēja. - Un tava māsa būs pagalam.

Besa neticīgi viņu uzlūkoja.

- Tu stāsti niekus.

Kaldaks saviebās.

- Tev taisnība. Es nevaru tevi laist vienu pašu. Taču es runāju patiesību par tavas māsas izredzēm. Jo drīzāk iesaistīšu meklēšanā Jaelu, jo drīzāk tu atkal ieraudzīsi savu māsu. Padomā par to!

Tas, ko Kaldaks ierosināja, runāja pretī Besas iekšējai balsij. Emīlija vienmēr bija darījusi visu, lai viņai palīdzētu. Viņai vajadzēja iet palīgā Emīlijai.

Taču, to darot, viņa var izraisīt māsas nāvi.

- Es dodu viņam dažas dienas, - Besa galu galā noteica. - Ja līdz tam laikam viņš nebūs atradis Emīliju, es došos uz turieni pati.

- Tas var prasīt ilgāku laiku... ja viņa ir dzīva.

- Izbeidz tā runāti Emīlija ir dzīva! Viņa ir viena no stiprākajām sievietēm, ko pazīstu. Es tev saku, ka viņa nav mirusi.

- Nomierinies!

Besa ievilka elpu.

- Zvani tūdaļ pat!

Pēc brīža Kaldaks, uzlicis austiņas, sēdēja pie radio. Pēc īsas gaidīšanas cauri sprakšķiem atskanēja zema balss ar tikko jaušamu akcentu.

- Pēdējais laiks. Es jau gaidīju tavu izsaukumu, tu nejaukais suņabērns. Vai esi gatavs, lai tevi savāktu?

Besa bija nedaudz pārsteigta. Možā balss neizrādīja ne mazākās bailes no Kaldaka, kādas viņa sajuta ikvienā, kas viņu sastapa, un vārdi neapšaubāmi apliecināja pilnīgu godbijības trūkumu.

- Nē, es izsaucu Kasiju, - sacīja Kaldaks. - Pašlaik atrodamies ceļā.

- Kā gāja Tenaho?

- Ne tā, kā gaidījām. Slikti.

-Tu man neko sīkāk nepastāstīsi?

- Šobrīd ne.

- Neapej mani! Es viņus gribu dabūt tikpat, cik tu.

- Es pašlaik nevaru runāt.

- Vai Estevans tevi atšifrēja?

Kaldaks pameta skatienu uz Besu.

- Savā ziņā - jā.

-Tad kāpēc tu neizsauci mani?

- Tev būs cits darbiņš. Mēs domājam, ka netālu no Tenaho kalnos atrodas kāda sieviete. Iespējams, ka Estevans viņu meklē. Tev jāatrod viņa pirmajam.

Iestājās klusums.

- Man nepatīk slepkavot sievietes, Kaldak.

- Neraizējies! Tikai atrodi viņu un nogādā drošībā ārpus valsts robežām.

- Nejauks darbs. - Neblets nopūtās. - Vieglāk būtu viņu nogalināt. Cik ātri?

- Ļoti ātri. Estevans tika aizkavēts, bet mana pazušana var viņu pasteidzināt.

- Un tā sieviete ir svarīga?

- Izved viņu no turienes, Jael!

- Tiks izdarīts, jūsu karaliskā šaušalība. Kur lai es viņu nogādāju?

- Es uzturēšu sakarus. Viņu sauc Emīlija Korelli. Apmēram piecas pēdas sešas...

- Septiņas, - iejaucās Besa.

- Piecas pēdas septiņas collas, trīsdesmit seši gadi, tumšiem matiem un acīm, pievilcīga. Amerikāniete, bet runā spāniski.

- Lieliski. Vai tu zini, cik daudzas meksikānietes atbilst šim raksturojumam? Ja viņai būtu tāda seja kā tavējā, man vēl būtu kādas izredzes.

- Bet, ja viņai tiešām būtu tāda seja kā manējā, viņai nebūtu nekādu izredžu. Liec sievieti mierā!

Kaldaka lūpās rotājās viegls smaids, un Besa atskārta, ka viņš joko. Doma par humoru savienojumā ar šo seju un biedējošo uzvedību šķita pavisam neaptverama. Taču ceļojuma laikā viņa bija atklājusi, ka daudz kas Kaldakā bija citāds, nekā šķita.

- Var gadīties, ka viņa nevēlas sadarboties. Viņa būtu idiote, man uzticēdamās, ja viņa bēguļo. Vai nevari man dot kādu informāciju, kas viņu pārliecinātu?

- Es pavaicāšu viņas māsai. - Kaldaks palūkojās uz Besu.

Besa brīdi apdomājās.

- Viņas meitai Džūlijai ir internēta draudzene, vārdā Linda Hankinsa. Viņa ir Džūlijas labākā draudzene.

Kaldaks atkārtoja informāciju.

- Es jau aunu kājas, - sacīja Jaels Neblets.

Viņš neatvadījās, bet radio apklusa.

Kaldaks pagriezās pret Besu.

- Vai esi apmierināta?

Viņa nebija apmierināta, bet šķita, ka Neblets bija pārliecināts, kaut ari ar dīvainībām.

- Dažas dienas.

- Paldies! - Kaldaks sacīja radiooperatoram, noņemot austiņas. Saņēmis Besu aiz rokas, viņš skubināja viņu doties uz durvju pusi. - Šajās dažās dienās tu vismaz varēsi nogādāt mazo Džona Hopkinsa slimnīcā un daktera Kcn-vuda rokās. Labāk paskaties, kā viņai klājas, un pēc tam liecies gultā. Ātrā palīdzība ieradīsies ļoti agri.

Besa gurdi pamāja.

- Es jau to gribēju darīt. Vai tu, lūdzu, nevarētu pārstāt mani komandēt?

- Es teicu, ka rūpēšos par tevi, - Kaldaks klusi sacīja. - Es to domāju nopietni.

Besa devās uz priekšu pa šauro gaiteni.

- Parūpējies labāk par manu māsu. Arlabunakti, Kaldak!

- Arlabunakti!

Kaldaks vēroja Besu nozūdam aiz stūra. Viņš bija izvairījies no konfrontācijas, bet tikai uz laiku. Otrreiz viņš vairs nekļūdīsies, nenovērtējot Besu. Pašlaik viņa bija aizņemta ar rūpēm par bērnu un Emīliju, taču viņam nāksies iet uz priekšu ļoti uzmanīgi.

Parūpējies par manu māsu.

Kaut viņš to varētu Besai apsolīt!

Meli, viltus un aprēķins. Spaidi pareizās pogas, noslēp patiesību un sagrozi īstenību. Ak Dievs, viņš bija paguris no tā visa.

Bet tāds bija viņa plāns, un viņš to īstenos, kad radīsies nepieciešamība.

Viņš atgriezās radiotelpā, lai vēlreiz izsauktu Jaelu.

Džona Hopkinsa slimnīca

- Viņa izskatās tāpat kā tajā istabā Sanandresā, - Bcsa čukstēja, noraudzīdamās Džosijā. - Visas šīs caurulītes...

- Dakteris Kenvuds apgalvo, ka tās esot nepieciešamas. Viņai vajadzīgas barības vielas. Viņa zaudējusi daudz asiņu, - sacīja Kaldaks. - Turklāt tu sacīji, ka viņš tev patīkot un tu viņam uzticoties.

Bcsa pamāja.

- Bet es vēlējos, lai viņš tūdaļ pat operē. Gribu zināt, ka viņa atveseļosies.

- Viņš teica, ka Džosijai esot labas izredzes.

- Es gribu zināt. Negribu gaidīt vēl vienu nedēļu. - Noliekusies pār gultiņu, viņa ar lupām pieskārās Džosijas pierei. - Viņš tevi dabūs uz kājām, maziņā. Tikai esi pacietīga.

- Viņai ir iedotas miegazāles, un viņu tas neskar. Tu esi tā, kas ir nepacietīga. - Kaldaks vieglītēm bīdīja Besu laukā no istabas. - Nāc, iesim uz uzgaidāmo telpu! Mums jāaprunājas.

Besas skatiens acumirklī pievērsās viņa sejai.

- Vai dakteris Kenvuds pateica tev kaut ko tādu, ko neatklāja man?

- Nē. - Viņš apsēdināja Besu krēslā. - Viņš ir gudrs vīrs. Viņš nebūtu uzdrīkstējies.

-Tu mani nobiedēji. - Besa atslāba.

- Mani biedē situācija. - Viņš apsēdās blakus Besai. - Es zinu, ka tu lūdzi dakterim Kenvudam sameklēt tev šeit gultu. - Viņš bridi klusēja. - Tu nedrīksti šeit palikt, Besa.

- Kāda velna pēc ne? - Viņa sastinga.

Kaldaks pakratīja galvu.

- Tas ir pārāk bīstami.

- Neviens nezina, ka es esmu šeit.

- Iespējams, ka drīz vien uzzinās. Tas ir tikai laika jautājums. Estevans šeit izveidojis savu tīklu. Tev jānoiet pagrīdē. Es grasos tevi aizvest uz drošu patvērumu.

- Es Džosiju neatstāšu.

- Ak tad tu labāk gribi redzēt viņu mirušu? - Kaldaks asi noprasīja. - Tā tas būs. Tu esi lieciniece. Estevans kāro pēc tavas galvas. Kamēr tu esi tuvumā, Džosijai draud briesmas. Vai to tu gribi?

- Tu zini, ka es to negribu.

- Esmu sazinājies ar galveno pārvaldi un sarunājis Džosijai apsardzi šeit, slimnīcā, ja Estevans mēģinātu viņu izmantot, lai piekļūtu tev. Taču tu esi tā, ko viņš grib dabūt rokā. Ja viņš neredz tevi grozāmies ap bērnu, viņš var nodomāt, ka viņa tev īpaši nerūp. Bez tevis Džosijai būs daudz drošāk. - Viņš klusu piebilda: - Dod viņai iespēju, Besa. Viņai vēl tāls ceļš ejams.

Besa juta, ka acis dedzina asaras.

- Varbūt Estevans viņu neatrod.

-Tu gribi izmēģināt?

- Viņa būs pavisam viena.

- Viņa būs labi apsargāta, bez tam Džosija ir siržu lauzēja. Māsiņas ap viņu vien grozīsies.

- Bet es gribu... - Taču viņa nevarēja darīt to, ko gribēja, ja vēlējās, lai Džosija būtu drošībā. Sasodīts, viņa negribēja, lai Kaldakam izrādītos taisnība. - Es gribu saņemt ziņojumus katru dienu. Vai dzirdi? Un runāt ar dakteri Ken-vudu katru otro dienu. Un, ja Džosija nebūs drošībā, es tevi nogalināšu, Kaldak.

- Viņa būs drošībā. Dodu vārdu. Uzticies man!

Besa atskārta, ka uzticas. Kā tas bija gadījies? Vai ceļā pāri kalniem, vai pēc operācijas naktī, ko viņš bija pavadījis pie Džosijas? Lai arī kā tas bija noticis, uzticība bija un palika. Besa piecēlās.

- Es gribu no viņas atvadīties.

Kaldaks pamāja.

- Desmit minūtes? Man vēl šis tas nokārtojams.

Cik muļķīgi bija atvadīties, Besa nodomāja, lūkodamās uz Džosiju. Mazulīte pat nezināja, ka viņa šeit atrodas.

- Es atgriezīšos, - viņa čukstus sacīja. - Viņi par tevi rūpēsies, kā nākas, bet man uz brīdi no tevis jāšķiras. Es domāšu par tevi. - Viņa samirkšķināja plakstiņus, lai apvaldītu acīs saskrējušās asaras. - Tu arī par mani domā. Es zinu, ka tu būsi pamatīgi aizņemta ar visiem šiem ārstiem un māsiņām, bet neaizmirsti, ka tu atnāci šeit kopā ar mani.

Viņa nespēja ilgāk vairs izturēt. Tūdaļ viņa pati sāks šļupstēt kā bērns. Neko neredzošām acīm Besa metās laukā no istabas un ieskrēja taisni krūtīs Kaldakam.

Viņš pasniedza kabatlakatiņu.

- Viss kārtībā?

- Nē. - Besa noslaucīja acis. - Ved mani projām no šejienes! Kurp mēs dodamies?

- Uz lidostu. Tur gaida helikopters.

- Un pēc tam?

- Uz Atlantu.

- Uz tavu sasodīto drošo patvērumu?

Viņš pakratīja galvu.

- Man nepieciešams sastapt draugu, kurš varbūt spēs mums palīdzēt. Turklāt patvērums vēl nav noorganizēts.

Šķita, ka kopš tās dienas, kad viņa ieradās Tenaho, viņas dzīve nav bijis nekas cits kā viena vienīga ceļošana.

- Es nepalikšu nekādā patvērumā, ja tu uz turieni neatvedīsi Emīliju.

- Labi, apsolu. - Kaldaks atvēra viņai durvis. - Tiklīdz mēs viņu Atradīsim.

VII

- Jūs vēl līdz šim neesat atraduši viņas pēdas? -noprasīja Heibins.

- Tā gluži nav, - sacīja Estevans. - Mani vīri teica, ka viena no lodēm esot viņai trāpījusi. Mēs meklējam visās slimnīcās kādu, kas atbilstu viņas vai bērna aprakstam.

- Kas vēl?

- Kaldaks pats mūs pie viņas aizvedīs. Pirms aizbraukšanas no Meksikas viņš atgriezies Tenaho. Vai tas tev kaut ko izsaka?

Brīdi valdīja klusums.

- Jā.

- Bez tam mēs taču noprotam, uz kurieni Kaldaks varētu doties, vai ne?

- Bet vai Kaldaks ņems viņu sev līdzi?

- Jā gan, par to nav nekādu šaubu. Kaldaks neizlaidīs Greidiju no sava redzesloka, iekams viņa nebūs liecinājusi. Esmu aizsūtījis pakaļ Marko De Salmo, lai viņš nokārto šo lietu. Viņš tūdaļ pat izlido no Romas. Neraizējies, mēs notversim Besu Greidiju, pirms viņa paspēs iejaukties.

- Viņa jau ir iejaukusies. Viņa stāv mums ceļā, un tu neko nedari lietas labā.

- Es daru daudz ko. Es tev piezvanīšu, kad zināšu ko vairāk. - Estevans nolika klausuli. Heibins nervozēja, un šoreiz Estevans nevarēja viņam pārmest. Laiks bija svarīgs faktors, un viņš bija cerējis atrast sievieti daudz ātrāk. Ja laimēsies, De Salmo to izdarīs un pagūs viņu novākt.

Taču Estevans reti paļāvās uz veiksmi. Vienmēr noderēja kāds rezerves plāns.

Ja Muhameds nenāca pie kalna...

Viņš pasmaidīja.

Heibins prastu novērtēt šo sakāmvārdu.

Bija gandrīz pusdienlaiks, kad helikopters nolaidās pamestā lidostā netālu no Atļautas. Tajā nebija torņa, tikai viens skrejceļš un daži angāri iezīmējās nīkulīgajā ainavā. Bija dienas vidus, bet neredzēja nevienu cilvēku.

- Kas šī par lidostu? - noprasīja Besa, izlēkdama no helikoptera.

- Tai nav nosaukuma. - Paķēris savu mugursomu, Kaldaks viņai sekoja. - To izmanto tikai daži likumīgi piloti ar privātajām lidmašīnām un daudz vairāk nelikumīgu pilotu.

- Narkotikas?

- Varbūt. Lai nopirktu šāda veida slepenību, vajadzīga nauda. Es nevaicāju. - Viņš uzrunāja pilotu: - Paliec pie viņas. Aiz angāra vajadzētu būt autostāvvietai manai mašīnai.

Besa nodrebinājās, vērojot viņu aizejam. Patiesībā šeit bija siltāks nekā Mērilendā, bet viņai, vienalga, bija vēsi.

Kaut kas smags nolaidās viņai uz pleciem. Pilots Ka-sijs bija uzklājis viņai savu lidotāja ādas jaku.

- Paldies!

Viņš pasmaidīja.

- Nav par ko. Jādomā, jūs esat bijusi mazliet par daudz aizņemta, lai raizētos par jaku.

- Laikam jau biju. Es jūs pazīstu. Jūs esat tas pats pilots, kas uzņēma mūs Meksikā.

Viņš pamāja.

- Esmu nodots Kaldaka rīcībā apmēram uz vienu mēnesi.

- Vai tā ir pieņemts?

Viņš pakratīja galvu.

- Nē, ņemot vērā pēdējā laikā apcirpto budžetu.

- Kaldaks mūs neiepazīstināja. Mani sauc Besa Greidija.

- Kasijs Smits.

- Jādomā, ka esat pieradis uzņemt cilvēkus neparastās situācijās. Vai esat no C1P?

Viņš pamāja.

Besa palūkojās turp, kur bija nozudis Kaldaks.

- Vai jau agrāk esat ar viņu strādājis?

Pamājis viņš savaikstīja grimasi.

- Pēdējo reizi es viņu piekrāpu un domāju, ka viņš man pārlauzīs sprandu. Tāpēc biju pārsteigts, kad Kaldaks šoreiz mani izsauca.

- Varbūt viņš saprot, ka jūs esat labs pilots.

- Nu, bez šā goda es būtu varējis iztikt. Viņš mani biedē līdz nāvei.

- Tiešam? - Besa bija gandrīz aizmirsusi, cik ļoti sākumā pati bija baidījusies no Kaldaka. - Vai sen viņu pazīstat?

- Divus gadus. Lībijā un pēc tam Meksikā.

Kaldaks bija pieminējis Lībiju saistībā ar Estevana partneri Heibinu.

- Mašīna gaida, - atgriezies sacīja Kaldaks. - Lido projām, Kasij! Tu mums vairs neesi vajadzīgs.

Kasijs pamāja.

- Uz redzēšanos, mis Greidija!

- Jūsu jaka. - Noņēmusi jaku no pleciem, viņa pasniedza to Kasijam. - Vēlreiz paldies!

Viņš pasmaidīja.

- Prieks pakalpot!

Saņēmis Bcsu aiz elkoņa, Kaldaks mudināja viņu pasteigties.

- Vai uzzināji no Kasija kaut ko interesantu par mani?

Besa nepūlējās noliegt, ka bija to mēģinājusi.

- Nē, tikai to, ka viņš kopā ar tevi bijis Lībijā.

- Jo sliktāk. Iespējams, ka viņš bija tava pēdējā cerība. Manās aprindās tu neatradīsi daudz tikpat pļāpīgu cilvēku kā Kasijs. CIP standarti pēdējā laikā ir strauji kritusies.

Viņi bija nonākuši līdz smilškrāsas sedanam, kas gaidīja ceļa malā.

- Es negribu iztaujāt tādus cilvēkus kā Kasijs par to, kas notiek. Es gribu, lai tu pats man pastāsti.

- Tad, kad zināšu pats. - Viņš atvēra Besai pasažieru puses durvis un apsēdās pie stūres. - Bagāžniekā ir drēbes mums abiem. Es jau iepriekš ziņoju, ka mums vajadzīgs apģērbs un jaunas personas apliecības. Kamēr būsim šeit, apmetīsimies motelī uz ziemeļiem no pilsētas. Tavs vārds ir Nensija Pārķere.

Viltoti vārdi. Jaunas personas apliecības. Tas viss bija ļoti nepatīkami.

- Man nekad nav paticis vārds Nensija.

- Tad vēlāk dabūsim tev citu.

Viņa pakratīja galvu. Kaldaks nesaprata. Patiesībā vaina nebija vārdā. Gluži vienkārši Besai šķita, ka viss slīd laukā viņai no rokām. Emīlija un Džosija bija aizslīdējušas projām no viņas. Viņai nebija pat fotoaparāta.

Un tā bija viņas pašas vaina.

Besa bija tik noraizējusies un pagurusi, ka slīdēja pa straumi, ļaujot Kaldakam nokārtot darīšanas ar Jaelu Neble-tu un Džosijas ārstiem, un tagad viņš mēģināja kārtot viņas pašas dzīvi.

- Mums jāaprunājas, Kaldak.

Viņš klusēdams nopētīja Besu, tad novērsās un iedarbināja dzinēju.

- Labi, lai notiek.

Kad viņi piebrauca pie lauku viesnīcas “Residence”, pulkstenis jau tuvojās astoņiem. Motelis bija būvēts vecajā stilā, ar atsevišķiem korpusiem, un piereģistrējušies viņi bija spiesti nobraukt vēl nelielu gabalu līdz savam numuram.

Kaldaks aizslēdza durvis viņiem aiz muguras.

- Šis viņiem ir korpuss ar luksusa numuriem. Mūsējais nav nekas vairāk kā bēniņi. Nav tik diži, kā izklausās, bet ērti. Gulta un vanna augšstāvā, tas pats lejā un vēl neliela virtuvīte un ēdamistaba.

- Labi, - Besa sacīja. - Man vienalga. Gribu pēc iespējas ātrāk tikt dušā. Vai man jāiet augšā vai jāpaliek šeit?

- Augšā.

Paņēmusi ceļasomu, Besa devās uz izliektajām kāpnēm.

- Es palīdzēšu aiznest.

- Neesmu tik bezpalīdzīga. - Taču viņa jutās bezspēcīga un zaudējusi cerības, un viņai bija vajadzīgs kaut tik daudz noteikšanas par sevi.

- Ak Dievs, piedod, ka ierobežoju tavu neatkarību. -Viņš aizgriezās. - Man pašam nepieciešama duša.

Guļamistabā Besa atvēra ceļasomu un atrada tajā divas melnas bikses, melnu žaketi, divas baltas blūzes, zili svītrotu kokvilnas pidžamu, melnu kreklu, pāri melnu augstpapēžu kurpju un kurpes uz zema papēža, un piecus komplektus melnu krūšturu un apakšbiksīšu. Apbrīnojamā kārtā viss derēja kā uzliets, tikai ne kurpes, kas bija pusi izmēra par lielu. Viņai nevajadzēja brīnīties. Arī apģērbs, ko Kaldaks bija atvedis uz slimnīcu, bija viņai derējis. Viņam bija precīza acs.

Ceļasomas dibenā atradās melna ādas plecusoma. Tajā viņa atrada kosmētikas maku un naudas maku ar divsimt dolāriem skaidrā naudā, trim kredītkartēm un autovadītājas apliecību ar viņas attēlu uz Nensijas Pārķeres vārda. Kā viņiem bija izdevies tik ātri to visu salikt kopā?

Paņēmusi pidžamu, Besa devās uz dušu.

Siltā ūdens straume patīkami skalojās ap augumu. Aizvērusi acis, viņa mēģināja atslābināties. Sasprindzinājums pamazām sāka zust. Visu šo laiku viņa bija saspringta kā atspere, un tas traucēja skaidri domāt. Likās ļoti jauki būt tik tālu no Kaldaka.

Viņa ilgi, ilgi uzkavējās dušā.

- Kaldak, esmu saņēmis ziņas no Interpola, - sacīja Remzijs, pacēlis klausuli. - Marko De Salmo dodoties uz Ņujorku.

Kaldaks saspringa.

- De Salmo?

- Estevans jau agrāk ir izmantojis viņa pakalpojumus.

-Tāpat kā daudzi citi.

- Es tikai domāju, ka tev tas būtu jāzina. No Ņujorkas viņš var doties jebkurā virzienā.

Arī uz Atlantu.

-Tev vajadzētu nogādāt Greidiju neaizskaramā zonā, -sacīja Remzijs.

- Sasodīts, es nevaru. Vēl ne. Ziņo par turpmāko.

Viņš nolika klausuli. De Salmo. Nav labi.

Nebija teikts, ka viņš dodas tieši uz Atlantu. Iespējams, ka Estevans nav ar viņu sazinājies.

Kaldaks nevarēja paļauties uz labu laimi. Viņam vajadzēja rīkoties ātri.

Kad Besa nonāca lejā pa kāpnēm, Kaldaks stāvēja virtuvē pie mikroviļņu krāsns. Viņš bija ģērbies džinsos, tumšzilā svīterī, un viņa īsi apgrieztie mati bija mitri. Viņš aizcirta mikroviļņu krāsns durtiņas.

- Ceru, ka tev garšo vista. Liku viņiem piepildīt saldētavu ar saldētām vakariņām. Bet tur ir tikai vista.

- Lielākā daļa saldēto vakariņu garšo vienādi. - Viņa apsēdās uz ķeblīša pie brokastu letes. - Man vajadzīgas atbildes, Kaldak.

- Vista būs gatava pēc septiņām minūtēm. - Viņš pameta skatienu uz Besas galvu, kas bija aptīta ar dvieli. - Tev vēl ir laiks aiziet un izžāvēt matus.

- Ceļasomā nebija fēna.

-Cik nepārdomāti viņi rīkojušies! Vai vēl kas aizmirsts?

- Iztēle. Viss, izņemot šo pidžamu un pāris kreklu, ir melnā krāsā.

-Tas paredzēts instrukcijā. Tumši zils vai melns un viss viegli mazgājams un neburzīgs. Vai vēl kas?

- Fotoaparāts. Man vajadzīgs mans fotoaparāts.

- Es nevaru tev palīdzēt. Neesmu to redzējis kopš tā laika, kad aizvedu tevi uz Sanandresu. Jādomā, ka fotoaparāts ir pie Estevana.

- Bet man tas ir vajadzīgs. - Besa zināja, ka uzvedas nesaprātīgi, bet fotoaparāta zaudēšana bija pēdējais piliens viņas pacietības kausā. Bez fotoaparāta viņa jutās nepilnīga... pazudusi.

- Vai gribi, lai es tev pagādāju citu?

Pagādāt? Fotoaparātus tā vienkārši nevar pagādāt. Tos vajadzēja izpētīt, pārbaudīt un izjust.

- Tas fotoaparāts man kalpoja astoņus gadus. Tas bija mans mīļākais fotoaparāts.

- Atvaino, bet es nelidošu tam pakaļ. Vai gribi, lai es to aizvietoju ar citu?

- Nē, es to izdarīšu pati. - Viņa no jauna devās uzbrukumā. - Es gribu dzirdēt atbildes. Tam, ko tu man pastāstīji par Tenaho, jābūt tikai aisberga virsotnei.

- Ne jau tagad. Esmu devis tev savu godavārdu, tāpēc nav nekādas vajadzības steidzināt. Tu esi pārgurusi.

Besa bija pārgurusi, un viņas prāts šķita aizmiglojies. Viņa tik un tā nezināja, vai sapratīs jebko no tā, ko Kal-daks stāsta. Varbūt viņa spēs labāk saprast pēc vakariņām. Kaldaks izturējās izvairīgi, un Besa jutās atvieglota, ka nav vairs kādu laiku jāuzbrūk.

- Es tevi turu pie vārda. - Nopurinājusi dvieli, viņa sāka susināt matus.

- Es skatos, ka tu esi iemācījusies iztikt bez fēna. Tāda pielāgošanās spēja droši vien nākusi par labu dažās tajās vietās, kur esi bijusi. Horvātija pēdējā laikā arī neaizraujas ar skaistumkopšanas saloniem.

Viņa sastinga kustības vidū.

- Kā tu zini, ka es biju Horvātijā?

- Estevans pieprasīja informāciju par tevi un tavu māsu, kad jūs ievēroja dodamies uz Tenaho. Viņš gribēja pārliecināties, ka tu neesi saistīta ar aģentūru, kas sagādātu viņam galvassāpes. - Kaldaks atvēra ledusskapja durvis. - Tāpēc es mēģināju viņu pārliecināt, lai viņš ļautu man sekot jums un likvidēt jebkādus draudus.

Besa sēdēja kā sastingusi.

Izņēmis piena paku, Kaldaks nolika to uz letes.

- Viņš man neļāva to izdarīt. Tagad es saprotu, ka viņš gribēja, lai jūs nogalina slimība.

-Tu būtu mūs nogalinājis?

Kaldaks pakratīja galvu.

- Ja es būtu varējis to izdarīt, neatmaskojot sevi, es brīdinātu jūs un, Estevanam nezinot, mēģinātu izvest no apvidus.

- Un ja tas būtu tevi atmaskojis?

Viņš izņēma no skapīša divas glāzes.

-Tad man būtu bijis jāpieņem lēmums.

- Bet tu sevi atmaskoji Sanandresā.

-Tas bija aprēķināts risks, un ap to laiku es biju daudz vairāk uzzinājis par operāciju. - Viņš salēja pienu abās glāzēs. - Mēģināju iekarot Estevana uzticēšanos vairāk nekā divus mēnešus. Man bija vajadzīga tā informācija.

Pēdēja teikumā ieliktā kaisme lika Besas acīm ieplesties.

- Kādēļ tu man to stāsti?

- Lai tu zinātu, cik svarīgi man šķiet apturēt Estevanu. -Viņš ielūkojās Besai acīs. - Ja tas būtu vajadzīgs, es nogalinātu tevi, tavu māsu un jūsu pavadoni.

- Nekas nevar būt tik svarīgs.

- Pasaki to cilvēkiem, kuri nomira Tenaho.

- Bet tu neizglābi Tenaho.

- Nē. - Viņa lūpas sakniebās. - Nē, es neizglābu. - Uzgriezis Besai muguru, viņš ielūkojās skapītī.

Piepeši Besa saprata, ka viņš jūtas vainīgs. Briesmīgi vainīgs. Galu galā aiz raupjās ārienes Kaldaks bija pavisam cilvēcīgs. Šī atziņa Besu pārsteidza.

Viņš izņēma no plaukta divus šķīvjus.

-Aiznes pienu uz ēdamistabu. Es paņemšu vistu.

Viņa sejas izteiksme jau atkal bija kļuvusi pilnīgi vienaldzīga. Besa nokāpa no ķeblīša un paņēma glāzes.

- Saldētas vakariņas vairāk piestāv virtuvei.

- Mana māte mācīja, ka vakariņas vienmēr jāpasniedz ēdamistabā. No šā paraduma es nespēju atbrīvoties. - Viņš brīdi klusēja. - Un, jā, man patiešām bija māte. Es neizlīdu no bruģapakšas.

Besa atskārta, ka smaida.

- Es drīzāk iedomājos metāla olu no citas planētas.

Viņš samirkšķināja acis.

- Mans Dievs, izskatās, ka tu ar mani joko!

Besa tiešām jokoja. Neticami. Viņa ne vien bija saskatījusi smieklīgo situācijā, bet arī jutās Kaldaka klātbūtnē pietiekami nepiespiesti.

- Mirkļa vājums.

Kaldaks savaikstijās.

- Neraizējies, ši ola tev netuvosies. Pārāk daudz asu stūru.

Asi stūri, biedējošs uztveres asums un gandrīz fanātisks

reakcijas ātrums - viņam piemita visas šīs īpašības. Viņš bija izrādījis mirkļa vājumu, bet zibenīgi ātri atguvies. Besa bija traka, domājot, ka viņš kaut kādā veidā ir neaizsargāts.

- Sēdies. Es sadabūšu sudrablietas. - Kaldaks stāvēja viņai aiz muguras, liekot kūpošos šķīvjus uz galda. - Ēdiens nav pārāk barojošs, tomēr tas ir ēdiens, un tu neko neesi baudījusi kopš vakardienas. Mašīnā pa ceļam no lidostas es dzirdēju, ka tev rūc vēders.

-Tu esi rupjš, to pieminot.

- Vēl rupjāk būtu tevi nepabarot.

Besa bija izsalkusi. Tomēr kaut kas ar šo realitāti nebija kārtībā. Kad esi noraizējies vai nomākts, ķermenim gluži vienkārši nevajadzētu raizēties par pamatvajadzībām.

Atgriezies ar sudraba galda piederumiem un salvetēm, Kaldaks apsēdās iepretī Besai.

- Ķeries klāt!

Viņa paņēma dakšiņu.

- Vai tā būtu teikusi tava māte?

Viņš pakratīja galvu.

-Tā ir dala manu aso stūru. Dažas lietas mēs pārmantojam. Dažas iemācāmies paši.

Taču Besa ievēroja, ka viņa galda manieres ir nevainojamas.

- Vai tava māte vēl ir dzīva?

Viņš pakratīja galvu.

- Viņa jau sen mirusi. Tāpat mans tēvs. Un tavi vecāki?

- Māte nomira, kad mēs ar Emīliju bijām mazas. Tēvs gāja bojā autoavārijā, kad man bija piecpadsmit gadu.

-Tas ir sevišķi nepiemērots laiks, lai zaudētu vecākus.

- Bet man bija Emīlija. Viņa mācījās medicīnas skolā, un viņai bija dzīvoklis pilsētā. Mēs pārdevām Tingeitu, māju, kurā uzaugām, un viņa paņēma mani pie sevis.

- Problēmu nebija?

- Dažas. - Besa saviebās. - Es nebiju pats līdzsvarotākais bērns un ilgojos pēc Tingeitas. Sākumā es māsai sagādāju krietni daudz galvassāpju, bet mēs atrisinājām nesaskaņas.

-Tingeita, - viņš atkārtoja. - Izklausās pec muižas.

Besa pakratīja galvu.

-Tikai liela, veca māja pie upes. Nekā eleganta.

Kaldaks nenolaida skatienu no viņas sejas.

- Bet tu to mīlēji?

- Protams. Man aizvien tās reizēm pietrūkst. Taču Emīlijai taisnība, jāiet uz priekšu. Nav pareizi turēties pie pagātnes.

- Pastāsti man par šo Tingeitu.

- Kādēļ?

1 19

- Gluži vienkārši ziņkāre.

- Es jau tev teicu, ka tā nebija nekas īpašs. Ērta. Mums bija piestātne un laiva. Es nezinu, kāpēc Tingeita man tik daudz nozīmēja. - Viņa nolaida skatienu šķīvī. - Zini, es reiz lasīju Odrijas Hepbernas autobiogrāfiju, un Tingeita līdzinājās vietai, kur viņa bija uzaugusi. Tā bija savā ziņā... zeltīta. Mēs ar Emīliju bērnībā aizvadījām brīnišķīgus brīžus. Mēs peldējāmies, burājām un būvējām māju kokā. Es tur vienmēr jutos drošībā. Lai arī cik sarežģīta un dīvaina kļuva ārpasaule, Tingeita bija un palika tāda droša... un nevainīga vieta.

- Nevainība mūsu dienās ir retums. Jums vajadzēja māju paturēt.

Besa pakratīja galvu.

-Apdrošināšanas nauda nebija liela, un Emīlijai jau tā pietika rūpju, lai mūs abas uzturētu. Nē, viņa rīkojās pareizi. -Besa sen nebija domājusi par Tingeitu. Viņu pārņēma piepešs nostalģijas vilnis. - Taču katram bērnam vajadzētu iespēju uzaugt tādā vietā kā Tingeita. To vajadzētu ierakstīt Konstitūcijā.

- Uzraksti savam deputātam. Viņi vienmēr ir gatavi apsveikt visu, kas skar bērnus. Tas ir politiski pareizi. Dzer savu pienu! Tas arī ir politiski pareizi.

Besa bija priecīga, ka saruna ievirzās citā gultnē. Atmiņas par Tingeitu vienmēr saistīsies ar Emīliju, un tās saasināja nemieru, ko Besa šobrīd juta.

- Es jau dzeru. Teicu taču, lai tu pārstāj mani komandēt!

- Es negribu sabojāt savu tēlu, būdams pieklājīgs.

Vārdi tika izteikti bez mazākā smaida sejā, un Besa tikai pēc brīža aptvēra, ka tie bija domāti kā joks.

- Es par to neraizētos.

- Bet es raizējos. Visu laiku. - Kaldaks pacēla savu piena glāzi. - Tas ir nepieciešams. - Viņš iedzēra kārtīgu malku un tikai pēc tam nolaida glāzi lejā. - Uztvere ir viss. Tieši tā padara... Kāpēc tu smejies?

Nedomājot Besa paņēma savu salveti un noslaucīja Kaldakam augšlūpu.

- Tev ir ūsas. Tu atgādini man Džūliju. Viņa vienmēr beidz ar... - Doma par Džūliju acumirklī lika atcerēties neapskaužamo situāciju, kādā atradās Emīlija. Kā viņa to varēja piemirst kaut uz īsu brīdi?

- Vai Džūlija ir tavas māsas meita? Tā pati, kurai ir draudzene internētā?

Besa pamāja.

- Vai viņa ir tāda pati kā Emīlija?

- Nē, viņa nevienam nav līdzīga. Emīlija mēdz teikt, ka viņa esot mazliet līdzīga man, bet, manuprāt, viņa ir burvīga un neatkārtojama.

-Tev ir labas attiecības ar viņu un Tomu Korelli?

- Es viņu mīlu, un Toms vienmēr bijis pret mani laipns. Man viņš ļoti patīk. - Besa juta spriedzi, kuras pirms mirkļa nebija. - Kāpēc tu vaicā?

- Un citi? Ar ko vēl tev ir tuvas attiecības?

- Tu runā kā Estevans. Arī viņš mani iztaujāja par tuviniekiem.

- Estevana motīvi nav tie paši, kas manējie.

- Ceru, ka ne. Viņu interesēja radinieki, kas varētu viņu traucēt, ja viņš mani nogalinātu.

- Un mani interesē, lai tevi nenogalinātu. Tu esi šķīrusies, vai ne? Vai tu joprojām uzturi attiecības ar savu bijušo vīru?

- Nē. - Besa saviebās. - Mēs bijām precējušies tikai deviņus mēnešus. Tā bija liela kļūda. Emīlija man sacīja, ka viņš ir vējgrābslis, bet es neticēju.

- Kāpēc?

- Hormoni traucēja. Mats ir mūziķis. Viņš ir satriecoši skaists, seksīgs un pat spējīgs uzturēt sarunu, ja tā neskar pārāk nopietnas lietas. Viņam nepatīk nekas nopietns. - Bešā pielika pie lūpām piena glāzi. - Un viņam nav nekādas sajēgas par uzticību. Divus mēnešus pēc apprecēšanās viņš jau gulēja ar citām.

-Taču laulība ilga deviņus mēnešus.

Besa paraustīja plecus.

- Esmu stūrgalvīga. Negribēju atzīt, ka esmu pieļāvusi kārtējo kļūdu. Tāpēc mēģināju visu vērst par labu. Taču tukšā vietā nav iespējams neko uzbūvēt.

- Kārtējo kļūdu? - Kaldaks pārvaicāja.

- Es neesmu ideāla kā Emīlija.

- Pastāsti par saviem draugiem. Vai tev ir kāds sevišķi tuvs draugs?

- Nē, es darba dēļ daudz ceļoju. Grūti saglabāt draudzību, ja vienmēr iznāk nokavēt gadskārtas un dzimšanas dienas un... Kāpēc tu vaicā?

- Kur tu dzīvo?

- Es īrēju dzīvokli Ņuorleānā.

- Varbūt tev ir kāds kaimiņš, kas šķiet simpātisks?

- Man patīk visi mani kaimiņi.

- Tā īpaši neviens?

Viņa pakratīja galvu.

- Mīļdzīvnieciņi?

- Nedrīkst turēt dzīvniekus, ja nekad neesi mājās, lai par viņiem rūpētos.

-Tātad tev nav neviena, tikai Emīlija un viņas ģimene?

Besa sarauca pieri.

- Man ir draugi, daudz draugu. Visā pasaulē.

- Par to es nešaubos. Nav nekādas vajadzības aizstāvēties.

-Tu mani padari par kaut ko līdzīgu Bārenītei Annijai.

- Es tikai mēģinu noskaidrot, kurā vietā tu esi ievainojama.

- Es neesmu ievainojama. - Piepeši Besai kļuva neomulīgi. - Vai tas varētu būt? Džūlija un Toms?

- Varbūt. Tavu Ņūorleānas dzīvokli jau novēro, bet pēe

vakariņām iedod man Korelli adresi un telefona numuru. Es

*

parūpēšos par viņu aizsardzību.

- Labi. Bet šaubos, ka mums tūdaļ pat vajadzētu raizēties. Toms un Džūlija pašlaik atrodas Kanādā tūrisma ceļo-jumā. Viņi būs projām trīs nedēļas, kuras mums ar Emīliju vajadzēja atrasties Meksika.

- Vai ar viņiem var sazināties?

- Nē, ja vien neesi grizlilācis. Toms ir savvaļas dzīves speciālists, un, ja viņi dodas pārgājienā, tas ir nopietni. Viņi vienmēr atstāj mašīnu pie mežsarga mājas un dzīvo brīvā dabā.

- Radio?

- Nē, bet, ja kaut kas notiek, viņi dedzina ugunskuru. -Tu labāk pasaki man, kā atrodama šī mežsarga māja,

lai varu norīkot savu cilvēku, kas viņus sagaidīs, kad viņi iznāks no meža.

- Laba doma. - Besa atslīga krēslā. - Tagad pastāsti man, Kaldak, - ko mēs darām Atlantā?

- Es jau tev teicu, ka man nepieciešama drauga palīdzība.

- Kāda palīdzība?

Viņš neatbildēja.

- Kāda palīdzība?

Viņš sadusmojās.

-Tu jau neliksies mierā, vai ne?

- Kādēļ lai es liktos? Tā ir mana dzīve. Tā ir Emīlijas dzīve. Tu pret mani esi bijis ļoti laipns, bet es negribu, lai mani sargāja tas nozīmē nesaprast to, kas notiek. Es tā nespēju. Visam jābūt skaidram un atklātam. Tu taču nestāsti man visu, vai ne?

- Nē, - viņš sacīja. - Visu es tev nedrīkstu stāstīt. Vēl ne.

- Kad tad?

- īsti nezinu.

- Tas nav visai labi, Kaldak. Esmu ļāvusi, lai tu mani bīdi un stumdi, un nosaki stāvokli. No šā brīža, ja gribi, lai es sadarbojos ar tevi, tu sadarbosies ar mani.

Nopētījis viņas seju, Kaldaks nesteidzīgi pamāja.

- Labi. Bet es vēl pats visu nezinu. Tie būtu tikai minējumi. Ļauj, lai es sastopu savu draugu, un pēc tam parunāsim.

- Es gribu iet tev līdzi.

- Viņš atrodas ļoti divdomīgā situācijā. Es gribu lūgt, lai viņš pārkāpj dažus likumus. Viņš var nepiekrist, ja man līdzi būs vēl kāds. - Paņēmis traukus, Kaldaks tos aiznesa uz izlietni. - Neraizējies! Es nedomāju kaut ko no tevis slēpt. Rītvakar būšu atpakaļ.

Ne jau par to viņa bija raizējusies.

- Un man būs jāsēž šeit un jāsūkā īkšķis?

- Diemžēl.

Besai arī bija žel, bet skaidri varēja redzēt, ka vairāk viņa neko no Kaldaka neuzzinās.

- Un tu apsoli, ka būsi vaļsirdīgs pret mani?

- Vai tu man ticēsi, ja došu savu vārdu?

-Jā.

Viņš pielieca galvu.

-Jūtos pagodināts. Es tev apsolu, ka izstāstīšu visu par tikšanos, kad rītvakar atgriezīšos.

Viņa vārdiem joprojām bija izvairīguma pieskaņa.

- Patiesību.

- Patiesību. - Kaldaks saviebās. - Tev ļoti labi padodas informācijas ievākšana. Nav brīnums, ka esi ieguvusi tik daudzas godalgas.

Besa pārsteigta viņu uzlūkoja.

-Tu daudz ko par mani zini. Estevans sacīja, ka tev nav izdevies iegūt īpaši daudz informācijas.

- Es negribēju, lai viņš uzzina vairāk, nekā viņam jāzina. - Kaldaks paraustīja plecus. - Es jau labu laiku esmu apbrīnojis tavu darbu. Man patika tā bandīta fotogrāfijas, ko tu uzņēmi Somālijā.

- Man arī. - Viņa piecēlās. - Tas man atgādina, ka jāpiezvana Džonam Pindrijam. Jāpasaka viņam, ka nespēju pabeigt savu rakstu viņa žurnālam.

Kaldaks noraidoši papurināja galvu.

- Viņam ir savi termiņi. Būtu bezatbildīgi atstāt viņu pilnīgā neziņā.

- Lai tas uz kādu laiku paliek. Mēs vēl negribam pieminēt atklātībā Tcnaho nosaukumu.

- Es viņam nestāstīšu par... - Ak. nu labi, viņi tik un tā vēl negaida kaut ko no viņas saņemt. - Es atstāšu pie telefona Emīlijas adresi un pēc tam likšos gulēt. Esmu tik pārgurusi, ka man tūdaļ sāksies koma.

- Brīnos, ka tu vēl tik ilgi izturēji. - Viņš sāka mazgāt traukus. - Tu esi bezgala daudz pārdzīvojusi pagājušās nedēļas laikā. Tu labi tiki galā.

Besu pārņēma prieks, kas jaucās ar izbrīnu.

- Jādomā, ka mēs darām tikai to, kas jādara.

- Droši vien. - Tad Kaldaks nopietni piebilda: - Kad neesam ideāli kā māsa Emīlija.

Vai viņš dzina velnu? Besa bija pārsteigta. Grūti pateikt.

- Viņa ir ideāla. Nu, gandrīz ideāla.

- Un kas tu esi - kapāta siļķe?

Viņš tik tiešām ķircinājās. Rakstot Emīlijas adresi un telefona numuru, viņa pasmaidīja.

- Pie velna, nē! Es esmu sasodīti laba fotogrāfe un brīnišķīgs cilvēks.

- Es redzu, ka profesiju tu mini pirmo.

Viņas smaids izdzisa.

- Nu un tad?

- Nekas. Man tikai tas šķila interesanti.

Viņš pūlējās noskaidrot to, ko uzskatīja par patiesību.

-Atšujies, Kaldak!

- Labi, atvaino! - Viņš pamāja. - Man arī ir analītisks prāts. Es pavisam neviļus cenšos ievākt informāciju.

Vai viņa visu vakaru bijusi zem mikroskopa? Kaldaks neapšaubāmi bija uzdevis daudz jautājumu un ne visus par viņai tuvajiem cilvēkiem. Nezin kāpēc šī doma aizvainoja.

- Arlabunakti!

- Arlabunakti, Besa!

Viņa devās augšā pa kāpnēm. Nonākusi gandrīz līdz pašai augšai, viņa atskatījās. Kaldaks mazgāja traukus - tā bija neiedomājama aina. Tomēr katra viņa kustība bija precīza un akurāta, tāpat kā toreiz, kad viņš nogalināja sargu Sanandresā.

Piepeši viņš pacēla skatienu.

- Kas noticis?

Besa pūlējās izdomāt, ko lai saka.

-Tu ļoti labi proti mazgāt traukus. Vai to tev iemācīja māte?

Kaldaks pamāja.

- Viņa vienmēr mani mācīja aiz sevis nokopt. Tīras virsmas padara dzīvi daudz gludāku.

Visam jānotiek gludi.

Sos vārdus viņš bija sacījis slimnīcā.

Taču viņa bija izjaukusi Kaldaka rūpīgi kaltos plānus, un cilvēks bija zaudējis dzīvību.

Kaldaks bija dusmojies uz viņu, dusmojies par to, ka spiests nogalināt.

- Ej gultā! - viņš pavēlēja. - Kad tu pamodīsies, es būšu jau projām. Brokastīm ir olas un šķiņķis. Neizej no istabas! Neatver durvis nevienam. Vai saproti? Nevienam!

- Labi jau labi, es dzirdēju arī pirmoreiz. Kad tu atgriezīsies?

-Tiklīdz būšu dabūjis vajadzīgo.

Pagriezusies viņa turpināja kāpt augšā.

- Besa!

Viņa atskatījās.

-Tu nekādā ziņā neesi kapāta siļķe.

- Es to nevaru, Kaldak, - sacīja Eds Kacs. - Es strādāju komandā. Kāds noteikti uzzinās.

- Iedod viņiem brīvdienu.

- Kāpēc tu nevari izmantot parastos kanālus?

-Tad būs ziņojumi un ziņojumi, un ziņojumi par ziņojumiem. Es nevēlos ne mazāko noplūdi.

-Tu to varētu izdarīt pats.

- Man nav aparatūras.

Kacs iekoda apakšlūpā.

- Man tas nepatīk. Tas ir pārāk riskanti.

-Tev patīk mans priekšlikums. Tu nespēj sagaidīt, kad varēsi ķerties klāt.

-Jā, mani moka ziņkārība.

- Būsi mans parādnieks.

- Velns! - Kacs pārvilka ar plaukstu pār garajiem, tumšajiem matiem. - Labāk būtu atdevis tev savu pirmdzimto.

- Tev nav bērnu.

- Nav jau tā, ka mēs ar Martu nebūtu centušies. Pašlaik mēs izmēģinām jaunu hormonu terapiju, kas varētu palīdzēt. Kad tev tas vajadzīgs?

- Šovakar.

- Neiespējami.

- Izdari tik, cik iespējams. Man vajadzīgs kaut kas, vienalga, kas.

Kacs drūmi uz viņu paskatījās.

-Tad taisies projām no šejienes, lai es varu sākt.

- Es pagaidīšu.

- Neliela šantāža, vai ne?

Kaldaks pasmaidīja.

- Tieši tā.

VIII

Sasodīts, ko lai viņš saka Besai?

Kaldaka plauksta ciešāk sažņaudza stūri.

Viņš bija nojautis, ka būs slikti, bet nemūžam nebija domājis, ka tik slikti. Viņam nebija ne jausmas, ka Estevans ir tik tuvu. Nāksies melot Besai. Priekšniecība sacīja, ka viņai neesot nekādas vajadzības zināt, un viņam tik labi padevās melošana. Melot pēdējā laikā nebija grūti.

Kaldaks negribēja viņai melot. Meli viņam bija apriebušies līdz nāvei.

Turklāt viņam patika Besa Greidija. Viņa iemiesoja sarežģītu trausluma un spēka, nenoteiktības un uzdrīkstēša-

nās apvienojumu. Kaldakam patika viņas drosme, viņas godīgums un pat viņas stūrgalvība, kas sagādāja viņam tik daudz nepatikšanu.

Viņš bija Besai apsolījis.

Pie velna ar “vajadzību zināt”! Viņš pastāstīs, ko varēs. Iespējams, ka tam tāpat nebija nozīmes.

Šobrīd ne.

- Nu? - sacīja Besa, tiklīdz Kaldaks iegāja istabā. - Tu ilgi biji projām.

- Es mazliet pabraukāju apkārt. Gribēju pārliecināties, ka man neseko. - Viņš devās uz virtuvi. - Vai kafiju nevēlies?

Viņa sakrustoja rokas pār krūtīm.

- Nē, es gribu runāt ar tevi.

- Man gan tā ir nepieciešama. - Ielējis un iebēris automātā vajadzīgo ūdens un kafijas daudzumu, viņš ieslēdza aparātu. - Kāpēc viesnīcu numuros vienmēr ir kafijas automāti divām personām?

- Kur tu šodien biji, Kaldak?

- Es piezvanīju Edām Kacam no Epidēmiju apkarošanas centra un pieteicu tur tikšanos ar viņu.

-Un?

-Aiznesu viņam analīzei naudu, ko paņēmu no ziedojumu lādes baznīcā.

Pēc visa, kas bija noticis, viņa bija aizmirsusi naudu.

- Kad Estevans nosūtīja savus vīrus uz Tenaho izdarīt tīrīšanu, mums pavēlēja savākt visas divdesmit peso naudaszīmes, kuras pilsētā atradīsim. Tās salika speciāli piesūcinātās somās un vēlāk sadedzināja. Acīmredzot mēs toreiz nepamanījām ziedojumu lādi. Estevans būs ļoti, ļoti sarūgtināts.

- Peso?

- Viltotus peso, kas apdrukāti ar ļoti īpašu tinti. Eds sacīja, ka violetajai tintei bija pievienota ģenētiski mutanta Sibīrijas mēra baktērija.

- Mēris, - Besa nočukstēja. - Mans Dievs!

- Kas tev par to zināms?

-Tikai tas, ko uzzināju, pāris gadu studējot medicīnu. Vairums cilvēku ar to saslimst, nonākot kontaktā ar inficētiem materiāliem, tādiem kā āda vai kažokādas.

-Tas parasti izpaužas kā ādas, zarnu vai plaušu infekcija. Tenaho izmantotais veids izraisīja plaušu infekciju. Baktērija iedarbojas uz plaušām un pleiru un mutācijas rezultātā nogalina sešas stundas pēc kontakta. Taču slimība neiedarbojās uz visiem vienādi. No līķu izvietojuma bija skaidrs, ka daži miruši minūšu laikā, turpretī citi pēc vairākām stundām.

Puisītis veikalā izskatījās tā, it kā viņu būtu ķēris zibens.

- Bet nomira visi bez izņēmuma.

- Jā, taču starpība laikā darīja Estevanu nemierīgu. Es domāju, ka tieši tāpēc viņš kavējas. Taču viņš ir tuvu, pārāk tuvu.

- Pastāv serums pret Sibīrijas mēri. Tas parasti ir ļoti efektīvs.

- Ne šajā mutācijas gadījumā.

- Ne mazāko iespēju izārstēt?

- Lai izstrādātu vakcīnu, būtu jāstrādā divdesmit četras stundas diennaktī vismaz astoņus mēnešus. Mums netiks dota šāda greznība.

- Un Estevans izmantoja naudu, lai nogalinātu visus šos cilvēkus, - viņa nočukstēja.

- Vai vari iedomāties vēl labāku iespēju? Kurš gan atteiksies no naudas? Tenaho bija nabadzīgs, mazs ciematiņš. Kad Estevana vīri atbrauca un izdāļāja visiem peso, ciemata iedzīvotāji droši vien nodomāja, ka ir miruši un nokļuvuši debesīs.

- Un tad viņi patiesi nomira. - Besai bija grūti aptvert šādu aprēķina pilnu ļaunumu. Līdzīgi rīkojās vienīgi tie psihiski slimie ļautiņi, kas saindēja Visu Svēto dienas priekšvakara saldumus, lai dotu tos bērniem. - Kā Estevana vīri varēja izdalīt naudu, nesaindējoties paši?

- Viņi ielika naudu īpaši apstrādātās, caurredzamās plastikāta aploksnēs. Lai izgudrotu šīs aploksnes, vajadzēja gandrīz tikpat daudz laika, cik prasīja mēra baciļa mutācijas izstrādāšana.

Besa atcerējās aploksnes, ko Kaldaks bija izņēmis no ziedojumu lādes.

- Vai tavs metāla portfelis arī bija īpaši apstrādāts?

Kaldaks pamāja.

-Taču es sevišķi neraizējos. Estevans nebaidījās ielaist veselības aizsardzības departamenta pārstāvjus Tenaho. Viņš mēģināja savākt katru peso, taču viņš nekādā ziņā nedrīkstēja pieļaut, ka nomirtu kāds no šiem cilvēkiem. Baktērijā bija jāiestrādā iekšējs sabrukšanas mehānisms. Manuprāt, tās mūža ilgums bija vismaz divpadsmit stundu, jo Estevans bija pārliecināts, ka tu un tava māsa esat inficējušās.

- Riko nomira.

- Apstākļi varēja būt atšķirīgi. Varbūt viņš kaut kādā veidā nonāca tiešā kontaktā ar naudu.

- Sakne... - Besa domīgi atkārtoja. - Priesteris pirms nāves vairākkārt atkārtoja šo vārdu. Es domāju, ka viņš runā par indi. Viņš runāja par naudu.

- Par ļaunuma sakni? Iespējams.

- Ko gan Estevans grib panākt ar tādiem paņēmieniem?

- Es īsti nezinu, ko šis trakais nelietis grib. - Kafija bija gatava, un Kaldaks ielēja sev karsto dzērienu tasītē.

-Tev jāzina. Tu strādāji viņa labā.

- Viņš tos grib izmantot kā šantāžas ieroci, tātad nauda ir acīm redzama atbilde. Un vara. Bet es domāju, ka tas nav viss. - Viņš lēnītēm malkoja kafiju. - Viņš ir neaprēķināms.

- Viņš līdzinās briesmoņiem no multfilmām.

- Pat neuzdrošinies tā domāt! - Kaldaks savaldīgi teica. - Viņš ir ļoti gudrs, pretējā gadījumā nebūtu spējis nodibināt tādu tīklu. Estevana laboratorija izstrādāja bacili, bet Hei-bins nodarbojās ar pārējo operācijas daļu. Heibins domā, ka viņš vada operāciju, bet es par to neesmu pārliecināts.

- Kas ir šis 1 leibins?

- Viņš ir starptautiska mēroga terorists, kas savu darbību izvērš no Lībijas. Viņš to dara politikas dēļ. Pagājušā gadā viņš mēģināja izdarīt spiedienu uz Savienotajām Valstīm, lai tās ietekmētu Izraēlu atbrīvot palestīniešu ieslodzītos.

Besa sarāvās.

- Savienotās Valstis.

- Es tev teicu, ka Tenaho ir tikai izmēģinājuma laukums.

-Tu man neteici, ka mērķis būs Savienotās Valstis.

- Es domāju, ka tu to nojauti pati.

Varbūt viņa arī nojauta, taču negribēja to atzīt pati sev.

- Vai esi pārliecināts?

- Pirms astoņpadsmit mēnešiem Denverā no valsts kases pazuda plātņu komplekts divdesmit dolāru banknošu iespiešanai.

- Bet es esmu dzirdējusi, ka mūsu naudaszīmes nav iespējams reproducēt.

- Viņi var sasniegt pietiekamu līdzību ar oriģinālu, un scenārijs būs tieši tāds pats kā Tenaho. Kas gan ies pārbaudīt naudaszīmes, ja tās krīt no debesīm?

- Kurā pilsētā?

Kaldaks pakratīja galvu.

- Es pat nezinu, vai lēmums ir pieņemts.

- Mums kāds jābrīdina.

- Kam tu gribi piezvanīt? Prezidentam? Ja viņš sazināsies ar Meksiku, tad saņems apstiprinājumu, ka Tenaho iznīcinājusi holera. Epidēmiju apkarošanas centrs to apstiprinās.

-Tev taču ir inficētā nauda.

- Bet ir savi kavēkļi. Pat tad, ja prezidents atzīs patiesību, ka draud briesmas, viņš nevarēs izteikt publisku paziņojumu. Modināt sabiedrībā aizdomas pret mūsu naudu nozīmētu sagraut valsts ekonomiku. Vai vari iedomāties, kas notiks ar fondu biržu? - Kaldaka plaukstas sakļāvās ciešāk ap tasīti. - Heibinam tas patiktu. Tas novestu viņu pie mērķa pat bez mēra baciļu izmantošanas.

-Tātad tu domā pieļaut, ka bojā iet vēl daudzi citi cilvēki? - Besa neticīgi noprasīja.

-To es neesmu teicis. Bet mums vajag uzzināt vairāk, pirms sākam kādu brīdināt.

- Un kā tu domā uzzināt vairāk? Tu nevari atgriezties pie Estevana.

- Varētu, ja aiznestu viņam tavu galvu.

Besa soli atkāpās.

- Es jokoju, - Kaldaks strupi noteica.

Besa uzmeta viņam niknu skatienu.

- Kā lai es to zinu? Vai tiešām būtu tik grūti pasmaidīt?

- Varbūt.

- Un tavi draugi no CIP? Vai tad nevienam no viņiem nav kontaktu Baltajā namā ar kādu, kurš varētu palīdzēt?

- Polam Remzijam. Viņš ir CIP izpilddirektors un mācījies vienā skolā ar prezidentu. Es viņam piezvanīju no Džona Hopkinsa slimnīcas un pastāstīju par savām aizdomām.

- Vai viņš kaut ko domā darīt?

- Vēl ne. Es viņam sacīju, ka man vajag vairāk laika.

Man nevajadzēja ar viņu diskutēt. Viņam nav vēlēšanās stāstīt prezidentam, cik maz mēs varam izdarīt. Remzijs teica, lai zvanot, ja vajadzīga viņa palīdzība.

- Bet mums tā ir vajadzīga.

- Protams, es viņam piezvanīšu, lai pateiktu, ka Eds konstatējis mēra baciļus.

- Un darītu kaut ko oficiālu šajā sakarība.

Kaldaks neizteiksmīgi raudzījās viņai pretī.

- Iedzer tasi kafijas.

- Es negribu tavu draņķa kafiju! - Besai gribējās viņu nožņaugt. Dziļi ievilkusi elpu, viņa pulējās atgul varu pār savu balsi. - Piezvani šim Remzijam un liec viņam zvanīt uz Balto namu! Es nespēju staigāt apkārt ar tādu atbildības nastu.

-Tad neliecies par to ne zinis. Es varu staigāt. - Viņš divos malkos izdzēra savu kafijas tasi. - Es to esmu darījis jau diezgan ilgi. Gan izturēšu vēl dažas dienas.

-Tad es kādam piezvanīšu.

-Tu to nedarīsi! - Kaldaks kā skaldīt noskaldīja. - Kaut arī man nāktos tevi sasiet un aizbāzt muti. Esmu redzējis daudzas operācijas, kuras izgāzuši birokrāti informācijas noplūdes vai tīrās muļķības dēļ.

-Tu mani neaiztiksi.

- Pirms mirkļa tu par to nemaz nebiji tik pārliecināta.

- Tu to nedarīsi.

-Tev taisnība, nedarīšu. Jo esmu bezspēcīgs tava priekšā.

Besa pārsteigta viņu uzlūkoja.

- Kā tīģeris. Es šaubos, vai tu kādreiz savā mūžā esi bijis bezspēcīgs.

- Nē, ja vien esmu varējis no tā izvairīties. - Viņš vienkārši piebilda: - Es nevaru no tā izvairīties. Ši lieta nozīmē pārāk daudz. Tenaho nebija pavisam veiksmīgs eksperiments, bet tuvu tam. Mums vairs nav laika. Man jādara viss, ko spēju, lai izvairītos no slimības tālākas izplatīšanas, un man vajadzīga tava palīdzība.

-Tu gribi sacīt, ka tev vajadzīga mana klusēšana.

-Tā būtu liela palīdzība. Varbūt vēlāk es tev lūgšu palīdzēt vēl.

- Tas nav pareizi.

- Varbūt. Bet Estevans ir pārāk nepastāvīgs. Es nevaru riskēt un pieļaut, ka viņš izdara kaut ko neprātīgu. Vai tu zini, ko var nodarīt Sibīrijas mēris? - Kaldaks saknieba lūpas. - Četrdesmit otrajā gadā briti uzspridzināja eksperimentālu mēra bumbu uz nomaļas salas netālu no Skotijas piekrastes. Dienu pēc eksplozijas sāka apmirt aitas. Kopš tā laika Grinjārda vēl aizvien ir neapdzīvota.

Besa nodrebinājās.

- Un, tavuprāt, tam būtu jāpārliecina mani klusēt? Turklāt tu sacīji, ka mutantā forma dzīvo tikai dažas stundas.

- Ja nu Estevans nolemj izmantot organismus, kas nav mutanti?

- Pārstāj! Tu mani biedē.

- Tu neesi tik ļoti pārbijusies, cik es. Es to esmu redzējis. Es zinu, kas tas ir.

- Kur tu...

- Palīdzi man.

Besa nolūkojās viņā ar bezcerīgi vīlušos skatienu. Viņa bija uzzinājusi, cik Kaldaks spēj būt gudrs un cik prasmīgi viņš spēja spēlēt uz viņas jūtām. Taču šoreiz viņš runāja to, ko domāja, un viņa atklātības spēkam nebija iespējams pretoties.

- Ej pie velna!

-Tu man esi vajadzīga.

Aizgriezusies viņa šķērsoja istabu.

- Es daru pareizi. - Kaldaka vārdi viņai sekoja. - Tici man, Besa.

Tikai tāpēc, ka viņš tā domāja, nenozīmēja, ka tas ir pareizi.

Bet ja nu bija? Viņa bija izbaudījusi Estevana ļaunumu. Ja nu informācijas noplūde pamudina viņu rīkoties? Mutantā forma bija diezgan briesmīga pati par sevi, bet ne-mutantā baktērija bija vel ļaunāka. Kaldaka stāsts par Grin-jārdu Besu bija satriecis.

-Tu nezini, uz ko ir spējīgs Estevans... - sacīja Kaldaks.

-Apklusti, tu savu esi pateicis. Tu esi tāds pats kā Emīlija. Pie velna, es pati izlemšu!

Kaldaks apklusa.

Viņa atskārta, ka lēmums jau ir pieņemts. Pagriezusies viņa uzlūkoja Kaldaku.

- Es pagaidīšu... kādu brīdi. - Besa pacēla roku, neļaudama viņam runāt. - Kamēr mēs dabūsim Emīliju projām no Estevana. Pēc tam - nezinu. Taču es nebūšu mehāniskā lellīte, kas runās tad, kad tu tai liksi. Neuzdrošinies atkal mani turēt neziņā! Es gribu zināt to, ko zini tu. Ja man jā-uzņcmas atbildība par nāvējoša ieroča izmantošanu, tad ne jau tāpēc, ka es neko neesmu zinājusi.

Kaldaks nesteidzīgi pamāja.

- Vēl kas?

- Jā. - Besa piegāja viņam tuvāk.

- Iedod man tasi sasodītās kafijas. Tagad man tā ir vajadzīga.

Besa nikni uzlūkoja Kaldaku, kurš rosījās pa virtuvi, nokopjot vakariņu galdu. Viņa bija idiote. Ja viņai galvā būtu bijušas smadzenes, viņa būtu piezvanījusi FIB vai CIP vai... kādam.

Taču viņu kavēja Kaldaka vārdi par birokrātiju. Somāli-jā viņa bija redzējusi pārāk daudz nejēdzību, lai spētu ticēt pat organizācijām, kas radītas ar vislabākajiem nodomiem.

- Tu izdedzināsi manī caurumu, - rāmi noteica Kal-daks. - Vai tu nevarētu pārtraukt tik nikni blenzt?

- Nenāk ne prātā! Man tas sagādā baudu.

- Man prieks, ja tev prieks. - Viņš akurāti pakāra trauku dvieli.

- Pasaki man - vai tavas mājas rūpes domātas, lai mani atbruņotu? Kontrasts ir mazliet par uzkrītošu.

- Ak tu domā, ka es mēģinu novērst tavu uzmanību no sava groteskā ģīmja? - Viņš pakratīja galvu. - Es zinu, ka tas nav iespējams. Seja vienmēr paliek kopā ar tevi. - Izslēdzis virtuvē gaismu, Kaldaks apgāja ap leti. - Tāpēc mēs ar to sadzīvojam un reizēm to izmantojam.

- Droši vien tavā profesijā tā var būt visai noderīga.

-Ai, ai, tu centies mani aizvainot, vai ne?

- Vai tad patiesība aizvaino? Tu taču nogalini cilvēkus. Es pati redzēju.

- Jā, es nogalinu cilvēkus.

Tas bija smieklīgi. Kaut kāda muļķīga iemesla pēc Bešā jutās vainīga, apsūdzēdama viņu par to, kas bija patiesība, kā viņa pati to zināja.

Taču patiesība ne vienmēr bija saudzīga.

Un, sasodīts, viņš bija tas, kas viņš bija.

Taču kopš kura laika viņa bija sākusi visu saredzēt melnā un baltā krāsā? Kaldaks bija ļoti sarežģīts cilvēks, un viņa bija atklājusi, ka sarežģīti cilvēki parasti ir spējīgi darīt gan labu, gan ļaunu.

- Nu, vai esi izdomājusi? - Kaldaks nenolaida skatienu no viņas sejas.

- Ko tad?

- Vai tad tu necīnījies par to, lai pagodinātu mani ar šaubām? - Viņš piepeši pasmaidīja. - Manuprāt, tu esi zaudējusi. Zini, tu esi pārāk maiga. Tev droši vien ir grūta dzīve.

- Visiem dzīve ir grūta. - Taču tā kļuva vēl grūtāka, sastopoties ar cilvēkiem, kas, šķiet, spēja nolasīt domas.

- Vainīga tava seja. Tā parāda visu.

Besa sarauca degunu.

- Zinu. Tu būtu pārsteigts, uzzinot, kā manai karjerai tā kaitējusi.

- Es šo to zinu par sejām. Mani nekas nepārsteidz.

Viņa balsī neieskanējās ne mazākais rūgtums, un tas

Besu pārsteidza. Diez kā viņš juties bērnībā, uzaugot ar tik biedējošu seju?

Varbūt viņš nemaz ar to nebija uzaudzis? Varbūt bērnībā viņš izskatījies pavisam normāls? Kaldaka zilās acis bija pavisam bez kādas vainas un...

- Par ko tu domā?

- Par to, ka tev ir jaukas acis, - viņa nedomājot izmeta.

Kaldaks apjucis samirkšķināja plakstiņus.

- Ak! - Viņš steigšus novērsās. - Mēs esam atraduši tev drošu patvērumu Ziemeļkarolīna. Rit pēcpusdienā es tevi uz turieni aizvedīšu.

- Kāpēc ne rīt no rīta?

- Mums jāaiziet uz Epidēmiju apkarošanas centru. Es palūdzu Edām, lai sagatavo man ziņojumu par mutanto formu. Var gadīties, ka ievajagas dokumentāru apstiprinājumu.

- Vai neesi šodien sazinājies ar Jaelu Nebletu?

- Šorīt pirms aiziešanas mēģināju. Es nevarēju viņu sazvanīt.

Besa sarauca pieri.

- Vai mums jau nevajadzēja saņemt kādu ziņu?

- Es mēģināšu sazināties ar viņu rīt pirms aizbraukšanas. - Viņš brīdi klusēja. - Bet tev nevajadzētu pārāk uztraukties. Jaels atrodas kalnos netālu no Tenaho, ko nav iespējams sazvanīt.

- Bet tu tomēr pamēģināsi?

- Katrā ziņā, - viņš sacīja.

Labestība? Droši vien viņa kļūdījusies. Piecēlusies Bešā devās uz kāpņu pusi.

- Es šodien piezvanīju dakterim Kenvudam. Džosijas stāvoklis uzlabojas.

- Tas ir labi.

- Par to nav šaubu. Līdz rītam!

Ejot augšā pa kāpnēm, Besa juta savai mugurai pievērstu Kaldaka skatienu. Savādi, cik omulīgi viņai bija pēdējā laikā Kaldaka klātbūtnē. Droši vien katrs justos brīvi tīģera klātbūtnē, ja būtu spiests pavadīt diezgan ilgu laiku viņa krātiņā. Tas nenozīmēja, ka viņai vajadzētu Kaldakam uzticēties.

Taču viņa uzticējās, citādi nebūtu piekritusi, ka klusēs. Mīļais Dievs, viņa bija piekususi strīdēties gan ar sevi, gan Kaldaku. Viņa bija pieņēmusi lēmumu. Tagad bija jāpārtrauc šaubīšanās un raustīšanās šurpu turpu. To viņa sava mūžā jau bija visai bieži darījusi. Šobrīd viņa nevarēja atļauties rīcību bez pārliecības un noteiktības.

Viņa bija nepieciešama Emīlijai, kurai nekad neviens nav bijis vajadzīgs. Viņai jāizmet no prāta viss cits un jāpatur tajā vienīgi šī svarīgā patiesība. Pie velna Kaldaka drošo patvērumu! Viņa dos Jaelam Nebletam vēl vienu dienu. Ja viņš turpinās klusēt un nepaziņos ne vārda par Emīliju, viņa atgriezīsies Tenaho.

Kaldaks varēja glābt pasauli. Viņa pievērsīsies vienīgi Emīlijas glābšanai.

- Mēris, - atkārtoja Remzijs. - Jēzus, cs nedrīkstu glabāt šo atklājumu slepenībā, Kaldak.

-Tad tik uz priekšu! Pastāsti prezidentam. Redzēs, ko viņš ar to darīs, ja nav nekādu drošu pierādījumu. Viņš ir izcils, bet tikai tad, ja ir pierādījumi. Pat tad, ja mēs parādīsim viņam Epidēmiju apkarošanas centra ziņojumu, nav nekādu pierādījumu, ka Tenaho posts var atkārtoties tieši te.

- Nolādēts!

-Tieši tā.

Kamēr mēs sameklēsim pierādījumus, var jau būt par vēlu, un tad atkal pārvalde būs tā, kura saņems pērienu. Politiķi atkāpsies no saviem vārdiem, pirms tu spēsi aci pamirkšķināt. Kā tev šķiet, cik laika ir mūsu rīcībā?

- Dievs vien to zina. Varbūt jau tagad esam nokavējuši. Manuprāt, viņš ir gandrīz gatavs rīkoties. - Kaldaks bridi klusēja. - Taču viņš kaut ko gaida.

- Ko?

- Īsti neesmu pārliecināts. Vai jums izdevies ierīkot noklausīšanās ierīces viņa telefonam?

- Mobilajam ne. Vienīgi tam, kas atrodas viņa birojā.

- Ko esi uzzinājis par Moriseju?

Necik daudz. Acīmredzot Estevans viņam maksā. Mums radies iespaids, ka viņš Estevanam meklē kādu cilvēku. Pēdējā laikā viņš vairākas reizes zvanījis Estevanam no dažādām ASV pilsētām. Vai viņš ir svarīgs?

Kaldakam bija nepatīkama nojauta, ka viņš ir ļoti svarīgs.

- Var būt, ka ir. Galvess sacīja, ka viņš labu laiku zvanījis Estevanam un sūtījis viņam faksus. Atrodi viņu!

-Tu domā, ka neesam mēģinājuši?

- Mēģiniet cītīgāk. Kas zināms par laboratoriju Aiovā?

- Dieva dēļ, tu man par to pastāstīji tikai aizvakar. Man nācās iesaistīt FIB. Viņiem ir vairāk vietējo sakaru.

- Ko uzzinājāt par Šaienas kontaktu?

- Vēl neko. Nekas neliecina par pretizlūkošanas darbību. Nekādu ziņu par saslimšanu ar mēri.

- Iespējams, ka šoreiz pirms galvenā uzbrukuma par to nekas arī neliecinās. Estevans ir gandrīz beidzis eksperimentēt. Ko dara De Salmo? Neesi neko vairāk dzirdējis?

- Vienīgi to, ka viņš ir pazudis no redzesloka. - Pēc brīža Remzijs piebilda: - Man vajadzīga Besa Greidija, Kaldak.

Viņš bija zinājis, ka tas sekos.

- Epidēmiju apkarošanas centrs ir vienīgā vieta, kur Estevans var mani izsekot, un es ļoti piesargājos, lai mani neizsekotu. Rīt es dodos uz drošo patvērumu. Tu nevari viņu dabūt.

- Es varētu viņu novākt.

-Tas tev būtu jādara. Bet vai tiešām tu vēlies mani tik ļoti aizkaitināt, Remzij?

- Nestāsti man tādas muļķības! Atceries, ka es tevi izaudzināju par to, kas tu esi.

Remzijs tiešām lepojās ar paša radīto slepkavu. Kaldaks to nemaz nebija aptvēris.

- Ne velna neizaudzināji! Tu man iedevi instrumentus un parādīji, kā ar tiem apieties. Nakoa mani izaudzināja par to, kas es esmu.

Atkal klusums.

-Tev laimējies, ka šajā operācijā atrodies izņēmuma stāvoklī. Es tev ļaušu rīkoties pēc taviem ieskatiem... pagaidām. Ziņoja ir kādi jaunumi. - Remzijs nolika klausuli.

Laimējies? Kaldaks gurdeni atslīga pret dīvāna atzveltni. Nevienam, kas iejaukts šajā jezgā, nav laimējies. Ne viņam, ne tiem ļaudīm Tenaho, un Besai Greidijai pavisam noteikti ne.

Viņš vienīgi cerēja, ka De Salmo ir ceļā uz Timbuktu, nevis Atlantu.

Besa tonakt nesapņoja par Emīliju. Viņa sapņoja par Danzaru.

Nakts vidū viņa pamodās, asarām plūstot pār vaigiem.

Un ieraudzīja Kaldaku tumsā stāvam pie viņas gultas.

Sirdij mežonīgi dauzoties, viņa pierāvās gultā sēdus. Uz mirkli viņai šķita, ka atgriezusies Sanandresas slimnīcas palātā.

- Dzirdēju, ka tu iekliedzies, - klusu sacīja Kaldaks.

- Domāju, ka gribi mani pamodināt.

Besa noslaucīja ar delnu acis.

- Paldies!

Viņš paraustīja plecus.

- Mūs katru dienu sagaida tik daudz murgu, lai mocītos ar tiem arī naktī. - Pagriezies viņš devās uz kāpņu pusi.

- Arlabunakti!

- Arlabunakti!

Nekādu jautājumu. Nekādas iztaujāšanas. Tikai viena vienīga sapratne.

Besa no jauna apgūlās. Viņai bija šķitis, ka pamazām sāk atgūties. Danzaru viņa nebija redzējusi sapņos gandrīz trīs nedēļas. Viņa sāka atgūties. Viņa nepieļaus citu domu.

Aizvērusi acis, viņa dziļi un vienmērīgi ieelpoja un izelpoja. Parasti tas palīdzēja.

Šoreiz nepalīdzēja. Viņu sāka kratīt drebuļi. Pēc brīža Besa piecēlās no gultas un devās uz vannasistabu, kur iedzēra tableti aspirīna un glāzi ūdens. Drebuļi kratīja tik stipri, ka viņa gandrīz izmeta glāzi no rokām.

Kāpēc murgi neatkāpās? Noslīgusi uz flīzētās grīdas, Besa sakņupuši apņēma ar rokām ceļgalus. Domā par kaut ko citu. Domā parTingeitu. Domā par Džūliju vai Emīliju, vai...

- Pārgāja? - Besai blakus notupās Kaldaks.

Ak Dievs, viņa negribēja, lai kāds viņu ierauga šādā stāvokli.

- Nē, nepārgāja. Ej projām!

- Es mēģināju aiziet. Tas nepalīdzēja. - Viņš apsēdās un sakrustoja kājas. - Tātad jādara kaut kas cits.

- Kāpēc? Tā nav tava darīšana. Viss būs kārtībā.

- Vai tu sapņoji par Tenaho?

- Tu jūties vainīgs? Nē, tas nav Tenaho dēļ.

- Estevans?

- Vai tiešām tu domā, ka es ļaušu tam nelietim novest sevi līdz tādam stāvoklim? - Besa nikni samirkšķināja acis, lai apvaldītu asaras. - Vai tu, lūdzu, iesi projām?

- Nē, mēs ne viens, ne otrs nespēsim aizmigt, ja tu tā turpināsi. Tu tik briesmīgi trīci, ka salauzīsi asteskaulu uz šīs cietās grīdas. - Kaldaks vieglītēm pieskārās Besas pierei, atglaužot no tās matus. Besa atcerējās, ka līdzīgi viņš bija pieskāries Džosijai. - Manuprāt, tev ar mani jāizrunājas, Besa.

- Nenāk ne prātā.

- Pastāsti man par Danzaru!

Viņa sastinga.

- Ko?

- Par Danzaru. Tu nomurmināji šo vārdu, kad es tevi pamodināju.

Besa aplaizīja lūpas.

-Tad kāpēc tu man vaicāji par Tenaho?

- Izslēgšanas process.

- Cik analītiski!

-Atvaino, tāds nu es esmu. - Viņš aplaida skatienu spoži apgaismotajai vannasistabai. - Mana situācijas analīze saka priekšā, ka šī nav īstā vieta, kur tu varētu atslābināties. - Piecēlies Kaldaks paliecās un uzslēja viņu kājās. - Gultā.

- Ko?

- Neraizējies, es domāju tieši to, ko pateicu. Atpūta. -Aiznesis Besu līdz gultai, Kaldaks noguldīja viņu tajā. - Nevis sekss.

Besa pārsteigta viņu uzlūkoja.

- Es nemaz nedomāju, ka tev prātā būtu bijis kas cits.

- Zinu. Domāju tikai iestarpināt kaut ko tādu, kas novērstu tavu uzmanību. - Viņš apspraudīja segu apkārt Bēšai. - Es saprotu, ka neesmu tas, ko tu varētu saukt par seksa objektu. Ja vien tevi neuzbudina Drakula. Patiesībā ir dažas sievietes, kurām tas patīk. - Piecēlies viņš izslēdza vannasistabā gaismu.

Guļamistaba iegrima tumsā.

Apsēdies blakus Besai, Kaldaks viegli pieskārās viņas rokai.

- Tu joprojām drebi, bet vairs ne tik stipri.

-Tad tu vari iet projām.

- Nevaru vis, kad esmu ieguldījis šajā pasākumā tik lielas pūles. Negribu, lai šonakt tas atkal atkārtojas. Man vajadzīgs miegs. Parunājies ar mani. Citādi es projām neiešu. Vai Danzara atrodas Horvātijā?

- Jā.

- Pirms cik ilga laika tu biji Horvātijā?

- Pirms trim mēnešiem.

- Es nekad neesmu dzirdējis par Danzaru.

-Tas bija tikai niecīgs ciematiņš.

- Bija?

- Droši vien tas joprojām tur atrodas.

- Tu nezini?

-Viņi to nenodedzināja.

- Ko tad viņi izdarīja?

Bērni...

- Ko viņi izdarīja, Besa?

- Es negribu par to runāt.

- Iedomājies, ka es esmu Emīlija.

- Es nerunāju ar Emīliju par Danzaru. - Viņa to nebija stāstījusi nevienam. Pat ne psihoterapeitam Sarajevas slimnīcā. Kāpēc lai viņa stāstītu Kaldakam?

-Tāpēc, ka man ir vienalga. Tāpēc, ka es tev esmu gandrīz vai svešinieks. - Viņš atkal bija nolasījis Besas domas. -Tu runātu it kā pati ar sevi. Ko viņi izdarīja, Besa?

Asinis. Tik daudz asiņu...

- Ko? - Kaldaks pārprasīja.

- Bērni...

- Kādi bērni?

-Tur bija... bāreņu nams. Es gatavoju fotoreportāžu par karalaika bāreņiem, un tādēļ devos uz Danzaru. Bāreņu patversme bija pārpildīta, bet mazie... Mani vienmēr pārsteidzis, ka bērni spēj priecāties gandrīz jebkuros apstākļos. Sagādā viņiem mazliet ēdiena, guļamvietu un rotaļu biedrus, un viņi smaidīs tev pretī. Patversmē bija kāds puisēns. Niko. Viņam nevarēja būt vairāk par trim gadiem. Kamēr es fotografēju, viņš man visur sekoja. Viņš bija tik... - Besa apklusa un tikai pēc brīža spēja atkal parunāt. - Es atgriezos atkal un atkal. Sākumā domāju, ka darba dēļ, ka es gluži vienkārši esmu gaišais tēls. Tik daudziem cilvēkiem Amerikā nevar būt bērnu, un, ja viņi redzētu fotogrāfijas... Bet tad es sapratu, ka braucu turp Niko dēļ. Es nemaz nevarēju viņu adoptēt. Es nekādā ziņā neatbildu prasībām. Biju viena pati. bez vīra, allaž ceļoju apkārt, bet zināju, ka man viņš vajadzīgs blakus. Viņš bija manējais. Es sāku kārtot dokumentus.

Suņi gaudoja.

- Un tu viņu adoptēji, Besa?

-Nē.

- Kāpēc ne?

Kas tu esi? Kaut kāds vampīrs, vai?

- Kāpēc ne, Bcsa?

- Viņš gāja bojā, - Bcsa nočukstēja. - Viņi visi gāja bojā.

-Kā?

- Partizāni. Lai gan jau gatavojās pamieram, taču uzbrukumi nebeidzās. Es atrados sešdesmit jūdžu attālumā no Danzaras, strādāju pie cita materiāla, kad mēs par to izdzirdējām. Liku savam šoferim griezt apkārt un braukt atpakaļ uz Danzaru. Partizāni jau bija aizgājuši no ciemata, bet suņi gaudoja. Viņi gaudoja un gaudoja bez apstājas... Es devos uz bāreņu patversmi. Bērni bija miruši, nogalināti. Ni-ko atradās virtuvē. Kurš spēj nodurt mazu bērniņu? Briesmoņi. Tiem jābūt briesmoņiem.

- Jā.

- Es fotografējot izgāju cauri visai patversmei. Zināju, ka, tiklīdz būs noslēgts miers, to noliegs. Visu noklusēs un aizmirsīs. Tā tas vienmēr notiek. Es nedrīkstēju to pieļaut. Man vajadzēja parādīt... - Besa nespēja parunāt. Viņa pūlējās apvaldīt elsas. - Es nedrīkstēju pieļaut, ka...

- Tss, es zinu.

- Nē, tu nezini. Tevis tur nebija.

Brīdi klusējis, Kaldaks piecēlās.

- Es gribētu tevi mierināt, bet tu negribi pieņemt no manis mierinājumu. Tu negribi, lai es šobrīd te atrastos. Tu baidies, ka es tevi noturēšu par vājāku, nekā tev vajadzētu būt. -Kaldaka plauksta pieskārās viņas matiem ar to pašu maigumu, ko viņš bija izrādījis vannasistabā. - Tu maldies. Es tūdaļ atgriezīšos.

Viņš nozuda. Besa dzirdēja viņa soļus uz kāpnēm.

Viņa gulēja gultā, asarām plūstot pār vaigiem. Šņuksti drīz apklusa, bet asaras nebija valdāmas.

Bērni...

Ko viņa bija izdarījusi? Viņa jutās tā, it kā iekšas būtu izgrieztas uz āru. Sākusi runāt, viņa nebija spējusi vairs apturēt vārdu plūdus. Kāpēc vajadzēja izgāzt visas šīs atmiņas un sāpes pār Kaldaku?

Tu runātu it kā pati ar sevi.

Savā ziņā tā arī bija. Viņš bija atkāpies, nostājies malā un ļāvis vārdiem izskanēt tumsā. Bet pēc tam bija aizgājis, lai viņa nejustos neērti par savu vaļsirdību. Kādēļ viņš...

- Vai tu neiebilstu, ja es ieslēgtu gaismu? - Kaldaks bija atgriezies, un viņa milzīgais siluets iezīmējās kāpņu augšgalā.

- Nē. - Dziļi ievilkusi elpu, Besa steigšus noslaucīja acis palaga stūrī. - Kāpēc tu tagad vaicā? Es neatceros, ka tu būtu prasījis atļauju to izslēgt.

- Dažādi paņēmieni dažādām spēlēm. - Piegājis pie vannasistabas, Kaldaks ieslēdza tajā gaismu. - Situācija ir mainījusies. - Viņš atgriezās pie Besas. - Izdzer šo te!

Viņam rokā bija glāze piena.

- Augstās debesis, silts piens? - viņa noprasīja. - Vai tas ir viens no tavas mātes nomierināšanas līdzekļiem?

-Auksts piens. - Kaldaks viegli pasmaidīja. - Ja es vēl nopūlētos ar sildīšanu, tu nodomātu, ka tas ir atkal kāds no maniem mājasmātes trikiem, lai iemidzinātu tavu modrību.

Besa palūkojās uz viņu pāri glāzes malai. Viņš nemaz neizskatījās mājīgs. Viņa pirmo reizi pa visu šo laiku aptvēra, ka viņš ir basām kājām un kailām krūtīm, ka viņa tumšie mati ir izspūruši. Viņš izskatījās vīrišķīgs un spēcīgs.

Taču viņa droši vien izskatījās briesmīgi. Paldies Dievam, ka viņš ieslēdza gaismu tikai vannasistabā. Viņa jau tā jutās pārāk neaizsargāta. Varbūt tāpēc viņš neieslēdza daudz nežēlīgāko griestu lampu?

- Izdzer visu!

Iedzērusi vēl malku piena, Besa atdeva atpakaļ glāzi.

- Pietiek.

- Labi. - Kaldaks brīdi viņā noraudzījās. - Vai es drīkstu pavaicāt, kas notika ar Danzarā uzņemtajiem fotoattēliem?

- Filmiņu konfiscēja.

- Ko?

- Tu dzirdēji, ko es teicu. Kad atgriezos armijas štābā, pulkvedis konfiscēja filmiņu. Viņš sacīja, ka tā esot musinoša un fotogrāfiju publikācija padarīšot neiespējamu miera noregulēšanas procesu. Es viņam parādīju musināšanu. Gandrīz sajuku prātā. Es kliedzu un ārdījos. Griezos pie visiem politiķiem, ko pazinu. No tā nebija nekāda labuma. Armijas ārsti sacīja, ka man esot nervu sabrukums, un iespundēja Sa-rajevā slimnīcā. Tur mani turēja nedēļām ilgi. Kad tiku laukā, slaktiņa pēdas bija glīti nokoptas. - Viņa rūgti pasmaidīja. - Redzi, pat mēs noklusējam faktus, kad mums tas ir izdevīgi. Man bija pretīgi. Ak Dievs, kā es ienīstu melus!

- Tev ir tādas tiesības. - Viņš brīdi klusēja. - Atvaino, ka biju pret tevi tik ass. Kā tev šķiet, vai tagad tu varēsi gulēt?

Gulēt? Besai šķita, ka viņa tūdaļ sabruks.

-Jā.

- Labi, tad varbūt arī man izdosies iemigt. Arlabunakti!

- Arlabunakti...

Izslēdzis gaismu, Kaldaks aizgāja - spēji, negaidīti, vēsi, it kā īsā sapratnes brīža nemaz nebūtu bijis. Sapratnes brīdis? Viņš bija svešinieks.

Taču Kaldaks nebija svešinieks. Viņš jau tagad Besai bija tuvāks par daudziem cilvēkiem, kurus viņa bija pazinusi gadiem ilgi. Viņa pazina Kaldaka aprauto, lakonisko runasveidu, spraigumu, kas slēpās aiz atturīguma maskas. Cauri Kaldaka drūmajai nopietnībai Besa pat bija saskatījusi krietnu devu humora un labsirdības. Žēlīgais Dievs, viņa jutās tā, it ka būtu saistīta ciešām saitēm ar Džeku Laupītāju.

Nē, Kaldaks nogalināja, nepieciešamības spiests, nevis prieka pēc. Viņš bija pieļāvis vardarbīgu rīcību Bcsas klātbūtnē, taču tā nebija zvērīga brutalitāte.

Vēl mirklis - un viņa ieraudzīs auru ap Kaldaka galvu. Besa pasmaidīja. Nu nē, tikai ne to!

Dievs vien zina, kas bija licis Kaldakam atnest viņai le-dusaukstu pienu. Viņš nebija atbildējis uz jautājumu par mātes nomierināšanas līdzekļiem. Šķita dīvaini iedomāties

* i

Kaldaku kopā ar māti, kas māca viņam mājas darbus un uzvedību. Šķita dīvaini iedomāties, ka bijis tāds posms viņa mūžā, kad viņam bijusi māte.

Es neizlīdu no bruģapakšas.

Acīmredzot viņš jau bija pieradis, ka ļaudis domāja par viņu citādi nekā par cilvēku.

Tieši tā domāja arī Besa.

Tomēr Kaldaks tagad bija viņas sabiedrotais, viņas glābējs no Sanandresas un sargs ceļojumā pāri kalniem. Savā ziņā Besa sāka ar viņu saprasties.

Un - jā, viņa klātbūtne pēdējā laikā sāka sniegt mierinājumu.

IX

Bija gandrīz deviņi un trīsdesmit minūtes, kad De Salmo izkāpa no lidmašīnas Hārtsfīldas lidostā, un gandrīz desmit, kad viņš izbrauca ar īrēto, melno saturnu no autostāvvietas.

Ieskatījies pilsētas kartē, viņš sameklēja ceļu līdz 1-75 šosejai, kas veda uz ziemeļiem.

Spēcīgi lija, taču braukšana ritēja raiti. Pusstundas laikā viņam vajadzētu nonākt līdz Epidēmiju apkarošanas centram. Viņš varēja priecāties, izskatījās, ka darbiņš būs pavisam viegls.

Kaldakam un Besai vajadzēja gandrīz stundu, lai pa Dienvidu 1-75 šoseju nonāktu līdz Epidēmiju apkarošanas centra ēkai. Iebraucis stāvvietā, Kaldaks izslēdza dzinēju.

- Vai tad mēs neiesim iekšā? - apvaicājās Besa, kad viņš nemaz nedomāja izkāpt.

Kaldaks pakratīja galvu.

- Eds tiksies ar mums mašīnā. Viņš ir piesardzīgs cilvēks.

- Ja viņš būtu bijis piesardzīgs, tad turētos tālāk no tevis. - Viņa mēģināja kaut ko saskatīt caur priekšējā loga stiklu. - Bez tam viņš pamatīgi salis.

- Līdz ar to viņš būs vēl sliktākā garastāvoklī. - Kaldaks pamāja, norādot uz kalsnu, gara auguma vīrieti, kurš, ģērbies lietusmētelī, lieliem soļiem šķērsoja stāvvietas laukumu. - Tur jau viņš nāk.

Edām Kacam bija nedaudz pāri četrdesmit, brūni mati, nosliece uz plikgalvību un garena, vasarraibumaina seja. Atvēris aizmugurējās durvis, viņš ieslīdēja mašīnā un aizcirta durvis.

- Tā ir slikta zīme.

- Lietus? - apvaicājās Kaldaks.

Kacs drūmi pamāja.

-Tā ir slikta zīme. - Ieraudzījis Besu, viņš sastinga. - Kas tā tāda?

- Draudzene.

- Lieliski gan! Kāpēc tu neuzaicini visu pasauli, Kaldak?

- Viņa ir droša.

- Līdz viņu palūgs liecināt pret mani.

- Neviens pret tevi neliecinās.

- Jā, protams. Tiklīdz kas sabruks, visi gribēs atkratīties no atbildības. - Viņš iegrūda Kaldakam rokās savu portfeli. - Ņem šo, lai es ātrāk varu tikt prom no šejienes.

- Paldies, Ed!

- Tikai vairāk neko man neprasi! Tu taču zini, ka būtu varējis to izdarīt labāk par mani. Darbiņš nebija viegls.

- Vai tu pārbaudīji analīžu rezultātus?

- Esmu gandrīz pārliecināts, ka tie ir pozitīvi, bet paraugs bija pārāk slikts. Lai kārtīgi pārbaudītu, mums vajadzīgs daudz materiāla.

- Zinu. Es par to parūpēšos.

- Nekavējies! Un līdz tam laikam es tevi negribu redzēt.

Kaldaks pamāja.

- Es tevi netraucēšu, ja vien varēšu bez tā iztikt.

- Atrodi iespēju, kā iztikt. - Viņš izkāpa no mašīnas. - Mēs esam norēķinājušies, Kaldak. - Raugoties Kaldakā, viņš vēl vilcinājās, lietus lāsēm pilot lejup pa seju. - Materiāls patiešām ir slikts. Vai varēsi ar to kaut ko iesākt?

-Ja draugi man mazliet palīdzēs.

- Es neesmu tavs draugs. Vai dzirdi, Kaldak? Es neesmu tavs draugs. Neuzdrošinies nest man to atpakaļ, iekams neesi atradis paņēmienu, kā šo lietu apturēt.

- Bez vajadzības nenesīšu. - Kaldaks bija sācis atpakaļgaitā virzīties laukā no stāvvietas un spēji nospieda bremzes pedāli, lai izvairītos no sadursmes ar melnu satur-nu, kas tobrīd iebrāzās stāvvietā. - Es tev piezvanīšu.

- Nezvani!

Melnais saturus vairs nestāvēja ceļā, tas meklēja vietu, kur apstāties, nākamajā rindā. Beidzis manevru, Kaldaks brauca laukā no stāvvietas.

Pametusi skatienu pār plecu, Besa ieraudzīja Kuču joprojām stāvam lietū un nolūkojamies viņiem pakaļ.

- Viņš baidās.

- Mēs visi baidāmies, vai ne?

Taču Besu bija satriekusi apjauta, ka eksperts šajā jomā

ir tik ļoti pārbijies no analīžu rezultātiem. Piepeši viņa atcerējās Kaca vārdus.

- Viņš sacīja, ka tu pats būtu varējis izdarīt analīzes. Tu tiešām varētu?

- Ja vien man būtu nepieciešamais aprīkojums.

- Tad jau tu esi ārsts, tāds pats kā Kacs?

- Neviens nav tāds kā Kacs.

- Neizlokies! Tu esi ārsts?

- Jā. Biju, bet ļoti sen. Mēs ar Edu kopā mācījāmies.

- Tad kāpēc...

- Kāpēc es to pametu un sāku nogalināt cilvēkus? -Kaldaks pabeidza viņas vietā. - Paiet ilgs laiks, kamēr katrs atrod savu īsto aicinājumu. Kaca dzīve ir tik garlaicīga.

Skaidri varēja redzēt, ka viņš neko vairāk nestāstīs. Bet nu viņai vismaz bija šī sīkā, Kaca izmestā patiesības drupata. Tā lika paskatīties uz Kaldaku ar pavisam citām acīm.

Vai tiešām lika? Jau no paša pirmā brīža Kaldaks viņai bija neuzminama mīkla.

- Neraizējies par to. - Meklēdams ceļu automašīnu straumē, lai izbrauktu uz šosejas, Kaldaks pameta uz Besu īsu, viltīgu skatienu. - Es negribu tevi apgrūtināt, uzskaitot visas savas daudzās profesijas. Vienkārši izturies pret mani kā pret parastu bandītu. Nešaubos, ka tas tev patīk labāk.

Ej ellē!

Besa mainīja sarunas tematu.

- Vai viņš mums palīdzēs, ja tas būs nepieciešams?

- Viņš mums palīdzēs.

- Viņš katru dienu noņemas ar bīstamiem baciļiem. Kāpēc tieši mēra bacilis viņu tik ļoti biedē?

-Tas nāk kopā ar naudu. Viņš saskata iespējas. Nauda ir dzīva.

Besa pakratīja galvu.

- Nauda ir tikai papīrs.

-Tiešām? Izņem no sava maka divdesmit dolāru banknoti.

-Ko?

- Izņem!

- Tas ir muļķīgi. - Viņa atvēra somiņu, izvilka no tās maku un izņēma no maka prasīto naudaszīmi. - Tas ir tikai papīrs.

- Saplēs to!

Viņas roka negribot satvēra ciešāk banknoti.

- Neesi smieklīgs. Mums tā var būt vajadzīga.

- Redzi, nauda nav tikai papīrs, tā ir dzīva. Tāda divdesmit dolāru banknote var nosūtīt tavus bērnus uz koledžu, samaksāt par tavu māju, atbrīvot tevi no nīstama darba, nopirkt tev heroīna devu, lai atbrīvotu tavu ķermeni no neciešamām sāpēm. Kurš gan no tās atteiksies, pat ja pastāv briesmas, ka nauda ir inficēta? Lielākā daļa cilvēku domā, ka sliktais var atgadīties tikai ar citiem.

- Es varu to saplēst.

-Tad saplēs!

Besa pārplēsa divdesmit dolāru zīmi divās daļās.

- Apsveicu! - Nākamajā mirklī viņš pasmaidīja. - Un ko tu tagad dari?

-Tikai lieku saplēstos gabalus atpakaļ makā.

- Lai vēlāk varētu tos salīmēt.

Besa iepleta acis, atskārtusi, ka tieši to bija gribējusi darīt.

- Būtu muļķīgi zaudēt naudu nejēdzīga eksperimenta

dēl.

*

- Pilnīgi pareizi. - Mašīna uzbrauca uz autostrādes. - Mēdz teikt, ka pašsaglabāšanās esot pirmais dzīves likums. Vai nav tā, ka šī divdesmit dolāru naudaszīme tikko saglabāja pati sevi?

Dzīva. Doma šķita absurda. Nē, šaušalīga. Jo tagad Bešā saprata, ko tā nozīmē. Nauda bija ne tikai valīita, tā bija ieausta cilvēku dzīvē un sapņos. Estevans nebūtu spējis izvēlēties vēl neatvairāmāku sirēnu baktērijas izplatīšanai.

- Velnišķīgi.

-Jā.

- Bet, ja cilvēki zinātu, viņi, protams, no tās atteiktos.

- Varbūt. Taču, kad mēs redzēsim viņus plēšam vai dedzinām naudu, mēs zināsim, ka tiešām notikusi nelaime. Kāda, tavuprāt, emocionāla reakcija varētu izraisīt tādu rīcību?

Izmisums. Bezcerība. Niknums.

- Iestāsies anarhija. Tieši tāds stāvoklis, kādu vēlas Hei-bins. Viņam piederēja ideja izmantot naudu. Viņš vairāk nekā septiņus gadus plānoja zādzību no Denveras valsts kases.

- Kur viņi iespiež viltoto naudu?

- Peso viņi pagatavoja pagrīdes tipogrāfijā Lībijā. Es domāju, ka šā gada sākumā viņi ķērās pie nākamā operācijas posma, sākdami iespiest ASV naudu.

- Kur?

- Jādomā, ka kaut kur Savienotajās Valstīs.

- Vai tad tu nezini?

Kaldaks papurināja galvu.

- Taču nebūtu prāta darbs transportēt mēra bacili pāri visai pasaulei.

- Mans Dievs, ko tad tu zini?

Viņš brīdi klusēja.

- Es atradu norādes uz Vaterlo, Aiovā, - viņš pēc mirkļa piebilda.

- Kā?

- Estevanam nācās novākt leitnantu, kurš kļuva pārāk ziņkārīgs par to, kas notika Tenaho. Es pēc tam pārmeklēju viņa mantas.

Pēc tam kad Kaldaks pats bija leitnantu nogalinājis. Sakarība bija pārāk uzkrītoša, lai to nepamanītu.

- Jā, -- viņš atbildēja uz Besas neizteikto jautājumu. - Un, ja es nebūtu izrēķinājies ar Galvesu, man nebūtu pie-ticis informācijas, lai izdabūtu tevi no Sanandresas.

- Es neko neteicu. Es tikai vēlējos, kaut tas būtu bijis Estevans.

- Vai, vai, cik neganti mēs esam kļuvuši!

- Vaterlo, Aiovā. - Besa pakratīja galvu. Viņa varēja iedomāties slepenu laboratoriju Eībijā vai pat Meksikā, bet ne pašā Amerikas centrā. - Tātad laboratorija un viltotās naudas spiestuve - abas atrodas Aiovā?

- Iespējams. Pilnīgi ticams, ka viņi pārveduši naudas spiestuvi uz to pašu vietu, kur atrodas laboratorija.

Viss savās vietās, gatavs triecienam.

- Kur ir mērķis? - Besa nomurmināja. - Un kā lai mēs to noskaidrojam?

Viņa ievēroja Kaldaka sejai pārslīdam neizprotamu izteiksmi.

- Vai tu man meloji? Vai tu zini, kurp vērsts trieciens?

- Es tev nemeloju. Es neesmu pārliecināts.

- Bet tev ir kādas aizdomas?

- Galvess bija saņēmis faksu no Moriseja, kurš acīmredzot ir kaut kas līdzīgs izlūkam. Faksā rakstīts, ka nākamā pietura būšot Saiena.

-Tu nedomā viņus brīdināt?

- Saiena bija pieminēta garāmejot. Nebija izteikti pat nepārprotami draudi. Vai man vajadzētu sacelt paniku veselā pilsētā, ja beigās var izrādīties, ka panikai nav bijis ne mazākā iemesla?

-Jā.

- Kad Estevans to uzzinās, viņš gluži vienkārši izvēlēsies citu mērķi, un mums nebūs ne mazākās iespējas viņus noķert.

- Man nav svarīgi viņus noķert. Es vienkārši nevēlos otru Tenaho.

Kaldaka lūpas sakniebās.

-Tici man! Otras Tenaho nebūs. Ja vien pasaulē ir kāda iespēja, kā es to varu novērst.

Bet ko tad, ja viņš nevar novērst? Besa atslīga sēdeklī, ieklausīdamās dobjajā lietus dunā pret automašīnas jumtu.

Slikta zīme, bija sacījis Kacs.

Besa cerēja, ka viņš maldās. Šobrīd nebija nekādas vajadzības pēc vēl citām ļaunām zīmēm.

- Es viņus pazaudēju, - sacīja De Salmo. - Par vēlu piebraucu.

- To varēja paredzēt, - teica Estevans.

- Vai man uzkavēties tuvumā?

- Nē, sēdies lidmašīnā un lido uz Nūorleānu.

*

- Vai viņa dodas uz turieni?

Estevans pasmaidīja.

- Jā, viņa dodas uz turieni.

- Kur atrodas drošais patvērums? - Besa vaicāja, vērdamās laukā pa logu. Viņi brauca austrumu virzienā, lietus bija mazinājies, bet joprojām nemitīgi smidzināja. - Mēs pašlaik atrodamies Ziemeļkarolīnā, vai ne?

- Jau apmēram divdesmit minūtes. Drīz vien piebrauksim pie vajadzīgās mājas. Tā atrodas Nortrupā, mazā pilsētiņā nedaudz uz dienvidiem no šejienes.

- Piezvani Jaelam, tiklīdz mēs tur nokļūsim.

- Ja tu tā vēlies. - Kaldaks pamāja. - Lai gan es jau tev teicu, ka viņš varbūt nav...

Iezvanījās Kaldaka portatīvais telefons. Izvilcis to no jakas kabatas, viņš nospieda atbildes taustiņu.

- Nolādēts!

Kaldaka sejas izteiksmi vairs nevarēja nosaukt par vienaldzīgu. Viņa mute bija saviebusies, un deniņos pulsēja vēna.

- Vai tu zini pavisam noteikti, Remzij? - viņš vaicāja. - Kad?

Kaut kas bija noticis, nodomāja Besa. Varbūt mēris? Vai Estevans būtu uzsācis...

- Muļķības! To es nevaru. Es to nedarīšu. - Viņš pārtrauca sarunu un strauji nospieda gāzes pedāli.

- Kas noticis? Vai kas slikts?

- Uzgaidi mirkli! - Kaldaks nogrieza mašīnu no autostrādes un, iebraucis mazā sānceļā, izslēdza dzinēju.

- Vai mēris? - viņa vaicāja.

- Nē. - Kaldaks lūkojās taisni uz priekšu. Viņa rokas uz stūres sažņaudzās tik cieši, ka pirkstu kauliņi nobāla. - Notikumi risinājušies Ņūorleānā.

- Notikumi?

- Šārīta "Times-Picayune" ievietots paziņojums.

- Par ko tu runā?

- Par nekrologu Emīlijai Greidijai-Korelli, kuru apglabās pēc divām dienām.

Besa sastinga šokā. Viņai aizrāvās elpa. Pēc mirkļa viņa pakratīja galvu.

- Nē, tā nav patiesība. Tas ir ārprāts. Tas ir Estevana izdomāts ļauns joks.

Kaldaks pakratīja galvu.

- Nesaki man nē! - viņa sacīja drebošā balsī. - Tā nevar būt patiesība. Emīlija bija Meksikā. Kā gan viņa varētu... Tie ir meli.

- Kaut tie būtu bijuši meli! - Kaldaka balss aiz emociju

pārpilnības bija aizsmakusi. - Kaut Dievs būtu devis, ka tie ir meli, Besa. Paziņojums ir pārbaudīts. Viņa atrodas Diplē sēru namā Pirmajā ielā. Mirstīgās atliekas atvestas vakar ar kravas pārvadājumu lidmašīnu līdz ar viltotām veselības aizsardzības departamenta apliecībām, skaidru naudu un norādījumiem par bērēm.

- Tie ir meli. Viņš man jau agrāk sacīja, ka Emīlija ir mirusi un atrodas morgā, bet tas bija Riko. Miris bija Ri-ko, nevis Emīlija.

- Šoreiz tā ir Emīlija. Eksperti noņēmuši pirkstu nospiedumus un...

- Es tam neticu. Tu sacīji, ka Jaels viņu sameklēs, ka Jaels viņu atvedīs...

- Viņa ir mirusi, Besa.

Nē, viņa tam neticēs. Ja viņa noticēs, tad var izrādīties, ka tā ir patiesība.

- Es tev pierādīšu. Aizbraukšu uz Ņūorleānu, aiziešu uz sēru namu un pierādīšu...

- Nē. - Piepeši pagriezies, Kaldaks piekļāva viņu sev klāt. - Es jūtu tev līdzi. Ak Dievs, kā es jūtu tev līdzi!

Viņš mēģina mierināt, Besa apjukusi nodomāja. Taču viņa nespēja to pieņemt. Pieņemt mierinājumu nozīmētu atzīt, ka Emīlija ir mirusi.

- Es braukšu pie viņas.

-Tās ir lamatas. Kā tev šķiet, kāpēc Estevans nosūtījis viņu uz Ņūorleānu? Tāpēc, ka tu tur dzīvo. Viņš zināja, ka mēs sekosim visam, kas tur notiek. Viņš gribēja aizvilināt tevi uz turieni.

-Tātad viņš nogalinājis Emīliju?

Kaldaks neatbildēja uzreiz.

- Viņam nevajadzēja viņu nogalināt. Viņa jau sen bija mirusi. Mēs domājam, ka viņa mirusi no mēra tajā pirmajā naktī Tenaho.

- Nē, viņa nebija slima. Un viņa nebija Sanandresā. Tur bija Riko. Riko bija...

- Klusē... - Viņš noglauda Besas matus, viņš tikai ar grūtībām spēja parunāt. - Es nespēju to izturēt. Jēzus, es nedomāju, ka būs tik smagi.

- Man jāiet. Viņa ir dzīva. Es to zinu. Viņa nav...

- Besa, viņa ir mirusi, un Estevans grib, lai ari tu būtu mirusi. Es nevaru ļaut, lai tu brauc uz Ņūorleānu.

Besa viņu atgrūda.

-Tu nevari mani aizkavēt doties pie viņas.

- Paklausies, Remzijs licis izdarīt DNA analīzes. Pēc dienas vai divām mums būs droši pierādījumi.

- Es nospļaujos par viņu pierādījumiem. Tā nav patiesība. - Viņi visi meloja. - Iedarbini mašīnu! Ved mani uz lidostu, vienalga, uz kuru lidostu!

- Nē. - Kaldaks novērsās. - Es to nevaru.

- Tev nāksies to darīt. Es nebraukšu ne uz kādu drošu patvērumu. Vari iztikt bez liecinieces.

Viņš pakratīja galvu.

-Tu man neaizliegsi. Tā ir mana dzīve.

- Nē, nav vis. Ne gluži.

Ko viņš ar to gribēja teikt?

- Pastāv visai ticama iespēja, ka tu esi imūna pret mēra baciļa mutanto formu, - viņš sacīja.

Besa apstulbusi viņu uzlūkoja.

- Imūna?

-Tev vajadzēja nomirt Tenaho. Visi citi nomira.

-Tu sacīji, ka mēra bacilis pārāk ātri aizejot bojā.

Kaldaks pakratīja galvu.

-Tas bija vājinājies, bet joprojām visai spēcīgs, lai paveiktu savu. Tas nonāvēja Riko. Tas nonāvēja tavu māsu.

- Mēris nenonāvēja Emīliju. Estevans...

-Tas viņus nogalināja, Besa. - Muskulis viņa vaigā noraustījās. - Tu izdzīvoji. Kāpēc Estevans, pēc tavām domām, nenogalināja tevi turpat uz vietas? Viņš nesaprata, kāpēc tu nenomiri, tāpēc gribēja izdarīt asins analīzes.

- Es neatceros... - Lipīgais plāksteris, kas sedza adatu dūrienu pēdas uz viņas rokas. Tātad viņai ne vienmēr bija injicēti nomierinoši līdzekļi, kā Besa bija domājusi. - Asins analīzes.

- Estevans nerunāja par to, ko darīja, bet es zināju, ka viņam nepatika tas, ko viņš atklāja.

- Ko... viņš atklāja?

- Imūno antivielu.

- To tu nevarēji zināt.

- Varēju gan. Pirms izvedu tevi no Sanandresas, es nozagu slimnīcas laboratorijā vienu no asins paraugiem. Vakar Eds izdarīja analīzi. Paraugs bija pārāk sabojāts, lai to varētu izmantot, taču imunitātes tests izrādījās pozitīvs. Vai saproti, ko tas nozīmē? Tas var samazināt laiku seruma izstrādāšanai gandrīz no gada līdz dažām nedēļām vai pat dienām. - Viņš apklusa. - Lūk, tāpēc tu nedrīksti riskēt. Tu esi atbilde, Besa. Mums bieži būs nepieciešami tavas asins paraugi, lai Epidēmiju apkarošanas centrs varētu izstrādāt zāļu līdzekli, kas apturētu Estevana nolūkus.

Atbilde. Viņa nevēlējās ne uz ko atbildēt. Viņa gribēja, lai viss būtu tā kā agrāk, pirms Tenaho. Viņa gribēja, lai Emīlija būtu dzīva un vesela.

Un Emīlija bija dzīva. Viņa gandrīz bija ļāvusies, lai Kaldaks viņu pārliecina, ka māsa ir mirusi, ka viņa atrodas Ņūorleānas sēru namā.

- Es braucu pie Emīlijas.

- Viņi tevi tur sagaidīs.

-Tātad tev vajadzēs aizsargāt savu bezgala dārgo asins

\

krātuvi. Atvaino, ka sagādāju neērtības, bet jaunu paraugu tev nāksies noņemt Ņūorleānā. Ja vien tu nevēlies iet Este-vana pēdās, ieslēgt mani un sazāļot ar miegazālēm, - Besa dzēlīgi piebilda.

-Tāds ierosinājums patiešām izskanēja. - Kad viņa sastinga, Kaldaks vēlreiz ierunājās: - Vai tiešām tu domā, ka es to pieļaušu? Es tikai stāstu, lai tu saprastu, cik tas ir svarīgi. Remzijs pat negribēja, lai es tev pavēstu par māsas nāvi.

- Viņa nav mirusi, - Besa stingi atkārtoja.

- Ja tu tam tici, kāpēc tad jāriskē iekrist Estevana izliktajās lamatās?

Tāpēc, ka viņai bija jāzina, viņai bija jāpārliecinās.

- Ja es esmu imūna, arī Emīlijai tādai jābūt. Viņa ir mana māsa un allaž bijusi veselāka par mani. Es biju tā, kura allaž saaukstējās un...

- Tas notiek citādi, - Kaldaks saudzīgi ieteicās.

- Un Džosija, - viņa dedzīgi nočukstēja. - Kā tad Džo-sija? Džosija nenomira. Džosijai arī jābūt imūnai.

- Džosijai nav imūno antivielu. Estevans gandrīz tūdaļ pat zaudēja par viņu interesi. Meitenītei gluži vienkārši laimējās, ka viņa nebija nonākusi tiešā kontaktā ar naudu. Jūs ar māsu gājāt no mājas uz māju un līdz ar to kādā brīdī saskārāties ar naudu.

Krodziņš, veikals - Besa nemaz nespēja atcerēties visas vietas. Viņas uzvilka cimdus un maskas tikai pēc tam, kad bija apskatījušas līķus krodziņā. Vai viņa ar Emīliju būtu pieskārušās peso, varbūt pastūmušas tos malā, mēģinot kaut kā palīdzēt...

Bcsu pārņēma šausmas. Kaldaka loģika bija ļoti pārliecinoša, un Besai vajadzēja no tās norobežoties.

-Tā nav patiesība. Tā nav viņa. Aizved mani uz Ņūor-leānu, un es tev parādīšu.

Viņš nepakustējās.

Besas plaukstas neviļus sažņaudzās dūrēs.

- Lūdzu, Kaldak, - viņa nočukstēja. - Lūdzu!

- Sasodīts! - Viņš ieslēdza aizdedzi. - Ātrāk būs, ja atgriezīsimies Atlantā. Tur mēs varam iesēsties tiešā reisa lidmašīnā, kas lido uz Ņūorleānu.

Besu pārņēma atvieglojums.

- Paldies, Kaldak!

- Par ko? - Viņš saniknots, bremzēm kaucot, izgrieza mašīnu uz autostrādes. - Par manu muļķību? Par to, ka riskēju ar tavu dzīvību? Par to, ka riskēju ar veselu pilsētu? -Paņēmis telefonu, viņš piespieda taustiņus kādam numuram. - Mēs dodamies piejums, Remzij. - Brīdi klausījies, viņš turpināja: - Man pilnīgi vienalga. Mēs dodamies. Tāpēc nodrošini ar apsardzi. - Beidzis runāt, viņš piezvanīja kur citur. - Pēc stundas, Ed, tiekamies Atlantas lidostā pie Herca reģistrācijas galdiņa. Es tev iedošu paraugu. - Viņš nolika klausuli. - Kad nonāksim lidostā, man vajadzēs paņemt no tevis asinis un nodot tās Edām Kacam.

- Kādā veidā tu...

- Es liku Edām ielikt somā, kuru viņš man šorīt iedeva, nepieciešamos instrumentus. Es zināju, ka man vajadzēs iedot viņam paraugu, cik vien ātri iespējams.

- Tātad tu biji sagatavojies, - Besa lēni noteica. - Kad tu domāji man to paziņot?

- Pēc tam kad būtu nogādājis tevi drošībā. Bet es gribēju tev pateikt tūdaļ pat.

- Kāpēc tad tu to neizdarīji?

- Es nevarēju riskēt. Tu nespēji domāt ne par ko citu kā vien par savu māsu. Ja tu zinātu, cik nozīmīga esi Estevanam, tu varbūt mēģinātu noorganizēt sevis apmaiņu pret Emīliju.

- Un tu to nedrīkstēji pieļaut.

- Es to nedrīkstēju pieļaut, - Kaldaks drūmi piekrita. -Tāpat kā nedrīkstu vest tevi uz Ņūorleānu, nedabūjis asins paraugu. Tas dos Edām nelielu iespēju pat tādā gadījumā, ja Estevans tevi nogalinās.

Kaldaka nesaudzīgajiem vārdiem vajadzēja Besu satraukt, bet tas nenotika. Viņai bija nepieciešams savaldīties, citādi viņa sabruktu tūkstoš gabaliņos. Viņai bija jāsavaldās, līdz viņa nokļūs pie Ernī...

Ak Dievs, tā nevarēja būt Emīlija!

Emīlija atradās drošībā, slēpās kaut kur Meksikas kalnos. Tur bija tik daudzas vietas, kur paslēpties. Viņas ar Džosiju bija atradušas alas un ieplakas un...

Tā nebija Emīlija.

X

Diplē sēru nams bija liela, balta ēka. Krāsa no sienām bija sākusi lobīties, un zālienā vietvietām ka ielāpi iezīmējās dzelteni, saulē izdeguši laukumi. Uz pjedestāla blakus parādes durvīm tupēja spārnota eņģeļa statuja ar trompeti.

Vai eņģelis bija domāts Gabriels? Emīlijai ši vieta nebūtu patikusi, apātiski prātoja Besa. Viņa mīlēja visu akurātu un sakoptu.

Kaldaks ciešāk satvēra viņas elkoni.

-Tu vēl vari pārdomāt.

Pakratījusi galvu, Besa pielika soli. Tikai izturēt, viņa sev sacīja. Noskaidrot, ka viņi izdarījuši milzīgu kļūdu, un tikt projām no šejienes.

-Tu esi aizgājis pārāk tālu, Kaldak. - No alkova panācās pretī sirms gara auguma vīrietis. - Žēlīgs Dievs, vai tu gribi, lai viņu novāc?

- Tas ir tavs darbs - raudzīties, lai viņi to neizdarītu, Remzij. Vai esi pārbaudījis sēru namu?

- Jā. Ved viņu projām no šejienes!

Kaldaks pameta skatienu uz namiem ielas otrā pusē.

- Un tās?

Remzijs strupi pamāja.

- Mēs izgājām cauri visai rindai. Snaiperu nav. Man vajadzēja viņiem sacīt, ka gaidāma prezidenta vizīte. Iespējams, ka viņi piezvanīs savam kongresmenim. Kāda velna pēc lai prezidents brauktu šurp?

Kaldaka skatiens aizslīdēja viņam garām un pievērsās vestibilam.

- Kur viņa ir ?

- Pirmā telpa pa kreisi. - Remzijs palūkojās uz Besu. - Tā ir veltīga laika šķiešana, mis Greidija. Jūs to nemaz negribat. Zārks ir aizvērts.

- Kāpēc?

Remzijs neveikli pārmija smagumu no vienas kājas uz otru.

- Viņa nomirusi kalnos, un tur viņa arī apglabāta. Laiks bija karsts, un apstākļi nebija labvēlīgi, lai...

- Jūs gribat pateikt, ka Estevans izraka viņas mirstīgās atliekas un atsūtīja tās šurp? - Cietsirdīgi un atbaidoši. Tikpat atbaidoši kā izrakt bedri un iemest tajā sievieti.

Taču tas nav noticis ar Emīliju. Tajā telpā atradās kāda

cita.

Atvērusi durvis, Besa iegāja istabā. Pirmā telpa pa kreisi. Ozolkoka zārks pašā centrā. Abās pusēs tam aizdedzinātas sveces. Neviena zieda. Kur ir ziedi?

Bcsai aizžņaudzās kakls. Viņa nespēja paelpot.

- Besa. - Kaldaks stāvēja viņai līdzās.

Viņa aplaizīja apkaltušās lūpas.

- Atver!

-Nē.

- Atver zārku, Kaldak!

•-Tu dzirdēji, ko teica Remzijs. Tu nemaz negribi redzēt...

- Man jāredz. Man jāzina. Atver zārku, vai arī es atvēršu pati!

Izgrūdis lāstu, Kaldaks paspēra soli tuvāk zārkam un nocēla vāku.

Viņa tikai iemetīs skatienu un zinās, ka viņi ir kļūdījušies.

Tikai mirklis, un tas būs galā.

Ak šausmas!

Kaldaks paspēja satvert viņu kritienā.

- Emīlija.

- Klusu... - Besa neskaidri aptvēra, ka Kaldaks viņu nes augšā pa kāpnēm. Pa kāpnēm, kas veda uz viņas dzīvokli. Kā viņi bija šurp nokļuvuši? - Nedomā. Mēģini iemigt.

- Es neticēju...

- Zinu.

- Vai viņa mocījās?

- Ilgi ne.

- Viņu vienkārši iemeta zemē, Kaldak. Viņu vienkārši izmeta. - Besas pirksti neapzināti sažņaudza viņa plecus. - Neviens nav pelnījis... Emīlija bija tik gaiša un laba... Es neatvadījos. Es tikai padevu viņai Džosiju un izskrēju laukā pa durvīm. Man vajadzēja atvadīties.

- Viņa būtu sapratusi.

- Bet man vajadzēja...

- Lūdzu, pārstāj raudāt!

Vai viņa raudāja? Besa nejuta asaru. Viss viņas augums sāpēja kā vaļēja brūce.

-Piedod!

- Es negribēju... -Turot Besu, Kaldaks apsēdās uz krēsla. - Raudi. Sit man! Dari, ko gribi. Tikai nevajag... - Viņš šūpoja Besu uz ceļiem. — T ikai nesāpini sevi tik ļoti.

- Es neko nevaru padarīt. Viņa ir... mirusi. Emīlija ir mirusi. - Patiesība plosīja viņu gabalos. Emīlija gulēja tajā spožajā ozolkoka kastē sēru namā. Emīlija nekad, nekad vairs nesmiesies, nesmaidīs un viņu nekomandēs.

- Viss būs labi. - Kaldaka balss bija ciešanu pilna. - Kļūs vieglāk. Es apsolu, ar laiku kļūs vieglāk.

Kā gan varēja kļūt vieglāk?

Emīlija bija mirusi.

Kaldaks uzmanīgi noguldīja Besu gultā un pārvilka pāri segu, cerot, ka viņa nepamodīsies jau nākamajā brīdī. Pagāja stundas, iekams Besa iemiga. Kaldaks izgāja no guļamistabas un klusītēm aizvēra durvis.

Noslīdzis uz krēsla, Kaldaks atgāza galvu atpakaļ. Viņš nevēlējās vēl reizi piedzīvot kaut ko tādu. Viņš bija jutis Be-sas sāpes un zaudējumu tā, it kā tie būtu viņa paša. Zaudējums tiešām bija viņa paša, gan zaudējums, gan atbildība, gan vaina. Ak Dievs, jā, vaina.

Pārstāj par to domāt! Tas ir beidzies. Tagad jāatrod veids, kā aizstāvēt Besu, kā turpmāk pasargāt viņu no jebkādām ciešanām.

Jā, protams.

Viņa skatiens klīda apkārt pa mazo dzīvojamo istabu.

Mēbeles tajā bija vienkāršas un askētiskām līnijām, tikai atpūtas krēsls un dīvāns bija pārvilkti ar audumu smilškrāsas un vīna sarkanām svītrām. Fotogrāfijas pie sienas bija satriecošas: kāda melnādaina meitenīte ar milzīgām, ilgu pilnām acīm, Džimijs Kārters vienā kreklā savos apartamentos, somāliešu bandīts, kuru viņš bija Besai pieminējis. Uz galda istabas galā atradās ģimenes fotogrāfijas: daudz jaunāka Emīlija šortos un T kreklā šūpolēs pie upes. Emīlija kāzu tērpā blakus gara auguma vīrietim smokingā. Emīlija un rudmataina meitenīte ar drošām, zinātkārām acīm. Ļoti līdzīga Emīlijai.

Kaldaks pameta skatienu sānis uz persiešu paklāju, kas klāja ozolkoka grīdu, tad pievērsās daudzajiem istabaugiem.

Augi.

Viņš pieskārās vijolītēm uz galdiņa viņam blakus. īstas.

Paņēmis savu telefonu, viņš piezvanīja Remzijam.

- Tu man sacīji, ka dzīvoklis ir drošs, - viņš noteica, kad Remzijs pacēla klausuli. - Besa lielāko daļu laika pavada komandējumos. Kam vēl ir viņas dzīvokļa atslēgas? Kurš var tajā iekļūt, lai aplietu viņas augus?

- Dzīvoklis ir drošs. Divas reizes nedēļā tur ierodas saimnieks. Viņam neviens nav tuvojies. Ir vēl arī citi bez tevis, Kaldak, kas zina savu darbu.

- Atvaino!

- Kā viņa jūtas?

- Kā viņa, tavuprāt, var justies?

- Es jau tev teicu, ka nevajadzēja viņu šurp vest.

- No Estevana ne miņas?

- Vēl ne. Bet tu jau zini, ka pilsētā ir viņa cilvēks.

Jā, Kaldaks to zināja. Estevana cilvēks būs bijis sēru namā, un viņš skaidri zināja, kur šobrīd atrodas Besa.

- Vai jūs sazinājāties ar kravas pārvadājumu kompāniju?

- Viņi tikai darīja savu darbu. Varbūt bija mazliet pārāk dedzīgi, pieņemot viltotos dokumentus, bet tas arī viss. -Remzijs brīdi klusēja. - Mums jāaprunājas.

- Vēlāk. Es viņu nepametīšu.

- Kādi ir asins analīžu rezultāti?

- Mēs domājam, ka tie ir pozitīvi. Es zvanu Edām Ka-cam, lai salīdzinātu jaunā parauga rezultātus.

- Pozitīvi? - Remzijs klusītēm nolamājās. - Un tu tomēr pieļāvi, ka viņa ierodas Ņūorleānā? Vai tu esi jucis?

- Iespējams. - Viņš pievērsās citam tematam. - Vai Jaels nav pieteicies?

- Kopš vakardienas vairs ne, bet viņš ir ceļā uz šejieni. Kad tu vedīsi Greidiju uz patvērumu?

- Kāpēc tu nemeklē Aiovā viltotās naudas spiestuvi un laboratoriju un neļauj man pašam raizēties par Besu?

-Tāpēc, ka tu neraizējies par viņu pietiekami cītīgi. Viņu nogalinās, un ko tad mēs iesāksim, ja Estevans dosies uzbrukumā un...

- Es piezvanīšu tev vēlāk. - Kaldaks beidza sarunu. Viņam nemaz nevajadzēja, lai Remzijs atgādinātu, cik pārgalvīgi viņš rīkojas. Viņš piezvanīja Edām Kacam Atlantā.

- Tas ir pavisam noteikti. - Edām runājot vārdi satraukumā un aizrautībā ķērās cits aiz cita. - Ar šo paraugu mēs varam strādāt. Bet mums vajadzīgi daudzi, daudzi citi.

- Ko, pēc tavām domām, lai es daru? Nolaižu viņai asinis?

- Nē, nē, protams, ne! Tomēr nenāktu par ļaunu, ja tūdaļ pat tu sagādātu man vēl vienu paraugu.

- Es to sagādāšu, kad varēšu.

- Tūdaļ pat!

- Viņa tikko redzēja savu māsu mirušu zārkā.

- Ak! - Eds mirkli klusēja. - Tas ir slikti. Bet varbūt tu varētu viņai paskaidrot, cik svarīgi ir...

- Uz redzēšanos, Ed!

- Pagaidi! Viņa ir bēdīga?

- Protams, viņa ir bēdīga.

- Nedod viņai nekādus nomierinošos līdzekļus. Tie var ietekmēt nākamā parauga rezultātus, kurus tu...

- Es došu to, kas viņai šajā brīdī nepieciešams. Ja man vajadzēs, lai viņa atslēgtos uz nākamajām divdesmit četrām stundām, cs to izdarīšu.

- Nav nekādas vajadzības kļūt tik lecīgam. Tā ir tava spēle. Bet atsūti man kaut ko, cik ātri vien spēsi.

Kaldaks ieslidināja telefonu kabatā.

Tā ir tava spēle.

Jā, šī bija viņa spēle, un viņam atļāva atbildēt par tās norisi. Apšaubāms gods, kas viņam piešķirts tikai tāpēc, ka neviens cits negribēja bāzt kaklu cilpā. Pārāk daudz kas varēja misēties. Pie velna, pārāk daudz kas jau bija nogājis greizi. Līdz šim visā bezdievīgajā jezgā bija atspīdējis tikai viens gaišs stariņš - Besas imunitātes faktors.

Tātad no viņa prasīja izturēties pret Besu tā, it kā viņa būtu laboratorijas dzīvnieks. Vienalga, ko viņa juta vai domāja. Nospļaujies par indivīda brīvību, domā par sabiedrības interesēm. Izmanto viņu.

Kaldakam kļuva nelabi. Šis murgs bija vilcies pārāk ilgi.

Viņš baidījās, ka ilgāk vairs nespēs to turpināt.

Taču vēl vairāk viņš baidījās, ka spēs.

- Vai viņa uzķērās uz ēsmas? - Estevans apmierināts noprasīja. - Viņa ir ieradusies?

- Viņa noģība sēru namā, - sacīja Marko De Salmo. - Pašlaik viņa atrodas savā dzīvoklī. Pie viņas ir Kaldaks.

- Nav nekādu iespēju viņai piekļūt?

- Apsardze ir nopietna, patiešām nopietna. Sēru namā tas nebija izdarāms.

-Taču tevi nolīga, lai tu atrastu iespēju to izdarīt, Mar-ko, - mīlīgi noteica Estevans. - Es nešaubos, ka tu gūsi panākumus. Mums nav daudz laika. Viņu aizvedīs projām un paslēps, cik vien ātri būs iespējams. Es tev nevaru nemaz izstāstīt, cik neapmierināts būšu, ja tas notiks pēc tam, kad esmu ieguldījis šajā pasākumā tik daudz pūļu.

- Esmu pielicis noklausīšanās ierīci telefonam. Un novēroju dzīvokli. Mēs viņu vairs nenozaudēsim.

- Ceru, ka ne. Kamēr viņa ir dzīva, katrs mirklis bīstams. Tev tāpat kā viņai.

Iestājās klusums.

- Es atradīšu iespēju.

- Par to es nemaz nešaubos. - Estevans nolika klausuli. Viņš patiešām lielā mērā paļāvās uz De Salmo. Viņš uzskatīja De Salmo par ļoti spējīgu, kaut arī viņam pietrūka iztēles. Slepkavam iztēle bija ļoti liels ieguvums. Kaldakam piemita iztēle, un tā bija viena no viņa vērtīgākajām īpašībām.

- Pa jūsu portatīvo telefonu zvana Moriseja kungs. -Durvīs stāvēja Peress. - Jūs teicāt, ka atbildēšot uz viņa zvaniem jebkurā laikā.

Morisejs. Estevans dedzīgi pasniedzās pēc telefona. Protams, viņš gribēja runāt ar Moriseju. Viņš nedēļām ilgi bija sēdējis kā uz adatām. Morisejs jau tā pārāk ilgi meklēja īsto cilvēku.

- Vai esi viņu atradis?

- Kodijs Džeferss. Divdesmit vienu gadu vecs. Savrup-nieks. Zvaigžņu slimība. Daudz plātās. Nenozīmīgs braucējs šejienes veco auto sacīkstēs. Pēdējās divas nedēļas turas kā dadzis pie trases, nelikdams mieru galvenajiem braucējiem. Pāris sīkākās sacensībās pienācis kā trešais un ceturtais, bet laimēto naudu nospēlē tikpat ātri, kā dabūjis. Vai neizklausās pēc cilvēka, kurš tev vajadzīgs?

Estevans bija kā spārnos.

- Precīzi!

- Vai gribi, lai cs viņam tuvojos tavā vārdā?

- Nē, es to izdarīšu pats. - Šī plāna daļa bija pārāk izšķiroša, lai to uzticētu padotajiem. No Džefersa daudz kas bija atkarīgs, tāpēc bija svarīgi, lai viņš tiešām būtu īstais. - Kur viņš ir?

- Šaienā, Vaiomingā. Viesnīca “Majestic”. Blusu audzētava trases tuvumā.

- Satiksimies lidostā. Ielidošu rīt no rīta. Peress piezvanīs un pateiks reisa numuru.

Nolicis telefonu, viņš atslīga krēslā. Greidija drīz būs beigta, un trūkstošā skrūvīte arī beidzot bija atrasta.

Notikumi attīstījās ļoti apmierinoši.

Cauri mežģīņu aizkariem straumēm ieplūda gaisma. Besai vienmēr bija patikusi šī dūmakainā, rakstainā aina. Mežģīnes viņa nopirka Amsterdamā, iekāra tās starp svītrainām vilnas drapērijām, panākot, ka audums krīt taisni, bez nejēdzīgām krokām. Viņa bija nopirkusi materiālu arī Emīlijai, un māsa bija pasūtījusi aizkarus Džūlijas istabai. Emīlija bija smējusies un teikusi, ka viņai pat sapņos nav rādījies, ka Besai varētu patikt mežģīnes, ka tās nesaderoties ar viņas personību un ka...

Emīlija.

Sāpes izviļņoja cauri visam augumam, un Besa cieši aizvēra acis, aizgainot domu par māsu.

- Nemēģini atkal aizmigt!

Spēji atvērusi acis, viņa ieraudzīja Kaldaku sēžam blakus savai gultai.

-Tu esi nogulējusi desmit stundu, - viņš klusu sacīja. -Tagad tev jāpaēd.

Besa pakratīja galvu.

- Jā. - Viņš piecēlās. - Iešu atnest tev zupu un sviestmaizi.

- Es neesmu izsalkusi.

- Tev, vienalga, jāpaēd. Ieej dušā un saģērbies. - Viņš izgāja no istabas.

Kaldaks jau atkal bija vēss un izlēmīgs, Besa atskārta. Tomēr iepriekšējā vakarā viņš bija daudzas stundas turējis viņu klēpī, aijājis kā mazu bērnu un pārdzīvojis līdz ar viņu tā, it kā Emīlija būtu bijusi arī viņa māsa.

Emīlija.

- Celies augšā! - Kaldaks uzsauca no virtuves.

Lai viņš iet pie velna! Viņai negribējās celties augšā. Viņai gribējās no jauna aizmigt un aizmirst, kāda izskatījās Emīlija zārkā. Ak Dievs!

Kaldaks atgriezās, piecēla viņu kājās un vieglītēm pastūma uz vannasistabas pusi.

- Dodu tev desmit minūtes. Ja tu nebūsi vēl iznākusi no dušas, es atnākšu un dabūšu tevi laukā no tās pats.

Besai gribējās viņu piekaut.

- Dzīve rit tālāk, Besa. Guļot gultā, nevar sadziedēt brūces. Tās sadzīst, kaut ko darot lietas labā.

- Pārstāj sprediķot! Tu nezini, kā...

Viņš bija aizgājis.

Besa aizcirta vannasistabas durvis un atslīga pret tām. Viņa jau atkal raudāja.

- Nolādēts, - viņa nočukstēja. - Esi nolādēts, Kaldak! Un lai nolādēts Estevans, kurš bija nogalinājis Emīliju

un iemetis viņu zemē izraktā bedrē, it kā viņa nebūtu nekas. Briesmonis, kas izlīdis no alas, plosa un sagādā ciešanas...

- Piecas minūtes, Besa!

Kāpēc gan Kaldaks neliek viņu mierā, izģērbjoties nodomāja Besa. Viņš bija gluži kā Emīlija, tādi paši paņēmieni kā viņai...

Vai tiešām viss tagad atgādinās Emīliju? Kaldaks nelīdzinājās Emīlijai. Neviens viņai nelīdzinājās.

Atgriezusi dušu, Besa palīda zem strūklas.

Emīlija bija gaiša, uzticama un mīļa, bet briesmonis bija viņu nonāvējis.

Parādi viņiem briesmoņus.

Taču viņi visi zināja, kas ir briesmonis, un Emīlija tomēr bija gājusi bojā. Briesmonis staigāja apkārt, elpoja gaisu, ēda, smējās un runāja, bet Emīlija bija mirusi.

Savukārt Besa stāvēja šeit raudādama un vaimanādama, tāpēc ka “viņi” neko nebija darījuši. Vienmēr vainīgi bija “viņi”. Viņi nebija neko darījuši Tenaho. Viņi nebija neko darījuši arī Danzarā.

Viņa neko nebija darījusi.

Emīlija bija mirusi, un viņa neko nedarīja.

- Besa!

Kaldaks stāvēja aiz dušas kabīnes sienas. Besa redzēja viņa lielā auguma aprises cauri nosvīdušajam stiklam.

- Ej projām, Kaldak!

- Nāc ārā, lenčs ir gatavs.

- Ej projām!

- Tu jau diezgan ilgi esi bijusi dušā. - Viņš sāka atbīdīt kabīnes durvis.

- Vācies projāml - Besa aizcirta durvis ciet. - Es iešu laukā, kad būšu gatava. Tikai liec mani šobrīd mierā!

Kaldaks palika stāvam, pārsteigts par niknumu viņas balsī.

Besa pati bija pārsteigta. Viņa nebija aptvērusi, cik spēcīgas bijušas viņas dusmas. Pirksti bija sažņaugušies dūrēs tik cieši, ka nagi iegriezās plaukstās. Vilnis aiz viļņa viņai pāršalca dusmas un naids.

Estevans.

- Tava rītakleita karājas uz āķīša aiz durvīm. - Durvis aizvērās, un Besa palika viena pati.

Nē, ne jau viena pati.

Atmiņas par Emīliju, kādu Besa viņu bija redzējusi sēru namā, palika kopā ar viņu. Vai viņa vēl kādreiz redzēs māsu citādu? Vai visas pagātnes atmiņas aizmēzīs šī viena?

Gaini to projām, izslēdz no apziņas. Citādi tu raudāsi atkal, un tas tevi darīs vāju. Tev jādomā un jāplāno. Pašlaik tu nedrīksti būt vāja. Tev jābūt tikpat stiprai, cik stipra tavā vietā būtu bijusi Emīlija.

Beidzot viņa bija iemācījusies, ka nav nekāda labuma no tā, ja briesmoņus tikai parāda.

Viņus vajag nogalināt.

Besa neizgāja no vannasistabas gandrīz stundu.

Kaldaks pacēla skatienu, kad viņa ienāca virtuvē.

- Tava zupa ir atdzisusi. - Piecēlies kājās, viņš paņēma bļodu. - Es to uz mirkli ielikšu mikroviļņu krāsnī.

- Tu ēdināsi mani virtuvē? - Besa tikko jaušami pasmaidīja. - Tava māte būtu neapmierināta.

- Viņa saprot, ko nozīmē kritiska situācija. Sēdies!

- Labi. - Apsēdusies pie galda, Besa izstomīja: - Piedod... es uz tevi... sakliedzu. Tu jau gribēji tikai to labāko.

- Tas nekas.

- Un vakar tu pret mani biji ļoti labs. Paldies!

- Dieva dēļ, es negribu, lai tu man pateiktos. - Viņš ieskatījās Besas sejā. - Tev nekas nekait?

Nē, kaitēja gan. Emīlija bija mirusi, bet Estevans dzīvs.

- Nekas.

-Tā nu es tev ticēšu. Tu esi bāla kā palags un izskaties tā, it kā turētos tikai par mata tiesu.

- Man nekas nekait, - viņa atkārtoja.

- Es šorīt piezvanīju dakterim Kenvudam. Džosijai klājas labi.

- Vai viņš jau zina, kad notiks operācija?

- Viņš vēl neuzdrošinās operēt. - Kaldaks nolika viņai priekšā uz galda zupas šķīvi. - Viņš teica, ka Džosijai vajagot vēl vairāk atjaunot asinis.

Asinis, kuras Estevans bija no viņas paņēmis.

- Vai kāds jau paziņojis Tomam un Džūlijai par Emīliju?

- Vēl ne. Ar viņiem nav iespējams nodibināt sakarus. Viņi vēl aizvien atrodas Kanādā.

- Es negribu, lai jūs mēģinātu viņus atrast. Es negribu, lai viņi uzzina.

- Kāpēc?

- Viņi steigtos uz šejieni, un tas viņiem būtu bīstami. Tu teici, ka viņi var kļūt par mērķi.

Kaldaks pamāja.

- Mēs turpināsim novērot mežsarga un arī viņu māju.

- Es negribu, lai viņi redz Emīliju... tā. kā es redzēju. -Besai nācās uz mirkli apklust, lai apvaldītu balsi. - Toms un Džūlija neticēs, ka viņa ir mirusi, tāpat kā es tam neticēju. Viņi atvērs zārku un redzēs - es to nedrīkstu pieļaut. Es gribu, lai viņu apglabā ar godu un pienācīgo cieņu. Nokārto, lai viņa rītdien tiktu klusi apglabāta. Kad mēs viņiem pateiksim, man vajag, lai es spētu parādīt Džūlijai, ka viņas māte atrodas vietā, kas...

- Tu neesi tuvākā radiniece. Šo lēmumu ir tiesīgs pieņemt vienīgi Toms Korelli, Besa.

- Es pārņemu viņa tiesības. - Besa satvēra karoti. Viņas roka tikai mazliet trīcēja. - Tu to vari nokārtot. Tu esi no CIP. Ja tu spēj viltot dokumentus un nogalināt cilvēkus, tu vari arī šo. Es nepieļaušu, ka Toms un Džūlija redz Emīliju tādā izskatā. Es gribu, lai viņi atceras Emīliju tādu, kāda viņa bija pirms tam, kad Estevans... Izdari to, Kaldak!

Viņš lēnām pamāja.

- Es to nokārtošu. Taču apbedīšanai jānotiek šodien. Jo drīzāk mēs tiksim projām no šejienes, jo labāk.

- Rīt. - Viņa būs spējīga uz to rīt. Besa vēl nejutās pietiekami stipra. Viņa piespieda sevi ieēst mazliet zupas. Ēd zupu, sviestmaizi. Mēģini šonakt iemigt. Kļūsti stipra. - Rīt, Kaldak.

- Man nepatīk... Nu labi. - Apsēdies Kaldaks brīdi vēroja viņu ēdam. - Tagad man jālūdz tev pakalpojums. Eds teica, ka varot strādāt ar paraugu, kuru mēs viņam iedevām, bet viņam vajagot vēl.

Asinis. Besa bija gandrīz aizmirsusi. Viņai nevajadzētu aizmirst. Šis jautājums būtu jāieraksta vienādojumā.

- Tad paņem tās.

- Es varu pagaidīt.

- Paņem!

Piecēlies no galda, Kaldaks nozuda dzīvojamā istabā. Viņš atgriezās ar melno ādas somu, ko bija dabūjis Atlantā autostāvvietā. Kad adata iedūrās Besas rokā, viņa gandrīz nejuta sāpju.

- Tu ļoti labi dur.

- Nekusties! - Ņemot asinis, viņš bija ļoti koncentrējies. - Gatavs. - Kaldaks uzlika plāksteri Besas rokai. - Es tūdaļ atgriezīšos. Man jāiesaiņo šīs mēģenes ledū un jāsagatavo promvešanai. Tām jānonāk pie Eda jau šovakar. Viņa komanda strādā cauru diennakti.

-Tad jau liela steiga. Tu sacīji, ka varot gaidīt.

-Tu ilgi biji projām. - Kaldaks greizi pasmaidīja. - Un es mēģināju būt cilvēcīgs. Vai tad tas nebija redzams?

- Bija. - Viņš bija izturējies laipni. Viņš bija aijājis vi-nu un mēģinājis atvairīt tumsu. Kādu laiku tas palīdzēja, bet tagad tumsa bija atgriezusies, un ar to vajadzēja cīnīties. -Es redzēju.

Kaldaks atkal bija aizgājis, lai sagatavotu asinis nogādāšanai Epidēmiju apkarošanas centrā. Besai šķita netaisnīgi, ka viņa bija imūna pret slimību, bet Emīlija nebija. Emīlija bija ārste, viņai bija ģimene. Vai tiešām Dieva izvēle bija nejauša?

Besa piecēlās un piegāja pie loga ar skatu uz Franču kvartāla namu jumtiem un balkoniem ar metāla kalumiem. Viņai vienmēr bija patikusi ši pilsēta. Emīlijai, kad viņa ierādās ciemos, tā nebija patikusi, un viņa mēģināja pierunāt Besu sameklēt dzīvokli Detroitā. Ņūorlcāna praktiskajai Emīlijai šķita pārāk vieglprātīga.

- Es piezvanīju Remzijam un liku atsūtīt kurjeru pēc sainīša, - sacīja Kaldaks, atgriezies virtuvē. - Es pieiešu pie durvīm, kad dzirdēsim zvanu.

- Vai tu baidies, ka varētu uzrasties kāds ar mašīnpistoli un padarīt man galu? - gurdi vaicāja Besa.

- Nē, ar mašīnpistoli ne. Pastāv izsmalcināti un daudz klusāki paņēmieni. - Viņš nolika sainīti uz skapīša blakus durvīm. - Un es šaubos, vai viņi nāks pa parādes durvīm. Viņi pagaidīs, kamēr tu iziesi ārā.

Besa pameta skatienu pār plecu laukā pa logu.

-Tu domā, ka viņi gaida?

-Ja, es jau teicu, ka viņi gaidīs. Tur jau tas suns aprakts.

Besa nenovērsa skatienu no loga.

-Tas viss ir asiņu dēļ, vai ne? Tu gribi asinis, bet Este-vans grib manu nāvi, pirms es tev iedodu pietiekami daudz asiņu, lai sabojātu viņa akurāti izdomāto plānu.

-Jā.

- Cik vajag, lai pietiktu, Kaldak?

- Mēs to nezinām.

-Tad izskatās, ka esmu ļoti vērtīga.

Kaldaks klusējot viņu vēroja.

- Kā tev šķiet, vai Estevans ir pilsētā?

- Šaubos. Viņš neriskēs. 'lāču viņš kādu atsūtīs.

- Esmu pārliecināta, ka viņam tā bija liela vilšanās. Atceros viņa seju toreiz slimnīcā, kad viņš man teica, ka Emīlija ir mirusi. Kādēļ viņš man meloja, sacīdams, ka Emīlija atrodas morgā?

- Viņš gribēja tev sagādāt ciešanas. Tu varētu nenoticēt, ja viņš stāstītu, ka apracis viņu kalnos. Tu būtu domājusi, ka viņš melo un ka Emīlija ir aizbēgusi.

- Es tiešām tā domāju, kad mēs atradām Riko. Es cerēju, ka viņa ir... - Pat šīs cerības bija sāpīgi atcerēties. - Kā Remzijs varēja zināt, ka viņa aprakta kalnos?

- Jaels.

Besa pagriezusies viņu uzlūkoja.

-Jaels?

- Es teicu, lai viņš meklē kapu.

Besa sastinga.

- Ko?

-Todien uz lidmašīnu bāzes kuģa es viņam vēlreiz piezvanīju un teicu, lai meklē kapu.

- Tu jau toreiz domāji, ka viņa ir mirusi? - Besa čukstēja.

- Es cerēju, ka nav. Es lūdzu Dievu, kaut nebūtu. Taču zināju, ka tāda iespēja ir ļoti ticama.

- Kāpēc?

- Viņu neatveda uz slimnīcu kopā ar Džosiju. No tā, ko tu man stāstīji par savu māsu, es nospriedu, ka viņa nebūtu pieļāvusi, lai viņu šķir no bērna. - Kaldaks mirkli klusēja. - Ja vien viņa būtu bijusi dzīva.

Besai bija ienākusi prātā tā pati doma, taču viņa bija atvairījusi to kā nepieņemamu.

- Bija iespēja, ka viņa tomēr ir dzīva. Bija tāda iespēja.

-Taču lielāka bija iespēja, ka viņa ir mirusi. - Kaldaka

lupas savilkās tikko jaušamā smaidā. - Mans analītiskais prāts. Tas lika novērtēt “par” un “pret”. Es Jaelam teicu, lai meklējot viņš raugās arī pēc sekla kapa.

- Un viņš to atrada? Kad?

- Pirms trim dienām. Viņš atrada aizdomīgu vietu kalnu pakājē apmēram desmit jūdžu attālumā no Tenaho. Viņš to pārbaudīja un gribēja atgriezties, lai ziņotu man par atradumu, bet ieradās Estevana vīri un sāka ekshumēt liki.

-Tu gribēji sacīt, ka viņi sāka rakt laukā liki, - dzēlīgi noteica Besa. Ekshumēt. Cik gluds, tīrs vārds, lai apslēptu riebīgu varmācību.

Viņš pamāja.

-Tu man neteici. Tu ļāvi man cerēt.

- Varēja gadīties, ka es kļūdos. Un vai tu man ticētu, ja es teiktu, ka Emīlija, iespējams, ir mirusi?

Nē, viņa nebūtu ticējusi. Viņa nebija ļāvusies noticēt, līdz savām acīm ieraudzīja Emīlijas mirstīgās atliekas.

Rimsties! Nedomā par šo brīdi. Saglabā mieru un savaldību.

- Es esmu... nogurusi, lešu atpakaļ uz savu guļamistabu. Pasaki, kad viss būs gatavs Emīlijas bērēm.

- Ja vari, sāc jau tagad saiņot mantas. Mums jāpazūd tūdaļ pat pēc bērēm.

Besa iegāja guļamistabā un, aizvērusi durvis, beidzot atbrīvojās no Kaldaka klātbūtnes. Viņa bija sākusi drebēt, taču diez vai Kaldaks to būtu pamanījis. Viņa jau tā bija izrādījusi pārāk daudz vājuma un nevarēja atļauties, lai Kaldaks redzētu viņu citādu kā vien stipru un izlēmīgu.

Lai nomierinātos, Besa dziļi ieelpoja. Tā jau bija labak. Vēl mazliet, un viņa saņemsies.

Besa bija pārāk mierīga, un Kaldaks gaidīja viņu kuru katru brīdi sabrūkam.

Varbūt tā pat būtu bijis labāk. Šī rūpīga sevis turēšana grožos varēja izrādīties bīstamāka par iepriekšējā vakara nevaldāmo izmisumu. Šodien Besa neizturējās tā, kā viņš bija gaidījis. Parasti viņš spēja nolasīt Besas domas, taču šodien nezināja, ko viņa domā.

Tomēr tas nevarēja būt šķērslis. Kaldaks nojauta, ka viņa visai drīz savas domas un vajadzības darīs zināmas.

Saiena, Vaiominga

- Nū-u, Džefers, tu esi īsts Ivels Knīvels. īsts kovbojs no galvas līdz papēžiem, - nopietni sacīja Rendels. - Izskatās, ka man labāk jāpiesargās. - Viņš pameta viltīgu skatienu uz savas sievas pusi, kas sēdēja viņam blakus pie bāra letes.

Rendels vīpsnāja, zobojās par viņu, atskārta Kodijs Džeferss. Viņš neticēja Kodija stāstam.

Iedomīgais nelietis. Kas gan sevišķs, ja viņš mazliet pārspīlēja. Ko Rendels iedomājas? Tikai tāpēc, ka viņš uzvarējis dažās sacīkstēs...

Kodijs nošļūca no ķebļa, uzmauca galvā kovboju platmali un lēnā solī izgāja no bāra. Kas gan sevišķs, ja viņš nebija uzvarējis nevienā lielā sacensībā. Viņš vēl bija jauns. Gan jau paspēs. Viņš būs pirmajās rindās, kad Rendels braukās apkārt invalīda ratiņos, nevis savā briesmīgajā kravas kastē.

Sabāzis dūres aitādas jakas kabatās, Kodijs devās projām pa ielu.

Rītvakar Rendels vairs nesmiesies, kad sacīkstēs viņa braucamajam noripos viens no milzīgajiem riteņiem. Smiesies par viņu. Vajag tikai dažas reizes pagriezt uzgriezni, lai padarītu vaļīgākas skrūves, un gatavs - bladāc! Reiz pirms pāris gadiem viņš jau bija to izmēģinājis Denverā, kad tas kretīns...

- Džefersa kungs!

Viņš pagriezās.

- Mani sauc Estevans. - Kodijam tuvojās kāds vīrietis. - Man teica, ka jūs varētu šeit sastapt. Esmu dzirdējis, cik daudzsološs jauneklis jūs esat, un var gadīties, ka man padomā ir kāds priekšlikums, kas domāts tieši jums. Vai mēs nevarētu noiet maliņā un parunāties?

XI

Nākamajā rītā Kaldaks un Besa izgāja no dzīvokļa vēl tumsā. Viņi nozagās lejup pa sētaspuses kāpnēm, kur viņus gaidīja mašīna, un devās uz veco Sv. Nikolasa kapsētu Meterijā, turpat Ņūorleānas pievārtē.

Emīliju apglabāja vecās, apsūnojušās kapenēs ar skatu uz mazu, klusu diķiti. Vēl nebija ataususi gaisma, kad mācītājs, aizvēris Bībeli, pieklājīgi pamāja un izsteidzās no kapenēm.

Nabaga cilvēks, apātiski nodomāja Besa. Izvilkts no savas gultas un atvests uz kapsētu. Tas mazliet atgādināja ainu no Annas Baisas romāna.

- Mums ari būtu jāiet, - lēnīgi noteica Kaldaks.

Besa palūkojās uz gludo akmens sarkofāgu, kurā bija ievietots Emīlijas zārks. Paliec sveika, Emīlija! Es tevi mīlu. Tu vienmēr būsi kopā ar mani.

- Besa.

Pamājusi viņa pagriezās un izgāja no kapenēm. Gaiss bija mikls un svaigs. Dziļi ievilkusi elpu, viņa nolūkojās, kā kapsētas sargs aizslēdz kapeņu dzelzs vārtus. Pelēcīgi gaismas stari, spraukdamies caur cipresēm, vāri apgaismoja uzrakstu uz kapa pieminekļa.

Kartjē.

Kaldaks ar acīm sekoja viņas skatienam.

- Es aizņēmos Emīlijai kapavietu no Etjēna Kartjē. Šīs ir viņa ģimenes kapenes. Šeit visi jāapglabā virs zemes.

Besa to zināja, lāču viņa nebija domājusi, ka pat Kaldaks spējīgs pierunāt kādu atteikties no savas pēdējās atdusas vietas.

-Aizņēmies?

- Es domāju, ka Toms Korelli, visticamāk, gribēs ar laiku vest viņu mājās.

Vest viņu mājās. Vārdi bija sirsnīgi un melanholiski vienlaikus. Vest Emīliju mājās.

- Līdz tam laikam viņa šeit būs drošībā.

Drošībā tajā kapā. Vai tad mirušie vienmēr nebija drošībā? Viņiem bija vienalga, viņi nebaidījās un nedusmojās...

- Vai tu neiebilsti? - vaicāja Kaldaks.

Besa pamāja.

- Droši vien man neienāca prātā. Emīlija nebūtu gribējusi palikt šeit uz visiem laikiem. Viņai nemaz nepatika Ņūorleāna. Viņa būtu gribējusi doties uz mājām. - Besa pagriezās un devās projām. Nedomā par viņu. Neatskaties. Tu neatstāj viņu vienu pašu. Viņa vienmēr būs ar tevi kopā.

Kaldaks tūdaļ pat viņu panāca, un abi klusēdami devās uz priekšu pa grantēto taciņu, gar kuru stiepās kapeņu rinda.

- Kā tev izdevās panākt, ka mūs tik agri ielaiž kapsētā? -vaicāja Besa, kad viņi tuvojās vārtiem.

- Remzijam ir savi paņēmieni.

- Vai mēs cenšamies izvairīties no slepkavas? Vai tādēļ mēs slapstījāmies un apglabājām manu māsu tumsā?

- Kā tu domā, vai viņai labāk patiktu, ka tu dienas gaismā kļūtu par vieglu mērķi?

-Nē.

- Man arī ne. Tāpēc mēs atrodamies šeit šajā rīta stundā, un astoņi aģenti ir novietojušies aiz tām kapenēm.

Bcsas skatiens aizslīdēja līdz kapeņu rindai.

- Es viņus neredzu.

- Nebija paredzēts, lai redzētu.

Besa tik un tā neko nebūtu pamanījusi šajā ceļojumā no mašīnas līdz kapavietai. Viņa bija domājusi vienīgi par Emīliju, aizmirstot visu citu.

lāču tas bija padarīts. Tas bija beidzies.

Viņa devās uz gaišbrūno, īrēto “Lexus”, kas bija novietots ietves malā, bet Kaldaks viņu apturēja.

- Pagaidi mirkli! - Viņš pameta skatienu uz vīrieti rūtainā sporta mēteli, kurš tobrīd kāpa laukā no mašīnas, kas stāvēja mazliet tālāk uz ielas.

Besa sastinga.

- Viss kārtībā. Tas ir viens no mūsējiem. Viņš novēroja mašīnu.

Vīrietis pamāja, un Kaldaks atvēra Besai pasažieru puses durvis.

-Tu baidījies no spridzekļa vai kā tamlīdzīga?

- Es baidos no visa un par visu, - viņš sacīja, apsēžoties pie stūres. - Vari nosaukt to, kā vien vēlies.

- Vai Remzijs ir tajā mašīnā?

- Iespējams.

- Kāds viņš ir?

Kaldaks pārsteigts viņu uzlūkoja.

- Ko tu vēlies zināt?

- Sēru namā viņš izskatījās ļoti dusmīgs un nepacietīgs.

- Viņam patīk noteikt stāvokli.

- Tāpat kā tev. - Besas skatiens no jauna pievērsās sedanam. - Vai tu viņam uzticies?

- Līdz zināmai robežai. Es zinu, ka viņš, virzoties aģentūrā pa karjeras kāpnēm, negodīgi izrīkojies ar vairākiem cilvēkiem. Viņš labi prot savu darbu, taču ir godkārīgs, un tas vienmēr atstāj iespaidu uz viņa rīcību.

- Jā, tev taisnība. - Viņas skatiens pievērsās austrumu pamalei. - Saule aust.

- Tas nozīmē, ka mums labāk jādodas ceļā. Es priecāšos, kad būšu aizvedis tevi projām no Ņūorleānas. Tūdaļ pat dosimies laukā no pilsētas. Likšu kādam savākt no dzīvokļa tavas ceļasomas un nogādāt tās uz...

-Nē. ’

Kaldaks sastinga, tad, lēni pagriezies, palūkojās uz Besu.

- Ko tu teici?

- Mēs nebrauksim projām. Vismaz tūlīt ne. Ved mani atpakaļ uz dzīvokli!

- Nekādā ziņā.

- Ved mani atpakaļ uz dzīvokli un aizsūti pēc Remzi-ja. Es gribu ar viņu runāt.

- Es ļaušu tev runāt ar viņu pa telefonu.

- Aci pret aci. Es gribu, lai viss ir pavisam skaidrs. Vai atceries, es tev reiz teicu, ka tāds bija mans dzīves princips.

Kaldaks brīdi klusēja.

- Atceros.

- Tad ved mani atpakaļ uz dzīvokli. Vai arī es kāpšu laukā un iešu kājām, Kaldak. Vai tu gribi vilkties man mašīnā nopakaļ?

- Es varētu tevi vienkārši apdullināt un aizvest.

- Nebūs jau pirmā reize, - viņa sacīja. - Būtu banāli atkārtoties. Ja gribi, lai es būtu drošībā, aizved mani atpakaļ uz dzīvokli, kur es atradīšos starp savām četrām sienām. -Viņas balss kļuva apņēmīgāka. - Jo nekur citur es nebraukšu, Kaldak.

- Nedari tā, Besa!

Viņa pasniedzās pēc durvju roktura.

- Nu labi, - Kaldaks izgrūda caur zobiem. Ieslēdzis dzinēju, viņš no visa spēka nospieda gāzes pedāli. Mašīna palekdamās rāvās uz priekšu, spēji iespiežot Besu sēdeklī.

Viņa bija uzvarējusi pirmajā kaujā.

- Nolādēts, ko tu vēl šeit dari? - Remzijs aizcirta dzīvokļa durvis. - Šobrīd tev vajadzēja atrasties pusceļā uz Šrīvportu, lai sēstos lidmašīnā uz Atlantu. Dieva dēļ, Kaldak, es necietīšu...

- Kaldakam nebija izvēles, - sacīja Besa. - Un es justos iepriecināta, ja jūs runātu ar mani, Remzija kungs. Esmu mazliet nogurusi, ka pret mani izturas tā, it kā man būtu tik vien saprašanas kā godalgotai govij.

Remzijs piesardzīgi pameta skatienu uz atzveltnes krēslā sēdošo Kaldaku.

Kaldaks paraustīja plecus.

Remzijs pagriezās pret Besu.

- Neviens nedomā izturēties pret jums citādi kā vien ar cieņu, Greidijas jaunkundz. Mēs visi ļoti jūtam līdzi jūsu zaudējumam. Es saprotu, ka daktere Korelli bija brīnišķīga sieviete un...

- Emīlija ir mirusi. Tāpēc tas, kāda viņa bijusi, ir svarīgi tikai tiem, kas viņu mīlēja. Es neaicināju jūs šurp, lai uzklausītu jūsu līdzjūtību.

- Kādēļ tad jūs mani atsaucāt?

- Informācija. Man vajadzīga skaidrība vairākos jautājumos. Vai jūs domājat doties uz Meksiku, lai iznīcinātu Es-tevanu?

- Mēs nevaram. Tas izraisīs diplomātisku strīdu. Mums nav pierādījumu.

- Jums ir manas māsas līķis.

- Šobrīd konfrontācija var izraisīt jaunu incidentu. Esiet pacietīga.

- Es neesmu pacietīga. - Besa mirkli klusēja. - Man nepieciešama vēl kāda informācija. Man vajadzīgas ziņas par Kaldaku. Es nolēmu griezties pie jums, jo esmu ievērojusi, ka viņš stāsta man vienīgi to, ko uzskata par nepieciešamu stāstīt.

Remzijs neomulīgi palūkojās uz Kaldaku.

- Pastāsti viņai! - sacīja Kaldaks.

- Jūs esat viņa priekšnieks? - Besa noprasīja.

- Savā ziņā.

- Vai tas nozīmētu, ka jūs neesat viņa priekšnieks? Vāti nu viens, vai otrs.

- Kaldaks pie mums strādājis daudzus gadus. Viņam ir īpašas spējas, kas viņu padara nenovērtējamu mūsu acīs.

- Spējas nonāvēt cilvēkus vai spējas bioloģiskajā karā? Viņš ir zinātnieks, vai ne?

-- Viņš jums pastāstīja? - Remzijs vilcinājās. - Tad jau jūs zināt par Nakoa.

- Nē, viņa nezina. - Kaldaks nenovērsa skatienu no Be-sas sejas. - Ko tu gribi panākt, Besa?

- Es gribu zināt, cik liela ir jūsu vara pār šiem eilvē-kiem. Šķiet, ka jūs spējat viņus izsaukt, kad vien vēlaties, bet man vajag zināt, cik tālu sniedzas jūsu kompetence.

- Kaldakam mēs dodam vairāk brīvības, nekā parasti mēdzam dot, - sacīja Remzijs. - Ņemot vērā neparastos apstākļus, kas saistīti ar...

- Viņi mani izmanto, - izmeta Kaldaks. - Visi ir nobijušies līdz nāvei. Es esmu izdevīgs, jo būs, ko vainot, ja viss saies grīstē. - Viņš sardoniski uzsmaidīja Remzijam. - Un es izmantoju viņus.

-Tu neesi nobijies? - vaicāja Besa.

- Kā nu neesmu? Tikai es neļauju bailēm stāties man ceļā.

Nē, Kaldaks nekam neļaus stāties savā ceļā.

-Tātad visi izmanto visus.

- Tā iekārtota pasaule, Greidijas jaunkundz, - sacīja Remzijs. - Bet varat būt droša, ka mēs darām visu, lai apturētu Estevanu.

- Es neesmu droša. Es jums neticu.

- Jūs domājat, ka mēs pieļausim nacionālu katastrofu? -nepacietīgi noprasīja Remzijs. - Mēs protam novērtēt jūsu bažas, bet būtu idiotiski sacīt...

- Klausies, ko viņa saka, - iestarpināja Kaldaks. - Viņa kaut ko grib.

Besa pamāja.

- Jā gan.

- Ko? - vaicāja Remzijs.

- Nevis ko, bet kuru. Kaldaku.

Lai gan Besa lūkojās uz Remziju, viņa juta Kaldaku piepeši saspringstam.

- Es īsti nesaprotu, ko jūs domājat, - piesardzīgi iebilda Remzijs.

- Visi izmanto visus. Es gribu izmantot Kaldaku.

- Kādā veidā?

- Lai viņš palīdzētu man palikt dzīvai. Palīdzētu atrast Estevanu. - Palūkojusies uz Kaldaku, viņa apzināti piebilda: - Lai palīdzētu man nogalināt Estevanu.

-Te nu mēs esam nonākuši, - nomurmināja Kaldaks. - Pie lietas būtības.

- Jūs nesaprotat, - sacīja Remzijs. - Tas nav vienkārši. Aina ir daudz plašāka nekā...

- Mani neinteresē ainas lielums. Jūs raizējaties par mēri. Dodiet tikai man Kaldaku un parūpējieties, lai viņam būtu tiesības darīt to, kas jādara.

- Vai tu vēlies mani ar vai bez iesaiņojamā papīra? -apvaicājās Kaldaks.

Pievērsusi visu uzmanību Rerozijām, Bcsa nelikās viņu dzirdam.

- Es gribu Kaldaku.

- Es saprotu, ka jūs pārdzīvojat un esat saniknota, bet mums visas pūles jāpievērš tam, lai neļautu Estevanam sarīkot vēl vienu Tenaho.

- Tad mēs esam vienisprātis. Es nevēlos neko citu kā vien apturēt Estevanu.

- Ja jūs ieklausītos saprāta balsī, esmu pārliecināts, ka jūs...

- Klausieties jūs! - Viņas balss pieauga spēkā. - Es neticu jūsu “saprātam”. Esmu redzējusi pārāk daudzus darījumus, kas tiek slepus noslēgti, pārāk daudzus noklusētus faktus. Tas vairs nenotiks. Neviens nenoslēgs darījumu ar Estevanu, lai noskatītos, kā viņš tiek cauri ar veselu ādu. Nekādā ziņā.

- Neviens nedomā slēgt nekādu darījumu.

Besa spēji pagriezās pret Kaldaku.

- Vai tas būtu iespējams?

Viņš lēnām pamāja.

- Velns tevi rāvis, Kaldak! - caur zobiem izgrūda Rem-zijs. - Tu nemaz nepadari stāvokli vieglāku.

- Es esmu pārāk ieinteresēts visā šajā lietā, lai melotu tavā labā, Remzij. Es nekad agrāk neesmu bijis vergu tirgū.

Pametis uz viņu indīgu skatienu, Remzijs mīlīgi sacīja:

- Greidijas jaunkundz, mēs esam darījuši visu iespējamo jūsu drošības labad. Šobrīd mums nepieciešama jūsu sadarbība.

- Liecieties mierā ar savu aizbildniecisko toni! Runāsim pavisam atklāti. Jums vajadzīga ne tikai mana sadarbība, jums vajadzīgas manas asinis. Dodiet man Kaldaku, un jūs tās varat dabūt.

- Līkop! - noteica Kaldaks.

Remzijs sastinga.

- Jūs varētu atteikties? Bet tas nozīmētu zaudēt tūkstošiem dzīvību.

-Tādā gadījumā esmu pārliecināta, ka Baltais nams būtu ļoti neapmierināts, ja jūs pretotos manām prasībām un liktu man izstāties no spēles. Dodiet man Kaldaku.

- Pieņemsim, es apsolu, ka pēc tam, kad viss būs beidzies, es nosūtīšu Kaldaku izrēķināties ar Estevanu. Vai jūs dotos uz drošu patvērumu un ļautu mums rīkoties?

- Nekādu patvērumu. Es palieku šeit.

- Mans Dievs, vai jūs gribat iet bojā? Jūs esat drošs

mērķis.

*

- Nē, es negribu mirt. Kaldaks sargās manu dzīvību, un jūs viņam palīdzēsiet. Šeit - un neslēpjoties. Ja es slēpšos, nebūs pilnīgi nekādu iespēju pievilināt Estevanu.

- Estevans atsūtīs slepkavu. Viņš neieradīsies pats personiski.

- Sākumā ne. Bet es domāju, jo ilgāk palikšu dzīva, jo vairāk viņš zaudēs savaldīšanos.

Remzijs nogrozīja galvu.

- Jlīs esat pārāk vērtīga, lai jūs izmantotu par ēsmu, turklāt jums nav ne jausmas, kojās lūdzat.

- Es nelūdzu. Es jums nedodu izvēles iespējas. Tā tam jābūt. Estevanam būs jāsamaksā par Emīliju. Vairāk man nav, ko teikt. Visu labu, Remzija kungs!

Remzijs bezcerīgi viņā nolūkojās. Pēc brīža viņš devās uz durvīm.

- Man ar tevi jāaprunājas, Kaldak.

- Tā jau es domāju. - Kaldaks piecēlās kājās. - Tūlīt atgriezīšos, Besa. Mēs neiesim tālāk par priekšnamu.

Besa iegāja guļamistabā. Otrā kauja. Viņa priecājās, ka tā bija garām, taču neļāva apmuļķot sevi domai, ka ar Kal-daku būs tikpat viegli tikt galā kā ar Remziju. Viņš bija sēdējis un vērojis, iestarpinot piezīmes, skaitļojot, analizējot. Ik mirkli, cīnoties ar Remziju, Besa bija skaudri apzinājusies viņa klātbūtni.

Viņa veikli nometa melno kostīmu un pārģērbās džinsos un blūzē. Viņa tik tikko paspēja aizpogāt pēdējo pogu, kad izdzirdēja ārdurvis aizveramies. Saņēmusies viņa atgriezās dzīvojamā istabā.

Kaldaks jau atkal sēdēja atzveltnes krēslā.

- Tu uzvarēji. - Viņš piesita sev pie krūtīm. - Es piederu tev.

- Vai tiešām?

- Cik tas attiecas uz Remziju. Protams, viņš atgriezās pie sava pirmā priekšlikuma, lai tevi iemidzinātu, kamēr mēs paņemam nepieciešamo daudzumu asiņu. Bet, kad es atteicos, viņš atkāpās.

- Vai tu nesaskati zināmu līdzību ar Estevana paņēmieniem?

- Varbūt. Patiesībā tu Remziju ļoti labi apstrādāji. Viņš nesaprata, ka tu viņu maldini.

- Es nemaldināju.

- Manuprāt, tā nu bi ja gan, bet jebkurā gadījumā to pārbaudīt bija pārāk riskanti. Asinis ir ļoti svarīgas.

- Tu tās dabūsi.

- Zinu. Par to es parūpēšos. - Viņš uz mirkli apklusa. - Bet, lai to izdarītu, man jānosargā tava dzīvība. Tas nozīmē, ka es ik brīdi esmu kopā ar tevi. Bez manis tu nekāpsi mašīnā, tu pat neiesi pie durvīm bez manis.

- Es neiebilstu.

-Apstaigāsim dzīvokli, un es tev parādīšu, ko esam darījuši tavas drošības labad.

Besa sekoja viņam gaitenī.

- Nedz tavai guļamistabai, nedz šai viesu istabai nav rezerves vai kādas eitas izejas. Šeit nebija problēmu. - Viņš devās uz durvīm gaiteņa galā. - Slēdzene šajās, kas ved lejā uz pagalmiņu, bija pārāk nedroša. Mes to aizstājām ar aizbīdni. Pagalmu apņem kaltas dzelzs sēta ar vārtiem. Uz šķērsielu izved garš celiņš, tāpēc pagalmā esam norīkojuši dežurēt cilvēku, tāpat kā pie parādes ieejas.

- Vai iespējams izdarīt tā, lai viņi būtu neuzkrītoši? Es negribu izbiedēt kaimiņus.

- Šorīt, kad atgriezāmies no kapsētas, dežurēja Piter-sons. Viņš stāvēja ielas otrā pusē, niša pie veikala ieejas. Vai tu viņu ievēroji?

- Nē.

- Tad jādomā, ka viņš bija neuzkrītošs. - Kaldaks atvēra nākamās durvis. - Un šī ir tava fotolaboratorija. Ieslēdz gaismu!

Besa nospieda slēdzi pie durvīm, un istaba pielija ar nespodru, sarkanīgu gaismu.

Viņa skatiens pievērsās logam.

-Tu esi ierīkojusi slēģus, tas ir labi.

- Es to nedarīju aizsardzības nolūkā. Tie vajadzīgi, lai telpā neiekļūtu gaisma. Tāpēc slēģi ir īpaši aizslēdzami. -Viņa sarauca pieri. - Jūs esat aiznaglojuši tos ar dēļiem. Vai tas bija nepieciešams?

- Jā. - Kaldaks saviebās. - Ak mūžs, kā te smird! Ķimikālijas?

- Man patīk šī smarža.

- Savādi.

- Varbūt. Bet tas patiešam ir labi, ka man tā patīk, jo lielāko daļu laika es pavadu šajā istabā.

-Tad tu droši vien neciet no klaustrofobijas.

Besa pakratīja galvu.

- Man te patīk. Šeit es vienmēr jūtos drošībā.

Kaldaks jautājoši viņu uzlūkoja.

- Es nezinu, kāpēc. - Viņa paraustīja plecus. - Varbūt arī zinu. Droši vien tāpēc, ka tad, kad tajā paplātē attīstu filmu, es zinu, ka tā parādīs pasauli tādu, kāda tā ir īstenībā. Nevis tādu, kādu es to vēlos, nevis tādu, kādu cili grib man iestāstīt. Es redzu patiesību. Tā izlaužas cauri blēņām.

- Tev ir interesanta izpratne par drošību. - Izslēdzis gaismu, Kaldaks atgriezās gaitenī un atvēra nākamās durvis. - Kā jau teicu, viesu istaba ir droša. Tajā apmetīšos es. Istaba atrodas pietiekami tuvu tavai guļamistabai, lai es varētu visu dzirdēt, kas tajā noliek. Naktī atstāj durvis mazliet pavērtas. - Viņš pameta skatienu uz Besu. - Vai ir kādi iebildumi?

- Nē, kāpēc lai es iebilstu? Tu sargā manu dzīvību. Tāpēc jau es tevi gribēju.

- Ne gluži. Es esmu līdzeklis, lai sasniegtu mērķi. Tu gribi Estevana nāvi, un tu gribi, lai es palīdzu tev viņu dabūt. Viss cits ir otršķirīgs. - Viņš brīdi klusēja. - Tu gribi kļūt par ēsmu? Labi, bet tas notiks tā, kā es to atzīšu par

vajadzīgu. Tu gribi Estevanu? Es viņu sadabūšu, bet neesmu ar mieru, ka šajā procesā kāds no mums iet bojā.

- Es negribu, lai tu viņu sadabū. Es tikai gribu, lai tu palīdzi man viņam piekļūt.

- Vai tu zini, cik miesassargu viņš tur savā tuvumā? Tu nemūžam nevarēsi viņam piekļūt.

- Vienmēr tā nebūs. Neviens nav aizsargāts visu laiku. Es to varētu, ja tu man palīdzētu.

- Jā, un pēc tam Heibins kristu panikā un sāktu rīkoties uz savu roku. Vai to tu gribi panākt?

- Nē, atrodi veidu, kā no tā izvairīties.

- Vai tu domā, ka esmu brīnumdaris?

Besai bija šķitis, ka tas ir brīnums, kad Kaldaks sameklēja lidmašīnu bāzes kuģi Džosijai.

-Tu esi attapīgs un proti panākt savu. Tas jau ir pietiekami liels brīnums. Es neesmu tik liela muļķe, lai domātu, ka varu to paveikt viena pati. Tu man esi vajadzīgs.

Kaldaks brīdi klusēja.

-Tātad tu tiešām domā mani izmantot?

Besa sarāvās.

- Jā.

-Tev jau tagad šī doma nepatīk.

- Es tikšu tam pāri. - Viņas plauksta aizskāra plāksteri uz rokas. - Tu neesi vienīgais, ko izmanto. Es tev neprasu tavas asinis.

-Taču varētu prasīt. - Kaldaks viņu nopētīja. - Bet ne šobrīd. Tāpēc, būdams patiesi uzticams kalps, es būšu noderīgs arī citādi. Ko tu ēdīsi lenčā?

Besu pārņēma atvieglojums. Līdz pat šim brīdim Besa nebija pārliecināta, ka viņš piekritīs.

- Es neesmu izsalkusi.

- Tev tik un tā jāpaēd. Tu esi kā Džosija. Tev nepieciešams atjaunot asins daudzumu.

- Tad iedod man kaut ko.

Pamājis Kaldaks devās uz virtuvi.

- Kaldak! - Kad Kaldaks pameta skatienu pār plecu, viņa brīdi klusēja, nespēdama atrast īstos vārdus. - Es neredzēju cilu iespēju. Visi zina, kas ir Estevans, bet neviens viņu neaptur. Es negribu, lai ar tevi kaut kas notiktu, bet tu esi vienīgais, kam varu uzticēties.

- Tu man uzticies? - viņš vaicāja.

-Jā.

- Nevajag, Besa. - Kaldaks nozuda virtuvē.

Trešā kauja. Besa pieņēma, ka varētu to uzskatīt par uzvaru, bet viņa tā nedomāja vis. Kaldaks uz laiku bija piekāpies, nevis padevies. Besa bija jutusi dusmas un nepatiku kūsājam zem ārējās virskārtas, un tas viņu bija apbēdinājis. Droši vien tās pašas dusmas bija likušas Kaldakam sacīt, ka viņam nevar uzticēties. Viņam varēja uzticēties. Viņa tiešām uzticējās. Viņa ne vienmēr zināja, ko Kaldaks domā, reizēm viņš bija ass un brutāli vaļsirdīgs, taču jau gandrīz no paša sākuma viņš bija atradies blakus un palīdzējis.

Es par tevi parūpēšos.

Besai nebija vajadzīgs, lai par viņu kāds rūpētos, tomēr bija tik labi nejusties vientuļai.

Tieši tagad viņa jutās pat ļoti vientuļa.

- Steiks? - Besa ar šaubām uzlūkoja savu šķīvi. - Es to visu nevaru apēst. Vismaz ne lenčā.

- Protams, vari. - Kaldaks apsēdās viņai iepretī. - Tas tev nāks par labu.

Paraustījusi plecus, viņa paņēma dakšiņu.

- Pamēģināšu.

- Es priecājos, redzot, ka tu sadarbojies.

- Mēs noslēdzām darījumu. Es turu savus solījumus.

- Cik atceros, tas vairāk izskatījās pēc šantāžas. Bet tas nekas. Semantikai nav nozīmes. Ja vien tu apēd savu stei-ku. - Viņš nogrieza kumosu no sava gaļas gabala. - Es jau arī mazliet mānījos. Man nenāk ne prātā visu savu laiku veltīt kalpošanai tev. Man pašam šis tas vēl kārtojams.

- Kas tieši?

Viņš neatbildēja.

- Neraizējies, es tevi neatstāšu neaizsargātu.

- Kas tev kārtojams?

- Es vairāk nekā divus gadus strādāju, lai nepieļautu iespēju, ka Estevans un Heibins izplata mēra bacili. Es nespēju novērst to, kas notika Tenaho. Šeit tas nenotiks. - Viņš nenolaida acis zem Besas skatiena. - Es varu saprast, kāpēc tu vēlies Estevana nāvi. Tu domā, ka es nevēlos? Man ir pašam savi iemesli, lai gribētu to pašu, ko tu. Reizēm, strādājot pie viņa Meksikā, ar lielām pūlēm spēju atturēties, lai nepadarītu viņam galu. Vai tu maz zini, cik daudz iespēju man bija to izdarīt? Būtu vajadzīga tikai viena strauja kustība. Taču es atturējos un nenogalināju viņu, un es atturēšu tevi līdz pat brīdim, kad to darīt būs droši.

Besa papurināja galvu.

Kaldaks paraustīja plecus.

- Es jau zināju, ka nav nozīmes ar tevi runāt. Brūce vēl ir pārāk svaiga. Es arī nebūtu klausījis.

-Tu teici, ka man palīdzēsi.

- Es tev palīdzēšu. Bet es mēģinu būt pret tevi godīgs. Ja viņa nāve tobrīd būs nevēlama, raudzīšos, lai tā uz laiku tiktu aizkavēta. - Viņš palūkojās uz Besas šķīvi. - Tu gandrīz nemaz neesi ēdusi. Ieēd vēl mazliet.

- Šaubos, vai pašlaik spēšu norīt kaut kumosu. Varbūt mēs varētu iegriezties kādā restorānā, kamēr būsim pilsētā.

Kaldaks pārsteigumā iepleta acis.

- Pilsētā?

- Mēs dosimies pastaigā pa Franču kvartālu. Mēs iziesim katru dienu, bet katru reizi citā laika un dosimies uz citu vietu. Esmu dzirdējusi, ka nedrīkst izpaust paradumus. Tā ir liela kļūda.

- Mēs neiesim laukā no šā dzīvokļa.

- Ne, iesim gan. Es gribu, lai Estevans zina, ka esmu šeit un domāju šeit palikt.

- Bravūra var tevi nogalināt.

- Tā nav bravūra. Arī šeit, dzīvokli, es neesmu drošībā, vai ne?

-Tu esi nesalīdzināmi lielākā drošībā nekā uz ielas.

-Atbildi uz manu jautājumu!

Visbeidzot viņš pamāja.

- Ja izmanto smadzenes, vienmēr atrodas kāda iespēja. Piemēram, elektriskais lādiņš, indīga čūska kanalizācijas caurulē. - Kaldaks paraustīja plecus. - Ja viņi grib likt lietā ārkārtējus paņēmienus, pietiek ar nelielu šāviņu, lūk, pa to logu.

-Te nu bija drošības pasākumi!

- Kādēļ mēs, pēc tavam domām, gribam dabūt tevi projām no šejienes?

-Tas tikai ir jautājums par relatīvu drošību. Ja mēs paliekam ieslēgušies šajās četrās sienās, viņi sāks domāt, kā dabūt mani no šejienes ārā. Ja viņi domās, ka es kaut kur ārpusē būšu vieglāks mērķis, viņi var pagaidīt.

- Varbūt. Vai tu gribi tāpēc riskēt ar savu dzīvību?

- Jā. Tas ir labāk nekā slēpties un gaidīt, kad viņi atnāks man pakaļ. Labāk es iešu pakaļ viņiem.

-Tev nav dota tāda priekšrocība. Viņi vismaz zina, kā tu izskaties.

- Bet man esi tu, kas mani aizsargās. Tā, lūk, Kaldak.

- Lieliski, vienkārši lieliski, - viņš sacīja. - Vēl kaut kas?

- Jā, es gribu, lai Eds Kacs un Epidēmiju apkarošanas centrs zvanītu pa manu telefonu.

- Nav šaubu, ka to noklausās.

- Es gribu, lai Estevans zina, ko mēs darām. Lai tas viņam neliek mieru. Lai viņš nervozē.

- Viņš nav vienīgais, ko tu padari nervozu.

- Tu pārdzīvosi. - Ziņkāres mākta, viņa apvaicājās: - Vai tu esi kādreiz ielaidis čūsku kanalizācijas caurulē?

- Nē. Man no viņām bail. Bet visi jau nav tādi zaķapastalas kā es.

- Tu mani nomierināji.

-Tu man vaicāji. Ja gribi mieru, ļauj, lai es tevi aizvedu uz drošu patvērumu Ziemeļkarolīnā.

Besa noraidoši papurināja galvu.

- Es jau nemaz necerēju. Tātad mēs parādāmies un ļaujam, lai viņi ierauga, ka nav vērts izvēlēties par mērķi dzīvokli. Vai ir kāda vieta, uz kurieni tu īpaši gribētu iet?

Besa nekavējoties atbildēja:

- Zontāga veikals.

Kaldaks pavērās viņā ar jautājošu skatienu.

-Tas ir labākais fotopreču veikals visā pilsētā. Man jānopērk jauns fotoaparāts.

Zontāga veikala skatlogā izliktais fotoaparāts tūdaļ pat saistīja Bcsas uzmanību.

- Kaut tu ar tādu skatienu būtu lūkojusies uz steiku, ko es tev pagatavoju lenčam, - sacīja Kaldaks. - Tajā jaušama rijība. Nepārprotama rijība.

Viņam bija taisnība. Besa tik tikko spēja sagaidīt, kad varēs to paturēt rokās.

-Tas ir labs fotoaparāts. Tieši tas, kas vajadzīgs.

- Vai iepriekšējais bija tāds pats? - vaicāja Kaldaks.

Viņa pakratīja galvu.

- Iepriekšējais bija “Hasselblad”. Man ir vēl citi fotoaparāti, bet tas bija mans mīļākais.

- Vai tu negribi to aizstāt ar tādu pašu modeli?

- Nē, tas nav aizslājams. Ar to fotoaparātu es dzīvoju astoņus gadus. Tas bija gluži kā sens draugs. Senus draugus nevar aizstāt tikai tāpēc, ka tie vairs nav blakus. - Tāpat kā neviens nevar aizstāt māsu. To iedomājoties, atkal kļuva sāpīgi, bet, steigšus aizgainījusi atmiņas, Besa devās uz veikala ieeju. - Tāpēc atliek tikai atrast jaunu draugu ar lieliskām īpašībām un cerēt uz to labāko. Es tūdaļ atgriezīšos.

Kaldaks viņai sekoja.

- Kur iesi tu, tur iešu ari es.

Visu ceļu no paša dzīvokļa viņš bija turējies Besai blakus kā pielīmēts.

- Es šaubos, ka iekšpusē mani kāds gaida, lai uzbruktu.

- Viss var gadīties. Tu esi fotogrāfe bez fotoaparāta. Šis ir labākais fotopreču veikals pilsētā. Ideāla sakritība. - Atvēris Besai durvis, Kaldaks ieskatījās veikalā. - Neviena klienta. Tiklīdz kāds ienāk un tev tuvojas, atkāpies. Neļauj nevienam sev pieskarties. Pilnīgi pietiek ar kniepadatas dūrienu.

- Nākamajā nedēļā sākas lielais karnevāls. Franču kvartālā būs grūti izvairīties no pieskārieniem. Tev vajadzēs mani uzmanīt kā aizsargam futbolbumbu.

-Tad es tevi arī uzmanīšu. Bet tu man palīdzēsi, labi?

- Par to tu vari nešaubīties, - viņa izklaidīgi atteica, atskatīdamās uz skatlogā izlikto fotoaparātu. Besu bija pārņēmusi pazīstamā aizrautība, un uz mirkli viņa jutās vainīga. Emīlija to bija saukusi par apsēstību, un viņa tikai šorīt bija Emīliju apglabājusi. Vai viņai vajadzētu just šo...

- Vai tu labāk atgrieztos dzīvoklī un iespiestos pašā tālākajā kaktiņā? - strupi noprasīja Kaldaks, nenolaizdams skatienu no viņas sejas. - Vai to Emīlija no tevis būtu gribējusi?

Emīlija būtu gribējusi, lai Besa dzīvo un priecājas par dzīvi. Emīlija nebija sapratusi Besas aizraušanos, bet viņa nekad nebūtu gribējusi, lai Besa iztiek bez tā, kas viņu dara laimīgu. Patiesībā viņa būtu turējusies pretī katram, kas Besai to liegtu. Lai gan pati daudz ko bija liegusi. Besa gandrīz varēja sadzirdēt māsas balsi...

Viņa apņēmīgi devās uz letes pusi.

- Nē, to Emīlija nebūtu gribējusi, un arī es to negribu.

- Tu glāsti šo fotoaparātu tā, it kā tas būtu suns, - sacīja Kaldaks, atverot Besai veikala durvis.

- Es tikai sāku to izjust. Un sajūta atgādina vācu aitu suni. Nekādā ziņā ne zelta retrīveru. Mums bija zelta retrī-vers, kad es vēl biju maza, un, jāsaka, Saimons bija mīļš, bet neaprakstāmi dumjš. - Besa noglāstīja fotoaparātu, kuru bija iekārusi kaklā. - Šis aparāts ir gudrs, ļoti gudrs.

- Jauns draugs?

Viņa pakratīja galvu.

- Vēl ne. Vēl tas ir tikai paziņa. Taču es domāju, ka mēs saradīsim. - Viņi jau sāka sarast. Besa juta aizvien pieaugošu parcizuma, pilnības apziņu. Viņa pacēla aparātu, nostādīja fokusu uz balkonu otrā ielas pusē un noklikšķināja slēdzi. - Labs aparāts.

- Tad es priecājos, ka tev izdevās to atrast. - Kaldaks saņēma viņas elkoni. - Mums laiks atgriezties dzīvoklī. Mēs diezgan ilgi esam atradušies uz skatuves.

Gara auguma klauns ar zaļiem matiem žonglē uz stūra.

Fokuss.

Kadrs.

Veca ubadze krāsotiem vaigiem un biezās zeķēs sēž uz soliņa alejas malā.

Fokuss.

Kadrs.

Muzikants apmetnī un rūtainā kreklā spēlē vijoli Karaliskās ielas vidū.

Fokuss.

Kadrs.

- Ja tu nepārtraukti apstāsies, mēs līdz rītam netiksim dzīvoklī, - sausi noteica Kaldaks.

- Paklau, man jāiesildās. - Viņa vēlreiz nofotografēja klaunu. - Turklāt pasaulē nav fotogēniskākas vietas par Nūorleānu. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc es pārcēlos dzīvot uz šejieni. Šeit ir viss. ko es vēlos. Vari noiet vienu kvartālu jebkurā virzienā un atrast kadru, kas runā pats par sevi.

- Ja vien tas tevi neskar personiski. - Kaldaks neizlaida no acīm pūli, kas drūzmējās viņiem apkārt. - Mani neatstāj sajūta, ka tu nefotografē sava prieka pēc.

- Viņš taču varētu būt šeit, vai ne?

- Iespējams, ka viņš ir kaut kur tuvumā.

- Tad var gadīties, ka es viņu nofotografēju.

- Vai tādēļ tu šodien nopirki fotoaparātu?

- Nē. - Viņa pameta skatienu uz Kaldaku. - Bet es domāju, ka tu atzinīgi novērtēsi manu ideju.

- Piedod! - Kaldaks nenovērsa skatienu no trim pusaudžiem, kas gāja viņiem pa priekšu. - Droši vien es šodien esmu mazliet nervozs.

Nemaz nebija tik viegli padarīt Kaldaku nervozu, Besa n od re bi nādamās nodomāj a.

- Es šaubos, ka tavs slepkava ir viens no šiem pusaudžiem.

- Varētu būt. Jebkurš var būt. Varu saderēt, ka viņš ir šeit un mūs novēro. Nekad nevar pateikt.

- Nē, var pateikt. - Besa bija fotografējusi slepkavas. Somālijā, Horvātijā, mazu puisēnu slepkavu Čikāgā. Taču viņa nekad nebija fotografējusi nevienu, kas būtu gribējis noslepkavot viņu pašu.

Parādi viņus.

Paceļot fotoaparātu, viņas rokas mazliet drebēja.

Fokuss.

Kadrs.

Besa bija viņu nofotografējusi.

De Salmo nolūkojās pakaļ Greidijai un Kaldakam, kamēr abi nozuda aiz stūra.

Besa bija nofotografējusi viņu pilnīgi negaidot. De Salmo nebija gaidījis, ka viņa staigās apkārt fotografējot. Ņemot vērā, ka Greidijas apsardze bija tik cieša, De Salmo domāja, ka viņu turēs aiz septiņiem zīmogiem. Viņš jau bija sācis plānot, kā iekļul dzīvoklī.

Iedomības pūslis Kaldaks droši vien uzskatīja, ka pietiek ar viņa klātbūtni, lai atbaidītu uzbrucējus. Muļķīga iedoma. Uzdevums nebūs nemaz tik grūti izpildāms, kā domāja Estevans. Viegli nākusi naudiņa.

Taču De Salmo uztrauca, ka Greidija bija viņu nofotografējusi.

XII

Pie Bcsas dzīvokļa durvīm uz kāpnēm sēdēja kāds vīrietis.

Redzot, ka Besa sastingst, Kaldaks steidzās paskaidrot:

- Viss kārtībā. Tas ir Jaels. Es liku Remzijam sūtīt Jae-lu šurp, tiklīdz viņš nonāk Savienotajās Valstīs.

- Atgriežaties no jaukas pastaigas? - Jaels Neblels piecēlās kājās un pastiepa sveicienam roku. Viņš runāja ar gandrīz nemanāmu akcentu. - Nav brīnums, ka Remzijam trīc bikses.

Spiežot Jaela roku, Kaldaks pasmaidīja.

- Es labprāt maksātu, lai redzētu tādu skatu. Priecājos, ka esi ieradies. Besa Greidija. Jaels Neblets.

Besa nomurmināja kaut ko pieklājīgu. Šis cilvēks bija meklējis Emīliju, atradis kalnos viņas kapu. Jaelam Neble-tam tuvojās četrdesmit, viņam bija zaļas acis, īsi, brūni mati un slaids, spēcīgs augums.

- Es nebiju drošs, ka tu pametīsi Meksiku, - sacīja Kal-daks. Atslēdzis durvis, viņš ielaida pārējos dzīvoklī.

- Man tur vairs nebija īpaši daudz, ko darīt. Estevans ir pazudis no redzesloka. Viņš atstājis zīmīti, pieprasot oficiālu atvaļinājumu veselības uzlabošanai. Pēc mūsu domām, viņš ir izbraucis no valsts.

’ - Velns! Kad?

- Vakar. - Pievērsis skatienu Besai, viņš klusu noteica: - Izsaku visdziļāko līdzjūtību par māsas nāvi. Es mēģināju sazināties ar Kaldaku, lai viņš jūs brīdinātu, bet Estevans pasteidzās pirmais. Viņš bija visu izplānojis un nokārtojis un tikai tad sūtīja savus vīrus ekshumēt jūsu māsu.

- Brīdinājums nebūtu palīdzējis. - Nekas nebūtu palīdzējis, bet Besa bija pateicīga par viņa pūlēm. Viņai radās iespaids, ka Jaels vienmēr ir laipns. - Paldies, Nebleta kungs!

- Jaels. - Viņš uzrunāja Kaldaku: - Tu domā, ka viņš devies uz šejieni?

- Vēl ne. Gandrīz vai vēlos, kaut viņš būtu devies uz šejieni. Varu saderēt, ka viņam ir kārtojamas citas lietas.

Jaels saviebās.

- Cerēsim, ka ne. Cik tuvu viņš ticis problēmas atrisinājumam?

- Pārāk tuvu. Panākts, ka bacilis darbojas gandrīz tieši tā, kā viņi to vēlējušies. Estevans var dot triecienu jebkurā laikā. Iespējams, ka tāpēc viņš pametis Meksiku. Bez iemesla viņš to nebūs darījis.

- Estevans ir nozudis? - noprasīja Besa. - Kā tas varēja notikt? Vai tad viņu nenovēroja?

- Droši vien viņš savu nozušanu plānojis ilgu laiku, -atbildēja Jaels. - Viņš iegāja kādā ēkā uz Paseo de la Reforma un vairs no tās neiznāca.

-Tas nedrīkstēja notikt, - sacīja Kaldaks.

- Piekrītu, - atteica Jaels. - Bet tā notika.

- Un ko teica Remzijs?

- Labāk paprasi, ko viņš neteica. Viņš kliedza ar putām uz lūpām. Nosūtīja pēc Peresa, Estevana sekretāra, lai izdarītu uz viņu spiedienu. Taču es šaubos, ka viņam kas zināms. Remzijs nezina, uz kuru pusi mesties. - Viņš uzsmaidīja Besai. - Ziniet, palikdama šeit, jūs visus esat izsitusi no līdzsvara.

Besa neatbildēja uz viņa smaidu.

- Jo sliktāk. Tas varbūt ir vienīgais veids, kā piekļūt Es-tevanam. Jūs viņu nespējāt izsekot pat tad, kad viņš bija jūsu acu priekšā.

Jaels sarāvās.

- Taisnība. - Viņš pievērsās Kaldakam. - Glāb mani! Uzmet viņai vienu no saviem šaušalīgajiem skatieniem.

- Tev ir pašam savi. Uz Besu tie neatstāj nekādu iespaidu.

-Tiešām ne? - Viņš palūkojās uz Besu. - Interesanti. -Viņš no jauna pasmaidīja. - Tādā gadījumā - vai drīkstu izpelnīties jūsu žēlastību un palūgt tasi kafijas? Ierados šurp taisnā ceļā no lidostas.

Besa pamāja.

-Tūdaļ uzvārīšu. Ja apsolāt, ka tas nav iegansts, lai dabūtu mani laukā no istabas un varētu runāt ar Kaldaku zem četrām acīm.

- Patiesībā ir gan.

Viņš atgādināja bērnu, kurš pieķerts, čiepjot cepumus no saldumu trauka, un šoreiz Besa atskārta, ka smaida.

-Tad pats varat vārīt sev kafiju. Nekādu noslēpumu!

- Labi, es tikai gribēju pasargāt jūs no uztraukumiem. -Viņš pameta skatienu uz Kaldaku. - Remzijs domā, ka viņam zināms, kuru cilvēku Estevans sūtījis kā slepkavu. Kāds no informatoriem pastāstījis vietējai policijai, ka De Salmo esot pilsētā.

- Tātad slepkava ir De Salmo, - noteica Kaldaks. - Esmu par viņu dzirdējis.

- Bet tu viņu nekad neesi redzējis?

- Vienu reizi. Romā - no attāluma.

- Viņš prot savu darbu?

- Pat ļoti labi.

-Tu nespētu viņu pazīt? - vaicāja Besa.

- Domāju, ka ne, - atbildēja Kaldaks, vērsdamies pie Jaela. - Vai Remzijs man var sadabūt viņa fotogrāfiju?

Jaels pakratīja galvu.

- De Salmo nav policijas uzskaitē.

- Kā tas var būt? - vaicāja Besa.

Jaels paraustīja plecus.

- Viņš uzradās pirms trim gadiem gluži kā no zila gaisa. Vārds, iespējams, ir viltots, bet to nav iespējams pārbaudīt. Mums nav pilnīgi nekādas informācijas par šo cilvēku.

Tātad slepkavam ir vārds, nodomāja Besa. Viņam nebija sejas, bet viņam vismaz bija vārds. Marko De Salmo.

Jaels pievērsās Kaldakam.

- Tu lūdzi man pirms aizbraukšanas no Meksikas savākt papildu informāciju par Estevanu, bet man neizdevās atklāt neko vairāk par to, ko tu jau zini.

- Nolādēts! - sacīja Kaldaks. - Es cerēju panākt kādu skaidrību.

- Un kas tev jau zināms, Kaldak? - vaicāja Besa.

- Viņš uzaudzis Mehiko graustos - viens no divpadsmit bērniem ģimenē. Viņa tēvs bijis melnstrādnieks. Mēs sameklējām sociālo darbinieci senjoru Damiresu, kura apkalpoja rajonu un bija pazīstama ar šo ģimeni. Senjora pastāstīja, ka viņiem nekad nav bijis pietiekami pārtikas un ģimene dzīvojusi divistabu būdelē saspiesti kā sardīnes. Graustos saimniekoja žurkas, un astoņu gadu vecumā Es-tevanu divas reizes vienā mēnesī žurkas tik pamatīgi apstrādājušas, ka viņu nācies vest uz klīniku.

-Tikai viņu? Bet pārējos bērnus?

- Nē, acīmredzot žurkām paticis mazais Estevans.

- Jauki.

-Taču viņa apstākļi uzlabojās. Nākamajā mēnesī nomiris Estevana brālis Domingo, un viņam vairs nenācies gulēt uz grīdas. Viņš iekārtojies brāļa gultā. Pēc tam nomirusi viņa vecākā māsa, un piepeši ģimenei gadījies vairāk pārtikas.

- Kāpēc viņi nomiruši?

- No saindēšanās ar ēdienu.

- Estevans?

- Varbūt. Taču sociālā darbiniece sacīja, ka saindēšanās ar ēdienu graustos bijusi ļoti parasta parādība. Kad ir tik maz pārtikas, bērni ēd visu, kas pagadās. - Viņš mirkli klusēja. - Taču pat tad, ja Estevans nebija vainīgs, viņš droši vien aptvēra, cik labi būt vienīgajam bērnam.

- Vai bija vēl citi nāves gadījumi?

- Nākamajos piecos gados nomira trīs māsas un četri brāļi.

-Kā?

- Vieni saindējās ar pārtiku, divi noslīka, divi nodurti tumšā alejā.

- Sociālajai darbiniecei neradās nekādas aizdomas?

- Līdz brīdim, kad sākta izmeklēšana, ne. Patiesībā senjora pat bija mazliet sašutusi, ka izvaicājam viņu par Este-vanu. Senjora Damiresa viņu dievina. Viņa raksturoja Es-tevanu kā pieklājīgu, uzcītīgu puisēnu. Skolā viņš nebija kavējis nevienu dienu - tajās aprindās tas ir ārkārtīgs retums. Viņš sūri grūti cīnījās, lai izkļūtu no padibenēm, un sešpadsmit gadu vecumā iestājās armijā. Vietējā mēroga varonis. Dievs zina, ka tādu viņas praksē nav daudz.

- Vai viņa vecāki vēl dzīvi?

- Tēvs gājis bojā zemestrīcē, kad Estevanam bijis divpadsmit gadu. Māte ievainota tajā pašā reizē, bet viņa nodzīvojusi vēl trīs gadus.

- Viņam vēl ir divi dzīvi brāļi vai māsas?

- Brālis nomiris pirms astoņiem gadiem. Māsa Marija piecus gadus kā precējusies ar ģenerāli Pedro Karmindaru. Viņai ir divdesmit viens gads, bet viņam - sešdesmit deviņi. Estevans viņus iepazīstinājis, kad strādājis pie Karmin-dara.

- Vai tu mēģināji sazināties ar māsu?

- Viņa ne ar vienu nerunās par Estevanu. Viņa dzīvo vienās izbailēs.

- Varbūt tas saglabājis viņas dzīvību.

- Gribi pamēģināt viņu izmantot? - vaicāja Jaels.

- Pret Estevanu? - Kaldaks pakratīja galvu. - Nav īstais kalibrs. Turklāt viņa tik ilgi ir izdzīvojusi, ka būtu žēl tagad riskēt ar viņas turpmākajām izredzēm.

- Mans Dievs, vai es patiešām būtu dzirdējis līdzjūtīgu noti? Tu droši vien kļūsti mīksts, Kaldak. - Jaels pievērsās Besai. - Nav brīnums, ka viņš nespēj jūs iebiedēt. Viņš pārvēršas par mīkstmiesi.

- Es tā vis neteiktu, - Besa sausi atteica. - Tagad, ja esat beiguši, es iešu gatavot kafiju.

Jaels pacēla roku ar plaukstu uz priekšu.

- Zvēru.

Besa iegāja virtuvē un atvēra skapīša durvis.

Žurkas, kas grauž dzīvu miesu... aina bija atbaidoša, bet doma par mazu puisēnu, savu māsu un brāļu slepkavu, šķita vēl šaušalīgāka. Cēloņi un sekas.

Lūk, kā radās briesmoņi.

- Izskatās, ka viņa tīri labi turas. - Jaela skatiens bija pievērsts virtuves durvīm, aiz kurām pirms mirkļa bija nozudusi Besa. - Dzelzs lēdija?

- Reizēm, - atteica Kaldaks. - Visādā ziņā viņa ir dzīvotāja.

- Nē, ja viņa paliks šeit.

- Viņa nebrauks projām.

- Un tu neļausi Remzijam rīkoties ar viņa metodēm?

- Dieva dēļ, es nedomāju apieties ar viņu kā ar dzīvnieku, - viņš stingri noteica. - Viņa ir pelnījusi labāku attieksmi.

Jaela lūpas savilkās neskanīgam svilpienam.

- Izskatās, ka tev radusies problēma. Nāksies aizvadīt velnišķīgi daudz laika, turot Remziju drošā attālumā no viņas.

- Domā, ka es to nezinu? Remzijs ir gandrīz tikpat bīstams, cik De Salmo. Tāpēc es gribēju, lai tu būtu blakus. -Viņš mirkli klusēja. - Var gadīties, ka man šad tad viņa būs jāpamet. Es gribu, lai arī tādās reizēs viņa būtu aizsargāta.

- Viņa ir vērtīga. Remzijs parūpēsies par viņas drošību.

- Es šaubos, vai Remzijs to izdarīs, kā nākas. Viņam rūp vienīgi tas, lai Besa būtu Epidēmiju apkarošanas centra rīcībā. Tev es uzticos.

Jaels pakratīja galvu.

- Ne jau tādēļ mani šurp atsūtīja. Man darāms savs darbs.

-Tavs darbs ir Estevans. Viņš var uzrasties Nūorleānā.

- Un var arī neuzrasties.

- Besa ir atslēga. Pat ja mēs dabūjam rokā Estevanu un Heibinu, kurš var apgalvot, ka mēra baciļa mutantā forma nenonāk kādās citās rokās? Viņai jāpaliek dzīvai, līdz mēs atradīsim vakcīnu šai slimībai. Tu loti labi zini, ka tava vai-dība ir līdz nāvei nobijusies no mēra.

Jacls negribīgi pamāja.

- Labs arguments.

- Pietiekami labs?

- Es palikšu... uz kādu laiku.

Kaldaku pārņēma atvieglojuma vilnis.

- Tev viņa patīk. - Jaels pētīja viņa sejas izteiksmi. - Viņa nav tikai biļete lidojumam laukā no nepatikšanām.

- Viņa to nav pelnījusi.

- Nevainīgiem garāmgājējiem itin bieži nākas ciest.

- Viņa ir daudz pārdzīvojusi. Es gribu viņu pasargāt.

- Kafija. - Ienāca Besa ar paplāti. Ievērojusi pēkšņo klusumu, viņa sarauca pieri. - Jūs runājāt.

- Neko tādu, kas jūs varētu interesēt, - sacīja Jaels. - Es tikai pārliecināju Kaldaku, ka, kļuvis par mīkstmiesi, viņš vairs neder jums par sargu. Vai neiebildīsiet, ja es viņam laiku pa laikam palīdzēšu?

- Nekādā ziņā! - Nolikusi paplāti uz galda, Besa salēja kafiju. - Taču tas šķiet visai nepateicīgs darbs. Kaldaks apgalvo, ka pat šeit es neesot drošībā. - Besa pameta uz viņu skatienu. - Turklāt viņš atsakās pasargāt mani no čūskām kanalizācijas caurulē. Kāds gan no viņa labums?

- Jā, jā, vecais triks ar indīgo mambu kanalizācijas caurulē, - pasniegdamies pēc kafijas tases, nopietni piekrita Jaels. - Man tas ļoti labi padodas. Taisni jābrīnās, ko tik visu var iemācīties, skatoties Džeimsa Bonda filmas.

- Te ir tikai divas tasītes, - norādīja Kaldaks.

- Es negribu dzert kafiju. - Besa šķērsoja istabu. - Iešu uz savu laboratoriju attīstīt šodien uzņemto filmiņu. - Viņa savilka uzacis. - Ja vien tu nevēlies pārbaudīt, vai kanalizācijas caurulē nav kāda mamba.

- Pārbaudi pati, - rāmi noteica Kaldaks. - Un, ja kādu atrodi, pasauc Jaelu.

Laboratorijas sarkanīgajā gaismā sejas uz negatīviem šķita savādas un draudīgas.

Tur bija redzami klauni, muzikanti un tūristi. Līdzīgas fotogrāfijas Besa Franču kvartālā bija uzņēmusi simtiem reižu, bet šāda neomulīga sajūta viņai radās pirmoreiz.

Viena no šīm sejām taču varēja piederēt viņas slepkavam.

Viena no šīm sejām varbūt vēroja viņu todien apglabājam māsu.

Piepeši Besas acis sāka dedzināt asaras.

Nolādēts! Viņa bija jutusies ciešami, gandrīz normāli, un piepeši nezin no kurienes bija uzpeldējušas atmiņas par Emīliju. Vai tā būs vienmēr?

- Kāpēc tāda steiga? - vaicāja Kaldaks, kad Besa pēc divdesmit minūtēm iznāca no tumšās istabas. - Kas, tavuprāt, bija tajā filmiņā?

- Iespējams, ka nekas. Man nepatīk neattīstītas filmas. Es vienmēr baidos, ka ar tām kaut kas notiks.

- Kā Dan zarā?

Pamājusi viņa aplaida skatienu dzīvoklim.

- Kur ir Jaels?

- Viņš devās paskatīties, vai neizdosies noīrēt dzīvokli kaut kur tuvumā.

-Tuvojoties Lielajam karnevālam, tas šķiet maz ticams.

- Bet Jaels ir ļoti neatlaidīgs.

- Tāpat kā tu.

Kaldaks papurināja galvu.

- Mēs ar Jaelu nepavisam neesam līdzīgi. Viņam ir daudz pieļāvīgāks un maigāks raksturs.

- Pieļāvīgāks?

- Pirms vairākiem gadiem viņa sieva Telavivā iekāpa nepareizā autobusā. Viņa devās ciemos pie mātes. Autobuss uzgāja gaisā, pirms viņa nokļuva līdz galamērķim. To uzspridzināja palestīniešu teroristi.

- Šausmīgi!

- Vēl viens nevainīgs aculiecinieks. Bet šķiet, ka pasaule mūsdienās par mērķi izraugās tieši nevainīgus garāmgājējus. Viņus ir vieglāk nogalināt. - Viņš paraustīja plecus. - Jaels spēja ar to samierināties. Pirms sešiem gadiem viņš apprecējās vēlreiz. Tagad viņam ir dēls.

- Man viņš patīk.

- Man arī. - Kaldaks palūkojās uz Besu. - Taču tas neattur mani nostādīt viņu starp tevi un Estevanu.

Kaldakā piepeši jaušamā spriedze lika viņai justies neomulīgi.

- Asins paraugu dēļ.

- Protams. - Viņš novērsās. - Asins dēl.

* *

Besas neomulība pieauga.

- Es eju gulēt. Šī bija gara diena. Vispirms es vēlētos piezvanīt dakterim Kenvudam. Vai drīkstu izmantot tavu portatīvo telefonu?

Kaldaks pasniedza viņai prasīto.

- Pasaki man, ja viņai rodas kāda problēma, labi?

Pamājusi Besa devās uz guļamistabas pusi. Viņa cerēja, ka Džosijai nebūs nekādu problēmu. Viss cits bija viena vienīga neveiksme. Lūdzu, Dievs, kaut vismaz Džosijai klātos labi! Pie durvīm viņa apstājās.

- Vai šovakar tev vajadzēs paņemt paraugu?

- Nē. Varbūt rīt.

- Labi, ja tu gadījumā pārdomā, pasaki...

- Pie joda, es jau tev teicu, ka nevajag.

Besa kā aizsargādamās pameta augšup plaukstas.

- Labi. Labi! - Viņa aizvēra aiz sevis durvis, atbrīvodamās no Kaldaka klātbūtnes. Šobrīd viņai to tikai vajadzētu kā aizkaitinātā Kaldaka lamāšanos. Iebāzusi roku somiņā, viņa sameklēja doktora Kenvuda numuru un steidzīgi piezvanīja.

Pēc desmit minūtēm viņa atdeva Kaldakam tālruni.

- Es nesazvanīju dakteri Kenvudu, bet runāju ar galveno māsu. Džosija veseļojas.

- Labi. Kur ir fotogrāfijas, ko tu attīstīji?

- Vēl aizvien laboratorijā. Kāpēc tu vaicā?

- Es gribēju tās papētīt un paskatīties, vai kādu nepazīšu.

- Tu domā, ka tas būtu iespējams?

- Mēs, slepkavas, piederam pie mazas un izmeklētas grupas. Tāda iespēja pastāv.

- Nerunā muļķības! Tu neesi... tāds kā viņi.

- Tu kļūdies. Pavaicā Remzijam. Viņš mani apmācīja astoņus garus mēnešus, lai būtu drošs, ka no manis iznāk ļoti labs slepkava. - Kaldaks devās uz laboratorijas pusi. - Ej gulēt! Es apsolu, ka neko neaiztikšu.

- Kāpēc viņš tevi apmācīja?

-Tāpēc, ka es viņam prasīju.

- Kādēļ?

- Vai tam ir kāda nozīme?

- Jā, ir gan. - Besa īsti nezināja, kāpēc, bet viņai tas bija ļoti svarīgi. - Viņš pieminēja... - Viņa mēģināja atcerēties. - Nakoa. Kas ir Nakoa?

Kaldaks brīdi klusēja, un Besa domāja, ka viņš neatbildēs. Tomēr pēc laiciņa viņš ierunājās.

- Nakoa bija vēl viens Tenaho. Tas bija ASV bioloģisko pētījumu centrs, kas atradās uz niecīgas saliņas Klusā okeāna dienvidu daļā un bija radīts, lai izstrādātu vakcīnas pret iespējamā bioloģiskā kara ieročiem. No vienas ceturtā līmeņa laboratorijas izkļuva rets vīruss. - Viņa seja bija neizteiksmīga. - Visi nomira. Neviens neizdzīvoja.

Besa apjukusi viņā nolūkojās.

- Pilnīgi visi?

Kaldaks pamāja.

- Vīruss iekļuva centrālajā gaisa kondicionēšanas sistēmā, kas apkalpoja gan laboratorijas, gan centrā strādājošo zinātnieku privātos mitekļus. Četrdesmit trīs vīrieši, sievietes un bērni.

- Un Estevanam bija ar to kāds sakars?

- Jā gan. Tolaik mēs nezinājām, kurš ir vainīgais, bet vēlāk izrādījās, ka Estevans algoja vienu no zinātniekiem, kas strādāja uz salas. Dženingss kontrabandas ceļā piegādāja Estevanam dažādas baktērijas, savukārt viņš tās pārdeva Sada-mam Huseinam. Taču Remzijs sāka nojaust, kas par lietu, tāpēc Estevanam vajadzēja iznīcināt pierādījumus un apturēt pētījumus. Izsējis vīrusu, Dženingss aizbēga un paslēpās. Taču Remzijs neuzdrošinājās vairs nevienu sūtīt uz salu, lai turpinātu pētījumus, jo tas bija pārāk bīstami. Tādējādi uz šīs salas vismaz piecdesmit gadu nebūs nekādas dzīvības.

Vīrieši, sievietes, bērni - viņu visu nāvē vainojams Estevans.

- Kāpēc es nekad par to neesmu dzirdējusi?

- Mēs noklusējām šo faktu. Tas nebija pārāk grūti. Centrs bija ļoti slepens, un neviens tik un tā negribēja atzīt, ka tas vispār pastāvējis.

- Noklusējāt?

-Tevi pārņem šausmas? Es zinu, cik ļoti tu ienīsti tādas lietas, bet otrreiz es rīkotos tāpat. Mēs nezinājām, kas par to atbildīgs, un mums vajadzēja to noskaidrot. Pagāja trīs gadi, iekams es nonācu līdz Estevanam. Es izsekoju Dže-ningsam un atradu viņu Lībijā. Pirms nāves Dženingss noveda mani pie Estevana un Heibina.

- Vai tu biji viens no zinātniekiem, kas strādāja Nakoa?

-Jā.

- Taču tu esi dzīvs.

- Es biju Vašingtonā ar atskaiti. Kad atgriezos, viss bija beidzies. Remzijs tikās ar mani Taiti, lai pavēstītu jaunumus.

Viņa balss bija mierīga, vienaldzīga. Tikpat labi viņš būtu varējis runāt par valūtas kursu, taču vienaldzība bija tikai maska. Nu jau Besa viņu pazina diezgan labi, lai to saprastu.

- Izsaku līdzjūtību.

- Tev nav jāizsaka līdzjūtība. Tas bija sen. Es toreiz biju pavisam cits cilvēks.

- Muļķības!

Viņš tikko jaušami pasmaidīja.

- Tu man netici?

- Es ticu, ka tu pašaizsardzības dēļ slēpies aiz nolieguma, tāpat kā visi citi cilvēki.

- Varbūt tev taisnība, - Kaldaks gurdi noteica. - Es zinu, ka aizvien grūtāk kļūst visu laiku zināt, kas ir pareizi un kas nepareizi. Agrāk bija daudz vienkāršāk. Atriebties Estevanam bija pareizi. Viss pārējais bija nepareizi. - Viņš ieskatījās Besai acīs. - Tieši tā tu pašlaik jūties, vai ne?

- Jā, tieši tā es pašlaik jūtos.

- Vai drīkstu tev uzdot hipotētisku jautājumu? Ja arī Džosijai būtu jāmirst, lai tiktu nogalināts Estevans, vai tu to pieļautu?

- Vai tu esi traks? Tu taču zini, ka nepieļautu.

- Tad ar tevi nav gluži tik slikti, kā bija ar mani. Vienu bridi es pat biju ar mieru, lai visa pārējā pasaule aiziet bojāja vien es dabūju rokā Estevanu.

Besa pakratīja galvu.

- Nē, tu nebūtu vis ar mieru.

- Tava ticība ir aizkustinoša, bet nevietā. Es biju īsts sātana iemiesojums un pašlaik...

- Žēlīgais Dievs, es nemaz nesaku, ka tu esi eņģelis. Tu gluži vienkārši neesi briesmonis. Es arī neesmu. Este-vans ir briesmonis.

- Ceru, ka tev taisnība.

- Vari man ticēt.

Iegājusi guļamistabā, viņa aizvēra durvis. Viņai vajadzēja ieiet dušā un doties pie miera, un aizmirst visu. Viņai nebija vajadzīgs vēl arī Kaldaka stāsts, lai pieliktu punktu šāsdienas šausmām. Taču viņa pati bija uzprasījusies. Nē, viņa bija pieprasījusi. Viņa bija gribējusi zināt. Kāpēc tas viņai bija tik svarīgi?

Iespējams, tā bija tikai ziņkārība. Kaldaks bija kļuvis par viņas dzīves svarīgu un neatņemamu sastāvdaļu. Kaldaks palīdzēja saglabāt viņas dzīvību. Dabiski, ka viņa gribēja zināt, kāpēc viņš to dara.

Kaldaks izklāja fotogrāfijas uz galda.

Viņš it kā mēģināja pazīt kādu masku ballē.

Klauns ar biezu grima kārtu uz sejas, muzikants parūkā ar vijoli, veca ubadze ar biezu plīvuru. Pat vienam no pusaudžiem bija Dārta Veidera maska.

Slepkava varēja būt jebkurš no viņiem un neviens. Sasodīts, kā lai viņš to zina?

Pēti viņus. Ķermeņa stāvoklis, sejas izteiksme varēja pamodināt atmiņā neapzinātus tēlus.

Apsēdies pie galda, Kaldaks sāka pētīt fotogrāfijas.

Epidēmiju apkarošanas centrs, Atlanta

- Ej nosnaudies, Ed!

Eds Kacs pacēla skatienu un ieraudzīja sev blakus stāvam Donovanu.

-Tūdaļ. Gribu tikai vēl izdarīt vienu analīzi. Nesaprotu, kas šeit par vainu. Antivielām vajadzētu nomākt mēra bacili, bet tas nenotiek.

-Tu sacīji, ka pirmais tests bija daudzsološs.

Eds pamāja.

-Taču otrais nekam neder.

- Ļauj, es izdarīšu pārbaudi tavā vietā. Tu pēdējās divdesmit četras stundas nemaz neesi gulējis. Kāda jēga no komandas, ja tu neizmanto komandas locekļus?

- Drīz.

- Zvanīja Marta un teica, lai liekot tev paēst un atpūsties. Vai gribi panākt, ka es krītu nežēlastībā viņas acīs? -Donovans ieskatījās Eda mikroskopā. - Un man jāatzīstas, ka gribas pielikt roku šim mazulītim. Interesanti, ka viņi izmantojuši naudu baciļa izplatīšanai.

Interesanti. Donovans vienmēr bija objektīvs. Reiz arī Eds tāds bija. Zinātne zinātnes dēļ. Tā bija ērti strādāt. Ērtības vairs nebija ne prātā, kad viņu slimības pirmajos izpētes gados nosūtīja strādāt ar AIDS pacientiem. Viņš iemācījās saistīt nāves statistiku ar konkrētām sejām un balsīm. Šķita, ka AIDS ir itin visur. Redzot bērnus, kuri bija inficējušies, kad tiem pārlietas nepārbaudītas asinis, viņš gandrīz bija sajucis prātā. Pēdējos deviņus gadus viņi abi ar Martu bija pūlējušies tikt pie bērna, un viņš kā savas izjuta šo mazuļu vecāku sāpes.

- Jā, loti interesanti. Vai tu nevēlētos dažas no šīm divdesmit dolāru naudaszīmēm saņemt savā algas aploksnē?

- Klau, nevajag dusmoties uz mani tikai tāpēc, ka esi cietis neveiksmi. Galu galā es nebiju tas, kas izstrādāja šā baciļa mutanto formu.

-Atvaino!

-Atvainojies gan. Ja esmu vajadzīgs, pasauc. - Dono-vans aizgāja.

Nevajadzēja viņam tā uzbrēkt. Donovans bija labs kolēģis. Viņš bija tāds, kāds viņš bija. Edu gluži vienkārši bija pārņēmusi bezcerība, tāpēc ka panākumu kā nebija, tā nebija.

Nē, tāpēc ka viņš bija nobijies. Ko tad, ja antiviela neiedarbojas un šai mutantajai formai nav vakcīnas? Ko tad, ja šis bija Lielais Varenais? Kopš AIDS parādīšanās Edu mocīja murgi par Lielo Vareno, vīrusu vai baktēriju, kura nav apstādināma. Kādu dienu tā pacels savu atbaidošo galvu kādā tropu mežā vai ģenētiku laboratorijā. Tas bija tikai laika jautājums. Tā slēpās kaut kur tuvumā.

Viņš tikai bezgala cerēja, ka šī baktērija neatrodas uz mikroskopa stikliņa viņa acu priekšā.

XIII

- Estevans devies uz Šaienu. Peress sacīja, ka pirms izbraukšanas viņam piezvanījis Morisejs, - nākamajā rītā Remzijs stāstīja pa telefonu Kaldakam. - Esmu nosūtījis uz Šaienu vēl divus aģentus, lai paskatās, vai nevar sadzīt viņa pēdas.

Atkal jau Morisejs.

- Es šaubos, ka Estevans joprojām atrodas Šaienā. Viņš nemūžam nebūtu atstājis Peresu ar tādu informāciju, ja domātu, ka Peress var viņam kaitēt. Vai esat uzzinājuši kaut ko jaunu par Mori seju?

- Mums izdevās noteikt moteli Džeksonholā, Vaiomin-gā, uz kuru pirms piecām dienām Morisejs zvanījis. Mēs nosūtījām uz turieni aģentu, lai paskatītos, vai nevaram kaut ko uzzināt, un mums laimējās. Morisejs paņēmis numuru, izmantojot kredītkarti. Var gadīties, ka mums izdodas noskaidrot viņa turpmāko rīcību.

- Vai izdevās noteikt, no kurienes zvana?

- Nē, zvanīja no portatīvā telefona.

Akmens mūris. Estevans devās uz priekšu, bet viņi nespēja pat atrast Moriseju.

- Kas dzirdams no Epidēmiju apkarošanas centra? -vaicāja Remzijs.

- Vērojams zināms progress.

-Ar to nepietiek. Vienīgais, kas mūs spēj glābt, ir vakcīna. Viņai vajadzētu sadarboties ar centru.

- Viņa sadarbojas. Es viņiem katru dienu nosūtu pa paraugam.

- Bet tas vairs nebūs iespējams, ja tu pieļausi, ka viņa aiziet bojā. Dieva dēļ, viņa vakar bija izgājusi no dzīvokļa.

- Un šodien arī ies.

Kā tev šķiet, cik ilgi es to pieļaušu, Kaldak? Viņa ir pārāk vērtīga, lai tu...

- Piezvani, kad uzzināsi par Moriseju. - Kaldaks nolika klausuli.

- Par Moriseju? - Durvīs stāvēja Besa.

- Estevans nozudis pēc tam, kad bija piezvanījis Morisejs. Pēdējā ziņa ir tāda, ka viņš devies uz Saienu.

- Ko tad mēs darām šeit?

- Viņš jau būs projām. Labākais, ko varam darīt, ir atrast Moriseju un izdabūt no viņa informāciju.

- Ja vien viņš kaut ko zina. Tu teici, ka Estevans reti

*

kādam ko uztic.

- Morisejs zina savu uzdevumu. Tas varētu būt sākums.

- Vai tu pazini kādu šajās fotogrāfijās?

Kaldaks pakratīja galvu.

-Tad es eju ārā un fotografēju vēl.

- No tā nebūs nekāda labuma.

- Varbūt būs. - Viņa saviebās. - Vismaz man būs sajūta, ka es kaut ko daru. Nevaru ciest tukšu laika nosišanu.

-Tevi neizklaidē doma, ka esi kļuvusi par ēsmu? Rem-zijs ļoti interesējas par visu procesu. Viņš grib ievietot tevi jaukā, sterilā cellē un aizmest atslēgu.

- Nospļaujos par Remziju.

- Gluži manas domas. - Kaldaks piecēlās. - Divdesmit minūtes. Parādi sevi, uzņem dažus kadrus, un tad nāksim atpakaļ.

- Un man jāpiesargās, lai neviens gar mani nerīvētos.

- Tagad, kad zinu, ka slepkava ir De Salmo, es vairs tik ļoti neuztraucos par saskari. Viņš dod priekšroku nazim vai revolverim, bet revolveris šajos apstākļos nav visai smalks ierocis. Varu saderēt, ka viņš izmantos nazi.

- Cik nomierinoši! - Besa devās uz laboratoriju. - Es priecājos, ka tu neuztraucies. Tūdaļ atgriezīšos. Man jāieliek jauna filma.

Nu nē, viņš neraizējās. Viņš bija šausmu pārņemts ikvienu mirkli vakardienas ceļojumā uz fotoveikalu. Viņš nezināja, cik ilgi vēl spēs to izturēt.

Laterna meta ēnas uz ķieģeļu mūra - ēnas, kas neskaidri atgādināja tupošas fantastiskas figūras.

Interesanti, nodomāja Besa. Droši vien viņa skatījusies pa šo logu pāri ielai simtiem reižu. Kāpēc viņa ne reizes nebija ievērojusi šo efektu? Varbūt viņa nebija gribējusi redzēt ēnas tik tuvu.

Viņa pacēla kameru pie acīm un nostādīja fokusu.

- Ko tu tur dari? - stāvot aiz muguras, apvaicājās Kal-daks. - Vai tu kādu redzi?

- Ēnas, kas izskatās pēc fantastiskām būtnēm.

- Ko?

- Tikai ēnu pāri ielai. Bet tā izskatās pārāk labi, lai aizietu zudumā.

- Es tev teicu, lai nekad nestāvi tieši pretī logam.

- Es aizmirsu. - Viņa pakāpās malā.

- Man likās, ka esi uzņēmusi pietiekami daudz fotogrāfiju vienai dienai. Tu jau tā visu pēcpusdienu pavadīji laboratorijā.

- Man kaut kas jādara, citādi sajukšu prātā.

- Varu saprast. Es pats esmu tuvu tam. Tev patiešām pietrūka tā fotoaparāta.

- Jā. - Pagriezusies viņa palūkojās uz Kaldaku, kas bija apsēdies atzveltnes krēslā. Viņš bija izmeties kreklā, izstiepis garās kājas sev priekšā. Viņam vajadzētu izskatīties atbrīvotam, bet tā nebija. Sasprindzinājums nebija zudis. Besa nekad nebija redzējusi viņu pilnībā atslābinājušos. - Jā, bet ne vairāk, kā būtu pietrūkušas acis.

- Vai sens draugs.

Viņa pamāja.

- Vai tu kādreiz uz lietām skaties arī citādi, nevis tikai caur fotoaparāta objektīvu?

- Reizēm. Jādomā, ka ne pārāk bieži. Pat tad, ja man nav fotoaparāta, nav nekas neparasts, ja redzu apkārtni tā, it kā grasītos to nofotografēt. Emīlija teica... - Besa apklusa. Tik daudz kas viņas dzīvē veda atpakaļ pie Emīlijas. - Viņa smējās un sacīja, ka es esot apsēsta.

- Un tu esi?

- Varbūt. Labi, droši vien esmu. Dažas reizes ir sliktākas par citām. - Ēnas tagad šķita garākas, gotiskākas. Vai gaisma būtu mainījusies? Viņa uzņēma vēl vienu kadru. - Es zinu, ka justos kaila, ja man nebūtu fotoaparāta.

- Nebūtu bruņu?

Besa palūkojās uz viņu.

- Kas?

- Vai fotografēšana tev nepalīdz norobežoties no situācijas? Nepalīdz atbrīvoties no sāpēm?

- Norobežoties?

Kaldaks nenolaida skatienu no viņas sejas.

- Kad tu visbiežāk to dari, Besa? Kad tu visbiežāk norobežojies?

- Nezinu.

- Tādos brīžos kā Danzara? Kā Tenaho ?

- Varbūt. - Viņa sarauca pieri. - Atšujies, Kaldak! Man nav vajadzīga tava psihoanalīze.

-Atvaino, tas ir tikai paradums. Tev taisnība, tā nav mana darīšana. Un es negribēju teikt, ka norobežošanās būtu kaut kas slikts. Mēs visi to darām. Man tikai šķita interesanti, ka tu tādās reizēs izmanto fotoaparātu.

- Un ko izmanto tu?

- Visu, kas pie rokas. Es improvizēju.

-Tā nav tikai norobežošanās. Man patīk tas, ko es daru.

- Zinu. Aizmirsti, ko es teicu. Patiesībā es tevi apskaužu.

Taču Besa nespēja aizmirst viņa teikto. Kaldaks pārāk

bieži bija attapīgs, vērīgs un kaitinošs. Viņai radās piepeša vēlēšanās viņu samulsināt. Besa pacēla fotoaparātu.

- Smaidi, Kaldak!

Viņai pašai bija jāpasmaida, ieraugot pārsteiguma izteiksmi Kaldaka sejā. Pārsteigt viņu nesagatavotu sagādāja milzīgu apmierinājumu.

- Vēlreiz!

Fokuss.

Kadrs.

- Vai drīkstu vaicāt, ko tu tur dari?

- Fotografēju tevi. Tu esi ļoti interesants subjekts:

Tā bija patiesība. Caur fotoaparāta objektīvu viņa seja atspoguļoja valdzinošu drosmes un izsmalcinātības sajaukumu. Besa ilgojās pēc pareiza apgaismojuma, lai izceltu viņa neparastos vaigukaulus.

- Tāpēc ka esmu tik skaists? Vai arī tev radusies vēlēšanās atrast salīdzinājumu fantastiskajām būtnēm? - Sardo-niski pasmaidījis, viņš pamāja ar plaukstu. - Turpini vien, ja gribi riskēt ar savu jauno fotoaparātu. Šis nebūs pirmais, ko esmu salauzis.

Besa redzēja, ka viņš sāk mazliet atslābināties, sasprindzinājums pamazām aizplūda projām no muskuļiem. Tas bija savādi. Viņa iepriekš nekad nebija spējusi objektīvi uz viņu paskatīties. Sākot no pašas pirmās tikšanās, ikvienu mirkli iekrāsoja plaša emociju gamma - dusmas, bailes, bezcerība...

Plauksta, ar kuru Kaldaks pamāja, ir liela, glīti veidota, izklaidīgi nodomāja Besa. Tāpat kā viss pārējais. Muskuļoti stilbi, šaurs viduklis, plati pleci.

Spēks, grācija un seksualitāte.

Viņai gandrīz izkrita no rokām fotoaparāts.

Seksualitāte? No kurienes tad tas?

- Vai kaut kas noticis? - Kaldaks piemiegtām acīm lūkojās viņai sejā.

- Nekas. - Steigšus nolaidusi lejā fotoaparātu, Besa pagriezās un devās uz savu fotolaboratoriju.

Greidija jutās droša. Tik droša, ka pat gāja laukā uz ielas, domāja Estevans.

Un De Salmo nelikās ne zinis. Viņš tikai meklēja jaunas atrunas.

Greidija mēģināja parādīt, ka māsas nāve nav atstājusi uz viņu nekādu iespaidu. Estevans zināja, ka tā nav taisnība. Sēru namā viņa bija paģībusi. Tomēr te nu viņa bija, gāja laukā uz ielas, fotografēja, kad viņai vajadzēja, šausmu pārņemtai, slēpties. Greidija ņirgājās par viņu. To iedomājoties, Estevanu pārņēma niknums.

Viņš to necietīs.

Tobrīd, kad Besa un Kaldaks nākamajā dienā iegāja atpakaļ dzīvoklī, iezvanījās telefons.

- Vai tev patika bēres, Besa?

Besa apjuka, gluži kā triecienu dabūjusi.

- Estevans.

Kaldaks steigšus devās uz virtuvi.

- Man žēl, ka es tās palaidu garām, bet mani pārstāvēja viens no maniem padotajiem. Viņš sacīja, ka tu kapenēs esot turējusies itin braši.

-Tu, nelieti! - Besai drebēja balss. - Tu viņu nogalināji!

- Es jau tev teicu. Tev vajadzēja man ticēt. Taču tad man paietu garām bauda pasniegt tev tik izmeklētu dāvanu. Diemžēl viņa bija ne visai labā formā, vai tev tā nelikās? Ko tu domāji, kad ieraudzīji...

- Aizveries!

- Tu esi apbēdināta. Jāsaka gan, ko citu varēja gaidīt no mātes Dabas? Laiks bija karsts. Mēs taču zinām, kāds tur karstums, vai ne? Tev droši vien bija ļoti karsti, skrienot pa kalniem.

-Taču mēs no tevis aizbēgām. Tu zaudēji, nelieti!

- Ne jau tevis dēļ. Tu esi tikai sieviete. Es tevi būtu panācis, ja vien neierastos helikopters. Vai tu klausies, Kaldak?

- Jā, - atbildēja Kaldaks.

-Tā jau es domāju. Tu ļoti labi par viņu rūpējies. Taču

tas tev nelīdzēs. Es tik un tā viņu dabūšu. Tā draņķe mani neaizkavēs, bet viņa mani ir pamatīgi aizkaitinājusi. Tomēr, lai parādītu, ka esmu spējīgs visu piedot, esmu nosūtījis viņai vēl vienu dāvanu.

Besas plauksta sažņaudza klausuli.

- Kāpēc tu nenāc pats un man to neatnes?

- Man ir citas darīšanas, bez tam tu neesi tik svarīga persona.

- Tā nu es tev ticēšu! Tu nezvanītu, ja nebūtu līdz nāvei nobijies.

- Vienu kvartālu tālāk atrodas atkritumu tvertne. Tava dāvana ir uz tās vāka.

Viņš nolika klausuli.

*

Kaldaks jau bija laukā no virtuves un devās uz ārdurvīm.

- Paliec šeit! Es aiziešu pakal.

- Es iešu tev līdzi.

- Varbūt tie ir slazdi.

- Pie velna, tad tu mani aizsargāsi. Es iešu tev līdzi.

- Tikai sper vienu soli pāri slieksnim, un zvēru, ka es tevi piekaušu. Pateikšu, lai sasodīto priekšmetu atnes aģents.

Kaldaks noskrēja lejā pa kāpnēm, un pēc mirkļa viņam aiz muguras aizcirtās parādes durvis. Nepagāja ne minūte, kad viņš jau bija atpakaļ.

- Viņš tūdaļ pat būs klāt. Ienesīs kasti iekšā un atgriezīsies savā postenī. Tu pagaidi!

Pagāja divas garas minūtes, iekams aģents nolika kartona kārbu iekšpusē pie durvīm.

Besa neziņā to nopētīja.

- Nepieskaries tai! Paej malā. Es izsaukšu sapierus, -sacīja Kaldaks.

- Tā nav bumba. Viņš zina, ka tas būs pirmais, kas tev ienāks prātā. - Viņa aplaizīja sausās lūpas. - Es viņu saniknoju. Tas nav domāts, lai mani nogalinātu. - Viņa pasniedzās pēc kārbas. - Viņš grib, lai man sāp.

Kaldaks pasita malā viņas roku.

- Es pats to atvēršu. - Viņš piesardzīgi nocēla kārbas vāku.

Kārbā atradās balta kokvilnas blūze, bērna blūze ar skolas emblēmu uz kabatas. Džūlijas skolas emblēma. Besa daudzreiz bija redzējusi blūzi Džūlijai mugurā. Zem kabatas bija tumšsarkans traips.

Asinis. Besas sirdi sažņaudza piepešas bailes.

- Džūlija.

- Nekrīti panikā. - Kaldaks pieskārās viņas plecam. - Tieši to viņš vēlas.

-Tā ir Džūlijas blūze.

- Džūlija taču, ejot pārgājienā, nebūtu ņēmusi līdzi skolas blūzi, vai ne?

Atvieglojuma vilnis, kas pārņēma Besu, bija tik spēcīgs, ka viņa sajuta vājumu ceļgalos.

- Nē. Blūzi viņa valkāja vienīgi skolā.

- Tātad viņš licis kādam doties uz Emīlijas mājām un to slepus paņemt. Viņš nav piekļuvis Džūlijai, Besa. Viņš nav nodarījis viņai pāri.

Vēl ne. Estevana draudi gulēja starp viņiem kā degoša lāpa. Vispirms Emīlija, tagad viņas meita.

- Viņa nav pieejama. Bez tam mežsarga mājā viņus gaida mūsu cilvēks. Estevans netiks viņai klāt.

Tomēr-cik ilgi viņa paliks neaizsniedzama?

Kaldaks vieglītēm bīdīja Besu tālāk no kārbas.

- Es nosūtīšu blūzi uz laboratoriju, lai nosaka, kas tas par traipu. Droši vien tās ir kāda dzīvnieka asinis.

- Nē, tās ir cilvēka asinis. Viņš neļaus man tikt cauri ar tik vieglu izbīli.

- Bcsa, tā nav Džūlija. Viņš tikai gribēja tev parādīt, ka šeit tu viņam neesi neaizsniedzama. Tu varētu ļaut man aizvest tevi uz drošo patvērumu, un mēs...

- Es zinu, ko viņš gribēja, - sacīja Besa. Un viņam tas bija izdevies. Estevana pēdējā nelietība bija viņu pārbiedējusi un sagādājusi viņai ciešanas. - Viņa nolādētais ego ir cietis, jo viņam nekādi neizdodas nogalināt “tikai” sievieti. -Besu pārņēma dusmas. - Lai viņš iet ellē!

- Tu nebrauksi?

- Ļaut, lai viņš uzvar? Izrādīt, ka viņš mani iebiedējis un bēgt projām? Es priecājos, ka viņš ir nikns. Varbūt viņš ieradīsies pats, ja būs krietni aizkaitināts. Noskaidro, kāpēc aģents, kuram vajadzēja apsargāt Emīlijas māju, ir pieļāvis, ka Džūlijas blūze nonākusi Estevana rokās. Un nodrošini to, lai mežsarga mājā atrastos vairāk par vienu Remzija cilvēku.

- Tev nav man tas jāsaka.

- Ir gan jāsaka. Nekas nedrīkst notikt ar Džūliju un Tomu. - Ak Dievs, šīs asinis uz Džūlijas blūzītes... - Vai dzirdi?

- Dzirdu, - apvaldīti noteica Kaldaks. - Es piezvanīšu Remzijam un sadošu viņam, ka to pieļāvis.

Bcsa nervozi pamāja.

- Neaizmirsti viņam pateikt...

- Es zinu, ko viņam sacīt.

Protams, viņš zināja.

- Atvaino, es tikai...

-Tu tikai esi sasodīti stūrgalvīga un neļauj aizvest sevi no šīs pilsētas, kaut arī esi pārbiedēta līdz nāvei, - viņš asi noteica.

Besa bija pārbiedēta. Vēl pavisam pirms neilga laiciņa dusmas un stingums bija sargājušas viņu kā bruņas. Taču Estevans bija caurdūris šīs bruņas un ļāvis ienākt bailēm.

-Tās nav Džūlijas asinis. - Nākamajā rītā piezvanījis, sacīja Jaels. - Mēs dabūjām asins grupu no viņas ārsta, un tā nesakrīt.

- Paldies, Jael! - atvieglota pateicās Besa.

- Jādomā, ka tas bija atbaidošs pārsteigums. Vai neesat zaudējusi dūšu?

- Nē, tikai nikna. - Un nobijusies. Viņa vēl aizvien bija nobijusies. - Kā jau jūs teicāt, tas bija atbaidoši. - Nolikusi klausuli, Besa uzrunāja Kaldaku: - Nesaskan grupas. - Viņa uzvilka žaketi un pasniedzās pēc fotoaparāta. - Iesim!

- Tu domā iet laukā?

- Nekas nav mainījies.

Kaldaks viņu uzlūkoja.

- Es neizrādīšu, ka viņš mani izsitis no līdzsvara. - Besa devās uz durvju pusi. - Es nesagādāšu viņam tādu prieku.

Jaunas fotogrāfijas.

Greidija nebija viņu izdalījusi starp citiem, taču viņai tagad vajadzēja būt piecām vai sešām viņa fotogrāfijām.

Nevajadzētu tam piešķirt nozīmi. Kurš gan viņu pazīs?

Tam bija nozīme. Viņš bija parūpējies, lai kopš tā brīža, kad kļuva par Marko De Salmo, neviens viņu neiemū-žinātu fotoattēlos. Fotogrāfijas bija bīstamas. Cilvēki atcerējās seju pat tad, kad nespēja atcerēties neko citu, turklāt mūsdienās ar fotogrāfijām varēja veikt visādus tehniskus brīnumus.

Nolādēts, vai viņa nekad nepārstās fotografēt?! Viņš bija domājis, ka spēs drīzāk tikt ar viņu galā, bet viņai blakus vienmēr bija Kaldaks, vērīgi sekojot visam, kas notika tuvākajā apkārtnē. Viņš nebija spējis nokļūt Greidijas tuvumā, savukārt Estevans kļuva nepacietīgs. Iespējams, ka

viņam nāksies atgriezties pie sava pirmā plāna un uzbrukt dzīvoklim.

Neatkarīgi no tā, kur notiks uzbrukums, nedrīkstēja pieļaut, lai būtu fotogrāfijas. Viņam vajadzēja tās dabūt.

- Nu, vai esi apmierināta? - caur zobiem izgrūda Kaldaks, ejot pa ielu uz dzīvokļa pusi. - Esam bijuši laukā vairāk nekā divas stundas. Vai gribēji panākt, lai viņi tev uzbrūk?

Besa neatbildēja. Viņa zināja, ka Kaldaks bija uzvilkts kā stīga visu laiku, kamēr viņi atradās uz ielas.

Viņš atvēra parādes durvis.

- Nu, esi apmierināta?

Kaldaks neliksies mierā. Viņa devās augšā pa kāpnēm.

- Nekas nenotika. Viņam jāzina, ka viņš nevar...

Žurkas.

Dučiem žurku. Milzīgu žurku.

Uz kāpnēm viņai pretī. Arī aiz muguras. Tās šaudījās augšup un lejup pa kāpnēm.

Besa nodrebēja, kad viena no žurkām pārskrēja viņai pār kāju.

- Laukā! - Satvēris Besu aiz rokas, Kaldaks vilka viņu lejā pa kāpnēm un ārā uz ielas.

Žurkas metās laukā pa durvīm. Vēl viena žurka uzgrūdās Besas kājai.

Viņiem pretī pāri ielai skrēja aģents Pītersons.

- Kas noticis?

- Kā, pie joda, viņas tika šeit iekšā? - prasīja Kaldaks.

- Ēkā neviens neiegāja. Es skatījos...

- Dabū viņas nost no kāpnēm!

Pītersons nozuda ēkā.

- Es neciešu žurkas. Pretīgas... - Besa joprojām drebēja. - Estevans?

Kaldaks pamāja.

- Varu saderēt, ņemot vērā viņa pagātni. Viņš gribēja tev uzdāvāt pats savus ļaunākos murgus.

Besa aizvēra acis.

- Tev ir slikti?

-Tas bija tikai šoks. - Atvērusi acis, viņa devās uz kāpnēm. - Man jātiek augšā. Viņš man zvanīs. Viņš gribēs zināt, kādu iespaidu tas uz mani atstājis.

Viņa pagāja garām aģentam, kurš pūlējās nodzīt žurkas lejā pa kāpnēm, un atslēdza dzīvokļa durvis.

Panācis viņu, Kaldaks pabīdīja Besu malā.

- Ļauj man vispirms pārbaudīt dzīvokli. Aģents droši vien ir piemuļķots.

Kaldakam iznākot no fotolaboratorijas, iezvanījās telefons.

- Es pacelšu klausuli.

- Nē, viņš grib runāt ar mani. Un es gribu runāt ar viņu.

- Ak, beidzot tu esi pārradusies mājās. Es zvanu jau trešo reizi, - sacīja Estevans, kad viņa pacēla klausuli. - Vai tev patika mans mazais pārsteigums?

- Tas bija visai neizdevies mēģinājums. Es zināju, ka tu neesi ticis klāt Džūlijai, - viņa sacīja. Esi mierīga. Neizrādi viņam bailes un pretīgumu. - Kas attiecas uz žurkām... tās mani netraucēja. Man patīk žurkas. Kad biju maza, man mājās bija pieradināta žurciņa.

Iestājās klusums.

- Tu melo.

- Žurciņa bija balta, un viņu sauca Hermanis. Viņam bija būris ar riteni un maza...

Estevans nolika klausuli.

- Vai tev tiešām bērnībā bija žurka? - vaicāja Kaldaks.

- Traks esi, vai? Es viņas nevaru ciest. - Besa izgrūda aizturēto elpu. - Bet domāju, ka viņš man noticēja.

- Ja noticēja, tad viņš ienīdīs tevi vēl vairāk. Tagad tu esi uz vienu roku ar viņa vajātājām.

Pie durvīm klauvēja, un Kaldaks tās atvēra. Klauvētājs bija Pītersons, un Kaldaks pāri plecam uzsauca Besai:

- Es tūdaļ būšu atpakaļ. Man kaut kas jāpārbauda.

Besa priecājās, ka viņš aiziet. Viņa negribēja, lai Kaldaks redzētu, kādu iespaidu uz viņu atstājis pēdējais uzbrukums. Viņai vajadzēja brīdi, lai atgūtos. Sasodīts, viņai vajadzēja gadu, lai atgūtos.

Vispirms psihiskais uzbrukums, izmantojot Džūlijas blūzi, un tagad fiziskais, ņemot talkā žurkas.

- Sienā, kas robežojas ar aleju, izurbts caurums, - ienākot sacīja Kaldaks. - To varēja izdarīt jebkurā laikā, un Pītersons no ielas otras puses to nevarēja redzēt. - Viņa lūpas sakniebās. - Turpmāk arī alejā stāvēs sargs.

-Tātad žurkas iekļuva mājā pa caurumu?

Kaldaks pamāja.

- Caurumā vēl bija ievietota caurule. Mēs izgājām no mājas, bet žurkas tika ielaistas iekšā, un tās mūs sagaidīja atgriežamies.

- De Salmo?

- Vai kāds cits Estevana vīrs. De Salmo ir speciālists, bet šī bija nenozīmīga epizode.

Besai tā nebija šķitusi nenozīmīga epizode. No tādām epizodēm radās murgi.

- Ja tev tas nepatīk, tu zini, kas darāms.

-Apklusti, Kaldak! Es nepametīšu dzīvokli.

- Vienīgi lai rītdien dotos uz Franču kvartālu.

-Jā.

- Gudri, - viņš nomurmināja. - Ļoti gudri.

Nākamajā pēcpusdienā Besa nometa kaudzi fotogrāfiju uz kafijas galdiņa Kaldaka acu priekšā.

-Te būs. Paskaties, ko vari ar tām iesākt.

Kaldaks pārskatīja fotogrāfijas.

-Tu esi uzņēmusi pietiekami daudz.

- Četras filmiņas. Es gribēju būt droša, ka esmu viņu nofotografējusi, ja viņš bija tuvumā. - Besa atkrita krēslā. - Nu?

- Līdz šim neko neesmu atradis. Man tās jāizpēta.

- Iziesim vēlreiz, - viņa vīlusies sacīja.

- Nē! - Kaldaks atkal steidzīgi pievērsās fotogrāfijām. - Ielās sāk valdīt pārāk liela rosība. Var gadīties, ka mēs vairs nevaram iet ārā.

- Nenāk ne prātā neiet.

- Nenāk ne prātā iet, - viņš īsi noskaldīja. - Pie velna, tas ir bīstami. Mēs paliksim šeit.

Nesāc dusmoties. Centies saglabāt humoru.

- Kā tad paliek ar šāviņu logā un mambu notekcaurulē?

- Es par to parūpēšos.

- Mēs vienojāmies, ka uz ielas risks nav daudz lielāks. -Saraukusi pieri, viņa pieliecās tuvāk. - Tu runā blēņas, Kaldak.

- Es nekad ne par ko neesmu vienojies, un es runāju nopietni. Tu gribēji, lai es pasargāju tavu dzīvību. Es to daru.

- Mēs katru dienu esam gājuši laukā, un nekas nav noticis.

- Mēs vairs neiesim laukā.

- Kāpēc tu tagad sāc pretoties? Kas mainījies?

- Es biju domājis, ka viņš spers noteiktu soli un es tikšu ar viņu galā. Bet viņš spēlē paslēpes.

- Tad mēs arī spēlēsim. Bet pa to laiku es turpināšu fotografēt, un tu varēsi...

- Nē, tas ir pārāk riskanti.

- Iepriekš tu nedomāji, ka tas ir pārāk riskanti.

- Nolādēts, tagad es domāju. - Viņš noslaucīja fotogrāfijas uz grīdas. - Dari, ko es tev saku!

Kaldaks atgādināja atmodušos vulkānu, pārsteidzot Bēšu pilnīgi nesagatavotu, apmulsinot viņu. Besa arī agrāk bija redzējusi Kaldaku satracinātu, taču tad emocijas bija vēsas, viņš turēja sevi grožos. Šo izvirdumu nekādi nevarēja nosaukt par savaldību. Cilvēks, kas stāvēja viņas priekšā, nemaz nelīdzinājās tam Kaldakam, ko viņa bija sākusi iepazīt.

- Kas noticis, Kaldak?

- Vai mazums kas noticis? Estevans mēģina tevi izbarot žurkām, trieciens var sekot kuru katru mirkli, Remzijs nav spējis atrast ne Moriseju, ne Estevanu, un De Salmo ir kaut kur tuvumā, gaidīdams, kad es izdarīšu nepareizu gājienu un viņš varēs tevi novākt.

- Varbūt viņš nemaz nav tuvumā. Varbūt informators kļūdījies.

- Viņš ir šeit. - Kaldaks nervozi pameta ar galvu uz fotogrāfiju pusi, kuras gulēja uz grīdas. - Es tikai nespēju nelieti pazīt.

-Tu viņu esi redzējis tikai vienu reizi no attāluma.

- Jābūt kaut kam... kaut kādai pazīmei.

Besa pietupās, lai salasītu fotogrāfijas, un Kaldaks acumirklī bija viņai blakus.

- Es tās nometu. Es salasīšu.

- Vai tas ir vēl viens no tavas mātes noteikumiem?

- Tas ir mans noteikums. Ja esi kaut ko sabojājis, tad salabo. - Viņš nolika fotogrāfijas uz kafijas galdiņa. - Vismaz mēģini salabot. Reizēm tas nav iespējams.

- Šoreiz jau nekāda katastrofa nav notikusi.

Kaldaks novērsās.

- Atvaino!

Pirms Besa spēja atbildēt, viņš nozuda virtuvē.

XV

Besa nekad vēl nebija Kaldaku tādu redzējusi. Viņš tikko spēja nostāvēt uz vietas. No viņa staroja tāds sasprindzinājums, ka šķita - gaiss istabā tūdaļ sāks dzirksteļot.

$

Visu vakaru Besa pulējās neatraut skatienu no grāmatas, ko turēja rokā, taču lasītais nenonāca līdz viņas apziņai.

Beidzot viņa padevās un nosvieda romānu malā.

- Anna Raisa mani šovakar nesaista. Man šķiet, ka es iešu gulēt.

Kaldaks pameta skatienu uz grāmatu.

- Viņa raksta par vampīriem, vai ne?

- Jā, un par Ņūorleānu. Es dievinu viņas romānus.

Kaldaks greizi pasmaidīja.

- Es varu saprast, kāpēc tev šobrīd gribas izvairīties no vampīriem. Ja esi spiesta ar vienu no tiem kopā dzīvot, tad lasīšana par tiem jau būtu pārmērība.

- Tas nekas, ka tu ņem manas asinis, bet tu esi pārāk zinātnisks, lai būtu vampīrs, - viņa attrauca.

- Tu tā domā?

Besa steidzīgi novērsās.

- Ja tu bulu lasījis Raisas romānus, tad zinātu. Lestāts noteikti nav zinātnisks. Viņš ir ļoti sarežģīts vampīrs ar...

Iezvanījās telefons, un, acumirklī saspringusi, Besa pacēla klausuli.

-Hallo!

- Kaldaku. Man jārunā ar Kaldaku.

Tas nebija Estevans. Sniegdama klausuli Kaldakam, Besa centās apslēpt atvieglojumu, paraustot plecus.

- Es vairs īsti neatceros tos laikus, kad atskanēja normāli telefona zvani. Manuprāt, tas ir Eds Kacs. Parunā par vampīriem...

Piecēlusies viņa piegāja pie loga. Fantastisko būtņu ēnas šonakt šķita sīkākas. Viņa prātoja, kādas tās varētu izskatīties no rīta īsi pirms tam, kad nodzisa laternas ielās. Varbūt vajadzētu uzlikt modinātāju un paskatīties.

- Man vajag noņemt paraugu.

Pagriezusies viņa ieraudzīja Kaldaku noliekam klausuli.

- Kāpēc? Tu jau šorīt vienu nosūtīji.

- Jo tuvāk atrisinājumam viņš nonāk, jo alkatīgāks kļūst.

- Un cik tuvu viņš ir nonācis?

- Grūti pateikt. Izstrādājot jebkuru vakcīnu, parasti jāsper viens solis uz priekšu, divi - atpakaļ.

- Viņš izklausījās satraukts.

- Viņš varbūt domā, ka spēris šo soli un atrodas pusceļā uz beidzamo testu. - Kaldaks uz mirkli apklusa. - Tu neesi spiesta to darīt. Es varu pagaidīt līdz rītam.

Besa paraustīja plecus.

- Iedod viņam asinis. - Apsēdusies pie ēdamistabas galda, viņa atrotīja kreiso piedurkni. - Tas nav svarīgi.

- Tas ir svarīgi. - Kaldaks izņēma piederumus no rakstāmgalda atvilktnes. - Vai tiešām tu domā, ka es tev liktu to visu pārciest, ja tas nebūtu svarīgi tik daudziem cilvēkiem?

- Es tā negribēju sacīt... - Viņa padevās. - Ņem paraugu un ļauj man gulēt, Kaldak!

-Tieši to jau es ari daru.

Besa nespēja redzēt, kā asinis satek mēģenē, tāpēc pievērsa skatienu Kaldaka tumšajam pakausim. Viņa kakla muskuļi, kad viņš uzmanīgi iedūra adatu, bija saspringti.

- Vai bija sāpīgi? - viņš klusu vaicāja.

-Tu nekad nedur sāpīgi.

- Jā, tev taisnība. - Viņš nenolaida skatienu no adatas. - Tomēr šoreiz varbūt iedūru. - Izvilcis adatu, viņš nolika to uz galda. - Atvaino! Tagad viss.

- Kāpēc tu atvainojies? Tā nav liela problēma. Sarkanā Krusta pēdējā kampaņā es nodevu vairāk.

-Taču es nebiju tas, kurš tās ņēma. - Viņš pieturēja Be-sas roku, noņemot žņaugu, tad nosusināja niecīgo asins pilienu dūriena vietā. - Man nepatīk... - Viņš apklusa, nolūkojoties uz Bcsas roku.

- Vai kaut kas noticis?

- Jā, - viņš sacīja aizsmakušā balsī. - Kaut kas ir noticis. - Lēni pacēlis viņas roku, Kaldaks piekļāva lūpas pie dūriena vietas.

Viņa nespēja paelpot. Viņa nespēja pakustēties. Viņai nevajadzēja just iekāri. Bet viņa to juta.

Ārprāts. Ne jau šobrīd. Ne ar Kaldaku. Nekad mūžā ar Kaldaku.

Pacēlis galvu, viņš palūkojās uz Besu.

- Redzi nu, kas ir noticis.

- Nē, - viņa čukstēja.

- Jā. - Kaldaka lūpas aizslīdēja tālāk pa delnu līdz plaukstas locītavas vēnām. Besai cauri izšāvās karstuma vilnis. - Es to gribu. Es to jau sen esmu gribējis. Reizēm tava smarža vien mani uzbudina. - Kaldaks piekļāva lūpas klāt viņas plaukstai. - Es zinu, ka neesmu iekāres objekts, bet tu nebūsi vīlusies. Neglītiem vīriešiem jāzina vairāk. Es varu padarīt tevi...

- Pārstāj, - viņa nočukstēja. - Es nespēju... Emīlija...

- Vai Emīlija būtu gribējusi, lai tu pārtrauc dzīvot? Vai tu viņu mīlēsi mazāk tikai tāpēc, ka esi gulējusi ar mani?

- Protams, ne.

- Bez tam tu arī to gribi.

Ak Dievs, jā, viņa gribēja. Besa viņu gribēja. Viņš gandrīz nepieskārās, bet viņas augums atbildēja.

-Tas... traucēs.

-Tas jau traucē. Daudz sliktāk vairs nevar būt. Es nevaru... - Viņš apklusa, nenolaizdams skatienu no Besas sejas. - Nē? - Kaldaks lēnām palaida vajā viņas roku. - Tu esi pārliecināta?

Viņa nebija pārliecināta ne par ko. Viņa bija apjukusi, nedroša un... uzbudināta. Jā, pavisam noteikti uzbudināta.

Piecēlies Kaldaks savāca adatu un pārējos piederumus.

- Neraizējies, es tevi nesteidzināšu, - viņš nervozi sacīja. -- Es gribu. Tu nemaz nezini, cik ļoti. Bet es nesteidzināšu. Tāpat jau esmu pārāk daudz no tevis paņēmis. - Viņš devās uz virtuvi. - Sagatavošu Edām šo paraugu.

Besa aizvēra acis un atslīga uz krēsla. Viņa gribēja Kal-daku. Gribēja viņa pieskārienus. Alka tuvības ar viņu. Ak Dievs, viņa nebija tā jutusies kops pirmajām reibuma pilnajām nedēļām ar Matu. Nē, viņa nevarēja salīdzināt Matu ar Kaldaku. Nevienu nevarēja salīdzināt ar Kaldaku.

- Es jau teicu, lai tu par to neraizējies.

Atvērusi acis, Besa ieraudzīja Kaldaku stāvam pie ārdurvīm ar pazīstamo paraugu kārbu rokā.

- Ja tu mani negribi, tad negribi, bet nejūties vainīga. Tam nav nekā kopīga ar to, kas notika ar Emīliju. Seksam piemīt īpašība mūs pārņemt pašā krīzes vidū. Iespējams, ka tam ir kāds sakars ar sugu pašsaglabāšanos. - Viņš atvēra ārdurvis. - Es iešu lejā atdot šo te aģentam Pītersonam nosūtīšanai, bet tu ej gulēt.

Nejūties vainīga.

Ej gulēt.

Sasodīts, Kaldaks vienmēr noteica, kas viņai darāms. Viņš vienmēr domāja, ka zina labāk par viņu. Jau pašā sākumā Kaldaks bija mēģinājis vadīt viņu pa to taciņu, kas, viņaprāt, Besai bija ejama.

Tikai ne šovakar. Viņš bija atkāpies. Viņš bija devis Besai izvēles iespēju.

Kad Kaldaks pēc divdesmit minūtēm atgriezās dzīvoklī, gaisma itin visās telpās bija izslēgta.

Besa bija devusies pie miera.

Varbūt viņa tikai slēpās savā istabā, pūlēdamās izlikties, ka tas, kas starp viņiem notika, nemaz nebija noticis, pūlēdamās izlikties, ka viņš nemaz neeksistēja.

Viņš bija muļķis. Viņš zināja visu par disciplīnu. Viņš to bija iemācījies visbargākajā skolā. Kāpēc viņš to aizmirsa šovakar? Kāpēc bija radījis Bcsai neērtu stāvokli? Šis nebija īstais laiks. īstā laika nemaz nebija. Viņam ne. Viņiem abiem nebija. Pārāk daudz kas bija noticis, lai...

- Vai tu tur domā visu nakti stāvēt, Kaldak? - jautāja Besa. - Dieva dēļ, nāc gultā!

Kaldaks sastinga. Viņš lēnām pagriezās uz Besas guļamistabas pusi.

- Besa!

- Kas tad vēl, pēc tavām domam? Šajā dzīvoklī esam tikai mēs divi. - Pēc mirkļa viņa piebilda: - Un viens no mums ir nobijies līdz nāvei.

Sirdij dauzoties, Kaldaks devās uz durvīm.

-Abi divi, Besa, - viņš nočukstēja. - Abi divi.

Ņūorleāna Marko šķita ārkārtīgi piemērota vieta. Pārpildītās ielas, kas tik noderīgas viņa profesijā, atgādināja Romu.

Vīrietis gāja tieši viņam pa priekšu. Pelēkā uzvalkā, bez kaklasaites, plikpaurains.

Marko izvairījās no piedzēruša pāra, kas tobrīd nāca laukā no bāra. Viņš pielika soli. Nedrīkstēja nozaudēt upuri. Es-tevans bija neapmierināts, bet šim te jāuzlabo viņa oma.

Vīrietis pelēkajā uzvalkā devās projām pa Burbonu ielu Kanāla ielas virzienā. Droši vien viņa mašīna bija novietota vienā no Kanāla ielas stāvvietām.

Marko pa īsāko ceļu nogriezās Karaliskajā ielā, tad, skriedams, cik jaudas, atgriezās Burbonu ielā.

Nonākot alejā, viņš smagi elpoja.

Viņš gaidīja.

Garām pagāja sieviete īsos svārkos un leoparda ādai līdzīgās augstpapēžu kurpēs.

Viņš gaidīja.

Pelēks uzvalks, plika galva.

Rau!

Naža tievais asmenis izdūrās cauri pelēkajam uzvalkam, trāpot taisni sirdī, un De Salmo ievilka vīrieti alejā.

- Kaldak...

Viņš pievirzījās tuvāk, saņemot ar lūpām viņas krūtsgalu.

- Kas noticis?

- Es gribu savu fotoaparātu.

-Atvaino, es nesapratu. - Viņš pacēla galvu.

- Vai dabūsi manu fotoaparātu?

- Nedabūšu. Esmu aizņemts ar citām lietām.

- Es gribu tevi nofotografēt.

- Vēlāk. - Viņš piepeši iesmējās. - Lai gan nešaubos, ka tu esi atklājusi manī kaut ko apbrīnojamu, ko vēlies iemūžināt.

- Lielībnieks. - Besa tiešām bija atklājusi viņā kaut ko apbrīnojamu. Izrādījās, ka sekss ar Kaldaku ir brīnišķīgs piedzīvojums. Pēc pirmā spēcīgā kaislības viļņa viņš bija kļuvis gandrīz rotaļīgs. Tas bija pilnīgi negaidīti. - Es gribu nofotografēt vislielīgāko vīrieti, kādu pazīstu.

- Un vislabāko mīļāko.

- Es neatceros. - Besai aizrāvās elpa no viņa jutekliskā pieskāriena. - Nu labi, gandrīz.

- Vislabāko?

- Es nezinu, vai man vajadzētu izdabāt tavai liel...

Viņa nespēja vairs parunāt. Bauda tuvojas augstākajam

punktam.

- Izdabā man, Besa, - viņš nočukstēja. - Man tas vajadzīgs. Tu man esi vajadzīga.

Besa piekļāvās tuvāk, sapņaini vērdamās tumsā. Viņa jutās maza un trausla, saritinājusies blakus Kaldaka lielajam, muskuļotajam augumam. Savādi, ka viņa to nenožēloja. Sajūta bija... mājīga, patīkama.

- Cik tagad pulkstenis?

Kaldaks palūkojās uz pulksteņa apgaismoto ciparnīcu turpat blakus uz naktsgaldiņa.

- Četri un trīsdesmit piecas minūtes. - Viņš uzspieda vieglu skūpstu Besas deniņiem. - Kāpēc tu jautā? Vai tev norunāta vēl kāda tikšanās?

- Neesi tik pašpārliecināts. Es esmu aizņemta sieviete. Tev gluži vienkārši laimējies mani noķert starp diviem darbiem.

- Alelujā! Tas ir vienīgais laimīgais gadījums, kas ar mani pēdējā laikā noticis.

Atmiņu aptumšots, Besas apmierinājums mazliet pagaisa. Nē, arī viņai pēdējā laikā dzīvē nebija veicies.

-Tss, nedomā par to! - Viņš piekļāva Besu sev ciešāk. - Šis mirklis ir pārāk brīnišķīgs. Pie velna ar...

- Kā tevi sauc, Kaldak?

-Ko?

- Kaldaks taču nevar būt tavs īstais vārds. Estevans to droši vien būtu pazinis no Nakoa laikiem. Manuprāt, katrai sievietei, guļot ar vīrieti, vajadzētu zināt viņa īsto vārdu.

- Cik tu esi konservatīva!

- Vai tevi sauc Deiteronomijs? Vai Rumpelstiltskins?

- Mani sauc Deivids.

- Deivids kāds?

- Gārdners.

- Deivids Gārdners. - Viņa pakratīja galvu. - Paies zināms laiks, līdz es pieradīšu.

- Nevajag pierast. Es jau tev teicu, ka viņa vairs nav.

- Vai tev nekad nav gribējies, lai viņš augšāmceltos? Man šķita, ka tu...

Blakus gultai iezvanījās telefons.

Besa sastinga.

Pasniedzies Kaldaks pacēla klausuli.

- Hallo! - Pcc mirkļa viņš nopūtās, piecēlās gultā sēdus un iededza gaismu. - Dieva dēļ, Ed, nesaki neko sliktu! Vai tu zini, cik tagad pulkstenis?

Eds Kacs? Šis cilvēks acīmredzot bija fanātiķis. Besa paslējās augstāk un atbalstīja galvu pret gultas galvgali.

- Ko tu ar to gribi teikt? Es nosūtīju. Paraugam vajadzēja nonākt pie tevis ar vienu no pēdējiem... Kā lai es to zinu?... Labi, labi, es piezvanīšu Remzijam. - Kaldaks pagriezās pret Besu. - Eds nav saņēmis paraugu. Var gadīties, ka mums jānosūta vēl viens. Es piezvanīšu Remzijam un noskaidrošu, kāpēc gadījusies tāda aizķeršanās.

- Lieliski. - Kāpdama laukā no gultas un sniegdamās pēc rītakleitas, Besa saviebās. - Tieši tas, kas man bija vajadzīgs vakara noslēgumam. Iešu sameklēšu kaut ko uzkožamu.

Pēc brīža virtuvē iegāja Kaldaks.

- Nu, vai man būs jāzaudē vēl vairāk asiņu, vai arī viņi atradīs... - Ieraudzījusi Kaldaka sejas izteiksmi, viņa aprāvās. - Kas nolicis?

- Remzijs neko nezināja par paraugu. Pītersons neko viņam nav teicis. Viņš bija pārliecināts, ka Pītersons joprojām stāv sardzē pie dzīvokļa. Pašlaik viņu meklē.

Besa norija siekalas.

- Varbūt gadījusies kāda kļūme.

- Varbūt.

- Bet tu tā nedomā. - Viņa vilcinājās. - Es nesaprotu. Tas neko...

Viņa sarāvās, kad iezvanījās telefons, kuru Kaldaks turēja rokā.

Nospiedis taustiņu, Kaldaks nosauca savu vārdu. Pēc mirkļa viņš atslēdza savienojumu.

- Pītersons atrasts alejā piecus kvartālus no šejienes. Viņš ir miris.

Besa apjukusi viņu uzlūkoja.

- Miris?

- Duncis mugurā. Paraugs nozudis.

Duncis.

- Dc Salmo?

Kaldaks pamāja.

- Bet tas ir absurds! Kādēļ būtu jānogalina parauga dēļ? Viņš taču zina, ka mēs nosūtīsim citu.

- Varbūt De Salmo domāja, ka aizkavēšanās iepriecinās Estevanu.

Turklāt viņa bija tā, kas gribēja, lai visas sarunas ar Epidēmiju apkarošanas centru notiktu pa viņas telefonu. Piter-sons būtu dzīvs, ja De Salmo nebūtu iespējas noklausīties sarunas.

- Pārstāj! - asi noteica Kaldaks. - Pītersons bija aģents. Risks piederas pie profesijas. Bez tam viņa nāvei varbūt nav nekāda sakara ar telefona zvanu. Iespējams, ka Estevans tevi gribēja kārtējo reizi iebiedēt.

- Kādēļ tad vajadzēja ņemt paraugu? - Besa sakrustoja rokas uz krūtīm, lai tās nedrebētu. - Nolādēts, tā bija mana vaina.

- Labi, tā bija tava vaina. Taču ne jau tavas rīcības dēļ, bet gan imūnā faktora dēļ. Estevans un De Salmo sāk nervozēt, jo laiks varbūt beidzot ir mūsu pusē.

- Varbūt. Kacs par to nav pārliecināts. Tu arī neesi pārliecināts.

- Saņem sevi rokās! Būs nepieciešama savaldība. Šurp dodas Remzijs.

- Kādēļ?

- Lai dotu triecienu pa tavu vājāko vietu. Viņš zina, ka nespēj ietekmēt mani, tāpēc mēģinās pārliecināt tevi doties projām no šejienes.

- Es nepārdomāšu. - Besu piepeši pārņēma dusmas. Ne vien Estevans un De Salmo mēģināja viņu nogalināt, bet arī Remzijs gribēja viņu iebiedēt. - Remzijs varēja gluži vienkārši padarīt savu darbu un noķert to nelieti.

Kaldaks pasmaidīja.

- Pasaki viņam to acīs.

- Pateikšu arī. - Apsēdusies pie galda, Besa uzrotīja piedurkni. - Tagad dabū savus sasodītos rīkus un paņem asinis otram paraugam.

-Tā bija visīstākā muļķība, - auksti noteica Estevans.

- Vai tu domā, ka tāda niecīga aizkavēšanās var man palīdzēt? Man vajag, lai šī sieviete būtu mirusi. Tu man sagādā vienu vienīgu vilšanos, Marko.

- Es izdarīšu savu darbu, taču, kad dzirdēju, cik tuvu... -Tu dzirdēji to, ko viņi gribēja, lai tu dzirdētu. Kā tev

šķiet, vai Kaldaks pieļautu tādu nolaidību?

- Viņš vienmēr ir kopā ar sievieti. Man vajadzēs vairāk laika, nekā biju...

- Man nav laika. - Estevans pūlējās apvaldīt dusmas.

- Vai tu dzirdi? Man nav laika. Tur jau tas suns aprakts.

- Vēl dažas dienas.

Dažas dienas, kamēr Kacs Epidēmiju apkarošanas centrā atradīs vakcīnu, bezspēcīgās dusmās nodomāja Estevans. Un tad viss viņa plāns izkūpēs gaisā.

Domā!

Jābūt kādai izejai.

Jaels ieradās dzīvoklī pirms Remzija.

- Viņai nekas nekait? - viņš noprasīja Kaldakam.

- Viss kārtībā! - Besa uzsauca pāri istabai. - Vai tiešām visi pasaulē domā, ka es šā gadījuma dēj dabūšu nervu sabrukumu?

- Remzijs tā cer. - atbildēja Jaels. - Man radās iespaids, ka viņš būtu ar mieru zaudēt Pītersonu, ja tādējādi varētu dabūt jūs savā pusē.

- Nevar būt, - viņa ar riebumu noteica. - Kas gan viņš par cilvēku? Vai tādus gatavo CIP?

- Nevaino organizāciju viena Remzija dēļ, - sacīja Kal-daks. - Viņš ir godkārīgs, turklāt piespiests pie sienas. Es-tevana dotais trieciens iznīcinātu viņa politisko karjeru.

- Un aizmirsīsim cilvēkus, kuri var aiziet bojā. - Besa piecēlās un devās uz guļamistabu. Ja jau jācīnās ar Remzi-ju, viņa negribēja sevi nostādīt neizdevīgā situācijā, darot to rītakleitā un izjukušiem matiem. - Es ieiešu dušā un saģērbšos. Pasauciet mani, kad ierodas Remzijs.

Vēl nebija pat seši, viņa atskārta, ieejot vannasistabā. Šķita neticami, ka tikai pirms pusotras stundas viņa gulējusi gultā ar Kaldaku. Tomēr par bijušo intimitāti vēl aizvien liecināja sagumzītie palagi, abu galvas nospiedumi spilvenos.

Ne tikai par seksu, bet intimitāti, viņa nodomāja, iekāpjot dušā. Fakts viņu satrieca. Kas būtu noticis, ja viņu tik spēji neizrautu no neprātīgās eiforijas? Iespējams, ka tā bija labāk. Kaldaks bija izrādījies lielisks mīļākais, bet viņa jutās pārāk neaizsargāta. Viņa nespēja uzturēt attiecības ar tik sarežģītu un pretrunu plosītu cilvēku kā Kaldaks.

Tāpēc ka viņu plosīja tie paši dēmoni.

- Greidijas jaunkundzi

Mīļais Dievs, Remzijs klauvēja pie vannasistabas durvīm.

-Atvainojiet! Taču mans laiks ir ierobežots, un man vajag ar jums runāt.

Besa aizgrieza dušas krānu.

- Tūdaļ būšu. Es ceru, jūs neiebildīsiet, ja es vispirms noslaucīšos.

-- Zinu, ka sagādāju jums neērtības. - Mirklis klusuma. - Es pagaidīšu dzīvojamā istabā.

Besa bija pārsteigta, ka viņš nebija ielauzies vannasis-tabā un izrāvis viņu no dušas. Jo vairāk viņa iepazina Rem-ziju, jo vairāk viņš Besu kaitināja.

Pēc brīža ieiedama dzīvojamā istabā, viņa pārlaida ar plaukstu mitrajiem matiem.

- Atvaino, - sacīja Kaldaks. - Citādi, kā vien pārlaužot viņam sprandu, es nespēju viņu aizkavēt no mēģinājuma tevi pasteidzināt.

Doma par spranda laušanu nemaz nebija tik slikta.

- Vai iedevi viņam jauno paraugu?

Kaldaks pamāja.

-Taču viņam nepietiek ar pienu, viņš grib govi.

- Cik izsmalcināta valoda! - nomurmināja Jaels. - Jūs ne mazākajā mērā neatgādināt govi, Besa. Ja nu vienīgi jūsu vārds. Vai televīzijā nerādīja filmu ar govi Besiju vai kaut ko...

- Nu jau jums vajadzētu redzēt, ka tā vairs nevar turpināt, - iejaucās Remzijs. - Tas ir riskanti jums un riskanti arī sabiedrībai. Nemaz nerunājot par maniem vīriem. Pītersonam bija ģimene. Vai jūs gribat būt tā, kas viņiem paziņo, ka...

-Tūdaļ pat izbeidz! - sacīja Kaldaks.

- Nekas. Nē, es negribu viņiem paziņot, - nelaimīga sacīja Besa. - Es jūtos briesmīgi viņa dēļ. Taču tas negroza faktu, ka mana uzturēšanās šeit joprojām ir labākais veids, kā piekļūt Estevanam. Ja vien jūs man nevarat parādīt labāku paņēmienu, es palieku šeit.

Remzijs spēji pagriezās pret Kaldaku.

- Dieva dēļ, pasaki viņai, lai pazūd no šejienes! Tev taču ir kaut kāda ietekme uz viņu.

Kaldaks pakratīja galvu.

- Nolādēts! - Remzija balss dusmās drebēja. - Tā ir tava vaina, Kaldak. Domā, es nezinu, ka tu viņu izmanto, lai piekļūtu Estevanam? Tev ir vienalga, ka mani par to sitīs krustā. Es to nepieļaušu. Nekādā ziņā!

Viņš izbrāzās laukā no dzīvokļa, aizcirzdams durvis.

- Manuprāt, viņš ir mazliet apbēdināts. - Jaels pārmetoši nogrozīja galvu. - Patiešām, Kaldak, kā tu vari izmantot tādu nabaga neaizsargātu sievieti kā Besa? Tas ir nožēlojami.

- Esmu pārsteigts, ka, pēc viņa domām, es varētu tevi izmantot, - Kaldaks sacīja Bcsai. - Mēs visi dancojam pēc tavas stabules.

- Es saprotu, kāpēc. - Besa pameta skatienu uz guļamistabu. Varbūt Remzijs bija egoistisks nelietis, bet viņš nebija muļķis. Iegājis viņas guļamistabā, viņš bija redzējis, ka gultā nepārprotami gulējuši divi cilvēki. Viņš neapšaubāmi domāja, ka tagad Kaldaks izmanto intīmās attiecības, lai viņu ietekmētu. - Taču viņš kļūdās.

- Jā, viņš kļūdās. - Kaldaks nenolaida skatienu no viņas sejas. - Pilnīgi.

- Manuprāt, pienācis brīdis, lai es sagādātu brokastis. -Jaels piecēlās kājās. - Tā kā neprotu gatavot, noiešu lejā uz “Café Du Monde" un atnesīšu Ņūorleānas virtuļus. - Viņš ieskatījās pulkstenī. - Es eju ļoti lēni, bet domāju, ka apmēram pēc stundas būšu atpakaļ.

- Jums nav jāiet projām, - ieteicās Besa.

Taču Jaels jau bija aizgājis.

- Pagājušā nakts nebija mēģinājums tevi izmantot, Besa, - klusu noteica Kaldaks.

- Nerunā muļķības! - Besa piegāja pie loga. - Es to zinu.

- Kāpēc tad tu uz mani neskaties?

- Es jūtos... neveikli. Es nemēdzu dibināt vienas nakts attiecības.

- Dieva dēļ, šīs nav vienas nakts attiecības.

- Tas nevar būt nekas cits, - viņa stomīdamās sacīja. - Būtu neprāts domāt, ka mums abiem varētu būt normālas attiecības.

Iestājās klusums.

-Tad jau tu būsi mani pieskaitījusi pie savām kļūdām? Kā savu brunču mednieku vīru?

Viii viņa būtu Kaldaku aizvainojusi? Ak Dievs, viņa nebija gribējusi aizvainot!

-Tu nebūsi manī kļūdījusies, Besa. Mums kopā būs labi.

Viņa pakratīja galvu.

- Sasodīts, paskaties taču uz mani!

- Tā nav tava vaina. Es jutos vientuļa, un man vajadzēja...

- Sī ir kļūda.

- Nepadari manu stāvokli grūtāku, Kaldak, - viņa drebošā balsī sacīja.

Klusums.

- Zini, mēs vēl gulēsim viens ar otru, - viņš sacīja. - Mēs dzīvojam pārāk tuvu un tagad zinām, cik tas ir lieliski. Tev nav jāraizējas, ka es varētu tevi piespiest ar varu, bet, ja kaut kas tāds gadīsies, es nemēģināšu to pārtraukt. - Besa dzirdēja, ka viņš attālinās. - Es eju dušā. Es vēl aizvien smaržoju pēc tevis, un tas mani padara traku.

Sasprindzinājums viņu nepameta pat pēc tam, kad Kal-daks bija aizgājis. Viņa pēdējie vārdi atsauca atmiņā nakti. Dzen projām atmiņas! Viņa bija darījusi pareizi. Viņa nedrīkstēja dzīvot ar aizmiglotu skatienu. Viņa nedrīkstēja domāt par Kaldaku.

Viņai vajadzēja atcerēties Emīliju.

- Vai esi pārliecināts, ka viņš ir kompetents? - Heibina balss skanēja dzēlīgi. - Es tomēr domāju, ka viens no maniem vīriem būtu bijis labāks. Viņu uzticība nav nopērkama.

Estevans ciešāk sažņaudza klausuli. Viņu uzticība bija tieši tā īpašība, no kuras Estevans gribēja izvairīties. Viņš bija izšķiedis daudz laika, meklējot Džefersu, jo zināja, ka nespēj kontrolēt kādu no Heibina vīriem. Kukuļi un draudi uz fanātiķiem neiedarbojās.

- Džeferss ir izcils, bet tavi vīri ir pārāk vērtīgi, lai viņus nodarbinātu ar šādu uzdevumu. Tevi meklē varas iestādes šeit. Savienotajās Valstīs, un viņi nepieciešami tavai aizsardzībai. Es ceru, ka esi atradis drošu apmešanās vietu?

- Fermu netālu no Kanzassitijas. Starp citu, tev labāk vajadzētu rūpēties pašam par sevi. Tu pārvietojies no moteļa uz moteli, un nav neviena, kas sargātu tavu aizmuguri.

- Esmu pieradis pats par sevi parūpēties. Labāk izvairos no nodevības iespējas. Tāda pastāv vienmēr.

- Un vēl ir tā sieviete. Ja mani vīri būtu ķērušies klāt, viņa vairs nebūtu starp dzīvajiem.

Estevana smaids izbālēja.

- Kaldaks pazina visus tavus vīrus. Un tavi vīri pazina viņu. Būtu radušās problēmas. - Kaldaks būtu savācis viņus vienkopus un izspiedis no viņiem visu, ko viņi zināja. Lai arī De Salmo bija izrādījies bezspēcīgs, viņš vismaz nebija noķerts. - Tu priecāsies, uzzinot, ka esmu nolēmis personiski pārraudzīt visu, kas notiek.

- Es vēl nevaru rīkoties. Man vajadzīgas trīs dienas.

-Tu tās dabūsi. - Viņš nolika klausuli.

Trīs dienas.

Estevans paraustīja plecus, lai atbrīvotos no sasprindzinājuma. Nedrīkst pieļaut, ka stress atstātu uz viņu iespaidu.

Viņš pārāk ilgi bija gatavojies šim brīdim. Nekas nedrīkst izjukt. Viņš vairs nevarēja atļauties, lai kaut kas viņu tagad apstādinātu.

Sieviete bija tikai vēl viens šķērslis, kas jāpārvar.

Ja šķērsli nevar pieveikt no priekšpuses, tam jāapiet apkārt un jāuzbrūk no aizmugures.

Trīs dienas...

XV

Atlanta, pirmā diena, 6.05

- Es saprotu, ka tu šovakar neiesi uz Elisonas iesvētīšanas ceremoniju. - Marta Kaca savieba grimasi. - Tu gluži vienkārši negribi pārģērbties uzvalkā ar kaklasaiti.

- Jā, es liku Kaldakam noorganizēt šo vājprātu, lai man nevajadzētu iet uz viesībām. - Eds izdzēra pēdējo malku apelsīnu sulas.

- Tikai tas, ka tev nepatīk mana māsa, nav iemesls, lai nevērīgi izturētos pret viņas meitu.

- Es pasniegšu Elisonai satriecošu dāvanu.

- Bet tev nepatīk mana māsa, vai ne?

Eds bija pārāk noguris, lai to noliegtu.

- Leslija ir snobs. Viņa domā, ka tu esi apprecējusies ar vīru no zemākām aprindām. Tas nozīmē, ka viņa ir arī muļķe.

- Varbūt. Tādās reizēs kā šī es sliecos to apšaubīt. Tu trīs dienas neesi bijis mājās.

Eds triumfējoši pasmaidīja.

- Es biju mājās pagājušo nakti.

- Četras stundas un tikai tāpēc, ka man bija auglības periods.

Piecēlies viņš noskūpstīja sievu uz deguna.

- Es domāju, ka mēs trāpījām desmitniekā. Vai tad es uzvedos kā godalgots ērzelis, vai? Pēc deviņiem mēnešiem mēs mainīsim autiņus.

- Es mainīšu autiņus. Tu droši vien centrā vēl aizvien spēlēsies ar saviem nejaukajiem kukainīšiem. - Viņa vēroja Edu paķeram portfeli un dodamies uz durvīm. - Paskaties pats uz sevi! Vai tu nevarēji atstāt darbu centrā uz to īso brītiņu, kad iegriezies mājās?

- Atvaino! Es gribēju pa ceļam pārbaudīt rezultātus, braucot mašīnā uz centru.

- Vismaz uz stundiņu iegriezies viesībās!

- Nevaru, mīļā. Esmu pārāk tuvu.

- Ko tu saki par Donovanu? Vai viņš nevar iztikt bez tevis?

- Varbūt. Taču šobrīd ļoti liela nozīme ir ātrumam. Tu taču zini, ka es nepalaistu garām Elisonas viesības, ja vien varētu.

Samiernieciski pamājusi, Marta viņam sekoja.

- Labi, es atvainošos tavā vietā. - Kad Eds devās laukā pa durvīm, Marta viņu satvēra aiz elkoņa. - Nāc atpakaļ! -Viņa saņēma plaukstās Eda seju. - Ērzelis, pavisam noteikti. - Viņa noskūpstīja vīru. - Paklau, nestrādā tik briesmīgi. Es negribu, lai tu dabū infarktu, pirms mazais nāk pasaulē.

- Nekādā ziņā! Mēs jau gandrīz esam pie mērķa. - Apskāvis sievu, viņš devās lejā pa kāpnītēm. - Klau, varbūt man pat izdodas nokļūt uz iesvētīšanu.

- Vāja cerība. - Viņa sarauca pieri, ieraudzījusi ielas malā pelēku fordu. - Gribēju atnest policistiem kafiju. Aizmirsu.

- Mēs pa ceļam varam iegriezties “Makdonaldā”. Polam garšo cepti kartupeļi.

- Pols ir tas, kurš sēž. pie stūres, vai ne?

- Dzims sēž pie stūres. Pols ir viņa palīgs.

- Kādēļ vajadzīgi policisti, Ed? Kāpēc tu nebrauc pats? Tev darīšana ar Ebolas vīrusu vai ko tamlīdzīgu?

Eds pakratīja galvu.

- Es jau tev teicu, ka esmu ļoti svarīga persona. Prezidentam, mēram un man vajadzīgs policijas eskorts. - Viņš piemiedza aci. - Kad tas beigsies, mums vajadzēs pārliecināties un pateikt tavai māsai.

Marta pasmaidīja.

- Leslijai nav nekādas vainas. Viņa tikai nesaprot.

- Ej iekšā! Šeit ir vēss.

- Man ir silta rītakleita. Vēsais gaiss ir patīkams.

Tuvojoties mašīnai, Eds juta sev pievērstu Martas skatienu. Viņam nevajadzēja teikt, ka varbūt paspēs uz iesvētīšanu, bet viņš bija juties vainīgs. Martai tik sasodīti daudz bija jāpacieš. Varbūt nākamajā mēnesī viņi varēs paņemt brīvdienu un kaut kur aizbraukt. Ja laimēsies, vakcīnu izstrādās nedēļas laikā vai pat ātrāk. Pēdējais tests bija izrādījies ļoti daudzsološs. Daudzsološs, pie velna, viņam aiz sajūsmas bija gribējies lidot. Tas nemaz negadījās tik bieži, ka zinātniekam izdevās apturēt slimību tās pirmsākumos.

- Sveiki, puiši! - Viņš ielēca mašīnas aizmugurējā sēdeklī un aizcirta durtiņas. - Mums vajadzēs apstāties pie “Makdonalda”. Es aizmirsu atnest jums kafiju. Marta bija...

Nekādas atbildes. Džims un Pols lūkojās taisni uz priekšu. Sīka asins strūkliņa sūcās lejup gar Pola apkaklīti.

- Jēzus!

Eds pasniedzās pēc durvju roktura.

Viņš tā arī nedzirdēja Martas kliedzienu.

- Tu esi pārliecināts?

Besa sastinga krēslā. Viņa pirmo reizi redzēja tādas sāpes Kaldaka sejā.

- Jā, es būšu. Tev taisnība. Tas ir mans darbs. - Viņš nolika klausuli.

- Remzijs?

Kaldaks pamāja.

- Man jālido uz Atlantu.

- Kāpēc?

- Eds Kacs ir miris.

- Ko? - Besa nočukstēja.

- Viņa mašīna uzsprāgusi. Sprādzienā gājis bojā viņš un divi policijas virsnieki. - Kaldaks trieca dūri pret krēsla atzveltni. - Maita!

- Viņš bija tavs draugs.

- Mēs kopā mācījāmies koledžā. Es biju viņa kāzās. Jā, labs draugs esmu bijis, - viņš rūgti noteica. - Es pierunāju viņu uzņemties projektu. Es nedomāju, ka viņš kļūs par mērķi, kad Remzijs noorganizējis viņa apsardzi.

- De Salmo?

- Nezinu. Viņam patīk nazis, bet viņš arī agrāk ir izmantojis sprāgstvielas. Tas varēja būt De Salmo vai kāds no Heibina cilvēkiem.

- Kā tas ietekmēs pētījumus?

- Eda nāve tos aizkavēs. Šis bija komandas projekts, bet Eds bija komandas vadītājs. - Piecēlies Kaldaks devās uz durvīm. - Līdz ar to Estevans ieguvis laiku. Ja nelietis nevarēja dabūt tevi, viņš nogalināja Edu.

Besa sarāvās.

- Kaut es būtu varējusi kaut ko darīt! Piedod, Kaldak!

- To, ka tu vēl esi dzīva? Neraizējies, man nav šaubu, ka Estevans ir izplānojis, kā to novērst. Nu nē, viņš tevi nedabūs. Es atgriezīšos šovakar pat. Man jāpārbauda, kas noliek ar pētījumu, un jātiekas ar Eda sievu. Remzijs piezvanījis Jaelam, un viņš pēc piecām minūtēm būs klāt. Es viņu sagaidīšu lejā, bet neiešu projām, kamēr neieradīsies Jaels.

-Tu vari iet. Jāgaida tikai dažas minūtes.

- Nevajadzēja pat minūti, lai uzspridzinātu Edu. - Viņš pameta skatienu pār plecu. - Ja gribi man palīdzēt, neej šodien laukā no dzīvokļa.

Besa pamāja.

- Ja tu tā saki.

- Jā, protams. Es tā saku. - Durvis aizvērās viņam aiz muguras.

Besa tikai vienu reizi bija redzējusi Edu Kacu, taču dzīvi atcerējās, kā viņš bija stāvējis lietū autostāvvietā. Viņš bija pārbijies, bet tas nebija viņu apturējis.

Tagad viņš bija miris. Estevans bija viņu nogalinājis, tāpat kā bija nogalinājis Emīliju un visus pārējos...

Pie durvīm klauvēja.

- Vienu mirkli! - Besa piecēlās un šķērsoja istabu. Piegājusi pie durvīm, viņa apstājās. - Vai Jaels?

- Remzijs.

Lieliski. Viņš vienmēr šķita tuvumā kā maitasputns, kad kaut kas notika. Besa atvēra durvis.

- Kur ir Jaels?

Remzijs pasmaidīja.

- Viņš tūdaļ būs klāt. Es viņu pārtvēru un lūdzu pagaidīt lejā, kamēr mēs aprunāsimies.

- Es negribu runāt. Mēs esam izrunājuši visu, kas runājams.

Iegājis dzīvokli, viņš aizvēra durvis.

- Kaca nāve ir pēdējais piliens. Ilgāk mēs vairs nedrīkstam kavēties. Jums būs jāuztic rūpes par sevi man.

- Neko tādu es negrasos darīt. Es jums neuzticos. Es uzticos pati sev.

- Un Kaldakam.

Besa ieskatījās viņam tieši acīs.

- Un Kaldakam.

- Jūs ar viņu jūtaties drošībā?

- Vai jūs neietu projām, Remzija kungs?

- Jums nevajadzētu justies drošībā. Viņš ir bīstams cilvēks. Viņš jūs izmanto. Viņš izmanto mūs visus. Viņš izmantoja Edu Kacu, un jūs zināt, kas no tā iznāca.

- Es nedzirdēju jūsu iebildumus, ka viņš būtu izmantojis Edu Kacu.

- Bet Kaldaku vada apsēstība. Reizēm es domāju, ka viņš ir psihiski nelīdzsvarots.

- Mums saskan. Es arī esmu apsēsta.

- Tad ļaujiet, lai es jums palīdzu. Jums nav vajadzīgs Kaldaks. Ticiet man, jūs negribat Kaldaku. - Pārliecinoši smaidot, viņš piegāja Besai tuvāk. - Tikai esiet pacietīga un uzklausiet mani!

- Es viņam pārmetu, - čukstēja Marta. - Es gribēju, lai viņš ietu uz iesvētīšanas ceremoniju. Es zināju, cik loti viņš ir noguris, un tomēr es viņam pārmetu.

Kaldaks saņēma ciešāk viņas plaukstu.

- Es domāju, ka tas ir svarīgi. - Asaras plūda pa Mar-tas seju. - Es domāju, ka sasodītā iesvētīšana ir svarīga.

- Tā bija svarīga, - sacīja Kaldaks.

- Man vajadzēja... Ak šausmas! - Viņa paslēpa seju Kaldakam pie krūtīm. - Kāpēc es neturēju muti?

Jēzus, tas viņu nogalināja.

- Jūs bijāt kopā sešpadsmit lieliskus gadus. Eds tevi mīlēja. Viņam bija vienalga...

- Es gribēju bērnu. Tāpēc viņš pagājušā naktī pārradās mājās. Tas bija laiks, kad es varēju ieņemt. Viņam vajadzēja palikt centrā. Nekas nebūtu noticis. - Viņa pacēla galvu. - Tas ir ārprāts. Pilnīgs absurds. Viņš bija zinātnieks. Neviens ne-spridzina zinātniekus. Tas notiek ar politiķiem, evaņģēlistiem vai mafijas bosiem. Ne ar tādiem cilvēkiem kā Eds.

- Vai kāds paziņoja tavai ģimenei?

- Es sacīju savai māsai, lai nenāk. Viņa ar Edu nesatika.

- Vai ir vēl kāds?

- Mana māte ielido no Rodailendas. - Atstūmusi Kalda-ku, Marta atlieca muguru. - Atvaino! Es tevi nostādu neērtā situācijā. Tu nezini, ko darīt. Sasodīts, es arī nezinu, ko darīt.

-Tu mani nenostādi neērtā situācijā.

- Protams, nostādu. Tu nekad neesi zinājis, kā izturēties... - Viņa brīdi vilcinājās. - Tas saistīts ar projektu, pie kura viņš strādāja, vai ne? Pie tā, ko tu viņam iedevi?

-Jā.

- Un tas viņu nogalināja.

-Jā.

- Viņš bija tavs draugs, - viņa čukstēja. - Kādēļ tu tā darīji?

- Tas bija svarīgi.

- Tik svarīgi, lai viņš ietu bojā?

Katrs Mai tas vārds Kaldakam bija kā pātagas cirtiens.

- Es domāju, ka viņam nekas nedraud, Marta.

- Bet izrādījās, ka draud. - Viņa šūpojās šurpu turpu.

- Eds nebija drošībā. Tas bija kļūdains pieņēmums. Tu kļūdījies.

- Es zinu, - viņš sacīja aizsmakušā balsī. - Es zinu, ka kļūdījos.

- Un es arī kļūdījos. Es pieļāvu briesmīgu kļūdu.

-Tu nekļūdījies. Viņš nebūtu ņēmis ļaunā pārmetumus

par iesvētīšanas ceremoniju.

- Nē, ne jau par to. Bērns. Ak Dievs, ko tad, ja man būs bērns? Es to neizturēšu. Tas mani nogalinās. Es neizturēšu, ja man būs bērns, bet Eda nebūs blakus. - Viņas acis bija pilnas asaru.

- Kas notiek ar projektu? - noprasīja Remzijs, kad Kal-daks pacēla klausuli ceļā uz Atlantas lidostu.

- Komanda ir satriekta, bet kolēģi strādā, lai pārgrupētos. Donovans pārņems vadību, taču daži papīri aizgājuši bojā sprādziena laikā.

- Uz cik ilgu laiku viņi ir atsviesti atpakaļ?

- Nezinu. Taču Donovans ir labs speciālists, un šķiet, ka viņš ir pārliecināts.

Kaldaks būtu gribējis pateikt kaut ko konkrētāku. Tagad Remzijs nevilcināsies uzstāt, lai pārved Besu uz citu vietu, un Kaldaks saņēmās, lai sagatavotos kaujai.

Kauja nenotika. Remzijs mainīja sarunas tematu.

- Es tikko dabūju ziņas no cilvēka, kas izseko Morise-ju. Pirms nedēļas Saienā viesnīca “Majestic” pieprasīja garantiju viņa kredītkartei. Mēs sazvanījām viesnīcu un uzzinājām, ka Džons Morisejs joprojām tur dzīvo.

Kaldaku pārņēma satraukums.

- Tu varētu lidot uz Šaienu taisnā ceļā no Atlantas, -Remzijs turpināja. - Es domāju, ka tu pats gribēsi tikt viņam klāt.

Viņš tiešām gribēja. Viņš ārkārtīgi gribēja lidot uz Šai-enu. Varbūt Morisejs novedīs pie Estevana, tāpēc Kaldaks baidījās, lai kāds no Remzija vīriem neļautu viņam izbēgt.

Taču tas nozīmētu, ka Besa...

- Es pašlaik nevaru pamest Besu. Kad ieradīšos Ņūor-leānā, palūgšu, lai Jaels dodas pēc Moriseja.

Brīdi valdīja klusums.

- Nu labi, ja pārdomāsi, ziņo.

- Es nepārdomāšu. - Viņš nolika klausuli. Remzija izturēšanās šoreiz bija neparasti lēnīga. Parasti Kaldaks varēja paredzēt, uz kuru pusi viņš izdarīs gājienu, bet tagad Remzijs patiešām pārsteidza.

Kaldakam tas nepatika.

- Tu izskaties briesmīgi, - sacīja Jaels, kad Kaldaks iegāja dzīvoklī. - Slikti?

- Sliktāk nevar būt.

-Tu jau zini, cik ļoti es jūtu līdzi.

Jā, viņš zināja. Visa pasaule juta līdzi, bet tas neuzcēla Edu no mirušajiem. Kaldaka skatiens pievērsās guļamistabai.

- Kur ir Besa? Savā istabā?

Jaels pakratīja galvu.

- Kaut nu tā būtu! Kopš ienācu pa durvīm, viņa atrodas fotolaboratorijā.

- Laboratorijā? Vai viņa strādā?

Jaels pakratīja galvu.

- Diezin vai. Pie viņas bija Remzijs.

Kaldaks sastinga.

- Remzijs viņu kaut kā apbēdināja?

- Lai arī ko viņš pateicis, tas bijis sitiens zem jostasvietas.

Es tur jūtos drošībā.

Kaldaks atcerējās, ko Besa bija stāstījusi par savu laboratoriju. Lai nu ko Remzijs bija sacījis, tas licis viņai meklēt patvērumu.

To jau vajadzēja gaidīt. Remzijs bija sācis rīkoties tajā pašā mirklī, kad saskatīja izdevību. Viss cits viņam apkārt bruka. Kāpēc lai nebruktu arī šis?

- Vai man iet projām? - vaicāja Jaels.

- Nē, paliec! - Kaldaks izgāja gaitenī. - E:s ieiešu pie Besas.

Pie laboratorijas durvīm viņš apstājās. Dari to! Saņēmis drosmi, Kaldaks pieklauvēja.

- Vai es drīkstu ieiet, Besa? Mums jāaprunājas.

- Ak tad jāaprunājas gan! - Besa atrāva vaļā durvis. Acīm kvēlojot, viņa pacēla roku un iecirta Kaldakam pliķi. - Tu, nelieti!

- Besa, es negribēju...

- Tā jau nu negribēji. - Besa iepļaukāja viņu vēlreiz. -Tu, nožēlojamais nelieti! - Piepeši viņai pār vaigiem sāka plūst asaras. - Tu to izdarīji. Nekas nebūtu noticis. Emīlija nebūtu mirusi. - Viņa iesita vēlreiz. - Kāpēc tu nevarēji likt mūs mierā?

- Piedod! - sacīja Kaldaks. - Es negribēju tev nodarīt pāri. Es domāju, ka tas nav bīstami.

-Tu nosūtīji mani uzTenaho. Tu ļāvi man paņemt līdzi māsu. Vai tu zini, cik vainīga es jūtos kopš viņas nāves? Tu to visu izdarīji, tu nelieti! - Besa tik stipri elsoja, ka ar grūtībām spēja dabūt vārdus pār lūpām. - Emīlija nomira...

- Nebija domāts, ka viņa dosies tev līdzi. Tu brauci komandējumā. Bija paredzēts, ka tu brauksi viena.

- Un tu to nokārtoji. Remzijs sacīja, ka tu griezies pie žurnāla un panāci, lai mani nosūta uz turieni. Tu gribēji, lai es braucu uz Tenaho.

Viņam noraustījās kreisā vaiga muskulis.

- Jā.

- Kāpēc?

- Vai Remzijs tev nepateica?

- Viņš spēja runāt vienīgi par to, kā tu mani esi piekrāpis un cik ļoti man vajadzētu uzticēties viņam. - Pagājusi soli tuvāk, Besa iesaucās: - Pastāsti man pats, Kaldak! Pastāsti, kāpēc tu gribēji, lai es mirstu!

- Es negribēju, lai tu mirsti. Es zināju, ka tu, visticamāk, izdzīvosi.

- Tu nevarēji zināt, ka es... - Viņas acis iepletās. - Tu patiešām zināji. Mans Dievs, tu zināji par imunitāti. Bet kā tu varēji zināt?

- Danzara.

Apjukusi Besa nenolaida no viņa skatienu.

- Danzarā tu saņēmi mutantās formas mēri ļoti vieglā devā. Tas bija daudz vājāks nekā tā forma, ko Estevans izmantoja Tenaho. - Viņš drūmi piebilda: - Bet tas bija pietiekami spēcīgs, lai ciematā visus nonāvētu.

-Tu gribi sacīt, ka Danzara bija vēl viens izmēģinājumu laukums?

- Pats pirmais. Tas ideāli atbilda Estevana plāniem. Viņš piegādāja bacili partizāniem, savukārt viņi to ar pārtiku iesūtīja ciemā.

Besa pakratīja galvu.

- Nē, tā nav patiesība. Visi bija nodurti. Es tur biju. Es

redzēju. v

-Tā bija paredzēts. Partizāni vēlāk iegāja ciemā un atstāja pēdas kā pēc masu slaktiņa.

- Tas bija masu slaktiņš.

Kaldaks pakratīja galvu.

-Tu to zināji? - viņa nočukstēja. - Tu zināji par bērniem?

’ V

- Nē, es tolaik biju ar Heibinu. Danzara bija tikai Este-vana pasākums. Bet es vēlāk uzzināju.

- Un tu neko nedarīji?

- Ko lai saku? - viņš vaicāja aizsmakušā balsi. - Labi, es neko nedarīju. Tāpat kā neko nedarīju pēc Nakoa. Tāpēc ka nebija nekādu pierādījumu. - Viņš mirkli klusēja. - Taču es domāju, ka pēc Danzaras mums radīsies kāds pieturas punkts. Kad tu atradies Sarajevas slimnīcā, es liku paņemt asinis analīzei. Tev bija izveidojusies imunitāte pret vājāko mēra formu, kuru Estevans izmantoja Danzarā.

-Tu biji Sarajevas slimnīcā?

- Man vajadzēja pārliecināties. Man vajadzēja zināt.

-Tu visu laiku atradies slimnīcā.

-Jā.

- Mans šoferis arī izdzīvoja.

- Mēs viņu pārbaudījām. Viņš nebija imūns. Acīmredzot bāreņu patversmē, pārvietojoties no telpas telpā, tu vairāk saskāries ar baktēriju. Tu biji mūsu vienīgā cerība.

- Ja tu zināji, ka esmu imūna, kāpēc tu neko nedarīji? Kāpēc nepaņēmi asinis un nemēģināji glābt Tenaho?

- Estevans uzskatīja Danzaru par neveiksmi un turpināja attīstīt mēra mutanto formu. Tomēr mēs nezinājām, kādi ir viņa darba rezultāti. Tāpēc būtu bijis bezjēdzīgi izstrādāt vakcīnu pirms laika.

-Tāpēc tu nosūtīji mani uz Tenaho.

-Tev vajadzēja nonākt saskarē ar bacili. Man vajadzēja būt pārliecinātam, ka tu esi imūna.

- Un viena nāve vairāk vai mazāk neko nenozīmēja.

- Nē, nozīmēja. Taču es nedrīkstēju apstāties.

-Tu nogalināji Emīliju.

-Tu biji vienīgā, kam vajadzēja doties uz Tenaho. Nolādēts, man nebija ne mazākā nodoma pakļaut briesmām tavu māsu!

- Tu viņu nogalināji.

- Labi, es viņu nogalināju. Tā bija mana vaina.

- Tu viņu nogalināji, tu man meloji, un tu ar mani pārgulēji. - Besa nolūkojās viņā ar riebumu. - Un es tev ļāvu. Es to visu pieļāvu.

- Es nepārgulēju ar tevi, es tevi mīlēju. - Viņš paspēra soli tuvāk. - Besa, tas nebija...

- Neuzdrošinies man pieskarties! - Viņa atkāpās. - Nav brīnums, ka tu biji pret mani tik uzmanīgs un laipns. Tu juties vainīgs. Ak Dievs, es gribu tevi nogalināt. Es gribu izraut tavu sirdi.

- Tad tev nāksies stāvēt rindā, - viņš gurdi sacīja.

- Vācies projām no mana dzīvokļa, nelieti!

- De Salmo joprojām ir tuvumā.

- Man vienalga.

- Man nav vienalga. - Viņš mirkli klusēja. - Vai tu ļausi Remzijam vest sevi uz...

- Es neļaušu Remzijam nekur mani vest. Es viņam neuzticos vairāk kā tev. Vācies projām! - Besas balss drebēja. - Es nespeju uz tevi pat paskatīties.

- Besa, tas ir tieši tas, ko vēlētos De Salmo un Estevans.

- Vācies ārā!

Viņa aizcirta laboratorijas durvis Kaldaka deguna priekšā.

Viņa plaukstas sažņaudzās dūrēs. Tieši to viņš bija gaidījis. Viņš vienmēr bija sapratis, ka Besa kādreiz uzzinās. Taču viņš nebija zinājis, ka tas būs tik sāpīgi.

Viņš atgriezās dzīvojamā istabā.

- Remzijs izpļāpājies? - vaicāja Jaels. - Viņa zina, ka tās bija lamatas?

- Viņa zina visu. Viņa grib, lai es aizvācos. - Kaldaks devās uz viesu guļamistabu pēc savas ceļasomas. - Tas nozīmē, ka tu ievācies. Viņu nedrīkst atstāt vienu pašu.

Jaels viņam sekoja.

- Es nesolīju, ka piedalīšos šajā spēlē uz ilgu laiku, Kaldak.

Kaldaks meta somā savus apģērba gabalus.

-Tu gribi, lai viņu noslepkavo?

- Remzijs par viņu pa...

-Tev jātur viņa tālāk no Remzija. Viņam vajadzēja aizsargāt Edu Kacu, un Eds ir pagalam. Tu domā, ka viņa ar Remzija gādību būs lielākā drošībā?

- Ko tu domā darīt?

- Vienīgo, ko varu darīt. - Viņš aizvēra somu. - Došos uz Saienu pēc Moriseja. Remzijs beidzot viņu atradis. Piezvani Remzijam un pasaki, ka esmu ceļā. - Kaut arī Remzijam nekas nebija jāsaka. Viņš jau iepriekš zināja, ka Besa nelaidīs Kaldaku savā tuvumā pēc visa tā, ko viņš bija sastāstījis. Kaldakam gribējās lauzt nelieša sprandu. - Es tikai ļoti ceru, ka nedzenos turp veltīgi. - Pēc īsa klusuma brīža viņš apvaicājās: - Vai tu paliksi, Jael? Tu par viņu parūpēsies? Mums viņa ir vajadzīga. Viņa ir... vērtīga.

- Acīmredzot ne vienā veidā vien. - Jaels lēni pamāja. - Es par viņu parūpēšos.

Dievs, cik sāpīgi!

Apņēmusi ar rokām ceļgalus, Besa saritinājās laboratorijas stūrī.

Kāpēc viņa bija uzticējusies Kaldakam? Viņa taču zināja, ka Kaldakam nerūp nekas un neviens, tikai Estevans. Viņš pat bija brīdinājis, lai viņam netic.

Taču viņa nebija klausījusi. Viņa bija ļāvusi Kaldakam izmantot sevi, tāpat kā viņš izmantoja visus pārējos. Kaldaks bija nosūtījis viņu uz Tenaho, un Emīlijas vairs nebija.

Besa jutās tā, it kā iekšēji asiņotu. Tik liela muļķe viņa nebija bijusi, lai pieļautu, ka viņai Kaldaks kaut ko nozīmētu. Kāpēc tad viņa bija ierāvusies tumsā kā ievainots dzīvnieks?

Vainīgs šoks. Drīz viņai kļūs labāk. Viņa uzkavēsies šeit vēl tikai mazliet, lai nedaudz atgūtos. Pēc tam viņa ies laukā un izturēsies pavisam normāli.

Vēl tikai mazliet.

Kaldaks bija aizgājis.

Ši bija labākā iespēja, kāda Marko varēja rasties. Par sargiem viņš neraizējās. Ar tiem viņš viegli tiks galā. Este-vans bija ļoti apmierināts ar izveicību, ko viņš bija licis lietā, apstrādājot policistus Atlantā. Kaldaks bija izrādījies lielais klupšanas akmens, bet tagad Kaldaks bija projām.

Iespēju lodziņš nevarēja ilgi palikt vaļā.

Taču varēja gadīties, ka ar to pietiek.

Kad Besa pēc divām stundām iegāja dzīvojamā istabā, Jacls sēdēja televizora priekšā un vēroja basketbola spēli.

- Vai nevēlies vakariņas? - Jaels izslēdza televizoru. - Pulkstenis jau rāda pāri deviņiem, un tu visu dienu neko neesi ēdusi.

Besa pakratīja galvu.

- Es eju gulēt. Esmu nogurusi.

- Saprotams, kāpēc.

Besa palūkojās uz viņu.

- Tu to zināji.

Jaels pamāja.

- Lielāko daļu. Pārējo uzzināju no Remzija pēc tam, kad nokļuvu šeit.

- Šķiet, ka to zinājuši visi, tikai es viena ne. Es to uzskatu par tikpat nepiedodamu kā visu pārējo.

-Tas ir apbrīnojami, ko visu cilvēks spēj piedot. - Jaels pacēla plaukstu. - Es nemēģinu tevi pārliecināt, ka taisnība ir Kaldakam.

- Nespēju iedomāties, kā tu varētu mani pārliecināt.

- Es tikai saku, ka mums visiem ir savas prioritātes. Kaldaks nav tikai melns, un viņam tiešām rūp, vai tu esi dzīva vai mirusi.

-Tāpēc jau viņš mani nosūtīja uzTenaho.

Jaels nopūtās.

-Acīmredzot šis nav īstais laiks, lai es ar tevi runātu. -Viņš piecēlās. - Man jānokāpj lejā un jāpalūdz vienam no sargiem, lai aiziet uz manu dzīvokli un sasaiņo mantas. Es pastāvēšu postenī, kamēr viņš atgriezīsies. Tam nevajadzētu būt ilgi.

-Tev nav vajadzības pārvākties uz šejieni. Man nekas nenotiks.

- Es apsolīju Kaldakam. Turklāt manā dzīvoklī tik un tā kļuvis vientuļi. Man pietrūkst sievas un dēla. - Durvīs viņš uz mirkli apstājās. - Vai rīt esi nolēmusi izvilkt mani uz ielas?

-Jā.

- Vai no tā būs kāds labums, ja es tev ieteikšu dažas dienas nebāzt laukā degunu?

- Nē, nebūs.

- No tā jau es baidījos.

- Jael! - Viņai tikko bija iešāvusies prātā kāda doma. - Man rīt no rīta jānosūta asins paraugs. Parasti asinis ņēma Kaldaks.

-Atvaino, tā nav mana specialitāte. Visticamākais, ka es tevi noslaktēšu. - Viņš brīdi padomāja. - Iespējams, Kaca nāve tik un tā izraisījusi pilnīgu haosu. Paies zināms laiks, līdz viņi pārgrupēsies.

- Bez asins paraugiem viņi neko nevarēs iesākt. Jo ātrāk viņi tos dabūs, jo labāk.

Jaels pamāja.

- Jābūt kādam aģentam, kurš var paņemt asinis. Likšu Remzijam, lai kādu atsūta.

- Paldies!

- Paldies tev! Tu esi tā, kas dara mums pakalpojumu.

-Tas nav pakalpojums. - Estevans bija nogalinājis Ka-

cu tikai tādēļ, lai novilcinātu laiku. Lai viņa nolādētajā novilcinās to vēl vairāk. - Lai aģents ierodas pēc iespējas agrāk. Paraugam ap pusdienlaiku jānonāk Atlantā.

Jaels goddevīgi pacēla roku pie deniņiem.

- Jā, kundze!

- Ak jā, vai es drīkstu aizņemties tavu mobilo telefonu? Es vienmēr izmantoju Kaldaka aparātu, jo negribu zvanīt no dzīvokļa, kad interesējos par Džosiju.

- Bez šaubām! - Viņš pasniedza Besai telefonu. - Es daudz labāk apgādāju tevi ar telefonu, nekā atņemu tev asinis.

Besa devās uz guļamistabu. Viņa ieies dušā, pēc tam piezvanīs uz slimnīcu, lai noskaidrotu, kā klājas Džosijai. Pēc tam viņa liksies gultā un mēģinās aizmigt.

Kuru viņa mēģināja apmuļķot? Besa bija pārgurusi, bet viņa zināja, ka nespēs iemigt. Viņas nervi bija tikpat saspringti kā tobrīd, kad aizgāja Kaldaks.

Tāpēc nešķied veltīgi laiku.

Viņa atgriezās laboratorijā un savāca visas fotogrāfijas, kuras bija uzņēmusi kopš atgriešanās Ņūorleānā. Kaldaks nevienu nebija pazinis, bet varbūt viņai laimēsies un izdosies... kaut ko pamanīt.

Pēc divdesmit minūtēm Besa pagurusi atlika fotogrāfijas kaudzītē uz naktsgaldiņa. Nekā. Nebija nekādas jēgas nolūkoties šajās sejās vēl ilgāk. Acu priekšā viss šķita miglains. Sasodīts, arī daži uzņēmumi izrādījās mazliet miglaini. Droši vien viņa...

Kāpēc lai tie būtu miglaini? Viņa nespēja atcerēties, ka kaut kādi neparasti apstākļi būtu traucējuši fotografēt.

Besa pārskatīja fotogrāfijas. Miglaini bija tikai četri uzņēmumi.

Klauns. Garais klauns ar zaļajiem matiem un balti krāsoto seju. Visos kadros viņš attālinājās tieši tajā brīdī, kad viņa bija sākusi fotografēt.

Sakritība? Vai arī viņš mēģināja izvairīties no objektīva? Vai - pat maskējies - viņš būtu juties neomulīgi?

Iesteigusies laboratorijā, Besa sadabūja palielināmo stiklu un sāka pētīt ar to klauna seju.

- Besa! - Pie ārdurvīm klauvēja Jaels.

Viņa pieskrēja tās atvērt.

- Es atradu De Salmo! Manuprāt, es zinu, kurš viņš ir.

Nolicis zemē ceļasomu, Jaels paņēma Besas pasniegtās fotogrāfijas.

- Klauns?

- Viņš tur bijis visu šo laiku. Pirmās dienas uzņēmums nav miglains, bet pēc tam viņš ik reizes mēģinājis izvairīties no fotografēšanas.

- Iespējams. - Jaels pasmaidīja. - Ļoti iespējams. Tas ir tā vērts, lai Remzijs viņu aizturētu.

Besa vēroja Jaelu runājam ar Remziju. Aizdomās turamais tiks saņemts ciet, un, ja viņai izrādīsies taisnība, vairs nevajadzēs raizēties par slepkavu savā durvju priekšā. Viņai vajadzētu justies drošākai, bet viņa nejutās. Estevans atsūtīs kādu citu slepkavu De Salmo vietā.

Varbūt viņš ieradīsies pats? Varbūt tas viņu pamudinās.

Jaels beidza sarunu.

- Darīts! Tagad mums vienkārši jāgaida turpmākās ziņas. - Apsēdies viņš palūkojās uz Besu. - Pastāsti man, kā klājas tavai Džosijai.

Džosija. Besa bija aizmirsusi piezvanīt ārstam Kenvudam.

Viņa pasniedzās pēc Jaela telefona un steigšus uzspieda numuru. Pēc īsa brītiņa viņu savienoja ar doktoru Kenvudu.

- Jūs tik tikko mani noķērāt, Greidijas jaunkundz. - Izklausījās, ka viņš ir noguris. - Es jau gribēju iet projām.

- Kā klājas Džosijai?

- Labāk. Daudz labāk. Rīt no rīta domāju operēt.

Besas sirds sažņaudzās.

- Cikos?

- Pulksten astoņos. Vai varat atbraukt, lai būtu viņai blakus?

Dievs, viņa gribēja būt blakus Džosijai.

- Mēs par viņu rūpēsimies, pat ja jūs nevarēsiet tikt.

Taču Džosijai būs slikti, viņai sāpēs, un apkārt būs tikai sveši cilvēki.

- Kad jūs zināsiet, vai viņa nav... - Besija nespēja dabūt pār lūpām vārdu paralizēta. - Vai operācija būs izdevusies?

-To mēs varēsim pateikt rīt uz vakara pusi. Vakarā varat piezvanīt.

- Jā, to es darīšu. - Viņa varēja zvanīt un lūgt Dievu, tāpat kā bija darījusi, kopš nogādāja Džosiju slimnīcā. Ellē ar to visu! Viņa bija pagurusi rūpēties no attāluma. - Es ieradīšos rīt no rīta.

Ārsts iesmējās.

- Lai neizlaistu mani no acīm?

- Kā tad! Tiksimies rīt no rīta, dakter Kenvud.

Viņa nolika klausuli, juzdama sev pievērstu Jaela skatienu.

- Kā Džosijai klājas? - viņš vaicāja.

- Labāk. Rīt no rīta viņu operēs.

- Skaidrs.

- Un es lidošu uz turieni.

- Es gribu iebilst, bet neiebildīšu, - Jaels klusu sacīja. - Es darītu to pašu. Bērnu dēļ ir jācīnās.

- Remzijs mēģinās mani atturēt. Vai tu man palīdzēsi?

- Ja vien tu ietu un sasaiņotu sev nepieciešamās lietas, kamēr es izstrādāju stratēģiju. - Viņš pameta skatienu uz savu somu. - Izskatās, ka es jau esmu gatavs ceļojumam. Vai tev neliekas, ka es esmu nenormāls?

- Manuprāt, tu esi ļoti jauks cilvēks.

Jaels pasmaidīja.

- Bet tas jau ir pats par sevi saprotams.

Šaiena, Vaiominga, viesnīca *Majestic” 23.45

Viesnīca bija veca un noplukusi. Šo faktu nespēja apslēpt pat uzkritušais sniegs. Iekšpusē pie nobružāta un krāsu zaudējuša reģistrācijas galdiņa sēdēja piņņains jauneklis džinsos un rūtainā kreklā un lasīja “USA Today".

- Esmu ieradies pie Džona Moriseja, - sacīja Kaldaks. - Kura istaba?

Jauneklis nepacēla skatienu.

- Jums būs viņam jāpiezvana. Mēs nedodam tādu informāciju.

- Kura istaba?

- Es teicu, ka mēs... - Puisis palūkojās augšup un sastinga, sastopot Kaldaka skatienu. - Tā nav pieņemts.

- Es nevienam neteikšu. Kura istaba?

- Divi simti trīsdesmit ceturtā.

- Vai kāds viņu apmeklējis?

-Tikai Kodijs.

- Kodijs?

- Kodijs Džeferss.

- Vai jūs pazīstat šo Džefcrsu?

- Protams. Viņš dzīvo šeit pat viesnīcā. Kodijs ir kolosāls. - Jauneklis domīgi pakodija apakšlūpu. - Vai jūs no policijas, vai?

Pamājis Kaldaks parādīja savu apliecību.

-CIP? Kolosāli!

- Vai kāds pavecāks vīrs nav rādījies? Iesirmi mati, kumps deguns?

Puisis pakratīja galvu.

- Neesmu redzējis. Taču es strādāju naktsmaiņā. Es pat Moriseju pāris dienu neesmu redzējis.

-Taču viņš vēl aizvien dzīvo viesnīcā?

Jauneklis pamāja.

-Cik ilgi Morisejs jau te mitinās?

- Divas nedēļas. - Puisis sarauca pieri. - Kodijs nav iekūlies nepatikšanās, vai ne? Viņš ir tīrs. Mazliet iedzer gan, tomēr viņš man ir stāstījis, ka neviens autobraucējs, kam ir kaut cik veselā saprāta, nelieto narkotikas.

- Autobraucējs?

- Kodijs uzstājas veco auto sacīkstēs. - Jauneklis pameta ar īkšķi pa labi. - Viņa vārdu var redzēt uz plakāta divus kvartālus no šejienes. Tas gan rakstīts patiešām maziem burtiem, bet Kodijs teica, ka, pēc organizatoru domām, viņš esot ļoti perspektīvs un nākamgad viņu izvirzīšot par vienu no galvenajiem braucējiem. Viņš kļūs par zvaigzni.

Kas gan Estevanam, pie velna, bija kārtojams ar Ko-diju Džefersu, brīnījās Kaldaks. Pagriezies viņš devās uz lifta pusi.

- Nezvaniet Morisejam un nesakiet par manu ierašanos.

Pēc mirkļa viņš jau stāvēja Moriseja durvju priekšā. Uz

roktura karājās zīme “Netraucēt!”. Kaldaks pieklauvēja. Nekādas atbildes. Viņš uzmanīgi pagrieza rokturi. Slēgts. Mo-risējs droši vien jau aizbēdzis. Jaunais cilvēks bija teicis, ka nav redzējis viņu vairākas dienas.

Kaldaks pieklauvēja vēlreiz. Nekādas atbildes.

Piepeši viņš ievēroja, ka no durvīm dveš ledains aukstums.

Viņš ar spērienu atvēra tās.

Logs pretī durvīm bija līdz galam vajā, un paklāju zem tā klāja sniega kārta. Gultā gulēja vīrietis, saujā sažņaudzis naudas žūksni.

Nolādēts!

Atkāpies Kaldaks aizcirta durvis. Sadabūjis savu telefonu, viņš piezvanīja Remzijam.

-Tūdaļ pat nosūti uz šejieni komandu. Morisejs ir miris, un visa gulta noklāta ar naudu. Divi simti trīsdesmit ceturtā istaba.

Remzijs izgrūda lāstu.

- Mēris?

- Iespējams. Pasaki vīriem, lai uzmanās, bet neatstāj neievērotu nevienu sīkumu, - turpināja Kaldaks. - Paskatīsimies, varbūt atrodas kāds pavediens. - Lai gan Kaldakam nebija nekādu cerību, ka viņi kaut ko atradīs. Estevans nemēdza būt paviršs.

- Viņi būs klāt pēc trīsdesmit minūtēm.

- Pasaki viņiem, lai nāk pa sētaspuses durvīm. Tas varētu aiztaupīt mums parādīšanos vakara ziņās.

Beidzis sarunu, viņš atgriezās vestibilā. Redzot Kalda-ku tuvojamies, dežurants goddevīgi iztaisnojās.

- Es viņam nezvanīju. Ja viņa tur nebija, tad tā nav mana vaina.

- Es zinu, ka jūs viņam nezvanījāt. - Kaldaks atspiedās ar elkoņiem pret leti. - Kā jūs sauc?

- Dons Sloubērns.

- Mani sauc Kaldaks. Man nepieciešama jūsu palīdzība. Man vajag, lai jūs mēģinātu atcerēties, vai neesat kaut kad redzējis Moriseju kopā ar kādu citu cilvēku, ne tikai ar Džefersu. Ar jebkuru cilvēku.

Sloubērns pakratīja galvu.

- Ne ar vienu citu, tikai ar puišiem no trases. Viņš ir īsts entuziasts, tāpat kā es. Viņš mēdz šad tad aiziet uz Seja bāru tepat aiz stūra, sēdēt un runāties ar braucējiem. Taču es nekad neesmu redzējis, ka viņš būtu tirgojies ar narkotikām vai ko citu.

- Viņš sarunājās arī ar citiem braucējiem, ne tikai Džefersu?

- Jā, protams, bet viņam ar Kodiju patiešām saskan. -Viņš brīdi vilcinājās. - Kodijs arī iekūlies nepatikšanās?

- Iespējams. Vai varat man pateikt, kur viņu atrast?

Jauneklis pakratīja galvu.

Kaldakam nebija īstas pārliecības, ka jaunais cilvēks runā patiesību. Pienācis laiks viņu mazliet sapurināt.

- Morisejs ir miris. Noslepkavots. Viņš ir miris jau vairākas dienas.

Sloubērna acis šokā iepletās.

-To izdarījis Kodijs?

- Nē, diez vai, bet iespējams, ka Džefersam kaut kas ir zināms. - Tad viņš piebilda: - Vai arī viņam pašam var draudēt briesmas, ja viņš redzējis kaut ko tādu, ko nevajadzēja redzēt. Mums viņš jāatrod.

- Narkotikas? Mafija?

- Iespējams. Kur ir Kodijs Džeferss?

- Nezinu. Neesmu viņu pāris dienu redzējis. Es vēl nodomāju, ka viņš varbūt devies apciemot māti Kanzasā.

- Viņš nav bijis ne sacīkstēs, ne bārā?

Jaunais cilvēks pakratīja galvu.

- Vai jūs zināt, kur dzīvo viņa māte?

- Neatceros. - Viņš sarauca pieri. - Kaut kāda piepilsēta, kas izklausījās kā Ziemeļu Ugunis, vai.

- Ziemeļu Ugunis?

Viņš paraustīja plecus.

- Neatceros.

- Vai viņam ir kāda meitene?

- Šeit nav. Viņš vienmēr teicis, ka autobraucējam jāveltī sevi darbam, ja viņš grib nokļūt pirmajās rindās.

- Vai jums ir viņa fotogrāfija?

- Nē. - Viņš brīdi padomāja. - Varbūt kāda ir Dansto-nam. Viņi daudz fotografē reklāmai.

- Danstonam?

- Ervinam Danstonam. Viņš vada veco auto sacīkstes.

*

- Kur es varu viņu atrast?

- Sacīkstes beidzās vienpadsmitos. Droši vien viņš atrodams Šeja bārā, tāpat kā visi citi.

- Paldies! - Kaldaks pieliecās tuvāk. - Tagad es gribu, lai jūs klausāties ļoti uzmanīgi. Neviens nedrīkst ieiet Mo-riseja istabā. Visam jānotiek slepeni. Drīz ieradīsies grupa tehnisko darbinieku, lai novāktu līķi un uzkoptu istabu.

- Tehniskie darbinieki?

- Mēs īsti nezinām, kas viņu nogalināja. Mūsu dienās bandīti lieto visādas gāzes un pulverus. Es nešaubos, ka viesnīcas vadība negribēs, lai kāds uzzinātu, ka telpa, iespējams, ir inficēta.

-Nē.

- Labi. Tad jums jāsadarbojas, un jūs nedrīkstat pieļaut, ka par to uzzina masu informācijas līdzekļi.

Sloubērns neizpratnē sarauca pieri.

- Es skatījos O. Dž. prāvu. Tā tās lietas nedara. Jūs iznīcināt pierādījumus.

Jēzus, laikam itin visi šajā pasaulē ir skatījušies O. Dž. prāvu un domāja, ka kļuvuši par speciālistiem.

- Vai tiešām?

- Jā, un kā lai es zinu, ka apliecība nav viltota vai kaut kas tamlīdzīgs? Var izrādīties, ka jūs nemaz neesat no CIP. Jūs varat būt jebkas.

- Jā, es varu būt jebkas. - Kaldaks cieši ieskatījās Slou-bērnam acīs un mīlīgi sacīja: - Augšā guļ bandītu noslepkavots vīrietis. Paklau, ja es neesmu viens no gaišajiem tēliem, kas tad es varētu būt?

Sloubērnam noraustījās ādamābols.

- Neviens. Jūs esat likuma pusē. Protams, jūs esat likuma pusē.

- Un jūs sadarbosieties ar cilvēkiem, kuri vēlas aiztaupīt jūsu saimniekam lielas galvassāpes?

Viņš pamāja.

- Un jūs nezināt neko vairāk par Kodiju Džefersu?

- Es visu izstāstīju.

Tas nebija daudz.

- Durvju slēdzene ir salauzta. Ejiet augšā un nostājieties sardzē pie durvīm, līdz ieradīsies tehniskais personāls.

- Es nedrīkstu pamest reģistrācijas galdu.

Kaldaks uz viņu paskatījās.

Steigšus pamājis, Sloubērns piecēlās no savas vietas.

- Droši vien šī ir svarīgāka lieta.

- Ļoti svarīga.

Tik svarīga, ka jaunajam cilvēkam no bailēm trīc bikses, nodomāja Kaldaks, dodamies uz durvīm. Moriseja nāve varēja būt kārtējais eksperiments.

Vai arī Estevans meta izaicinājumu.

XVI

Otrā diena, 0.35

Kaldaks bija ceļā uz Seja bāru, kad viņam piezvanīja Jaels.

- Besa brauc projām no Ņūorleānas. Es domāju, ka tev tas būtu iāzina.

-Ko?

- Pašlaik viņa ir guļamistabā, saiņo mantas. Viņa dodas uz Džona Hopkinsa slimnīcu. Mazajai no rīta operācija.

Mērfija likums. Viņam vajadzēja zināt, ka vienīgais, kas varēja piespiest Besu mainīt plānus, notiks tieši tad, kad viņš atradīsies simtiem jūdžu attālumā.

- Vai tu brauksi viņai līdzi?

-Tā izskatās. Ja jau es tik pārsteidzīgi tev apsolīju. Taču viņas apsargāšana kļūst aizvien sarežģītāka. Vienīgais labums, ka mums, iespējams, izdevies atpazīt De Salmo.

-Kā?

Jaels paskaidroja.

- Remzijs licis viņu aizturēt, lai nopratinātu.

- Vai viņš zina, ka tu izbrauc no pilsētas?

- Vēl ne. Vai man vajadzētu viņam to pateikt?

- Tikai pēc tarti. Tad viņš nevarēs ietekmēt notikumu gaitu, vienīgi parūpēsies par viņas aizsardzību slimnīcā.

- Gluži manas domas.

- Izved viņu pa pagalma puses kāpnēm un pēc tam laukā pa sētasdurvīm. Vai mašīna tev ir?

- Tā stāv Kanāla ielā. Un kā lai es, pēc tavām domām, tieku garām Remzija sargam, kas stāv pagalmā?

- Kā lai es to zinu? Improvizē. Parasti tev nerodas nekādi sarežģījumi.

- Lielum lielais paldies!

- Nopērc biļeti uz Milvoki ar pārsēšanos Čikāgā. Kad nokļūsi Čikāgā, pārliecinies, ka tev neseko, un pēc tam lido ar reisa lidmašīnu līdz Baltimorai.

- Vai būs vēl kādas pavēles?

- Atvaino! - Jaelam bija visas tiesības izturēties sarkastiski. Kaldaks mēģināja pārņemt vadību savās rokās no attāluma. Tas bija tikai tāpēc, ka viņš jutās sasodīti bezspēcīgs. Viņš gribēja būt blakus. Un viņš bija tik pārbijies, ka vēderā kņudēja.

- Tas nekas. - Jaels apdomājās. - Vai atradi Moriseju?

- Beigts.

- Nolādēts!

- Jā, bet varbūt esmu atradis pavedienu. Pastāstīšu vēlāk. Piezvani, kad nonāksi slimnīcā.

- Kad varēšu to izdarīt neuzkrītoši. Besai nepatiks, ka es tev atskaitos. Viņa var izsviest mani laukā, un tas savukārt nepatiks tev.

-Tad piezvani, tiklīdz varēsi. - Kaldaks nolika klausuli.

Mēģini sameklēt Kodiju Džefersu, viņš sev sacīja. Nedomā par Besu. Te nekas vairs nebija darāms. Jaels bija gudrs un piesardzīgs. Viņš par Besu parūpēsies.

Tikai nedomā par Besu.

Jaels runāja pa telefonu. Besa nevarēja sadzirdēt, ko viņš saka, taču nešaubīgi nojauta, kas runā līnijas otrā galā. Besu neuztrauca, ja Kaldaks zina, kurp viņa dodas, bet viņai nepatika tas, ka Jaels bija nogaidījis, līdz viņa ieiet savā guļamistabā, lai viņam piezvanītu.

Viņa uzvilka žaketi, uzmeta kaklā fotoaparāta siksnu un atgriezās dzīvojamā istabā.

- Esmu gatava doties ceļā. Ceru, Kaldaks tev devis labu padomu, kā mums no šejienes izkļūt.

- Hmm... - Piecēlies Jaels satvēra abas ceļasomas. - Es tikai mēģināju būt smalkjūtīgs.

- Es labāk gribētu, lai tu būtu atklāts, nevis smalkjūtīgs. Pa kuru ceļu mēs iesim?

- Pa pagalma pusi. - Jaels izgāja gaitenī un atslēdza durvis. - Paliec šeit, augšā, bet es nokāpšu lejā un paskatīšos, ko varu darīt, lai dabūtu projām no šejienes Remzija cilvēku.

- Ja nu tev neizdodas?

- Droši vien es viņam pavisam viegli un uzmanīgi iesitīšu pa galvu.

- Šaubos, vai tu esi spējīgs viegli iesist kādam pa galvu. Remzijs ar tevi būs ļoti neapmierināts.

- Kāpēc man vajadzētu būt citādam nekā viņš? - Jaels devās lejā pa akmens pakāpieniem. - Paliec šeit!

Pagalms nebija apgaismots, un šķita, ka Jaels pazūd melnā caurumā. Besa sasprindzināja redzi, bet nespēja saskatīt ne Jaelu, ne sargu.

Piepeši viņai kļuva neomulīgi. Viņai vajadzētu dzirdēt

solus. Jaela balsi. Vismaz kaut ko...

*

Klusums.

- Besa! - uzsauca Jaels.

Viņa salēcās.

- Nāc šurp! Pasteidzies!

Viņa noskrēja lejā pa kāpnēm, un Jaels izveda viņu cauri pagalmam.

- Kā tu tiki no viņa vaļā?

* >

- Es netiku, - viņš nomurmināja. - Viņa tur nebija.

- Ko?

- Viņa tur nebija. - Besa juta Jaela nemieru. - Un, pie joda, man tas nepatīk. Remzijs nebūtu atsaucis viņu no posteņa.

- Otrs sargs, Pītersons... - Pītersons bija miris. Pīter-sons bija noslepkavots.

Jaels neatbildēja, tikai ciešāk satvēra viņu aiz rokas.

Eja, kas izveda uz ielas, melnēja necaurredzama un draudīga.

- Paliec dažus soļus iepakaļ! Es iešu pa priekšu. - Jaels nozuda tumsā.

Viena. Besu pārņēma ledainas bailes. Kāds vēroja. Viņa to juta.

Nevis uz takas, kur bija aizgājis Jaels. Viņai aiz muguras.

Besa pameta skatienu pār plecu, bet redzēja vienīgi ēnas. Fantastisku būtņu ēnas pāri citām ēnām. Un kustību.

Ak Dievs!

Cik jaudas, viņa metās pa garo taku pakaļ Jaelam. Priekšā varēja saredzēt apgaismoto ielu un Jaela siluetu.

- Jael! "

- Besa, kas ar...

Kāda roka satvēra viņu aiz matiem, likdama skrējienā apstāties.

Besa atskatījās. Tumsā spīdēja balti krāsota seja. Galvaskauss. Tā izskatījās kā galvaskauss. Vēl kaut kas spīdēja - asmenis viņa rokā.

- Besa, skrien! - Jaels atrāva viņu no De Salmo ar spēku, kas atsvieda Besu pret ķieģeļu sienu.

Viņa nevarēja skriet projām. Viņa nevarēja pamest Ja-elu. Kur viņš bija? Besa ar lielām grūtībām saskatīja divus stāvus cīnāmies tumsā. Cīņa ilga tikai mirkli, un tad viens no vīriešiem, piecēlies kājās, viņai tuvojās.

Jaels?

Dc Salmo?

Besa pagriezās un bēga.

Vīrietis sekoja cieši aiz muguras.

Viņš satvēra Besu aiz rokas.

- Besa!

Besu pārņēma atvieglojuma nespēks.

- Jaels. Es domāju... Es nebiju īsti pārliecināta...

- Uz mirkli es arī nebiju. - Viņš smagi elpoja. - Viņš bija ļoti izveicīgs.

- De Salmo?

- Tā man šķiet. Vai tad tu pazīsti vēl kādu ar zaļiem matiem?

- Ko tu ar viņu izdarīji ?

- Viņš tevi vairs netraucēs.

- Viņš ir miris?

- Pilnīgi. Es arī esmu loti veikls.

Viņi no ejas bija izgājuši apgaismotajā ielā. Ugunis. Skaistās pilsētas ugunis. Paldies Dievam!

- Ko tu domā ar viņu iesākt? - vaicāja Besa.

-Ja vien tu neesi pārdomājusi un joprojām gribi doties uz Baltimoru, mēs viņu atstāsim Remzijam. Šaubos, vai viņš būtu patīkams ceļabiedrs.

- Es neesmu pārdomājusi.

- Nemaz necerēju, ka tū pārdomāsi. - Jaels mudināja viņu doties tālāk. - Tad paskatīsimies, vai mums izdosies izkļūt no Franču kvartāla, nesaskrienoties ar Remziju vai kādu no viņa vīriem.

Šaiena,

1.40

Apgaismojums veco auto sacīkšu kantorī bija vājš un izkliedēts, un Kaldakam vajadzēja paieties soli tuvāk, lai apskatītu grupas foto, kas atradās uz rakstāmgalda.

- Džeferss ir šis. Otrā rinda, trešais no kreisās. - Dan-stons norādīja uz vīrieti kovboju platmalē. - Es viņam liku noņemt to platmali, bet viņš tik un tā paturēja to galvā. Viņam briesmīgi patīk izrādīties.

Džefersam bija nedaudz pāri divdesmit, plata seja un dziļi iegrimušas, gaišas acis.

- Vai viņš ir labs?

- Nav slikts, bet ne tik labs, kā pats iedomājas.

Kovboju platmale gandrīz pilnībā apslēpa Džefersa matus.

- Kādā krāsā ir viņa mati?

- Gaišbrūni, varētu teikt - smilškrāsas.

-īsi?

Danstons pamāja.

- Un cirtaini. Viņš tos vienmēr sasukā uz leju.

- Es nespēju noteikt, kādā krāsā ir viņa acis.

- Zilas.

- Vai jums ir personiska informācija par Džefersu?

- Protams. Vai tad jūs domājāt, ka valsts ienākumu dienests ļautu man nodarboties ar biznesu bez braucēju personiskajām lietām? - Piegājis pie kartotēkas, Danstons pārskatīja aktu vākus. - Džeferss. - Viņš pasniedza lietu Kaldakam. - Ziniet, mani tas nepārsteidz. Es vienmēr esmu zinājis, ka Kodijs ņems nelabu galu.

Kaldaks atvēra vākus.

- Kāpēc?

Danstons paraustīja plecus.

- Neko noteiktu nevaru pateikt. Sliktas lietas notiek, kad viņš ir tuvumā. Lielākoties ar cilvēkiem, kas Kodijam nepatīk.

Džefersa māte bija šķīrusies un dzīvoja Aurorā, Kan-zasā, Kanzassitijas piepilsētā. Citi radinieki nebija minēti. Ziemeļu Ugņnis - tā bija sacījis puisis viesnīcā.

- Vai jums kaut kas zināms par Džefersa māti?

- Zinu, ka Kodijs viņu ļoti bieži apciemo. Pagājušo mēnesi viņa bija ieradusies šeit, un es viņai uzdāvāju brīvbiļeti uz sacensībām. Kodijs dižojās un izrādījās uz nebēdu. -Danstons saviebās. - Tā tik bija valdonīga dāma! Viņai pietika dūšas pavaicāt, kāpēc es neceļu debesīs viņas vienīgo dēliņu. Man puiša gandrīz sametās žēl. Pavisam skaidri varēja redzēt, ka Kodijs viņas acīs iegūs labvēlību tikai tad, ja kļūs par pirmā lieluma zvaigzni.

- Vai prombraucot viņš prasīja atvaļinājumu vai brīvdienu?

Danstons pakratīja galvu.

- Vienu vakaru viņš atradās šeit, nākamajā neuzstājās.

- Vai es varu paturēt dokumentus par viņu un fotoattēlu?

-Ja vien es dabūju papīrus atpakaļ. Negribu, lai ieņēmumu dienests varētu teikt, ka es uzrādu neesošus darbiniekus.

Kaldaks izņēma zīmuli un apvilka apli apkārt Džefersa sejai uz fotogrāfijas.

- Jūs to dabūsiet atpakaļ.

- Vai tagad varu slēgt ciet un atgriezties bārā? - noprasīja Danstons. - Ziniet, es biju ieplānojis šo vakaru pavadīt citādi.

Kaldaks pamāja.

- Paldies par man veltīto laiku. Piezvaniet pa numuru, kuru iedevu, ja saņemsiet kādu ziņu no Džefersa.

- Jāšaubās, ka viņš uzradīsies, vai ne? Jūs neatrastos šeit, ja viņš nebūtu paveicis kaut ko ļoti sliktu.

- Nekad nevar zināt. - Kaldaks izgāja no kantora un devās uz izeju. Viņš šaubījās, ka Danstons vēl kādreiz sastaps Džefersu. Estevans bija izrāvis jauno cilvēku no šīs pasaules, lai izmantotu viņu savos nolūkos, un viņš parūpēsies, lai Džeferss šeit vairs neatgrieztos.

Taču Kaldakam, iespējams, bija veicies. Nemaz nebija tik viegli atraut cilvēku no mātes, it sevišķi, ja viņa bija tik valdonīga sieviete, kā Danstons aprakstīja Džefersa māti. Viņš aizsūtīs ar faksu attēlu un personas lietu Remzijam, bet pēc tam ar nākamo reisu dosies uz Kanzassitiju.

Jo vairāk Kaldaks uzzināja, jo nemierīgāks kļuva. Izklausījās, ka Džeferss ir neapdomīgs, nepastāvīgs un iedomīgs. Tieši tas, kas Estevanam vajadzīgs, lai īstenotu savus nodomus.

Sliktas lietas notiek, kad viņš ir tuvumā.

9

Kaldaks ļoti cerēja, ka Danstona vārdi nav pravietiski.

Demuāna, Aiova,

6.50

Kodijs ieskatījās rokaspulkstenī. Pienācis laiks izmest līkumu līdz Vaterlo. Estevanam patika, ja visu izpildīja precīzi un atbilstoši viņa pavēlēm. Galu galā maksātājs bija viņš. Kodijs izpildīs to, ko Estevans no viņa gaidīja.

8.30

De Salmo bija pagalam.

Estevans nolika klausuli. Nepatīkami.

Varbūt ari ne. Galu galā no viņa tik un tā būtu jātiek vaļā, turklāt bija izrādījies, ka De Salmo nespēja tikt galā ar sievieti. Jāsaka, par sievieti Estevans pašlaik nespēja raizēties.

Viņš bija tik tuvu mērķim. Kodijam Džefersam jau vajadzētu atrasties Vaterlo.

Pēc visa šā laika, pēc visas plānošanas drīz sāksies lielais ražas novākšanas laiks.

Vaterlo, Aiova, 10.05

Atbalstījies pret furgona priekšējo spārnu, Kodijs nožāvājās.

Gaidīšana garlaikoja. Taču izskatījās, ka iekraušana jau gandrīz beigusies.

Viņš ierāpās atpakaļ šofera vietā. Viss bija ārkārtīgi vienkārši. Nekāda satraukuma. Pat mazais papilddarbiņš, ko Estevans viņam bija uzticējis, izdevās bez aizķeršanās. Arābi pat nebija gājuši līdzi, kad viņš bija teicis, ka ies pačurāt.

Viņš vēroja, kā tie rosās ap furgonu. Ja šis būtu bijis viņa furgons, viņš gan neļautu ārzemniekiem tam pieskarties. Uzticēties drīkst tikai labajiem, baltajiem amerikāņiem. Tas zināms visiem.

Viņi bija beiguši un valdonīgi māja Kodijam, lai brauc laukā no nojumes. Iedomīgie pūšļi. Gluži kā smīnošie japāņu iznireļi vecajā Džona Veina filmā.

Taču Džons Veins bija viņiem parādījis.

Tāpat kā viņiem parādīs Kodijs Džeferss.

Džona Hopkinsa slimnīca, 11.20

- Kāpēc viņa joprojām atrodas operāciju zālē? - satraukta vaicāja Besa. - Operācijai nevajadzētu vilkties tik ilgi.

- Jā? - noteica Jaels. - Es nemaz nezināju, ka tu esi ķirurģe. Varbūt iesi iekšā un stāsies ārsta Kenvuda vietā?

-Apklusti, Jael! Es esmu pārbijusies līdz nāvei. Viņa ir lik maza...

- Es zinu, - sirsnīgi atteica Jaels. - Varbūt tāpēc operācija ievelkas. Tā droši vien ir ļoti sarežģīta.

Viņam taisnība, Besa atvieglota nodomāja. Varbūt nekas slikts nav noticis. Labi, ka kopā ar viņu bija Jaels, nevis Kaldaks.

-Jādomā, ka tu piezvanīji Kaldakam, kad ieradāmies.

Viņš pamāja.

- Kamēr tu pirms operācijas runāji ar ārstu Kenvudu. -Pēc mirkļa viņš piebilda: - Es piezvanīju arī Rcmzijam.

Besa sastinga.

- Es nevarēju nezvanīt. Tu nevari palikt šeit, ja neesi daudz nopietnāk apsargāta.

- Lai tikai viņš mēģina piespiest mani pamest Džosiju!

- Iespējams, ka viņš gribēs, bet mēs kādu laiku pretosimies.

- Vai noskaidroji, kas noticis ar sargu pagalmā?

Jaels saviebās.

- Pagalam?

- Viņš atrasts zem pagalma kāpnēm. Acīmredzot De Salmo mēģinājis iekļūt dzīvoklī.

Besa ar pūlēm pasmaidīja.

- Mamba kanalizācijā?

- Es šaubos, vai De Salmo bija tik gudrs, lai prastu novērtēt Džeimsu Bondu. Pašlaik par to neraizējies. Tu esi šeit un drošībā.

- Tev nevajadzēja sacīt Remzijam, ka esmu šeit. Varu saderēt, ka tā bija Kaldaka ideja.

- Es viņam piekritu. Es zinu, ka viņš no sirds vēl labu tev un Džosijai.

- Blēņas! Mēs viņam esam vienaldzīgas.

-Tu ļoti labi zini, ka tā nav taisnība. Viņš gluži vienkārši nevarēja pieļaut, ka tas ietekmē viņa plānus. Viņš ilgi gaidījis, lai piekļūtu tik tuvu mērķim.

- Viņš rīkojās nepareizi. Es varu iedomāties, cik ļoti viņš pārdzīvoja savu kolēģu nāvi Nakoa, bet tas nav attaisnojums, lai...

- Kolēģu? - vaicāja Jaels. - Viņš tev tā teica?

- Jā. - Jaela reakcija Besu samulsināja.

- Viņa māte un tēvs bija zinātnieki, un abi strādāja Nakoa. Viņa māte vadīja projektu. Tieši viņi iesaistīja Kalda-ku projektā. Viņa sieva Leja bija asistente laboratorijā. Viņiem bija četrus gadus vecs dēls.

Besa apjuka.

- Un viņi visi gāja bojā Nakoa?

Jaels pamāja.

- Es teiktu, ka ar to pietiek, lai kādu pārņemtu apsēstība.

- Viņš man neteica.

- Viņš neteica arī man. Man pašam nācās izdibināt.

- Kāpēc? - viņa nomurmināja. - Kāpēc viņš to no manis slēpa?

-To es tev nevaru pateikt. Es neesmu Kaldaks.

Kas bija Kaldaks? Stāstu par Nakoa viņš bija pārstāstījis tik emocionāli kā robots. Viņš bija sacījis, ka vairs neesot tas cilvēks, kas pārdzīvojis visas tās šausmas. Taču viņa sāpe acīmredzot vēl aizvien bija tik spēcīga, ka viņš nespēja runāt par savu zaudējumu pat pēc visiem šiem gadiem.

- Viņa rīcība tāpēc nekļūst vairāk piedodama.

- Es nevienu neaizstāvu, tikai paskaidroju. - Jaels pasmaidīja. - Bez tam es droši vien gribēju mazliet novērst tavu uzmanību no operācijas. Man nepatīk skatīties, ka tu esi tik...

- Rau, tur viņi nāk! - Besa pielēca kājās, kad operāciju zāles durvis atvērās un pa tām izbira bariņš māsiņu un ārstu. Starp viņiem atradās nestuves, uz kurām gulēja Džosija.

Ārsts Kenvuds noņēma masku un uzsmaidīja Besai.

- Džosijai klājas ļoti labi. Viņas stāvoklis ir stabils.

- Un tas ir viss?

-Tas ir ļoti labs rezultāts tik ilgai operācijai. Jūs būsiet priecīga, uzzinot, ka esmu paveicis izcilu darbu.

- Es esmu priecīga. Bet es būtu vēl priecīgāka, ja jūs man teiktu, ka Džosijas izredzes ir tikpat izcilas.

Viņš pakratīja galvu.

-To es nevaru sacīt. Kaut arī gribētu. Pašlaik viņai klājas labi. Vairāk mēs zināsim tikai pēc kāda laika.

Besa jutās vīlusies. To pašu ārsts bija sacījis jau agrāk, bet viņa bija cerējusi...

- Apsolu, ka jūs uzzināsiet reizē ar mani. - Doktors Kenvuds aizsoļoja pa gaiteni.

Jaels mierinot satvēra Besu aiz pleca.

- Viņa pārdzīvoja operāciju. Pirms piecām minūtēm tu būtu priecājusies arī par to.

- Es zinu. Es tikai gribētu... - Besa izmisīgi gribēja uzzināt, ka Džosija pilnībā atveseļosies, un bija tik grūti gaidīt. - Es sameklēšu kādu, kas var noņemt asins paraugu, ko tev sūtīt uz Atlantu. Pēc tam došos uz pēcoperāciju nodaļu un gaidīšu Džosijas pamošanos.

- Es iešu tev līdzi. - Jaels panāca Besu, kura aizsteidzās tajā virzienā, kurp aizveda Džosiju.

Aurora, Kanzasa, 15.50

Džefersi mitinājās mazā, akurātā namiņā, kas līdzinājās pusducim citu tajā pašā kvartālā.

Sieviete, kas atvēra durvis, tobrīd vilka mugurā brūnu mēteli.

- Jā? - viņa nepacietīgi vaicāja.

- Vai Džefersas kundze? - apjautājās Kaldaks.

- Vai jūs esat komivojažieris? Dieva dēļ, es pašlaik eju laukā pa durvīm. - Donnai Džefersai droši vien bija pāri piecdesmit, taču viņa izskatījās jaunāka par saviem gadiem. Viņas blondie mati bija sakārtoti stilīgā frizūrā, kosmētika uzlikta nevainojami. Viņai mugurā bija tvīda kostīms, kura īsie svārki ar šķēlumu atklāja glītas, mazliet muskuļotas kājas. -Turklāt es kavēju tikšanos.

- Es neesmu komivojažieris. Es meklēju jūsu dēlu Kodiju.

Sakniebusi lūpas, viņa nopētīja Kaldaku no galvas līdz

kājām.

- Kādēļ? Vai jūs esat parādu piedzinējs?

Kaldaks pakratīja galvu.

- Es domāju atvērt pilsētā veco auto salonu un gribētu piedāvāt viņam darbu.

- Kodijam ir darbs.

- Varbūt es varu piedāvāt labāku samaksu. Vai nevarat pateikt, kur viņu atrast?

- Kodijs šeit vairs nedzīvo.

- Bet jūs taču ar viņu tiekaties.

- Kādēļ man būtu jātiekas? Mēs jau labu laiku esam atsvešinājušies. - Viņa ieskatījās pulkstenī. - Man palikušas trīsdesmit minūtes, lai nokļūtu otrā pilsētas galā parādīt māju.

- Jūs esat nekustamā īpašuma aģente?

- Vai tas jūs interesē? - Džefersas kundze pagāja viņam garām un devās pie “Oldsmobile”, kas stāvēja piebraucamajā ceļā. - Varbūt jūs arī man gribat piedāvāt darbu?

- Es patiešām būtu pateicīgs, ja jūs man palīdzētu...

- Es nevaru jums palīdzēt, mister...?

- Brīns. Larijs Brīns.

- Jums nāksies meklēt Kodiju pašam, Brīna kungs. Man nav ne jausmas, kur viņš atrodams. Mēs pēdējos gados esam zaudējuši kontaktu.

Kaldaks vēroja viņu atpakaļgaitā izbraucam no pievedceļa un tikai tad devās uz īrēto automašīnu, kuru bija atstājis ietves malā.

Viņš savu bija paveicis. Viņš bija iztraucējis Donnas Džefersas mieru un modinājis viņas aizdomas. Tagad atlika tikai nogaidīt un skatīties, vai arī Remzijs paveicis savu darbu un ierīkojis noklausīšanās aparātus Džefersas kundzes mājas un mašīnas telefonos.

Ja viņa zināja, kur varētu būt Kodijs, viņa diez vai noturēsies nepiezvanījusi, par to Kaldaks nešaubījās. Vienīgā problēma, vai viņa zināja.

Nobraucis četrus kvartālus, Kaldaks iegriezās lielveikala stāvvietā, lai sagaidītu zvanu no Remzija.

20.15

Pa gaiteni viņai tuvojās doktors Kenvuds.

Besa saspringa. Ak Dievs, viņš nesmaidīja! Viņš vienkārši izskatījās... iegrimis domās.

Nonācis blakus Besai, viņš apstājās. Un pasmaidīja.

- Viss būs kārtībā, - viņš sacīja. - Viņai vēl aizvien garš ceļš ejams, bet izskatās, ka viņa atveseļosies.

- Paldies Dievam!

- Āmen, - noteica Jaels.

Ārsts Kenvuds bargi sarauca uzacis.

- Tagad jums jāiet un mazliet jāpaguļ. Jūsu draugs izkārtojis gultu istabā, kas atrodas blakus Džosijas palātai. Kā viņam tas izdevies, es nezinu. Šim stāvam vajadzēja būt pārpildītam.

Lai svētīts Jaels! Lai svētīts doktors Kenvuds! Lai svētīts ikkatrs sasodītajā draņķa pasaulē!

- Drīz vien iešu. Gribu mazliet pasēdēt pie Džosijas.

- Viņa vēl ir narkozē.

- Tas nekas.

Doktors Kenvuds plati pasmaidīja.

- Es labi pastrādāju, ko?

- Kā zvērs. - Viņa devās uz Džosijas palātu. - Jums taisnība, jūs esat ļoti izcils.

21.30

- Demuāna, - sacīja Rcmzijs, kad Kaldaks pacēla klausuli. - Džespera iela viens, pieci, divi, trīs.

- Vai māte viņam piezvanīja?

- Viņš piezvanīja mātei. Acīmredzot viņai nav Džel'er-sa numura, jo viņa mēģināja to uzzināt sarunas laikā. Dže-ferss viņu atvairīja, un viņai tas nepatika. Džefersam nepatika arī tava vizīte pie viņa mātes. Esmu izkārtojis tev transportu, bet nosūtu arī vīrus no Sentluisas, ja tu nepārvietotos pietiekami ātri.

-Tu gaidi, ka iebildīšu? Es būtu teicis, lai tu nosūti viņam pakaļ vietējo policiju, ja vien nebaidītos, ka viņi visu sabojās. Es dodos uz lidostu. - Viņš izbrauca no lielveikala stāvvietas.

Varēja gadīties, ka Džeferss jau pazudis, pirms pie viņa kāds ieradās. Apmeklējot viņa māti, Kaldaks bija uzņēmies risku, ka viņš sāks nervozēt. Pietiekami nervozēt, lai sazinātos ar Estevanu vai spertu kādu soli pats.

Kaldaks cerēja, ka tas nenotiks. Viņš nojauta, ka laika vairs nav atlicis nemaz.

23 10

- Lūdzu, vai tu neiesi gulēt? Ir jau gandrīz pusnakts. -Jaels tupēja blakus Bcsas krēslam. - Džosijai no tā nav nekāda labuma.

- Es zinu. - Nenovērsdama skatienu no Džosijas sejas, Besa atslīga šūpuļkrēslā. - Droši vien man bail viņu atstāt vienu. - Viņa pasmaidīja. - Pirms piecām minūtēm viņa atvēra acis. Man šķiet, viņa mani pazina.

- Tas ir labi.

- Šī ir ļoti jauka telpa. Visās bērnu istabās vajadzētu būt šūpuļkrēsliem. Tie ir ļoti ērti.

- Droši vien krēslu šeit novietoja, lai šūpotu slimos bērnus.

- Kaut es varētu pašūpot Džosiju! Paskaties uz viņu. Viņai uzvilkts trakokrekls.

- Manuprāt, pareizi būtu teikt - ķermeņa pārsējs. Jādomā, ka viņa nedrīkst kustēties.

. - Vai tu piezvanīji Kaldakam un pateici, ka Džosija izveseļosies?

- Tu domā, ka tas varētu viņu interesēt? Tādam aukstam, cietsirdīgam cilvēkam kā Kaldakam?

-Apklusti, Jael! Viņš tāds ir, bet viņam patika Džosija. Kam gan var nepatikt Džosija? - Sēžot palātā, Bcsai atausa atmiņā tā nakts uz “Montana”, kad Kaldaks bija palicis pie viņas līdz pat brīdim, kad kļuva zināms, ka Džosija izdzīvos. Tonakt viņš nebija izlicies. Viņš bija patiesi noraizējies par Džosiju.

Nenolaizdams skatienu no meitenītes sejas, Jaels pamāja.

- Viņa man atgādina manu dēlu. Tik daudz laika pagājis kopš tā brīža, kad viņš bija tikpat mazs. Viņi tik ātri izaug.

- Cik viņam gadu?

- Četri. - Viņš mirkli klusēja. - Tikpat, cik Kaldaka dēlam, kad viņš nomira.

- Es negribu runāt par Kaldaka dēlu. Es vaicāju par tavējo.

- Es tikai ieminējos. Vai tagad varu tevi pierunāt, lai tu ietu gulēt?

Besa noraidoši papurināja galvu.

- Man te ir ērti. Es gribu palikt šeit, ja nu viņa atkal pamostos.

-Tev patiešām vajadzētu iet... - Jaels apklusa. - Es tevi nespēju pārliecināt, vai ne?

- Nē, izmanto gultu pats.

- Tas nebūtu džentlmeniski. - Viņš apsēdās uz cietā krēsla istabas otrā galā. - Es palikšu šeit, ja tu pārdomāsi.

Istabā iestājās omulīgs klusums.

- Jael, piezvani Kaldakam un pastāsti par Džosiju.

- Viņš jau zina. Viņš man piezvanīja.

- Patiesi?

- Viņš bija ceļā uz lidostu Kanzassitijā. Viņš ļoti priecājās par Džosiju.

- Kanzassitijā?

- Viņš seko kādam cilvēkam, kurš varētu novest pie Estevana.

Estevans. Jūtu un emociju virpulī, ko modināja Džosi-jas operācija, Besai nebija iznācis laika domāt par Estevanu.

Taču Kaldaks nebija viņu aizmirsis. Viņš bija tikpat apsēsts kā vienmēr. Vai viņam to varēja pārmest? Kad nomira Emīlija, Besa bija gandrīz sajukusi prātā. Ko gan viņa būtu pārdzīvojusi, ja bojā aizietu visa ģimene?

Mans Dievs, viņa meklēja Kaldakam attaisnojumu, kura nebija. Kaldaks nevarēja izvēlēties nepareizāku paņēmienu. Viņš bija Besu izmantojis, apzināti melojis, lai izmantotu situāciju...

Tāpat kā pēc Emīlijas bērēm bija darījusi viņa pati. Bēšai nebija ne mazāko sirdsapziņas pārmetumu, ka viņa izmantoja Kaldaku. Viņa būtu izmantojusi jebkuru, lai dabūtu rokā Estevanu. Briesmoņiem nevajadzētu ļaut dzīvot.

Parādi viņiem briesmoņus.

Nē, tagad ne. Gan jau naids un atriebības alkas atkal atgriezīsies, bet šonakt viņa negribēja domāt ne par Estevanu, ne Kaldaku, ne arī citas satraucošas domas. Viņa vēlējās vienīgi atpūsties un baudīt pateicības brīdi. Džosija bija dzīva, un kādu dienu viņa skries un rotaļāsies, tāpat kā visi citi bērni.

Nav šaubu, ka viņa drīkstēja nebaidīties un nedomāt par briesmoņiem vēl kādu brīdi ilgāk.

XVII

Demuāna, Aiova, trešā diena, 3-30

Kaldakam piebraucot pie Džespera ielas 1523. nama, pie tā stāvēja trīs mašīnas un visā mājā dega ugunis. Tas nebija labi.

Pa parādes durvīm iznāca īss, drukns, uzvalkā ģērbies vīrietis.

- Vai Kaldaks?

- Par vēlu?

Vīrietis pamāja.

- Nolādēts!

- Es esmu Hārvijs Bests. Džeferss jau bija nozudis, kad mēs ieradāmies.

- Vai esat pārmeklējuši māju?

-Tīrs. Pamodinājām dažus kaimiņus. Viņi necik daudz par Džefersu nezina. Džeferss šeit ievācies tikai pirms dažām dienām. Viņš braucis ar furgonu.

- Ar kādu furgonu?

- Lielu, slēgtu. Uz sāniem rakstīts “Iowa's Pride Cleaning Service”. Viens no pusaudžiem kaimiņu mājā sacīja, ka esot redzējis furgonu izbraucam uz autostrādes, kas ved dienvidu virzienā.

- Dienvidu virzienā. - It kā tas varētu ko līdzēt. Džeferss jebkurā brīdī varēja mainīt virzienu. Kaldaks piezvanīja Remzijam. - Pienācis laiks rīkoties. Ilgāk mēs vairs nevaram gaidīt. Es gribu, lai tu piezvani prezidentam.

- Vai tikai tu nekrīti panikā? Mums nav nekādu pierādījumu, ka Kodijs Džeferss ir līdzdalībnieks.

- Pie velna, jā, es krītu panikā!

- Vēl ne, - sacīja Remzijs. - Paskatīsimies, vai nevaram ko darīt lietas labā. Vispirms atradīsim Džefersu un pēc tam...

- Tad atrodi viņu ātri! - asi noteica Kaldaks. - Mani māc nelabas nojautas, Remzij.

- Es nezvanīšu uz Balto namu, lai dabūtu pa kaklu tikai tāpēc, ka tev ir sliktas priekšnojautas.

- Paklau, saliksim visu pa vietām. Estevans lika sameklēt Morisejam cilvēku ar Kodija Džefersa īpašībām. Mori-sejs tādu atrada. Kodijs Džeferss dodas uz Aiovu, kur, mūsuprāt, atrodas viltotās naudas spiestuve.

- Tie vēl aizvien ir tikai pieņēmumi.

Kaldaka plauksta sažņaudza klausuli. Viņš vēlējās, kaut tā būtu bijusi Remzija rīkle.

- Ja tu nezvanīsi uz Balto namu, piezvani vismaz ceļu policijai, labi? Pasaki, lai viņi aiztur Džefersa furgonu. -Viņš mirkli klusēja. - Bet lai to nepārmeklē.

-Tu domā, ka viņš ved naudu?

- Viņš vai nu ir to dabūjis, vai brauc tai pakaļ. Droši nevaru apgalvot ne vienu, ne otru.

- Kārtējā nojauta? - Remzijs sāji noprasīja. - Labi, labi, es piezvanīšu policijai. Paliec savā vietā, kamēr es kaut

ko noskaidrošu. Kurā virzienā viņš devās?

*

- Uz dienvidiem. - Kaldaks cerēja, ka runā patiesību.

Kolinsvila, Ilinoisa, 13-40

Kodijs Džeferss atsaucās pēc pirmā signāla.

- Vai Estevans?

- Nu, vai izdevās bez sarežģījumiem?

- Izdrāzos cauri pilsētai, un ceļa patruļa uz mani pat nepaskatījās. Ticis laukā no Demuānas, es noplēsu uzrakstu no furgona - tieši tā, kā tu man biji teicis.

- Un nauda?

- Iekrauta un gatava vešanai.

- Ko tu izdarīji ar pārējām kastēm?

- Izmetu pie dzirnavām.

- Un papilddarbiņš?

- Izdarīts.

- Lieliski. Tad tik uz priekšu! - sacīja Estevans. - Līdz pulksten piecpadsmitiem visam jābūt gatavam.

- Plāns tas pats?

- Nekādu pārmaiņu. - Estevans uz mirkli apklusa. - Pats naudu neaiztiec! Tev samaksās vēlāk, kā norunāts, kad rīt tiksimies Springfdda.

- Tieši tā.

- Vai benzīnu mašīnā esi iepildījis, lai nebūtu pa ceļam nekur jāapstājas?

-Jā.

- Es nekādā ziņā negribu, lai tu apstātos, kur tevi kāds var ieraudzīt. Ja esi noguris, sameklē kādu apslēptu vietiņu, kur atpūsties.

- Tu jau man to teici.

-Citu jautājumu nav?

- Tu man nemaksā par to, ka es uzdodu jautājumus. Neesmu tāds muļķis, lai domātu, ka tā ir īsta nauda. Taču neviens to nepamanīs. Nauda izskatās pietiekami īsta.

- Paldies, - sausi noteica Estevans.

- Viss šis pasākums izskatās diezgan dīvaini, taču galu galā tā ir tava darīšana.

-Tev taisnība, tā tiešām ir mana darīšana.

Noliekot klausuli, Džefersu pārņēma aizrautība. Šī bija izdevība, kas gadās vienreiz mūžā. Lielais ķēriens. Negaidīta veiksme.

Pielēcis kājās, Džeferss aizpogāja savu pelēko kreklu un piesprādzēja revolveri. Ierocis viņam patika. Tas lika justies kā Džonam Veinam. Viņš izklupienā izrāva revolveri no maksts.

- Pif! Paf! Gatavs.

Sajūta bija laba. Atkārtojis rotaļu vēlreiz, Džeferss negribīgi ieslidināja ieroci atpakaļ makstī. Viņš apsēdās uz gultas un pasniedzās pēc zābakiem. Estevans bija licis nēsāt vienkāršas, melnas kurpes, bet lai viņš iet ellē. Viņš jau tā bijis spiests atteikties no formastērpa, tomēr zābaki bija pārāk svarīgi. Vai tad Džons Veins vai Ivels Knīvels būtu valkājuši vienkāršas, melnas kurpes?

Kanzassitija, Misūri, 13.55

- Viss kārtībā, Heibirt. - Estcvans piegāja pie helikoptera, kurā gaidīja Heibins. - Dažās stundās būsim tikuši galā, un mums atliks vienīgi paziņot savas prasības.

- Es sāku domāt, - sacīja Heibins. - Labāk būtu samazināt pieprasīto naudas summu un lielāku uzsvaru likt uz ieslodzīto atbrīvošanu.

- Samazināt? - pārvaicāja Estevans. - Par cik?

- Mēs prasām piecdesmit miljonus dolāru. Ja mēs prasītu divdesmit piecus, tad...

- Jauki. Ja vien tu samazini prasības uz savas daļas rēķina.

- Nekļūsti smieklīgs! Tad jau man nekas nepaliek pāri.

Tieši to arī iedomīgais idiots bija pelnījis.

- Tev paliek tavi politiskie ideāli. Vai tad tie tev nav svarīgi?

- Man ir tiesības pieņemt lēmumu par naudu. Bez manis tu nekur nebūtu ticis. Es nokārtoju viltotās naudas iespiešanu, es piegādāju cilvēkus un naudu.

Estevans nosprieda, ka ir jau diezgan protestējis. Varbūt derētu vēl mazliet izrādīt neapmierinātību.

- Ļauj man padomāt. Mūsu rīcībā vēl aizvien ir dažas stundas laika līdz brīdim, kad varēsim paziņot prasības. Pēc trieciena piezvanīšu tev uz fermu. - Aizcirtis helikoptera durvis, Estevans lieliem soļiem devās atpakaļ uz mašīnu.

Jo sliktāk, ka viņam pat tagad vajadzēja sevi apvaldīt. Viņš labprāt būtu redzējis iedomīgo nelieti pazemotu. Taču gudrs cilvēks nekad neatļāvās rīcību, kas varētu izraisīt sarežģījumus.

Vērojot helikopteru lēnītēm paceļamies, Estevans iedarbināja dzinēju. Viņš saskatīja Heibinu pasažieru sēdeklī un, izliecies pa logu, smaidot pamāja.

Helikopters attālinājās, uzņemdams kursu uz dienvidiem. Estevans pamāja vēlreiz, tad, laiski pasniedzies kabatā, nospieda tālvadības pogu.

Helikopters pārvērtās ugunīgā, krītošā lodē.

Kolinsvila, llinoisa,

14.30

Kodijs Džeferss nospieda gāzes pedāli un dzirdēja lielās riepas nokaucam, furgonam iegriežoties ap stūri.

.Sieviete šortos un T kreklā atlēca atpakaļ uz ietves. Viņa uzkliedza Džefersam nopakaļ lamas. Viņš pasmaidīja, apjautis, cik ļoti viņu nobiedējis.

Cilvēki stadionā nekad no viņa nebaidījās. Viņi bija ieradušies izklaidēties, un viņam ne reizes nebija izdevies izvirzīties priekšējās rindās.

Tagad viņš bija pašā priekšplānā.

Stūre plaukstām šķita gluda un patīkama. Spēks. Tik smagu braucamrīku viņš nekad vēl nebija vadījis, pat ne arēnā.

Viņš pabrauca garām bankai. Līdz Ziemeļu avēnijai bija vēl trīs kvartāli. Estevans bija norādījis, ka tam jānotiek Ziemeļu avēnijā.

Apkārtne kļuva aizvien nemīlīgāka. Ēkas bija noplukušas, un uz stūra dīki kavējās prostitūtas.

Vēl viens kvartāls.

Bariņš pusaudžu pulcējās ap zaļu 1987. gada kadiljaku. Slikts gads kadiljakiem. Arēji spoži, bet pietrūkst vēriena.

Džefersam garāmbraucot, zeņķi pameta uz viņa pusi īdzīgus skatienus. Kodijs zināja, kā viņi jutās. Viņš pārstāvēja varu. Ja rastos tāda iespēja, viņi mestos virsū un pataisītu viņu mīkstu.

Puse kvartāla.

Beidzot. Ziemeļu avēnija.

Tūlīt būs.

Džefersu pārņēma sajūsma. Viņš no visa spēka trieca kāju pret gāzes pedāli. Nākamais stūris. Lai vējš svilpo gar ausīm. Nodari darbu, kā nākas.

Viņš bija Džons Veins.

Viņš bija īvels Knīvels.

Viņš bija ievērojama persona.

Furgons apgāzās uz sāniem, un Džefersam kritienā aizsitās elpa.

Viņš atbrīvojās no speciālajiem aizsargstieņiem un lēnām izrāpās no kabīnes.

Tas, kam bija jānotiek, jau notika.

Furgona aizmugurējās durvis bija atsprāgušas vaļā un plastikāta sainīši ar naudu izkaisījušies pa visu ielu.

Puikas no kadiljaka jau bija klāt un, sagrābuši pilnas saujas ar naudu, metās bēgt.

No veikala pāri ielai iznāca divas sievietes un sāka skriet uz furgona pusi.

- Stāt! - uzkliedza Kodijs. - Tā ir Federālā fonda nauda. Neviens viņam nepievērsa nekādu uzmanību. Kodijs

nemaz negaidīja, ka pievērsīs. Viņš būtu darījis tieši tāpat.

No visām malām plūda cilvēki. Visi grāba naudu, cik jaudāja, un bēga projām.

- Es pasaukšu policiju! - kliedza Džeferss. - Ja jūs saprastu, kas ir labi un kas slikti, jūs neaiztiktu šo naudu. Jūs pārkāpjat likumu.

Bridi pagaidījis, viņš devās projām. Divus kvartālus tālāk viņš bija atstājis melnu hondu. Tagad tikai ātrāk projām!

Uz stūra Džeferss atskatījās.

Lai tiktu pie naudas, viņi pat rāpās iekšā Federālā fonda furgonā.

Slikti, ka viņš nevarēja sagaidīt ierodamies televīziju un presi. Neviens nekad neuzzinās, cik labi viņš paveicis savu darbu. Tomēr viņš bija parūpējies par kompensāciju. Tā bija lielāka, nekā saņēma uzvarētāji trasē.

Džeferss pataustīja naudas jostu zem sava krekla, kur bija paglabājis jau iepriekš no furgona paņemto naudu. Neliela prēmija, lai saldinātu dzīvi.

Pat Ivels Knīvels būtu apskaudis viņu par tādu laupījumu.

l)em uāna, 17.36

- Kaldak, kur tu esi? - vaicāja Jaels.

- Džefersa māja Demuānā.

- Vai tev tuvumā nav televizora?

Kaldaks sastinga.

- Kāpēc tu tā vaicā?

- Uzgriez CAW! Es uzgaidāmajā telpā skatījos TV ziņas. Manuprāt, tas ir noticis.

Viņš spēji pagriezās pret Hārviju Bestu.

- Man vajadzīgs televizors.

Hārvijs norādīja uz dzīvojamo istabu.

Pirmais, ko Kaldaks ieraudzīja, uzgriezis CNN, bija Federālā fonda furgons, kas, apgāzies uz sāniem, gulēja uz ielas. Pūlis, kas drūzmējās ap furgonu, grūstījās caurspīdīgu plastmasas sainīšu dēļ, kuri bija izkaisījušies pa visu ielu.

Kaldaks šos sainīšus jau bija redzējis Tenaho ziedojumu lādē.

- Mans Dievs!

Ainu uz ekrāna nomainīja gaišmatainas diktores seja.

- Mašīnas šoferis nozudis tūlīt pēe negadījuma, bet šis amatieru video uzņemts piecas minūtes pēc tam, kad furgons apgāzās uz Ziemeļu avēnijas īstkolinsvilā. Sentluisas Federālā fonda bankas preses sekretārs atsakās komentēt nozagtās naudas summu.

Kaldaks no jauna pacēla telefonu pie auss.

- Sameklē citu telefonu, Jael. Piezvani Sentluisas Federālajam fondam. Pastāsti viņiem, kas tu esi, un ļauj, lai viņi sazinās ar Rcmziju, ja vēlas pārliecināties. Es pagaidīšu pie telefona. Varu derēt, ka viņiem nav pazudis ne daims.

-Tu domā, ka šī ir tā nauda?

- Ceru, ka ne. Iespējams, ka es kļūdos. Piezvani un noskaidro, kā fonds iesaiņo savu naudu. - Kamēr Jaels zvanī-ja, Kaldaks noskatījās Kolinsvilas ielas scēnas atkārtojumu. Žēlīgs Dievs, viņi rāpoja pa naudas kaudzi, grābdami to saujām, bēgdami. Bērni, pieaugušie.

-Tas nav Federālā fonda furgons, - sacīja Jaels, no jauna pienācis pie telefona. - Pēdējais furgons reģistrējies pirms piecpadsmit minūtēm. Fonds nesaiņo naudu caurspīdīgos plastikāta sainīšos. Viņi nesaprot, kas notiek.

- Cikos furgons apgāzās?

- Nedaudz pirms trijiem.

- Pirms divarpus stundām. - Viņam kļuva nelabi, iedomājoties postu, ko mēra bacilis varēja būt nodarījis jau tagad. - Cik daudz naudas paņemts?

- Ap to laiku, kad tur nonāca policija, furgons bija izlaupīts. - Jaels brīdi klusēja. - Pārāk skaists scenārijs, lai tā būtu sakritība.

- Ja tas ir Estevans, prasības tiks izziņotas nekavējoties. Es piezvanīšu Remzijam un apvaicāšos, vai viņi neko nav dzirdējuši. Kāda velna pēc viņš izvēlējies Kolinsvilu?

- Tas nemaz nav tik dīvaini, kā tu iedomājies. Pilsēta atrodas otrpus upei iepretī Sentluisai, kur izvietota Federālā fonda banka. Tādi furgoni tur nav nekas neparasts. Turklāt Estevans par mērķi izvēlējies vienu no pilsētas rajoniem ar viszemāko ienākumu līmeni. Kad furgona durvis atsprāga vaļā, nabaga ļautiņi droši vien iedomājās, ka laimējuši loterijā. Pēc kāda laika mēs redzēsim pirmās slimības pazīmes?

- Nu jau kuru katru brīdi. Palīdzība būs vajadzīga velnišķīgi daudziem cilvēkiem. Es nezinu, cik daudzi izdzīvos. Pilsētā būtu jāievieš karantīna un masu informācijas līdzekļiem jāsāk...

- Nestāsti man! Stāsti Remzijam!

- Es viņam pastāstīšu gan, - drūmi noteica Kaldaks. - Es jau vakar teicu, ka viņam jāpiezvana prezidentam. Vecs draugs vai ne, bet prezidents meklēs grēkāžus, un C1P būs viena no tiem. Ceru, ka Remzijs cepsies uz lēnas uguns.

- Iespējams, ja vien neatradīs kādu, kas cepas viņa vietā. Piesargi savu pēcpusi, Kaldak!

- Neraizējies par mani! Piezvani, ja uzzini vēl kaut ko.

Nolicis klausuli, viņš piezvanīja Remzijam. Pagāja piecas minūtes, kamēr viņš dabūja savienojumu.

Remzija balss skanēja asi un saspringti.

- Es pašlaik nevaru ar tevi runāt, Kaldak.

- Tu ar mani runāsi. Estevans?

- Jā. Prasība pienāca pirms desmit minūtēm. Piecdesmit miljoni dolāru, vai arī viņš izvēlēsies nākamo pilsētu. Ja mēs samaksāsim, viņš nodos atlikušo inficēto naudu.

- Vai palestīniešu ieslodzītie tika pieminēti?

- Nē. Heibins esot izstājies. Estevans apgalvoja, ka mums būšot darīšana tikai ar viņu. Viņš ieteica pārbaudīt uzsprāguša helikoptera atliekas Kanzassitijā.

Vēl viens šķērslis novākts no Estevana ceļa.

- Vai furgona vadītājs bija Kodijs Džeferss?

- Viņš atbilst aprakstam.

- No viņa paša ne miņas?

- Nē. Man jāiet. Zvana no Epidēmiju apkarošanas centra. Donovana komanda ir ceļā uz Kolinsvilu.

- Vai viņam izdevies kaut ko atklāt?

- Iespējams. Viņi nezina. Sasodīts, neviens neko nezina. Tikai to, ka es esmu vainīgs. Bet es nenoiešu dibenā, Kaldak. Nekādā ziņā! Es atradīšu veidu, kā paglābt savu ādu. - Viņš nolika klausuli.

Kaldaks bija zaudējis. Visi šie gadi. dzenot pēdas Es-tevanam, bijuši izšķiesti veltīgi. Nakoa, Danzara, Tenaho un tagad Kolinsvila. Viņam vajadzēja apstādināt Estevanu. Viņam nevajadzēja ņemt vērā Remziju un...

Es atradīšu veidu, kā paglābt savu ādu.

Remzijs izmisīgi cīnījās par izdzīvošanu.

Un pašlaik viņš sarunājās ar Epidēmiju apkarošanas centru.

Besa.

Džona Hopkinsa slimnīca, 19-45

Besa uzgaidāmajā telpā nodrebinājās, vērojot prezidenta seju ekrānā. Viņš izskatījās apņēmīgs un runāja pārliecinoši. Jā, viņi ir saņēmuši ziņu, kurā izteikti draudi nākamajai pilsētai, bet nevienam nevajadzētu krist panikā. Inficēto naudu pašlaik savācot un sadedzinot. Visas viņam pakļautās aģentūras strādājot, lai notvertu teroristus, kuri vainojami šajā drausmīgajā gadījumā.

- Viņš nevienam nestāsta par šausmu patiesajiem apmēriem, - nomurmināja Jaels. - Nelietis! Viņš nepasaka pat to, ka slimība nav ārstējama. Viņam nevajadzētu tā nomierināt cilvēkus. Viņam vajadzētu pārbiedēt tos līdz nāvei, lai visi steigtos uz savām mājām un nenāktu no tām laukā. Viņš raizējas tikai par savu nolādēto valūtas kursu.

Ziņas pārslēdzās uz Kolinsvilu, un kadrā ilgi bija redzamas degošas mājas.

- Nekārtības? - Besa nespēja noticēt. - It kā stāvoklis jau nebūtu pietiekami briesmīgs.

Tagad ekrānā bija redzami upuri, kurus ieveda vietējā slimnīcā, karantīnas nodaļas, panikas pārņemtas sejas.

- Ziņo, ka septiņdesmit seši jau miruši, - čukstēja Besa. - Un cik vēl nomirs?

-Cerēsim, ka lielākā daļa cilvēku paglabājuši naudu savām vajadzībām un nav kļuvuši izšķērdīgi.

- Ak Dievs, es cerēju, ka spēšu palīdzēt. Kāpēc mūsu rīcībā nevarēja būt mazliet vairāk laika? Varbūt mēs būtu spējuši izglābt vismaz daļu šo nelaimīgo.

-Tu esi darījusi, ko varējusi, Besa.

- Pastāsti to šiem cilvēkiem Kolinsvilā.

- Reizēm mēdz atgadīties visādas katastrofas.

-Tā nav katastrofa, tā ir slepkavība.

Jaels pamāja.

- Kāpēc tad tu vaino sevi? Estevans ir tas, kurš...

- Sadabū savu mašīnu, Jael, un gaidi pie rezerves ieejas! -Runātājs bija Kaldaks, kurš tobrīd lieliem soļiem ienāca istabā. - Besa, es tevi vedu projām no šejienes.

Besa pārsteigumā iepleta acis.

- Es nekur ar tevi nebraukšu. Džosija ir...

- Tu brauksi līdzi vai nu man, vai Remzijam. Jebkurā gadījumā tev nāksies pamest Džosiju. Ja tu brauksi ar mani, tu būsi brīva un varēsi noslēgt ar viņu darījumu par Džosijas apsardzi. Ja ļausi Remzijam sevi aprīt, tev nebūs pilnīgi nekādas varas. Tu atradīsies kādā slimnīcā vai Epidēmiju apkarošanas centra nodaļā un atgūsies no narkozes vienīgi uz to bridi, kas vajadzīgs, lai paņemtu no tevis asins paraugus.

- Remzijs to vēl nav darījis.

- Viņš nebija piespiests pie sienas. Tagad viņš ir. Viņš tevi stādīs priekšā kā savu slepeno ieroci, un dabiski, ka tevi vajadzēs turēt drošībā. Šī ir nacionāla katastrofa. Visi zina, ka nacionālo katastrofu laikā indivīda tiesības ir jāierobežo. -Kaldaks pievērsās Jaelam. - Pasteidzies, mums nav daudz laika.

Besa pakratīja galvu.

- Es nepametīšu Džosiju.

- Viņš runā prātīgu valodu, - sacīja Jaels. - Dari, kā viņš saka. - Jaels izgāja, atstājot Besu vienatnē ar Kaldaku.

- Es nebraukšu.

- Klausies, ko es tev teikšu. - Kaldaka balsī ieskanējās sasprindzinājums un izmisums. - Dieva dēļ, klausies! Es zinu, ka tu ienīsti manu uzdrīkstēšanos, un tas ir saprotams. Bet es stāstu patiesību. Viss ir pārvērties, kļuvis citāds. Mums darīšana ar paniku, un Remzijs dabūs visu varu, kāda viņam nepieciešama. Tu vari saglabāt vismaz kaut kādu varu tikai tad, ja nedosies viņam rokās. Remzijam ir vienalga, kas notiek ar tevi vai Džosiju, viņam svarīgi tikai tas, kas notiek ar viņu pašu. Kamēr tu esi brīva, tu vari ar viņu kaulēties. - Kaldaks norādīja uz televizora ekrānu, kur tobrīd rādīja pilsētā valdošās nekārtības. - Vai tiešām tu neredzi, ka es nemeloju? Es gribu, lai tu būtu drošībā. Es gribu, lai Džosija būtu drošībā. Tici man.

Besa viņam ticēja. Viņa bija pietiekami iepazinusi Remziju, lai saprastu - Kaldaka vērtējums ir biedējoši precīzs.

Kaldaks padeva Besai rokassomiņu.

- Mēs iesim lejā pa rezerves kāpnēm.

Viņa nepakustējās.

- Besa, es tevi lūdzu, - Kaldaks sacīja raižpilnā balsī. - Sargā sevi un Džosiju!

Džosija. Džosija bija bezpalīdzīga. Džosija nespēja sevi aizsargāt, un, ja Remzijs atņems viņai Besu, viņa paliks pilnīgi viena.

- Es braucu. - Viņa devās laukā no istabas.

Kaldaks acumirklī atradās viņai blakus.

- Besa, es apsolu, ka...

- Nevajag man neko solīt. Es negribu tavus solījumus. -Viņa spēji aprāvās. - Remzija aģenti. Tie divi, kas nāk mums pretī.

- Acīmredzot Remzijs atsūtījis viņus tev pakaļ. - Kaldaks pastūma Besu pie elkoņa. - Bēdz!

Viņa bēga. Pretī rezerves izejai un lejā pa kāpnēm.

Kaldaks sekoja cieši viņai aiz muguras. Kaut kur augšā atsprāga vaļā durvis. Remzija aģenti. Viņu soļi atbalsojās kāpņu šahtā.

Trešais stāvs.

Ak Dievs, aģenti bija ātrāki. Viņu soļi tuvojās.

Otrais stāvs.

Kaldaks izrāvās priekšā un atrāva vaļā pirmā stāva durvis.

- Pa kreisi un cauri vestibilam!

Marmora grīdas, kolonnas, dāvanu veikals.

- Turiet viņus!

*

Virs divviru durvīm priekšā sarkanā traumpunkta zīme.

Telpa pilna ar cilvēkiem. Vēl vienas divviru durvis.

Laukā. Riepas nokaucās, Jaelam spēji nobremzējot viņiem blakus.

Atrāvis vaļā aizmugurējās durvis, Kaldaks iestūma Besu mašīnā.

Viņam uzklupa aģenti. Kaldaks trieca vienam ar elkoni vēderā, bet otram sitiens trāpīja pa zodu.

- Brauc! - Viņš ielēca mašīnā.

Mašīna spēji uzņēma ātrumu un, aizmugurējām durvīm virinoties, aizbrāzās pa piebraucamo ceļu.

Tikuši uz ielas, viņi aiztraucās uz centra pusi. Zaļā gaisma, viņi varēja paspēt.

Besa atskatījās. Aģenti joprojām dzinās viņiem pakaļ pa ielu...

Iedegās sarkanā gaisma.

Jaels nelikās par to ne zinis.

Nokaucās bremzes.

Aģenti bija apstājušies ielas vidū un noskatījās viņiem pakaļ.

Atvieglojums, kas bija pārņēmis Besu, acumirklī pagaisa, kad Kaldaks sacīja:

- Viņi zinās mašīnas numuru. Mums iātiek no tās lau-kā. - Pasniedzies viņš aizvēra aizmugurējās durvis. - Ātri uz lidostu, Jael!

- Un ko mēs darīsim, kad nokļūsim lidostā? - apvaicājās Jaels.

- Izlemsim tad, kad būsim pacēlušies gaisā.

- Vai tev ir lidmašīna? - vaicāja Besa.

- Remzijs man pirmīt vienu piešķīra. Tāpēc es pēc tava zvana tik ātri nokļuvu slimnīcā, Jael. - Viņš drūmi pasmaidīja. - Vai tev neliekas ērti, ka varam aizbēgt Remzija dotajā lidmašīnā?

- Šaubos, vai Remzijs būs tādās pašās domās, - noteica

Jaels. - Un es nehul neesmu pārliecināts, ka tas patiks arī manam premjerministram. Pastāv tāda lieta kā diplomātiskās neaizskaramības pārkāpums. Ak, ko lai dara, tāda ir dzīve!

- Es gribu, lai Džosiju nepārtraukti apsargātu. Gribu, lai atgriežas apsardze, - sacīja Besa. - Ja nu Estevans uzzina, ka viņa ir slimnīcā?

- Šaubos, vai tā ir acumirkļa problēma. Pašlaik viņš ir mazliet aizņemts. - Kaldaks pacēla plaukstu. - Es zinu. Džosija ir pats svarīgākais. Mēs par viņu parūpēsimies.

- Kā?

- Nezinu. Ļauj man izdomāt. Es nodrošināšu to, ka Džosija būs drošībā. Es apsolu.

Besa bija teikusi, ka negrib dzirdēt viņa solījumus. Taču agrāk viņa uz tiem bija paļāvusies. Kaldaks brīnumainā kārtā bija sameklējis Džosijai ārstus, un Džosija bija izdzīvojusi.

Kaldaks nolūkojās viņas sejā, pētot tās izteiksmi.

- Labi?

Besa novērsās.

- Labi. Es pieņemšu jebkādu palīdzību. Pat no tevis.

20.16

Nelietis.

Sažņaudzis rokas dūrēs, Kodijs Džefcrss neticīgi nolūkojās savā sejā TV ekrānā virs letes. Tas bija grupas foto no sacīkstēm. Attēls bija palielināts un neskaidrs, bet viņu tajā varēja pazīt.

- Vai vēl kaut kas? - vaicāja sīkpreču tirgotavas pārdevējs.

- Nē. - Kodijs savāca tikko nopirktās cigaretes, iebāza paciņu krekla kabatā un izsteidzās laukā no veikala. Viņš slepus pameta skatienu pār plecu, lai pārliecinātos, vai pārdevējs nelūkojas viņam pakaļ. Ne, Kodijs atvieglots ieraudzīja, ka viņš apkalpo nākamo pircēju.

Viņš ielēca mašīnā un spēji izbrauca no benzīna uzpildes stacijas teritorijas. Sasodītais draņķa terorists bija viņu iegāzis. Policija nepārstās viņu meklēt. Ikviens visā valstī zinās, kāds viņš izskatās. Turklāt viņš to nemaz nebūtu uzzinājis, ja neizbeigtos cigaretes.

Nekur neapstājies, bija sacījis Estevans.

Jā, jā, nekur neapstājies! Ja tu apstāsies, tad dzirdēsi, kā Estevans tevi nodevis. Pat mašīnā nebija radio. Viņš līdzinājās jēram, ko ved uz kautuvi.

Uz kautuvi.

Kodiju pārņēma panika. Ko lai viņš tagad dara?

Mamma. Mamma bija gudra. Viņa atradīs vietu, kur viņam paslēpties. Viņa izdomās, kā palīdzēt.

Viņam jātiek pie mammas.

20.52

XVIII

Birojā, kas atradās blakus angāram, mehāniķu un pilotu grupa bija liptin pielipusi TV ekrānam.

Šoreiz NBC, ievēroja Besa, taču rādīja gandrīz to pašu, ko CNN.

- Valter, mums jātiek projām no šejienes, - Kaldaks sacīja vidēja auguma vīrietim ar sarkanu naģeni galvā. - Vai degviela uzpildīta?

- Jā. - Pilots neatrāva skatienu no ekrāna. - Nolādētie kretīni! Vai jūs dzirdējāt? Vēl seši gadījumi, un Epidēmiju apkarošanas centrs tikko paziņoja, ka nepietiekot vakcīnas. Tas esot kaut kāds laboratorijā izstrādāts bacilis.

- Valter, mums jādodas projām, - atkārtoja Kaldaks.

Viņš nervozi pamāja.

- Neliešus vajadzētu bombardēt.

- Vai paziņoja, kas vainīgs?

- Nē, bet tam jābūt Sadamam Huseinam vai kādam li-dzīgam psihopātam. Viņus vajadzēja sabumbot. Mums vajadzēja tikt no viņiem visiem vaļā Līča kara laikā.

Viens teikums no pilota sacītā pēkšņi aizgāja līdz Be-sas apziņai.

- Jūs teicāt, ka nepietiekot vakcīnas. Vai tad ir izstrādāta vakcīna?

- Kaut kas līdzīgs eksperimentālam variantam. Epidēmiju apkarošanas centrs pārlējis asinis mazai meitenītei, kas aizvesta tur pirms divām stundām.

- Un viņa ir dzīva?

- Līdz šim jā. - Viņš atrāva skatienu no ekrāna. - Kāpiet iekšā, Kaldaka kungs! Es ieskatīšos sarakstā. Tūdaļ pat izlidosim. - Viņš izgāja no kantora un devās uz angāru.

- Vakcīna, - nomurmināja Besa.

- Nav nekādas vakcīnas, - sacīja Kaldaks. - Cik es saprotu, viņi izmantojuši pēdējo asins paraugu, kuru tu nosūtīji, un injicējuši to meitenei.

- Kā tas iespējams?

- Viņi izaudzē kultūru un aktivē asins šūnas no asins parauga ar imūnajiem gēniem. Tāds pats eksperiments veikts ar AIDS pacientiem. Acīmredzot Donovana komanda paātrinājusi procesu.

- Un tas bijis iedarbīgs. Meitenīte ir dzīva. Tas ir sākums.

Kaldaks papurināja galvu.

-Tas ir propagandas gājiens. Valdība negrib atzīties, ka slimība nav ārstējama, tāpēc inscenējusi brīnumu.

- Tas ir brīnums. Viņa ir dzīva.

Kaldaks nenolaida skatienu no viņas sejas.

- Ko tu domā?

Kāpjot lidmašīnā un iekārtojoties pasažieru sēdekļos, viņa vēl aizvien juta sev pievērsto Kaldaka skatienu. Taču viņš neko neteica līdz pat brīdim, kad lidmašīna atrāvās no zemes.

-Nu?

- Saki pilotam, lai griežas uz rietumiem.

- No tā jau es baidījos, - sacīja Kaldaks. - Kolinsvila?

- Kolinsvila! - atkārtoja Jaels.

Besa pamāja.

- Tur atrodas Epidēmiju apkarošanas centra komanda. Man arī tur jābūt.

-Tu taču zini, ka pilsētā ir karantīna.

- Es domāju, ka mani viņi ielaidīs.

- Tieši no tā es baidos. Tu nokļūsi taisni Remzija rokās.

- Manas asinis izglāba meitenīti. Varbūt es varu palīdzēt vēl kādam.

- Lielākā nelaime jau ir notikusi. Par mēri tik plaši runā, ka vairs neatradīsies neviens pie pilna prāta, kas vērtu vaļā aizzīmogotās naudas paketes.

- Meitenīte atvēra.

- Turklāt tavam asins tipam jābūt atbilstīgam slimnieka asins tipam. Arī tas sašaurina varbūtību. Un cik daudz asiņu, tavuprāt, tu varētu ziedot?

Besa pakratīja galvu.

- Viņam taisnība, Besa, - noteica Jaels.

- Viņš maldās, - sacīja Besa. - Vai tu domā, ka es varu kaut kur slēpties un noskatīties no malas, kas šeit notiek? -Viņa pievērsās Kaldakam. - Es dodos turp. Tev būs jāizdomā, kā es to varu izdarīt un tomēr panākt, lai D/osijai nedraudētu briesmas un man savukārt izolators.

- Tu neprasi daudz.

-Tu esi man parādā, - Besa nikni atcirta. - Tu esi man parādā parTenalio. Tagad maksā, Kaldak!

Viņš ilgi nenolaida skatienu no Besas, tad piecēlās un devās uz pilota kabīni.

- Es pateikšu Valteram, ka lidojam uz Kolinsvilu.

No pilota kabīnes viņš neatgriezās gandrīz lidz pat brīdim, kad vajadzēja nolaisties Kolinsvilas lidostā. Besa dzirdēja, ka viņš gandrīz bez pārtraukuma runā pa rāciju, bet nespēja saprast, ko viņš saka.

- Ko tu darīji? - viņa vaicāja.

- Piesprādzējies. Pēc piecām minūtēm nolaidīsimies. -Apsēdies viņš piesprādzējās pats. - Un gatavojies svinīgai sagaidīšanai.

- Kam? - pārvaicāja Besa.

- Es sazinājos ar Epidēmiju apkarošanas centru, CBS, CNN un “57. Louis Post-Dispatch”. - Kaldaks drūmi pasmaidīja. - Viņiem visiem vajadzētu ar sajūsmu gaidīt, kad jaunatdzimusī Māte Terēza izkāps no lidmašīnas.

Besa sarauca pieri.

- Māte Terēza?

- Tu, - sacīja Kaldaks. - Tu tūdaļ kļūsi par nacionālo varoni. Par drosmīgo, visus mīlošo sievieti, kas gatava uzņemties risku, pārkāpjot karantīnas zonas robežu, lai ziedotu savas asinis un koptu slimos.

- Ļoti labi, - nomurmināja Jaels.

- Turklāt tavs upuris ir vēl jo lielāks tāpēc, ka tu pameti slimu bērnu, lai atlidotu uz šejieni, bērnu, kuru izglābi no nāves.

- Mans Dievs, tas izklausās pēc kādas “ziepju operas”, -noteica Besa.

- Taču tā nav “ziepju opera”. Tā ir patiesība, kuru var pārbaudīt jebkurš uzņēmīgs reportieris.

-Tu pastāstīji viņiem par Eslevanu?

Viņš pamāja.

- Es pastāstīju viņiem par Tenaho. Esmu izgaismojis lietas patiesos apstākļus tik spoži, cik vien varēju. Presei īpaši patika tas, ka varone ir viena no viņu vidus.

- Es neesmu varone, - Besa nepatikā attrauca.

- Tagad esi, - sacīja Kaldaks. - Tu apmeklēsi meitenīti, kurai esi devusi savas asinis. Viņi katru dienu filmēs te-vi, kā tu dosi asins paraugu. Viņi fotografēs tevi un jaunos upurus, kurus atvedīs. Tu apmeklēsi rajonus, kuros valda jukas, un parādīsi, ka ir iespējams pārdzīvot mutantā mēra formu. - Viņš mirkli klusēja. - Un tu sniegsi intervijas par Džosiju, Emīliju un Tenaho.

-Nē!

- Jā. Tā vajag. Es gribu, lai doktors Kenvuds kļūtu par slavenāko ķirurgu visā Amerikā, jo viņš operējis Džosiju. Es gribu, lai intervē galveno māsu. Bet Džosiju slimnīcā apsargās vesela armija sargu tikai tādēļ, lai turētu tālāk no viņas masu informācijas līdzekļus.

Besas acis iepletās, kad pār viņu nolaidās apskaidrība.

- Un Estevanu arī.

- Manuprāt, šajā ziņā mēs varam Remzijam uzticēties. Viņš neuzdrošināsies pieļaut, ka ar Amerikas mazo mīlulīti kaut kas notiek.

- Un, tā kā Besa visu laiku būs publikas acu priekšā, viņš nespēs ievietot viņu kāda iestādē, - piebilda Jaeis.

Kaldaks pamāja.

-Tāds ir mans plāns.

Gudrs plāns, nodomāja Besa. Tas varētu izdoties.

- Vēl kaut kas, - sacīja Kaldaks. - Tev jāpasaka masu informācijas līdzekļiem, ka Epidēmiju apkarošanas centrs ir tuvāk mērķim, nekā to ļautu noticēt oficiālais paziņojums.

- Kādēļ?

- Es gribu, lai Estevans jūtas bezspēcīgs. Ja viņš domās, ka vakcīna ir izstrādātā, viņš mēģinās ātrāk panākt vienošanos, lai nepaliktu zaudētājos.

- Vai arī izdalīt vēl vienu kravu naudas.

- Nē, to viņš vairs nemēģinās. Visi saglabā modrību. Viņš ir atklājis savas kārtis un pārbiedējis visus līdz nāvei.

- Neesi par to tik pārliecināts.

- Es nevaru būt pārliecināts ne par ko. Man tikai jātur īkšķis un jācer, ka nojauta mani neviļ. - Viņš drūmi piebilda: - Un vēl kas. Es šaubos, ka Estevans riskēs un ieradīsies Kolinsvilā, lai tevi nogalinātu. - Lidmašīna palekdamās nolaidās uz skrejceļa. - Tas varētu būt ļoti pārdrošs solis pat viņam.

- Es nepaļautos arī uz to, - sacīja Jaels. - Viņš gan ir gudrs, bet viņa taktika reizēm ir visai īpatnēja.

-Tad mums gluži vienkārši vajadzēs sargāt Besu, vai ne? - Atsprādzējis jostu, Kaldaks piecēlās. Viņš palūkojās pa logu. - Rau, tur viņi ir. Pietiekami daudz objektīvu, lai atgādinātu Holivudu “Oskara” pasniegšanas vakarā.

- Es jūtu, ka sākšu to visu ienīst, - sacīja Besa.

-Tagad tu redzēsi, kā jūtas cilvēks objektīva otrā pusē, -

noteica Kaldaks. - Nāc, iesim! Izrāde sākas.

Kolinsvilā,

23.07

Reportieri straumē sāka plūst pretī Besai, kad ieraudzīja viņu nākam lejā pa kāpnītēm.

Kaldaks vērodams turējās nopakaļus.

Kaut ari Besai bija pretīga uzstāšanās, viņa smaidīja un atbildēja uz jautājumiem rāma pārliecībā. Viņš neko citu arī nebija gaidījis. Besa bija pieradījusi, ka kritiskā situācijā spēj tikt galā gandrīz ar visu.

- Nelietis tāds!

Izdzirdējis kluso šņācienu sev aiz muguras, Kaldaks pagriezās un ieraudzīja Remziju.

- Es negaidīju, ka tu tik drīz būsi klāt, Remzij.

- Es jau biju izbraucis, kad piezvanīja no Epidēmiju apkarošanas centra un pastāstīja, ka tu esi sarīkojis šo bezjēdzību, - Remzijs izgrūda caur sakostiem zobiem. - Tu man par to samaksāsi, Kaldak.

- Es jau tev teicu, ka neļaušu ar viņu tā apieties.

- Man nevajadzēja tev klausīt jau pašā sākumā. Pirms tu ievārīji šīs jukas.

- Ak tad Kolinsvila ir tikai uz manas sirdsapziņas? Ar tevi tai nebija nekāda sakara? - Tieši tādu reakciju viņš no Remzija bija gaidījis. - Es negrasos izpirkt tavus grēkus. Esmu tikai bandinieks. Tu esi tas, kurš sēž pie stūres. - Viņš paskatījās uz Besu. - Un tu jutīsies tā, it kā tev būtu pārbraucis kravas automobilis, ja pieļausi, ka ar viņu kaut kas notiek.

-Tu man draudi?

- Jā. - Kaldaka skatiens atgriezās pie Remzija. - Tu domā, ka jūties izmisis. Tu nezini, ko šis vārds nozīmē. Man nenāk ne prātā viņu zaudēt, tāpat ka nedomāju zaudēt Es-tevanu.

- Estevanu tu jau esi pazaudējis. Mēs viņu nespējam notvert. Viņš nogriezis visas saites, kas pie viņa varētu vest. Divas stundas pēc tam, kad uzsprāga Heibina helikopters, notika sprādziens netālu no Vaterlo, Aiovā.

Kaldaks sastinga.

- Viltotās naudas spiestuve?

-Tā mēs domājam. Mūsu speciālisti pārmeklē pelnus.

- Vai viņiem tas nav bīstami? - vaicāja Jaels. - Tintē, ko viņi izmantoja naudas spiešanai, droši vien saglabājušās aktīvas mēra baciļa sporas.

- Nav saglabājušās, ja uguns bijusi pietiekami spēcīga, -atbildēja Kaldaks. - Uguns ir liels iznīcinātājs. Epidēmiju apkarošanas centrs izmanto uguni, pat lai iznīcinātu Ebo-las vīrusu.

- Uguns bija pietiekami spēcīga, - sacīja Remzijs. - Tā izkausēja praktiski visu, kas atradās tuvumā, arī vairākus cilvēkus, kas atradās ēkā. Visticamāk, ka mēs neatradīsim neko vērtīgu.

- Kas zināms par Kodiju Džefersu?

- Viņš pirms trim stundām zvanīja mātei, bet viņa nolika klausuli.

Kaldaks apstulba.

- Viņš zvanījis mātei?

- Viņš lūdzās un žēlojās. Viņa nolika klausuli, pirms mēs paspējām noteikt Džefersa atrašanās vietu. Kopš tā brīža viņš nav manīts. Iespējams, ka Estevans parūpējies arī par šo pavedienu.

- Kad prasīts samaksāt naudu?

- Parīt. - Viņš īdzīgi palūkojās uz Jaelu. - Prezidents saņem brāzienu no tavas valdības. Viņi pieprasa, lai prezidents nepadodas teroristiem.

- Manai valdībai ir taisnība, - atteica Jaels. - Nav nekā ļaunāka par teroristu prasību izpildi.

- Ja Estevans izplatīs inficētu naudu Ņujorkā, tas būs vēl ļaunāk.

- Vai viņš draud to izdarīt? - vaicāja Kaldaks.

Remzijs īsi pamāja.

- Vai tu zini, ko vēl viens starpgadījums nodarīs fondu biržai?

- Es zinu, ka negribu dot Estevanam naudu un ļaut viņam tikt sveikā cauri, ja turklāt mēra bacilis joprojām atrodas viņa rīcībā. Kas viņu var apturēt vēlreiz izpildīt savus draudus?

- Viņa. - Remzijs pamāja uz Besu. - Un tu man viņu atņēmi, nelieti.

- Jo sliktāk. Es domāju, ka tev vajadzētu vairāk spēka veltīt Estevana atrašanai, nevis vajāt nevainīgu sievieti.

- Un to tu saki man?

Kaldaks sarāvās.

- Jā, tā iznāk. - Paspēris soli uz priekšu, viņš ar elkoņiem izlauza sev ceļu cauri reportieru gūzmai. - Šobrīd ar to pietiks. Greidijas jaunkundze ir ļoti nogurusi, bet viņa labprāt runās ar jums visiem rīt no rīta. Viņai vēl jādodas uz pilsētas Epidēmiju apkarošanas centru, lai nodotu asinis.

Viens no objektīviem acumirklī pievērsās Kaldakam.

- Un kas jūs tāds esat?

- Es esmu Greidijas jaunkundzes personiskā apsardze. Valdība atzīst viņas ieguldījuma ārkārtējo nozīmi. - Viņš pagriezās pret Remziju. - Tāpēc direktors Remzijs man uzdeva nodrošināt, lai viņas ceļš būtu cik vien iespējami gluds. Taisnība, vai ne?

Uzmetis Kaldakam iznīcinošu skatienu, Remzijs piespieda sevi pasmaidīt.

- Protams! Tas būtu tikai saprātīgi, ja mēs uzņemtos vislielāko gādību par Greidijas jaunkundzi.

- Viņš man tikko stāstīja, ka jau nosūtījis savus spēkus, lai apsargātu Džona Hopkinsa slimnīcu, - nesatricināmi turpināja Kaldaks. - Viņš pats jums pastāstīs, kāpēc tas nepieciešams, kamēr es aizvedīšu Greidijas jaunkundzi uz Epidēmiju apkarošanas centru.

Lielais vairums preses ļaužu acumirklī apstāja Remziju, un Kaldakam nacas iilaht Besu tikai no diviem visneatlaidīgākajiem reportieriem.

- Nāciet šurp! - Jaels jau atradās viņiem blakus. - Lūk, Mels Donovans ar centra ļaudīm.

- Mēs esam tikušies. - Kaldaks paspieda viņa roku. - Si ir Besa Greidija. Mels Donovans. Viņš pārņēma Eda posteni Epidēmiju apkarošanas centrā.

- Priecājos jūs sastapt, Greidijas jaunkundze. - Donovans paspieda Besas roku. - Kaut gan es būtu vēlējies, lai tas nenotiktu sados apstākļos. Mūsu komanda uzturas viesnīcā “Runuula" karantīnas zonā. Tas atrodas turpat blakus slimnīcai. Esmu rezervējis jums vietas.

- Vai atvests vēl kāds slimnieks?

Viens. Viņš pirms stundas nomira. - Donovans mudināja viņus doties uz autostāvvietu blakus lidostas ēkai. Tās priekšā stāvēja Kolinsvilas policijas mašīna ar mirgojošām sarkanām ugunīm. - Jūs dzirdējāt, ka esam izlietojuši pēdējo paraugu asins pārliešanai?

-Tāpēc jau es šeit atrodos. - Besa apsēdās aizmugurējā sēdekli. - Taču acīmredzot esmu ieradusies par vēlu. Es cerēju... - Viņa pakratīja galvu. - Tas nav svarīgi, ko es cerēju. Tagad esmu šeit. Darīšu visu, ko varēšu. Kā veicas ar vakcīnas izstrādāšanu?

Donovans paraustīja plecus.

- Mēs mēģinām atjaunot Eda pierakstus, kas gāja bojā spiādziena laika, bet tas prasa laiku. - Viņš apsēdās pie stūres. - Ticiet man, mēs esam strādājuši caurām diennaktīm kopš tā brīža, kad mēra mutantā forma nokļuva mūsu redzeslokā. Tas, kas noticis, mūs iedzinis slazdā. Visi prasa atbildi, bet mēs nevaram to dot.

- Brauksim! - Jaels apsēdās pasažieru sēdeklī blakus Donovanam. - Kuru katru mirkli reportieri var uzklupt viņai

no jauna. - Iekāpis mašīnas aizmugurē, Kaldaks aizcirta durvis. - Mums ar Jaelu būs vajadzīgas automašīnas ar Epidēmiju apkarošanas centra uzlīmēm, lai mēs varētu pārvietoties pa karantīnas zonu.

- Mērs izsniedzis mums sava personāla mašīnas, - sacīja Donovans. - Uzlīmes jūs dabūsiet, kad nokļūsim viesnīcā.

Viņš pamāja policijas mašīnai, un policists iedarbināja dzinēju.

-Taču mēs pārvietojamies tikai policijas pavadībā. Pilsētā ir pārāk nemierīgi.

Draņķe smaidīja un stāstīja visīstākos melus.

Estevans sēdēja savā moteļa numurā, vērojot ziņas no Kolinsvilas. Viņš ar baudu noraudzījās posta ainās, kam vajadzēja nest milzu peļņu, bet tad ekrānā parādījās lidosta un Besa Greidija.

Viņa meloja. Epidēmiju apkarošanas centrs nebija ne tuvu vakcīnas izstrādei. Viņš to bija nodrošinājis ar Eda Kaca nāvi.

Bet ja nu cilvēki viņai noticēja? Ko tad, ja uz prezidentu tika izdarīts spiediens, lai viņš atteiktos maksāt? Tie nolādētie ebreji vienmēr stāvēja ceļā.

Viņa atkārtoja to vēlreiz.

Estevanu pārņēma niknums.

-Tu melo! Aizveries, maita! Izbeidz tā runāt\

Viņš bija palaidis vaļā Melno Nezvēru un parādījis, ka viņiem nav glābiņa. Taču viņi vel aizvien ticēja, ka šī sieviete kaut ko spēj darīt, lai viņus glābtu. Ja viņš grib uzvarēt šajā spēlē, ļautiņi nedrīkst paistat baidīties.

Viņam jāatņem jebkādas cerības.

Donovana mašīna apstājas pie Nacionālās gvardes posteņa divu jūdžu attālumā no Kolinsvilas lidostas, tomēr, redzot Epidēmiju apkarošanas centra uzlīmi logā, kareivis ļāva viņiem braukt tālāk.

Besa bija sakusi aprast ar karavīriem un ieročiem trešās pasaules valstīs, bet šajā mazajā Amerikas pilsētiņā tic šķita nejēdzīgi un absurdi. Estevans bija šīs nejēdzības vaininieks.

-Aizslēdziet mašīnas durvis, - pāri plecam noteica Do-novans. - Slimnīca atrodas nemieru zonā.

- Vai tad Nacionālā gvarde nespēj tos novērst? - vaicāja Besa.

- Pašlaik viņi ir aizņemti ar to, lai nodrošinātu pilsētā karantīnu, un gubernators nevēlas likt lietā spēku. Šie cilvēki jau tā ir upuri. Viņš aicinājis nevienu neiet uz ielas līdz rītam, kad ieradīsies armijas papildspēki.

Pēc dažiem kvartāliem viņi nonāca nemieru joslā. Veikali ar izsistiem skatlogiem. Cilvēki, kas nes televizorus un stereoiekārtas. Visur deg nelieli ugunskuri.

- Vai tu gribēji, lai šeit es parādu savu atbalstu, Kal-dak? - nomurmināja Besa.

- Šo plāna daļu es varu pārdomāt, - atteica Kaldaks.

Besa papurināja galvu.

- Nē, tev taisnība. Šī ir iespaidīga skatuve. - Viņa apklusa, vērdamās laukā pa logu. Piepeši viņa uzsauca Do-novanam: - Apturiet mašīnu!

-Ko?

- Apturiet sasodīto mašīnu! - Atslēgusi durvis, Besa izlēca uz ielas. Viņiem priekšā nokaucās policijas mašīnas bremzes.

Večiņa, kas pasniegusies sadauzītā juvelieru veikala skatlogā pēc dārglietām.

Fokuss.

Kadrs.

Noplīsis puisēns, kas nes spaniela kucēnu no zoovei-kala kaucošas signalizācijas pavadībā.

Fokuss.

Kadrs.

- Kāp atpakaļ mašīnā! - Kaldaks acumirklī atradās viņai blakus. - Donovans tevis dēl dabūs sirdstrieku.

* *

-Tūlīt. - Besas skatienu bija saistījis kaut kas alejā ielas otrā pusē. Divi slaidi silueti izcēlās uz lēkājošu, oranžu liesmu fona. Viņa nespēja noteikt nedz viņu vecumu, nedz dzimumu, bet abi stāvēja sarūsējušas benzīna mucas priekšā kā priesteri pie altāra. - Ko viņi tur dara? - Besa nomurmināja. Viņa piegāja tuvāk.

Fokuss.

K...

Mīļais Dievs, viņi dedzināja naudu!

Kad mēs redzēsim viņus plēšam vai dedzinām naudu, mēs zināsim, ka tiešām notikusi nelaime.

Šķita tik sen, kad Kaldaks bija sacījis šos vārdus. Toreiz to bija neiespējami iztēloties.

Taču tas notika. Viss notika.

Tad fotografē. Stāsti, kas notiek!

Fokuss.

Kadrs.

Besa nolaida lejā fotoaparātu.

- Pietiek! - Viņa devās atpakaļ uz mašīnu. - Kā tu domā, vai tā bija viltotā nauda?

-Acīmredzot viņi tā domā, bet es ceru, ka nebija. Viņi to turēja kailās rokās. - Viņš atvēra Besai mašīnas durvis. -Taču tu neiesi viņus glābt. Visticamāk, ka viņi iemetīs tevi tajā mucā kopā ar naudu.

- Kādam vajadzētu viņus brīdināt.

- Pa pilsētu kursēja policijas mašīnas ar skaļruņiem, -sacīja Donovans. - Mums drīzāk jātiek projām no šejienes. Mēs saistām pārāk lielu uzmanību.

Viņš nervozē, atskārta Besa. Droši vien arī viņa uztrauktos, ja vien neatrastos redzētā tik dziļā iespaidā. Viņa pamāja, un, atviegloti nopūties, Donovans iedarbināja motoru.

Kaldaks aizslēdza durvis un atlaidās sēdekli.

- Tu mani brīdināji, - Besa nočukstēja, platām acīm vērdamās laukā pa logu. - Droši vien es tev līdz galam nenoticēju.

- Tev nevar pārmest. Tolaik tas nelikās ticami. - Viņš mirkli klusēja. - Bet es tev stāstīju patiesību, kad varēju.

- Kad, tavuprāt, bija ērti man stāstīt patiesību.

- Kopš mirkļa, kad tevi satiku, nekas nav darīts ērtības dēļ. Es zinu, ka tev vienalga, bet apsolu, ka no šā brīža stāstīšu tev tikai patiesību.

- Ir jau par vēlu.

- Nav par vēlu. Nav par vēlu, ja... - Dziļi ievilcis elpu, viņš pakratīja galvu. - Es zinu. Nav īstais laiks. Aizmirsti, ka esmu ko teicis.

Besa mēģināja aizmirst. Viņa bija mēģinājusi aizmirst Kaldaku. Taču te viņš bija, pavisam blakus - vadīdams, sargādams, rūpēdamies par viņas vajadzībām.

Kaldaku bija ļoti grūti aizmirst.

Nonākuši viesnīcā, viņi vispirms apstājās Donovana numurā, lai viņš varētu paņemt asins paraugus. Jaels nolēma pārbaudīt ēkas drošību, un Kaldaks aizveda Besu uz viņas numuru.

Atslēdzis durvis, viņš sniedza Besai atslēgu.

- Jaela istaba ir blakus, un viesnīca čum un mudž no Remzija aģentiem. Stāvu pilnībā pārsedz CIP ķēde. Neatver durvis, iekams nezini, kas atrodas otrā pusē.

- To es zinu. Tas man nav nekas jauns. Nu jau esmu kļuvusi par speciālisti šajā joma.

- Uzturēšanās šeit nav vairs (ik bīstama. Pilsētā nevienu pat neielaiž bez apliecības, turklāt tev vairs nav jāuztraucas par De Salmo. - Viņš greizi pasmaidīja. - Un kurš gan Kolinsvilā gribēs nogalināt jauno Māti Terēžu?

- Nodrāzts joks. Līdz rītam, Kaldak!

- Nekas nesanāks.

Besa viņu uzlūkoja.

- Es atgriezīšos tikai rīt vakara pusē. - Viņš mirkli klusēja. - Varbūt arī vēlāk.

Besa sarauca pieri.

- Kā tad tā?

- Dodos uz Kanzasu. Kodijs Džeferss šovakar zvanījis mātei. Viņa nolikusi klausuli, bet es domāju, ka viņš zvanīs vēlreiz.

- Kāpēc?

- Viņš ir nobijies, apjucis, un cita neviena viņam nav.

- Lai Remzijs izseko un saņem viņu ciet.

- Es negribu, lai Remzijs nodarbojas ar Džefersu. Ja viņu saņems Remzijs, par to rakstīs visas avīzes. Es gribu, lai Estevans domā, ka Džeferss joprojām ir brīvībā.

- Un ko tu ar viņu darīsi, kad atradīsi?

- Es rīkošos pēc apstākļiem. Man ii dažas idejas, bet viss atkarīgs no tā. cik daudz viņš zina un cik lielu sadarbību ar viņu es varu panākt. - Kaldaka lūpas savilkās sardoniskā smīnā. - Vai atceries, ka es labi protu izmantot cilvēkus?

-Atceros. - Viņa atvēra durvis. - Zvani! Es gribu zināt. kas notiek. Ja rodas kāda iespēja piekļūt Estevanam, es negribu palikt malā.

- Es tevi nenostumju mala. Brauc līdzi, ja vēlies!

-Tu zini, ka es nevaru aizbraukt no šejienes. Es varu

būt vajadzīga Donovana komandai.

Kaldaks pamāja.

- Vai atceries, ka es tev vaicāju, ko tu darītu, ja tev vajadzētu izvēlēties starp Džosiju un Estevanu?

- Šī ir cita situācija, - Besa nekavējoties atbildēja. - Ja tu sekotu Estevanam, nevis Džefersam, es brauktu tev līdzi. - Pagriezusies viņa iegāja savā numurā. - Arlabunakti, Kaldak!

Besa gurdi atslīga pret durvīm. Kaldaks, kā vienmēr, nepaguris sekoja savam mērķim, bet viņai dzīve bija iegriezusies citādi. Viņa nevarēja aizbraukt no Kolinsvilas, ja viņas uzturēšanās šeit varēja glābt kādam dzīvību. Besa vēl aizvien pārāk labi atcerējās bezspēcību, kas viņu bija pārņēmusi Tenaho. Viņa darīs, ko spēs, šeit. Visu nevarēja gribēt.

XIX

Aurora, Kanzasa, ceturtā diena, 2.47

Dārziņš pie Džefersu mājām bija stāvgrūdām pilns ar reportieriem un TV kamerām. Ielas otrā pusē stāvēja satelītfurgons. Atstājis mašīnu divu kvartālu atstatumā, Kaldaks ašā gaitā piegāja pie parādes durvīm.

Ar elkoņiem izlauzies cauri reportieru gūzmai, viņš piezvanīja pie durvīm.

- Labāk piesargies, - brīdināja viens no fotogrāfiem. - Kad es vakar piezvanīju, viņa izsauca policiju, un mani gandrīz apcietināja.

Viņai to nevarēja pārmest. Reportieru uzstājība bija nomācoša. Kaldaks piezvanīja vēlreiz.

Nekādas atbildes.

Kas par velnu? Viņš no visa spēka likās ar plecu durvīs.

- Nolādēts! Vai jūs esat traks? - Izbijies žurnālists nofotografēja Kaldaku brīdī, kad viņš ielauzās pa durvīm. - Mūs visus patrieks no viņas zemesgabala. Viņa sāks kliegt...

Pēdējos vārdus Kaldaks nedzirdēja, jo, iekļuvis mājā, aizcirta aiz sevis durvis. Vestibilā bija tumšs, bet viņš redzēja gaismu spīdam vienā no augšstāva istabām.

Viņam nevajadzēja ilgi gaidīt. Durvis atsprāga vaļā, un kāpņu augšgalā izsoļoja Donna Džefersa. Ģērbusies naktskreklā un rītakleitā, viņa bija pavērsusi pret Kaldaku pistoli.

- Piedodiet! Es samaksāšu par durvju labošanu, - viņš sacīja.

- Pazudi no manas mājas!

- Man vajag ar jums tikties.

- Tu esi ielauzies manā īpašumā. Izšaujot tevī caurumu, es būšu izmantojusi tikai savas tiesības.

- Pilnīgi pareizi. Bet vai jums būtu vajadzīgs vēl lielāks troksnis? Manuprāt, jums jau tā pietiek nepatikšanu.

- Kas tu esi? Reportieris? Policija?

-CIP. Vai drīkstu ieiet, lai aprunātos?

- Kāds no jūsu departamenta ar mani jau runāja. Ar mani ir runājis ikviens sasodītais valdības departaments. - Ieslēgusi vestibilā gaismu, viņa cieši nopētīja Kaldaku. - Tu jau šeit biji. Brīns.

- Kaldaks. Neliela novirze no patiesības.

-Tu meklēji Kodiju. - Viņa nāca lejā pa kāpnēm. - Tas vēl nebija noticis, un tu jau meklēji Kodiju.

- Man bija aizdomas, ka viņš ir iesaistīts.

-Tad kāda velna pēc tu viņu neatradi? Kāpēc tu to pieļāvi? Mani draugi domā, ka esmu uzaudzinājusi kaut kādu briesmoni. Kāpēc tu viņu neapturēji?

- Es mēģināju. - Kaldaks palūkojās uz ieroci. - Vai jūs to nenoliktu malā? Es gribu atvieglot jūsu stāvokli.

-Tu gribi noķert Kodiju, tāpat kā visi citi.

- Es gribu dabūt rokā cilvēku, kas viņu nolīga, un gribu, lai jūs pierunājat viņu man palīdzēt. Taču ir cilvēki, kas meklē vienīgi grēkāzi. Viņi paņems jūsu dēlu. - Viņš mirkli klusēja. - Un jūs līdz ar viņu.

Donna Džefersa brīdi klusēja.

- Ko tu no manis gribi?

- Kad viņš zvanīs, runā ar viņu, bet pavisam īsi. Mēs negribam, lai tiktu noteikts, no kurienes viņš zvana. Ja viņš gribēs norunāt tikšanos, norunājiet. Un lieciet viņam saprast, ka līniju noklausās, lai viņš sevi nenodotu.

- Varbūt viņš vairs nezvanīs.

Kaldaks apsēdās pie mazā telefongaldiņa vestibilā.

- Mēs abi ceram, ka piezvanīs.

Telefons iezvanījās pēc dažām stundām. Kaldaks pacēla klausuli vestibilā, bet Donna Džefersa - virtuvē.

- Mammu, neliec nost klausuli!

- Es nevaru ar tevi runāt, - sacīja Donna Džefersa. - Vai tu esi jucis? Es tev jau pagājušo reizi teicu, lai tu man nezvani. Vai tiešām tu domā, ka pēc tā, ko esi izdarījis, manu telefonu neviens nenoklausās? Es būšu laimīga, ja mani nesaņems ciet. Idiots, tu esi izpostījis manu dzīvi.

- Es tā negribēju, mamm. Es zināju, ka tā ir viltota nauda, bet domāju, ka tas arī viss. Man vajadzīga tava palīdzība. Tu esi vienīgā, kas man palikusi. Vai nevaram tikties vietā, kur svinējām manu devīto dzimšanas dienu?

- Nē, es nevēlos iesaistīties.

- Mammu, lūdzu!

Viņa klusēja.

- Es tevi gaidīšu. Es zinu, ka tu būsi. - Viņš nolika klausuli.

Kaldaks bija pārsteigts, redzot asaras Donnas Džefer-sas acīs, kad viņa izgāja vestibilā.

- Nolādēts! Viņš ir tik dumjš. Viņu ieliks cietumā, bet pēc tam nonāvēs.

Kaldakam gribējās viņai samelot, bet viņš nemeloja.

- Emocijas šobrīd sit augstu vilni.

- Zini, es viņu mīlu. - Noslaucījusi asaras, viņa atlieca plecus. - Taču es nepieļaušu, ka viņš aizrauj mani sev līdzi. -Viņa izaicinoši pavērās Kaldakā. - Tu domā, ka esmu briesmīga, vai ne?

- Es jūs netiesāju.

- Tas nav svarīgi, ko tu domā. Es vienmēr esmu darījusi viņa labā, ko varējusi. - Viņa devās uz guļamistabas pusi. - Man jāsaved kārtībā seja un jāsaģērbjas, - viņa sacīja. - Pēc tam brauksim. Kā tu domā dabūt mani cauri tam pūlim?

- Tāpat, kā ienācu.

- Viņi mums sekos. Un policija arī.

- Es sajaukšu pēdas. Tas var prasīt pāris stundu, bet es tikšu no viņiem vaļā.

- “Picu nams”? - vaicāja Kaldaks.

Donna Džefersa paraustīja plecus.

- Visiem bērniem garšo picas.

Iebraucis stāvvietā, Kaldaks izslēdza dzinēju. Pulkstenis rādīja tikai vienpadsmit, un restorāns bija slēgts. Autostāvvietā atradās vēl trīs mašīnas.

- Droši vien viņš mūs vēro no tālienes, - sacīja Kaldaks. - Izkāpsim no mašīnas. Es gribu, lai mūs abus var redzēt. Viņš var nobīties, ja piebraucis ieraudzīs mani mašīnā. Viņš var atkal aizbēgt.

Pagāja desmit minūtes.

- Viņš nenāks, - sacīja Donna.

- Ļaujiet viņam apdomāties. Viņš...

Pa ielu lielā ātrumā tuvojās melna mašīna, iegriezās autostāvvietā un, riepām kaucot, apstājās. Automašīnas logs atvērās.

- Kas viņš ir? - vaicāja Kodijs. - Mamm, kāpēc tu neatnāci viena pati?

- Tāpēc, ka pati es nevaru tev palīdzēt. Šoreiz tu esi aizgājis pārāk tālu.

- Kas viņš ir?

- Kaldaks. - Viņa mirkli klusēja. - Viņš pārstāv valdību.

Kodijs vēra ciet logu.

- Pārstāj muļķoties, Kodij Džei'ers! - Viņa uzmeta dēlam niknu skatienu. - Vai tu mani dzirdi? Neuzdrošinies bēgt projām! Es nepieļaušu, ka, dzenoties pakaļ, tevi nošauj.

- Viņš mani piekrāpa, mamm. Es nezināju, ka mirs kāds. Visi domās, ka es esmu tāds pats ka viņš.

-Tad vienojies, uzrādi nelieti!

- Es baidos, mamm, - Kodijs nočukstēja, asarām mirdzot acīs. - Man vēl nekad nav bijis tik ļoti bail. Es nezinu, ko darīt.

- Es tev teicu, ko darīt. - Paspērusi soli sāņus, viņa norādīja uz Kaldaku. - Dari, ko viņš lev saka, un varbūt paliksi dzīvs.

- Es negribu... - Sastapis matēs skatienu, Kodijs sabruka sēdeklī. - Labi. Ko tu gribi, kas man jādara?

Jā. Sperdams soli tuvāk, Kaldaks pūlējās apslēpt dedzību.

- Vispirms - informāciju. Es gribu zināt visu, ko tu darīji kopš tā brīža, kad Estevans tevi Saienā salīga.

11. 54

- Tu vēl esi šeit? - Jaels iesteidzās slimnīcas palātā. - Dieva dēļ, Besa, vai viņi tevi vēl nav paēdinājuši?

Besa norotīja piedurkni.

- Es patiešām labprāt paēstu. Viņi man deva vienīgi apelsīnu sulu. Varu saderēt, ka visi kareivji, kas mani apsargā, ir jau paēduši gan brokastis, gan lenču.

- Paskatīšos, vai nevaru sameklēt kaut ko. Es apsolīju Kaldakam, ka rūpēšos par tevi.

- Tu jau to dari. Esmu bijusi visu laiku aizņemta. - Viņa pasmaidīja. - Jums abiem šķiet, ka esat vienīgie, kas spēj atvairīt dēmonus.

- Mums tas sasodīti labi padodas. - Viņš palīdzēja Bēšai piecelties. - Kā klājas vecajam vīram, ko šorīt ieveda?

- Viņam ir labas izredzes izdzīvot. Donovans viņam iedeva kultūru no pagājušās nakts parauga. Taču paiet zināms laiks, lai kultūru sagatavotu, un Donovanam vajag, lai dažas paliktu rezervē.

- Varbūt būs labāk, ja es viņu pieskatīšu. Šie dedzīgie dakteri slakteri var izrādīties par lielāku draudu nekā Este-vans. Tu nevari atdot vairāk asiņu, nekā tev ir.

-Ja tu patiesi gribi rūpēties par manu labklājību, tad noved mani lejā uz kafetēriju. Esmu izbadējusies līdz nāvei.

- Tā nav problēma. - Viņš brīdi vilcinājās. - Ja nu vienīgi divas mazas problēmiņas. Pirmkārt, man jāatnes lenčs uz šejieni. Tev ir bīstami kāpt lejā uz sabiedrisko kafetēriju. Otrkārt, pie Donovana sapulcējies vesels bars reportieru. Viņi ir dzirdējuši par veco vīru un gatavojas doties uzbrukumā.

- Esmu pārsteigta, ka tu viņus laid manā tuvumā. Tas ir drošības jautājums.

- Viņi visi ir pārmeklēti. - Jaels sarauca uzaci. - Gribi, lai es mēģinu tikt no viņiem vaļā?

Besa noraidoši papurināja galvu. Šī bija tikai daļa no plāna, kas bija iecerēts, lai pasargātu Džosiju.

- Es runāšu ar viņiem. Bet pēc piecpadsmit minūtēm nāc mani glābt, labi?

-Tāpat kā Lanselots metās glābt Džinevru.

Besa sarāvās kā dzelta.

-Tā nerunā! Džinevra beidza dzīvi klosterī.

Jaels iesmējās.

- Vai redzēji šārīta avīzes? Viņi gandrīz vai bija uzlikuši man nimbu galvā. Man kļuva nelabi.

- Pārdzīvosi. Ja vien neizvēlēsies galējus līdzekļus.

- Man nav noslieces uz pašnāvību. Ja es iešu bojā, Es-tevans iegūs visu, kā dēļ viņš ir slepkavojis. Tas nenotiks. Vai Kaldaks nav zvanījis?

- Vēl ne. Bet viņš solīja mani informēt par visu, kas notiek. Viņš mūs neatstās neziņas tumsā, Besa.

- Vai tu vienmēr tici tam, ko viņš saka?

Jaels pamāja.

- Un tev arī vajadzētu ticēt.

Viņa papurināja galvu.

- Tu tici Kaldakam. Es ticu Džosijai un tev, un it īpaši vecajiem labajiem hamburgeriem un čipsiem. - Viņa devās uz durvīm. - Tāpēc tiksim gala ar intervijām, lai tu ātrāk vari atnest man lenču.

Kad Besa bija beigusi sniegi intervijas un tikko atgriezusies palātā, iezvanījās Jaela portatīvais telefons.

- Kaldaks, - viņš pavēstīja Besai un izveidoja ar lūpām vārdus: - Es taču tev teicu. - Klausoties viņa smaids pamazām izzuda. - Es nedomāju, ka tas būtu prāta darbs.

Sasodīts, tu liki, lai cs viņu sargaju, hct tagad gribi, lai es darītu kaut ko lādu. Es nekādā ziņā viņu nevedīšu... - Viņš

9

nospieda taustiņu, atvienojot sarunu. - Nelietis, nolika klausuli.

- Kas noticis?

- Viņš atklājis, kur noglabāta Estevana nauda. Tā atrodas kādā fermā uz robežas ar Aiovas pavalsti. Pašlaik viņš dodas uz turieni.

Besu pārņēma satraukums.

- Estevans...

- Neuzdrošinies par to pat domāt! Es tevi turp nevedīšu.

Emīlija.

- Lai Kaldaks tiek ar viņu galā. Paliec šeit, kur tu vari būt noderīga.

Parādi viņiem briesmoņus.

f f

Donovans jau bija dabūjis papildu paraugus, ja slimnīcā ievestu kādu jaunu pacientu. Izdevību nedrīkstēja laist garām, ja viņa gribēja paveikt iecerēto.

Šī bija izdevība nogalināt briesmoni.

- Es braucu.

Jaels pakratīja galvu.

- Nesaki man nē! Es braucu. Ved mani uz turieni, Jael!

- Nekādā ziņā! - Jaels sniedza viņai savu telefonu. - Piezvani Kaldakam un saki, lai viņš tevi ved.

Besa pakratīja galvu.

- Viņš ir tur, tu esi šeit. Ved tu!

- Un kā lai es tevi vedu? Šobrīd tu esi Amerikas pazīstamākā sieviete.

- Tev izdevās dabūt mani ārā no dzīvokļa.

9

-Tas bija citādi. Tavs dzīvoklis neatradās karantīnas zonā. Turklāt es nevaru sadabūt tev lidmašīnu.

-Tad sameklē man automašīnu. Jael, lūdzu!

- Tā ir kļūda.

- Nē, nav. Es citādi nespēju.

Bridi klusējis, Jaels samiernieciski nopūtās.

- Sasodīts, droši vien tu citādi nespēj.

Springfilda, Misūri, 14.37

Kaut kas bija atgadījies. Džefersam vajadzēja būt klāt pirms pusotras stundas.

Estevana plaukstas sažņaudza stūri. Tā kā visi valsts masu saziņas līdzekļi par to vien runāja, viņš būtu uzzinājis, ja Džefersu saņemtu ciet, bet tas nebija noticis.

Ja Džeferss bija atvēris vienu no paketēm, viņš droši vien gulēja beigts kāda ceļa malā.

Tikpat labi viņš varēja būt uzzinājis, kas atrodas paketēs, un kritis panikā. Viņš varēja bēguļot, un tas nebija labi. Džeferss nebija tik gudrs, lai ilgi spētu izvairīties no vajātājiem.

Lai ari kāds bija kavēšanās cēlonis, situācija nebija neglābjama. Pastāvēja iespēja, ka viņam neizdosies tik akurāti atbrīvoties no Džefersa, kā viņš bija ieplānojis, taču Džeferss ļoti maz ko zināja.

To, ka tieši viņš bija paslēpis inficēto naudu dzirnavās, arī varēja viegli atrisināt. Iznīcini naudu, un Džeferss vairs nesagādās nekādus draudus.

Jā, viss joprojām varēja būt, kā plānots. Viņam atlika tikai saglabāt varu pār sevi, un viņš varēja valdīt pār visu pārējo.

Netālu no Aiovas robežas, 15.48

Pūta viegls vējiņš, un vējdzirnavu spārni laiski cilājās.

- Rau, tur tās ir, - sacīja Kodijs Džeferss. - Šeit es izkrāvu naudu. Tuvāk neiešu. Tu nevari mani piespiest, Kaldak.

- Tev nav jāiet. - Kaldaks izkāpa no mašīnas. - Aizbrauc līdz tiltam, kas atrodas divas jūdzes tālāk, apstājies kaut kur nomaļus un gaidi mani.

- Ko tad, ja tu neatgriezīsies? Un ja kāds mani pamanīs? Tu apsolīji mammai, ka es būšu drošībā.

- Vienkārši gaidi mani. - Noraugoties vējdzirnavās, Kaldaks juta, ka viņa vēdera muskuļi saspringst. Šeit noslēdzās tik daudzie meklējumu gadi.

Tuvumā nebija redzama neviena mašīna. Tas varēja būt gan labi, gan slikti. Vai nu Estevans jau bija savācis naudu, vai arī viņš vēl nebija nokļuvis līdz šejienei, dodot Kalda-kam iespēju izlikt slazdu.

Sasodīts, kaut viņš būtu varējis paspēt uz Estevana nolikto tikšanos ar Džefersu pulksten vienos! Taču varēja būt, ka nekas vēl nav zaudēts. Ja Estevans bija devies uz simtiem jūdžu attālo tikšanās vietu Springfīldā, viņš vēl nevarēja nokļūt līdz šejienei.

Ja. Varbūt. Kad gan bijusi tā reize, kad Estevans darījis to, ko no viņa gaidīja?

Tikpat labi viņš varēja neierasties uz likšanos, nolikt mašīnu mežiņā dienvidu pusē un kājām atnākt uz dzirnavām. Viņš varēja sēdēt šeit un gaidīt atbildi uz savu prasību.

Vai arī sasodītajās dzirnavās varēja būt spridzeklis, tāpat kā tajā naudas spiestuvē Vaterlo.

Tas nebija svarīgi. Kaldaks nevarēja vairs apstāties. Estevans atradās pārāk tuvu.

Kaldaks devās uz dzirnavu pusi.

19.33

Vējdzirnavas, nodomāja Bcsa. Mēnesnīcā mirdzēja skaistas akmens vējdzirnavas. Šajās vējdzirnavās bija paslēpusies nāve, akurāti iesaiņota nāve. Besai vienmēr bija patikušas vējdzirnavas. Būdama Holandē, viņa tās bija fotografējusi droši vien tūkstošiem reižu.

- Tuvumā nav nevienas mašīnas. Šaubos, vai Kaldaks jau būtu ieradies, tāpēc iešu pirmais. - Jaels vilcinājās. - Tu neesi pārdomājusi?

Besa pakratīja galvu. Viņa gribēja pārliecināties nevis par Kaldaka, bet par Estevana klātbūtni.

- Esi piesardzīgs!

Jaels pasmaidīja.

- Kā vienmēr!

Besa noraudzījās, kā Jaels nozūd starp ēnām. Pēc mirkļa viņš parādījās no jauna un aicināja ar žestu viņu tuvāk.

Besa pieskrēja klāt.

- Kaldaks?

- Vēl nav. - Jaels pieturēja durvis, un Besa iegāja tumsā. - Taču nauda ir šeit. Tas nozīmē, ka mums ir līdzeklis, kā pievilināt Estevanu. Es iedegšu laternu.

Dzirnavās valdīja piķa melna tumsa. Besa neko neredzēja. Kā gan viņš varēja saskatīt naudu?

- Es to izdarīšu tavā vietā, - sacīja Estevans.

Besa sastinga.

Estevans aizdedza laternu telpas otrā galā. Rokā viņam bija ierocis.

-Tieši laikā, Neblet. Es pats tikko ierados.

- Nemaz nebija tik viegli dabūt viņu laukā no Kolin-svilas, - sacīja Jaels. - Priecājos, ka vispār izdevās to izdalāt. Manuprāt, esmu nopelnījis prēmiju.

Besa satriekta viņu uzlūkoja.

- Piedod, Besa. - Jaels atvainojās. - Samaksa vienkārši bija pārāk dāsna, lai no tās atteiktos.

- Tu esi līdzdalībnieks? - viņa nočukstēja. - Tu visu laiku strādāji viņa labā?

- Nē, es tikai izmantoju izdevību, kad tāda radās.

- Viņš ieradās pie manis un piedāvāja veidu, kā ātri un nemanāmi izkļūt no Meksikas, - sacīja Estevans. - Un jebkuru pakalpojumu, kāds man nepieciešams, apmaiņā pret niecīgu procentu no izpirkšanas maksas.

- Tev varbūt divi miljoni dolāru šķiet niecīga summa, bet man tā neliekas. Es uzaugu kibucā.

Besai kļuva nelabi. Lai nu kurš, bet Jaels! Jaels nebija viens no briesmoņiem.

- Kādiem... pakalpojumiem?

- Nu, tevi, protams, - atteica Estevans.

Slepkavība. Viņš runāja par slepkavību.

- Jaels izglāba man dzīvību.

- Viņš pastāvēja uz to, ka nevarot kompromitēt savu saistību ar Izraēlas valdību. Viņš grib izkļūt no situācijas tīrām rokām. Tāpēc tas nevarēja notikt brīdī, kad viņam vajadzēja tevi apsargāt.

Jaels noraidoši atmeta ar roku.

. - Tam visam nav nekādas nozīmes. Esmu nodedzinājis visus tiltus, atvedot viņu pie tevis. Ka jau teicu, manuprāt, esmu nopelnījis prēmiju.

Besa vēl aizvien nespēja tam noticēt. Jaela nodevība viņu apstulbināja.

- Kaldaks nemaz tev nezvanīja un nelika braukt uz šejieni, vai ne?

Jaels pakratīja galvu.

Mīļais Dievs, cik gudri viņš bija izrīkojies! Viņš zināja, ka atliek tikai paplivināt Estevanu kā sarkanu lupatu viņas acu priekšā, un viņa darīs visu, lai to dabūtu.

- Tu pat teici, lai es zvanu Kaldakam. Ko tu būtu darījis, ja es piezvanītu?

- Es būtu piedāvājis zvanīt viņam tavā vietā, un viņš ērti atrastos ārpus uztveršanas zonas. - Jaels izturēja Besas skatienu. - Es nožēloju, Besa, ka man tas bija jādara, bet Estevans tevis dēļ kļuva pārāk nervozs.

- Es nekļuvu nervozs. Viņa ir tikai sieviete. Es vienmēr zināju, ka atradīšu veidu, kā tikt no viņas vaļā. - Este-vana plauksta ciešāk sažņaudza ieroci. - Un tagad, kad esi viņu šurp atvedis, es izbaudīšu to prieku viņu iznīcināt. Un tici man, tas sniegs man vislielāko baudu.

- Vai negribi, lai es to izdaru tavā vietā? - vaicāja Jaels.

- Esi noraizējies par savu prēmiju? Nē, viņa ir manējā. Nejaucies vidū! - Viņš pavērsa ieroci pret Besu. - Šis brīdis man rādījās sapņos. Vai tu maz zini, cik daudz nepatikšanu esi man sagādājusi?

Estevans grasījās viņu nošaut.

Besu pārņēma šausmas. Viņa negribēja mirt. Viņa tik daudz ko vēl gribēja izdarīt.

Sasodīts, viņa nemirs. Vajadzēja būt kādai izejai. Domā! Atrodi veidu, kā viņu apstādināt.

- Es priecājos, ka esmu sagādājusi tev nepatikšanas, -viņa sacīja. - Tās nebeigsies. Pat tad, ja tu mani nonāvēsi, tās turpināsies. Viņi nekad tev nemaksās. Esmu iedevusi pietiekami daudz asiņu, lai izstrādātu vakcīnu. Viņi to izdarīs. Rīt. Varbūt šodien.

Estevans uzzibsnīja niknu skatienu.

- Tie ir meli.

- Tā ir patiesība. - Besa devās viņam pretī. - Viņi nemūžam tev nemaksās. Kādēļ lai viņi maksātu? Tu izplatīsi mēri Ņujorkā, bet tas sagādās vienīgi neērtības. Neviens vairs nemirs. - Viņa atradās dažu soļu atstatumā no Es-tevana. - Tikai tu. Tevi nogalinās. Tevi saplosīs gabalos par to, ko esi izdarījis Kolinsvilā. - Viņai iešāvās prātā vēl kaut kas. - Un tad tevi apēdīs žurkas. Tās grauzīs tavu miesu un izēdīs tavas acis. Tās apēdīs tevi kā...

- Nē. - Viņa balss bija kļuvusi griezīga. - Mele. Maita. Es ne...

Besa lēca pēc ieroča.

- Pūta! - Atvēzējies Estevans trieca to pret viņas galvu.

Sāpes.

Kritiens...

Cauri tumšai miglai Besa redzēja, ka Estevans paceļ pret viņu ieroci.

- Estevan!

Kaldaks!

Izniris no ēnām Estevanam aiz muguras, viņš metās abiem pa vidu, nogāžot Estevanu zemē.

Šāvienu apslāpēja Kaldaka augums. Viņš saļima, ierocim aizslīdot pa grīdu.

Besa sāpīgi iekliedzās.

-Nē!

Viņa izmisīgi pūlējās dabūt viņu nost no Estevana.

Asinis. Visur asinis. Viņa krūtis... Kaldaks nekustējās.

Estevans līšus mēģināja aizsniegt ieroci.

Besa nokļuva pie tā pirmā. Viņas roka satvēra ieroci, un, pārvēlusies uz vēdera, viņa nomērķēja.

-Apturi viņu! - Estevans lūkojās viņai pāri uz Jaelu. - Nošauj viņu!

Besa sastinga.

- Tu gribēji viņu nošaut pats, - sacīja Jaels. - Es tiešām nedomāju, ka man vajadzētu iejaukties.

- Nošauj viņu!

- Tu patiesi to vēlies, Besa? - vaicāja Jaels.

Kaldaks. Emīlija. Danzara. Nakoa. Tenaho. Kolinsvila.

- Es redzu, ka vēlies, - noteica Jaels. - Tad es tev iesaku to maitu nošaut.

Besa nospieda gaili.

Lode ieurbās Estevanam pierē.

Viņa šāva vēlreiz.

- Nu jau pietiek, - sacīja Jaels. - Pilnīgi pietiktu ar vienu reizi.

Spēji pagriezusies, Besa nomērķēja uz viņa pusi.

Jaels pacēla plaukstas.

-Tev no manis nav jābaidās, Besa.

- Kā tad!

-Tu nevari šķiest laiku, prātojot, vai nogalināt mani vai mēģināt glābt Kaldaku. Manuprāt, viņš vēl ir dzīvs.

Besas skatiens acumirkli aizslīdēja pie Kaldaka. Dzīvs? Tik daudz asiņu visapkārt...

Jaels nometās ceļos blakus Kaldakam, pārbaudot pulsu uz viņa kakla. Viņš pamāja.

- Dzīvs.

- Ej prom no viņa!

- Man tik tiešām ir ierocis, Besa. Tu varētu padomāt par to, ka es būtu varējis tevi nogalināt jebkurā laikā.

- Estevans lika tev neiejaukties.

- Vai es kādreiz būtu izrādījis lādu padevību? - Norāvis gabalu no Kaldaka krekla, viņš pagatavoja pārsēju. - Tagad nāc man palīgā! Man nepatīk šī asiņošana.

Pieskrējusi klāt, Besa nometās ceļos un apskāva Kaldaku.

- Uzliec žņaugu, kamēr es piezvanu deviņi, viens, viens, -sacīja Jaels.

Viņas plaukstas jau atradās uz Kaldaka krūtīm virs brūces.

- Zvani! Ātri!

Estevans bija miris, bet Kaldaks bija dzīvs. Viņai bija dāvāts brīnums, un viņa neļaus to atņemt. Viņa neļaus Kal-dakam nomirt.

Mediķi uzmanīgi iecēla Kaldaku ātrās palīdzības mašīnā. Ielēkusi tajā, Besa apsēdās viņam blakus.

Viņa pameta skatienu uz ārpusē stāvošo Jaelu.

- Vai tu nebrauksi?

Viņš noraidoši pakratīja galvu.

- Mediķi piezvanījuši policijai. Man kaut kas vēl paveicams pirms viņu ierašanās. Tiksimies slimnīcā.

Vai viņi vēl tiksies? Varbūt Jaels izmantos izdevību, lai aizbēgtu. Viņa rīcība Besu bija pilnībā samulsinājusi. Viņa nešaubījās, ka Jaels sadarbojās ar Estevanu. Tomēr viņš nebija šāvis, kad varēja šaut, un bija darījis visu, ko spēja, lai glābtu Kaldaku.

Atrās palīdzības mašīnas durvis aizcirtās, un mirkli vēlāk tā jau traucās pa ceļu uz autostrādes pusi.

Kaldaks joprojām bija bezsamaņā un pārāk bāls. Noslaucījusi acis, Besa satvēra viņa plaukstu.

-Tikai nemirsti manās rokās, - viņa čukstēja. - Turies! Neuzdrošinies nomirt, Kaldak!

Besa sajuta ātrās palīdzības mašīnu notrīcam, pirms atskanēja sprādziens.

Viņas skatiens acumirklī pievērsās aizmugurējam logam.

Vējdzirnavas sabruka kā rotaļlieta, un liesmas, to ieskāvušas, spokaini pacēlās pret debesīm.

XX

Kaldaks pamodās, kad viņu uz nestuvēm iestūma neatliekamās palīdzības nodaļā.

- Estevans? - viņš čukstēja.

- Pagalam. - Besa satvēra ciešāk viņa plaukstu. - Nerunā!

- Vai... tev... nekas... nekait?

Viņa nervozi pamāja.

-Tu gan esi labs slepkava. Kāpēc tu nevarēji viņu nošaut vai kā citādi? Vai tiešām tev vajadzēja lēkt mums pa vidu?

- Viņš bija uzlicis pirkstu uz gaiļa. Es baidījos... no... refleksa.

-Tādēļ tu ļāvi, lai nelietis tevi sašauj.

- Nebija... mans plāns. Nesanāca, kā gribēju. Es gaidīju Estevanu. Nebija laika. Viņš ieradās tieši pirms... tevis.

- Es tev teicu - nerunā. Vai tu gribi nomirt, nejēga!

- Nē. - Viņš aizvēra acis. - Nē, es gribu dzīvot.

- Kā viņam klājas?

Pacēlusi skatienu, Besa ieraudzīja Jaelu stāvam uzgaidāmās telpas durvīs.

- Kārtējā slimnīca, - viņa gurdi sacīja. - Mums vajadzētu pārtraukt tikties tādās vietās.

- Kā viņam klājas?

- Viņam pašlaik taisa rentgenu. Domā, ka lode nav skārusi vitālos orgānus, bet viņš zaudējis daudz asiņu.

- Viņš izdzīvos. Kaldaks ir sīksts.

- Jā. Bet viņš ir pilnīgs idiots. Viņam bija ierocis, un viņš to neizmantoja. Viņš ļāva, lai viņu sašauj. Vai viņš gaida, ka es būšu pateicīga?

- Iespējams, ka viņš par to visu nedomāja. Vai esi pateicīga?

- Nezinu. Es neko nezinu.

- Bet tu priecājies, redzot Kaldaku dzīvu.

Besa priecājās, ka viņš palicis dzīvs. Viss pārējais šķita kā miglā. Viņa atbalstīja galvu pret sienu sev aiz muguras.

-Tu uzspridzināji vējdzirnavas.

- Un naudu un Estevanu līdz ar to.

- Kāpēc?

- Tas bija vienīgais veids, kā iegūt pārliecību, ka nauda tiks iznīcināta. Es negribēju, lai to konfiscē un noglabā kaut kur kādā drošības dienesta glabātavā. Tava valdība mīl glabāt lietas nebaltai dienai.

Besa uzmeta viņam niknu skatienu.

-Tu sadarbojies ar Estevanu, nelieti!

Viņš pamāja.

- Mans sākotnējais mērķis vienmēr bijis Hcibins. Viņš gatavojās pieprasīt, lai atbrīvo palestīniešu gūstekņus. Man vajadzēja strādāt ar Estevanu, lai nodrošinātu, ka Heibins pazūd no skatuves. - Viņš tikko jaušami pasmaidīja. - Man bija ārkārtīgs prieks pagādāt Estevanam bumbu, kuru viņš izmantoja, lai uzspridzinātu Heibina helikopteru, un otru, ko viņš iedeva Džefersam, lai tas uzspridzinātu viltotās naudas spiestuvi.

-Tu varēji nepieļaut, ka Džeferss izrīkojas ar naudu.

Jaels pakratīja galvu.

- Man nebija tik sīkas informācijas. Estevans mani izmantoja, tāpat kā visus citus.

- Bet, ja tev būtu jāizvēlas starp Heibina nāvi un to, kas notika Kolinsvilā, ko tu izvēlētos?

Jaels klusēja.

-Tu, vienalga, izvēlētos Heibinu, - viņa nočukstēja.

- Mana valsts nevar atļauties, ka tādi cilvēki kā Heibins paliek dzīvi. Mūs ik dienu, ik mirkli apdraud teroristi. Mana pirmā sieva gāja bojā tādu kā Heibins dēļ. - Sastopot Besas skatienu, viņa acis palika tikpat aukstas. - Jā, es būtu upurējis simts Kolinsvilu, ja tāpēc neatlaistu brīvībā šos ieslodzītos.

Kaldaks reiz bija sacījis, ka Jaels esot pieļāvīgāks nekā viņš. Tā nebija patiesība. Cilvēks, ar kuru viņa patlaban sarunājās, bija augstākajā mērā nežēlīgs.

Jaels pasmaidīja.

- Tu esi satriekta. Atceries, es reiz teicu, ka mums visiem ir savas prioritātes. Vienkārši Estevans mana sarakstā neieņēma tik nozīmīgu vietu kā tavējā. Tu varētu pavaicāt, ko pati būtu upurējusi, lai dabūtu Estevanu.

- Nedomāju, ka es būtu upurējusi tevi, Jael.

Viņa smaids apdzisa.

- Es cerēju, ka tev nebūs jāiet bojā, bet man vajadzēja iznīcināt naudu. Vienīgais veids, lai to atrastu, bija ieteikt Estevanam izmantot naudu par ēsmu tevis pievilināšanai. -Viņš saviebās. - Ja Kaldaks būtu piezvanījis un pastāstījis, ko uzzinājis no Džefersa, tas nebūtu vajadzīgs. Starp cilu, vietējā policija pirms stundas Džefersu apcietināja netālu no dzirnavām. Viņš kliedza, cik jaudas, par darījumu, ko noslēdzis ar Kaldaku.

Besu neinteresēja, kas noticis ar Džefersu.

-Tu vienkārši noskatījies. Tu gribēji ļaut, lai Estevans mani nošauj.

-Tiešām? - Viņš pakratīja galvu. - Es tikai gaidīju savu iespēju kļūt par varoni. Jūs ar Kaldaku man to nolaupījāt.

- Tu neesi varonis.

- Nē, es esmu tikai cilvēks ar priekšrocībām. - Viņš pagriezās, lai ietu. - Rītvakar izlidoju uzTelavivu. No rīta iegriezīšos apciemot Kaldaku.

- Tu domā, ka viņš gribēs tevi redzēt?

Jaels pamāja.

- Iespējams, ka viņš būs dusmīgs, jo es tevi izmantoju, bet Kaldaks saprot prioritātes.

- Blēņas!

- Saprot gan. Neviens uz pasaules negribēja Estevana nāvi vairāk par Kaldaku, bet vakar viņš neizmantoja drošu iespēju nogalināt. Es domāju, ka viņš ļoti labi saprot prioritātes.

Nākamajā dienā, Besai ieejot palātā, Kaldaks sēdēja gultā.

- Vai tad tu drīkstēji celties?

- Es esmu vesels, - viņš īdzīgi noteica. - Bet viņi mani nelaiž no šejienes laukā.

- Esi dabūjis, ko pelnījis. - Kaldaks neizskatījās labi, bet daudz labāk nekā iepriekšējā dienā. Viņa krūtis un plecs bija apsaitēti un ādas krāsa gandrīz normāla. Besa nolika uz naktsgaldiņa vāzi ar pavasara puķēm, ko bija atnesusi.

- Vai Jaels tevi apciemoja?

Kaldaks pamāja.

- Viņš teica, ka tu sapratīšot.

- Es saprotu.

- Bet es nesaprotu. Es jūtos... nodota. Es domāju, ka viņš ir mans draugs.

- Viņš bija tavs draugs.

- Draugi nepadara otru par ēsmu savos slazdos.

Kaldaks klusēja.

- Es nospļaujos par prioritātēm. Tas nav pareizi. Viņam nevajadzēja tā izrīkoties. - Besas plaukstas sažņaudzās dūrēs.

- Bet man šis nelietis joprojām patīk. Tas ari nav pareizi.

- Ko man, pēc tavām domām, darīt? Izskaidrot, kāpēc viņš tā rīkojies? Meklēt viņam attaisnojumus? - Kaldaks pakratīja galvu. - To es nevaru. To es nedarīšu. Tāpat kā neattaisnošu sevi. Mēs abi tevi izmantojām un nodevām. Nekāda nožēla nepadarīs šo faktu par nebijušu. Tev vai nu mums jāpiedod, vai jāmēģina mūs izslēgt no savas dzīves.

- Jāmēģina?

- Ar Jaelu tas var izdoties. Taču ar mani ne, - viņš sa-cīja aizsmakušā balsī. - Tu man esi vajadzīga. Vai tu zini, cik grūti man nākas to pateikt? Tu man esi vajadzīga, un es tevi nelaidīšu vaļā. Man vienalga, vai tu domā, ka esmu nelietis. Ja tu mēģināsi no manis aiziet, es tev sekošu. Dievs zina, ka es protu dzīt pēdas. Es tevi netraucēšu, bet tu zināsi, ka esmu turpat līdzās. Un kādu dienu gadīsies, ka arī es tev būšu vajadzīgs.

Besa pakratīja galvu.

- Nekrati galvu. Tā būs.

- Varbūt būs. Bet ne tāpēc, ka tu man draudi.

- Es tev nedraudu. Es vienkārši saku, kā tas ir. - Viņš brīdi klusēja. - Vai tas ir Emīlijas dēļ? Tu mani vēl aizvien vaino Emīlijas nāvē?

- Nē, vairs ne. Tu nezināji, ka viņa dosies uz Tenaho. Es pat nevainoju tevi par to, ka mani turp nosūtīji. Tas nebija labi, bet es saprotu. Atkal šīs nolādētās prioritātes. Jūs ar Jaelu esat apsēsti ar tām.

- Ne vairāk, kā esmu apsēsts ar tevi.

- Es negribu, lai kāds būtu ar mani apsēsts. Man pašai pietiek savas apsēstības. - Un Kaldaks ļoti labi varēja par to kļūt. Kaldaks bija noteicis viņas dzīvi kopš paša pirmā mirkļa, kad tajā uzradās.

- Vai tu domā, ka es runāju par kādu slimīgu novirzi? Mēs labi saderam kopā.

- Tu domā seksuāli.

- Protams, bet ne tikai. Un tu to zini. - Viņš vilcinājās. -Tu... tu esi man svarīga. Es negribu, lai tu pazūdi no manas dzīves. Es gribu palikt kopā ar tevi, dzīvot kopā ar tevi.

Arī Besa gribēja palikt ar viņu kopā. Atskārsme nāca pēkšņi un nepārprotami. Viņa gribēja palikt kopā ar Kalda-ku vairāk par visu citu, ko viņa jebkad bija vēlējusies. Taču viņa to nespēja. Vēl ne. Varbūt nekad nespēs.

- Un vai tu gribi runāt ar mani par Nakoa?

Viņš sastinga.

- Ko tu gribi ar to sacīt? Es tev pastāstīju par Nakoa.

- Tu neizstāstīji man par savu sievu un dēlu. Tu neizstāstīji man par Deividu Gārdneru. Un nesaki man, ka neesi vairs šis cilvēks. Katrs ir piedzimis ar dvēseli, bet mūsu pieredze padara mūs par to, kas mēs esam. Es pazīstu Kal-daku. Es nepazīstu Deividu Gārdneru. Esmu pelnījusi pazīt abus. Citādi es nesamierināšos.

Kaldaks brīdi klusēja.

- Es tev izstāstīšu.

- Bet tu negribi stāstīt. Dieva dēļ, vai tu domā, ka gribu ar varu izvilkt tavus noslēpumus? Es tikai gribu, lai tu spētu atbrīvoties no pagātnes važām. Ja tu atnāktu pie manis un teiktu, ka pagātne tevi vairs nevajā, varbūt mums rastos kāda cerība... - Viņa piecēlās. - Tas mūs ne pie kā nenovedīs. Vēl ir par agru.

- Es zinu, ka neesmu tev pilnīgi vienaldzīgs. Paliec -un izrunāsimies.

- Pašlaik es nezinu, ko jūtu. Esmu noskumusi, dusmīga un pateicīga, bet es...

- Es negribu tavas pateicības. Es gribu, lai tu... Bet es pieņemšu pateicību, ja tu nāksi tai līdzi.

- Vēl ir par agru. - Viņa devās uz durvīm. - Es nevaru par to domāt. Es nevaru domāt par tevi, Kaldak.

- Bēgot projām, tu neko nenoskaidrosi.

- Es nebēgu projām. Man vēl ir daži darbi padarāmi. Man jāatgriežas Kolinsvilā un jāturpina strādāt ar Epidēmiju apkarošanas centru, lai būtu droša, ka viņiem būs vakcīna, ja nolādētais mutantais mēra bacilis uzrastos vēl kādā vietā. Man jādodas uz slimnīcu un jāaprauga Džosija. Pēc tam man jābrauc uz Kanādu, uz mežsarga māju, kur Toms un Džūlija atstājuši savu mašīnu, un jāgaida, kad viņi iznāks no mežiem. Tas var notikt kuru katru dienu. - Besai vajadzēja saņemties, lai turpinātu. - Man jābūt tur un jāpastāsta viņiem par Emīliju. Es nebēgu. Man ir sava dzīve, Kaldak.

- Man nav. Vēl nav. Bet es cenšos. Dod man mazliet laika, un es līdz tam nonākšu. - Viņš klusu piebilda: - Labi, tagad ej. Bet vari nešaubīties, ka mēs vēl tiksimies.

Besa izgāja no palātas.

Viņa mīlēja Kaldaku un tomēr gāja projām. Brīdī, kad viņš bija tik vientuļš. Ko lai dara cilvēks, kad apsēstība, kas vadījusi viņu tik daudzus gadus, piepeši ir zudusi? Besa gribēja atgriezties un pateikt viņam...

Nē, viņiem abiem tas vēl bija par agru. Cik daudz sāpju un nožēlas būs kādu dienu jāpārvar. Varbūt vēlāk.

Ja tāds brīdis pienāks.

EPILOGS

Fokuss.

Kadrs.

- Vairāk nevajag, krustmāt Besa, - žēlabaini noteica Džūlija. - Man ar tēti jāiet uz veikalu. Es apsolīju.

Džūlija necieta iepirkšanos. Vienīgais, ko viņa necieta vēl vairāk, bija fotografēšanās. Besa nebūtu spiedusi viņai to darīt, bet gribēja iegūt fotoattēlu, ko uzdāvināt Tomam dzimšanas dienā.

- Vēl vienu reizi.

Džūlijai šurpu turpu šūpojoties šūpolēs, viņas cirtainie, rudie mati mirdzēja saules staros. Kompozīcija bija gandrīz ideāla.

- Un Džosija ir pavisam piekususi. - Džūlija pagriezās pret sīko meitenīti smilšu kastē. - Tu esi piekususi, Džosija?

Džosija pamāja.

- Piekususi. Pavisam piekususi.

- Redzi? - apmierināta noteica Džūlija.

Džosija dievināja Džūliju un būtu teikusi, ka mēness ir apelsīns, ja Džūlija tā būtu gribējusi. Besa atkārtoja:

- Vēl vienu reizi.

- Labdien! - Džūlija sacīja kādam aiz Besas muguras. - Vai jūs meklējat tēti? Viņš ir iekšā.

- Nē, es nemeklēju tavu tēti.

Besa sastinga. Pēc mirkļa viņa pagriezās.

Viņš bija ģērbies tumši zilā uzvalkā un izskatījās elegants un civilizēts. Pie joda, viņš izskatījās brīnišķīgi.

- Sveiks, Kaldak!

- Vai tagad es varu iet? - apvaicājās Džūlija.

Besa pamāja.

- Bet vispirms man tevi jāiepazīstina ar Kaldaku. Šī ir mana māsasmeita Džūlija.

- Kā tev klājas? - vaicāja Kaldaks. - Esmu daudz par tevi dzirdējis.

- Tiešām? - Džūlija pasmaidīja. - Vai tu esi krustmātes Besas draugs?

Kaldaks palūkojās uz Besu.

- Vai es esmu tavs draugs?

Besa pasmaidīja.

- Jā.

- Priecājos tevi sastapt, - sacīja Džūlija.

Kaldaka skatiens pievērsās smilšu kastei.

- Džosija? Mīļais Dievs, viņa izskatās brīnišķīgi! - Piegājis pie smilšu kastes, viņš notupās blakus meitenītei. - Sveika, Džosija! Droši vien tu mani neatceries?

Džosija pasmaidīja un sniedza viņam plastmasas spainīti.

- Paldies! - Pastiepis roku, Kaldaks pieskārās sīkajam zelta auskariņam viņas kreisajā ausī. - Es atceros šos auskarus. Skaisti.

Džosija pamāja un, pastiepusi rociņu, pieskārās viņa vaigam.

- Skaisti...

Apjucis Kaldaks samirkšķināja acis.

Sajūsmā par viņa reakciju meitenīte ieķiķinājās un pieskārās otram vaigam.

- Skaisti!

Kaldaks iesmējās.

- Man negribētos tevi apvainot, Džosija, bet kaut kas nav īsti kārtībā ar tavām spriešanas spējām.

- Varbūt tieši ir kārtībā. Parasti viņai ir loti asa uztvere, -

y y

sacīja Besa. - Tagad tu vari iet, Džūlija. Bet neaizmirsti nopurināt smiltis no Džosijas, pirms viņa sēžas mašīnā.

-Zinu. - Džūlija jau atradās smilšu kastē un vilka Džo-siju kājās. - Nāc šurp, Džosija! Iesim palaidīsim šļakatiņas un būsim tīras, labi?

- Šļakatiņas, - atkārtoja Džosija, sejiņai atplaukstot. - Šļūtene. Lietussargs.

- Nē, šoreiz ne, - sacīja Džūlija, dodamās pāri zālienam un palēninādama soļus, lai piemērotos Džosijas grīļīgajai gaitai. - Lietussargu ne, bet varbūt šļūteni.

- Jauki bērni, - noteica Kaldaks.

- Par to nav šaubu.

- Pagājis vairāk nekā gads. Es negaidīju, ka ieraudzīšu tevi vēl aizvien tepat. Bērnu fotogrāfijas nav gluži tavā stilā.

- Man nenāca par ļaunu uz laiku atlikt savus darbus. Es biju vajadzīga Tomam un Džūlijai. Droši vien viņi man arī bija vajadzīgi.

- Kā tad īsti klājas Džosijai?

- Brīnišķīgi. Viņa vēl joprojām ārstējas, bet tu redzēji, cik normāli viņa izskatās. Meksikas varas iestādes noskaid-roja, ka Džosijas vecvecāki ir miruši un vairāk nav neviena radinieka, kas gribētu uzņemties par viņu atbildību. - Ar skatienu sekojot Džosijai un Džūlijai, Besa pasmaidīja. - Tāpēc viņa ir mana, Kaldak. Es viņu grasos adoptēt.

- Tas ir lieliski, Besa.

- Tas ir vairāk nekā lieliski. Tā man ir pavisam jauna pasaule. Ko tu pašlaik dari?

- Pēdējā laikā es garlaikojos. Gandrīz divas dienas neesmu nevienu noslepkavojis.

- Kaldak!

- Atvaino! Patiesībā es vadu pētījumu projektu sakarā ar jaunu vīrusu, kas atklāts Amazones džungļos.

- Jauni baciļi?

Viņš paraustīja plecus.

- Ko lai saku? Tā ir mana specialitāte. - Viņš nenolaida skatienu no Besas sejas. - Es domāju, mēs varētu aiziet kaut kur vakariņās.

- Kāpēc tu nevarētu palikt un pavakariņot kopā ar mums? Tu varētu iepazīties ar Tomu.

Kaldaks noraidoši pakratīja galvu.

- Es gribu būt divatā ar tevi. Es gribu parunāties.

- Tiešām? Par ko?

- Par kosmosa izpēti un dziļūdens zveju. - Viņš brīdi klusēja. - Sasodīts, par ko es, tavuprāt, varētu runāt? Kāpēc es, pēc tavām domām, šeit atrodos?

- Pastāsti!

- Vai tu zini, cik ļoti esmu pēc tevis noilgojies? Mans Dievs, tu izskaties lieliski.

- Es labi jūtos. - Nē, tas nepavisam neizteica Besas izjūtas. Sājā brīdī viņa būtu varējusi pacelties gaisā un aizlidot kā balons. - Un tu?

- Labi. - Tad viņš piebilda aizžņaugtā balsī: - Nē, es nejūtos labi. Es esmu īgns, ļauns un nepacietīgs pēc velna.

- Kas tad tur jauns? Tāds tu vienmēr esi bijis.

-Tu Džūlijai sameloji. Es neesmu tavs draugs.

-Tad kļūsi! - Besa starojoši pasmaidīja. - Es nekādā ziņā nepieļaušu, ka man ir mīļākais, kurš nebūtu mans draugs, Kaldak.

Viņš sastinga.

- Es arī esmu trakoti nepacietīga, - viņa sacīja.

- Besa... - Kaldaks gāja Besai tuvāk, un viņa sejas izteiksme...

Ak Dievs, to vajag atcerēties uz visiem laikiem!

Fokuss.

Kadrs.

Airisa Džonsone

DZĪVAIS MĒRĶIS

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Ligita Smilga Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Iveta Paegle Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

Apgāds “Kontinents”,

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s “Paraugtipogrāfija”, LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 508.

Apgādā “KONTINENTS” internēta grāmatnīca

Pirmais internēta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internētā:

www. kontine uts. lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

Content

Džonsone Airisa Dzīvais mērķis

PROLOGS

I

Il

Ill

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

EPILOGS