Teilora-Bredforda Barbara

Dzīves virpulī - pirmā grāmata

Barbara Deilora Bredforda

Dzīves virpulī

pirmā grāmata

...........

Dzīves derīgumu mēra nevis ar laiku, bet ar prasmi to izmantot: dažs, kas dzīvojis maz, ir daudz dzīvojis; netūļājieties, kamēr jūs esat šeit. Jūsu dzīves ilgums ir atkarīgs no jūsu gribas, nevis no nodzīvoto gadu skaita.

Montēņs. “Esejas'’

Man ir vīrieša, nevis sievietes sirds, un es ne no kā nebaidos...

Elizabete l, Anglijas karaliene

Pateicības

Sis gramatas tapšanā man snieguši palīdzību daudzi cilvēki, bet vispirmām kārtām es vēlos pateikties Kcrolainai Blcikmoras jaunkundzei, Ņujorkas apgāda “Doubleday & Company’’'’ vecākajai redaktorei, kurai esmu visvairāk pateicības parādā. Trīs gadus viņa nežēloja ne laiku, ne savu padomu, lai uzmundrinātu mani darbā un spēcinātu manu ticību savām spējām. Blcikmoras jaunkundzei man jāpateicas ne vien par morālo atbalstu, bet arī par viņas talantīgo redaktores darbu, labo gaumi un stila izjūtu.

Man jāsaka cildinoši vārdi ari par Britu muzeja lasītavas darbinieku nenovērtējamo palīdzību. Vēlos pateikties ari dažu citu kultūras iestāžu darbiniekiem: Līdsas publiskajai bibliotēkai, Bredfordas publiskajai bibliotēkai, Ārmlijas publiskajai bibliotēkai, Benkfildas muzejam Halifaksā, Impērijas kara muzejam Londonā, Ņujorkas publiskajai bibliotēkai, īpaša pateicība man jāizsaka Ernestam Hola kungam no Līdsas par laiku, kuru viņš ziedoja, izrādīdams man vilnas fabrikas un stāstīdams par Jorkšīras tekstilfabriku darbu gadsimta sākumā. Pateicos ari Ronaldam Džcikobsona kungam, kurš ļāva man vecās fotogrāfijās aplūkot Marksa un Spensera sīkumtirgu Līdsā, kā arī sniedza ziņas par šīs kompānijas dibināšanu un attīstību.

Man sevišķi jāpateicas “Doubleday & Company” iepriekšējai redaktorei Londonā Sūzenai Vata kundzei par viņas lietderīgajiem padomiem un kodolīgajām, precīzajām piezīmēm. Vēlos arī pateikties visiem saviem draugiem: Ronaldam M. Samrija kungam - par ielūgumu apmeklēt Jork-šīras vilnas fabrikas; Frānsisai Laionsai Beriša kundzei no Ņujorkas, kura lāva man iepazīties ar viņas tēva dienasgrāmatām, ko viņš rakstījis Pirmā pasaules kara laikā, un augstsirdīgi pārrakstīja manām vajadzībām atsevišķus to fragmentus; Polīnai V. Delli Karpīni jaunkundzei no Ņujorkas - par vispārējo palīdzību manuskripta galīgā varianta sagatavošanā, aiztaupot man neskaitāmas darba stundas; Jūdžinam H. Vinika kungam no Ņujorkas juridiskās firmas “Berner & Git-lin" par sniegtajiem padomiem testamentu, akciju un nekustamo īpašumu jautājumos (līdzīgus padomus man sniedza arī Mortons Mitoski kungs no Ņujorkas); Ērikam Klārka kungam ar kundzi no Riponas, kuri nenogurstoši vadāja mani pa Jorkšīru, lai es varētu atsvaidzināt atmiņā bērnībā piedzīvoto; Ērikam Fīldinga kungam ar kundzi, kuri mani laipni uzņēma savā mājā manos daudzajos braucienos uz Londonu; Pīteram Makgila kungam, kurš apgādāja mani ar sīki izstrādātām Austrālijas kartēm un būtiskām ziņām par šo valsti; Džocnai Fīlija kundzei no Ņujorkas, kura rūpīgi pārrakstīja bczgalgaro grāmatas manuskriptu; Šarlotei Vendela kundzei, kura rūpējās par manu fizisko veselību; Dženetai Seifa kundzei no Čikāgas, kura veica manuskripta korektūras darbu. Gribu izteikt savu atzinību Džojai Kleina kundzei no Ņujorkas - ne tikai par viņas draudzību, bet arī par neparasti iejūtīgo izpratni, kuru viņa izpauda visdažādākajos veidos, paciešot manu apsēstību ar šo grāmatu. Mana vissirsnīgākā pateicība Polam Gitlina kungam un Džordžam Grīnfīlda kungam - abi daudzus gadus bijuši ne vien mani pārstāvji, kārtojot ar grā-

matas izdošanu saistītos darījumus, bet ari uzticami draugi, kuru sniegto atbalstu es bezgala vērtēju.

Visbeidzot man jāsaka, esmu lielu pateicību parādā saviem vecākiem - Vinstonam Teilora kungam ar kundzi no Līdsas - par sniegto morālo atbalstu un ticību manām iecerēm. Viņi arī aizvadīja daudzus mēnešus, meklējot dažādas vecas grāmatas un avīzes, kuras man varēja noderēt darbam, bet vecāku dzīvais stāstījums par Jorkšīru mūsu gadsimta sakumā loti palīdzēja radīt fonu romānā attēlotajiem notikumiem Un es pateicos savam vīram - par izpratni un ticību.

Ņujorka 1979. gada

Pirmā daļa Ieleja 1968

Tam briesmas ir izsmiekls, tas netrīs bailēs, pat kailam zobenam tas negriež ceļu.

Ijaba grāmata, 39. nodaļa, 22. pants

Pirmā nodaļa

Emma Harta noliecās uz priekšu un paraudzījās ārā pa logu. Viņa sēdēja lidmašīnā, kas piederēja “Sitex Oil Corporation". Vientulīgi un rāmi lidmašīna tiecās pret agrīnā rīta debesīm, kuru zilais spilgtums apžilbināja Emmai acis. Viņa novērsās no loga, atslēja galvu pret sēdekļa atzveltni un aizvēra acis. īsu brīdi mirgojošā zilgme vēl kavējās zem viņas plakstiņiem, un tieši šajā nelielajā laika sprīdī Emmu pārņēma negaidīta un spēcīga nostalģija. Tas bija tik pārsteidzoši, ka viņai aizrāvās elpa. Debesis šorīt bija gluži tādas pašas kā tajā Jorkšīras ainavā, kas bija attēlota Tērnera* gleznā, kura karājās virs kamīna augšstāva viesistabā Penistounrojalas mājā, - pavasara diena, vējš izdzenājis miglu virs tīreļa, un visam pāri žilbinoša debesu zilgme.

Uz Emmas lūpām rotājās viegls smaids, mīkstinot to parasti aso līniju, jo viņa ar zināmu labpatiku domāja par Penistounrojalu. Šķita, ka lielo māju, kura it kā iznira no sastingušās, skarbās tīreļu ainavas, radījis pats Visvarenais arhitekts - tā tik harmoniski iederējās apkārtējā dabā, ka mirstīga cilvēka līdzdalība šī nama tapšanā likās gluži nciespē-

♦Džozcfs Melords Viljams Tērners (1775 - 1851) - slavens angļu ainavu gleznotājs.

jama. Tā bija vienīgā vieta uz varmācības apsēstās planētas, kur Emma rada mieru, bezgalīgu mieru, kas viņu dziedēja un spirdzināja. Viņas māja. Šoreiz Emma pārāk ilgi bija no tās prom - vairāk nekā mēnesi, bet jau nākamnedēļ viņa atgriezīsies Londonā un mēneša beigās dosies uz ziemeļiem -uz Penistounu, kur Emmu gaidīja miers, klusums, viņas dārzi un mazbērni.

Šī doma Emmu neizsakāmi iepriecināja un pamazām lika atkāpties sasprindzinājumam, kas dažas pēdējās dienas turēja viņu savā varā. Emma rāmi sēdēja krēslā, līdz nervozais spriegums izgaisa pavisam. Viņu līdz nāvei bija nogurdinājušas niknās cīņas starp “Silex” valdes locekļiem vairākas dienas garajā apspriedē, kas tika noturēta korporācijas galvenajā mītnē Odesā. Emma jutās ārkārtīgi atvieglota, ka beidzot var pamest Teksasu un atgriezties sava Ņujorkas biroja ierastajā mierā. Nebija jau tā, ka Teksasa Emmai pagalam nepaliktu, patiesību sakot, viņa allaž bija apbrīnojusi šo lielo pavalsti, kura ar savu skarbo, mutuļojošo varenību Emmai šķita radniecīga viņas dzimtajai Jorkšīrai. Bet šis pēdējais brauciens bija Emmu nokausējis. Kļūstu pārāk veca, lai ar lidmašīnām blandītos apkārt pa pasauli, viņa skumīgi nosprieda, taču tūlīt pat aizgaiņāja šo domu kā kaut ko nevērtīgu un lieku. Emma vienmēr bija godīga pret sevi, viņa nekavēja sevi ar pašapmānu. Īstenībā Emma nemaz nejutās veca, tikai drusku saguaisi, kā parasti, kad iznāca “saķerties” ar muļķiem. Un Harijs Mcnots, “Sitex” prezidents, tāds bija -viņš turklāt vēl bija ari neapšaubāmi bīstams, bet to jau varēja teikt par visiem muļķiem.

Emma atvēra acis un nepacietīgi saslējās. Viņas prātu atkal nodarbināja darījumi, šī sieviete nejuta nogurumu, iztika bez miega un bija kā apsēsta, tiklīdz viņas domas pievērsās

plašajam darījumu lokam. Patiesību sakot, Emma reti atļāvās domāt par kaut ko citu. Viņa iztaisnoja muguru un sakrustoja kājas, tādējādi ieņemdama savu parasto pozu -pašpārliecinātu un valdonīgu. Emmas uzvedībā, viņas paradumā izsliet galvu vienmēr bija jauties kaut kas karalisks, bet zaļās acis liecināja par nesalaužamu gribu. Viņa pacēla savu mazo, bet stipro roku un automātiski noglauda sudrabpelēkos matus, kuriem šis žests nepavisam nebija nepieciešams, jo Emmas mati vienmēr bija nevainojami sakārtoti. Un tāda bija arī viņa pati - tērpusies vienkāršā, tomēr elegantā, tumšpelēkā vilnas kleitā, kuras līniju skarbumu mīkstināja ārkārtīgi vērtīgās pērļu virknes picnbaltais mirdzums ap Emmas kaklu un skaistā smaragda piespraude pie viņas pleca.

Emma uzlūkoja savu mazmeitu, kas sēdēja viņai iepretim un cītīgi rakstīja - tās bija piezīmes par darījumiem, kuri nākamnedēļ jānokārto Ņujorkā. Meitene šorīt neizskatās visai labi, domāja Emma, laikam esmu viņu pārāk apkrāvusi ar darbiem. Viņu uz mirkli pārņēma neierasta vainas sajūta, taču Emma to neiecietīgi atvairīja. Viņa ir jauna un izturēs, tas ir labākais veids, kā apmācīt meiteni darbam, kas viņai nākotnē būs jāveic patstāvīgi, Emma sev iegalvoja. Tad viņa uzrunāja mazmeitu:

- Vai tu, Pola, nepalūgtu, lai tas jaukais, jaunais stjuarts -Džons, tā, liekas, viņu sauc? - uzvāra man kafiju? Man tā šorīt ļoti nepieciešama.

Meitene pacēla galvu. Lai gan viņa nebija skaista šī jēdziena vispārpieņemtajā izpratnē, tomēr Polai piemītošais dzīvīgums darīja viņu ļoti pievilcīgu. Turklāt daba, veidojot meitenes ārieni, nebija skopojusies ar krāsām. Polas seju ieskāva mirdzoši, melni mati - uz pieres to augšanas līnija

veidoja trīsstūri kas asi kontrastēja ar marmorbalto ādu. Seja viņai bija iegarena, ar izciļņiem vaigu kauliem un platu pieri - tā bija moža un izteiksmīga, bet zoda līnijā jautās kaut kas no Emmas apņēmības. Visvairāk ievērojamas Polas ārienē bija viņas acis - lielas, gudras un tik tumši zilas, ka šķita gandrīz vai violetas.

Viņa uzsmaidīja vecmāmiņai un sacīja:

- Protams, vecomāt! Es arī labprāt iedzeršu kādu tasi.

Pola piecēlās un devās uzmeklēt stjuartu. Viņas garais, slaidais augums kustējās ļoti graciozi. Viņa ir pārāk vāja, Emma klusībā atzīmēja, man patiktu, ja Pola būtu mazliet apaļāka. Bet viņa jau vienmēr bijusi kalsna, bērnībā - īsts kumeļš ar garām kājām, tagad - kā labi trenēts sacīkšu zirgs. Emmas skarbajā sejā iemirdzējās mīlestība un lepnums, viņa silti noraudzījās meitenei pakaļ - Pola bija Emmas mīlule, viņas mīļākās meitas Dēzijas bērns.

Ar Polu saistījās daudzi Emmas sapņi un cerības. Būdama maza meitenīte, Pola bija ļoti pieķērusies vecmāmiņai un izrādīja pārsteidzošu interesi par ģimenes darījumiem. Vislielāko prieku mazajai sagādāja iespēja doties vecmāmiņai līdzi uz biroju un noskatīties, kā viņa strādā. Pusaudzes gados Pola tik labi izprata vissarežģītākās mahinācijas, ka Emma bija patiesi pārsteigta, jo neviens no viņas pašas bērniem ar tamlīdzīgu attapību nebija izcēlies, Emma slepenībā jutās iepriecināta, lai gan ar zināmu satraukumu un bailēm gaidīja, ka jaunības entuziasms pagaisīs. Tomēr Polas aizrautība nebija gājusi mazumā, gluži pretēji - tā pieņēmās spēkā. Sešpadsmit gadu vecumā viņa noraidīja priekšlikumu pabeigt izglītību Šveicē un nekavējoties iestājās darbā pie vecmāmiņas. Gadiem ritot, Emma nenogurstoši mācīja Polu, būdama pret viņu stingrāka un prasīgāka nekā pret citiem

saviem darbiniekiem. Polai bija uzcītīgi jāapgūst visi Hartu uzņēmuma darbības aspekti. Divdesmit trīs gadu vecumā viņa bija daudz gudrāka, spējīgāka un vairāk nobriedusi nekā citas Polas vecuma meitenes, tāpēc Emma nesen bija iecēlusi mazmeitu nozīmīgā amatā - par savu personisko asistenti, ar šo rīcību apstulbinādama un sadusmodama savu vecāko dēlu Kitu, kurš arī strādāja Hārtu uzņēmumā. Kā Emmas labajai rokai Polai tika atklāti visi darījumu noslēpumi, un reizēm Emma uzskatīja par vajadzīgu pastāstīt viņai to, ko pārē-jiem ģimenes locekļiem neizpauda, un tas Kitam šķita galīgi nepiedienīgi.

No lidmašīnas virtuves meitene atgriezās smiedamās. Ieslīdējusi atpakaļ sēdeklī, viņa teica:

- Viņš jau vārīja tev tēju, vecomāt. Manuprāt, stjuarts, tāpat kā visi, domā, ka angļi neko citu nedzer. Bet es viņam sacīju, ka mēs tomēr vēlamies kafiju. Tu taču gribi kafiju, vai ne?

Emma izklaidīgi pamāja ar galvu, iegrimusi savās domās.

- Noteikti, mīļā!

Viņa pievērsās portfelim, kas bija nolikts uz blakussē-dekļa, un izņēma brilles un paprāvu kaudzīti ar mapēm. Vienu no tām Emma pasniedza Polai, sacīdama:

- Ieskaties, lūdzu, šajos skaitļos! Tic attiecas uz Ņujorkas noliktavu. Mani interesē tavas domas. Es uzskatu, ka mēs gatavojamies spert pamatīgu soli uz priekšu, taču tas būs kā lēciens tumsā.

Pola modri pavērās vecmāmiņā.

-Tam jānotiek ātrāk, nekā tu biji domājusi, vai ne? Bet tavi pārkārtošanas darbi jau arī bija diezgan radikāli, tiem pienācis laiks atmaksāties.

Pola ar interesi atvēra mapi, un nu viņas uzmanību saistīja tikai skaitļi. Viņa bija pārmantojusi Emmas talantu ar vienu skatienu aptvert un novērtēt grāmatvedības bilanci, tās stiprās un vājās puses, un viņas vērīgums darījumos bija tikpat izcils kā vecmāmiņai.

Emma uzlika savas raga brilles un ķērās pie lielas, zilas mapes - tajā atradās dokumenti, kuri attiecās uz “Sitex Oil”. Ar acīm ātri pārskrējusi papīriem, viņa jutās apmierināta. Emma bija uzvarējusi. Beidzot pēc trīs gadus ilgās, visnepieciešamākās un intrigu pilnākās cīņas, kādu viņa jebkad bija pieredzējusi, Harijs Mcriots tika atcelts no “Sitējt” prezidenta amata un pārcelts šķietami augstākajā, taču īstenībā daudz nenozīmīgākajā valdes priekšsēdētāja postenī.

Emma bija atklājusi Harija Meriota kļūdas jau pirms daudziem gadiem. Ja arī šo vīru nevarēja apvainot tiešā savtīgumā, viņa zināja, ka Mcriots tomēr neapšaubāmi bija ārišķīgs un godkārīgs, bet izlikšanās bija kļuvusi par šī cilvēka otro dabu. Gadu gaitā gūtie panākumi un lielā bagātība bija Meriota nelāgās rakstura īpašības tikai padziļinājusi, tā ka ar viņu vairs nebija iespējams saprasties. Turklāt Meriotam bija galīgi aplams priekšstats par Emmu un viņas iespējām, viņš neaptvēra to, cik ātri izplešas starptautisko darījumu iekšējās pasaules.

Atzīmēdama dokumentos dažus faktus, kuriem vēl vajadzēja pievērst uzmanību arī nākotnē, Emma cerēja, ka “Sitex” vairs nekļūs par ļaunprātīgu ķīviņu cēloni. Iepriekšējā dienā viņu bija satriecis Harija nesatricināmais stulbums, ar šausmu pilnu valdzinājumu Emma noskatījās, cik prasmīgi Mcriots iedzen sevi kaktā, no kura, kā viņa zināja, nebija izejas. Me-riots bija apelējis pie viņu četrdesmit gadu ilgās, visai apšaubāmās draudzības. Bezpalīdzīgs, apjucis, murdošs idiots -tāds Mcriots bija stājies pretim saviem sāncenšiem, no kuriem visietekmīgākā bija Emma. Viņa uz Harija lūgšanos bija atbildējusi ar klusēšanu, bet viņas nepielūdzamajās acīs nebija žēluma. Un viņa bija uzvarējusi. Valde Emmu vienprātīgi atbalstīja. Harijs bija prom, un viņa vielu ieņēma Emmas ieteiktais cilvēks. “Sitex OU” nu bija drošībā. Tomēr tā bija uzvara bez prieka, jo cilvēka pagrimumā un krišanā Emma nesaskatīja nekā priecīga.

Apmierināta, ka ar dokumentiem viss ir kārtībā, Emma atlika mapes un brilles atpakaļ portfelī, atspiedās pret sēdekļa atzveltni un sāka malkot kafiju. Pēc pāris mirkļiem viņa vērsās pie Polas.

- Nu tu esi piedalījusies vairākās “Silex” valdes apspriedēs. Kā tev šķiet, vai turpmāk liksi ar to galā viena pati?

Pola pacēla acis no bilances. Viņa izskatījās patiesi pārsteigta.

- Tu taču nesūtīsi mani turp vienu pašu ! - Pola iesaucās. - Es jutīšos kā upurjērs. Tev nevajadzētu man to nodarīt.

Uzlūkojusi vecmāmiņu, viņa redzēja, ka tās seja pārvērtusies par neizdibināmu masku, kā parasti, kad Emma bija pieņēmusi kādu nežēlīgu lēmumu. Mans Dievs, viņa nudien grasās to darīt, ar drebošu sirdi nodomāja Pola.

- Tu nedomā to nopietni, vai ne, vecomāt?

- Protams, es to domāju nopietni!

Emmas sejai pārslīdēja dusmu atblāzma. Viņa bija pārsteigta par meitenes negaidīto, bet nepārprotamo satraukumu, jo Pola bija pieradusi, darījumus kārtojot, stāties pretim spēcīgiem pretiniekiem un allaž demonstrējusi savaldību un rakstura stingrību.

- Vai tad es kādreiz esmu runājusi to, ko nedomāju? Tu to ļoti labi zini, Pola, - Emma bargi sacīja.

Pola klusēja, un šajā īsajā klusuma mirklī Emma apjauta, cik saspringta un izbijusies ir meitene. Vai viņai patiešām varētu būt bail, prātoja Emma, Noteikti ne. Pola nekad nebija izrādījusi bailes. Viņa taču nekļūs tāda pati kā visi citi? Šī stindzinošā iespējamība izskrēja caur Emmas lielisko prātu kā asa bulta un šķita viņai tik nepieņemama, ka Emmai pat negribējās par to domāt. Viņa nosprieda, ka Polu sanervozējusi pēdējā valdes sanāksme, varbūt tā atstājusi uz meiteni spēcīgāku iespaidu, nekā viņa bija izrādījusi. Emmu pašu šī tikšanās bija nevis sanervozējusi, bet gan nokaitinājusi, jo viņa to uzskatīja par nevajadzīgu sava dārgā laika tērēšanu, un tāpēc vien šis pasākums bija pelnījis nosodījumu. Bet viņa visu savu mūžu bija vērojusi alkatīgu dzīšanos pēc varas un bija pietiekami stipra, lai tamlīdzīgas sadursmes uzņemtu vēsi. Arī Polai tas jāiemācās, Emma sacīja pati sev.

Viņas sejas izteiksme palika tikpat barga, taču balsī ieskanējās maigāki toņi.

- Es nesūtīšu tevi vienu pašu kārtot “Sitex” lietas, -Emma sacīja, - iekams nebūšu pārliecināta, ka tu spēj ar to tikt galā.

Polajoprojām turēja rokās mapi. Viņai bija smalki veidotas rokas ar tieviem un gariem pirkstiem. Pola nolika mapi un atslīga pret sēdekļa atzveltni. Viņa pamazām atguva savaldību un, cieši raudzīdamās vecmāmiņā, klusi teica:

- Kāpēc tu domā, ka viņi klausīsies manī tā, kā uzklausa tevi? Es zinu, ko valde par mani domā, Viņi uzskata mani par bagātas un ietekmīgas sievietes samaitāto, izlutināto mazmeitu - tukšpaurainu muļķīti ar glītu sejiņu. Viņi nekad neizrādīs man tādu cieņu kā tev, un kāpēc gan lai viņi to darītu? Es neesmu tu.

Emma savilka lūpas, lai noslēptu mazliet uzjautrinātu

smaidu, jo viņa saprata, ka mazmeitas raižu cēlonis ir nevis bailes, bet gan ievainots pašlepnums.

- Jā, es zinu, ko viņi par tevi domā, - Emma sacīja sirsnīgā balsī, - un mēs abas savukārt zinām, cik ļoti viņi kļūdās. Un es saprotu, ka valdes attieksme tevi aizvaino, mīļā. Bet es arī zinu, ka tev nenāktos grūti piespiest viņus mainīt savus uzskatus. Es tikai šaubos, Pola, vai tev vajadzētu to darīt.

Emmajautājoši pavērās mazmeitā, un viņas acīs pamirdzēja ass zibsnis. Tā kā meitene neko neatbildēja, viņa turpināja:

- Visu mūžu man bijis jānes noniecinājuma krusts, kuru man uzkrāva vīrieši, un tolaik, kad biju tavā vecumā, es par to ārkārtīgi dusmojos. Tomēr tam, ka vīrieši mūs nenovērtē, ir arī savas priekšrocības, un varu tev apgalvot, ka es tās iemācījos lieliski izmantot. Zini, Pola, kad vīrieši uzskata, ka viņiem ir darīšana ar dumju sievieti, tie kļūst neuzmanīgi, nevērīgi un reizēm rīkojas pavisam neapdomīgi. Paši to neapjēgdami, viņi pienes tev uz paplātes iespēju gūt virsroku.

- Jā, bet...

- Pola, lūdzu, nekādus “bet”! Un nenovērtē mani par zemu. Vai tad tu tiešām domā, ka pieļaušu, lai tu nokļūsti bīstamā situācijā?

Emma papurināja galvu un pasmaidīja.

- Es zinu, kādas ir tavas spējas, mana mīļā. Vienmēr esmu bijusi droša par tevi. Daudz drošāka nekā par saviem pašas bērniem, nerunājot, protams, par tavu māti. Un tu nekad neesi mani pievīlusi.

- Es novērtēju tavu uzticēšanos, vecomāt, - Pola stingri atbildēja, - tomēr uzskatu, ka man būs grūti kārtot darījumus ar cilvēkiem, kuri mani neuztver nopietni, kā to neapšaubāmi dara c” valde.

Polas acis aptumšoja spītīgs skatiens, un viņas lūpas savilkās šaurā, iecirtīgā līnijā - meitene neapzināti atdarināja vecmāmiņu.

- Vai zini, tu nudien mani pārsteidz. Tev piemīt milzīga pašapziņa, un tu esi strādājusi ar visāda veida cilvēkiem, turklāt dažādos līmeņos, vēl būdama pavisam jauna meitene. Neesmu novērojusi, ka tevi tas jebkad būtu uztraucis.

Emma smagi nopūtās.

-Un vai es tev neskaitāmas reizes neesmu teikusi: darījumos nav svarīgi, ko cilvēki par tevi domā. Svarīgi, lai tu pati apzinātos, kas esi un ko tu vari. Godīgi sakot, vienmēr esmu domājusi, ka tu to zini.

-Es zinu! - iesaucās Pola. - Bet es neesmu pārliecināta, ka man piemīt dotības un pieredze, lai tiktu galā ar smagu darbu.

Emmas seja satumsa.

- Tieši tās tev piemīt. Vēl vairāk - tu vari izmantot tās priekšrocības, kuras cilvēkam dod laba izglītība. Man tās nekad nav bijis. Lai es nekad vairs nedzirdētu tevi runājam tik noniecinoši pašai par sevi! Es varu pieļaut, ka tev nav pārāk lielas pieredzes, taču to tu apgūsti ar katru nodzīvoto dienu. Teikšu tev pavisam godīgi, Pola, man nebūtu bail sūtīt tevi atpakaļ uz “Sitex” jau rīt, turklāt - bez manis. Es zinu, ka tu spīdoši tiktu ar visu galā. Tāpēc jau esmu tevi audzinājusi un apmācījusi. Vai tik tu nedomā, ka es pati nezinu, ko esmu no tevis izveidojusi?

Savu kopiju, bet kopija nekad nav tik laba kā oriģināls, Pola nodomāja, taču skaļi sacīja:

- Lūdzu, nedusmojies, vecomāt! Tu esi paveikusi brīnišķīgu darbu. Bet es neesmu tu. Un valdei tas ir skaidrāks par skaidru. Tas nevar neietekmēt viņu attieksmi pret mani!

- Tagad uzklausi mani!

Emma noliecās uz priekšu, un viņas samiegtās acis zem vecajiem, krunkainajiem plakstiņiem iedzirkstījās kā divas zaļas stikla lauskas. Lai piešķirtu saviem vārdiem lielāku nozīmi, viņa runāja gausāk, nekā bija paradusi.

- Šķiet, ka tu esi piemirsusi vienu! Kad tu ieņemsi “Silex” manu vietu, tev līdzi nāks kaut kas tāds, ar ko viņiem būs nopietni jārēķinās. Vara! Lai arī ko viņi domātu par tavām spējām, viņi nevarēs ignorēt varu, kura būs koncentrēta tavās rokās. Pēc manas nāves tu pārstāvēsi savu māti, kura būs kļuvusi par vienīgo lielāko “Sitex” akciju turētāju. Jus par abām kontrolēsiet divdesmit piecus procentus privileģēto akciju un piecpadsmit procentus parasto akciju - un tās ir tādas korporācijas akcijas, kuru vērtība rēķināma miljardos dolāru.

Viņa apklusa un brīdi cieši raudzījās Polā, tad turpināja:

- Tā nav nekāda parastā vara, Pola. Tā ir neierobežota vara, īpaši, ja koncentrēta viena cilvēka rokās. Un to fu nekad nedrīksti aizmirst. Tici man, viņiem tas allaž būs prātā. Kaut arī vakar apspriedē valdīja ķildīgs noskaņojums - un es tagad sāku saprast, cik ļoti tas tevi satraucis, - viņi nevarēja nerēķināties ar mani un to, ko es pārstāvu!

Emma atslīga sēdeklī, bet nenolaida acis no Polas, un viņas seja bija nepielūdzama.

Meitene bija uzmanīgi klausījusies vecmāmiņā - kā viņa to darīja vienmēr, un viņas nervozitāte mazinājās. Polai piemita kā drosme, tā cīņas gars un lielā mērā arī Emmai raksturīgā apņēmība. Bet, kā jau vecmāmiņa nojauta, dzēlīgā vārdu pārmaiņa valdes apspriedē bija Polu aizskārusi, izraisot viņā riebuma sajūtu. Pola raudzījās vecmāmiņā, pārdomādama viņas vārdus, un atkal, tāpat kā iepriekšējā dienā, dziļi apbrīnoja veco dāmu. Emmai bija septiņdesmit astoņi gadi.

Veca sieviete, Viņai tomēr nepiemita neviens no veco ļaužu trūkumiem - Emma nebija vārga nedz fiziski, nedz garīgi. Viņa bija vitāla un joprojām pati pārzināja savus īpašumus. Pola ar sajūsmu un godbijību vēroja vecmāmiņas uzstāšanos valdes locekļu priekšā, pārsteigta par viņas nesatricināmo spēku, bet visvairāk - par spēju noturēties pret opozīcijas ārkārtīgi nikno spiedienu. Pola vēsi un lietišķi prātoja, vai jebkad spēs tik mērķtiecīgi, viltīgi un ar tādu dzelžainu sīkstumu manipulēt ar šiem vīriem, kā to iepriekšējā dienā bija darījusi viņas vecmāmiņa. Viņa nebija pārliecināta. Bet mazdūšīgās šaubas atkāpās, Polai apjaušot, cik patiesi ir vecmāmiņas sacītie vārdi. Visbeidzot Polas pašas godkāre - viņas virzošais spēks - pieveica pēdējās nervozitātes paliekas.

Kad Pola ierunājās, viņas balsī bija saklausāma atgūtā pašpārliecība.

- Tev, protams, ir taisnība. Vara ir visstiprākais ierocis, tā varbūt ir pat nozīmīgāka par naudu. Un esmu pārliecināta, ka vienīgais, ko “Sitex” valde saprot, tās ir valodas no spēka pozīcijām.

Viņa apklusa un ieskatījās vecmāmiņai sejā.

- Es no viņiem nebaidos! Tā tu nedomā, vecomāt. Lai gan man jāatzīstas, ka viņi izraisa manī pretīgumu. Man šķiet, ka vienīgais, no kā es baidos, ir - pievilt tevi.

Pola droši uzsmaidīja Emmai, un viņas sejā vairs nebija ne vēsts no bažām.

Emma noliecās uz priekšu un uzmundrinoši papliķēja pa mazmeitas roku.

- Nekad nebaidies piedzīvot zaudējumu, Pola. Tās ir bailes, kuru dēļ daudzi cilvēki nesasniedz savus mērķus. Kad cs biju tavos gados, man nebija laika raizēties par neizdošanos. Man vajadzēja veikties, pretējā gadījumā es nebūtu izdzīvojusi. Un vienmēr atceries to, ko tu nupat man teici par varu. Vara ir izšķirošais ierocis. Vara, nevis nauda vai ļaužu pļāpas. Nauda ir svarīga tikai tad, kad cilvēks ir patiesi nabadzīgs un nauda tam nepieciešama, lai sagādātu jumtu virs galvas, pārtiku un apģērbu. Ja šīs pamatvajadzības ir nodrošinātas un cilvēks var pacelties tām pāri, nauda pārvēršas par vienkāršu mērvienību vai darbarīku. Un nekad neļauj nevienam sev iestāstīt, ka nauda samaitā cilvēku! Tas noliek tikai tad, ja cilvēks gatavs uz visu, lai noturētu savu varu pār citiem. Dažreiz vara pat padara cilvēku cildenāku.

Viņa viegli pasmaidīja un piebilda ar lielu pārliecības spēku:

- Un tu nekad mani nepievilsi, mīļā.

- Es ceru, ka ne, vecomāt, - sacīja Pola, bet, pamanījusi Emmas sejai pārslīdam neapmierinātības ēnu, viņa steigšus turpināja: - Zinu, ka nepievilšu! Bet kā būs ar Hariju Me-riotu? Viņš ir valdes priekšsēdētājs un ienīst mani.

-Nedomāju, ka viņš tevi ienīst, Pola. Viņam gan vairāk ir bail no tevis.

Emma runāja pavisam vienaldzīgi, bet acis viņai bija satumsušas. Emmai ar Hariju Meriotu saistījās daudz nepatīkamu atmiņu - pagātnē viņi neskaitāmas reizes bija krustojuši šķēpus.

- Bail no manis? Kāpēc?

Meitenes balss no pārsteiguma kļuva spalga, un viņa pieliecās tuvāk vecmāmiņai.

Domājot par Meriotu, Emmas sejā iegūla nicīgs vaibsts.

- Tāpēc, ka tu viņam pārāk atgādini savu vectētiņu, un tas Meriotu tracina un biedē. Harijam no tava vectētiņa bija bail jau pašā sākumā - kad viņi abi tikko bija nodibinājuši Sidnejas-Tcksasas Naftas kompāniju un uzsāka urbumus.

Tavs vectētiņš vienmēr zināja, kas ir Harijs, un Harijs instinktīvi juta, ka viņš to zina. Tāpēc ari baidījās. Kad vectētiņš atstāja “Silex” akcijas man, viņš darīja to ar noteikumu, ka es nekad šīs akcijas nepārdošu. Man tās bija jāsaglabā tavai mātei un viņas bērniem. Redzi, Pola, tavam vectētiņam piemita spējas ielūkoties nākotnē. Viņš jau pirms daudziem gadiem saprata, ka “Sitex” izvērtīsies par to vareno kompāniju, kāda tā ir šodien, un viņš gribēja, lai mēs no tā gūstam labumu. Un viņš ari vēlējās, lai Harijs tiktu kontrolēts - lai es Hariju Mcriotu turētu grožos.

- Manuprāt, viņš vairs nevarēs nodarīt kompānijai kādu jaunumu. Tu panāci, ka Mcriotam ir priekšsēdētāja gods, bet nav reālas varas. Vectētiņš varētu ar tevi lepoties, mīļā, -sacīja Pola.

Tad viņa ziņkārīgi ievaicājās:

- Vai es tiešām esmu viņam tik līdzīga? Es domāju -vectētiņam?

Emma uzmeta Polai ašu skatienu. Lidmašīnas salonā caur logiem ieplūda spilgta, zeltaina saules gaisma, kas Polas matus padarīja mirdzošus un vienlaikus melnākus, tie veidoja samtainu apmali viņas bālajai, mierīgajai sejai. Un Polas acis šķila zilākas un dzīvākas nekā parasti. Viņa acis. Viņa mati. Emma laipni pasmaidīja, un viņas acu skatiens kļuva gaišs.

- Dažreiz esi, kaut vai patlaban. Bet es domāju, ka Hariju Mcriotu vairāk mulsina tavs izturēšanās veids, nevis ārējais izskats. Tev nav par viņu jāraizējas, Pola. Ilgi viņš savā amatā nenoturēsies.

Viņa pievērsās portfelim un sāka šķirot dokumentus. Pēc brīža Emma pacēla acis un sacīja:

- Ja tu esi izskatījusi Ņujorkas universālveikala bilanci, es to ņemu atpakaļ. Starp citu, vai tu man piekrīti?

-Jā, vecomāt. Tas tev ir izdevies. Viņi pagriezušies savā darbībā par visiem simt astoņdesmit grādiem, un rezultāts ir brīnišķīgs.

- Cerēsim, ka mums izdosies viņus noturēt uz taisnas taciņas, - piebilda Emma, paņemdama no Polas mapi.

Viņa uzlika brilles un iedziļinājās skaitļos, kuri attiecās uz universālveikalu Parīzē. Emma saprata, ka veikala darbs bijis neveiksmīgs, un tūlīt pat sāka domāt, kā to vajadzētu mainīt. Viņa sarūgtinājumā saknieba lūpas. Nolādētie skaitļi! Tiklīdz viņas būs atgriezušās Londonā, jāsāk rīkoties!

Pola ielēja sev vēl vienu tasīti kafijas un, malkodama to, uzmanīgi nopētīja vecmāmiņu. Tā ir seja, kurā esmu raudzījusies un kuru esmu mīlējusi visu savu mūžu, viņa domāja un sajuta piepeša maiguma uzplūdu. Par spīti vecmāmiņas pašas spriedumam, viņai nevarēja dot vairāk par sešdesmit pieciem gadiem. Pola zināja, ka vecmāmiņas dzīve bijusi smaga, bieži vien viņai nācies pārvarēt sāpīgus mirkļus, tomēr, lai cik dīvaini tas arī būtu, Emmas seja neapšaubāmi bija labi saglabājusies. Lūkodamās vecmāmiņā, Pola saprata, ka par to vecā dāma var lielā mērā pateikties sejas lieliskajam veidojumam, īpaši jau vaigu kauliem. Viņa pamanīja smalko grumbiņu tīmekli pie vecmāmiņas acīm un lūpu kaktiņiem, tāpat arī divas dziļākas rievas, kas stiepās no deguna līdz zodam. Bet Pola arī redzēja, ka vecmāmiņas vaigi joprojām ir gludi un stingri, un zaļie redzokļi, kuri dusmu brīžos šķīla zibeņus, nebūt neatgādināja vecas sievas blāvās acis ar iekaisušiem plakstiņiem. Vecmāmiņas acis bija modras un gudras. Un tomēr viņas trauksmainā dzīve ir atstājusi pēdas sejā, nosprieda Pola, vērodama cieši sakniebtās lūpas un kareivīgi izslieto zodu. Polai bijajāatzīst, ka vecmāmiņas skarbā sejas izteiksme un bargais acu skatiens dara viņu līdzīgu bazilis-kam* - vismaz svešāku ļaužu uztverē. Mazmeita gan zināja, ka šo valdonīgo ārieni nereti mīkstina valdzinošs šarms, humora izjūta un nepiespiests dabiskums. Un tādos brīžos, kad vecmāmiņa atļāvās zaudēt modrību, viņai bija atklāta, jauka, gudra, bet arī viegli ievainojama cilvēka seja.

Pola nekad nebija baidījusies no vecmāmiņas, bet viņa nojauta, ka vairākums ģimenes locekļu gan izjuta kaut ko tamlīdzīgu, īpaši jau tēvocis Kits. Pola atcerējās, cik iepriecināta viņa bija toreiz, kad tēvocis Kits viņu pielīdzināja vecmāmiņai. “Tu esi tikpat slikta kā tava vecmāmiņa,” viņš bija sacījis sešus vai septiņus gadus vecajai meitenei. Viņa tolaik nebija pilnībā sapratusi, ko tēvocis ar to gribēja teikt vai kāpēc viņam tā bija jāsaka, bet pēc mātesbrāļa sejas izteiksmes Pola nojauta, ka uzslava tā nav. Meitene tomēr bija priecīgi saviļņota par šo salīdzinājumu, jo tas nepārprotami nozīmēja, ka arī viņa ir kaut kas īpašs, tāpat kā vecmāmiņa, un visiem vajadzētu no viņas baidīties tā, kā pieaugušie baidījās no Emmas.

Vecmāmiņa pacēla acis no papīriem.

- Pola, vai tu negribētu aizbraukt uz Parīzi, kad būsim atkal Eiropā? Man nudien šķiet, ka jāizdara universālveikala vadības nomaiņa - bilance par to liecina skaidri un gaiši.

- Es braukšu uz Parīzi, vecomat, ja tu tā gribi, kaut gan, patiesību sakot, vēlējos kādu laiku padzīvot Jorkšīrā. Gribēju tev ierosināt, lai tu sūti mani pārbaudīt veikalus valsts ziemeļdaļā, - atteica Pola, pūlēdamās runāt nevērīgi, lai neizrādītu sarūgtinājumu.

Emma bija nepatīkami pārsteigta un nepūlējās to noslēpt. Viņa lēnām noņēma brilles un pavērās mazmeitā. Asā skatiena samulsināta, meitene pietvīka. Viņa nolaida plakstiņus un klusu turpināja:

’Mitoloģija - teiksmains briesmonis, kurš spēj nonāvēt ar vienu acu skatienu.

- Tu taču zini - es braukšu tur, kur tev liksies lietderīgāk mani sūtīt Acīmredzot patlaban tā ir Parīze, kur esmu visvairāk nepieciešama.

Juzdama vecmāmiņas pārsteigumu, Pola sēdēja kā sastingusi.

- Ar ko izskaidrojama tik negaidīta interese par Jork-šīru? - Emma stingri noprasīja. - Man šķiet, ka tevi tur saista kāds liktenīgs valdzinājums! Vai tikai tas nav Dzims Fērlijs?

Pola sēdeklī nemierīgi sagrozījās, cenzdamās izvairīties no vecmāmiņas ciešā skatiena. Viņa nedroši pasmaidīja un nosarka vēl stiprāk.

- Nerunā muļķības! - Pola aizstāvējās. - Man tikai likās, ka pienācis laiks pārbaudīt mūsu universālveikalus ziemeļos.

- Kāda uzcītība! - iesaucās Emma.

Es varu lasīt Polu kā grāmatu, viņa nodomāja. Saprotams, ka tas ir Fērlijs. Bet skaļi Emma sacīja:

- Es zinu, ka tu ar viņu satiecies, Pola.

- Vairs ne! - liedzās Pola, un viņas acis nemierā iemir-dzējās. - Es pārtraucu ar viņu satikties jau pirms vairākiem mēnešiem!

Tajā pašā brīdī Pola apjauta savu kļūdu. Vecmāmiņai bija veikli izdevies iedzīt viņu slazdā - par savām attiecībām ar Fērliju mazmeita Emmai nebija stāstījusi. Viņa bija nozvērējusies pati sev, ka saglabās tās noslēpumā.

Emma klusiņām pasmējās, bet viņas skatiens joprojām palika dzelžains.

-Nemulsti nu tik ļoti! Es nedusmojos uz tevi. Patiesību sakot, es vispār nebiju dusmīga, vienīgi nevarēju saprast, kāpēc tu man par to neko nestāsti.

- Sākumā es tev neko neteicu tāpēc, ka zinu, ko tu domā

par Fērlijicm. Tas mūžīgais naids starp jums! Un cs negribēju tevi uztraukt. Tavā dzīvē raižu nav trūcis, nevēlējos arī no savas puses pievienot tām jaunu sarūgtinājumu. Kad beidzu ar viņu satikties, man likās, ka nav jēgas runāt par kaut ko tādu, kam vairs nav nozīmes. Nevēlējos tevi nevajadzīgi satraukt, tas arī ir viss.

- Fērliji mani nesatrauc, - atcirta Emma. - Vai tikai tu neesi aizmirsusi, ka Džims Fērlijs strādā pie manis? Diez vai cs ļautu viņam vadīt Jorkšīras Apvienoto laikrakstu kompāniju, ja es šim cilvēkam neuzticētos, mana mīļā.

Emma palūkojās uz mazmeitu ar pētošu skatienu, tad aši un ziņkāri vaicāja:

- Kāpēc tu ar viņu vairs nesatiecies?

- Tāpēc, ka es... mēs... viņš... - vilcinādamās iesāka

Pola.

Viņa nebija pārliecināta, vai drīkst turpināt. Polai negribējās vecmāmiņu sāpināt. Bet gan jau viņa par mūsu attiecībām pati būs visu izdibinājusi, meitene nodomāja. Pola ievilka elpu un, apzinādamās, ka iedzīta strupceļā, sacīja:

- Es pārtraucu tikties ar Džimu tāpēc, ka man likās -es pārāk aizraujos. Sapratu, ka mūsu turpmākās attiecības kā man un viņam, tā arī tev sagādās vienīgi sirdssāpes.

Viņa apklusa un novērsa acis, tad tikko sadzirdami piebilda:

- Es taču zinu, vccomāt, ka tu nepieļautu saradošanos ar Fērlijiem.

- Es par to neesmu tik pārliecināta, - vēl klusākā balsī atteica Emma.

Tātad jau bija tik tālu, viņa nodomāja. Emma jutās neizsakāmi nogurusi. Vaigu kauli viņai sāpēja, sapūlētās acis sūrstēja. Emmai gribējās aizvērt plakstiņus un pārtraukt šo muļķīgo, nevajadzīgo sarunu. Viņa mēģināja Polai uzsmaidīt,

bet izkaltušās lūpas nekustējās. Sirds Emmai sarāvās, un visu viņas būtni piepildīja sāpīgas skumjas, kuru aizsākums, kā Emma to saprata, bija meklējams tālu pagātnē. Atmiņas par šo vīrieti iedzēla viņai smadzenēs kā ar nokaitētu adatu. Un Emmas acu priekšā parādījās Edvina Fērlija tēls - gluži kā dzīvs, tik skaidri viņa to redzēja. Un līdzās tam - Dzims Fēr-lijs, kā sava vectēva spoguļattēls. Edvins Fērlijs, kurš jau sen nebija pavīdējis Emmas atmiņās, nu bija klāt un vairs negāja prom, atnesis līdzi visas sāpes, kuras tas viņai reiz bija nodarījis. Sajūta bija tik nomācoša, ka Emma nevarēja parunāt.

Pola nenovērsdamās raudzījās uz vecmāmiņu - viņu biedēja skumju izteiksme skarbajā sejā. Emmas acu skatiens piepeši bija kļuvis tukšs, lūpas savilkās dzēlīgā un vienlaikus sāpīgā līnijā. Pie velna ar visiem Fērlijiem, Pola klusībā nolamājās. Viņa noliecās uz priekšu un uztraukta satvēra vecmāmiņas roku.

- Tas ir beidzies, vecomāt. Nekā nopietna jau nebija. Goda vārds! Es par to vairs neraizējos. Un es braukšu uz Parīzi, vecomāt! Ak, vecomāt, mīļā, lūdzu, nerādi tādu seju! Es nespēju to paciest.

Pola pasmaidīja ar drebošām lūpām - norūpējusies, satrūkusies, viņa gribēja samierināties ar vecmāmiņu. Pola dusmojās uz sevi, ka ļāvusi vecajai sievietei iesaistīt viņu šajā muļķīgajā sarunā, galu galā mēnešiem ilgi Polai bija izdevies no tās izvairīties.

Pēc neilga laika spokainā izteiksme no Emmas sejas nozuda. Viņa ar grūtībām norija siekalas un saņēma sevi rokās, kārtējo reizi demonstrēdama to dzelžaino gribu, kas bija viņas spēka pamatu pamats.

- Džims Fērlijs ir krietns cilvēks. Viņš nav tāds kā pārējie... - Emma iesāka, bet viņai aizrāvās elpa.

Emma gribēja turpināt, sacīt Polai, ka neiebilst pret viņas draudzību ar Džimu Fērliju. Bet to Emma nespēja. Pagātne bija dzīva. To nevarēja aizmirst.

- Nerunāsim vairs par Fērlijicm! Es teicu, ka braukšu uz Parīzi, - pieķērusies vecmāmiņai pie rokas, iesaucās Pola. -Tev labāk zināms, kas man jādara, un to veikalu tiešām derētu pārbaudīt.

- Manuprāt, tev jādodas turp, Pola, un pašai par visu jāpārliecinās.

- Es braukšu, tiklīdz mēs būsim atpakaļ Londonā, -aši piemetināja Pola.

- Jā, tā ir laba doma, - Emma strupi piekrita, tāpat kā Pola priecādamās par iespēju mainīt sarunas tematu.

Tā nebija tāda lieta, kuras dēļ vērts tērēt dārgo laiku. Laiks Emmas uztverē bija visvērtīgākā prece, viņa to pielīdzināja naudai un nevēlējās izšķiest, gremdējoties pagātnē un atsaucot atmiņā sāpīgos brīžus, kurus bija piedzīvojusi pirms sešdesmit gadiem.

- Domāju, ka pēc ielidošanas Ņujorkā man jādodas taisnā ceļā uz biroju, - Emma teica. - Čārlzs var aizvest mūsu bagāžu uz dzīvokli. Es raizējos par Geiju. Vai tu neko īpašu neievēroji, kad runāji ar viņu pa telefonu?

Pola bija atlaidusies pret sēdekļa atzveltni, un no pirmītējā sasprindzinājuma vairs nebija ne vēsts. Viņa jutās atvieglota, ka nav vairs jārunā par Džimu Fērliju.

- Nē, neievēroju vis. Par ko tieši tu raizējies?

- Nevaru nosaukt neko konkrētu, - domīgi atbildēja Emma, - bet es instinktīvi jūtu, ka kaut kas nogājis greizi. Mūsu pēdējās sarunas laikā viņa bija asa un nervoza. Tas bija todien, kad viņa atlidoja no Londonas un piezvanīja man uz “Sitex”. Vai tu viņas balsī neko neievēroji?

- Nē. Bet, vecomāt, viņa jau vienmēr tā ar tevi runā. Tu domā, ka gadījusies kāda kļūme mūsu Londonas darījumos? - satraukusies jautāja Pola.

- Man no visas sirds gribas cerēt, ka tā tas nav, - sacīja Etnma. - Gana jau ar “Sitex” ķīviņiem.

Viņa dažus mirkļus bungoja ar pirkstiem pa galdiņu, tad paskatījās ārā pa logu. Visu Emmas prātu tagad bija aizņēmušas domas par darījumiem un par viņas sekretāri - Geiju Sloenu. Emma pārcilāja domās visas Londonā iespējamās kļūmes, bet tad atmeta šai nodarbei ar roku. Atgadīties varēja jebkas, nebija jēgas nodoties minējumiem un iztēloties drūmas ainas. Arī tā bija nelietderīga laika šķiešana.

Viņa pagriezās pret Polu un apveltīja viņu ar mazliet greizu smaidu.

- Gan jau mēs drīz to dabūsim zināt, mana mīļā. Pēc īsa brīža lidmašīna sāks nolaisties.

Otra nodaļa

y

Hartu uzņēmumu Amerikas birojs aizņēma sešus stāvus modernā, tikai birojiem vien paredzētā augstceltnē, kura atradās Parka avēnijā. Universālveikalu ķēde, kuņa Emma Hār-ta pirms vairākiem gadiem bija izveidojusi Anglijā, uzskatāmi simbolizēja viņas panākumus, bet “Harte Enterprises'* bija Emmas darījumu pukstošā sirds un muskulatūra. Šis uzņēmums kā milzu astoņkājis stiepa savus taustekļus pāri puspasaulei - tā pārziņā bija šūšanas fabrikas, tekstilfabrikas, nekustamie īpašumi, preču mazumtirdzniecības kompānija, vairākas avīzes Anglijā, turklāt vēl arī prāvas citu lielāko Anglijas kompāniju akciju paketes.

Emma Hārta bija šī uzņēmuma dibinātāja, un viņai piederēja simts procentu tā akciju. ''‘’Harte Enterprises” darbojās vienīgi un tikai viņas vadībā, tāpat kā universālveikali, kuri nesa viņas vārdu un kuriem bija filiāles Anglijas ziemeļos, Londonā, Parīzē un Ņujorkā. “Harte Stores”** nebija tikai ģimenes uzņēmums vien, tā akcijas varēja pirkt un pārdot Londonas biržā, tomēr arī te Emmai piederēja akciju lielākā daļa, un viņa bija valdes priekšsēdētāja. “Harte Enterprises”

*“H3rtu uzņēmumi".

**“Ilartu veikali".

piederēja kāda apģērbu ražošanas firma Septītajā avēnijā, vairāki nekustamie īpašumi un citu Amerikas ražošanas uzņēmumu akcijas.

“Harte Stores” un “Harte Enterprises” kopvērtība bija lēšama miljonos mārciņu, bet tā bija tikai daļa no Emmas bagātības. Viņai piederēja četrdesmit procenti “Sitex Oil Corporation” akciju un vēl lieli īpašumi Austrālijā - nami, zeme, ogļraktuves un viena no lielākajām aitu fermām Jaunajā Dienvidvelsā. Londonā kāda neliela, bet labi nodrošināta kompānija - “£. H. IncorporatecF' - pārzināja Emmas kapi-tālnoguldījumus un nekustamos īpašumus.

Emmai bija paradums vairākas reizes gadā braukt uz Ņujorku. Viņa ņēma aktīvu dalību visās savas darījumu impērijas jomās. Lai gan nevarēja apgalvot, ka Emma tieši neuzticētos saviem izpilddarbiniekiem, kurus pati bija izvēlējusies, tomēr viņai piemita jorkšīrietes apdomīgā piesardzība. Emma neko negribēja atstāt nejaušību varā, turklāt viņa uzskatīja, ka laiku pa laikam ir veselīgi likt sajust savu klātbūtni Ņujorkā.

Vecmāmiņa un mazmeita no Kenedija lidostas uz debesskrāpi, kurā atradās Emmas biroji, brauca ar kadiljaku. Pa ceļam Emmas domas atgriezās pie Gcijas Sloenas. Emma bija sajutusi sekretāres nervozitāti jau pirmajā telefona sarunā pēc viņas atgriešanās no Londonas. Sākumā Emma bija domājusi, ka tam par cēloni ir nogurums pēc garā pārlidojuma, bet dažu pēdējo dienu laikā Geijas nervozitāte bija nevis mazinājusies, bet gan pastiprinājusies. Emmai nepagāja secen sekretāres balss ietrīcēšanās, aprautā runas maniere, nepārprotamā vēlēšanās pēc iespējas ātrāk beigt sarunu. Tas Emmu ne vien aizvainoja, bet ari darīja nemierīgu, jo tamlīdzīga uzvedība galīgi nebija Geijai raksturīga. Emmai ienāca prātā, ka sekretāri varbūt satraukusi kāda personiska problēma, to-

mēr viņa šo domu noraidīja, jo pārāk labi pazina Gciju. Emma intuitīvi nojauta, kaGeijai raizes dara sarežģījumi darījumos, tic acīmredzot bija pietiekami nopietni, lai izsistu sekretāri no garīgā līdzsvara. Emma nolēma, ka saruna ar sekretāri todien būs viņas pirmais darbs.

Izkāpusi no automobiļa, Emma nodrebinājās. Bija drēgna janvāra diena - kaut arī pie skaidrajām debesīm spoži spīdēja saule, pūta ass vējš, nesdams sev līdzi no Atlantijas okeāna aukstumu un lietu. Emmai gandrīz vienmēr sala, un dažreiz viņai šķita, ka viņas kauli pārvērtušies cietās ledus tilkās un sals stindzina asinis. Pirmo reizi tāds mokošs saltums bija pārņēmis viņas ķermeni jau bērnībā, un kopš tā laika tas reti atstājās no Emmas - viņai sala gan tropu saulē, gan versmainu liesmu tuvumā, gan centrālās apkures piesildītajās Ņujorkas telpās, kurās Emmai parasti trūka elpas. Kāsēdama viņa kopā ar Polu steidzās ātrāk ieiet ēkā. Emma bija saaukstējusies jau pirms viņu brauciena uz Teksasu un nevarēja atbrīvoties no sausa klepus. Kad viņas beidzot nokļuva telpās, Emma beidzot jutās pateicīga par cepļa cienīgo karstumu savā birojā.

Viņas iekāpa liftā un brauca uz trīspadsmito stāvu, kur atradās Emmas un Polas personiskie kabineti.

- Domāju, ka man labāk vajadzētu tūlīt aci pret aci aprunāties ar Gciju, -kāpjot ārā no lifta, sacīja Emma. - Tu varētu kopā ar Džonstonu izskatīt Ņujorkas veikala bilanci. Tiksimies vēlāk, - viņa ierosināja mazmeitai.

Pola pamāja.

- Labi! Piezvani, ja esmu tev vajadzīga, vecomāt. Es no sirds ceru, ka viss ir kārtībā.

Pola nogriezās pa kreisi, bet Emma turpināja ceļu uz savu kabinetu. Viņa ātri un veikli šķērsoja uzgaidāmo telpu, pagūdama tomēr sirsnīgi tur sasveicināties ar pieņemšanas sekretāri. Tad aiz Emmas aizvērās viņas personiskās valstības

dubultdurvis. Emma vienmēr turēja durvis cieši aizvērtas, viņa neatzina amerikāņu savādo paradumu atstāt kabinetu durvis vaļā. Viņu tas traucēja, jo Emma bija pārliecināta noslēgtības piekritēja. Viņa nevērīgi nometa tvīda mēteli un ro-kassomu uz viena no kabineta dīvāniem un ar portfeli rokā piegāja pie rakstāmgalda - milzīgas smaga stikla plāksnes, kura balstījās uz pulēta tērauda pamatnes. Rakstāmgalds bija kā dramatisks fokālais punkts šajā augstākajā mērā dramatiskajā kabinetā. Tas bija novietots šķērsām iepretim plašās un jauki iekārtotās telpas stūrim un pavērsts pret spoguļstikla logu, kurš aizņēma veselu sienu, atklājot skatienam pilsētas panorāmu. Emmai šī aina šķita kā dzīva glezna, kas izstaro milzīgu enerģiju, bagātību un Amerikas rūpniecības sirdspukstus.

Viņai patika Ņujorkas kabinets, kaut arī tas bija galīgs pretmets Emmas darbistabai Londonā, kuru piepildīja viņas sirdij tik mīļās karaļa Džordža^1 laika senlietas. Ņujorkas kabineta iekārtojums bija moderns un krāšņs, jo Emmai piemita ļoti laba stila izjūta un viņa saprata, ka viņas iecienītās pagājušo gadsimtu mēbeles neiederēsies šajā milzīgajā betona, tērauda un stikla ēkā, kura traucās pret debesīm. Un viņa bija izvēlējusies labāko no tā, ko piedāvāja mūsdienīgo mēbeļu ražotāji. Van der Rohes krēsli mijās ar gariem, šauriem itāliešu dīvāniem - kā vieni, tā otri bija apvilkti ar melnu ādu, mīkstu un pieglaudīgu kā zīds. Tur bija augstas, no stikla un pulēta tērauda darinātas ctažcrcs ar grāmatām, rožkoka skapīši, no itāliešu marmora plāksnēm darināti nelieli galdiņi uz mirdzoši hromētām pamatnēm. Bet, lai gan kabinets bija moderni iekārtots, tas tomēr nelikās nedz pārmēru askētisks, nedz auksts - tam piemita klasiska elegance, un tas apliecināja savas īpašnieces izcilo gaumi. Varēja teikt, ka kabinetam raksturīgs klusināts skaistums. Ieturēts slāpēti zilpelēkos toņos, kurus atdzīvināja dīvānspilvenu un pasakaini vērtīgo franču impresionistu gleznu daudz spilgtākais krāszieds, tas atgādināja dārzu dūmakainā novakarē. Par Emmas mīlestību uz mākslu liecināja arī Henrija Mūra un Brankuši skulptūri-ņas, kuras bija novietotas uz melna marmora paliktņiem un skatāmas visās telpas malās. Lielo, gaisīgo logu aizsedza caurspīdīgi, pelēkzili aizkari, kuri nokarājās no griestiem kā rudenīgi smagnēja migla. Kad aizkari bija atvilkti, kā tas bija tobrīd, šķita, ka telpa saplūst ar debesīm un lido izplatījumā virs Manhetenas monolītajiem betona namiem.

Apsēdusies pie galda, Emma pasmaidīja-te bijajūtams Geijas roku pieskāriens. Rakstāmgalda stikla virsma bija tīra, nepiekrauta ar liekiem priekšmetiem, uz tās stāvēja tikai telefons, sudraba pildspalvu ieliktnis, dzeltenais piezīmju bloknots un praktiska metāla galda lampa. Tas bija tieši tāds darba vietas stāvoklis, kāds Emmai vislabāk patika. Pienākušās vēstules, atgādnes un vairāki teleksa ziņojumi bija salikti kārtīgās kaudzītēs, bet vēstis, kuras Emmai bija lūgtas nodot pa telefonu, uzrakstītas uz nelieliem, kopā saspraustiem papīriņiem, atradās turpat līdzās aparātam. Viņa izņēma brilles un pirmās izlasīja šīs vēstis, tad teleksus, uz kuru malām izdarīja piezīmes. To paveikusi, Emma nospieda zvana pogu, lai izsauktu Gciju. Tajā pašā brīdī, kad sekretāre ienāca kabinetā, Emma saprata, ka viņas bažas nav bijušas bez pamata. Geija bija novājējusi, viņai zem acīm vīdēja tumši loki, un šķita, ka sieviete no sasprindzinājuma vibrē. Geija Sloena bija apmēram trīsdesmit astoņus gadus veca un jau sešus gadus strādāja par Emmas izpildsekretāri. Pavisam viņa pie Hārticm bija nostrādājusi divpadsmit gadus. Geija bija lietpratīguma un uzcītības paraugs. Viņa ne tikai apbrīnoja Emmu, bet bija

savai darba devējai ari patiesi pieķērusies. Slaida, labi veidolu augumu un pievilcīgu ārieni, Gcija parasti izturējās pašapzinīgi un valdīja pār sevi.

Vērojot sekretāri nākam tuvāk, Emma gandrīz fiziski sajuta Geijas atkailinātos nervus, kurus viņa tik tikko spēja savaldīt. Viņas apmainījās ar laipnībām, un Gcija apsēdās uz krēsla otrpus rakstāmgaldam, turot rokās piezīmju burtnīcu.

Emma atspiedās pret krēsla atzveltni, apzināti cenšoties pieņemt atbrīvotu pozu, lai Gcija varētu justies pēc iespējas nepiespiesti. Viņa laipni uzlūkoja sekretāri un klusu vaicāja:

- Kas noticis, Geija?

Geija īsu mirkli vilcinājās, tad, tēlodama pārsteigumu, steidzīgi atbildēja:

- Ak, nekas, Hārta kundze! Nudien, esmu vienkārši nogurusi. Izvārgusi pēc ilgstošas lidošanas, tas ari viss.

- Liec mierā runas par lidojuma grūtībām, Gcija! Tu esi ārkārtīgi satrauktajau kopš tā brīža, kad ieradies Ņujorkā. Tagad, mīļā, es gribētu, lai tu man izstāsti, kas tevi nomāc. Vai iemesls satraukumam meklējams šeit, Ņujorkā, vai arī ir kādas problēmas ar darījumiem Londonā?

- Nē, nekā tamlīdzīga! - iesaucās Gcija, bet viņa viegli nobālēja un novērsa acis, vairīdamās no Emmas ciešā skatiena.

Emma paliecās uz priekšu, ar plaukstām atspiezdamās pret rakstāmgalda virsmu. Viņas acis aiz briļļu stikliem meta zibšņus. Emma aizvien vairāk pārliecinājās, ka Geija ar mokām apspiež savas izjūtas. Lai novestu sekretāri tādā stāvoklī, iemeslam vajadzēja būt ārkārtīgi nopietnam. Turpinādama pētīt Gciju, Emma secināja, ka sieviete ir tuvu pilnīgam sabrukumam.

- Vai tu esi slima, Geija?

- Nē, Harta kundze. Es jūtos labi.

- Vai tevi nomāc kādi sarežģījumi personiskajā dzīvē?

Emma pacietīgi izvaicāja sekretāri, apņēmusies aizrak-

ties līdz problēmas saknei.

- Nē, Hārta kundze, - Geija nočukstēja.

Emma noņēma brilles un veltīja sekretārei ilgu, caururbjošu skatienu. Tad viņa uzmundrinoši sacīja:

- Nu, nu, mana mīļā! Es tevi pārāk labi pazīstu. Tavu sirdi kaut kas nomāc, un es nesaprotu, kāpēc tu negribi man par to pastāstīt. Vai tev atgadījusies kāda kļūme un tu baidies par to runāt? Tā taču nevarētu būt - pēc visiem šiem gadiem, kurus esam kopā nostrādājušas. Neviens nav absolūti nemaldīgs savā rīcībā, un es neesmu nekāda cilvēkēdāja, ar kuru nevarētu aprunāties. Lai nu kam, bet tev gan to vajadzētu zināt.

- Ak, es to zinu, Hārta kundze...

Geija aprāvās. Balss viņai drebēja, un sekretāre bija tuvu asarām.

Sieviete, kura sēdēja Geijai pretim, bija mierīga un valdīja pār sevi. Viņa nepazina vājuma brīžus - to Geija zināja pārāk labi. Hārta kundze bija cieta un nesalaužama, stipra sieviete, kura ar savu stingro gribu, nelokāmo raksturu un izcilajām prāta spējām bija guvusi fenomenālus panākumus. Geijas acīs Emma Hārta bija monolīta kā tērauda stienis, kuru nav iespējams ne salocīt, ne salauzt. Bet tas, ko es viņai tagad pateikšu, var šo sievieti salauzt, panikas pārņemta, domāja Geija.

Emma ar pieaugošu nemieru vēroja, kā raustās sekretāres sejas muskuļi, bet acīs aizvien skaidrāk bija saskatāma baiļu izteiksme. Viņa apņēmīgi piecēlās un piegāja pie rož-koka dzērienu skapīša, neizpratnē purinādama galvu. Emma atvēra skapīti, ielēja mazā glāzītē konjaku un aiznesa to Geijai.

- Iedzer, mīļā! Tas tev liks justies labāk, - viņa sacīja un sirsnīgi papliķēja pajaunākās sievietes roku.

Geijai acīs saskrēja asaras, bet kakls aizžņaudzās. Konjaks bija stiprs, tas apsvilināja viņai rīkli, bet darīja labu. Geija lēnām malkoja dedzinošo dzērienu un domāja par to, cik Hār-ta kundze visus šos gadus bijusi laipna pret viņu. Geija tieši tobrīd visizmisīgāk vēlējās, kaut tā nebūtu viņa, kam jāpavēsta jaunumi. Geija saprata, ka sāncenšu acīs Harta kundze bija ciniska, viltīga, mantkārīga un nežēlīga sieviete. Tikai nedaudzi zināja, ka viņa var būt arī dāsna un iejūtīga - tāda kā tobrīd. Iespējams, ka Emma bija stūrgalvīga, valdonīga un varbūt pat varaskāra, bet tādu viņu bija padarījusi dzīve. Tiem, kuri Emmu kritizēja, Geija allaž ar lielu pārliecības spēku centās ieskaidrot, ka diez vai starp Hārla kundzes kalibra biržas magnātiem var atrast otru tik līdzjūtīgu, žēlsirdīgu un bezgala laipnu cilvēku.

Geija beidzot vairs nevarēja izturēt ieilgušo klusumu un Emmas ciešo skatienu. Viņa nolika glāzi uz galda malas un nedroši uzsmaidīja Emmai.

- Paldies, Hārta kundze! Es patiešām jūtos labāk.

- Priecājos, ka tā. Tagad, Geija, es gribētu zināt, kāpēc tu man neuzticies. Vai tad tiešām noticis kaut kas tik briesmīgs?

Geija sēdēja kā paralizēta, nespēdama ne vārda dabūt pār lūpām.

Emma sagrozījās savā krēslā un strauji paliecās uz priekšu.

- Klausies, tev man jāpasaka - vai notikušais atliecas uz mani? - viņa vaicāja mierīgā, bet stingrā balsī.

Tas Geiju tā kā mazliet iedrošināja, un viņa jau gribēja sākt runāt, bet, pamanījusi Emmas acīs iezogamies bažas,

atkal ļāvās mazdūšībai. Viņa aizklāja seju ar plaukstām un impulsīvi iesaucās:

- Ak Dievs! Kā lai es jums to pasaku!

- Runāsim skaidru valodu, Geija. Ja tu nezini, no kuras vietas sākt, sāc stāstīt no vidus - izrunā pirmās frāzes, kas tev šajā sakarā iešaujas prātā. Tas bieži vien ir labākais paņēmiens, kad jārunā par nepatīkamām lietām, un cs nojaušu, ka tas, par ko mēs runāsim, nekas patīkams vis nebūs.

Geija piekrītoši pamāja un, asaras rīdama, rokas nervozi žņaudzīdama, sāka aprauti un mazliet nesakarīgi stāstīt. Plaši ieplesto acu skatiens bija stings. Tad viņa kāpināja runas tempu, kā gribēdama ātrāk atbrīvoties no smagās nastas un izjust atvieglojumu, pēc kura bija ilgojusies jau vairākas dienas.

- Tas bija durvju dēļ... Es atcerējos... Gāju atpakaļ... Dzirdēju viņus runājam... Nē, kliedzam... Viņi dusmīgi strīdējās... Viņi teica, ka...

- Uzgaidi mirkli, Geija!

Emma pacēla roku, lai apturētu nesakarīgo vārdu plūsmu.

-Atvaino, ka pārtraucu tevi, bet vai tu nevarētu mēģināt izteikties skaidrāk? Saprotu, ka esi uztraukusies, bet pacenties runāt lēnāk. Kādas durvis?

- Piedodiet!

Geija dziļi ievilka elpu.

-Tās telpas durvis, kur tiek glabāti dokumenti. Šīs durvis atveras uz sapulču zāles pusi. Es runāju par Londonas biroju, protams. Pagājušās piektdienas vakarā es aizmirsu tās aizslēgt. Jau grasījos atstāt biroju, bet tad atcerējos, ka neesmu atslēgusi no elektrības magnetofonu, un tas man lika atcerēties durvis. Gāju atpakaļ uz savu kabinetu, jo zināju, ka nākamās dienas vakarā man jālido uz Ņujorku. Atslēdzu dokumentu glabātavas durvis, kuras to savieno ar manu kabinetu, un izgāju telpai cauri, lai aizslēgtu durvis, kas ved uz sapulču zāli.

Gcijai runājot, Emma domās iztēlojās sava biroja telpas Londonas universālveikalā. Dokumentu glabātava bija gara, šaura telpa, gar kuras sienām bija novietoti skapji ar dokumentiem - tie sniedzās no grīdas līdz griestiem. Pirms gada Emma bija likusi šai telpai ierīkot papildu durvis, lai tā būtu savienota ar sapulču zāli, tādējādi varēja vieglāk piekļūt dokumentiem, pēc kuriem sanāksmju gailu bieži vien radās vajadzība, turklāt veikala vadības darbinieki ar to ievērojami ietaupīja laiku, kad vajadzēja no saviem kabinetiem doties uz sapulču zāli.

Emmai tūlīt pat radās vēlēšanās uzdot Geijai neskaitāmi daudz jautājumu, bet viņa tos atlika uz vēlāku laiku. Emma ar galvas mājienu deva zīmi sekretārei, lai viņa turpina.

-Es zinu, cik ļoti jums rūp, lai šīs durvis būtu aizslēgtas, Hārta kundze. Iedama cauri dokumentu glabātavai, es pamanīju, ka durvis ne vien nav aizslēgtas, bet ir arī atstātas līdz galam vaļā... Tad es izdzirdēju blakustelpā balsis... Nezināju, ko darīt. Baidījos, ka viņi izdzirdēs, kā es aizveru un aizslēdzu durvis. Negribēju, lai par mani domātu, ka es noklausos. Tā nu es uz brīdi apstājos un izslēdzu arī gaismu, lai neviens nezinātu, ka esmu dokumentu glabātavā. Hārta kundze, es...

Geija uz brīdi apklusa un norija siekalas, acumirklī viņa nespēja turpināt.

- Ir jau labi, Geija. Lūdzu, turpini!

- Es nenoklausījos, nudien ne, Hārta kundze! Jūs taču zināt, ka es nemēdzu tā rīkoties. Tā bija tīrā nejaušība... ka es dzirdēju, ko viņi runā. Viņi sacīja... sacīja...

Geija atkal apklusa, viscaur drebēdama. Viņa uzlūkoja Emmu, kura sēdēja nekustīgi savā krēslā ai- neizprotamu sejas izteiksmi.

- Es dzirdēju, kā viņi sacīja - nē, to teica viens no viņiem ka jūs kļūstot pārāk veca, lai nodarbotos ar darīju-iniem. Ka nebūšot viegli pierādīt jūsu senilitāti vai nekompetenci, bet gan jau jūs piekritīšot atkāpties, lai izvairītos no skandāla, kurš varētu satricināt Hārtu akciju stabilo stāvokli biržā. Viņi par to strīdējās. Un tad viņš - tas, kurš bija galvenais runātājs, - teica, ka veikalus vajadzētu pārdot kādam konglomerātam un ka tas nebūšot grūti, jo par to jau interesējoties vairākas kompānijas, kuras labprāt pārņemtu Hārtu universālveikalus. Viņš vēl piebilda, ka “Ilarte Enterprises" varētu pārdot pa daļām...

Geija aprāvās un cieši pavērās Emmā, gribēdama saskatīt viņas reakciju. Bet Emmas seja joprojām bija neizdibināma.

Caur pelēko mākoņu blāķi izspraucās saules stars, un piepeši kabinets pielija ar spilgtu gaismu. Emmai šķila, ka telpa kļūst nereāla, svešāda, pat biedējoša - tik nežēlīgs bija šis negaidītais spožums. Viņa samirkšķināja acis un aizsedza tās ar plaukstu.

- Vai tu, lūdzu, neaizvilktu aizkarus, Geija? - Emma aizsmakušā balsī nočukstēja.

Geija piesteidzās pie loga un nospieda automātiskā mehānisma pogu - aizkari ar klusu švīkstoņu aizsedza lielos stiklus, un saules gaisma vairs tik stipri nežilbināja. Viņa atgriezās pie rakstāmgalda un, raudzīdamās uz Emmu, mazliet bažīgi vaicāja:

- Vai ar jums viss kārtībā, Hārta kundze?

Emmas skatiens bija pievērsts dokumentu kaudzei uz galda. Viņa lēnām pacēla galvu un paraudzījās uz Geiju ar neko neredzošu skatienu.

- Jā. Lūdzu, turpini! Es gribu zināt visu. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka tev vēl ir, ko man stāstīt.

-Jā, ir gan. Otrs runātājs sacīja, ka būtu muļķīgi uzsākt cīņu ar jums, vienalga, vai likumisku vai personisku, jo jūs

ilgi vairs nedzīvošot-jums taču esot jau gandrīz astoņdesmit gadi, Bet pirmais atteica, ka jūs esot sīksta un beigu beigās viņiem nākšoties jūs nošaut.

Geija aizsedza muti ar plaukstu, lai apspiestu šņukstu, un acīs viņai atkal saskrēja asaras.

- Ak, Harta kundze, man tik ļoti žēl, ka jums tas jādzird.

Emma bija nekustīga kā akmens tēls. Viņas acīs pēkšņi

parādījās auksts aprēķins.

- Vai tu man pateiksi, Geija, kas bija tic divi džentlmeņi, kurus tu dzirdēji runājam? Ievēro, ka jēdzienu “džentlmeņi” es lietoju visai nosacīti, - Emma dzēlīgi piebilda.

Pirms Geija paguva atbildēt, Emma sirds dziļumos jau nojauta, kas ir šie cilvēki, kurus sekretāre teju, teju apsūdzēs. Un tomēr daļa Emmas prāta negribēja tam noticēt un joprojām loloja cerību - viņa ticēs tikai tad, kad būs to dzirdējusi no Gcijas mutes. Tad Emma savas nolādētās aizdomas pieņems kā neapšaubāmu faktu.

- Ak Dievs, Hārta kundze! Kā es vēlētos, lai man nebūtu jums tas jāstāsta.

Geija smagi nopūtās.

- Tie bija Einslija kungs un Loutera kungs. Viņi atkal sāka strīdēties, un Loutera kungs teica, ka jādabū savā pusē meitenes, uz ko Einslija kungs atbildēja, ka meitenes esot ar viņiem, ka viņš ar tām jau ir runājis. Bet ar Emorija kundzi neesot runāts, jo viņa tam nekad nepiekristu. Viņš vēl piebi I-da, ka Emorija kundze par to nekādā gadījumā nedrīkstot uzzināt, tāpēc ka viņa tūdaļ pat skriešot piejums, lai visu izstāstītu. Loutera kungs tad vēlreiz sacīja, ka viņi neko nevarot uzsākt, lai pārņemtu darījumus, kamēr jūs esat dzīva. Viņš teica Einslija kungam, ka tas viņiem nav pa spēkam, jo viņiem nav tādas varas un nepieder arī tik daudz akciju, lai pārņemtu Hārtu darījumu kontroli. Viņš uzsvēra, ka jāgaida līdz jūsu

nāvei - nekas cits neatliekot. Loutera kungs ari izteica pārliecību, ka jūs viņam novēlēsiet Hārtu akciju kontrolpaketi, ar kuru viņš jau tagad ir pilnvarots manipulēt. Loutera kungs paziņoja, ka tādā gadījumā viņš nekad nepiekritis universālveikalu pārdošanai konglomerātam. Einslija kungs bija šausmīgi noskaities, viņš gandrīz krita histērijā un neganti lamāja Loutera kungu. Bet Loutera kungam galu galā izdevās Einslija kungu nomierināt, sakot, ka viņš, Louters, piekritīšot pārdot “Harte Enterprises” un tādējādi Einslija kungs likšot pie kārotajiem miljoniem. Einslija kungs tad apvaicājās, vai Loutera kungs zinot, kas rakstīts jūsu testamentā. Loutera kungs atbildēja, ka nezinot vis, bet esot pārliecināts, ka jūs nevienam pāri nenodarīsiet - arī viņiem abiem ne. Viņš gan izteica zināmas bažas par Polas jaunkundzi, jo viņa jums ir ļoti tuva. Loutera kungs sacīja, ka nevarot zināt, ko viņa spējīga nojums izspiest. Tas satrauca Einslija kungu, un viņš atkal sāka kliegt, ka viņiem nekavējoties jāizstrādā rīcības plāns, ko varētu likt lietā pēc jūsu nāves, ja nu tomēr jūsu testaments nebūtu viņiem par labu.

Gcija apklusa. Viņa bija gluži bez elpas un sarāvusies sēdēja uz pašas krēsla maliņas,

Emma bija tik apmulsusi un satriekta, ka nespēja nedz runāt, nedz kustēties, nedz domāt. No Geijas sacītā viņai asinis bija saskrējušas galvā un uznāca vājums. Visi Emmas kauli piepeši kļuva tik smagi - kā ar svinu pielieti, un viņu pārņēma gluži vai apdullinošs pagurums.

Sirds Emmai sarāvās, un viņai likās, ka tā vienā mirklī pārvērtusies par sīku, cietu un aukstu oli. Visu viņas būtni pic-strāvoja stipras sāpes. Tās bija izmisuma sāpes, kuras izraisa nodevība. Abi Emmas dēli - Robiņš un Kits - vērpa pret viņu intrigas. Pusbrāļi, kuri nekad nebija pārāk tuvi, nu saderēja kopā kā cimds ar roku - līdzdalībnieki nodevībā, lūk,

tic viņi bija. Emmai gribējās neticīgi iesaukties: “Augstais Dievs! Tas nav iespējams! Ne jau nu Kits. Ne Robiņš. Viņi nekad nevar būt tik savtīgi. Nekad. Tikai ne mani zēni!” Un tomēr dvēseles dziļumos viņa zināja, ka tā ir taisnība. Fiziskās un garīgās mokas vienā acumirklī nomainīja tik ledainas dusmas, ka Emmas prāts noskaidrojās, un viņa strauji piecēlās. Neskaidri, kā no liela attāluma, Emma saklausīja Geijas balsi - tā skanēja dobji un apslāpēti.

- Hārta kundze! Hārta kundze! Vai jums kļuva nelabi?

Emma noliecās virs rakstāmgalda, ar pirkstiem ieķērusies tā malā, lai nenolaistu. Viņas sejā bija sastingusi sāpju grimase. Klusā balsī Emma vaicāja sekretārei:

- Vai tu esi pilnīgi pārliecināta par to, ko sacīji? Es neapšaubu tavu vārdu patiesumu, bet vai tu nepārklausījies? Esmu pārliecināta, ka tu apzinies, par cik nopietnām lietām ir runa, tā ka apdomā visu rūpīgi, iekams man atbildi.

- Hārta kundze, esmu pilnīgi pārliecināta par to, ko jums stāstīju, - tikpat klusi atbildēja Geija. - Neko neesmu no sevis klāt pielikusi vai noklusējusi, nedz arī pārspīlējusi.

- Vai tas ir viss?

- Nē, ir vēl kaut kas.

Geija noliecās un pacēla savu rokassomu. To atvērusi, viņa izņēma kaseti un pasniedza šo priekšmetu Emmai.

Hārta kundze vērtējoši aplūkoja kaseti, un viņas acis samiedzās.

- Kas tas ir?

- Tajā ierakstīts viss, kas tika runāts, Hārta kundze. Nav tikai tas, ko viņi runāja pirms manas atnākšanas. Trūkst ari dažu pirmo teikumu no tā, ko es dzirdēju.

Emma neizpratnē sarauca uzacis, viņai uz mēles jau bija kārtējais jautājums, bet, pirms Emma to paspēja uzdot, Geija visu pati paskaidroja.

- Harta kundze, magnetofons nebija atslēgts no elektrības, tāpēc jau es atgriezos birojā. Kad iegāju dokumentu glabātavā un izdzirdēju balsis, uz bridi apmulsu. Izslēdzu dokumentu glabātavā gaismu, lai viņi tur neieietu un mani neieraudzītu. Tieši tad pamanīju mirgojam magnetofona sarkano lampiņu un devos pie aparāta, lai izslēgtu ari to, bet pēkšņi man ienāca prātā, ka es varētu ierakstīt sarunu, kura norisinājās blakustclpā un kuras pamatjēga man tobrīd jau bija skaidra. Tā nu es nospiedu ieraksta pogu. Viss, kas tika runāts, no tā brīža ir ierakstīts, pat tas, ko es pati īsti labi nesadzirdēju, jo aizvēru durvis.

Emma juta nepārvaramu vēlmi smieties - skaļi, dzēlīgi, ar liekuļotu jautrību. Viņa tomēr šo vēlēšanos apspieda, lai Geija nenodomātu, ka Emma jūk prātā vai - labākajā gadījumā-ka viņai uznākusi histērija. Muļķi, nožēlojamie muļķi, Emma domāja. Un kāda likteņa ironija! Tic bija izvēlējušies sapulču zāli mātes birojā, lai vērptu pret viņu intrigas. Tā bija kļūda, kas sagraus viņu nodomus. Nelabojama kļūda. Kits un Robiņš bija “Harte Enterprises” direktori, bet viņi nebija universālveikalu tikla valdes locekļi un nenāca uz valdes sēdēm šajā birojā, tāpēc ari nezināja, ka Emma iegādājusies magnetofonu, kurā tika ierakstīta sēžu norise. Geijai tādējādi bija daudz vieglāk rakstīt sēžu protokolus - viņa to darīja nevis apspriedes laikā, bet gan vēlāk, kad iegadījās kāds brīvs brīdis, izmantodama magnetofona ierakstu. Mikrofoni bija noslēpti zem sapulču zāles galda - tas bija darīts aiz estētiskiem apsvērumiem, nevis noslēpumainības dēļ, jo visi zināja, ka sēdes gaita tiek ierakstīta. Klaji novietoti mikrofoni nebūtu iederējušies elegantajā, karaļa Džordža stilā iekārtotajā telpā ar tās senlietām un pasakaini dārgajām gleznām pie sienas. Emma paskatījās uz kaseti, kura gulēja uz rakstāmgalda stikla virsmas kā ļauna, saritinājusies čūska.

- Jādomā, ka tu esi noklausījusies šo ierakstu, Geija?

- Jā, Harta kundze. Es nogaidīju, līdz viņi aizgāja, tad pārtinu lenti un paņēmu kaseti līdzi uz mājām. Kopš piektdienas vakara tā visu laiku ir man klāt.

-Vai tur ir vēl kaut kas ārpus tā, ko tu man jau pastāstīji?

- Saruna ilga vēl apmēram desmit minūtes. Viņi apspriedās par...

Emma pacēla roku - viņa bija pārāk nogurusi, lai vēl kaut ko klausītos.

- Lai paliek, Geija! Es to vēlāk atskaņošu. Man jau ir zināms pietiekami daudz!

Viņa piecēlās un piegāja pie loga, izslējusies taisna un saņēmusi sevi rokās, lai gan soļus spēra gausi, tik tikko vilkdama kājas pa biezo paklāju. Emma mazliet pavēra aizkarus. Bija sācis snigt. Baltie sniegpārslu kristāliņi virpuļoja vējā un sitās pret logu, pielipa pie tā, veidojot gaisīgu, smalku aizkaru - kā līgavas plīvuru. Bet spožā saule to tūdaļ pat izkausēja, un pār stiklu ritēja ūdens lāses - tās izšķīda, pat nesasniegušas zemi. Emma pavērās lejup. Tur, tālu lejā, gausi virzījās nebeidzamā satiksmes plūsma - šurp un turp pa Parka avēniju. Šī aina viņai šķita savādi svešāda. Un telpā valdīja tāds klusums, it kā visa pasaule būtu aizturējusi elpu.

Emma piespieda sāpošo galvu pie loga stikla, aizvēra acis un domāja par saviem dēliem, par visiem saviem bērniem, bet jo īpaši par savu mīļāko dēlu Robiņu. Pirms dažiem gadiem viņš bija kļuvis par mātes pretinieku - pēc tam, kad viņa atteicās pārdot izsolē universālveikalus. Doma par izsoli bija kā no gaisa grābta, un Emma pat nevēlējās to apspriest. Viņa atteicās uzsākt sarunas ar ieinteresētajiem konglomerātiem, un tad starp viņu un Robiņu bija notikusi asa sadursme. Viņš bija izturējies pret māti nicinoši un dusmās kliedzis, ka viņa negrib pārdot veikalus, jo nevēlas atteikties no savas varas. Dēla nesavaldīgā uzvedība bija Emmu vispirms apstulbinājusi, tad no tiesas sadusmojusi. Kāda nekaunība, kā viņš uzdrošinās bāzt degunu manos darījumos - tā Emma toreiz bija domājusi. Viņam taču par tiem nav nekādas intereses - Robiņam rūp tikai nauda, ko šie darījumi ienes. Robiņš - izskatīgais, dedzīgais, izcilais parlamenta loceklis. Robiņš ar savu pacietīgo sievu, mīļākajām, diezgan apšaubāmajiem vīriešu kārtas draugiem un vēlēšanos grezni dzīvot. Jā, tieši Robiņš bija šīs nožēlojamās sazvērestības ierosinātājs, par to Emma bija pilnīgi pārliecināta.

Kitam, viņas vecākajam dēlam, nebija nedz tās iztēles, nedz drosmes, lai izstrādātu tik zemisku plānu. Bet iztēles trūkumu kompensēja Kila neatlaidīgā centība, spītība un neparastā pacietība. Ja Kits kaut ko patiesi vēlējās, viņš varēja gaidīt gadiem ilgi, un Emma vienmēr bija zinājusi, ka viņš iekāro universālveikalus. Bet Kitam nebija ne mazākā talanta tirgoties, jau krietni sen, kad viņš vēl bija jauns, Emma bija iesaistījusi vecāko dēlu “Harte Enterprises” darbā, uzticot viņam Jorkšīras tekstilfabriku, kuru Kits vadīja itin lietpratīgi. Jā, Kitu allaž varēja kaut kur iesaistīt, novirzīt, un tieši to ar viņu patlaban dara Robiņš, Emma nievājoši nodomāja.

Viņa apcerēja arī savas trīs meitas, un, domājot par pirmo bērnu, vecāko meitu Edvinu, Emma savilka lūpas drūmā smaidā. Pati būdama vēl tik jauna, viņa Edvinas dēļ bija strādājusi kā verdzene un cīnījusies kā tīģeriene, jo bija no visas sirds mīlējusi savu bērnu. Bet Emma vienmēr bija zinājusi, ka vecākās meitas jūtas pret viņu ir daudz atturīgākas - Ed-vina bija savādi atsvešināta jau kā bērns, pusaudzes gados plaisa starp māti un meitu kļuva vēl platāka, bet pēdējā laikā viņas bija pavisam atsalušas viena pret otru. Kad uzpeldēja

doma par universālveikalu pārdošanu, Edvina nostājās Robiņa pusē un visādi viņu atbalstīja. Ari patlaban viņa, bez šaubām, bija brāļa galvenā sabiedrotā. Emmai bija grūti noticēt, ka Robiņa dvīņumāsa Elizabete varētu būt ar viņiem uz vienu roku, bet... kas lai zina. Skaistā, šarmantā, nevaldāmā Elizabete ar savu vājību uz dārgiem apģērbiem, vīriem, kas dārgi izmaksā, un dārgiem ceļojumiem. Viņai nekad nebija gana naudas, Elizabete mūždien žēlojās par tās trūkumu, un viņai nauda bija tikpat izmisīgi vajadzīga kā Robiņam.

Dēzija bija vienīgā, par kuru Emma varēja būt pārliecināta, jo viņa zināja, ka atšķirībā no pārējiem bērniem Dēzija viņu patiesi mīl. Dēzija nekad nepiedalītos sazvērestībā, kura būtu vērsta uz Hārtu īpašumu izpārdošanu. Dēzija ne vien mīlēja māti un bija tai uzticīga, bet viņa arī ļoti cienīja Emmu un paļāvās uz mātes spriedumu pareizību. Dēzija nekad neapšaubīja viņas lēmumus vai rīcības motīvus, jo zināja, ka tie balstās uz saprātīgiem apsvērumiem un mātes vēlēšanos spēlēt godīgu spēli.

Dēzija bija viņas jaunākais bērns un, tāpat kā pārējie, atšķīrās no Emmas gan pēc izskata, gan rakstura, bet viņas abas bija ļoti pieķērušās viena otrai un mīlēja viena otru ar tik spēcīgu mīlestību, kas jau robežojās ar dievināšanu. Dēzija bija maiga, laipna, jauka, godīga un labsirdīga. Agrāk Emmai meitas pārlieku pozitīvās īpašības bija sagādājušas raizes -viņa uzskatīja, ka pārmērīgs godīgums un labsirdība dara cilvēku viegli ievainojamu un tas var būt bīstami. Bet pamazām Emma nāca pie pārliecības, ka Dēzija nav nemaz tik neaizsargāta - viņas iekšējais kodols bija stiprs un sīksts. Kaut arī ārējās izpausmes bija citas, Dēzija spēja būt tikpat nelokāma kā Emma. Dēzija bija nesatricināma savos uzskatos, drosmīga rīcībā un noturīga uzticībā mātei. Galu galā Emma sa-

prata, ka Dčziju sargā tieši viņas lielā labestība - tā bija kā mirdzošs vairogs, kas aizsedza Dēziju no nelabvēļu bultām.

Un pārējie bērni to zina, nodomāja Emma, turpinādama vērot Manhetenas siluetu, bet viņas sirds asiņoja. Viņa joprojām bija satricinājuma varā, lai gan mulsinošā sajūta, ka viņu nodevušas pašas miesa un asinis, pamazām atkāpās. Patiesību sakot, Emma par Geijas stāstīto vairs pat nebija īpaši pārsteigta. Viņa, protams, tamlīdzīgu savu bērnu rīcību nebija paredzējusi, nebūt ne. Bet Emmas gudrība, izpratne un dzīves pieredze bija pietiekama, lai viņa nebrīnītos par nodevību ģimenes lokā.

Emma jau sen bijapārliecinājusies, ka asinssaites negarantē nedz uzticību, nedz mīlestību. Nav taisnība, ka asinis ir biezākas par ūdeni, viņa domāja. Dēzija, protams, ir izņēmums. Viņa patiesi ir kauls no mana kaula. Emma atcerējās kādreizējo sarunu ar savu baņķieri Henriju Rositeru. Tā bija notikusi pirms daudziem gadiem, bet Emma katru tās niansi atcerējās tik skaidri, it kā būtu runājusi ar Rositeru iepriekšējā dienā. Viņš bija drūmi sacījis, ka Dēzija ir kā dūja, kas iemesta odžu midzenī. Emma no šī mežonīgā salīdzinājuma bija riebumā nodrebējusi. Lai atvairītu pretīgo ainu, kuru viņas acu priekšā bija uzbūruši Rositera vārdi, Emma viņam bija sacījusi, ka viņš ir melodramatisks un apveltīts ar pārāk dzīvu iztēli, un viņa bija smējusies, lai noslēptu Rositeram savas patiesās izjūtas. Nu, šajājanvāra dienā, būdama septiņdesmit astoņus gadus veca, Emma atminējās Henrija sacīto, izrādījās, ka viņa drūmie vārdi bija pravietiski. Četri no Emmas bērniem, kurus viņa bija dzemdējusi un izaudzinājusi, bija nostājušies pret māti. Nudien - īsts odžu midzenis, Emma nodomāja.

Viņa strauji uzgrieza muguru logam un piegāja pie rak-

stāmgalda. Emma apsēdās un kādu bridi nekustīgi raudzījās uz nodevīgo kaseti, tad viņa nolika uz galda savu portfeli, atvēra to un ielika tajā ierakstu, vairs nebilzdama par šo notikumu ne vārda.

Geija, mazliet apjukusi, vēroja Emmu, sekretāres sejā bija sastingusi skumja izteiksme. Hārta kundzes izskats radīja viņā bažas. Emma izskatījās skarba un nogurusi - kā pēc smaga, nepatīkama darba. Viņas glezni veidotie vaigu kauli bija nedabiski izspiedušies, tāpēc šķita, ka Emmas seja sastāv tikai no kauliem un ādas. Viņa vienmēr bija bijusi bāla, bet tagad viņas seja bija ieguvusi pelnu nokrāsu. Vaigu sārtinātājs neko neuzlaboja, gluži pretēji - sejas āda šķita kā notraipīta, bet sarkanā lūpukrāsa nespēja noslēpt to, ka Hārta kundzes lupas ir zilgani bālas. Emmas zaļās, atstatu izvietotās acis, kas parasti bija tik skaidras un mirdzošas, nu apēnoja sāpes, vilšanās un mokas, kuras jācieš cilvēkam, kas zina, ka nepārprotami ticis nodots. Geijai Hārta kundzes seja atgādināja pēcnāves masku.

Tobrīd Emmā bija jaušams kaut kas trausls un viegli ievainojams. Viņa izskatījās tik ļoti veca, ka Geijai gribējās pieskriet pie Hārta kundzes un apskaut viņu. Bet sekretāre sevi apvaldīja, baidīdamās, ka vecajai dāmai šāds žests varētu likties apvainojošs. Geija labi zināja, ka Hārta kundzes dabai raksturīga nemitīgapašaizsargāšanās un spīvs lepnums-viņa nevienam neļāva iejaukties savos personiskajos pārdzīvojumos.

Klusā, maigā balsī Geija vaicāja:

- Vai jūs slikti jūtaties, Hārta kundze? Vai varu jums kā palīdzēt?

- Pēc dažām minūtēm man jau būs labāk, Geija.

Emma izmocīja smaidu. Viņa nolieca galvu un juta, ka

acīs saskrien dedzinošas asaras. Beidzot Emma atkal izslējās un sacīja:

- Šķiet, ka man būtu labāk kādu brīdi palikt vienai, Geija. Gribu visu pārdomāt. Vai tu, lūdzu, ncuzvārītu man tasi tējas un neienestu pēc desmit minūtēm?

- Protams, Hārta kundze! Ja vien jūs esat pārliecināta, ka mana klātbūtne jums nav nepieciešama.

Viņa piecēlās un, mazliet vilcinādamās, virzījās uz durvju pusi.

Emma pasmaidīja.

- Neuztraucies, Geija! Ar mani viss būs kārtībā.

Geija izgāja, un Emma atslīga pret krēsla atzveltni un

aizvēra acis, ļaujot atslābt saspringtiem muskuļiem. Vispirms cīņa “Sitot”, tagad šis trieciens, kur nu vēl Pola ar savu ieilgušo interesi par Dzimu Fērliju, viņa gurdi nodomāja. Pagātne mūždien atgriežas, tā neļauj man aiziet, skumīgi prātoja Emma. Sirds dziļumos viņa tomēr zināja, ka nevienam nav lemts aiziet no savas pagātnes. Tā bija nasta, no kuras smaguma plecos nav iespējams atbrīvoties ne šodien, ne rīt.

Pirms daudziem gadiem, kad Emma bija jauna sieviete un novēroja savos bērnos attīstāmies nelāgas rakstura iezīmes, viņa bija domājusi: “Tā ir mana vaina. Es viņus tādus esmu izaudzinājusi. Pret dažiem esmu bijusi nevērīga, citus esmu pārlieku mīlējusi, bet visi tikuši izlaisti un samaitāti.” Taču, kļūdama vecāka un gudrāka, viņa pamazām no šīs vainas apziņas bija atbrīvojusies, jo nāca pie secinājuma, ka jebkurš cilvēks pats ir atbildīgs par savu iedabu. Galu galā Emma samierinājās ar domu, ka raksturs nosaka cilvēka likteni un katrs vīrietis vai sieviete paši rada savu elli vai paradīzi. Viņa beidzot bija arī īsteni sapratusi Pola Makgila vārdus. Viņš reiz Emmai bija teicis:

“Mēs katrs esam savas dzīves autori, Emma. Mēs dzīvojam to, ko paši esam radījuši. Nav neviena, ko mēs varētu par to vainot vai uzslavēt.”

Kopš tā laika Emma samierinājās ar visai jauktajām un bieži vien pat vētrainajām izjūtām, kuras viņā izraisīja pašas bērni. Viņa vairs necieta dvēseles mokas un nevainoja sevi par bērnu vājībām un kļūdām. Par to, kāda bija izvērtusies viņu dzīve, bija atbildīgi tikai bērni paši - Emma tur nejutās vainīga.

Par to visu Emmai tagad bija jādomā. Viņa atcerējās Pola vārdus un teica pati sev: “Nē, es neesmu vainīga. Viņiem tā liek rīkoties pašu alkatība, uzpūtība un pārspīlētā godkāre.”

Emma atkal piecēlās un piegāja pie loga - nu viņa spēra stingrākus soļus, bet seja pauda nelokāmu apņemšanos. Emma izklaidīgi pavērās ārā. Bija mitējies snigt, un dzidrajās debesīs spīdēja saule. Pēc īsa pārdomu mirkļa viņa atgriezās pie rakstāmgalda. Emma zināja, kas viņai darāms. Viņa nospieda zvana pogu, lai ataicinātu Gciju, kura to pašu brīdi ienāca, nesdama paplāti ar tēju. Viņa nolika to uz rakstāmgalda Emmai priekšā. Hāita kundze pateicās un ar rokas māj ienu norādīja, lai sekretāre apsēžas otrpus rakstāmgaldam.

Viņa ir bezbailīga, Geija nodomāja, vērodama Emmas seju, - acīs vairs nebija ne miņas no satraukuma, bet roka, kura lēja tasē tēju, nedrebēja.

Pēc brīža Emma uzsmaidīja sekretārei.

- Es jūtos labāk, Geija. Tu varētu pasūtīt trīs biļetes uz jebkuru lidmašīnu, kura šovakar izlido uz Londonu. Zinu, ka vairākām aviokompānijām ir reisi vēlu pēcpusdienā. Man vienalga, kuru no tiem tu izvēlēsies, ka tik varam aizlidot.

- Jā, Hārta kundze. Es tūlīt sākšu apzvanīt aviokompānijas.

Viņa piecēlās, lai ietu prom.

- Gribu tev vēl ko pasacīt, mīļā Geija. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka Pola brīnīsies, kāpēc mēs atgriežamies Londonā agrāk, nekā bijām plānojušas. Es viņai sacīšu, ka tas ir kāda steidzama darījuma dēļ. Man negribētos, lai viņa kaut ko dabū zināt par šo...

Emma apklusa, meklēdama atbilstošāku apzīmējumu, un dzēlīgi iesmējās.

- Par šo intrigu - domāju, ka mēs to varam nosaukt tā.

-Man nav neprātā nācis runāt par to ar Polas jaunkundzi vai jebkuru cilu cilvēku! - dedzīgi iesaucās Geija.

- Un vēl kas, Geija...

- Jā, Harta kundze?

- Paldies! Tu rīkojies pareizi. Esmu tev ļoti pateicīga.

- Ak, Hārta kundze... vai tad es būtu varējusi rīkoties citādi? Es sākumā vienkārši baidījos jums par to stāstīt, jo zināju, kāds trieciens tas jums būs.

Emma pasmaidīja.

- Es saprotu. Tagad parūpējies, lai tiekam šovakar lidmašīnā.

Geija pamāja un izgāja. Emma malkoja tēju. Galvā viņai drūzmējās visdažādākās domas par darījumiem, bērniem un mazbērniem. Par ģimeni, kuru viņa bija izaudzinājusi, par dinastiju, kuru bija radījusi. Viņa zināja, kas viņai jādara, lai to visu saglabātu. Bet vai viņa to spēs izdarīt? Domājot par nākamajām dienām, Emmai notrīcēja sirds. Bet viņa zināja, ka radīs sevī spēku, lai paveiktu to, kas paveicams. Tad Emmai iešāvās prātā, cik ironiska ir dzīve. Viņas dēli bija izdarījuši nelabojamu kļūdu, vērpjot intrigas mātes biroja sapulču zālē. Viņi bija pārliecināti, ka izvēlējušies gan īsto vielu, gan laiku - piektdienas novakarēs birojā neviena nebija. Tomēr

dēlu muļķība bija izpaudusies vēl vienā apstāklī - liktenīgā kļūda, kas padarīja viņu sazvērestību nekam nederīgu, bija tā, ka viņi savu māti bija novērtējuši par zemu. Un, visbeidzot, liktenim bija labpaticies, lai Emma tiktu savlaicīgi brīdināta par dēlu nodevību. Nu viņa bija tam gatava un varēs kontrolēt situāciju, paredzēt dēlu nākamo rīcību un aizsteigties tai priekšā. Emma drūmi pasmaidīja. Gan darījumos, gan dzīvē kopumā viņa nereti bija jutusies kā kāršu spēlmanc, un nu atkal visi trumpji bija viņas rokās. Laime spēlē Emmu neatstāja. Viņa lūdza Dievu, kaut tā turpinātos vēl pieliekami ilgi.

Trešā nodaļa

Henrijs Rositcrs piespieda telefona klausuli ciešāk pie auss, it kā lai varētu labāk sadzirdēt sievietes balsi. Saspringti un uzmanīgi viņš ieklausījās Emmas Hārtas balsī, lai nepalaistu garām ne vārda. Viņa runāja klusāk nekā parasti.

-Un tā, Henrij, es priecātos, jātu ap pusdivpadsmitiem atbrauktu uz universālveikalu. Tad mēs varētu kādu stundiņu patērzēt un pēc tam turpat biroja sapulču zālē paēst lenču. Protams, ja tu esi brīvs.

Viņš brīdi vilcinājās - tas bija gandrīz nemanāms šaubu mirklis, bet Henrijs zināja, ka Emma to būs uztvērusi, - un tad steigšus sacīja:

- Ļoti labi, dārgā! Priecāšos tevi redzēt.

- Vai tev norunāta kāda cita tikšanās, Henrij? Es negribētu, lai tu manis dēļ to atliec.

Viņam bija norunāta cita tikšanās, turklāt svarīga - vienošanās par lietišķo lenču bija notikusi jau pirms laba laika, taču Rositeram negribējās aizvainot savu vissvarīgāko klienti, kura bija viena no bagātākajām Anglijas, varbūt pat visas pasaules, sievietēm - viņas īpašumu patieso vērtību nebija tik viegli noteikt. Viņš zināja, ka Emma ir pietiekami attapīga,

lai saprastu, ka Henrijam norunāta cita tikšanās, tāpēc viņš nolēma izvairīties no saltiem meliem un nokremšļojies teica:

- Jā, ir gan norunāta, bet man nav grūti to atsaukt, ja tev nepieciešams ar mani aprunāties, mana mīļā.

- Labi. Es novērtēju tavu atsaucību, Henrij. Tātad tiekamies pusdivpadsmitos. Uz redzēšanos, Henrij!

- Uz redzēšanos, Emma! - viņš nomurmināja, bet Hārta kundze jau bija nolikusi klausuli.

Henrijs pazina Emmu gandrīz četrdesmit gadus - tas bija pietiekami ilgs laiks, lai saprastu, ka viņas klusā balsī izteiktie lūgumi patiesībā bija valdonīgas pavēles. Tās bija striktas prasības, kuras Emma izvirzīja vismaigākajā tonī un ar neapstrīdamu šarmu, kas Emmai dzīvē daudz bija palīdzējis, un Henrijs bija pirmais, kam nācās to atzīt.

Viņa nebija pateikusi neko neparastu, un Henrijam nebija izdevies pamanīt Emmas balsī satraukumu vai dusmas, tomēr viņu īsās sarunas laikā Rositeru nepameta nelāgas priekšnojautas. Henrijs bija apveltīts ar jutīgu uztveri un, būdams īsts baņķieris, vienmēr uzmanīgi izturējās pret saviem klientiem, labi pazīdams viņu raksturus ar visām to vājībām un untumiem. Tādam Henrijam bijajābūt, jajau klienti viņam uzticēja savu naudu un nereti arī darījumus, un viņš jau pirms daudziem gadiem bija sapratis, ka visbagātākie klienti ir arī tie visstūrgalvīgākie, īpaši, ja runa bija par naudu.

Henrijs pēkšņi apjauta, ka Emmas negaidītais uzaicinājums paēst kopā lenču ir tas, kas viņu apmulsinājis. Agrāk Emma neko tamlīdzīgu nebija darījusi, tāpēc likās, ka uzaicinājums slēpj sevī kādas briesmas. Henrijs pārāk labi zināja, ka Emma ir ieradumu cilvēks. Viņa reti kārtoja darījumus pie maltītes galda, un, ja arī bija izšķīrusies par šādu tikšanos, tā vienmēr tika ieplānota vairākas dienas iepriekš. Šī novirze no normālās rutīnas neapšaubāmi bija dīvaina, un, jo vairāk

Henrijs par to prātoja, jo ciešāk viņā nostiprinājās pārliecība, ka kaut kas nav kārtībā. Kopš Emma pirms nedēļas bija atgriezusies no Ņujorkas, Henrijs ar viņu bija runājis jau trīs reizes, un Emma tam bija šķitusi tāda pati kā parasti - mundra, lietišķa un, vismaz ārēji, mierīga.

Henrijs noņēma brilles, atspiedās pret krēsla atzveltni un prātoja, vai Emma varbūt ir neapmierināta ar to, kā banka kārto viņas darījumus. Henrijs allaž bija viegli satraucams, īpaši bankas lietās, un pēdējā laikā tas bija kļuvis par viņa hronisko stāvokli.

- Iespējams, ka ielūgumam ir pavisam vienkāršs izskaidrojums, droši vien es tikai iedomājos, ka atgadījies kas

slikts, - viņš skali noteica mazliet aizkaitinātā balsī.

’ * *

Henrijs nospieda iekšējās radiosistēmas slēdzi un lika sekretārei, lai viņa sameklē Osbornu un palūdz viņu tūdaļ pat atnākt.

Tonija Osborna un vēl divu privātbankas ierēdņu pārziņā bija Emmas Hārtas darījumi Anglijā - kā personiskie, tā ar uzņēmumu darbību saistītie. Visi trīs regulāri atskaitījās Rositeram - viņš divas vai pat trīs reizes nedēļā pārbaudīja Emmas darījumu stāvokli. Osborns bieži vien pārmeta Henrijam, ka Hārtu īpašumu pārzināšanai tiek tērēts pārāk daudz cilvēkspēka, viņš nemitīgi pūlējās Henriju pārliecināt, ka šim nolūkam jāizmanto kompjūters. Būdams konservatīvs, savā ziņā pat vecmodīgs, Henrijs kompjūteriem neuzticējās. Vēl vairāk - viņš uzskatīja, ka, pārvaldot īpašumu apmēram trīssimt miljonu mārciņu vērtībā, bankas darbinieku spēki nav jātaupa. Emma bija prasīga un vērīga, viņai piemita asāks prāts nekā dažam labam baņķierim, Henriju pašu ieskaitot, tāpēc viņam vajadzēja būt pilnīgi pārliecinātam, ka viņi jebkurā laikā spēs atbildēt uz jebkuru jautājumu. Šī iemesla dēļ visi Emmas rēķini ik dienas tika pārbaudīti. Henrijs gribēja,

lai visas pēdējās ziņas būtu viņam pie rokas - nepieciešamības gadījumā pat naktī.

Pieklauvējis pie durvīm, kabinetā ienāca Osborns un pārtrauca Henrija domu gaitu. Novērtējis nevainojami pašūtajā uzvalkā tērpto vīrieti, kurš nostājās viņa priekšā, Henrijs nosprieda, ka pašapzinīgais zaļknābis ir pārāk egoistisks, godkārīgs un glums. Bet ko gan citu varēja sagaidīt no tāda, kurš mācījies ītonā.

- Labrīt, Henrij!

-...’brīt, Osborn!

-Gluži jauka dieniņa, vai ne? Manuprāt, šogad būs agrs pavasaris, Henrij. Vai jums tā neliekas?

- Es neesmu nekāds barometrs, - noburkšķēja Henrijs.

Osborns vai nu nemanīja viņa noraidošo attieksmi, vai

arī ignorēja to, tomēr jaunākā darbinieka izturēšanās kļuva

lietišķāka un balss tonis - vēsāks.

- Es gribu parunāt ar jums par Rovu rēķinu... - Tonijs iesāka.

Henrijs pacēla roku un papurināja galvu.

- Ne tagad, Osborn. Es jūs liku pasaukt tāpēc, ka nupat runāju ar Harta kundzi. Viņa uzaicināja mani šodien atnākt pie viņas uz universālveikalu. Vai viss ir kārtībā? Nav nekādu problēmu?

- Absolūti nekādu! Mēs pilnīgi kontrolējam situāciju.

Osborns neslēpa savu pārsteigumu.

- Es ceru, ka jūs neesat izlaidis no uzmanības loka viņas īpašumus ārzemēs? Vai vakar pārliecinājāties par akciju stāvokli?

Henrijs virpināja pirkstos pildspalvu, joprojām juzdams zināmu nemieru.

- Mēs to darām katru pirmdienu. Mēs pārbaudījām viņas Amerikas un Austrālijas akcijas, to stāvoklis ir stabils.

Kopš “Sitex” ir jauns prezidents, tā akciju vērtība pat cēlusies. Klausieties, Henrij, - vai kaut kas nav kārtībā? Kas noticis? -Tonijs vaicāja.

Henrijs noraidoši pašūpoja galvu.

- Nekas tāds, par ko man būtu zināms, Osborn. Man tikai gribējās būt par visu informētam, iekams eju uz tikšanos ar Harta kundzi. Domāju, ka būs labāk, ja mēs kopīgi iemetīsim aci viņas rēķinos. Iesim uz jūsu kabinetu.

Pēc pusotras stundas ilgas Hārtu rēķinu rūpīgas pārbaudes Henrijs jutās pilnīgi apmierināts ar Osborna un divu viņa asistentu precīzo, uzcītīgo darbu. Skaitļi, kas attiecās uz akcijām Anglijā, bija nule kā noskaidroti, bet rādītāji par akciju stāvokli citās valstīs bija tik jauni, cik nu to pieļāva mainīgais pasaules tirgus, dažādās laika zonas un biržu svārstības. Tieši pulksten vienpadsmitos kā vienmēr punktuālais Henrijs uzvilka savu melno mēteli, paņēma katliņcepuri un lietussargu un izgāja no kabineta. Kādu brīdi viņš palika stāvam uz bankas kāpnēm, ievilkdams nāsīs gaisu. Bija vēss, bet skaidrs un saulains laiks. Osbornam bija taisnība - tiešām jauka, pavasarīgi svaiga diena, ņemot vērā, ka ir tikai janvāris. Henrijs straujā gaitā aizsoļoja pa ielu, mundri vicinādams lietussargu, - nedaudz pāri sešdesmitiem, izskatīgs gara auguma vīrietis, aiz kura nopietnās un cienīgās ārienes bija paslēpusies asa humora izjūta un kavaliera daba.

Henrijs Rositers bija apveltīts ar vēsu, bet izcilu prātu. Viņš bija kulturāls cilvēks, mākslas mīļotājs, retu grāmatu pirmizdevumu kolekcionārs, pastāvīgs teātru un koncertzāļu apmeklētājs. Kā īsts džentlmenis, viņš prata arī jāt un šaut, un tajā grāfistē, kur atradās Rositera tēva mājas, viņš pat bija iecelts par medību priekšnieku. Cēlies no senas un bagātas lauku muižnieku ģimenes, tobrīd Henrijs bija kļuvis par savdabīgu angļu augstākās sabiedrības konservatīvo principu un

starptautisko darījumu izmanības sakausējumu. Rositcrs bija divas reizes precējies, bet abas laulības bija šķirtas, tādēļ viņu uzskatīja par vienu no iekārojamākiem Londonas neprecētajiem vīriešiem. Elegantās mājasmātes sacentās, uzaicinādamas Rositeru uz viesībām, jo viņš bija šarmants, prata izklaidēt, labi pārzināja visas daiļās mākslas, turklāt Henrijā bija arī kaut kas no bonvivāna. īsi sakot, viņš bija pievilcīgs un “liktenīgs” vīrietis, kurš guva panākumus kā darījumos, tā sabiedrībā.

Uz ielas stūra Henrijs apturēja taksometru un iekāpa tajā. Noliecies uz priekšu, viņš deva šoferim rīkojumu braukt uz Hārtu universālveikalu, tad atslīga pret sēdekļa atzveltni, pārliecināts, ka Emma viņam neizteiks iebildumus par bankas darbu. Tādu viņai vispār nekad nebija bijis. Henrijs joprojām nespēja iedomāties, kāpēc Emma viņu tik pēkšņi vēlas redzēt, bet viņš vismaz jutās atbrīvojies no nevajadzīgām raizēm. Sievietes ir radījumi, kuru rīcību grūti iepriekš paredzēt, Henrijs nodomāja - vienlaikus ar labpatiku un aizkaitinājumu. Viņš patiesi uzskatīja, ka sievietes ir kaut kas gluži neiespējams, jo tās bija Henriju vajājušas, mulsinājušas un valdzinājušas visu viņa mūžu. Bet Emma bija piespiedusi Henriju mainīt savas domas par sievietēm. Viņu Rositers nekādi nevarēja dēvēt par neiespējamu vai tādu, kas būtu mainīga savos uzskatos un rīcībā. Spītīga - jā, tāda viņa bija, reizēm arī ārkārtīgi stūrgalvīga. Bet galvenokārt viņš pazina Emmu kā apdomīgu un nosvērtu cilvēku, un viena no viņas galvenajām īpašībām neapšaubāmi bija piesardzība. Nē, “šaudīkla” nebija vārds, kurš Henrijam asociētos ar Emmu.

Kamēr taksometrs ar grūtībām virzījās pa satiksmes līdzekļu pārblīvētajām ielām uz Naitsbridžu, Henrijs joprojām domāja par Emmu Hārtu. Daudzus gadus viņi bija draugi un darījumu partneri, un viņu attiecības balstījās uz savstarpēju

cieņu un izpratni. Henrijam vienmēr bija licies, ka ar Emmu ir viegli strādāt, jo viņas prāts bija loģisks un tiešs - to nenodarbināja parastās sievišķīgās muļķības, un tas nelaipoja pa aplinkus ceļiem kā vairākumam sieviešu. Henrijs pasmaidīja. Reiz viņš Emmai bija sacījis, ka viņai ir vīrieša, nevis sievietes prāts.

“Ak nē, mana domāšana tomēr atšķiras no vīrieša prāta ievirzes,” viņa bija diezgan asi atcirtusi, bet Emmas lūpas bija rotājis apmierināts smaids.

Toreiz Henrijs bija pat mazliet apvainojies, jo bija gribējis izteikt Emmai lielu komplimentu, ņemot vērā viņa nievājošos uzskatus par sievietēm vai, pareizāk sakot, par viņu prāta spējām.

Emma Henriju sajūsmināja jau pirmajā tikšanās reizē. Viņam bija licies, ka tā ir pati valdzinošākā sieviete, kādu viņš jebkad sastapis, un tādās domās Henrijs bija joprojām. Reiz, ļoti sen, viņam pat bija šķitis, ka viņš ir Emmā iemīlējies, lai gan viņa par šīm Rositera izjūtām nekad neuzzināja. Viņam tolaik bija divdesmit četri, viņai - trīsdesmit deviņi gadi. Nekas jaunam vīrietim neliekas tik iekārojams kā šāda gados vecāka, pieredzējusi sieviete. Emma tad bija uzkrītoši skaista, viņas mirdzošo, biezo matu augšanas līnija uz platās pieres veidoja trīsstūri, bet milzīgās, zaļās, atstatu stāvošās acis bija spožas un dzīvas. No viņas staroja enerģija un robusta vitalitāte, ar kuru Emma apveltīja apkārtējos - pat Henriju viņas dzīvīgums un nesalaužamais optimisms allaž uzturēja mundru. Viņa bija kā svaiga vēja pūsma salīdzinājumā ar tām neizteiksmīgajām, nedabiskajām sievietēm, starp kurām Henrijs visu mūžu bija dzīvojis. Emmai bija sardo-nisks prāts, viņa spēja pasmieties par sevi un savām neveiksmēm, bet visvairāk Henrijam patika Emmas dabiskais dzī-

vesprieks un bezgalīgās dzīvotalkas. Līdz pat šai dienai viņš nebeidza apbrīnot Emmas saprātu, tālredzību un nepārspējamo mērķtiecību. Henrijs vienmēr jutīgi reaģēja uz viņas dabisko šarmu, kuru Emma gadu gai'tā bija noslīpējusi līdz pilnībai un iemācījusies prasmīgi likt lietā, lai iegūtu vēlamo rezultātu.

Gandrīz trīsdesmit gadus Henrijs Rositers bija Emmas Hārtas padomdevējs finansu lietās. Viņa Henriju vienmēr uzmanīgi uzklausīja un augsti vērtēja viņa padomus - pa visu šo laiku abi ne reizes nebija strīdējušies. Henrijs jutās neparasti lepns par Emmu un to, ko viņa bija sasniegusi, - it kā šī sieviete zināmā mērā būtu Henrija īpašums. Viņa bija izcila dāma - darījumu pasaulē neviena sieviete nebija guvusi tik grandiozus panākumus. Bija vispārzināms, ka Emmas Hārtas universālveikalam visā pasaulē nebija līdzīga nedz pēc lieluma, nedz preču daudzveidīguma un kvalitātes. Ne bez pamata viņu dēvēja par tirdzniecības princesi, lai gan tikai daži zināja, tostarp arī Henrijs, cik augstu un veselībai kaitīgu cenu Emma bija maksājusi par saviem panākumiem. Viņš vienmēr bija jutis, ka Emmas radītās impērijas pamati būvēti no viņas pašuzupurēšanās un sīkstā gribasspēka, no prasmes tirgoties, intuitīvi nojaust pircēju vēlmes, nekļūdīgi uztvert modes strāvojumus, kā arī no drosmes cīnīties un likt visu uz spēles, kad nav citas izejas. Henrijs kādreiz bija teicis Tonijam Osbor-nam, ka universālveikala ēkas ķieģeļi un kaļķu java darināti no Emmas sapņiem par priekšdienām, pārsteidzošās finansiālās izveicības un neparastajām spējām neveiksmi pārvērst par triumfu. Un viņš nudien tā domāja. Emma visu bi ja paveikusi viena pati, un Londonas universālveikals, izcilākais no visiem veikaliem, kas viņai piederēja, bija uzskatāms apliecinājums šīs sievietes nesalaužamajam spēkam.

- Te nu mēs būtum, - mundri sacīja taksometra šoferis.

Henrijs izkāpa, samaksāja par braucienu un pa šķērs-

icliņu aizsteidzās uz universālveikala dienesta ieeju un liftu, kas viņu uzvedīs augšstāvā, kur atradās veikala administrācijas kabineti.

Geija Sloena uzgaidāmajā telpā sarunājās ar vienu no sekretārēm, kad ienāca Henrijs. Viņa sirsnīgi sasveicinājās

ar baņķieri.

*

- Hārta kundze jūs gaida, - Geija sacīja, atvērdama Emmas kabineta durvis un aicinādama Henriju viņai sekot.

Emma sēdēja pie sava rakstāmgalda, kurš bija noklāts ar papīriem. Henrijs nodomāja, ka aiz šīs masīvās mēbeles viņa izskatās savādi trausla. Henrijam ienākot, Emma pacēla galvu, noņēma brilles un piecēlās. Tūlīt pat izgaisa ilūzija par viņas šķietamo vārgumu, jo viņa nāca Henrijam pretim straujā gaitā un viegliem soļiem, vitāla un smaidīga. Emmai mugurā bija elegants, tumšzaļš samta kostīms, bet saspraude ar smaragda aci saturēja ap kaklu kaut ko baltu un zīdainu. Ausīs viņai mirdzēja smaragda auskari.

- Henrij, mīļais, priecājos tevi redzēt! - Emma sacīja un sirsnīgi paspieda Rositeram roku.

Viņš pasmaidīja un noliecās, lai noskūpstītu Emmu uz vaiga. Viņa izskatās gluži labi, Henrijs nodomāja. Bet viņam nepaslīdēja garām nemanītas noguruma pēdas ap Emmas acīm, arī seja viņai bija bālāka nekā parasti.

- Ļauj man uz tevi paskatīties, mīļā Emma, - teica Henrijs un mazliet atvirzīja viņu nost, lai varētu aplūkot kārtīgāk.

Tad viņš iesmējās un tēlotā pārsteigumā purināja galvu.

- Tev jāatklāj man savs noslēpums, mīļā, - kā tev izdodas izskatīties tik ziedošai?

Emma pasmaidīja.

- Smags darbs, tikumīga dzīve un tīra sirdsapziņa. Un arī tev nav pamata gausties, Henrij. Tu izskaties brīnišķīgi. Nāc, mīļais draugs, iedzersim heresu un aprunāsimies!

Viņa vadīja Henriju uz ērto atpūtas stūrīti pie kamīna, kurā rūkdama kūrās uguns. Viņi apsēdās atzveltnes krēslos viens otram pretim, un Emma salēja heresu divās kristāla glāzēs.

- Es uzsaucu tostu dižajam cilvēkam, vārdā Emma, -sacīja Henrijs un, pirms iemalkoja vīnu, pieskandināja savu glāzi Emmas glāzei.

Emma uzmeta viņam ašu, pārsteigtu skatienu un līksmi iesmējās.

- Kas tad nu, Henrij?

Viņa atkal pasmējās un tad uzjautrināta sacīja:

- Lai cik cienījamas personas mēs abi arī būlu, es tomēr neesmu Katrīna Lielā un tu neesi Voltērs. Taču es tev katrā ziņā pateicos, jo, manuprāt, tu to biji domājis kā komplimentu.

Henrijs plati pasmaidīja.

- Vai ir kaut kas tāds, ko tu nezinātu, mana dārgā? Jā, protams, es to domāju kā komplimentu.

Emma joprojām smējās.

- Es ļoti daudz ko nezinu, Henrij. Vienkārši viens no maniem galantajiem mazdēliem aizsteidzās tev priekšā. Viņš mani vakar uzrunāja ar tiem pašiem vārdiem. Kad es izteicu viņam komplimentu par viņa komplimentu, puisis man laipni atklāja, kurš ir šīs uzrunas īstenais autors. Tu esi par vienu dienu nokavējis, mīļais!

Nu Henrijs smējās kopā ar Emmu.

- Acīmredzot mūsu domas par tevi sakrīt. Kurš no taviem mazdēliem tas bija? - viņš vaicāja, jo vienmēr juta interesi par Emmas lielo un diezgan neparasto ģimeni.

- Jā, nudien - man viņi ir vairāki, - ar apmierinātu smaidu sacīja Emma. - Tas bija Aleksandrs, Elizabetes dēls. Vakar pēcpusdienā viņš bija atdrāzies šurp no Jorkšīras, lai izteiktu sašutumu par savu tēvoci Kitu, kurš stūrgalvīgi atsakās vienā no tekstilfabrikām ieviest jaunas iekārtas. Šis solis, protams, prasīs daudz naudas, bet jaunās iekārtas visai drīz ļaus mums to atgūt un turpmākajā ražošanas procesā - ietaupīt, turklāt paaugstināsies produkcijas kvalitāte. Aleksandram šoreiz bija pilnīga taisnība, un man izdevās šo lietu nokārtot bez pārmērīgas asinsizliešanas.

- Viņš ir gudrs puisis un pieķēries tev, Emma. Starp citu, ja runājam par Kristoferu... - Henrijs uz mirkli apklusa un pasmaidīja. - Atvaino, Emma, es nekad neesmu varējis saukt viņu par Kitu. Lai būtu kā būdams, gribēju tev pateikt - pirms dažām nedēļām nejauši saskrējos ar Kristoferu un biju mazliet pārsteigts, redzot viņu kopā ar Edvinu un Robiņu. Viņi pusdienoja “Savojā”.

Emma bija izturējusies sirsnīgi un brīvi, uzjautrinādamās par Henrija galantumu, bet nu viņa saspringa, kaut arī saglabāja atklātu, laipnu sejas izteiksmi.

- Ak tā? Priecājos, ka starp maniem bērniem beidzot sāk nodibināties saskaņa, - viņa nepiespiesti sacīja, vienlaikus paturēdama prātā nule dzirdēto ziņu.

Henrijs aizsmēķēja cigareti un turpināja:

- Pārsteigts biju tāpēc, ka Kristofers, manuprāt, nav diez cik draudzīgi noskaņots pret abiem pārējiem. Nezināju arī, ka Robiņš joprojām turas kopā ar Edvinu. Man šķita, ka viņu biedrošanās bija īslaicīga un situācijas uzspiesta, kad pirms dažiem gadiem sacēlās tas tracis par veikalu pārdošanu vairāksolīšanā. Patiesību sakot, nekad neesmu varējis saprast, kā šie divi vispār jebkad spējuši turēties kopā. Vienmēr biju

tl» »mājis, ka viņi ienīst viens otru, un nu izrādās, ka tolaik nodibinātajam pamieram ir bijis ilgstošs raksturs.

Emma sāji pasmaidīja.

- Tu saki, ka neizproti viņu draudzību, Henrij, bet es

turpretim jau sen esmu atklājusi, ka tumšas un pārdrošas

intrigas liek sabiedroties vissīvākajiem ienaidniekiem. Tev

taisnība - Robiņš, Edvina un Kits cits citu nevar ciest, bet

kopš tām nesaskaņām par veikalu pārdošanu konglomerātam

viņi kļuvuši nešķirami.

-MmmITā toreiz bija tāda jocīga lieta, vai ne? Paldies Dievam, ka tas viss izčibēja kā nebijis. Kā jau teicu, man likās diezgan jocīgi redzēt viņus sēžam visus trīs kopā, - Henrijs noteica.

Viņš malkoja heresu, pilnīgi nenojauzdams, cik satraucošas domas izraisījis Emmā.

Viņa uzmanīgi pavērās Rositcrā, tad uzsvērti nevērīgi sacīja:

- Ak, es gan nesaskatu tur nekā savāda, Henrij! Patiesību sakot, ģimenes baumu birojs man pavēstīja, ka šie trīs no maniem bērniem esot ieplānojuši manā dzimšanas dienā sarīkot klana saietu. Jādomā, ka viņi būs sanākuši kopā, lai apspriestu šīs lietas organizatorisko pusi.

Emma meloja, aci nepamirkšķinādama.

- Es domāju, ka tava dzimšanas diena ir aprīlī.

-Tā ir, mīļais, bet līdz aprīlim atlicis tikai pāris mēnešu.

- Ceru, ka saņemšu ielūgumu, - teica Henrijs. - Galu galā svinīgajā ceremonijā tev būs vajadzīgs pavadonis, un es jau gandrīz četrdesmit gadus esmu tavs visuzticīgākais pielūdzējs.

- Protams, tu to saņemsi, mīļais, - atbildēja Emma, juzdamās atvieglota, ka tik viegli izdevies apiet šo kutelīgo te-

matu. Bet es neaicināju tevi šurp, lai tērzētu par savām atvasēm. Gribēju ar tevi aprunāties par dažām citām lietām...

Iezvanījās telefons, un Emma strauji piecēlās.

- Atvaino, Henrij! Droši vien Pola zvana no Parīzes. Teicu Geijai, lai savieno tikai ar viņu, kamēr rit mūsu saruna.

- Protams, dārgā, - viņš atteica un ari piecēlās.

Emma devās pie rakstāmgalda, un Henrijs atkal apsēdās, izbaudīdams atpūtas mirkli pie kamīna, - heress, cigarete un nekādu raižpilnu domu. Emma izskatījās nogurusi, tomēr Henrijs nebija pamanījis nekādas ārējas pazīmes, kuras liecinātu, ka viņa ir satraukta. Faktiski šķiet, it kā viņa būtu diez-gan līksma, viņš nodomāja. Kamēr Emma runāja pa telefonu, Henrijs pārlaida skatienu telpai. Viņš apskauda Emmu par šo kabinetu, kurš vairāk atgādināja atpūtas mītnes bibliotēku nekā vielu, kur tiek kārtoti darījumi. Paneļiem klātās sienas, augstie grāmatplaukti, lieliskie angļu gleznotāju darbi un skaistās karaļa Džordža laika senlietas - arī Henrijs būtu gribējis strādāt tādā vidē.

Emma pabeidza telefona sarunu un atgriezās pie kamīna. Henrijs atkal piecēlās un apsēdās. Viņš ievēroja, ka tagad Emmai rokās ir mape ar dokumentiem. Viņa nolika mapi uz galdiņa līdzās atzveltnes krēslam. Henrijs aizdedzināja jaunu cigareti.

- Pola sūta tev sveicienus, Henrij. Viņa ir Parīzē, lai noskaidrotu dažus jautājumus, kas saistīti ar turienes universālveikalu.

- Brīnišķīga meitene, - ar apbrīnu balsī atsaucās Henrijs.-Viņa tik ļoti līdzinās Dēzijai - ir tikpat vienkārša, laipna un atklāta. Kad Pola atgriezīsies?

Emmai nemaz nelikās, ka Pola būtu vienkārša, tomēr viņa atturējās izteikt jebkādus komentārus par savu mazmeitu.

- Ceturtdien. Vēl glāzi heresa, Henrij? - viņa vaicāja, jau liedama vīnu viņam glāzē.

-Jā, paldies, mīļā! Pirms Polas zvana tu sacīji, ka vēlies aprunāties ar mani par dažām lietām.

Viņš ziņkārīgi paraudzījās uz mapi.

- Vai atgadījies kas nopietns?

- Nē, nebūt ne. Es gribētu likvidēt dažus savus personiskos īpašumus un domāju, ka tu varētu man palīdzēt, - saglabājot nevērīgu balss toni un mierīgu sejas izteiksmi, atbildēja Emma.

Viņa gausi malkoja vīnu un, cieši vērdamās Henrijā, gaidīja, kā viņš uz to reaģēs. Patiesību sakot, viņa to ļoti labi zināja.

Kaut arī Henrijs bija jutis zināmas bažas, jau braucot šurp, Emmas vārdi viņu tomēr pārsteidza. Kaut ko tādu viņš nebija gaidījis. Henrijs nolika glāzi un paliecās uz priekšu. Viņa pierē parādījās rūpju rieva.

- Vai tev ir problēmas, Emma? - Henrijs klusi vaicāja.

Emma nenolaida acis.

- Nē, Henrij. Teicu tev, ka vēlos likvidēt dažus no man piederošajiem īpašumiem. Personisku iemeslu dēļ. Nekādu problēmu nav. Tev to vajadzētu zināt, mīļais. Mani bankas darījumi taču galvenokārt atrodas tavā pārziņā.

Henrijs acumirklī atsauca atmiņā visus skaitļus, kurus torīt bija redzējis. Vai viņš būtu nejauši palaidis garām kaut ko svarīgu? Nē. Tas nebija iespējams. Henrijs atviegloti uzelpoja un nokremšļojās.

- Jā, tev taisnība, - viņš domīgi sacīja. - Jāatzīstas, ka pirms nākšanas šurp es pārbaudīju visus tavus rēķinus. Viss ir vislabākajā kārtībā. Patiesību sakot, stāvoklis vēl nekad nav bijis labāks kā patlaban.

- Man nepieciešams tāds mazumiņš skaidras naudas, Henrij. Kā jau teicu - personisku iemeslu dēļ. Tā nu es nodomāju, ka, iekams ķeros pie akciju pārdošanas, labāk varētu pārdot daļu no sava nekustamā īpašuma, dārglietām un mākslas priekšmetu kolekcijas.

Henrijs no pārsteiguma uz brīdi bija zaudējis valodu. Pirms viņš paguva atjēgties, lai ko sacītu, Emma pasniedza viņam mapi. Henrijs uzlika brilles un satraukts un apmulsis sāka lasīt dokumentus. Acīm slīdot pār īpašumu uzskaitījumu, viņš atcerējās savas tārīta nelāgās priekšnojautas. Iespējams, ka viņa intuīcija nebija kļūdījusies.

-Emma! To, ko tu iegūsi, pārdodot šeit minēto, nevar nosaukt par “mazumiņu skaidras naudas”, kā tev labpatikās nodēvēt savu vajadzību. Šie īpašumi ir miljoniem mārciņu vērti!

- Ak, es zinu! Es rēķinājos ar kādiem septiņiem vai astoņiem miljoniem. Kā tu domā, Henrij, dārgais? - Emma vēsā mierā vaicāja.

- Augstais Dievs! Emma! Kāpēc tev pēkšņi ievajadzē-jušies septiņi vai astoņi miljoni mārciņu? Un nu tu vaicā man, ko es domāju? Es domāju, ka te kaut kas nav kārtībā, un tu gribi man to noslēpt. Tev ir problēmas, par kurām man nav ļauts zināt!

Henrijs tikai ar pūlēm valdīja dusmas, viņa pelēkās, atklātās acis šķīla zibeņus. Viņš bija pārliecināts, ka Emma kaut ko slēpj, un tas Henriju uztrauca.

- Ak, liecies nu mierā, Henrij! - Emma nodudināja. - Nevajag tā satraukties. Viss ir kārtībā. Godīgi sakot, man nepieciešami apmēram seši miljoni, lai realizētu... sacīsim, kādu personisku projektu. Es labprāt pārdodu visas šīs lietas, kuras man šā vai tā nav vajadzīgas. Dārglietas, kuras gribu pārdot, nekad neesmu valkājusi. Tu zini, ka es pārāk nejūs-inoju par briljantiem. Ari pēc to pārdošanas man vēl paliks vairāk dārglietu, nekā sievietei manā vecumā tas nepieciešams. Nekustamais īpašums ir apgrūtinošs, un es jūtu, ka radusies laba izdevība tikt no tā vaļā un nopelnīt. Esmu visu nudien gudri izdomājusi, - viņa beidza savu paskaidrojumu ar šo pašcildinošo frāzi un veltīja Henrijam apburošu smaidu.

Viņš pārsteigts cieši raudzījās Emmā. Viņa prata savas ieceres izskaidrot tā, ka tās šķita apbrīnojami praktiskas, un tas Henriju tracināja visvairāk.

- Bet mākslas darbu kolekcija, Emma! Tu esi ziedojusi tik daudz laika, ar mīlestību izvēlēdamās šos... šos šedevrus. Mana mīļā, vai tu esi pārliecināta, ka varēsi bez tiem iztikt?

Viņš runāja skumīgā, sāpju pilnā balsī. Henrijs ielūkojās sarakstā, kuru turēja rokās.

- Lūk, ko tu te esi sarakstījusi - Sislē, Šagāls, Monē, Manē, Dalī, Rcnuārs, Pisaro un Degā. Faktiski divi Degā darbi. Tā taču ir pasakaina kolekcija.

- Kuru tu man tik augstsirdīgi palīdzēji iegādāties daudzu gadu laikā, izmantodams savus sakarus mākslas pasaulē. Esmu tev par to pateicīga, Henrij. Vairāk, nekā tu domā. Bet es gribu šo kolekciju likvidēt. Kā jau tu teici, tā ir pasakaina un arī ienesīs pasakainu summu, - viņa atteica noteiktā balsī.

- Jā, ienesīs gan! - piekrita Henrijs, jo pēkšņi viņā virsroku ņēma baņķieris. - Ja tu esi pilnīgi pārliecināta, ka vēlies, lai es izpārdodu tavu kolekciju, man nebūs grūti to izdarīt.

Nu jau Henrijs runāja ar entuziasmu.

- Patiesību sakot, man ir padomā kāds klients no Ņujorkas, kurš labprāt gribētu dabūt šīs gleznas savā īpašumā. Un viņš ir spējīgs par tām maksāt īsto cenu, mana mīļā. Bet nudien, Emma! Es nezinu, ko lai saku. Tīrais kauns tā izputināt...

Henrijam aizrāvās elpa, jo viņš piepeši saprata, cik veikli Emma ar viņu izrīkojusies, novirzīdama uzmanību no pārdošanas iemesliem.

- Labi, - steidzīgi sacīja Emma, izmantodama izdevību, lai turpinātu uzkurināt Henrija entuziasmu un viņa baņķiera instinktu. - Kā būs ar nekustamajiem īpašumiem Līdsā un Londonā? Domāju, ka Hcmpslidas dzīvojamos namus un rūpnīcu Istendā arī varēs pārdot par pieklājīgu summu.

-Jā, protams! Tāpat arī biroju ēkas Vestcndā. Tev taisnība - patlaban ir izdevīgs brīdis pārdošanai.

Viņš pārlūkoja Emmas iedotos sarakstus, galvā ātri izdarīdams aprēķinus. Henrijs nosprieda, ka viņa kopīgo summu novērtējusi par zemu. Gleznas, nekustamie īpašumi un dārglietas var ienest ap deviņiem miljoniem mārciņu. Henrijs atlika mapi sāņus un aizdedzināja cigareti, jo viņa satraukums auga augumā.

- Emma, mīļā! Ja tev ir kādas problēmas, es gribētu par tām zināt. Kurš cits tev palīdzēs, ja ne es?

Henrijs viņai uzsmaidīja, izstiepa roku un mīļi papliķēja pa Emmas delnu. Viņš uz šo sievieti nekad nespēja ilgi dusmoties.

- Henrij, mans mīļais Henrij! Man nav problēmu, - Emma atbildēja, cenzdamās, lai balss skanētu pārliecinoši. - Tu taču pats teici, ka stāvoklis nekad nav bijis labāks.

Viņa pārsēdās uz sofas, lai būtu Henrijam tuvāk, un satvēra viņa roku.

- Klausies, Henrij, man šī nauda nepieciešama personisku iemeslu dēļ. Tam nav nekāda sakara ar problēmām, varu tev apzvērēt. Lūdzu, tici man, Henrij, ja būtu kādi sarežģījumi, es tev par tiempastāslītu. Mēs esam bijuši draugi tik daudzus gadus, un es vienmēr esmu tev uzticējusies, vai ne?

Emma uzsmaidīja viņam, ielikdama šajā smaida visu savu šarmu un sirsnību, kuru izstaroja arī viņas acis.

Henrijs savukārt uzsmaidīja viņai un saspieda Emmas plaukstu.

- Jā. Mēs vienmēr esam uzticējušies viens otram. Būdams tavs baņķieris, es saprotu, ka tev nav problēmu, kuras būtu saistītas ar darījumiem vai naudu. Bet es vienkārši nespēju saprast, Emma, kādam nolūkam tev nepieciešami seši miljoni mārciņu un kāpēc tu man par to neko nestāsti. Varbūt tu nedrīksti to darīt?

Viņas seja kļuva mīklaina. Emma papurināja galvu.

- Jā, nedrīkstu. Vai tu nodarbosies ar manu īpašumu izpārdošanu? - viņa jau gluži lietišķi apvaicājās.

Henrijs nopūtās.

- Protams, Emma! Tu taču par to nešaubījies, vai ne?

Viņa pasmaidīja.

- Paldies, Henrij! Cik ilgu laiku tas, tavuprāt, prasīs?

Viņš paraustīja plecus.

-īsti nezinu. Iespējams, ka vairākas nedēļas. Esmu pārliecināts, ka gleznu kolekciju varēšu pārdot jau nākamnedēļ. Domāju, ka man ir arī klients, kurš vēlēsies nopirkt dārglietas, tā ka mēs varēsim izvairīties no to publiskas pārdošanas. Droši vien nebūs nekādas aizķeršanās ar nekustamo īpašumu pārdošanu. Jā, manuprāt, augstākais, mēneša laikā mēs ar to būsim galā.

- Lieliski! - iesaucās Emma.

Viņa pielēca kājās, piegāja pie kamīna un nostājās ar muguru pret to.

- Nerādi tik drūmu seju, mīļais! Tu taču zini, ka daļa peļņas paliks bankai. Un kur nu vēl valsts - padomā par visiem tiem nodokļiem, kas man būs jānomaksā!

Henrijs smējās.

- Dažreiz man šķiet, ka tu esi gluži nelabojama, Emma Harta.

- Tāda es esmu! Visnelabojamākā no visām sievietēm. Iesim tagad uz sapulču zāli un paēdīsim lenču. Tu man izstāstīsi pēdējos jaunumus pāršāvām sirdspuķītēm un aizraujošajām viesībām, kurās esi piedalījies manā prombūtnes laikā.

- Brīnišķīga doma, - viņš teica, lai gan joprojām jutās apmulsis pēc savādās sarunas.

Henrijs sekoja Emmai uz sapulču zāli.

Nākamajā dienā Emma sāka justies slikti. Viņu joprojām mocīja Ņujorkā saķertais klepus, viņai bija grūti elpot. Bet pagāja vēl vesela nedēļa, iekams Emma atzina, ka ir sasirgusi. Visu šo laiku viņa kategoriski noraidīja apgalvojumus, ka viņas parasti tik spēcīgā veselība ir apdraudēta. Emma valdonīgi apklusināja Geijas Slocnas un savas meitas Dē-zijas bažas. Viņa cieši pieturējās pie ierastās darba kārtības un katru rītu tieši pusastoņos ieradās birojā, bet savā mājā Bclgreivskvērā atgriezās septiņos vakarā. Tā kā parasti Emma mēdza strādāt līdz pusdeviņiem vai deviņiem vakarā un dažreiz pat vēl vēlāk, viņa šo relatīvi agro atgriešanos mājās uzskatīja no savas puses par lielu piekāpšanos. Nekādas citas atlaides Emma sev nedeva.

Dažreiz, kad Emma darbadienas beigās steidza iedziļināties milzīgajā bilanču, ziņojumu un juridisko dokumentu kaudzē, viņai uznāca tāda klepus lēkme, ka pēc tās viņa sajutās gluži vārga un labu brīdi nespēja atgūt elpu. Griezīgais klepus drīz vien kļuva stipri draudīgs, bet Emma nepiekāpās -viņu bija pārņēmusi sajūta, ka steidzīgi jātiek galā ar darbiem. Tie nebija ikdienas darījumi, kas viņu satrauca, jo ar tiem

Emma, būdama apveltīta ar asu un elastīgu domāšanu, tika galā ātri un precīzi. Bažas Emmai radīja prāvā juridisko dokumentu kaudzīte - tos bija sagatavojuši viņas advokāti, un tie attiecās uz Emmas īpašumu izpārdošanu. Izklājusi šos dokumentus sev priekšā uz milzīgā rakstāmgalda, ko apgaismoja fluorescējošā lampa, viņa reizēm apstājās, juzdama, ka darba grandiozie apjomi viņu pārmāc. Es to nepabeigšu, Emma tādos brīžos domāja. Man palicis pārāk maz laika. Un tad viņas prātu stindzināja acumirklīga panika. Bet šī garīgā paralīze bija pārejoša, un viņa turpināja darbu - lasīja un izdarīja advokātiem domātas piezīmes. Strādājot Emmai prātā bija tikai viena doma: šiem dokumentiem jābūt neapstrīdamiem un neatsaucamiem! Tiem jābūt drošiem kā klints. Man jābūt pārliecinātai, pilnīgi pārliecinātai, ka neviena tiesa tos nevarēs apstrīdēt.

Bieži vien sāpes kr ūtīs un ribās kļuva gandrīz neciešami asas. Tādos brīžos Emma bija spiesta uz neilgu laiku darbu pārtraukt. Viņa cēlās augšā un staigāja pa grezni iekārtoto kabinetu, bet neredzēja rūpīgi izvēlēto priekšmetu harmonisko skaistumu, kurš parasti izraisīja Emmā apmierinājuma sajutu. Sāpes bija pārāk stipras, tās žņaudza viņu nost. Emma atvēra mazo bāra skapīti un ar drebošām rokām ielēja sev mēriņu brendija. Tad viņa īsu brīdi atpūtās uz sofas kamīna priekšā. Emmai diez ko nepatika brendija garša, bet, tā kā šis dzēriens viņu sasildīja un remdēja sāpes, Emma izvēlējās no diviem ļaunumiem to mazāko. Vissvarīgākais bija tas, ka brendijs atdeva viņai spēkus atgriezties pie rakstāmgalda, lai turpinātu darbu pie juridisko dokumentu pilnveidošanas. Iekšēji Emma dusmojās uz savu vārgo ķermeni, kurš, pretodamies fiziskajai un garīgajai pārslodzei, bija nodevis viņu visizšķirošākajā brīdī.

Kādu vakaru nedēļas nogalē Emma drudžaini strādāja pie sava rakstāmgalda, kad viņai piepeši uznāca neatturama vēlēšanās noKāpt lejā uz veikala telpām. Vispirms Emma atvairīja šo vēlmi kā vecas sievietes muļķīgu kaprīzi vājuma brīdī, bet, tā kā doma par iešanu uz veikalu neatstājās, viņa beidzot bija spiesta tai pakļauties. Emmu bija burtiski pārņēmusi neizskaidrojama tieksme, vajadzība iziet caur universālveikala lielajām, plašajām zālēm, it kā lai pārliecinātos, ka tās patiešām eksistē. Viņa gausi piecēlās. Emmai bija drudzis, krūtīs viņa juta stipras sāpes. Viņa nobrauca lejā ar liftu un, aprunājusies ar dežurējošo sardzes vīru, pa plašo gaiteni devās uz pirmā stāva tirdzniecības zālēm. Uz galantērijas preču nodaļas sliekšņa Emma brīdi vilcinājās. Aina, kas pavērās viņas acu priekšā, šķita spokaina savā klusumā un nekustīgumā. Dienā zāli apgaismoja milzīgas lustras, kuru kristāla piekariņi laistījās visās varavīksnes krāsās. Vakara krēslā te izskatījās kā mežā, kas pamiris laikā un telpā, sastindzis bez dzīvības. Katedrāles cienīgajos velvju griestos rotaļājās zilgani, mežģīnēm līdzīgi raksti, dīvaini un noslēpumaini, bet paneļiem klātajām sienām pie tām piestiprināto lukturu izkliedētā, maigā gaisma piešķīra tumšsarkanu nokrāsu. Emma gluži nedzirdami pārvietojās pa bieziem paklājiem noklāto grīdu, līdz sasniedza pārtikas preču nodaļu - tās bija vairākas ļoti plašas taisnstūrveida telpas. No zāles zālē varēja nokļūt, izejot caur augstām arkām, kuras mazliet atgādināja viduslaiku klosteru arhitektūru.

Pārtikas preču zāles Emmas uztverē vienmēr bija universālveikala kodols, jo tās bija visa iesākums, tā sīkā sēkliņa, no kuras bija izaudzis Hārtu universālveikalu tīkls, lai uzplauktu par varenu darījumu impēriju. Atšķirībā no citām nodaļām pārtikas preču zāles bija apgaismotas arī naktī - 1us-tras nokarājās no griestiem kā milzu stalaktīti, kuru ledainais krāšņums piestrāvoja telpu ar pirmatnēju, mirdzošu gaismu, kas atstarojās no zilām un baltām flīzītēm klātajām sienām, marmora letēm, stikla vitrīnām, spožajām tērauda saldētavām, baltās flīžu grīdas. Emma nodomāja, ka te viss ir tik tīrs un skaists kā sniegiem klātas kalnu galotnes, kuras mirdz un laistās zem nežēlīgi spožas saules stariem. Viņa gāja no zāles zālē, vērodama izliktos produktus - delikateses, kas bija ceļojušas šurp no visiem pasaules nostūriem, bet tām līdzās atradās krietnie angļu ēdieni. Vīnu un liķieru daudzveidība bija pārsteidzoša. Emma jutās neparasti lepna par visu, ko redzēja. Viņa zināja, ka nekur pasaulē nevienā universālveikalā nav tādas pārtikas preču nodaļas. Emma apmierināta pasmaidīja. Arī šo tirdzniecības zāļu iekārtojumā izpaudās viņas intuitīvi labā gaume, bet preču klāstā - čaklas tirgotājas tālredzība un pircēju vēlmju izpratne. Emma jutās tik pacilāta, ka norima pat sāpes krūtīs.

Kad viņa nonāca pie sīkpreču nodaļas, acu priekšā pēkšņi nostājās viņas pirmais veikaliņš Līdsā. Emma varēja saskatīt gandrīz katru vismazāko sīkumu. Tas bija tik mulsinoši, ka viņa apstājās, lai brīdi ļautos atmiņām. Tā mazā bodīte, no kuras bija cēlusies visa šī pārpilnība! Cik vienkārša un pieticīga tā šķita salīdzinājumā ar eleganto universālveikalu, kurā valdīja izsmalcinātība un bagātība! Emma stāvēja nepakustēdamās, viņa saspringti un modri ieklausījās klusumā, it kā cerēdama sadzirdēt sen pagājušo laiku skaņas. Emmu pārņēma nostalģija-aizmirsti, mokoši un rūgti pārdzīvojumi atgādināja sevi ar sāpīgu skaidrību. Izplūduši tēli ieguva noteiktas aprises. Emma pārlaida plaukstu spoži nopulētajai ozolkoka letei, un viņai šķita, ka pirksti pieskaras saskrambātajai priež-koka letei vecajā veikalā. Emma saoda karbola ziepju sīvo smaržu - viņa tās bija lietojusi, ik dienas mazgājot veikala grīdu, sadzirdēja vecmodīgā kases aparāta metālisko grabēšanu, kad viņa priecīgi grieza tā rokturi pēc kārtējā pirkuma.

Ak, kā Emma bija mīlējusi to nabadzīgo, saspiesto veikaliņu, kura niecīgā telpa bija piekrauta ar viņas pašas mājās gatavotajiem ēdieniem un ievārījumiem, burkām ar piparmētru ledenēm, garšvielām un marinētiem dārzeņiem.

- Kurš gan tolaik būtu ticējis, ka mazais veikaliņš izvērtīsies par, lūk, šo? - Emma skaļi sacīja, un viņas vārdi atbalsojās no lielās, klusās telpas sienām.

Kur gan es toreiz ņēmu enerģiju, Emma iedomājās un tajā pašā brīdī samulsa - viņa jau daudzus gadus nebija kavējusies atmiņās par noieto ceļu. Viņa allaž bija pārāk aizņemta ar darījumiem, kuri viņai atnesa aizvien jaunus panākumus. Emmas Hārtas darba dzīves, veiksmju un neveiksmju cēloņu analīzi viņa atstāja saviem pretiniekiem un sāncenšiem. Bet, paši būdami divkosīgi un neģēlīgi, viņi nespēja saprast, ka Hārtu impērijas pamatakmeņi ir godīgums, iedvesmas pilna drosme, pacietība un pašuzupurēšanās.

Pašuzupurēšanās. Šis vārds iestrēga Emmai smadzenēs kā muša medū. Viņa patiesi bija milzīgi uzupurējusies, lai gūtu ne ar ko nesalīdzināmus panākumus, tiktu pie bagātības un neapstrīdamas ietekmes uz starptautisko darījumu pasauli. Emma bija upurējusi savu jaunību, ģimeni, ģimenes dzīvi, personisko laimi, visu savu brīvo laiku un neskaitāmus citus sīkus, maznozīmīgus, tomēr katrai sievietei nepieciešamus priekus. Ar dziļu izpratni viņa apjauta, cik daudz bija zaudējusi kā sieviete, sieva un māte. Emma ļāva asarām plūst pār vaigiem, it kā šīs tērcītcs spētu remdēt viņas dvēseles mokas.

Pamazām asaras izsīka. Emma saņēmās un centās nomierināties. Viņai neienāca prātā, ka pati bija apzināti attei-kusics no tā visa, par ko tagad skuma. To bija prasījusi viņas neremdināmā godkāre un pārspīlētās alkas pēc drošības, kuras Emmai nekad nebija gana, lai cik bagāta viņa arī būtu. Emmas raksturam piemita pretrunīgums, ar kuru viņa tā īsti nekad netika galā. Bet tādas nu bija domas, kuras tovakar pārņēma Emmu, un viņai nācās cīnīties ar neierastu zaudējuma, vientulības un izmisuma sajūtu, kurai klāt piejaucās arī nožēla.

Pēc neilga laika Emma jau pilnībā valdīja pār sevi un jutās pazemota, ka ļāvusi vaļu tik nelāgām domām un tādai pašnožēlai. Viņa nicināja vājumu citos cilvēkos un nekad nepiedotu to sev. Es dzīvoju dzīvi, kuru tikai pati vien esmu radījusi, Emma nikni nodomāja. Tagad es tur neko vairs nevaru mainīt. Man vienkārši jāturpina līdz galam reiz aizsāktais.

Emma piespieda sevi lepni iztaisnot muguru. Pārāk daudz no manis atdots, lai es ļautu tam visam nonākt nepareizajās rokās, kuras sagraus to, ko es tik rūpīgi esmu cēlusi, viņa domāja. Tā esmu es, kam ir tiesības vērpt intrigas, rīkot sazvērestības un manipulēt. Ne vien pagātnes vārdā un tās cenas dēļ, ko esmu maksājusi par sasniegto, bet arī nākotnes un visu šajā veikalā strādājošo cilvēku dēļ, kuri ar to lepojas ne mazāk par mani.

Dažu pēdējo nedēļu notikumi bija Emmai uzskatāmi parādījuši, kāda cīņa par vadošo lomu Hārtu darījumos un par viņas bagātību sadali sāksies pēc viņas nāves, ja vien pašai neizdosies pārspēt viltībā dažus nodevīgos tuviniekus. Tūdaļ pat viņa ies un pabeigs pēdējo juridisko dokumentu, kas novērsīs universālveikalu iespējamo izpārdošanu un ļaus saglabāt Emmas Hārtas darījumu impēriju kā vienotu veselu, turklāt tajā būs paredzēta arī viņas personisko bagātību pāreja pareizajās rokās - un tās Emma būs izvēlējusies pati.

Pirmdienas rītā sāpes krūtīs bija tik stipras un elpošana tik apgrūtināta, ka viņa bija spiesta palikt gultā. Emma beidzot atļāva Polai izsaukt doktoru Rodžersu. Aizvadītajā nedēļas nogalē lielākā daļa dokumentu bija parakstīta, apliecināta un apzīmogota, tāpēc Emmai šķita, ka viņa var atvēlēt sev tādu vaļību kā slimošana. Pēc tam kad viņas Londonas ārsts doktors Rodžerss bija Emmu izmeklējis, viņš kopā ar Polu aizgāja guļamistabas attālākajā stūrī, kur abi sarunājās apslāpētās balsīs. Emmai izdevās dzirdēt tikai dažus vārdus, bet nebija vajadzības noklausīties - dažu pēdējo dienu laikā viņa jau pati bija nopratusi, ka atkal saķērusi plaušu karsoni, tāpēc dzirdētais tikai nostiprināja Emmas pārliecību par šo diagnozi. Mazliet vēlāk tajā pašā rītā ātrās palīdzības mašīna aizveda viņu uz Londonas klīniku, gan Emmai iepriekš panākot no Polas solījumu, ka vēl tās pašas dienas laikā pie viņas tiks atvests Henrijs Rositers. Viņš ieradās vēlu pēcpusdienā un bija satriekts, ieraudzījis Emmu guļam “skābekļa teltī”, visdažādāko medicīnas aparātu ielenkumā, bet ap viņu rosāmies pēc skata varen iestīvinātas un antiseptiskas medmāsas, kā arī noraizējušos ārstus. Emma iekšēji pasmaidīja par Henrija nobālušo seju un satraukuma pilnajam acīm -viņa labi zināja, cik ļoti šis cilvēks atkarīgs no viņas vai, pareizāk sakot, no viņas darījumiem. Rositers glāstīja Emmas plaukstu un sacīja, ka gan jau viņa drīz atlabšot. Emma mēģināja paspiest Henrija roku, bet bija tik vārga, ka nevarēja pakustināt pirkstus. Ar milzīgu piepūli viņai izdevās čukstus tam pavaicāt, vai viss ir kārtībā. Rositers viņu nesaprata -viņš nosprieda, ka Emma jautā par savu stāvokli, kaut gan īstenībā viņa interesējās par īpašumu izpārdošanu, kas bija nodota baņķiera ziņā. Henrijs turpināja mierinošās valodas, atkal un atkal apgalvodams, ka Emma drīz atgriezīsies mājās,

bet viņa palika neziņā par visbūtiskāko un iekšēji trakoja bezspēcīgās dusmās.

Tieši tobrīd Emma saprata, ka ir pavisam vientuļa - kā tas bija vienmēr, kad viņai atgadījās kaut kas ļauns. Visās dzīves likstās, kad viņai uzbruka vissmagākās nelaimes, Emma tika pamesla viena un tādējādi piespiesta paļauties vienīgi uz saviem pašas spēkiem. Un Emma zināja, ka arī tobrīd var cerēt tikai uz savu izturību, lai viņai izdotos līdz galam paveikt to, kas glābs Hartu dinastiju un impēriju. Lai to izdarītu, Emmai bija jādzīvo, un viņa apņēmās nepadoties muļķīgajai slimībai, kura bija uzbrukusi viņas vārgajam vecas sievietes ķermenim. Emma dzīvos un elpos, kaut arī tas prasītu visus viņas atlikušos spēkus - kā fiziskos, tā garīgos. Emma nešaubījās, ka tas būs grūtākais pārbaudījums viņas mūžā, bet viņa bija pārliecināta, ka piespiedīs sevi dzīvot.

Tomēr Emma bija nogurusi, ļoti nogurusi. Neskaidri, kā no liela attāluma viņa dzirdēja medmāsu lūdzam, lai I Ien-rijs Rositers dodas prom. Emmai iešļircināja zāles, un “skābekļa telts” atkal tika aizvērta. Viņa pamazām laidās miegā un pussnaudā redzēja sevi kļūstam aizvien jaunāku, Emma Harta atkal bija jauna, sešpadsmit gadus veca meitene no Jork-šīras, viņa skraidīja pa savu iemīļoto tīreli, kas pacēlās augstu kalnos virs Fērlijas ciema un veda uz Laimes Virsotni. Virši un ērgļpapardes sitās viņai gar kājām, vējš plivināja garo brunču stērbeles un sajauca zīdainos matus. Debesis bija tik zilas kā veronikas, un cīruļi traucās pretim saulei. Nu viņa redzēja Edvinu Fērliju, kurš stāvēja augsto klinšu paēnā Rcm-zdenas meža gravā. Pamanījis Emmu, viņš māja ar roku un rāpās augšā uz klints dzegu, kur viņi abi allaž mēdza sēdēt, pasargāti no vēja, un vēroja pasauli sev zem kājām. Puisis neskatījās atpakaļ, bet kāpa aizvien augstāk.

“Edvin! Edvin! Pagaidi mani!” viņa sauca, bet Emmas balsi sev līdzi aizrāva vējš, un Edvins viņu nesadzirdēja.

Sasniegusi klintis, kas slējās virs Remzdenas aizas, Emma bija gluži bez elpas un viņas parasti bālā seja - no piepūles pietvīkusi.

“Es tik šausmīgi skrēju, ka man šķita - es nomiršu,” aizelsusies sacīja Emma, kad Edvins viņai bija palīdzējis uzrāpties uz klints dzegas.

Viņš pasmaidīja.

“Tu nekad nemirsi, Emma,” teica Edvins. “Mēs abi dzīvosim mūžīgi - šeit, Laimes Virsotnē.”

Sapņa krāsainā mozaīka sabira bezgalsīkās drumslās, kuras pamazām izzuda. Emma Hārta bija cieši aizmigusi.

Ceturtā nodaļa

Emma izdzīvoja. Visi to sauca par brīnumu - septiņdesmit astoņus gadus vecai sievietei bija izdevies pārciest plaušu karsoni, kuru šoreiz pavadīja visdažādākās komplikācijas. Pārsteidzoša bija arī Emmas samērā ātrā atveseļošanās - viņa pameta Londonas klīniku jau pēc trim nedēļām. Kad Emmai atstāstīja ļaužu valodas, viņa neko neteica, tikai noslēpumaini smaidīja un klusībā nodomāja: ak, viņi nesaprot, ka dzīvotgriba ir varenākais spēks pasaulē.

Pēc divām piespiedu atpūtas dienām savā mājā Belgrci-vā Emma nepacietīgi piecēlās no gultas un, neņemot vērā ārstu padomus, devās uz universālveikalu. Tā nebija muļķīgas pretestības demonstrēšana, kā varbūt šķita, no malas raugoties. Būdama praktiska, Emma nebūt nebija nepiesardzīga, turklāt viņa ļoti labi pazina savu organismu un spēja precīzi noteikt, kas ir viņas spēkos un kas ne. Tobrīd Emma juta, ka ir pilnīgi atveseļojusies. Darbinieki viņu sirsnīgi sagaidīja-tie nebija šaubījušies, ka Emma atgriezīsies. Daudzi no viņiem mīļi apskāva savu darba devēju. Pola, nervoza un noraizējusies, neatkāpās no vecmāmiņas ne soli.

- Es gribētu, lai tu beidz nevajadzīgi rosīties ap mani, -

Emma stingri sacīja mazmeitai, kura viņai ienāca līdzi kabinetā.

Pola kaut ko nomurmināja par to, ka vecmāmiņa darot pāri savai veselībai. Emma novilka savu kažokādām rotāto tvīda mēteli. Pāris mirkļu viņa pastāvēja pie kamīna, lai sasildītu rokas, un tad sev raksturīgajā enerģiskajā gaitā, sperot mundri atsperīgus soļus, šķērsoja telpu. Emmas stāvs bija nevainojami taisns un valdonīgs.

Melnie, satricinošie izmisuma uzplūdi, kuri bija pārņēmuši Emmas prātu un sirdi pēc Geijas atklātās sazvērestības, pamazām un sāpīgi, tomēr bija atkāpušies. Drūmie secinājumi, kurus ļāva izdarīt tās nolādētās sarunas ieraksts magnetofona lente, bija tikai norūdījuši viņas prātu. Emma tagad uz visu raudzījās skaidri un objektīvi, bez liekām emocijām. Slimības laikā, nežēlīgi cīnīdamās par dzīvību, viņa bija izlīgusi pati ar sevi. Kādu dienu Emma sajuta, ka gluži kā silta, mirdzoša gaismas strēle viņā ieplūst miers. Tas spirdzināja un atjaunoja Emmas iekšējo spēku. Bija tā, it kā viņas cīņa ar nāvi būtu stiprinājusi Emmas garu un viņas neiebiedējamo drosmi. Bija atgriezusies Emmas vitalitāte, bet nu to pavadīja kluss miers, kurš apņēma viņu kā sargājoši gliemežnīcas vāki.

Emma apsēdās pie lielā, kokgrebumiem rotātā Džordža stila rakstāmgalda - viņa atkal valdīja pār savu karaļvalsti. Emma mīļi uzsmaidīja Polai.

- Esmu gluži vesela, - viņa sacīja priecīgā, pārliecinošā

balsī.

Un patiesi, Emma izskatījās pilnīgi atlabusi, lai gan par to daļēji bija jāpateicas ilūzijai, kuru viņai torīl izdevās gudri uzburt, stāvot pie spoguļa. Ievērojusi savas sejas bālumu un dziļās noguruma rievas acu un mutes kaktiņos, Emma atteicās no domas vilkt mugurā kādu no iemīļotajiem tumšajiem tērpiem. Viņa bija izvēlējusies košu koraļļkrāsas kleitu. Tā bija šūdināta no smalka vilnas auduma un rotāta ar plisētu apkaklīti. Piegriezuma mīkstās līnijas un tērpa siltais tonis piešķīra Emmai sievišķīgu un svaigu izskatu. Rūpīgi lietotā kosmētika šo iespaidu vēl pastiprināja. Pat Pola nevarēja noliegt, ka no vecmāmiņas strāvo spēks un veselība.

Viņa gan saprata, ka tā ir pa daļai mākslīgi radīta ilūzija, jo labi zināja, kādus paņēmienus Emma izmanto, kad vēlas maldināt ļaužu acis. Pola klusībā pasmaidīja. Vecmāmiņa reizēm rīkojās tik viltīgi. Tomēr Pola sajuta arī Emmas patiesās iekšējās vibrācijas, viņas jauno enerģiju un mērķtiecību. Uzmanīgi nopētījusi vecmāmiņu, Pola atzina, ka Emma Hāiia ir atguvusi pati sevi pat vēl vairāk - šķita, ka viņa ir pilnībā atjaunojusies.

Pola uzsmaidīja vecmāmiņai un laipni, lai arī mazliet pārmetoši, sacīja:

- Es pazīstu tevi, vecomāt. Tu atkal sāksi strādāt pāri saviem spēkiem. Pirmajā darbadienā nevajadzētu sevi pārvērtēt.

Emma atspiedās pret krēsla atzveltni, pateicīga liktenim, ka ir dzīva, spējīga izkāpt no gultas un atgriezties pie saviem darījumiem. Tobrīd viņa bija gatava samierināties ar jebkuriem aizrādījumiem.

- Ak nē, mīļā, tā es nedarīšu vis, - Emma steigšus apgalvoja. - Man jāpiezvana pāris cilvēkiem un šis tas jānodiktē Geijai, un tas arī būs viss. Es nepārpūlēšos, apsolu tev!

- Nu tad jau labi, - gausi noteica Pola, nebūdama īsti pārliecināta par vecmāmiņas vārdu patiesumu.

Universālveikala saspringtais ikdienas darbs varēja veco dāmu ieraut savā virpulī pret viņas pašas gribu.

- Paļaujos uz to, ka tu turēsi savu solījumu, - Pola ar drūmu sejas izteiksmi piemetināja. -Tagad man jāiet uz tikšanos ar dažiem modeļtērpu pircējiem. Es vēlāk pie tevis ieskriešu, vecomāt.

- Starp citu, Pola, es domāju, ka aiznākamajā nedēļas nogalē došos uz Penistounrojalu. Ceru, ka tu varēsi braukt man līdzi, - Emma uzsauca viņai nopakaļ.

Pola pie durvīm apstājās un atskatījās.

- Protams! Ar lielāko prieku, - viņa atbildēja, un acis viņai iemirdzējās. - Kad tieši tu gribi turp doties?

- Rēķinot no rītdienas - pēc nedēļas. Agri piektdienas rītā. Bet mēs to vēlāk vēl pārrunāsim.

- Brīnišķīgi! Pēc tikšanās es vēl parakstīšu dokumentus, kuri sakrājušies uz mana galda, un tad atcelšu visu pārējo, kas man šodien bija paredzēts. Tas nav nekas svarīgs un var pagaidīt līdz rītam, bet es labāk patērzēšu ar tevi.

- Labi. Atnāc pie manis ap četriem! Iedzersim kopā tēju un pārspriedīsim savus plānus.

Pola pamāja un izgāja no kabineta ar starojošu smaidu uz lūpām - tādu prieku viņai sagādāja gaidāmā iespēja pavadīt nedēļas nogali Jorkšīrā. Pola jutās arī ļoti atvieglota, ka vecmāmiņai pieticis prāta atvēlēt spēku atjaunošanai vēl kādu brīdi, un viņas māja ziemeļos bija šim nolūkam ļoti piemērota vieta.

Emma turēja doto vārdu. Viņa izskatīja dažas steidzamākas vēstules, īsi apspriedās ar Geiju, kā arī izsauca pie sevis uz nelielu sarunu Deividu Emoriju, Dēzijas vīru un Po-las tēvu, kurš vienlaikus bija arī viens no Hārtu universālveikalu tīkla izpilddirektoriem. Deivids bija cilvēks, kuru Emma apbrīnoja un kuram bezgalīgi uzticējās. Tieši uz viņa pleciem diendienā gūlās universālveikalu pārvaldīšanas smagā nasta. Tobrīd, kad Pola parādījās uz kabineta sliekšņa, nesdama paplāti ar tēju, Emma jau risināja pēdējo telefona sarunu. Pie durvīm meitene vilcinādamās apstājās un uzmeta Emmai vaicājošu skatienu, bez skaņas jautājot, vai drīkst ienākt.

Emma apstiprinoši pamāja un, ar vienu roku nepacietīgi

žestikulēdama, aicināja Polu nākt iekšā, pati runādama pa telefonu.

- Labi, tātad par to mēs esam vienojušās. Tu ieradīsies sestdien. Visu labu!

Viņa nolika klausuli, piecēlās un piegāja pie kamīna, kur Pola jau bija apsēdusies pie zema galdiņa un lēja tasēs tēju.

Emma noliecās uz priekšu, lai pasildītu rokas, un teica:

- Viņa ir visneatsaucīgākā no viņiem visiem, un es nebiju pārliecināta, ka viņa piekritīs. Bet viņa tomēr piekrita.

Kamīna liesmu gaismā viņas zaļās acis tumši iemirdzējās, bet lupas savilkās mazliet nievājošā smaida.

- Patiesību sakot, viņai jau nemaz nav izvēles, - Emma apsēžoties nomurmināja.

- Kam, vecomāt? Ar ko tu nupat sarunājies? - vaicāja Pola, pasniegdama viņai tasi ar tēju.

- Paldies, mīļā! Ar tavu tanti Edvinu. Sākumā viņa nebija pārliecināta, vai varēs mainīt savus plānus.

Emma ciniski iesmējās.

-Tomēr, pārdomājusi šo lietu labāk, viņa galu galā nolēma, ka varēs atbrauki uz Penistounrojalu. Būs īsta ģimenes pulcēšanās. Viņi visi ieradīsies.

Pola bija noliekusi galvu virs tējas paplātes.

- Kādi viņi? Par ko tu runā, vecomāt? - viņa apmulsusi vaicāja.

- Par visiem, kuri atbrauks - tavas tantes, tēvoči, brālēni, māsīcas.

Polas seja apmācās.

- Kāpēc? - viņa pārsteigta iesaucās. - Kāpēc viņiem visiem tur jāierodas? Tu taču zini, ka no viņiem var sagaidīt vienīgi ķildas. Tā notiek vienmēr!

Polas acis bija plaši ieplestas un sejā atspoguļojās patiesas šausmas.

Emma bija pārsteigta par Polas reakciju. Viņa mierīgi pavērās mazmeitā un tad asi sacīja:

- Par to es šaubos! Vēl vairāk - varu gandrīz droši apgalvot, ka šoreiz viņi būs rāmi kā jēriņi.

Emmas lūpas savilkās smīnā. Viņa atspiedās pret krēsla atzveltni, apņēmīgi sakrustoja kājas un dzēra tēju, izskatīdamās nevērīga un bezrūpīga.

- Ak jā, Pola, par to es esmu pilnīgi pārliecināta, - Emma stingri piebilda, un viņas smīns pārtapa pašpārliecinātā smaidā.

- Bet, vecomāt, kā tu tā varēji! - pārmetoši raudzīdamās uz Emmu, izsaucās Pola. - Es domāju, ka mūs sagaida jauka, mierīga nedēļas nogale.

Viņa apklusa un iekoda lūpā.

- Nu viss ir sabojāts, - Pola turpināja apsūdzošā tonī. - Pret brālēniem un māsīcām man nav iebildumu, bet pārējie... Kits, Robiņš un visi citi - pa vienam viņus vēl var kaut kā pieciest, bet visus kopā...

Viņa saviebās, iedomādamās, kāda izvērtīsies nedēļas nogale kopā ar tantēm un tēvočiem.

- Lūdzu, uzticies man, mīļā! - klusi, bet pārliecinoši sacīja Emma.

Vecmāmiņas balss uz Polu atstāja nomierinošu iespaidu.

-Nu, labi, ja tev tas dara prieku. Bet, manuprāt, tas notiek pārāk drīz pēc tavas slimības. Vai tu domā, ka spēsi paciest... ļaužu pilnu māju?

Polas balss izdzisa, un viņa izskatījās nobēdājusies un bezpalīdzīga.

- Viņi taču nav (audis, vai ne, mīļā? Noteikti ne. Mēs nevaram izturēties pret viņiem galīgi noraidoši. Beigu beigās - tā tomēr ir mana ģimene!

Pola bija raudzījusies uz tējkannu, juzdama neskaidru

nemieru. Saklausījusi cinismu Emmas pēdējos vārdos, meitene aši palūkojās uz viņu, bet vecmāmiņas seja neko nepauda. Viņai kaut kas ir padomā, bažīgi nosprieda Pola. Viņa gan šo domu tūdaļ pat noraidīja, pārmezdama sev pārspīlētu aizdomīgumu. Pola centās uzburt savā sejā saulainu smaidu un sacīja:

- Es priecājos, ka atbrauks arī mamma un tētis. Pēdējā laikā es ar viņiem pārāk bieži netiekos, jo man iznāk daudz ceļot.

Viņa vilcinājās, ziņkāri raudzīdamās Emmā, tad aši vaicāja:

- Kāpēc tu esi ielūgusi visu ģimeni, vecomāt?

- Nodomāju, ka pēc slimības labprāt redzētu visus savus bērnus un mazbērnus. Es ar viņiem reti satiekos, tā ir, vai ne?

Tas tika pavaicāts maigā, klusā balsī, bet, ielūkojusies vecmāmiņai acīs, Pola redzēja, ka to skatiens ir auksts un bargs. Emmas acis tobrīd bija tikpat cietas kā lielais Makgila smaragds viņas gredzenā. Polas sirds sažņaudzās patiesās bailēs, jo viņa šo skatienu pazina. Tas bija stūrgalvīgs un bīstams.

- Jā, vecomāt, pārāk bieži tu ar viņiem vis netiecies, -Pola tikko dzirdami nočukstēja.

Neko vairāk viņa neuzdrošinājās piebilst, kaut arī pret pašas gribu juta, ka aizdomas kļūst aizvien spēcīgākas. Ar to saruna bija galā.

Pēc nedēļas agrā piektdienas rītā viņas izbrauca no Londonas, lai dotos uz Jorkšīru. Smidzināja auksts lietutiņš. Rols-roiss traucās pa moderno šoseju, kura bija izbūvēta vecā Ziemeļu lielceļa vietā, un laiks pamazām noskaidrojās. Vairs nelija, un caur pelēko mākoņu blāķi spraucās spoži saules stari. Smizerss, Emmas ilggadējais šoferis, pazina šo ceļu kā savus piecus pirkstus un prasmīgi izvairījās no grambām un straujākiem pagriezieniem, bet gludākos ceļa posmos nekavējās uzņemt lielāku ātrumu. Sākumā Pola un Emma tērzēja, bet tad vecajai dāmai uzmācās snaudiens, un Pola nodevās domām par gaidāmo nedēļas nogali. Par spīti vecmāmiņas optimistiskajiem apgalvojumiem, meitene šo paredzamo tikšanos ar radiem uztvēra kā ļaunu murgu. Pola garlaikodamās raudzījās ārā pa automobiļa logu. Tantes un tēvoči viņai neizgāja no prāta, izraisot meitenes sirdī aizvien lielāku nemieru.

Kits. Pompozs un aizbildniecisks. Pola viņu uzskatīja par divkosīgu, godkārīgu cilvēku, kas savu nepārvaramo naidu pret māsasmeitu tik tikko spēja noslēpt aiz ārējas, tēlotas sirsnības maskas. Un viņš noteikti būs kopā ar Džūnu, savu auksto un vienaldzīgo sievu, kuru Pola un viņas brālēns Aleksandrs bērnībā bija nebēdnīgi iesaukuši par “Decembri”*. Vēsā sieviete, kurai galīgi trūka humora izjūtas, gadiem ritot, bija kļuvusi par bālu un neizteiksmīgu sava vīra atspulgu.

Tēvocis Robiņš, kas ārēji stipri atšķīrās no sava brāļa. Izskatīgs, dzēlīgs, apveltīts ar raitu valodu un savādi dekadentisks. Pola viņu vienmēr bija uzskatījusi par zemisku un bīstamu, lai cik šarmanta un pieglaudīga arī butu šī cilvēka uzvedība. Polas nepatiku pret Robiņu jo sevišķi pastiprināja viņa ledaini nicīgā, gandrīz vai nežēlīgā izturēšanās pret paša sievu - visnotaļ simpātisko Valēriju.

Tante Edvina Polai bija nezināms lielums, jo viņa gandrīz visu laiku pavadīja Īrijas purvos kopā ar saviem zirgiem. Pola Edvinu atcerējās kā drūmu sievieti, snobisku, garlaicīgu un mūždien sapīkušu.

Tante Elizabete bija skaista, viņai piemita trausls šarms, tomēr viņas rīcību bija grūti iepriekš paredzēt, un tantes gražīgā koķetēšana krita Polai uz nerviem.

♦Dzima - angļu vai. Jiuie - jūnijs.

Pola nopūtās. Burvīgo, veco Penistounrojalas māju, no kuras strāvoja senlaicīgs skaistums un sirsnība, Pola mīlēja tikpat stipri kā Emma. Viņa iedomājās par izjādēm tīreļa spirgtajā, tīrajā gaisā, un tad piepeši Polas acu priekšā nostājās Dzima Fērlija tēls. Viņa aizvēra acis, un sirds viņai sarāvās. Pola neuzdrošinājās domāt par Džimu. Viņa nedrīkstēja, viņai nevajadzēja to darīt. Polai bija jānoeietinās pret vētrainajām, satraucošajām un mulsinošajām izjūtām, kuras viņā izraisīja atmiņas par šo cilvēku.

Pola atvēra acis un paskatījās ārā pa automobiļa logu, apzināti aizgaiņājot domas par Džimu Fērliju. Viņas mīlestība. Viņas vienīgā mīlestība, kura Polai bija sev jāaizliedz vecmāmiņas pagātnes dēļ. Pēc brīža Pola ieskatījās rokas-pulkstcnī. Viņas jau bija garām Grentemai un tuvojās Don-kasterai. Automobilis bija braucis ar patiešām izcilu ātrumu. Agrajās rīta stundās ceļš nebija pārslogots. Pola atslīga pret sēdekļa atzveltni un atkal aizvēra acis.

Pēc pusstundas Emma pamodās un izstaipījās - viņa jutās atpūtusies un svaiga. Emma pievirzījās tuvāk logam un pavērās ārā, rāmi smaidīdama. Viņa uzreiz atpazina Jork-šīras ainavu. Te bija viņas saknes, un katra Emmas ķermeņa šūniņa ataviski sajuta šo vietu. Viņas vietu uz šīs pasaules, pie kuras Emma īsteni piederēja.

Viņas ātri izbrauca cauri vairākām pazīstamām pilsētām. Donkastera, Veikfilda, Pontcfrckta un, visbeidzot, Līdsa. Pelēkā, skumīgā Līdsa - tomēr bagāta un varena, pulsējošas enerģijas pārpilna. Līdsa bija viens no Anglijas lielākajiem rūpniecības centriem - te atradās teksti 1 fabrikas, apģērbu rūpnīcas, metāllietuves, mašīnbūves uzņēmumi, cementa ražotnes un lielās audumu apdrukāšanas fabrikas. Emmas pilsēta. Viņas varas sēdeklis, panākumu un milzīgās bagātības pamatu pamats. Automobilis pabrauca garām na-micm un fabrikām, kas piederēja Emmai Hartai, universālveikalam ar viņas vārdu. Pilsētas centrā rolsroiss samazināja ātrumu, jo darba dzīve bija sākusies un ielās valdīja rosība. Tad viņi atkal izbrauca uz šosejas un lielā ātrumā traucās cauri Jorkšīras laukiem.

Pēc stundas automobilis iegriezās akmeņiem bruģētajā Penistounrojalas pagalmā. Emma burtiski izlēca no rolsroisa. Bija stipri auksts, un no tīreļa puses pūta griezīgs vējš, tomēr kobaltzilajās debesīs saule mirdzēja kā zelta lode un zem niknajām brāzmām savas spilgti dzeltenās galviņas locīja agrīnās marta narcises. Zāliens, kas stiepās līdz pat dīķim, kurā vasarās ziedēja ūdensrozes, bija ar tām kā sētiņ nosēts. Emma dziļi ieelpoja svaigo lauku gaisu. Tas smaržoja pēc tīreļa papardēm, mitras zemes un plaukstošiem pumpuriem, kas vēstīja pavasara atnākšanu. Iepriekšējā naktī bija lijis, un, kaut arī tobrīd jau bija pusdienlaiks, koki un krūmi joprojām tinās miglas plīvurā, kas vēsajā ziemeļu gaismā laistījās visās varavīksnes krāsās.

Pirms viņas ar Polu tuvojās mājai, Emma, kā parasti, pacēla galvu, lai to aplūkotu. Un viņu kārtējo reizi aizkustināja septiņpadsmitajā gadsimtā celtās ēkas īsti angliskais skaistums - nekur citur pasaulē tāds dižens nams tik labi neiederētos apkārtējā ainavā. Tā arhitektūrā varēja samanīt gan renesanses, gan jakobīņu stila pazīmes - senlaicīgi, izroboti tornīši mijās ar sīkrūšu logiem, kuru stikli starp svina spraišļiem tumši mirdzēja pret laika zoba skartajiem, pelēkajiem sienas akmeņiem. Mājas diženums tomēr neatstāja nomācošu iespaidu, pat fantastisko zvēru galvas, kas rotāja notekcaurules, gadsimtu gaitā bija zaudējušas savus biedējošos vaibstus. Pola un Emma pārāk ilgi nekavējās uz garās, akmens plātnēm noklātās terases. Saule, kas dāsni lēja pār apkārtni spilgtu, tīru gaismu, tomēr nesildīja, un Zie-mcļjūras vējš bija drēgns. Skaistais pavasara laiks bija mānīgs. Viņas aši devās augšā pa kāpnēm, garām tropu cepures veidā apcirptajiem krūmiem, kas samtainajā zālienā stāvēja kā lepni sen pagājuša laikmeta sardzes vīri.

Milzīgās ozolkoka durvis atvērās, pirms Emma un Pola tās bija sasniegušas. Uz akmens lieveņa stāvēja saimniecības vadītāja Hilda, un viņas sejā staroja priecīgs smaids.

- Ak, kundze! - Hilda satraukta iesaucās un steidzās satvert Emmas rokasspiedienam pastiepto roku. - Mēs par jums bijām tā noraizējušies! Paldies Dievam, ka jūs esat atlabusi. Cik jauki, ka iedomājāties atbraukt šurp. Priecājos redzēt arī jūs, Polas jaunkundz.

Nemitīgi smaidīdama, saimniecības vadītāja vedināja viņas ātrāk iet iekšā mājā.

- Nāciet, nāciet, ārā ir tik auksts!

- Nevaru ne izteikt, cik ļoti es priecājos, ka reiz atkal esmu mājās, - iekšā iegājusi, sacīja Emma. - Kā pa šo laiku klājies jums, Hilda?

- Ļoti labi, kundze. Es tikai biju uztraukusies pārjums. Un citi arī. Šeit viss ir sagatavots jūsu un jūsu ģimenes uzņemšanai. Vai bagāžu ienesīs Smizerss, kundze? Varu aizsūtīt viņam palīgos Džo.

Satraukumā viņa bēra vārdus kā pupas.

- Paldies, Hilda, nevajag! Gan Smizerss pats liks galā, -atbildēja Emma.

Viņa aizgāja līdz plašās priekštelpas vidum un pavērās visapkārt, apmierināti smaidīdama. Emma ar acīm noglāstīja jaukās, vecās ozolkoka mēbeles, gobelēnus, kas klāja sienas, milzīgo vara vāzi ar narcisēm un pūpolzariem uz ēdamistabas galda.

- Māja izskatās brīnišķīgi, Hilda, - viņa sacīja ar siltu smaidu. - Tu, kā allaž, esi krietni pastrādājusi.

Saimniecības vadītājas seja no prieka par uzslavu sāka starot.

- Esmu uzvārījusi kafiju, kundze, bet, ja vēlaties, varu pagatavot jums tēju. Bet varbūt jūs pirms lenča dosiet priekšroku glāzei heresa?-Hilda piedāvāja. Augšstāva viesistabā es noliku pudeli jūsu iecienītā vīna, kundze.

- Tā ir laba doma, Hilda. Mēs tagad iesim augšā. Lenčs būs ap vieniem, vai ne? - jau no kāpnēm apvaicājās Emma.

- Protams, kundze.

Klusu savā nodabā dungodama, saimniecības vadītāja aizsteidzās uz virtuvi, bet Pola pa stāvajām kāpnēm sekoja vecmāmiņai uz augšstāvu, kārtējo reizi būdama pārsteigta par Emmas vitalitāti.

- Pēc īsa brīža es tev pievienošos, vecomāt, - teica Pola, kad viņas gāja pa garo gaiteni, kas veda uz vairākām guļamistabām un augšstāva viesistabu. - Es gribētu pirms lenča mazliet atsvaidzināties.

Emma pamāja.

- Es arī, mīļā. Uz drīzu tikšanos!

Emma iegāja savā istabā, bet Pola devās tālāk pa gaiteni. Nokļuvusi guļamistabā, Emma nomainīja ceļojuma kostīmu pret vieglu vilnas tērpu, mazliet padarbojās gar savu seju un matiem, tad iegāja viesistabā, kuru ar viņas istabu savienoja durvis. Augšstāva viesistaba bija Emmas visiemīļotākā telpa Penistounrojalā. Kamīnā sprēgāja uguns, un Hilda bija iedegusi vairākas lampas ar zīda abažūriem - tās piepildīja viesistabu ar maigu, klusinātu gaismu. Emma, pa ieradumam piegājusi pie kamīna pasildīt rokas, pārlaida telpai ašu, atzinīgu skatienu.

Senlaicīgās mājas augšstāva guļamistaba izcēlās ar neuzkrītošu, bet izsmalcināti skaistu iekārtojumu, kas liecināja par labu gaumi. Telpas nepretenciozā, uzsvērtā vien-

kāršība toinčr bija maldinoša, un pazinēja acs uzreiz varēja noteikt te sakopoto lietu patieso vērtību. Viesistabas iekārtošanai ne vien bija izdota prāva naudas summa, bet tā bija prasījusi ari pacietīgu un lietpratīgu mēbeļu un greznumpriekšmetu izvēli. Tumšā, pulētā grīda kontrastēja ar pasteļtoņos mirdzošo, neparasti skaisto paklāju istabas vidū. Sienu bāli dzeltenais tapsējums piešķīra telpai saulainu, mazliet gaisīgu izskatu, bet dzirkstoši spožie sudraba un kristāla trauki atdzīvināja Džordža stila mēbeļu - galdu, konsoļu, skapīšu un lielā, elegantā rakstāmgalda - blāvo patinu.

Kamīna priekšā, atdalītas viena no otras ar kafijas galdiņu, stāvēja divas garas sofas. Tās izskatījās tik ērtas kā dūnu pēļi. Sofas bija pārvilktas ar košu kokvilnas mēbeļdrānu -uz baltas pamatnes lielu, detalizēti izzīmētu spilgti rozā, dzeltenu, zilu un sarkanu ziedu rakstu caurvija zaļas vīnogulāju stīgotās lapas. Uz Pembrukas^2 galdiņiem un nelielām konsolēm stāvēja reta porcelāna trauki un vāzes ar pavasara ziediem - hiacintēm, tulpēm, narcisēm un no siltajām zemēm atvestajām mimozām. Siltums, kas plūda no kamīna, bija atvēris puķu ziedlapiņas, un gaisā virmoja to dažādās smaržas. Ārkārtīgi skaistā un elegantā čipendeila^3 stila skapīti bija sarindotas pasakaini dārgas porcelāna figūriņas, bet uz bla-kusgaldiņiem stāvēja tikpat vērtīgi kristāla trauki un lampas, kas bija darinātas no nefrīta, bet to abažūri šūdināti no vissmalkākā krēmkrāsas zīda. Pie augstā sīkrūšu loga stāvēja Džordža stila galdiņš ar jaunākajām grāmatām, bet līdzās vienai no sofām uz žurnālgaldiņa atradās prāvas kaudzītes ar žurnāliem un avīzēm.

Kamīna apdarei bija izmantots kodināts ozolkoks. Uz mākslinieciskiem griezumiem rotātās dzegas bija sarindoti skaisti, senatnīgi sudraba svečturi ar baltām svecēm, bet cen-

trā bija novietots septiņpadsmitā gadsimta pulkstenis - kariete*. Pie sienas virs kamīna dominējošais rotājums bija Tērnera glezna - romantiski bukoliskā ainava ar dūmakaini zaļajiem un tīrajiem zilajiem toņiem allaž izraisīja Emmā nostalģiskas ilgas. Arī šoreiz viņa vērās gleznā vienlaikus ar smeldzošām sāpēm sirdī un apbrīnu.

Virs čipcndcila stila skapīša savukārt atradās Reinoldsa** gleznotais kāda augstmaņa un viņa sievas portrets, bet pie sienas aiz rakstāmgalda bija sarindotas vairākas neparasti smalki izstrādātas miniatūras. Telpā nenoliedzami bija jūtama Emmas nekļūdīgā acs, saskaņojot krāsu un formu, kā ari viņas prasme izvietot, sagrupēt mēbeles, tomēr viesistabai nepiemita pārmērīgs sievišķīgums, jo tajā nemanīja nevajadzīgu pārblīvētību ar dažādiem grezniem nieciņiem. Tā bija skaista un eleganta viesistaba, kurā ērti un brīvi būtu varējis justies arī vīrietis.

Sasildījusies pie kamīna, Emma piegāja pie nelielas konsoles, uz kuras stāvēja sudraba paplātes ar dzērieniem un kristāla glāzēm. Emma ielēja divās glāzēs heresu un atgriezās pie kamīna. Gaidīdama Polu, viņa izskatīja rīta avīzes. Emmai piederošā avīze “The Yorkshire Morning Gazette”*** izskatījās krietni labāk, kopš viņa par tās izpilddirektoru bija iecēlusi Dzimu Fērliju. Viņš bija ieviesis daudzus jauninājumus, un tie visi bija nākuši avīzei par labu. Džims bija izvēlējies citu avīzes formātu, tāpēc teksta izkārtojums šķita modernāks un bija vairāk pārskatāms. Līdzīgus jauninājumus bija piedzīvojusi arī Emmas vakara avīze “The Yorkshire Evening Standard"****, kas arī atradās Dzima pārziņā. Bija

‘Neliels pulkstenītis, kas ievietots stikla kārbā ar misiņa pamatni un misiņa rokturīti augšdaļā.

**Sers Džošua Reinoldss (1723-1792) - angļu gleznotājs, kas kļuva par pirmo Karaliskās akadēmijas prezidentu. Sevišķi slaveni ir viņa gleznotie portreti.

***“Jorkšīras Rita Avize”.

****“Jorkširas Vakara Karogs”,

I slidinājusies abu avīžu tirāža, pieauguši ienākumi no avīzēs ievietotajiem sludinājumiem. Viņš bija lieliski pastrādājis, un Emma ar Džima paveikto bija vairāk nekā apmierināta. Dzims Fērlijs... Pola... Viņa vairs nevarēja domāt pārjauno vīrieti, lai nesaistītu tā vārdu ar savu mazmeitu. Emmas domās pār Polu nu allaž klājās Džima Fērlija liktenīgā ēna. Viņa nopūtās. Atvērās durvis, un Emmas pārdomas tika pārtrauktas. Viņa labpatikā uzlūkoja ienākušo Polu, kas tuvojās kamīnam.

- Ielēju heresu arī tev, mana mīļā, - Emma sacīja un ar žestu norādīja uz galdiņu.

Pola līksmi smaidīja, jo guļamistabā bija cieši apņēmusies izturēties maksimāli laipni pret katru no nepatīkamajiem radiem, kuri te sabrauks nedēļas nogalē. Tas bija vienīgais, ko viņa varēja darīt, lai sniegtu vecmāmiņai visu iespējamo atbalstu, kad te grozīsies tās asinskārās dēles - tā Pola dēvēja tantes un tēvočus, tiesa gan, tikai domās vai sarunājoties ar brālēnu Aleksandru un māsīcu Emīliju, kuri bija lādos pašos uzskatos.

-Es šopēcpusdien gribētu doties izjādē, ja tev nav iebildumu, vecomāl, - Pola sacīja, apsēdusies Emmai līdzās pie kamīna. - Diena tomēr ir ļoti skaista, kaut arī pavēsa.

Emma iepriecināta pamāja. Pēc lenča viņa gribēja palikt viena un jau bija nodomājusi sūtīt Polu ar kādu izdomātu ieganstu uz Līdsu. Nu izrādījās, ka tas nav nepieciešams.

-Jā, dari tā, mīļā! Tas tev nāks par labu. Tikai apģērbies silti. Es pa to laiku atpūtīšos. Nokārtošu visu, kas saistīts ar rītdienas ģimenes pusdienām, un tad likšos mazliet nosnausties.

- Kad ieradīsies pārējie? - ar tēlotu nevērību apvaicājās

Pola.

- Domāju, ka daži no viņiem ieradīsies jau šovakar, citi - rīt no rīta, - Emma atbildēja tikpat nepiespiestā tonī.

Viņajuta, ka meitene ir nelaimīga par sabojāto nedēļas nogali, tāpēc cītīgi slēpa pašas nomāktību, lai nesatrauktu Polu vēl vairāk.

- Māja būs pilna ļaužu. Pagājuši daudzi gadi, kopš mēs te visi pulcējāmies pēdējoreiz, vecomāt.

- Jā, tā ir gan.

- Vai tante Elizabete atvedīs līdzi arī savu vīru?

- Vai tad viņai tāds patlaban ir? - diezgan dzēlīgi atjautāja Emma.

- Ak, tu esi briesmīga, vecomāt! - Pola smējās. - Tu ļoti labi zini, ka viņai ir virs. Itāliešu grāfs. Džanni.

- Ha! Ja viņš ir grāfs, tad es esmu Romas pāvests, -nievājoši atcirta Emma. - Manuprāt, viņš vairāk atgādina itāliešu viesmīli.

Viņa malkoja heresu. Emmas zaļās acis meta zibšņus pāri glāzes malai.

- Vecomāt! Viņš ir ļoti jauks. Pārāk jauks, lai spētu sadzīvot ar tanti Elizabeti.

-Tev taisnība! Viņš jau tā nodzīvojis ar Elizabeti ilgāk nekā visi pārējie vīri. Brīnos, ka viņa nav izdarījusi kārtējo vīra nomaiņu. Būtu tā kā laiks, vai ne?

Pola atkal iesmējās.

- Es nezinu. Tantes Elizabetes gājienus neviens nevar paredzēt. Varbūt šī laulība tomēr būs veiksmīgāka nekā iepriekšējā?

-Nekā visas citas iepriekšējās, - sausi piezīmēja Emma.

Pola šķita uzjautrināta.

-Tev taču pašai bijuši vairāki vīri, vecomāt.

- Tomēr ne tik daudzi kā Elizabetei, un es nešķīru savas laulības citu pakaļ citai. Turklāt, kļūstot vecāka, es nestājos laulībā ar aizvien jaunākiem vīriešiem, - uzsvēra Emma.

Viņa mīkstināja savu vārdu skarbumu, mazliet pasmiedamās.

- Nabaga Elizabete. Viņai ir tik ideālistiska attieksme pret mīlestību un laulību. Viņa joprojām ir tikpat romantiska kā sešpadsmit gadu vecumā. Es vēlētos, kaut viņa beidzot nokārtotu savu dzīvi.

- Un kļūtu pieaugusi, vecomāt. Lai būtu kā būdams, es ceru, ka tante Elizabete atvedīs sev līdzi Džanni un dvīņus. Emīlija pagājušajā nedēļā bija Bredfordas universālveikalā, droši vien viņa atbrauks jau šovakar.

- Jā, tā būs. Es vakar runāju ar viņu pa telefonu, un viņa...

Pieklauvējusi pie durvīm, viesistabā iesteidzās Hilda.

- Lenčs ir gatavs, kundze, - viņa paziņoja un lepni piebilda, ka virēja esot pagatavojusi visus Emmas mīļākos ēdienus.

Emma pasmaidīja.

- Mēs tūlīt pat iesim lejā.

Viņai patika saimniecības vadītāja, kura pie viņas bija nostrādājusi trīsdesmit gadus. Šajā laikā viņai nebija vajadzējis teikt Hildai nevienu skarbāku vārdu. Visa Hildas dzīve bija veltīta Penistounrojalas pārvaldīšanai, un viņa savus pienākumus veica klusi, prasmīgi, ar lepnumu un mīlestību.

- Ko tu iesāki teikt par Emīliju, vecomāt? - Pola vaicāja, kad saimniecības vadītāja bija aizgājusi.

- Ak jā, es vakar runāju ar viņu pa telefonu, un Emīlija teica, ka ieradīsies šodien uz pusdienām un varbūt atvedīs sev līdzi arī Aleksandru. Ja ne, viņš atbrauks mazliet vēlāk.

Hilda viņas sagaidīja pie ēdamistabas durvīm. Viņa tās atvēra, lai ielaistu Emmu un Polu, tad iegāja ēdamistabā arī pati.

- Virēja izvārījusi jūsu iecienīto zupu no svaigiem dārzeņiem, kundze, un izcepusi garšīgu buti.

Hilda aizsteidzās pie bufetes, lai sāktu viņas apkalpot, un piemetināja:

- Būs arī cepti kartupeļi. Zinu, ka jums jāievēro diēta un cepti ēdieni nav atļauti, bet no vienas reizes jau nekāds ļaunums necelsies, kundze.

Hilda runādama lēja zupu karaliskā Vorčcstras porcelāna šķīvjos.

- Ja nu tu tā saki, Hilda! - Emma smējās un piemiedza Polai ar aci.

No šīs negaidītās kustības meitene tā satrūkās, ka gandrīz nosvieda zemē glāzi ar ūdeni, kuru tobrīd turēja rokā.

Pēcpusdienā, kamēr Pola bija devusies izjādē pa tīreli, Emma sēdēja augšstāva viesistabā, kur viņa allaž mēdza strādāt, un pārskatījajuridiskos dokumentus, kurus viņas advokāti bija sagatavojuši jau pirms Emmas saslimšanas. Viņa rūpīgi tos izlasīja, tad piezvanīja uz Londonu Henrijam Rosi-teram.

Kā parasti, ātri tikusi galā ar pieklājīgajām ievadfrāzēm, Emma ķērās vērsim pie ragiem un mundri vaicāja:

- Henrij, cik tālu tu esi ticis ar mana personiskā īpašuma izpārdošanu?

- Visi dokumenti ir uz mana galda, Emma. Es tieši patlaban tos caurskatīju, - nokremšļojies atbildēja Henrijs Ro-siters.

Emmai piepeši šķita, ka Rositeram ir nogurusi, trīcoša balss. Mans senais draugs kļūst vecs, viņa skumīgi nodomāja. Ja Henrijs aizies pensijā, man viņa pietrūks. Emmai pašai ne uz mirkli neienāca prātā doma, ka arī viņai būtu laiks atpūsties. Viņa nomirs stāvus - vai sēžot pie sava rakstāmgalda.

- Jā, Emma. Viss ir pārdots un par ļoti labām cenām. Ārkārtīgi labām. Esam ieņēmuši tieši deviņus miljonus mārciņu. Nav slikti, vai ne?

- Lieliski, Henrij! Kur šobrīd atrodas nauda?

- Bankā, protams! Kur tad citur tā varētu būt, mana dārgā?

Henrija balsī jautās viegls izbīlis, pat aizvainojums, un Emma pasmaidīja.

- Es zinu, ka tā ir bankā, Henrij, bet kurā no maniem kontiem nauda noguldīta? - viņa pacietīgi vaicāja.

- Es noguldīju to tavā privāto darījumu kontā.

- Lūdzu, šodien pat pārved naudu manā tekošajā kontā, Henrij! Manā personiskajā tekošajā kontā.

Emma juta, ka šī prasība ir Rositeru apmulsinājusi. Dažas sekundes klausulē valdīja klusums, bija dzirdama tikai Henrija saraustītā elpa. Beidzot, atguvis balsi, viņš sacīja:

- Emma, tas ir muļķīgi! Neviens nenogulda deviņus miljonus mārciņu personiskajā tekošajā kontā. Tev tajā ir jau noguldīti divsimt tūkstoši mārciņu. Zinu, ka tev nepieciešami seši miljoni mārciņu, lai realizētu kādu personisku ieceri, bet atlikumam taču jāļauj strādāt tavā labā.

- Es negribu, lai tas strādātu manā labā, Henrij. Vēlos, lai šī nauda atrastos manā tekošajā kontā.

Viņa iesmējās un nespēja atturēties, nepaķircinājusi Henriju.

- Man kuru katru brīdi var ienākt prātā iet iepirkties, Henrij.

- Iepirkties! - viņš eksplodēja. - Liecies nu mierā, Emma! Pat tu nespēsi iztērēt šo naudu par ikdienišķiem pirkumiem! Tādas muļķības neesmu no tevis dzirdējis visā mūsu pazīšanās laikā.

Rositers bija pārskaities.

- Es noteikti varu iztērēt šo naudu iepērkoties, Henrij. Viss, protams, atkarīgs no tā, ko tieši es vēlos pirkt, - Emma dzēlīgi sacīja, nodomādama, ka Henrija brīnišķīgā humora izjūta vienmēr izplēnēja, tiklīdz bija runa par naudu. - Lūdzu, Henrij, nestrīdies ar mani! Atrēķini to, kas pienākas bankai par pārdošanas organizēšanu, kā arī nodokļus, bet pārējo noguldi manā personiskajā tekošajā kontā.

Henrijs raidīja Emmai izmisīgu nopūtu.

- Ļoti labi! Jādomā, ka tu zini, ko dari. Galu galā - tā ir tava nauda, Emma.

Sasodīts, tev tiešām ir taisnība, viņa nodomāja.

Pēc telefona sarunas Emma izstrādāja plānu, kā sasēdināt viesus pie ģimenes pusdienu galda, un sastādīja ieteicamo ēdienu karti, ko iedot Hildai. Tad, ieslēgusi juridiskos dokumentus portfelī, viņa devās uz guļamistabu atpūsties. Emma bija pilnīgi pārliecināta, ka šī būs ārkārtīgi grūta nedēļas nogale. Tomēr viņa nejuta satraukumu un nebija ļaunu priekšnojautu nomākta. Vēsi un savrupi, lai gan ar dabisku riebumu, Emma iedomājās par scēnām, kuras neapšaubāmi sekos ģimenes pusdienām sestdienas vakarā.

Scēnas Emmai allaž bija pretīgas, tām raksturīgais nežē-līgums un bezjēdzība viņu gan sadusmoja, gan aizvainoja, tāpēc Emma par katru cenu pūlējās no tamlīdzīgām situācijām izvairīties - īpaši, ja tās bija saistītas ar viņas bērniem. Par spīti tam, ko Emma bija centusies iegalvot Polai, viņa zināja, ka nevarēs dažu turpmāko dienu laikā iztikt bez domstarpībām. Emma rezignēti ar to samierinājās un jau iepriekš nocietināja sevi. Viņa nezināja, vai kādam no viņas bērniem, izņemot Dēziju, pietiks iekšēja spēka, lai pārdzīvotu negaidītu triecienu, ārēji paliekot mierīgiem un savaldīgiem. Ja izrādīsies, ka viņiem šādas spējas piemīt, Emma būs ļoti pārsteigta un vienlaikus iepriecināta, jo tas noteikti padarīs visu šo lietu

mazāk nepatīkamu. Nebija, protams, vajadzības apcerēt, kāda būs bērnu pirmā reakcija, izdzirdot tos jaunumus, kurus Emma viņiem grasījās pavēstīt.

Viņa savus bērnus pazina pietiekami labi, lai paredzētu, kā kurš izturēsies. Visi būs šokēti un saniknoti, tikai Dēzija gan ne. Emma apzinājās, ka gatavojas viņiem dot šausmīgu triecienu, kas pārvērtīs viņu dzīvi līdz nepazīšanai. Bet viņa nejuta nedz sirdsapziņas pārmetumus, nedz nožēlu, jo šis trieciens tiks dots ar zobenu, kuru viņi paši ielikuši mātei rokās un piespieduši pacelt, lai aizsargātos no savu bērnu muļķīgā savtīguma un mantrausības.

Emma nejutās arī vainīga par saviem neskaitāmajiem nākotnes plāniem. Viņā nebija ne mazākās līdzjūtības pret tiem, kas no la cietīs visvairāk. Dziļi sirdī Emma bija aprakusi izmisīgās skumjas, kuras palaikam sažņaudza viņas krūtis kā ar tērauda spīlēm. Tās bija skumjas, kuras radās no viņas aizvainojuma un vilšanās bērnos, no stindzinoši šausmīgās apjautas, ka pašas miesa un asinis bija vēsā mierā sazvērējušās pret Emmu. Viņajau sen vairs nesagaidīja, lai bērni viņu mīlētu, kā arī neilgojās, lai viņi atzītu par labu mātes paveikto, bet Emmai nekad nebija nācis prātā, ka bērni varētu viņu nodot. Uzzinājusi par dēlu organizēto sazvērestību, Emma sākumā bija satriekta, taču drīz vien šo pirmo reakciju nomainīja stindzinošas dusmas, un visbeidzot viņa juta vairs tikai aukstu nicinājumu. Emma drūmi pasmaidīja, iedomājoties par bērnu divkosību, kas bija tik slikti izplānota un apliecināja tādu prasmes un iztēles trūkumu, ka Emma par to dabūja zināt, kad sazvērestība bija vēl iedīglī.

Vismaz tik daudz cieņas jau nu viņi varēja mātei izrādīt un nevērpt intrigas pārāk klaji un neizveicīgi! Emma vienmēr bija spējusi novērtēt spēcīgu un viltīgu pretinieku, kaut reizēm tā, protams, bija apbrīna caur sakostiem zobiem. Viņu

satrieca, ka pašas bērni neprata pareizi spriest. Nctalantīguma dēļ viņi pieļāva liktenīgas kļūdas, piemēram, pietiekami nenovērtēja savu māti.

Emma sarauca pieri un centās pievērst domas tiem ģimenes locekļiem, kuri viņai bija mīļi, - Dēzijai, Polai un visiem pārējiem mazbērniem. Tas ļāva Emmai nomierināties, un viņa beidzot cieši iemiga.

Pēcpusdienas tēja bija seniedibināts Pcnistounrojalas rituāls. Emmai tas sagādāja prieku, bet, pat ja tā nebūtu, Hilda, vienalga, neļautu iztikt bez pēcpusdienas tējas dzeršanas.

“Tikai pār manu līķi, kundze!” viņa bija izsaukusies, kad Emma pirms vairākiem gadiem bija ieminējusies, ka varētu bez pēcpusdienas tējas arī iztikt.

Emma bija paraustījusi plecus un bezpalīdzīgi iesmēju-sics. Hilda bija šejieniete, kura atnāca strādāt uz Penistounro-jalu tūlīt pēc tam, kad Emma nopirka māju un lika to restaurēt, un viņu varēja vairāk uzskatīt par ģimenes locekli, nevis algotu kalpotāju. Hilda bija Emmai bezgalīgi uzticīga, un katram, kurš gribēja klausīties, viņa savu kundzi raksturoja šādiem vārdiem: “Laba, vienkārša sieviete, bez muļķīgām iedomām.” Tiesa, Hilda tūdaļ pat pasteidzās piemetināt, ka Emma esot “īsta lēdija, lai kāda arī būtu viņas izcelšanās. Vairāk lēdija nekā tās, kuras tādas ir dzimušas, to es jums varu teikt!” Par Emmu šajā apkaimē stāstīja leģendas - ne tikai viņas ietekmes un lielās bagātības dēļ, bet arī tāpēc, ka Emma klusi, bez liekas reklāmas, nesagaidot skaļus cildinājumus, visus šos gadus bija nodarbojusies ar labdarību. Turpretim Hilda katrā izdevīgā brīdī dziedāja savai kundzei slavas dziesmas, neaizmirstot piemetināt, ka viņas pašas dēls Pītcrs tikai ar Emmas palīdzību ir beidzis universitāti. Emma bija nodibinājusi vairākas stipendijas, lai Penistounas un Fērlijas talantīgākie jaunieši varētu izglītoties. “Un, kas attiecas uz viņas fondu,” Hilda tādās reizēs parasti turpināja, dziļdomīgi piemiegusi aeis un kaklu izstiepusi, “tas šobrīd izdod vairāk naudas, nekāes spēju jums nosaukt. Miljonus! Jā, miljonus. Emma Hārta nav nekāda sīkstule, tā tas ir. Ko nevarētu teikt par pārējiem mūsu apkaimes bagātajiem ļaudīm. Tic nenosliec trūkumcietējiem pat vara grasi.”

Kad Hilda nedziedāja slavas dziesmas Emmai, viņa noņēmās ar Polas tikumu cildināšanu. Hilda bija palīdzējusi meiteni uzaudzināt un mīlēja viņu tikpat kā pašas bērnu.

Un tā nu tieši pulksten četros pēcpusdienā viesistabā iepeldēja Hilda, nesot lielu sudraba paplāti ar ārkārtīgi smalki izstrādātiem Džordža stila sudraba tējas traukiem un tik smalkām porcelāna tasītēm, ka pret gaismu tās šķita caurspīdīgas. Viņai sekoja viena no abām jauniņajām kalponēm, kuras ieradās ik dienas, lai palīdzētu uzturēt māju kārtībā. Meitene nesa milzīgu paplāti ar uzkodām, kuras bija sarūpējusi virēja.

- Noliec paplāti pagaidām uz rakstāmgalda, Brcnda, -nokomandēja Hilda, - un tad pienes pie kamīna vienu no mazajiem galdiņiem!

Viņa pati nolika savu paplāti uz servējamā galdiņa un, no piepūles elsdama un pūzdama, lai atgūtu elpu, ar rokas mājienu norādīja, kur tieši Brendai jānovieto mazais galdiņš. Abas sievietes rūpīgi pienesa visu tējas dzeršanai nepieciešamo pie kamīna, un tad Brcnda aizgāja, atstājot Hildu visu vēlreiz uzmanīgi pārlūkojam. Saimniecības vadītāja kritiski nopētīja virējas roku darbu, un pēc mirkļa viņas tuklajā, sārtajā sejā lēnām parādījās apmierināts smaids. Tur bija plānas sviestmaižu šķēlītes, karsti plāccnīši ar sviestu, mājās gatavots zemeņu ievārījums, putukrējums, vafelēm līdzīgi sendviči ar gurķiem, tomātiem un kūpinātu desu, saldie cepumi un augļu kūka, kas rotāta ar mandelēm. Jā, tas bija viss, kas nepieciešams kārtīgai, vecmodīgai Jorkšīras tējas dzeršanai.

Hilda rūpīgi salocīja smalkās batista salvctītes un novietoja uz katra šķīvīša līdzās nelieliem, ar perlamutru rotātiem sudraba nazīšiem un dakšiņām, ielika vēl dažas pagales kamīnā, uzbužināja sofas spilvenus un pārlaida skatienu telpai. Pārliecinājusies, ka viss ir tieši tādā kārtībā, kā viņa to vēlas redzēt, Hilda pieklauvēja pie Emmas guļamistabas durvīm.

- Vai esat nomodā, kundze?

- Jā, Hilda. Nāc vien iekšā! - Emma pasauca.

Hilda atvēra durvis un pabāza spraugā galvu.

- Tēja ir gatava! - viņa smaidīdama paziņoja. - Un Po-las jaunkundze ir atgriezusies no izjādes. Viņa lūdza jums pateikt, ka būs šeit pēc dažām minūtēm. Polas jaunkundzei jānovelk jājamtērps.

- Paldies, Hilda! Arī es tūlīt iešu.

- Pazvaniet, ja jums kas vajadzīgs, kundze, - Hilda vēl piebilda un tad devās lejā uz virtuvi, lai pati iedzertu tēju un paslavētu virēju.

īsu brīdi vēlāk atnāca Pola un, elpu aizturējusi, apstājās uz sliekšņa. Viesistabas skaistums bija viņu negaidīti aizkustinājis. Tur valdīja tāds klusums un miers, it kā šī telpa pastāvētu ārpus laika. Vienīgā skaņa bija uguns sprakšķēšana milzīgajā kamīnā. Pa augstajiem sikrūšu logiem kā zeltainu puteklīšu mirga spraucās iekšā saules stari. Tie lika iemirdzēties mēbeļu pulējumam un padarīja sulīgāku gleznu krāsziedu. Agro pavasara ziedu smaržu piesātinātais gaiss smagnēji virmoja ap Polu, it kā ietinot viņu reibinošā šķidrautā. Šai vecajai, lielajai telpai piemita kaut kas smeldzīgs. Polā pamodās atmiņas - tik tikko tveramas un nostalģiskas. Viņa klusiem soļiem šķērsoja viesistabu, baidīdamās ar straujām kustībām iztraucēt šīs telpas mieru. Pat apģērba čaukstoņa traucētu šeit valdošo klusumu. Pola atlaidās uz sofas un ļāva skatienam maldīties pa viesistabu. Šeit varēja viegli aizmirst ārpasauli,

kas pilna nelietību, sāpju un izmisuma. Pola ļāvās atmiņu plūdumam, atceroties senatnīgajā mājā pavadīto bērnību - laimīgos brīžus, kuri te bija aizvadīti kopā ar tēvu un māti, brālēniem un māsīcu, daudzajiem draugiem. Un ar vecomāli. Viņa vienmēr bija līdzās, lai noslaucītu Polai asaras, pasmietos par viņas bērnišķīgajām nerātnībām, apbrīnotu mazmeitas pirmos panākumus - lai rātu, lutinātu un mīlētu viņu. Vecmāmiņa bija izveidojusi no Polas to, kas viņa bija tagad. Tā bija vecmāmiņa, kura pateica Polai, cik viņa ir skaista, gudra un neatkārtojama. Tu esi vienīgā, viņa bija teikusi. Vecmāmiņa bija devusi Polai iekšējas drošības sajūtu, pašpārliecinātību un spēku, viņa bija mācījusi meitenei bez bailēm raudzīties patiesībai acīs, stāties pretim grūtībām ar drosmīgu sirdi...

Emma ienāca tik klusiem soļiem, ka Pola tos nesadzirdēja. Arī Emma apstājās, lai mirkli ļautos apbrīnai, taču viņas uzmanība bija vērsta vienīgi uz mazmeitu. Cik viņa ir jauka, domāja Emma, gluži kā tēls no kādas senas gleznas, tāls un ilgu pilns - kā meitene ar vienradzi.

- Tu jau esi šeit, mana mīļā! - iesaucās Emma. - Pēc izjādes tu izskaties tik daiļa un svaiga.

Pola satrūkās un strauji pacēla galvu.

- Ak, vccomāt, kā tu mani nobiedēji! Domās es biju jūdzēm tālu prom no šejienes.

Apsēdusies iepretim Polai, Emma pievērsās paplātei ar uzkodām.

- Ak kungs, paskaties uz visu šo ēdamo! Hilda nudien ir pārspīlējusi, - viņa nomurmināja, ar mīļu pārmetumu purinādama galvu. - Mēs taču nedrīkstam to visu ēst! Pēc dažām stundām būs pusdienas.

Pola smējās.

- Kas par to? Viņa laikam domā, ka tevi vajadzētu drusku uzbarot. Tu taču zini, cik ļoti Hildai rūp tava veselība.

Bet šis tējas galds patiešām ir izšķērdīgs - ar kaut ko tādu mani mieloja bērnistabā, kad es vēl biju maza.

- Es nemaz neesmu izsalkusi, - klusu sacīja Emma, - bet viņa būs ļoti apvainota, ja mēs neko neēdīsim.

-Neraizējies, es toties esmu izsalkusi kā vilks, - atsaucās Pola un paņēma sendviču. - Tīrelī bija auksts, un es aizjāju jūdzēm tālu, tā ka nu par apetīti nevaru sūdzēties.

Emmas atzinīgā skatiena pavadīta, Pola nokoda prāvu sendviča kumosu.

- Priecājos tevi kaut vienreiz redzēt kārtīgi ēdam. Tu mūždien tikai niekojies ar ēdienu, tāpēc nav brīnums, ka esi tik vāja...

Uz Emmas rakstāmgalda iezvanījās telefons. Pola pielēca kājās.

- Sēdi vien, mīļā, es pati pieiešu, - Pola teica. - Tas droši vien ir kāds no ģimenes.

Pola pacēla telefona klausuli.

-Jā, Hilda, es runāšu. Hallo! Te Pola. Vai tu vēlies runāt ar vecmāmiņu?

Mazliet paklausījusies, viņa piebilda:

- Labi. Jā. Jauki. Uz redzēšanos!

Pola atkal apsēdās uz sofas.

- Tā bija tante Elizabete. Viņa ieradīsies rīt no rīta un atvedīs sev līdzi dvīņus... un savu vīru!

- Tātad nu mums tas ir zināms, - īsi iesmiedamās, piezīmēja Emma.

Atkal iezvanījās telefons.

-Ak Dievs, es ceru, ka viņi visi tagad nezvanīs, lai pateiktu, kad ieradīsies. Tas aizņems visu atlikušo dienas daļu, -nepacietīgi iesaucās Emma.

Pola steigšus šķērsoja viesistabu, lai pārņemtu telefona

sarunu no Hildas, kura, kā parasti, jau bija pacēlusi apakšstāva telefona klausuli.

- Emīlija! Kā tev klājas? - viņa mundri vaicāja, jo zvanītāja bija Polas māsīca, ar kuru viņu saistīja cieša draudzība. - Jā, protams, vari. Viņa ir tepat.

Pola nolika klausuli uz rakstāmgalda un pamāja Emmai, aicinādama viņu pie telefona.

- Tā ir Emīlija, vecomāt. Viņa grib ar tevi runāt.

- Pazīstot Emīliju, jāsecina, ka saruna būs diezgan gara, - ar smaidu sacīja Emma un, iedama pie telefona, nesa līdzi savu tējas tasi.

Apsēdusies Emma paņēma klausuli un priecīgi sacīja:

- Sveika, mīļā! Kā tev...

- Man klājas labi, vecmāmiņ, - Emīlija viņu pārtrauca, no pārmērīgas steigas gluži aizelsusies. - Es nevaru gari runāt! Man briesmīgi jāstcidzas! Es tikai gribēju pateikt, ka šopēcpusdicn no Londonas ieradīsies Sāra. Es sagaidīšu viņu ap pusseptiņiem lidostā, tā ka mēs noteikti būsim klāt uz pusdienām. Ak, un Aleksandrs lika tev pateikt, ka varbūt aizkavēsies:"Tēvocis Kits niknojas par jaunajām mašīnām. Viņš liek Aleksandram vēlreiz izdarīt visus aprēķinus. Aleksandrs ir galīgi pārskaities! Lai nu kā, bet viņš domā, ka varētu ierasties Penistounā ap astoņiem, ja vien tas nav par vēlu. Džona-tans brauc no Londonas uz Līdsu ar vilcienu, bet viņš sacīja, ka nav vajadzības sūtīt viņam pretim Smizersu. Viņš braukšot ar taksometru.

Visas šīs ziņas Emīlijai raksturīgajā stilā lika izšautas kā no ložmetēja, bet Emma pie mazmeitas runasveida jau sen bija pieradusi. Viņa ērti iekārtojās krēslā, malkoja tēju un, acīm laiku pa laikam draiski iemirdzoties, uzmanīgi klausījās. Emīlija dzīvoja nemitīgā laika trūkumā, viņa šķita vairāk aizņemta par pašu Emmu, kurai ienāca prātā, ka viņas

gaisīga un valodīga mazmeita runā vienviemgos izsaukuma teikumos.

-Cilvēkam, kurš ļoti steidzas, šī ir jau pārāk gara saruna, mīļā Emīlija, - Emma mazliet pazobojās.

- Vccomāt! Neesi sīkumaina! Es neesmu vainīga, ja visi tavi dumjie mazbērni tieši man uzdevuši tev kaut ko pavēstīt. Ak! Vēl kas! Filips mēģinās braukt kopā ar mani, ja ne, viņš pievienosies Aleksandram. Vecomāt, mīļā...

Emīlijai aizrāvās balss, bet, kad viņa atkal ierunājās, tā skanēja negaidīti maigi un lūdzoši.

- Vai varu tev ko palūgt?

- Protams, mīļā, - atbildēja Emma, apspiezdama uzjautrinātu, taču mīlestības pilnu smaidu.

Viņa pārāk labi pazina šo Emīlijas pieglaimīgo toni, kuru mazmeita piešķīra savai balsij, kad gribēja kaut ko dabūt.

-Vai nevaru aizņemties vienu no tavām vakarkleitām ? Kad pagājušonedēļ ierados Bredfordā, paņēmu līdzi tikai dažus apģērba gabalus, jo nezināju, ka paredzētas lielas ģimenes svinības. Man nav nekā, ko uzvilkt! Aplūkoju šodien visu, kas dabūjams tepat universālveikalā, bet tērpi izskatījās tik vecmodīgi! Un man vienkārši nav laika aizbraukt līdz Līdsas veikalam.

Emma iesmējās.

-Ja kleitas universālveikalā tev šķita vecmodīgas, nezinu, ko tu ceri atrast manā garderobē, mīļā, - viņa teica, brīnīdamās, kas gan glītai, divdesmit vienu gadu vecai, dinamiskai blondīnei varētu likties iekārojams vecmāmiņas tērpu kolekcijā.

-To sarkano šifona kleitu! Nu to - no Parīzes! Tā man der. Tāpat kā sarkanās zīda kurpītes.

Emīlija satraukumā atkal bēra vārdus kā pupas.

- Es zināju, ka tev nekas nebūs pretim, ja es to uzlaikošu, tā ka es to ari izdarīju, kad pēdējo reizi pavadīju nedēļas nogali Penistounā. Es tajā izskatos lieliski, vecomāt. Lūdzu, vai drīkstu to aizņemties? Es būšu uzmanīga.

- Biju šo kleitu jau aizmirsusi, Emīlija. Protams, tu vari to uzvilkt, ja vēlies. Es vispār nesaprotu, kāpēc to nopirku. Ja tev tā tik ļoti patīk, vari to paturēt pavisam, - Emma atvēlēja.

Emīlija no priecīgā pārsteiguma aizturēja elpu, bet pēc īsa klusuma brīža sacīja:

- Ak, vecomāt, mīļā, es to nedrīkstu darīt! Vai tu šo kleitu patiešām negribi?

Emma pasmaidīja.

- Nudien negribu, Emīlija! Man tā ir par daudz uzkrītoša. Tev šis tērps piestāvēs daudz labāk.

-Ak, vecomāt! Jēziņ! Ak, paldies, mīļā! Tu esi eņģelis. Vecomāt?

- Jā, Emīlija? Kas tad vēl?

- Vai tā nebūs pārāk liela nekaunība, ja lūgšu, lai tu man aizdod savus vecos briljantu auskarus. Pie tās kleitas nepieciešams... nu... tur kaut kas ir nepieciešams, vai ne? -Emīlija aizrautīgi izsaucās. - Pie tās piederas labas rotaslietas, vai tev tā nešķiet?

Emma skaļi iesmējās.

- Tu nu gan esi jokaina, Emīlija! Nezinu, ko tu domā, runādama par veciem briljantu auskariem. Vai man pieder kaut kas tamlīdzīgs?

-Jā! Tās lāsītes. Gluži kā asaras. Tu tos nekad nenēsā! Varbūt esi tos aizmirsusi? - cerīgi piebilda Emīlija.

- Ak tie! Jā. Tu vari tos nēsāt un arī visu pārējo, ko vēlies. Starp citu, kā sokas darbs Brcdfordas universālveikalā?

- Paldies, vecomāt, es domāju - par auskariem. Un ari

veikalā viss ir kārtībā. Kad tiksimies, pastāstīšu tev, ko esmu šeit pārkārtojusi, lai veikals neizskatītos tik snaudulīgi garlaicīgs.

- Nu, nākamnedēļ tu jau būsi Līdsā, tavi darba tempi man patīk, - piezīmēja Emma. - Bet par tām pārmaiņām veikala darbā parunāsim šovakar pat. Tam, ka zēni nokavēsies, nav nekādas nozīmes. Piektdienās Hilda mums vienmēr vakariņās pasniedz aukstas uzkodas.

Pēc šī paskaidrojuma viņa vēl piebilda:

- Nupat zvanīja tava māte. Viņa atbrauks rīt - kopā ar...

- Vecomāt! Sasodīts! Es aizmirsu! - Emīlija neļāva Emmai pabeigt. - Gribēju tevi brīdināt par kaut ko šausmīgu. Mammai bija nikna ķilda ar dvīņiem! Kaut kas par to statueti, kuru viņi tev darinājuši. Dvīņi grib statueti tev aizvest, bet mamma apgalvo, ka tā esot vienkārši pretīga un neietilpšot automobilī. Un nebūtu jau arī brīnums - ņemot vērā tos bagāžas kalnus, kurus viņa ved sev līdzi. Lai nu kā, bet ķīviņš bija pamatīgs. Dvīņi ir apvainojušies un grib pāriet uz dzīvi pie tevis! Es nodomāju, ka tev der zināt, kas sagaidāms! -Viņa dramatiski nopūtās. - Ir nu gan ģimenīte!

- Paldies, ka brīdināji mani, - domīgi atteica Emma. - Bet patlaban mums par to nav jāsatraucas. Esmu pārliecināta, ka līdz Elizabetes atbraukšanas brīdim dvīņi būs jau nomierinājušies. Kādu laiku jau viņi var pie manis padzīvot, ja vēlas. Vai tas ir viss, Emīlija?

-Jā. Sasodīts! Man jāskrien, vecomāt! Esmu nokavējusies. Uz redzēšanos šovakar!

- Uz redzēšanos...

Emma vēl brīdi paturēja rokā klausuli, tad sāka smieties. Emīlija bija nolikusi klausuli, nesagaidot vecmāmiņas atvadu vārdus. Emma atslīga krēslā un joprojām smējās, galvu grozīdama.

- Mani nemaz nepārsteidz tas, ka veikalu pārvaldnieki, ieraugot Emīliju, sāk trīcēt. Viņa ir īsts virpuļviesulis.

Pola uzsmaidīja Emmai un piekrītoši nolieca galvu.

- Es zinu. Bet savu darbu viņa veic ļoti labi, vccomāt. Tev vajadzētu padomāt, vai nebūtu vērts nosūtīt Emīliju uz Parīzi. Tur viņa būtu uzdevuma augstumos.

Emma pārsteigta sarauca uzacis.

- Bet Emīlija neprot franču valodu, - viņa teica. - Citādi par to varētu gan padomāt.

- Viņa prot, vecomāt! Emīlija ņēma privātstundas, -paskaidroja Pola, piesardzīgi attīstīdama savu domu. - Viņai tas ļoti patiktu, un varbūt tā būtu atbilde uz jautājumu, kā uzlabot Parīzes universālveikala darbu.

- Nu tad es par to padomāšu, - atbildēja Emma, iepriecināta par dzirdēto.

Emīlija bija centīga darbā, to viņa zināja. Varbūt tas patiešām bija labs atrisinājums. Emīlija, tāpat kā citi Emmas mazbērni, kuri bija sasnieguši tam atbilstošu vecumu, strādāja Hārtu uzņēmumos. Emīlija bija pierādījusi, ka var būt čakla un neatlaidīga. Emma nosprieda, ka pārdomās šo lietu vēlāk, jo tobrīd bija jānodarbojas ar steidzamākiem jautājumiem.

- Esmu izdomājusi, kādā kārtībā tiks sēdināti viesi pie pusdienu galda, - Emma iesāka un ielēja sev vēl vienu tasi tējas.

Pola ieinteresēta pavērās vecmāmiņā.

- Jā, tu man teici, ka gribi to izplānot.

Pola gaidīja, lai Emma paskaidro tuvāk. Viņa nokremšļojās un teica:

- Manuprāt, esmu atradusi katram atbilstošu vietu. Mēģināju pēc iespējas šķirt tos, kuri labi nesaprotas, lai gan, kā jau teicu, esmu pārliecināta, ka visi uzvedīsies nevainojami.

Emma iebāza roku kabatā un satvēra papīra lapiņu. Viņa joprojām vilcinājās to izvilkt un parādīt Polai.

- Es ceru, ka tā būs, vecomāt! Viņu būs vesels bars, un tu pali zini, cik neciešams var būt dažs labs no viņiem. Situācija kļūtu nevadāma, vai ne?

Un Pola sardoniski iesmējās.

- Jā, nudien, - atbildēja Emma.

Viņa atlaidās pret sofas atzveltni un cieši, vaicājoši raudzījās Polā.

- Droši vien viņi bija pārliecināti, ka es teju, teju izlaidīšu garu. Kā tev šķiet?

Negaidītais jautājums pārsteidza Polu.

- Es nezinu... - viņa domīgi iesāka. - Varbūt...

Pola vilcinājās ar atbildi, bet tad dusmas uz tantēm un tēvočiem guva virsroku.

- Ak, viņi visi ir tādas dēles, vecomāt! - viņa nikni iesaucās. - Nesaprotu, kāpēc tu ar viņiem auklējies! Piedod! Es zinu, ka tie ir tavi bērni, bet katru reizi, kad es par viņiem iedomājos, man asinis sakāpj galvā.

- Tev nav man jāatvainojas, mīļā. Es pati viņus pārāk labi pazīstu.

Emma skaudri pasmaidīja.

-Es nemēģinu sev iestāstīt, ka viņi te ieradīsies tāpēc, ka būtu nobažījušies par manu veselību. Mans ielūgums tika pieņemts aiz ziņkārības. Maitu lijas salidos paskatīties, vai ilgi vēl jāgaida uz laupījumu. Bet es vēl neesmu mirusi un neesmu arī ieplānojusi to darīt tuvākajā laikā, - viņa sacīja, un nobeigumā Emmas balsij bija triumfa pieskaņa.

Pola strauji noliecās uz priekšu un nenolaida no vecmāmiņas acis.

- Tad kāpēc tu esi viņus ielūgusi, vecomāt, ja tik labi zini, ko no viņiem var sagaidīt? - viņa vaicāja, tīši uzsverot katru vārdu.

Emma noslēpumaini pasmaidīja, un viņas skatiens kļuva dzestrs.

- Es vēl pēdējo reizi gribēju redzēt viņus visus kopā.

- Tā nerunā, vecomāt! Tu jau jūties labāk, un šoreiz mēs gādāsim, lai tu galīgi atveseļojies, iekams atkal ķeries pie darba. Pie velna ar universālveikaliem un darījumiem! -Pola kaismīgi izsaucās.

- Ar “pēdējo reizi” es domāju to, ka viņi vairs netiks aicināti Šurp uz tamlīdzīgām nedēļas nogales viesībām, - Emma paskaidroja. - Man jānokārto kāds neliels ģimenes darījums, un, tā kā tas attiecas uz viņiem, tad visiem jābūt klāt. Visiem. Kopā.

Emma apņēmīgi saknieba lūpas, bet viņas acis tumši iespīdējās.

Pola izskatījās noraizējusies.

-Tev man jāapsola, ka neļausies, lai viņi tevi uztrauc, -viņa teica, pamanījusi Emmas kareivīgo sejas izteiksmi. - Vai tiešām tev vajadzēja ziedot šo nedēļas nogali ģimenes darījumiem? Ar to droši vien varēja pagaidīt.

Pola juta, ka sāk dusmoties.

- Ak, nav jau nekas pārāk būtisks, - atbildēja Emma, nevērīgi paraustījusi plecus. - Tikai daži sīkumi, kas attiecas uz pilnvaroto fondu. Tas neaizņems daudz laika, un es, gluži dabiski, neļaušu viņiem mani uztraukt. - Pār viņas seju pārslīdēja tāds kā pussmaids. - Patiesību sakot, es šo bridi gaidu ar ilgošanos.

- Es par sevi gan to nevaru teikt, - atsaucās Pola. - Vai drīkstu palūkoties, kā tu esi iecerējusi mūs sasēdināt?

- Protams, mīlā!

Emma mazliet mainīja pozu un iebāza roku kabatā. Viņa sataustīja papīra lapu, mirkli vilcinājās, tad, dziļi ievilkusi elpu, izvilka to no kabatas.

- Lūdzu, te būs!

Emma pasniedza lapiņu Polai un, elpu aizturējusi, gaidīja.

Polas acis ātri pārskrēja viesu sarakstam. Vecmāmiņa viņu cieši vēroja. Polas acis pie kāda vārda apstājās. Plaši iepletās. Slīdēja tālāk. Atgriezās atkal tajā pašā vietā. Pēc Polas sejas bija nojaušams, ka viņa netic tam, ko pati redz.

- Kāpēc, vecomāt? Kāpēc?

Dusmās meitenes balss skanēja asi. Papīra lapiņa tika nomesta uz grīdas. Emma klusēja, gaidīdama, kad norims pirmais pārsteigums un Pola nomierināsies.

- Kāpēc? - Pola strikti noprasīja un pielēca kājās ar nobālušu seju un trīcošām lūpām. - Tev nav tiesību rītvakar ielūgt pie mums Dzimu Fērliju. Viņš nepieder pie ģimenes. Es negribu, lai viņš te būtu! Es nepieļaušu, ka viņš te būtu! Nē! Nē! Kā tu varēji tā rīkoties, vecomāt!

Viņa pieskrēja pie loga, un Emma redzēja, ka Pola cīnās, lai savaldītos. Viņas kalsnie pleci noliecās uz priekšu, piere bija piespiesta pie loga stikla, lāpstiņas asi iezīmējās z^m zīda tērpa. Emmas sirds sāpēja aiz mīlestības un žēluma pret Polu.

- Nāc šurp un apsēdies! Es gribu ar tevi aprunāties, mīļumiņ, - Emma maigi sacīja.

Pola strauji apsviedās, viņas satumsušās acis nu bija jūras zilumā.

-Es negribu ar tevi runāt, vecomāt. Vismaz ne par Dzimu Fērliju!

Pola stāvēja, izaicinošā pozā atspiedusies pret palodzi, pārmetumu un dusmu pilna. Viņa trīcēja un satraukumā žņaudzīja plaukstas. Kā gan viņas vecmāmiņa varējabūt tik neapdomīga! Tas bija negodīgi un nežēlīgi - aicināt Džimu Fērliju uz ģimenes pusdienām. Polai līdz šim bija licies, ka vecmāmiņai šādas īpašības nepiemīt. Viņa uzgrieza Emmai muguru un atkal piespieda pieri pie stikla, vērdamās ārā pa logu uz zaļajām koku galotnēm, tomēr nekā neredzēdama. Pola pēdējās apvaldīt acīs saskrējušās asaras.

Emmai viņa piepeši šķita ārkārtīgi jauna, neaizsargāta un viegli ievainojama. Šī meitene ir viens no nedaudzajiem dārgumiem, kas man pieder, Emma nodomāja, un sirds viņai aiz mīlestības sažņaudzās. Es viņu mīlu stiprāk par visiem citiem mazbērniem. Mans grūtais, skarbais mūžs nav velti nodzīvots, Liktenis man dāvājis šo meiteni. Šo stipro, drosmīgo, uzticamo meiteni, kura spējusi ziedot savu laimi manām vēlmēm.

- Nāc šurp, mīļā! Man tev kaut kas jāpastāsta.

Pola dziļā neizpratnē raudzījās uz Emmu - kā cilvēks, kurš tikko pārdzīvojis šoku. Negribīgi viņa piegāja pie kamīna, kustēdamās kā mēnessērdzīga. Polas bālajā sejā nebija nekādas izteiksmes, tikai acis mirdzēja kā divi cieti, auksti la-zurīta gabaliņi. Viņa stīvi apsēdās uz sofas, turēdamās pārlieku taisni. Polā bija kaut kas tik nepiekāpīgs un saspringts, ka Emma satrūkās. Viņa saprata, ka steidzīgi viss jāpaskaidro, lai mazmeita uz visiem laikiem atbrīvotos no šī drausmīgā izskata. Emma nebija iedrošinājusies Polai pateikt, ka ielūgusi Dzimu Fērliju uz pusdienām, tāpēc izvēlējās šādu aplinkus ceļu, lai meitenei to pavēstītu. Bet nu viņai bija jārunā. Jāizskaidro. Jāizbeidz meitenes mokas.

- Es ielūdzu Dzimu Fērliju uz pusdienām tāpēc, ka viņš ir netieši saistīts ar ģimenes darījumiem, par kuriem es tev minēju jau iepriekš.

Emma uz mirkli apklusa, ievilka elpu un tad turpināja stingrākā, vairāk pārliecinošā balsī, cieši raudzīdamās uz Polu.

- Bet tas nav vienīgais iemesls. Ielūdzu viņu arī tevis dēļ. Un varu piebilst, ka viņš ļoti priecājās par šo ielūgumu.

Pola bija no pārsteiguma kā sastingusi. Tumšs pietvīkums pārklāja viņas seju un kaklu, lūpas atkal notrīcēja.

-Es nesaprotu... ielūdzi viņu manis dēļ... - Pola neticīgi sacīja.

Viņa bija galīgi apmulsusi un ar nepacietīgu žestu atbīdīja no sejas matu šķipsnu.

- Ko tu ar to gribi teikt, vecomāt? Tu taču vienmēr esi ienīdusi Fērlijus. Es nesaprotu.

Pola apjukumā purināja galvu. Emma piecēlās no savas vietas un apsēdās mazmeitai blakus uz sofas. Viņa saņēma savā mazajā, spēcīgajā plaukstā Polas šauro delnu ar slaidajiem pirkstiem. Emma raudzījās meitenes satumsušajās, sāpju pilnajās acīs, un sirds viņai sažņaudzās. Viņa pieskārās Polas nobālušajai, saspringtajai sejai un maigi to noglāstīja. Tad Emma aizsmakušā balsī nočukstēja:

- Pola, es esmu veca sieviete. Skarba, veca sieva, kurai katrs solis pretim panākumiem bijis jāizcīna. Esmu stipra, jā, bet arī nogurusi. Iespējams, ka esmu bijusi arī asa un netaisna. Bet, cīnoties ar dzīvi, cīnoties par izdzīvošanu, esmu kļuvusi arī gudrāka. Un tad es sāku prātot, kāpēc vecas, nocietinājušās sievietes muļķīgajam lepnumam jākļūst par šķērsli tā cilvēka laimei, kurš man šajā pasaulē ir vismīļākais. Es piepeši aptvēru, cik savtīgi un muļķīgi esmu rīkojusies, ļaujot, lai sešdesmit gadus veci notikumi ietekmē manus šodienas spriedumus.

- Es joprojām nesaprotu, - nomurmināja Pola.

-Mēģinu tev paskaidrot, lūk, ko-man vairs nav iebildumu, ka tu satiecies ar Džimu Fērliju. Man ar viņu vakar bija gara saruna, no kuras nopratu, ka Džima jūtas pret tevi nav mainījušās, kā arī to, ka viņa nolūki attiecībā pret tevi vienmēr bijuši nopietni. Es viņam savukārt pateicu - ja viņš lūgs tavu roku, saņems ne vien manu atļauju jūsu laulībām, bet arī svētību. Es no visas sirds svētīju jūs abus.

Pola bija zaudējusi valodu. Viņas prāts liedzās aptveri vecmāmiņas vārdus. Mēnešiem ilgi meitene bija cīnījusies ar sevi, pūlēdamās nedomāt par Džimu. Pola bija samierinājusies ar domu, ka viņiem nav nākotnes. Viņa bija bijusi nesaudzīga pret sevi un nežēlīgi atvairījusi visas maigās jūtas, centusies visu savu enerģiju ielikt darbā, lai pārmāktu bēdas. Caur asarām Pola redzēja vecmāmiņas seju - seju, kuru viņa bija mīlējusi un kurai uzticējusies visu savu mūžu. Emma priecīgi smaidīja un nogaidoši vērās mazmeitā ar gudrām, saprotošām un mīlestības pilnām acīm. Asaras klusi ritēja pār Polas vaigiem, un viņa papurināja galvu.

- Es nespēju noticēt, ka tu esi mainījusi savas domas, -meitene teica, un balss viņai aizrāvās.

- Es tomēr esmu to darījusi.

Šis vienkāršais, ar stingru pārliecību izrunātais teikums beidzot sasniedza Polas apziņu un sirdi. Viņa sāka šņukstēt, un viss meitenes augums trīcēja, ļaujot vaļu mēnešiem ilgi aizturētajām jūtām. Pola noliecās uz priekšu un neko neredzošām acīm taustījās pēc Emmas, kas apskāva mazmeitu un auklēja viņu kā mazu bērnu, glāstot viņas matus un čukstot ausī mīļus vārdus, - tā vecmāmiņa bija bērnībā mierinājusi Polu.

- Ir jau labi. Kuš, kuš, mīļumiņ! Viss kārtībā. Apsolu tev, ka viss ir kārtībā.

Pamazām elsas norima, un Pola uzlūkoja Emmu ar vāru smaidu trīcošajās lūpās. Emma ar plaukstu noslaucīja Polai asaras, cieši paskatījās uz viņu un sacīja:

- Nekad savā atlikušajā mūžā es vairs nevēlos tevi redzēt nelaimīgu. Es jau esmu bijusi nelaimīga par mums abām.

- Nezinu, ko lai tev saku. Man trūkst vārdu. Nespēju tam noticēt, - Pola klusi atbildēja.

Džims. Dzims!

Emma pamāja.

- Es zinu, kā tu jūties, - Emma teica, un viņas nogurušās acis iemirdzējās. - Bet tagad izdari man pakalpojumu. Ej un piezvani Džimam! Viņš joprojām ir avīzes redakcijā. Patiesību sakot, viņš tur ir tāpēc, ka gaida tavu zvanu. Ielūdz viņu šovakar uz pusdienām, ja vēlies. Vēl labāk būtu, ja tu aizbrauktu uz Līdsu un jūs varētu paēst pusdienas divatā. Emīlija un Sāra man piebiedrosies, un ap vakariņu laiku doši vien būs klāt arī Aleksandrs un pārējie.

Emma iesmējās, un viņas acīs sprēgāja draiskas uguntiņas.

- Man taču bez tevis ir vēl arī citi mazbērni.

Pola apkampa un noskūpstīja Emmu. Neteikdama vairs ne vārda, meitene izsteidzās no istabas.

Aizlaidās ar vēja spārniem pie savas mīlestības, nodomāja Emma. Viņa vēl brīdi palika sēžam uz sofas, nogrimusi domās par Polu, Dzimu un daudz ko citu. Tad piepeši Emma strauji piecēlās un piegāja pie loga, pa ceļam izstaipīdama notirpušos locekļus, nogludinādama tērpa krokas un pieglauzdama savus sudrabainos matus. Viņa atvēra logu un paskatījās ārā.

Lejā vakara dzestrajā gaisā mirdzēja koku lapotne, un viss šķita tumši zaļš un rāms. Nepakustējās ne zāles stiebriņš, ne lapiņa, nedzirdēja putnu balsis. Viņa redzēja, ka dzeltenās narcises pēc saules rieta zaudējušas savu košo krāsu un izskatās gandrīz baltas, bet dekoratīvi apcirptie krūmi kļūst nicini. Emma ilgi stāvēja, vērodama, kā pār apkārtni sabiezē krēsla, bet dzidrā ziemeļu gaisma atkāpjas aiz zemajiem pauguriem pie horizonta. Pār dārzu nolaidās migla un ietina visu blāvi vizuļojošā opālkrāsas šķidrautā. Drīz vien vairs nevarēja izšķirt nedz kokus, nedz krūmus, nedz akmens plātņu terasi.

Emma nodrebēja un aizvēra logu, atgriezdamās vicsis-

tabas mājīgajā siltumā. Joprojām mazliet trīcēdama no drēgnā vakara gaisa, viņa piegāja pie kamīna, paņēma biguli un enerģiski sabikstīja jau degošās pagales, tad piemeta klāt vēl jaunas - Emmai patika, ja kamīnā rūkdama dega liela uguns.

Viņa apsēdās līdzās kamīnam un raudzījās liesmās pārliecināta un mierīga. Gaidot ierodamies pārējos mazbērnus, Emma ļāvās atmiņām par sen pagājušo jaunību. Viņa domāja par Fērlijicm. Tie visi jau bija zem zemes, palicis bija tikai Džeimss Arturs Fērlijs - savas dzimtas pēdējā atvase.

- Kādēļ gan viņam un Polai būtu jācieš par sen aizgājušo paaudžu kļūdām? - Emma pati sev skaļi vaicāja.

Un tad viņa nodomāja: esmu rīkojusies pareizi. Tā ir mana dāvana Polai. Viņiem abiem.

Ārā jau bija krietni satumsis, un kamīna liesmas meta uz telpas sienām spokainu atblāzmu, bet uz griestiem vibrēja savāda ēnu rotaļa. Pustumšajā viesistabā Emma saskatīja daudzas pazīstamas sejas. Savus draugus. Savus ienaidniekus. Tie visi bija sen miruši. Spoki... tikai spoki, kuri vairs nevarēja skart nedz viņu, nedz viņas tuviniekus.

Dzīve ir kā aplis, Emma prātoja. Mana dzīve iesākās ar Fērlijicm un ar viņiem arī nobeigsies. Divi punkti nu bija savienojušies, lai izveidotu noslēgtu apli.

Otra daļa Bezdibenis 1904-1905

Garš ir tas ceļš un grūts, kurš ved ara no elles uz gaismu.

Džons Miltons. “Zaudētā paradīze”

Piektā nodaļa

- Mamm... mamm... Vai tu esi nomodā? - Emma no sliekšņa klusiņām pasauca.

Atbildes nebija.

Viņa nedroši mīņājās pie durvīm, pūlēdamās uztvert kaut niecīgāko skaņu, bet telpa bija klusa kā kaps. Emma nervozi savilka ciešāk ap kalsnajiem pleciem noplukušo šalli. Agrīnā rīta dzestrumā viņa plānajā naktskreklā trīcēja. Pelēcīgajā pustumsā meitenes bālā seja spokaini vizēja.

- Mamm! Mamm! - Emma drudžaini čukstēja un lavījās dziļāk istabā.

Viņa kustējās piesardzīgi, ar rokām taustīdamās ap nedaudzajām nožēlojamām mēbelēm, jo acis vēl nebija apradušas ar tumsu. Emma sekli elpoja - viņai negribējās dziļi ieelpot drēgno, piesmirdušo istabas gaisu. Viņa riebumā nodrebinājās - tc oda pēc appelējušām sienām, netīras gultasveļas un sviedriem. Tā nepārprotami bija nabadzības un slimības dvaka. Emma aizturēja elpu un pamazām virzījās uz priekšu.

Kad viņa beidzot sasniedza dzelzs gultu un noliecās, lai palūkotos uz slimo sievieti, kas nekustīgi gulēja zem savandī-tās gultasveļas, meitenei gandrīz stāja pukstēt sirds. Viņas

māte mira. Varbūt viņa jau bija mirusi. Pār Emmas mazo, vājo augumiņu pārskrēja panisku baiļu trīsas, kuras viņa nespēja apvaldīt. Emma noliecās zemāk un piespieda seju pie mātes ķermeņa, it kā lai iedvestu šim trauslajam veidojumam jaunu spēku un dzīvību. Viņa cieši aizmiedza acis un murmināja klusu lūgsnu, kaismīgu un pazemīgu, ieliekot tajā visu savu garīgo spēku. “Lūdzu, Dievs, neļauj manai mammai nomirt! Es būšu laba visu atlikušo mūžu. Es darīšu visu, ko Tu vēlies, ak, Dievs! Es apsolu, Dievs, es apsolu! Tikai neļauj manai mammai nomirt!” Emma ticēja, ka Dievs ir labs. Māte viņai bija mācījusi, ka Dievs ir Labestība. Ka Viņš saprot un piedod. Emma neticēja dusmīgajam atriebības Dievam, par kuru svētdienas dievkalpojumos runāja metodistu sludinātājs. Viņas māte bija teikusi, ka Dievs ir Nebeidzama Mīlestība, un mamma jau nu gan zināja labāk. Emmas Dievs bija līdzjūtīgs. Viņš atbildēs uz meitenes lūgšanu.

Viņa atvēra acis un sāka maigi glāstīt drudža nomocītās sievietes pieri.

-Mamm! Mamm! Vai tu mani dzirdi? Vai ar tevi viss kārtībā? - Emma atkal vaicāja drebošā balsī.

Joprojām nebija manāms, ka gulētāja būtu viņu sadzirdējusi.

Sveces plīvojošā gaisma apspīdēja sievietes seju. Tā allaž bija bijusi bāla, bet tagad bija ieguvusi pelēcīgu nokrāsu, bet mirdzošās sviedru lāsītes darīja to līdzīgu spokainai maskai. Kādreiz tik krāšņie, brūnie mali miklās šķipsnās lipa pie pieres un kā nekārtīgs mudžeklis kļāvās pie sviedros samirkušā spilvena. Sāpes un ciešanas nebija spējušas pilnībā izdzēst viņas vaibstu agrāko daiļumu, lai gan tā bija tikai vārga atblāzma no jaunības skaistuma, kuru bija sadragājusi drūmā nabadzība, gadi, kas bija aizvadīti izmisīgā cīņā par izdzīvošanu, un, visbeidzot, šī smagā, gurdinošā slimība. Ap Eliza-

bcti Hartu jau pletās nāves oreols, nebija cerību, ka viņa nodzīvos līdz pavasarim. Emmas māte sirga ar postošu slimību, kas viņu palēnām galēja nost, padarot Elizabeti par novītušu, parādībai līdzīgu, vecu sievu. Viņai vēl nebija pilni trīsdesmit četri gadi.

Slimnieces istaba bija drūma, nedaudzie priekšmeti, kuri te atradās, nebija domāti skaistumam vai dzīves ērtībām. Gulta aizņēma gandrīz visu telpu zem zemajiem, slīpajiem griestiem. Vēl istabiņā bija ļodzīgs bambusa galds, kas bija iestumts starp gultu un nelielo logu. Uz tā bija novietota melna, apdilusi Bībele, ūdens krūze un ārsta Malkolma parakstītās zāles. Pie durvīm stāvēja rupji darināta koka lāde, bet sarkankoka mazgājamais galdiņš ar sasprēgājušu balta marmora virsmu bija atbalstīts pret sienu līdzās logam. Namiņš bija uzcelts purva malā, tāpēc tajā valdīja neveselīgs mitrums, kas neizzuda pat vasarā, bet sevišķi bīstams tas kļuva skarbajos ziemas mēnešos, kad pār purvaino apvidu vējš trieca vai nu sniegu, vai nebeidzamas lietus šaltis. Par spīti mitrumam, sparliski trūcīgajam iekārtojumam un drūmajai gaisotnei, istabiņa tomēr bija nevainojami tīra. Pie loga bija piekārti nesen mazgāti un iestīvināti aizkari, un nožēlojamās, izļodzītās mēbeles bija rūpīgi ievaskotas un nopulētas spožas. Uz vecās dēļu grīdas nebija ne gruzīša, tā bija daļēji nosegta ar mājās darinātiem lupatu paklājiem košās krāsās. Emma nežēloja pūles, lai uzturētu istabiņu spodru, tikai gulta izskatījās nevīžīga un nekopta, jo gultasveļu viņa varēja apmainīt reizi nedēļā, kad pārnāca mājās no darba Fērlijholā.

Elizabete gultā nemierīgi sagrozījās.

- Vai tā esi tu, Emma? - viņa tramīgi vaicāja vārgā, tik tikko sadzirdamā balsī.

- Jā, mamm, tā esmu es, - atsaucās meitene un satvēra mātes roku.

- Cik pulkstenis, Emma?

-Tikai četri, mamm. Vecais Vilijs šorīt mīis agri uzrāva augšā. Piedod, ka uzmodināju tevi, bet es gribēju pārliecināties, ka viss ir kārtībā, iekams aizeju uz Holu.

Elizabete nopūtās.

- Saprotu, meitiņ. Man neklājas pārāk slikti. Tev nevajag tā raizēties. Vēlāk es piecelšos un...

Sievieti sāka mocīt nežēlīgs klepus. Viņa piespieda trauslās rokas pie krūtīm, kā mēģinot apspiest neganto lēkmi, kas satricināja viņas augumu. Emma ielēja māla krūzītē zāles un, aplikusi roku mātei ap pleciem, palīdzēja viņai mazliet pieslieties, lai viņa varētu nodzerties no krūzītes.

- Pamēģini šīs zāles, mamm! Tās iedeva dakteris Maks, varbūt tev no tām kļūs labāk, - Emma sacīja vismundrākajā tonī, uz kādu spēja sevi piespiest.

Elizabete starp kāsa lēkmēm, kas plēsa pušu viņas krūtis, centās iedzert dažus malkus. Pamazām gārdzošais klepus apsīka un vairs nelika Elizabetes augumam konvulsīvi raustīties, tā ka viņa varēja iedzert atlikušo krūzītes saturu. Kaut arī Elizabetei trūka elpas un viņa cieta no spēku izsīkuma, viņa tomēr spēja pateikt meitai vēl dažus vārdus.

-Tu labāk noej lejā, mīļā, un paskaties, kā klājas tēvam un puikām. Es drusku atpūtīšos, un varbūt, pirms aizej uz darbu, uznes man tasi tējas.

Drudžainais spīdums viņas acīs bija mazinājies, un šķita, ka Elizabete tagad skaidrāk saskata gan apkārtējo telpu, gan meiteni, kas stāvēja pie viņas gultas.

Emma noliecās, maigi noskūpstīja mātes iekritušo vaigu un gādīgi apsprauda viņai ap pleciem segu.

- Jā, labi, es atnesīšu tev tēju.

Viņa nedzirdamiem soļiem izslīdēja no istabas un klusiņām aizvēra durvis. Steidzoties lejup pa šaurajām akmens

kāpnēm, pusceļā Emma izdzirdēja skaļas balsis. Viņa apstājās un, elpu aizturējusi, ieklausījās. Emmu pārņēma dziļa nepatika - viņa varēja labi iedomāties neglīto scēnu, kas notika apakšstāvā. Viņas brālis Vinstons atkal ķildojās ar tēvu, un šoreiz strīds bija varen nikns - par to liecināja abu skaļās balsis. Emma piespieda pie mutes savu sastrādāto plaukstu, lai apspiestu kliedzienu, ko izraisīja stindzinošā doma, ka strīds traucē slimnieces mieru. Viņa smagnēji apsēdās uz aukstā akmens pakāpiena, bezpalīdzīgi prātodama, kā lai aptur ķīviņu tur, lejā. Ja mamma viņus izdzirdēs, viņa noteikti kāps ārā no gultas, lai nodibinātu mieru, kaut arī tas atņems viņai pēdējos spēkus. Elizabetei Hārtai vienmēr bija jāuzņemas bufera loma starp savu dēlu Vinstonu un viņa tēvu. Dažas pēdējās nedēļas viņa bija pāl āk vārga, lai izietu no mazās jumtis-tabiņas, bet, izdzirdējusi niknās vārdu pārmaiņas, viņa daudz raudāja. Drudzis pastiprinājās, un klepus kļuva vēl negantāks. Elizabete klepoja līdz galīgam spēku izsīkumam.

- Stulbeņi! - Emma skaļi teica.

Pieauguši vīrieši, bet uzvedas kā puišeļi, savā egoismā piemirsdami slimo sievieti augšstāvā. Emma pielēca kājās. Acumirkļa vājumu nomainīja aukstas dusmas, kas pieņēmās spēkā, viņai traucoties lejup pa kāpnēm. Emma atrāva vaļā virtuves durvis un uz sliekšņa apstājās kā zemē icmicla, ar vienu roku krampjaini ieķērusies durvju tvereklī. Noraugoties ainā, kas pavērās viņas skatienam, Emmas zaļās acis kļuva cietas kā krams.

Atšķirībā no drēgnās un drūmās augšstāva istabiņas virtuvē bija mājīgi un silti. Pavardā liesmoja uguns, uz plīts riņķiem omulīgi sīca liela dzelzs tējkanna. Leknie rožu ziedi uz tapetēm bija sen izbalējuši, tomēr to neskaidrās, sārtās apveidu atliekas piešķīra sienām maigu, siltu nokrāsu. Spoži nopulētās misiņa zirglietas pustumsā mirdzēja kā tikko kalti zelta

sovrini. Pie pavarda viens otram iepretim stāvēja divi ērti koka krēsli ar augstām atzveltnēm, bet augstajā velsiešu stila bufetē, kas atradās turpat līdzās, bija sarindoti zilbalti, ar šablonisku ķīniešu zīmējumu rotāti trauki. Goda vietā - pašā virtuves centrā - stāvēja licis, tīri noberzts koka galds, bet tam apkārt bija sarindoti seši krēsli ar meldru pinuma sēdekļiem. Pie logiem bija balti mežģīņu aizkariņi, bet sarkanā ķieģeļu grīda bija nevainojami spodra. Telpai piemita veselīgs, sārts mirdzums, ko pastiprināja pavarda uguns kvēlojošā gaisma un parafīna lampas drebošā liesmiņa.

Šo virtuvē valdošo gaisotni Emma atcerējās visu mūžu, tā sniedza viņai mierinājumu vientulības brīžos, kad meitene bija prom no mājām, Fērlijholā. Bet tobrīd mājas mieru un labklājību simbolizējošais virtuves tēls tika apgānīts. Kaut gan visi priekšmeti atradās savās vietās, virtuve šķita sapostīta, jo gaisā virmoja neglītu un ļaunu vārdu birums. Abi vīrieši, Emmas brālis un tēvs, raudzījās viens uz otru kā satracināti dzīvnieki, vienaldzīgi pret visu, juzdami tikai savstarpējo nāvīgo ienaidu.

“Dižvīrs” Džons Hārts bija liela auguma vīrietis, kā to jau varēja noprast pēc viņa palamas. Zābakus noāvis, viņš stāvēja zeķēs, izslējics taisns kā šautenes slauķis visā savā sešu pēdu un divu collu garumā. 1900. gadā Džons Hārts bija piedalījies angļu-būru karā kā skotu jūras kājnieku pulka seržants, un par viņu runāja, ka Hārts varot nosist cilvēku ar vienu savas varenās dūres triecienu. Viņam bija masīva, muskuļaina ķermeņa uzbūve, rupji tēsti, tomēr glīti sejas vaibsti, bet kuplie, viļņainie mati bija spoži melni kā slīpēts ahāts.

Viņš slējās kā draudīgs tornis virtuves vidū, bet dusmās paceltā dūre bija gatava nolaisties uz dēla galvas. Hārta seju

bija izķēmojusi vētraina dusmu lēkme, bet acis bīstami kvēloja.

-Tu nebrauksi jūrā, un lai es to dzirdu no tevis pēdējo reizi, tu, puika! Tu vēl esi mazgadīgs, un no manis atļauju nesagaidīsi. Aizmirsti šo iedomu uz visiem laikiem, Vinston, vai arī es pataisīšu tavu muguru strīpainu. Tu vēl neesi tik pieaudzis, lai tēvs tevi nevarētu nopērt, un to, lūdzams, neaizmirsti!

Vinstons raidīja uz tēva pusi niknu skatienu, viņa neparasti skaistā seja bija pietvīkusi un dusmās saviebta, bet zilās acis - saltas kā ledus.

- Ja gribēšu iestāties flotē, es to ari darīšu, - viņš kaismīgi iesaucās. - Ja es sadomāšu aizbēgt, tu nevarēsi mani aizkavēt, un tieši to es darīšu - gribu tikt prom no šī Dieva aizmirstā nostūra, kur cita nekā nav kā vien nožēlojama nabadzība un nāves dvaka...

- Mazais pērtiķis! Viņš vēl runās man pretim! Nu, to mēs tūdaļ redzēsim, ar ko tas beigsies!

īsu mirkli zēns nespēja pakustēties, tad vairs nevaldīja dusmas - paspēra soli uz priekšu un pacēla roku, it kā gribētu tēvam iesist. Bet tajā pašā brīdī Vinstona niknuma aizmiglotās acis pamanīja tēva sejā kaut ko tik draudīgu, ka viņš sagrīļojās un nobālis atkāpās, nāvīgi nobijies tēva varenā spēka priekšā. Lai gan Vinstons nebija tik garš un muskuļains kā tēvs, tomēr arī viņš bija spēcīgs puisis ar labi veidotu augumu. Bet Vinstonā jautās kaut kas trauslāks, viņš vairāk līdzinājās mātei nekā tēvam, tāpēc Vinstons skaidri zināja, ka nav pretinieks Dižvīram Hārtam. Vinstonam piemita spēcīgs pašsaglabāšanās instinkts, turklāt piecpadsmit gadus vecais zēns apzinājās, ka paša glītais izskats ir viņa vienīgā bagātība šajā dzīvē un nedrīkstēja ļaut, lai to izposta.

- Nedomā, ka es nepamanīju, ko tu gribēji darīt, Vin-

ston! Es tev rādīšu, puis, ko nozīmē pacelt roku pret mani! Jā gan! Es tevi tā nopēršu, ka tu to neaizmirsīsi visu mūžu. Tu jau sen esi pelnījis, ka tevi pārmāca!

Runādams tēvs sāka raisīt nost melno ādas bikšujostu, dusmās to neganti raustīdams. Tad Hārts aptina jostu ap labo roku un sasprādzēja, tuvodamies dēlam kā draudīga lavīna.

-Ak, tu jau mani nenobaidīsi! - spalgi iekliedzās Vin-stons, tomēr, drošs paliek drošs, atkāpās pie bufetes un aizvilka sev priekšā galdu. - Tu neuzdrošināsies man sist! Mana mamma tev nekad nepiedos, ja tu man pieskarsies ar to siksnu!

Likās, ka Dižvīrs Hārts nav sadzirdējis brīdinājumu. Viņš strauji un nikni metās uz priekšu, pacēla roku un būtu trāpījis zēnam ar siksnu pa galvu, ja Emma tajā brīdī nepārskrietu pāli virtuvei un neaizstātos tēvam priekšā. Viņa satvēra tēva pacelto dūri un turēja to ciet ar abām rokām, cik stipri vien varēdama. Meitenes uguns apspīdētā seja izskatījās mežonīga un drūma, viņa dusmās trīcēja. Emma bija vienīgā, kas nebaidījās stāties tēvam pretim un uzdrošinājās sacelties pret viņu. Parasti meitenei izdevās izkliedēt tēva dusmas un panākt, lai viņš rīkojas apdomīgi.

Lai gan Emma runāja klusā balsī, viņas teiktie vārdi skanēja kā nopietns brīdinājums.

- Rimsties, tēt! Kas šeit notiek? Jūs kliedzat un lamājaties tik agrā rīta stundā, kad mūsu mamma guļ augšā slima. Tev vajadzētu saprast, ka tā nedrīkst darīt, tēt. Kaunies! Tagad apsēdieties abi un dzeriet savu tēju, citādi es būšu tā, kas aizmuks no mājām, un kas tad ar jums visiem notiks?

Meitene cieši saspieda tēva roku, kuru nespēja izkustināt no vietas - dūre joprojām bija pacelta.

- Liecies nu mierā, tēt, - Emma lūdzās mīlīgākā balsī, - neesi tik iecirtīgs. Mūsu Vinstons nekur nemuks un nekādā flotē neiestāsies, tā no viņa puses ir tāda tukša pļāpāšana vien.

- Ak tā tu domā, jaunkundzīt, kura bāž degunu svešās darīšanās?

Satracinātais Vinslons pameta drošo kaktu un izskrēja virtuves vidū.

- Nu gan tu vienreiz savā īsajā mūžiņā būsi kļūdījusies, Emma. Es patiešām aizmukšu. Jā gan, to es darīšu.

Emma apsviedās apkārt, lai palūkotos uz brāli. Viņa ar pūlēm valdījās.

- Izbeidz, Vinston! - meitene šņāca. - Mamma visu dzird, un viņai jau tā ir tik slikti. Un atmet tās muļķīgās runas par iestāšanos Karaliskajā flotē. Tētim taisnība, tu esi pārāk jauns. Un aizmukdams tu salauzīsi mātes sirdi. Tā ka izbeidz to visu un tūlīt pat!

Vinstona acīs iemirdzējās neierasta pretestība un naidīgums.

- Lecīgs skuķis, lūk, kas tu esi! - viņš izsmejoši iesaucās. - Nejaucies, kur tevi nelūdz, lecīgā jaunkundzīt! Man no tevis metas nelabi. Tu esi maza gnīda, bet iedomājies, ka sajēdz kaut ko no ārpasaules, Emma Hārta!

Vinstona balss bija indes pilna, tomēr viņš sarāvās no māsas dzalkstījošā skatiena. Tad Emmas acis kļuva aukstas un vienaldzīgas, un viņa demonstratīvi uzgrieza brālim muguru. Vinstonā māsa allaž izraisīja neskaidru baiļu sajūtu. Tās nebija tādas bailes, kādas radīja tēva brutālais spēks, - tas, ko viņš juta pret māsu, bija pavisam kas cits, vārdos nepasakāms un īsti neizprotams. It kā lai aizgaiņātu šīs nepatīkamās izjūtas, Vinstons ievilka elpu un uzkliedza:

- Tu, Emma Hārta, esi iekāpusi zābakos, kas tev vēl stipri par lielu. Ikstītc milža zābakos - tā tu esi!

Emma ignorēja brāļa dzēlības un cieši saknieba lūpas, lai piespiestu sevi neatbildēt.

Hārts tikai miglaini apjauta, par ko ķīvējas viņa vecākie

bērni, bet ar šiem pāris mirkļiem bija pieticis, lai viņa dusmas noslāptu. Viņš gausi pagrieza savu lauvas galvu un nomēroja dēlu ar caururbjošu skatienu.

- Gana, Vinston! Rimsties! - Hārts sacīja aizvien vēl skarbā, taču apvaldītā balsi. - Liec māsu mierā! Vienai dienai jau sastrādāts pietiekami daudz nejaucību, un es ilgi nespēšu aizmirst, kas mums te šorīt notika.

- Viņa mūždien bāž degunu manās darīšanās... - noburkšķēja Vinstons, taču aprāvās, pamanījis, ka tēva acis nikni iedegas, bet kakls un seja pietvīkst.

Hārts nemierīgi sagrozījās un gandrīz izrāva roku no Emmas atslābušajiem pirkstiem. Vinstons nosprieda, ka tēvu tagad labāk nekaitināt, un veikli kā kaķis iemuka virtuves attālākajā stūrī, kur, čokurā sarāvies, pie pavarda mūrīša bija piespiedies viņa jaunākais brālis Frcnks. Zēns no bailēm trīcēja un klusi šņukstēja.

Emma bija noskaitusies par Vinstona muļķību un to, ka viņš nespēj turēt mēli aiz zobiem. Viņš vienmēr izaicināja tēvu. Emma noskatījās, kā Vinstons čukstus mierina Frcnku. Tajā brīdī viņa vēlējās, kaut brālis patiešām aizmuktu, tad viņiem reiz būtu miers. Šī nodevīgā doma Emmu tā satrieca, ka viņa palaida vaļā tēva roku. Viņai bija nepieciešama Vinstona klātbūtne, jo īstenībā viņi bija nešķirami. Brālis bija Emmas vienīgais ienaidnieks un vienīgais draugs, un kā tādu viņa bija uzskatījusi Vinstonu par neaizstājamu. Doma, ka bez brāļa varbūt tomēr varētu iztikt, Emmu samulsināja. Viņa aši pagriezās pret tēvu, satvēra viņa roku un sacīja klusā, nomāktā balsī:

- Nāc, tēt, apsēdies!

Dižvīrs Hārts nepretojās šim vieglajam pieskārienam. Viņš paskatījās uz meitenes mazo, trauslo augumiņu, apzinādamies, ka ar vienu rokas kustību varētu atgrūst Emmu sāņus, aizsviest viņu pāri visai virtuvei. Bet viņš to nekad nebija darījis un nekad ari nedarīs. Hārts atslaba un ļāva, lai Emma viņu apsēdina krēslā. Viņš raudzījās meitas bālajā sejā, kura allaž bija skumja un domīga un kurai vēl aizvien ik pa brīdim pārskrēja satraukuma trīsas, un juta aizkustinājumu, ko Emma vienīgā no visiem bērniem spēja viņā izraisīt. Un, vērodams savu meitu, kura uzdrošinājās stāties viņam pretim, Dižvīrs piepeši apjauta, ka Emmas personā sadūries ar nelokāmu gribu. Ar dzelzs gribu, kura tik jaunā cilvēkbērnā šķita gluži vai biedējoša. Šī pēkšņi uzplaiksnījusī doma izraisīja Hārtā jaunas, visai pretrunīgas izjūtas, kurās lepnums mijās ar bailēm. Viņš lepojās ar Emmas spēku un šī paša iemesla dēļ arī baiļojās par meitu. Hārts bija pārliecināts - Emma kādu dienu iekulsies nepatikšanās tieši tāpēc, ka bija tik nelokāma. Viņa bija neatkarīga dvēsele, un tādām viņu pasaulē nebija vietas. Viņi bija pīšļi zem savu saimnieku zābakiem. Emmas stiprā griba tiks salauzta, un Hārts ar bažām domāja par dienu, kad tas nenovēršami notiks. Viņš lūdza Dievu, kaut viņam nenāktos to pieredzēt, jo tas salauztu sirdi ne vien Emmai pašai, bet arī Dižvīram Hārtarn.

Joprojām skatīdamies uz meitu, viņš it kā pirmo reizi kopš vairākiem gadiem tā īsti ieraudzīja, kāda viņa ir. Hārts redzēja Emmas pārlieku kalsno augumu, tievo kaklu un kaulainos pleciņus, kas izspiedās zem īsā, novalkātā naktskrekla. Bet viņš redzēja arī ko citu - meitenes caurspīdīgo, balto ādu, kas mirdzēja kā vistīrākais kalnu sniegs, smaragdzaļās, dzirk-stīgās acis, kuras bija tieši tādas pašas kā viņam. Hārts redzēja Emmas krāšņos, rūsganos matus, kam uz lepnās pieres augšanas līnija veidoja trīsstūra formu. Viņš saskatīja šajā vēl neattīstītajā bērna augumā sievišķīga skaistuma aizmetņus, bet vai tiem būs lemts uzplaukt? Sirds viņam iesāpējās un notrīcēja, ar skumjām un naidu iedomājoties par smago darba dzīvi, kas sagaidīja šo trauslo būtni. Viņa jau tagad tika notriekta smagā darbā - šeit, mājās, un ari Fērlijholā, un Emma vel bija tik jauna.

Meitas gaišā, mazliet bērnišķīgā balss izrāva Hārtu no pārdomām.

-Tēt, tēt, vai tu slikti jūties?

Viņa bija noliekusies pār tēvu.

- Ar mani viss kārtībā, meitiņ. Vai tu biji pie mātes? Kā ir ar viņu?

-Tobrīd, kad iegāju, viņai bija slikti, bet es iedevu zāles, un tagad viņa atpūšas. Aiznesīšu viņai tasi tējas.

Viņa atgāja no tēva, un viņš Emmai uzsmaidīja, atsegdams savus mirdzoši baltos zobus un raudzīdamies meitā ar mīlestības pilnu skatienu. Bet viņa šoreiz neatsaucās uz tēva smaidu ar parasto sirsnību, kuru viņš bija cerējis sagaidīt. Emma tikai papliķēja tēvam pa roku un pavērās viņā ar ilgu, pētošu skatienu, kas dīvainā kārtā lika Hārtam nokaunēties un justies vainīgam sava bērna priekšā, it kā viņi ar meitu būtu mainītās lomās un viņš būtu puišelis, kuru māte norājusi. Tas Hārtu ārkārtīgi satrauca-Emma bija viņa mīlule, un viņš negribēja zaudēt cieņu viņas acīs. Emmas vērtējums Hārtam bija ļoti svarīgs. Viņš mehāniski noliecās un paņēma zābakus, kas stāvēja pavarda priekšā. Viņam drīz bija jādodas uz Fēr-liju ķieģeļcepli, kur viņi abi ar Vinstonu strādāja. Lai tur nokļūtu, bija nepieciešama vesela stunda, jo ceplis atradās Pad-sijroudā.

Emma enerģiski rosījās pa virtuvi, vēlēdamās pēc iespējas ātrāk izkliedēt te valdošo sasprindzinājumu. Kaut ari viņa vēl mazliet piktojās par brāļa neapdomību, tomēr viņa nebija tāds cilvēks, kas ilgi tur ļaunu prātu. Viņa paraudzījās, ko dara Frenks. Mazais brālis bija nomierinājies un ar milzīgu uzmanību smērēja sviestmaizes, ko viņam, tēvam un Vinstonam

paņemt līdzi uz darbu. Viņi tās salika skārda kārbās un apēda lenča laikā turpat ceplī. Emma, uzrotījusi piedurknes, pieskrēja Frenkam klāt. Šķita, ka gaiss sprēgā no viņas vitalitātes.

- Kā tu apejies ar maizi! Vai tad tev liekas, ka mums rītdien to vairs nevajadzēs?

Viņa izrāva nazi izbiedētajam zēnam no rokām un savāca ar to nobirušās maizes drupatas, kas bija viņas neapmierinātības cēlonis. Emma drupatas sabēra brūnā māla podā, kas stāvēja uz pavarda malas.

- Mēs neesam nekādi lauku muižnieki, Frenk, - viņa turpināja un pali ar prasmīgām rokām pabeidza sviestmaižu gatavošanu.

Emma saspieda brūnās šķēles kopā un ar mazliet uzspēlētu žestu rūpīgi pārgrieza tās uz pusēm.

Norātais Frcnks atkal ierāvās kaktiņā. Apakšlūpa viņam drebēja, bet brūnās acis pieriesās ar karstām asarām. Zēna mazā sejiņa aizvainojumā saviebās. Frenkam bija divpadsmit gadi, un savam vecumam viņš bija augumā sīks. Frenka mali bija gaiši un mīksti kā zoss dūnas, āda - pienbalta, bet sejas vaibsti tik smalki, ka viņš gandrīz izskatījās pēc glītas meitenītes. Fērliju vilnas fabrikā, kur zēns strādāja par spoļu savācēju, viņam sava izskata dēļ nemitīgi nācās ciest pazemojumus, jo tur Frcnku saukāja vai nu par Sisiju, vai Nensiju. Vinstons gan bija viņam iemācījis dažu labu dūru cīņas paņēmienu, lai Frcnks varētu zobgaļiem aizbāzt mutes, tomēr zēns tiem parasti uzgrieza muguru un aizgāja ar augsti paceltu galvu, it kā dzēlības nemaz nebūtu dzirdējis. Viņam nepatika iesaistīties kautiņos. Tāds Frcnks palika visu mūžu - jūtīgs un viegli ievainojams, bet spējīgs lepni un nicinoši pagriezt saviem vajātājiem otru vaigu.

Gaišie mati krita zēnam acīs, un viņš tos nervozi atglau-

da, raudulīgi vērsdamies pie sava aizstāvja Vinstona, kurš nupat bija beidzis pie izlietnes mazgāties.

- Es neko sliktu nedarīju, Vinston, - Frenks sacīja, un asaras ritēja pa viņa vaigiem, kurus klāja vasaras raibumi.

Vinstons bija vērojis Emmas darbošanos sākumā ar sašutumu, tad - ar uzjautrinājumu. Viņam bija skaidrs, ka ar skarbo izturēšanos un pašas rosību māsa grib panākt tādu kā mātišķu varu un vienlaikus uzsvērt, ka šobrīd vissvarīgākie ir viņu ikrīta pienākumi. Viņš zināja, ka bāršanās par maizes drupatām bija tikai tāda nekaitīga pukošanās. Vinstons nolika dvieli, kurā bija slaucījies, un pievilka jaunāko brāli sev klāt, mierinoši aplicis viņam roku ap pleciem.

- Nu gan ir noticis kaut kas šausmīgs! - Vinstons tēlotā izbīlī vērsās pie tēva, iekodis lūpā, lai noslēptu smaidu. - Nekad nedomāju, ka piedzīvošu dienu, kad mūsu Emma kļūs par sīkstulīgu drupatu savācēju. Vai tikai mūsu māšelei nav pielipis kaut kas no vecā Fērlija paradumiem?

Vinstons runāja bez ļaunuma, arī no viņa acīm viss naidīgums bija pagaisis.

Emma apcirtās, lai paraudzītos uz brāli. Viņas seja pavarda uguns atspīdumā izskatījās pietvīkusi, bet rudie mati bija kā nosēti ar zeltainām sprikstīm.

- Nav taisnība! Es taču neesmu sīkstule, vai ne, tēt? -vicinādama nazi, iesaucās Emma.

Pirms tēvs paguva ko atbildēt, viņa jau aizgūtnēm turpināja:

- Lai būtu kā būdams, vecais Fērlijs ir tik bagāts tieši tāpēc, ka viņš ne saspiestai jāņogai nav ļāvis aiziet postā, tā, lūk!

Emma aizstāvējās kaismīgi, tomēr bez dusmām, kaut ari pēc māsas savādās sejas izteiksmes Vinstons noprata, ka trāpījis vārīgā vietā. Emmai riebās sīkumainība un skopulība,

tie bija ļaunākie grēki, kuros viņu nedrīkstēja apsūdzēt pat pa jokam.

Galvu purinādama, viņa aizvainota sacīja:

- Tās nebija nekādas drupatas, bet gan divas collas biezs maizes gabaliņš. Turklāt jūsu maizes rikas bija tā noziestas ar cepeša taukiem, ka jums no tām samestos nelabi, ja cs daļu tauku nebūtu nokasījusi nost!

Vinstons vairs nespēja valdīties un sāka skaļi smieties. Tēvs satrūcies paskatījās uz viņu no melno, biezo uzacu apakšas, kuras sarauktas veidoja zigzaga līniju uz Hārta pieres. Bet, redzēdams, ka Vinstona smiekliem nav nekāda sakara ar ļaunu ņirgāšanos, kā arī to, cik apmulsusi izskatās pati Emma, arī tēvs ļāva vaļu jautrībai. Viņš smējās, ik pa brīdim uzsizdams sev pa ceļgalu.

Emma raudzījās te uz vienu, te uz otru, un ari viņas lūpas pret pašas gribu savilkās smaida. Drīz viņa jau smējās kopā ar brāli un tēvu.

- Ir nu gan tracis pāris sviestmaižu dēļ, - Emma caur smiekliem nomurmināja un, galvu grozīdama, nolika nazi.

Frenks sākumā apjucis visos noraudzījās, neko nesaprazdams, bet tad, attapies, ka jautrība ir īsta, arī viņš iesmējās, slaucīdams asaras sava pelēkā krekla piedurknē. Emma apskāva mazo brāli un pievilka viņu sev klāt.

- Nevajag visu tā ņemt pie sirds, Frenk, mīļumiņ! Es neko ļaunu nedomāju, tu, mazā muļķa pipardozīte! Un neslauki degunu piedurknē!

Kaut arī pēdējo piezīmi jau atkal varēja uzskatīt par rāšanos, Emma atglauda brālim matus no pieres un maigi noskūpstīja viņu uz galvvidus.

Brīnumainā kārtā bija atjaunojies ģimenes draudzīgums un patiesā savstarpējā sirsnība. Emma atvieglota nopūtās un atsāka savu lietišķo rosīšanos.

-Mums visiem jāpasteidzas, citādi nokavēsim darbu! -viņa iesaucās, pavērusies pulkstenī, kas stāvēja uz pavarda mūrīša dzegas. Bija bez ceturkšņa pieci, un Vinstonam un tēvam bija jāiziet piecos, lai sešos būtu ķicģeļceplī. Emma paraudzīja tējkannu - tā zem mīkstā auduma sildāmpārvalka vēl bija karsta.

- Nāc, Frenk, es tev iedošu tasi ar tēju. Uznes to mātei! -viņa sacīja, liedama tēju prāvā tasē un devīgi pievienodama tai pienu un cukuru. - Un tu, tēt, sabiksti pavardā uguni un pieliec vēl kādas pagales, lai uguns kurtos līdz tam brīdim, kad atnāks mūsu tante Lilija. Vinston, nomazgā traukus, kamēr es piepildīšu jūsu sviestmaižu kārbas. Tēt, neaizmirsti kurtuvei aizlikt priekšā režģi!

Emma iedeva Frenkam tējas tasi.

- Pavaicā mātei, vai viņa nevēlas maizi ar ievārījumu, un pasteidzies ar atbildi, manu zēn, man vēl daudz kas jāpadara, iekams varēšu doties uz Holu.

Frenks uzmanīgi saņēma tasi ar abām mazajām plaukstām un, apavu zolēm skaļi klaudzot, steidzās pa kāpnēm uz augšstāvu. Klusi svilpodams, Vinstons novāca no galda netīrās tases un šķīvīšus un aiznesa traukus uz izlietni. Hārts pievērsās pavardam un sāka darboties ar pagalēm. Emma pasmaidīja- mājas miers bija atjaunots. Viņa ietina sviestmaizes kokvilnas auduma salvetēs - māte savulaik tās bija rūpīgi apvīlējusi -, auduma gabaliņus iepriekš mazliet samitrinot, lai sviestmaizes ilgāk saglabātos svaigas.

Tēvs prasmīgi piepildīja pavarda kurtuvi tā, lai uguns degtu līdz brīdim, kad viņa māsa Lilija atnāks apraudzīt Elizabeti, - viņš salika starp pagalēm dažus ogļu gabalus (ogles bija dārgas, un tās vajadzēja taupīt), bet krāvumam pa virsu uzbēra ogļu putekļus. Noliecies ar visu raženo augumu, lai paņemtu režģi, viņš slepus pavērās Vinstonā, kurš pie izlict-nes mazgāja traukus. Hārts nožēloja savu dusmu izvirdumu. Starp tēvu un dēlu nepastāvēja dziļi iesakņojies naids, tikai abi reizēm nespēja apvaldīt aizkaitinājumu. Patiesībā Hārts nemaz nevainoja zēnu par vēlēšanos pamest Fērliju, tomēr viņš nedrīkstēja pieļaut, ka Vinstons aiziet. Ārsts Malkolms par Elizabetes slimību neko konkrētu nebija teicis, bet Hārtam nebija vajadzīgs mediķa viedoklis, lai apstiprinātu to, ko viņš pats nojauta. Elizabete mira. Vinstona aiziešana būtu pēdējā nagla mātes zārkā. Viņš bija Elizabetes mīlulis. Viņa mīlēja visus savus bērnus, bet Vinstonam mātes sirdī bija īpaša vieta - viņš bija vecākais un pēc izskata stipri līdzīgs Elizabetei. Hārts negribēja laist zēnu prom, bet viņš neuzdrošinājās Vinstonam atklāt arī savas pretestības patieso iemeslu.

- Un viņš mūždien izvēlas pašu nepiemērotāko brīdi, lai par to runātu, - Hārts nomurmināja, nostiprinādams kurtuvei priekšā režģi.

Kādu mirkli Hārts noraudzījās ugunī, asa smeldze un bezspēcīgs izmisums aizmigloja viņam acis. Tās bija skumjas par Elizabeti, ar kuru dzīve bija apgājušies tik nežēlīgi, izmisums par vēl nepieaugušajiem bērniem, kas paliks bez mātes, iekams pavasarī būs aiztecējuši palu ūdeņi.

Viņš sajuta kādu viegli pieskaramies rokai un zināja, ka tā ir Emma. Rīkle Hārtam bija izkaltusi, un viņš ar grūtībām norija siekalas. Čerkstoši noklepojies, tēvs izslējās un mēģināja pasmaidīt.

- Jā, mīļā, ko tu vēlies?

-Tu nokavēsi, tēt. Uzej tagad labāk augšā pie mammas

un tad dodies ceļā!

»

-Jā, meitēn. Es tikai nomazgāšu no rokām ogļu putekļus.

Hārts piegāja pie izlietnes, kur Vinstons jau slaucīja traukus.

- Ej un apraugi māti, puis! Es arī tūlīt nākšu. Tu taču

zini, ka viņa satraucas, ja mes visi pirms promiešanas neieejam pie viņas atvadīties.

Vinstons pamāja, ātri noslaucīja pēdējo tasīti un izgāja no virtuves, joprojām starp zobiem nervozi svilpodams.

Hārls atskatījās uz Emmu, kura stāvēja pie atvērtajām sviestmaižu kārbām ar tējas paciņu rokā. Katram mazās papīra tūtiņās tika atmērīta tējas un cukura deva. Viņa rūpīgi aizritināja tūtiņas, lai nekas neizbirtu.

- Šajā naktskreklā tu saķersi iesnas, Emma, un arī tā šalle nav nekāda siltā. Te, lejā, nu viss ir kārtībā, meitiņ. Ej labāk apģērbies!

-Jā, tēt, es to darīšu, tikai aiztaisīšu jūsu sviestmaižu kārbas, - viņa atbildēja ar saulainu smaidu, kas apgaismoja Emmas nopietno sejiņu un lika tai negaidīti iemirdzēties.

Arī viņas dziļās, dzīvīgi zaļās acis bija gaišas un starojošas, un Hārts apjauta, cik patiesu sirsnību meita jūt pret viņu. Emma pieskrēja tēvam klāt, pastiepās uz pirkstgaliem, apskāva viņa kaklu ar savām tievajām rokām un pielieca Hār-ta smaidošo seju sev tuvāk. Noskūpstījusi tēvu uz vaiga, viņa sacīja:

-Tiksimies atkal nākamsestdien, tēt!

Dziļa maiguma pārņemts, Hārts kā sargādams piespieda meitu sev klāt, aplicis ap viņas trauslajiem plcciņicm savas spēcīgās rokas.

- Jā, mīļā, un sargi sevi, dzīvodama Holā, - viņš aizžņaugtā balsī nočukstēja.

Pirms Hārts paguva ievilkt elpu, Emma jau bija prom. Atraisījusies no tēva skavām, viņa aiztraucās kā zibens šautra, un Hārts palika virtuvē viens.

Viņš nopūtās un pasniedzās pēc sava mēteļa, kurš karājās uz vadža aizdurvē. Kabatās viņš sataustīja ādas siksniņas, ar kurām tika aizsprādzēti bikšu gali, lai ķieģeļu putekļi nepiekļūtu pie miesas. Hārts apsēdās pie galda un sāka nostiprināt siksniņas ap bikšu starām. To darīdams, viņš prātoja, vai vajadzētu Elizabetei sacīt, ka ir uzteicis darbu ķieģeļceplī. Pieri saraucis, Hārts ar ierastu kustību savilka siksniņas tieši vajadzīgajā stingrumā. Viņam nebija viegli pieņemt šo lēmumu, jo daudzi vīri bija bez darba, un Hārts zināja, ka jaunu vietu atrast būs grūti. Viņam turklāt patika strādāt svaigā gaisā, lai gan desmit stundas dienā lāpstot mālus un mest tos uz platformas bija ārkārtīgi nogurdinoši. Hārtam nebija iebildumu pret smago darbu, viņu neapmierināja alga, ko par to maksāja, tāpēc pagājušajā piektdienā viņš bija darbu uzraugam Stenam sacījis:

-Astoņpadsmit šiliņi un desmit pensi - tā nav liela nauda, ko es nedēļas nogalē pārnesu mājās. Un esmu taču precēts vīrs ar trim bērniem. Protams, es nevienu nevaru vainot par to, ka man ir bērni, kā tikai pats sevi, bet tas sasodītais vecais Fērlijs mums izmaksā bada pabalstus. Tā viņš rīkojas, Sten, un pats to ļoti labi zina.

Hārta vārdos jautās kluss naids. Stens bija purinājis galvu un, lai gan bija runājis ar izpratni un līdzjūtību, tomēr izvairījās no Hārta ciešā acu skatiena.

- Jā, Džon, tevis teiktajā ir liela daļa taisnības. Maksāt tik maz ir noziedzīgi, nudien. Bet arī mēs, darbu uzraugi, saņemam tikai divdesmit šiliņus nedēļā. Es tur neko nevaru darīt. Vai nu tu samierinies, vai meklē citu darbu, puis.

Viņš bija atbildējis Stenam, ka meklēs citu darbu, un atpakaļceļa vairs nebija. Sestdienas rītā Hārts bija negribīgi aizstaigājis līdz Fērlija vilnas fabrikai. Viņam nācās norīt lepnumu un iet, cepuri noņēmušam. Viņš bija ticies ar priekšstrādnieku Ediju, ar kuru draudzējās kopš zēna gadiem. Edijs viņu pieņēma darbā - pēc nedēļas Hārts sāks strādāt vilnas fabrikā un pelnīs divdesmit šiliņus nedēļā. Kaut arī neliels,

tomēr tas bija solis uz priekšu. Viņš izlēma, ka Elizabetei neko neteiks. Viņa zināja, cik ļoti vīram riebj darbs vilnas fabrikā, un notikušais Elizabeti skumdinās, pasliktinot viņas stāvokli. Nē, viņš sievai par to pastāstīs tikai jaunnedēļ, kad jau strādās fabrikā. Vienu, kaut arī niecīgu, mierinājumu jaunais darbs viņiem sniegs. Vilnas fabrika atradās tepat aiz ciema, ielejā Ēras upes krastā, desmit minūšu gājiena attālumā no viņu mājiņas. Ja Elizabetei vīru steidzami ievājadzēsies, viņš būs turpat pa rokai. Šī doma Hārtu tik ļoti iepriecināja, ka darbs vilnas fabrikā viņam šķita krietni vien mazāk pretīgs.

Ciema baznīcas pulkstenis nosita pieci, un Hārts pielēca kājās un aizsteidzās pāri virtuvei ar graciozu vieglumu, kas daudziem gara auguma vīriešiem piemīt gluži neapzināti. Viņš kāpa augšā, pārlecot diviem pakāpieniem uzreiz, un nagloto zābaku pazoles pret akmens kāpnēm metāliski šķindēja. Šī skaņa savādi sērīgi atbalsojās mājas klusumā.

Emma bija apģērbusies un kopā ar Vinstonu un Frcnku stāvēja pie mātes gultas. Savās novalkātajās, no vienas vietas salāpītajās drēbēs viņi izskatījās pēc īsta skrandaiņu trio. Apģērbs tomēr bija nevainojami tīrs un izgludināts, uzposušies bija arī paši bērni - sejas nomazgātas un mati rūpīgi sasukāti. Un katram no Hārtu bērniem, kaut arī ārēji atšķirīgiem, piemita savdabīga izsmalcinātība, kas bija tik izteikta, ka nabadzīgajām, apdilušajām drānām vairs nebija nekādas nozīmes. Bērnos jautās neparasts cienīgums, kad viņi tā klusu stāvēja ar svinīgām sejām. Viņi pašķīrās un atkāpās, lai atbrīvotu vietu tēvam, kurš, enerģijas pārpilns, iedrāzās guļamistabā, parūpējies, lai viņa seju rotātu uzmundrinošs smaids.

Elizabete bija atslīgusi spilvenos, bāla un nožēlojami vārga, bet drudzis tomēr bija rimies, un viņa izskatījās daudz mierīgāka. Emma bija nomazgājusi mātei seju un sasukājusi matus, un zilā šalle, kuru viņa bija aplikusi mātei ap pleciem, izcēla slimās sievietes neparasti skaisto acu zilumu. Viņas mati klājās pār spilveniem kā mīkstas zīda šķeteres. Bālajā sejā nebija ne asins lāsītes, un Džonam tā atgādināja ziloņkaulu, kuru viņš bija redzējis Āfrikā. Sejas vaibsti bija tik smalki, ka šķita prasmīga meistara rokas darināti. Elizabete izskatījās kā trausla porcelāna skulptūriņa. Ieraugot vīru, viņa atmirdzēja smaidā. Elizabete vārgi pastiepa viņam pretim izdilušās rokas, un Džons spēcīgi piespieda sievas trauslo augumu pie sava raženā, vīrišķīgā stāva, it kā negribētu viņu nekad vairs laist va|ā.

- Tu šodien izskaties daudz labāk, mīļā Elizabete, -viņš sacīja tik maigā balsī, kas šķita nesaderīga ar vīrieša robusto ārieni.

- Es arī jūtos labāk, - viņa varonīgi apgalvoja. - Šovakar sagaidīšu tevi pārnākam mājās, mīļais, un aitas gaļas vira jau kūpēs uz pavarda, būs arī ķiļķeni un svaiga maize.

Hārts saudzīgi noguldīja sievu atpakaļ spilvenos un, vērodams nožēlojamo, slimības nomocīto seju, redzēja pavisam ko citu - to skaisto meiteni, kuru bija pazinis visu savu mūžu. Viņa raudzījās vīrā ar tādu mīlestību un paļāvību, ka Džonam sirds sāpēs sažņaudzās-viņš neko neiespēja, lai glābtu sievu. Hārtam atkal uznāca savādā, impulsīvā vēlēšanās, kas pēdējā laikā viņam uzmācās aizvien biežāk, - paņemt sievu uz rokām, iznest ārā no šīs drūmās istabas un doties augšā, tīrelī, kur viņa allaž ilgojās nokļūt. Tur, augstajos viršu klajumos, gaiss bija tīrs un spēcinošs, bet plašais debesu jums zils kā Elizabetes acu atspulgs. Hārtu bija pārņēmusi neizskaidrojama, noslēpumaina pārliecība, ka augstienes vējš aizpūtīs viņas slimību prom un sieva brīnumainā kārtā izveseļosies un atgūs spēkus.

Bet garo vasaras dienu lavandas smaržu un bālganos miglas šķidrautus bija nomainījušas asās ziemeļvēja brāzmas.

Ja vien tagad būtu vasara, Džons aiznestu Elizabeti uz Laimes Virsotni, kā viņa šo vielu sauca, apguldītu viršos starp zaļajām ērglpapardēm un maigajām, jaunajām melleņu mētrām. Un viņi abi gozētos saulītē Remzdenas klints aizvējā, un neviena tur nebūtu, tikai cīruļi un kaņepīši lidinātos zeltaini dūmakainajā gaisā. Tas nebija iespējams. Februāra sala stindzinātā zeme bija kaila un melna, pa viršu klajumiem plosījās svelošs vējš, bet debesis bija apmākušās svina pelēkumā.

- Džon, mīļais, vai tu dzirdēji, ko es tev teicu? Šovakar būšu ārā no gultas, un tad mēs vakariņosim visi kopā virtuvē pie pavarda kā tolaik, kad es vēl nebiju slima.

Elizabete runāja strauji un satraukti, vīra klātbūtne viņu nepārprotami uzbudināja.

- Tu nedrīksti celties augšā no gultas, mīļā! - Džons aizsmakušā balsī brīdināja sievu. - Ārsts teica, ka tev nepieciešams pilnīgs miers. Vēlāk atnāks mūsu Lilija un par visu parūpēsies - gan par tevi, gan vakariņām. Tev man jāapsola, meitēn, ka nedarīsi nekādas muļķības. Apsoli man!

- Ak, nu kam tu tā raizējies, Džon Hārt! Bet es apsolu, ka palikšu gultā, ja tas tev dara prieku.

Viņš noliecās sievai tuvu klāt, tā, lai tikai viņa sadzirdētu vīra vārdus.

- Es mīlu tevi, Elizabete, ļoti mīlu, - viņš nočukstēja.

Viņa dziļi ieskatījās vīram acīs un redzēja tur skaidru

šīs nemainīgi uzticīgās mīlestības atspulgu.

- Es arī mīlu tevi, Džon, un mīlēšu līdz, pat savai nāves stundai un vēl pēc tam.

Viņš ātri noskūpstīja sievu, tik tikko uzdrošinādamies viņu uzlūkot. Kad Džons piecēlās no gultas malas, viņa kustības bija saraustītas un neveiklas, it kā viņš nevaldītu pār savu lielo augumu. Ar trim soļiem Hārts jau bija pie guļamistabas durvīm.

-Noskūpsti māti, Vinston, un iesim! Mēs esam aizkavējušies, - viņš strupi uzsauca dēlam.

Vinstons un Frenks noskūpstīja māti un klusiņām virzījās uz durvju pusi. Vinstons pēc ķircināšanās virtuvē nebija vēl pārmijis ar Emmu ne vārda. Nu viņš veltīja māsai vienu no saviem visapburošākajiem Smaidiem un, jau kāpņu galā stāvēdams, teica:

- Tiksimies atkal sestdien, Emma. Visu labiņu, mīļā māsa!

Emma smaidīdama pamāja viņam ar roku.

- Visu labiņu, Vinston! Frcnk, taisies žiglāk uz darbu! Es tūlīt iešu lejā, un mēs varēsim iet abi kopā.

Frenks sparīgi palocīja galvu, viņa bālā sejiņa bija ļoti nopietna.

- Jā, Emma, - viņš atsaucās un, apavu zolēm skaļi klaudzot, metās lejup pa kāpnēm nopakaļ Vinstonam.

Emma apsēdās uz gultas malas.

- Vai negribi kaut ko ieēst, mamm, pirms es aizeju?

Elizabete papurināja galvu.

- Tēja bija laba, mīļā. Ar to man pietiks, līdz atnāks tante Lilija. Es neesmu izsalkusi.

Viņa nekad nebija izsalkusi. Kā gan lai viņa atspirgst, ja nekad neēd? Emma centās piešķirt balsij mundrumu, ko patiesībā nejuta.

-Labi, mamm, bet tev jāēd tas, ko atnesīs tante Lilija. Tev taču jāuztur spēks.

Elizabete vārgi pasmaidīja.

- Labi, mīļā.

- Vai nopūst sveci? - vaicāja Emma, sagatavojusies uz promiešanu.

Elizabete uzlūkoja meitu ar mīlestības pilnu skatienu.

- Jā, dari tā. Es mazliet nosnaudīšos. Tu esi laba mei-

tene, Emma. Nezinu, ko es bez tevis iesāktu. Steidzies nu uz Holu! Negribu, ka tu nokavējies, kad Tērnera kundze bijusi tik laipna un nedēļas vidū ļāvusi atnākt mani apraudzīt. Esi paklausīga! Fērlija kundze ir īsta lēdija, jā, nudien!

- Jā, mamm, - apspiežot asaras, nočukstēja Emma.

Viņa ar lielu maigumu noskūpstīja māli un prasmīgām

kustībām sakārtoja gultu - uzbužināja spilvenus, izlīdzināja palagu un vatēto segu. Apspraudīdama segu mātei ap pleciem, Emma teica:

- Sestdien, mājup nākot, mēģināšu atrast kādu viršu zariņu. Zem klintīm sals tos nebūs skāris tik stipri.

Sestā nodaļa

y

Džons un Vinstons jau bija aizgājuši uz ķieģeļccpli, un Frenks viens pats sēdēja virtuvē, kur tagad valdīja pustumsa, jo tēvs bija nodzēsis parafīna lampu - kā vienmēr pirms promiešanas. Vienīgie gaismas avoti nu bija svece uz galda un uguns pavardā, kas ik pa brīdim uzliesmoja stiprāk, un tad telpa pēkšņi pielija ar šaudīgu, sārtu blāzmu. Pie virtuves griestiem plīvoja spokainas ēnas, un klusumu pārtrauca tikai pagaļu sprakstēšana un sīkšana. Laiku pa laikam atskanēja kāds spēcīgāks krakšķis.

Frenks sēdēja uz viena no krēsliem ar augsto atzveltni, kura bija tik liela, ka zēns izskatījās vēl mazāks un trauslāks, nekā viņš patiesībā bija. Tāds sīks rūķītis, kurš raugās pavarda liesmās. Kaut arī zēnam bija smalki kauli, tik trausls viņš nemaz nebija - Frenkam piemita maza terjera atsperīgums un izturība.

Torīt, apģērbies Vinstona novalkās - pelēkajā darba kreklā un maisveidīgajās biksēs -, zēns šķita nožēlojams. Pelēkajās, rūpīgi salāpītajās zeķēs ieautās kājas likās pārāk vārgas milzīgajos, neglītajos zābakos, kas arī reiz bija piederējuši

Vinstonam Bet, par spīti bēdīgajam izskatam, Frenkā Hartā nebija nekā nožēlojama, jo viņam piederēja skaistiem tēliem un ilgpilniem sapņiem bagāta iekšējā pasaule, kurā zēns patiesībā dzīvoja, uztverot vienmuļo ikdienas eksistenci kā kaut ko mazsvarīgu. Cita - ideāla pasaule pasargāja viņu no trūcīgās, skarbās reālās dzīves. Sapņu lolots, zēns tikpat kā nemanīja, ka īstenībā viņam daudz kas ir liegts un šķiet nesasniedzams.

Frenks bija mazs, laimīgs zēns, kura glābiņš bija viņa dzīvā, radošā iztēle. Patiesi sarūgtināts un noskumis Frenks bija tikai vienu reizi - kad iepriekšējā vasarā viņam nācās pamest ciema baznīcas skolu. Zēns tomēr bija stoiski samierinājies ar faktu, ka viņam jāsāk strādāt vilnas fabrikā un kopā ar citiem sava vecuma puikām jāsavāc tukšās dzijas spoles. Tēvs ar nožēlu, tomēr stingri bija Frenkam pateicis, ka viņiem ir nepieciešami tie daži šiliņi, kurus zēns var pārnest mājās nedēļas nogalē, Tā nu divpadsmit gadu vecumā Frenkam skola bija jāpamet, kaut arī viņš bija ļoti vērīgs un uzcītīgs skolnieks, kurš visu apguva tādā ātrumā, ka skolotāja jutās gluži apmulsusi. Viņa uzskatīja Frcnku par neparasti apdāvinātu skolnieku un bija satriekta, uzzinājusi, ka viņam liktenis lēmis nonīkt vilnas fabrikā. Skolotāja saprata, cik daudz šis zēns varētu sasniegt, ja viņam tiktu dota iespēja, bet viņa arī zināja, ka bērnam no tik trūcīgas ģimenes kā Hārti nav izredžu.

Lai gan Frenks vairs neapmeklēja skolu, viņš turpināja mācīties pats uz savu roku. Zēns lasīja un pārlasīja nodilušās grāmatiņas, kas piederēja viņa mātei, kā arī visu citu, kam vien tika klāt. Rakstītos vārdus Frenks uzskatīja par dievišķas burvības izpausmi, tāpēc viņš grāmatas mīlēja un godāja. Zēns galvā veidoja un pārveidoja teikumus un aprakstīja ar nebeidzamiem prozas sacerējumiem vērtīgās papīra lapiņas, kuras

Emma palaikam atnesa mājās no Holas. Viņš allaž bija abstraktu ideju pārņemts, lai gan pats vēl neapzinājās, ka šīs idejas ir abstraktas, Paša domas Frenku reizēm mulsināja, un viņš centās tās vai nu pierādīt, vai apstrīdēt, jo bija apveltīts ar patiesi izcilu intelektu, kuru turpmākajā dzīvē Frenkam izdevās spoži attīstīt.

Bet tobrīd viņš sēdēja, cieši raudzīdamies ugunī, ar tējas tasīti rokās un aizgrābtu sejas izteiksmi, sapņainām acīm plīvojošās liesmiņās saskatīdams nebeidzamas un neticamas vīzijas.

Iečīkstējās durvis, un zēns sarāvās, strauji pacēla galvu un pavērās visapkārt. Klusa, domās nogrimusi, virtuvē ienāca Emma. Frenks sāka malkot tēju, pāri tasītes malām ar brūnajām acīm vērodams māsas darbošanos. Viņa apstājās pie loga, atvilka aizkaru un, galvu nepagriezusi, sacīja brālim:

- Ārā vēl aizvien ir tumšs, bet mums nav jāiet tūlīt. Mēs varam mazliet nogaidīt, kamēr kļūst gaišāks, un es pusceļu līdz Holai varu noskriet, tā ka neieradīšos par vēlu.

Frenks nolika tasi uz pavarda un teica:

- Tētis ielēja tējkannā karstu ūdeni un lika, lai nogriežu tev maizi. Tā ir tur, uz mūrīša.

Viņa aplūkoja maizes šķēli, un, ievērojis Emmas sejas izteiksmi, Frenks taisnodamies iesaucās:

- Es to nenoziedu ar pārāk biezu tauku kārtu. Uzliku taukus un lieko daudzumu ar nazi atkal nonēmu nost, tieši tā, kā tu man mācīji, Emma.

Emma slepus pasmaidīja un uzjautrināta samiedza acis. Viņa ielēja sev tasē tēju un maizes šķēli nolika uz šķīvīša. Tad aiznesa ēdamo pie plīts un apsēdās iepretim Frenkam. Viņa izklaidīgi košļāja maizi, domās joprojām raizēdamās par māti.

Frenks ziņkāri vēroja māsu, kuru dievināja, jūtīgi uz-

tverdams katru viņas garastāvokļa maiņu. Zēns nemitīgi tiecās izpelnīties Emmas atzinību, taču savā pārcentībā allaž izdarīja kādu muļķību, kārotās uzslavas vietā saņemdams bārienu. Emma uz brāli tomēr nekad ilgi nedusmojās. Zēna acis staroja patiesā apbrīnā, kad, noliecies uz priekšu, it kā uzticēdams māsai noslēpumu, viņš dziļā nopietnībā sacīja:

- Es biju priecīgs, ka tu pārtrauci viņu ķildu. Kad viņi kliedz, es vienmēr nobīstos. Tāds es esmu, Emma.

Domās nogrimusi, viņa izklaidīgi pavērās Frenkā un nolika šķīvi uz pavarda malas.

- Es zinu. Bet nu tas ir beidzies, manu zēn.

- Taču man vēl ilgi nepāriet bailes, - viņš ātri turpināja, - tāpēc es arī uzsmērēju uz maizes šķēlēm pārāk biezu tauku kārtu. Zini, es biju nervozs.

Zēns centās attaisnot sevi māsas acīs.

Emma iesmējās.

- Oho! Ir nu gan melis tas mūsu Frenkijs! - viņa ķircinājās.

Brālis sabozās. Viņa tievais augumiņš saspringa un piemīlīgā sejiņa kļuva nikna. Tad viņš neparasti dedzīgi iesaucās:

- Mamma tev, Emma, teica, lai tu nesauc mani par Fren-

kiju!

Emma redzēja, cik viņš ir nopietns, un pasmaidījusi sacīja:

- Piedod, mīļais! Tev taisnība, mūsu mammai nepatīk palamas.

Frenks krēslā iztaisnojās, pieņemdams cienīgu un svarīgu izskatu.

- Mamma teica, ka es jau esmu liels puisis, un Frenkijs ir tāds zīdaiņa mīl vārdiņš! - viņš paziņoja savā zēniski spalgajā balsī, kurā tomēr jautās pārsteidzoša stingrība.

- Tā ir gan, kā tu saki, - atbildēja Emma un mīļi uzsmaidīja Frenkam. - Labi, bet nu mums vienreiz jāpošas ceļā.

Viņa aiznesa uz izlietni abu lietotos traukus, ātri nomazgāja un noslaucīja tos, tad atgriezās pie pavarda. Emma paņēma savus zābakus, kurus tēvs bija nolicis uz mūrīša, lai tie sasildītos, un enerģiski tos apāva. Siedama ciet zābaku auklas, Emma zagšus paraudzījās uz Frenku un nepacietīgi nodomāja, ka brālis atkal sapņo ar vaļējām acīm. Kāds viņam labums no tās mūžīgās sapņošanas! Viņai reti bija laiks nodoties fantāzijām, bet arī tajās reizēs, kad Emma atļāvās pasapņot, viņas domas bija vērstas uz kaut ko materiāli taustāmu un praktisku. Viņa sapņoja par siltiem mēteļiem visai ģimenei, par skaisto, melno ogļu pārpilnību pagrabā. Par pieliekamo kambari, kurš būtu līdz malām piekrauts ar kūpinātu šķiņķi, siera rituļiem un liellopu gaļas šķēlēm, bet burciņas ar augļiem un dārzeņiem būtu saliktas cita uz cilas - kā Emma to bija redzējusi Holā. Un zelta sovrini šķindētu viņai maciņā - to būtu pietiekami, lai nopirktu visu nepieciešamo un vēl kādu kārumu mātei, bet tēvam - jaunus zābakus. Emma nopūtās. Frcnks sapņoja par grāmatām un braucienu uz Londonu, kur varētu pavizināties ekipāžā un aiziet uz teātri. Viņa sapņi veidojās no tā, ko zēns bija saskatījies ilustrētajos žurnālos, kurus Emma reizēm atnesa no Holas. Un Vinstons sapņoja par iestāšanos flotē, kuģošanu apkārt pasaulei un piedzīvojumiem dažādos eksotiskos pasaules nostūros. Frenks un Vinstons sapņoja par izpriecām un slavu. Emma, kad varēja atvēlēt laiku sapņiem, sapņoja par izdzīvošanu.

Viņa atkal nopūtās. Meitene priecātos kaut vai par to, ka saņemtu nedēļā dažus šiliņus vairāk, kur nu vēl domāt par zelta sovriniem! Emma mērķtiecīgi piecēlās un uzvilka mēteli, uzsaukdama Frenkam:

- Nesēdi nu kā tāda aizsapņojusies pile ar vaļēju knābi! Velc mēteli mugurā! Ir jau bez divdesmit minūtēm seši, un es nokavēšos, ja mēs tagad nepasteigsimies.

Viņa pasniedza brālim mēteli un šalli, kuru viņš aptina ap kaklu. Emma, galvu šūpodama un klusu purpinādama, tūdaļ pat noraisīja šalli nost, aptina to ap Frenka gaišmataino galviņu un cieši sasēja zem zoda. Šallei pa virsu viņa stingri uzmauca brāļa lēzeno cepurīti, neievērodama zēna protestus un mēģinājumus izlocīties.

- Ak, Emma, man nemaz nepatīk šalli tā valkāt! -Frcnks pretojās. - Citi puikas par mani smejas un saukā mani par skuķi.

- Ja šalle būs aptīta tikai ap kaklu, tev nosals ausis, un esmu teikusi tev jau agrāk, Frcnk, ka uz ļaužu pļāpām nav ko klausīties. Bet tagad nāc, turklāt veicīgāk!

Ari viņa pati aptina sev ap galvu šalli, pasniedza Frcn-kam kārbu ar sviestmaizēm, pārlaida virtuvei vēl pēdējo skatienu un nopūta sveci. Cieši satvērusi Frenku aiz rokas, Emma izsteidzās ārā no namiņa.

Viņi ienira rītausmas puskrēslā, un mitrais, ledaini aukstais gaiss svilināja abiem vaigus. Abi bērni steigšus devās lejup pa akmeņiem bruģēto taciņu garām mazajā piemājas dārziņā augošajiem ccriņkrūmiem, kuri no lielā aukstuma bija pavisam sarāvušies. Kailā zeme bija nemīlīga un cieta kā dzelzs. Vienīgās skaņas, kas pārtrauca rīta klusumu, bija vēja gaudas un viņu zābaku asie piesitieni aukstajiem ceļa akmeņiem. Hārtu māja un vēl daži namiņi atradās aklas ieliņas galā Fērlijas ciema attālākajā nostūri. Aiz šī namu pudurīša augšup slējās tīrelis. Tā bija vientuļa un nemīlīga vieta, un tikai blāvā gaisma, kas spīdēja dažu māju lodziņos, liecināja, ka

te dzīvo cilvēki. Kad viņi beidzot bija tikuši līdz ieliņas galam, Frenks pacēla pret Emmu savu mazo, nosalušo sejiņu un vaicāja:

- Vai man jāieiet pie tantes Lilijas?

- Jā, mīļais. Un pasaki tantei, lai viņa aprauga mūsu māti šorīt tā paagrāk. Naktī mammai bija drudzis, bet, mums aizejot, viņa gulēja mierīgi. Tikai ncaizpļāpājies ar tanti Liliju pārāk ilgi. Tu taču zini, ka darbu uzraugs tieši sešos aizslēdz fabrikas vārtus. Ja tu paliksi ārpusē, tev nāksies gaidīt līdz astoņiem, un par kavējumu viņi tev atvilks no algas. Un esi rātns zēns!

Emma noskūpstīja brāli uz vaiga un sakārtoja viņa cepuri, lai tā ciešāk piegulētu galvai.

- Vai tu pagaidīsi, kamēr es tikšu līdz tantes Lilijas mājai? - Frenks vaicāja, pūlēdamies noslēpt, cik ļoti viņš baidās šajā agrajā stundā iet viens.

Emma pamāja.

- Jā, mīļais. Skrien nu!

Frenks ienira miglā. Viņš skrēja, ik pa brīdim paslīdēdams uz apledojušajiem, sarmas klātajiem bruģakmeņiem. Emma noraudzījās brālim pakaļ, līdz pustumsā viņa trauslo augumiņu vairs tik tikko varēja saskatīt. Bet Emma vēl labu laiku varēja sadzirdēt zēna zābaku klaudzēšanu pret akmeņiem, un, kad klaudzēšana mitējās, viņa zināja, ka brālis sasniedzis tantes māju. Tā atradās ciema galvenajā ielā, netālu no Ēras upes krasta. Skaļā bungošana ar sviestmaižu kārbu pa tantes namdurvīm pārliecināja Emmu, ka Frenks patiešām sasniedzis mērķi. Tā viņš spētu uzmodināt pat mironi, kur nu vēl tanti Liliju, Emma nodomāja un tūlīt pat vēlējās, kaut nebūtu domās piesaukusi mironi. Viņa nodrebinājās un devās pretējā virzienā - uz tīreļa pusi.

Meitenes vientuļais, bet staltais stāvs garajos, melnajos svārkos un apnēsātajā mētelītī, kas viņai bija par mazu, neatlaidīgi un varonīgi virzījās uz Fērlijholas pusi. Laiku pa laikam Emma pacēla acis, lai palūkotos uz svina pelēkajām debesīm un nemīlīgo, tumšo tīreli, kas tālumā saplūda ar apvārsni.

Septītā nodaļa

Pakalni, kas viļņveidīgi tiecas augšup, lai slietos pāri Fērlijas ciemam, un Ēras upes ieleja, kas atrodas zemāk par to, ir drūmi un krēslaini pat visjaukākajā laikā. Bet garajās, stindzinošajās ziemās ainava zem bālpclēkajiem mākoņiem zaudē jebkurus cilus krāsu toņus un kļūst vienmuļi pelēcīga un tīreļi - mežonīgi vientulīgi, jo nogāzes un kalnu pakājes ir sastingušas un bez jebkādām dzīvības pazīmēm. Līst nebeidzams lietus, ko palaikam nomaina sniegs un vējš, kas pūš no Ziemeļjūras puses, ir dzcldīgi auksts un drēgns. Bezgalīgo klusumu smilšakmens kalnos, kuros allaž valda krēsla atšķirībā no zaļajiem kaļķakmens pakalniem, kas ir tuvāk ielejai, pārtrauc tikai sērīgās vēja gaudas, jo bezgaldaudzie sīkie strautiņi, šīs mazās, putojošās, dzirkstīgās straumītes, kuras atdzīvina kalnu gaisotni pavasari un vasarā, nu ir aizsalušas.

Lielā tīreļu plakankalne stiepjas neskaitāmu jūdžu garumā līdz pat Šiplijai un varenajai rūpniecības pilsētai Līdsai. Ainava ir pārsteidzoši neizteiksmīga. Te nav nekā, tikai grubuļainas klintis, daži nomelnējuši koki, no aukstuma sarāvušās vilkābeles un pamestas, pussagruvušas ēkas. Mūžīgā, biezā migla kā pelēka masa nogremdē sevī visu, padara aprises

izplūdušas un iedibina tādu kā viņsaules klusumu un stingumu. Te maz kas liecina par cilvēku klātbūtni Jo šajā gadalaikā tikai retais sper kāju neviesmīlīgajā un vientulīgajā apvidū.

Bet tieši pretim skarbajam tīrelim 1904. gada ledainajā februāra rītā stoiski soļoja Emma. Šaurais, līkumotais ceļš, kas vijās kā čūska pāri pakalniem, visātrāk ļāva nokļūt Fērlij-holā, tāpēc Emmai bija jāsaņem drosme un jāiet pāri tīrelim visos gadalaikos un visās diennakts stundās.

Iedama ātriem soļiem, Emma nodrebinājās un ciešāk ietinās savā mētelītī, kas tik vien bija kā tāda novalka, kuru viņai bija iedevuši Holā, tik salāpīts, ka neaizturēja vēju vairāk par papīru. Šis apģērba gabals bija izskatījies stipri nožēlojams jau vasarā, kad virēja viņai to iedeva, bet Emma bija mēteli pieņēmusi ar pateicību un pacietīgi aizlāpījusi visus caurumus, palaidusi garāku apakšmalu un iešuvusi jaunas pogas. Viņa tomēr pārāk ātri bija no tā izaugusi - mētelis šķita kā uzspīlēts meitenes kalsnajai mugurai, bet no pārāk īsajām piedurknēm kā divi aizlauzti putna spārni ārā rēgojās Emmas tievās rokas ar bērnišķīgi kaulainajām delnas locītavām. Mētelis nespēja aizturēt negantās vēja brāzmas, un miklais gaiss padarīja to mitru, iespiezdamies līdz pat kauliem, tā ka Emmas kājas bija no aukstuma gluži stingas - viņai likās, ka asinis pa tām vairs neriņķo. Emma sakārtoja ap galvu aptīto šalli un tad ātri iegrūda sasprēgājušās rokas atpakaļ kabatās. Zobi meitenei klabēja un acis no ledainajiem vēja triecieniem asaroja. Viņa dedzīgi ilgojās, kaut būtu jau Holā, kaut arī tā Emmai nepavisam nepatika.

Sasniegusi ar akmens žogu apjozto lauku, pāri kuram varēja nokļūt tīrelī, Emma jau bija gluži bez elpas. Viņa uz mirkli atspiedās pret žogu, lai atelstos. Sirds Emmai dauzījās kā negudra. Viņa raudzījās lejup uz stāvo ceļu, kuru bija pie-

veikusi. Migla tagad bija savilkušies kunkuļos, un starp tiem varēja skaidri redzēt mirguļojošos, apgaismotos māju lodziņus - ciems modās darbadienai. Zemāk ielejā ari bija saskatāms blāvs mirdzums - tas nozīmēja, ka drīz darbu uzsāks vilnas fabrika - iegaudosies spalgā sirēna, skaudri šķeļot rāmo klusumu un paziņojot, ka fabrikas vārti ir vaļā. Fērlijas vīri un sievas steigšus dosies turp, lai uzsāktu kārtējo, smago darbadienu, ko aizvadīs, sukājot jēlvilnu, vērpjot dziju un aužot vilnas audumus, kuri ar kuģiem tiks aizvesti uz visām pasaules malām.

Emma ilgu pilnām acīm noraudzījās uz ciemu, kur gulēja viņas māte un kurš bija pēdējā dzīvības zīme, ko Emma varēja skatīt, līdz sasniedza Holu. Tad meitene strauji pagriezās. Viņa bija gana atpūtusies, un nu viņai bija jāsteidzas, ja gribēja nokļūt Holā sešos, kā tika solījusies virējai. Emma sarāva uz augšu brunčus, pārrāpās pāri akmens žogam un veikli nolēca uz lauka. Zeme zem viņas kājām bija sasalusi cieta, un miglas vāli aizsedza retos, nožēlojamos, sala stindzinātos kokus un pamirušos irbuleņu krūmus. Šur tur vīdēja sniega sanesas, miglainajā gaisā tās mirdzēja kā draudīgi, fantastiski veidojumi, kas Emmai agrajā rīta stundā uzdzina bailes. Viņa notrīcēja, tomēr varonīgi tuipināja ceļu uz priekšu. Meitene tikko varēja saskatīt taciņu, bet šajos divos gados, kurus viņa bija nostrādājusi Holā, viņa tik bieži bija pa to gājusi, ka arī neredzot spēra drošus soļus. Dzestrajā rīta gaisā sasalušās zemes čirkstēšana zem kājām bija vienīgā skaņa.

Ejot Emma iedomājās par savu tēvu. Viņa mīlēja tēvu un izprata tā iedabu, bet dažu pēdējo mēnešu laikā viņa uzvedība Emmu stipri satrauca. Atgriezies no būru kara, viņas tētis vairs nebija tāds pats kā agrāk. Viņš bija zaudējis možo garu un vienmēr šķita domās nogrimis, bet šo klusi skumīgo

noskaņojumu mēdza pārtraukt gandrīz nevaldāmas, pēkšņas dusmu lēkmes, ja Vinstons vai kāds cits tēvu nokaitināja. Tikai pret sievu un Emmu Džons Hārts allaž bija lēnīgs un maigs.

Tēva nepastāvīgais, pretrunīgais garastāvoklis mulsināja Emmu, un reizēm, kad tēvs raudzījās meitā ar neizteiksmīgu, tukšu skatienu, viņš tai atgādināja apmaldījušos bērnu. Dažreiz Emmai gribējās tēvu spēcīgi sapurināt, lai atmodinātu viņu jaunai dzīvei, bet viņa bija pārāk maza un trausla, lai spētu to izdarīt, tāpēc Emma centās tēvu uzmundrināt ar nemitīgiem jautājumiem, atgādinot viņam, ka trūkst naudas un māte ir slima. Viņa seja tomēr palika nekustīga un noslēgta, tikai acis bija sāpju pilnas. Tā bija Elizabetes slimība un žēlums pret sievu, kas nomāca Džonu Hartu, stindzināja viņa garu un padarīja šo spēcīgo vīru mājas dzīvei tikpat kā nederīgu. Tas nebija karš, kas pārvērta viņu līdz nepazīšanai.

Bet Emma savā jaunības naivumā to pilnībā nesaprata. Viņa kaismīgi ziedoja sevi vienam vienīgam mērķim - izraut ģimeni no trūkuma un posta. Emmas domas bija vērstas tikai uz izdzīvošanu, un tas liedza viņai saskatīt jebko citu. Meitene zināja tikai to, ka viņas tētis vairs nespēj sniegt atbildes uz jautājumiem un atrisināt viņu problēmas. Viņš mierināja Emmu ar to pašu veco, nodeldēto frāzi, kuru viņa jau tik bieži bija dzirdējusi. “Drīz mums klāsies labāk, mīļā,” tēvs mēdza sacīt. Viņas brālis Vinstons vienmēr ļāvās, ka tēva optimistiskais, pašpārliecinātais noskaņojums viņu apmuļķo, un puiša acis acumirklī iedzirkstījās labāku dienu gaidās.

“Kad, tēt? Kad tas būs?” viņš tad satraukti vaicāja.

Bet Emmas pragmatiskais prāts kliedza:

“Kā, tēt? Kā mēs to sasniegsim?”

Tomēr skaļi viņa neteica ne vārda. Viņai negribējās sēt

šaubu sēklu tādā brīdī, kad tēvs centās pārliecināt Vinstonu par labāku nākotni, turklāt Emma jau no iepriekšējās pieredzes zināja, ka viņas jautājumam nesekos skaidra atbilde un netiks izteikti nekādi praktiski priekšlikumi. Emma, būdama reāliste, šo ncnovēršamību bija sen sapratusi un rezignēti ar to samierinājusies, jo nezināja, kā lai cīnās ar tēva inertumu un nespēju, vilcināšanos un uzņēmības trūkumu.

- Kādas gan pārmaiņas var notikt mūsu dzīvē, ja tēvs neko nedara, lai to mainītu! - Emma skaļi un kaismīgi noteica, lauka viņā galā atkal rāpdamās pāri zemajam akmens žogam, lai nokļūtu uz takas, kura veda pāri tīrelim.

Emmai vēl nebija izpratnes par to, ka cerību zaudējušam cilvēkam vairs nav nekā, reizēm pat ne gribas dzīvot. Un Džonam Hārtam visas viņa cerības jau sen bija zudušas.

Emma papūta dvašu uz savām nosalušajām plaukstām, tad iebāza tās atpakaļ kabatās un sāka iet uz augšu pa lēzenu nogāzi, lai nokļūtu līdz Remzdcnas aizai un no turienes, joprojām virzoties augšup, līdz tīreļa ceļam, pa kuru varēja aiziet līdz Fērlijholai. Pēdējā laikā Emma nebija runājusi ar tēvu par naudu, bet viņai bija nemitīgi par to jādomā. Ja viņi gribēja izdzīvot un panākt, lai arī māte atgūst savu veselību un spēku, viņiem bija nepieciešams krietni vairāk naudas. Emma zināja, ka bez naudas cilvēks nav nekas, tikai beztiesīgs kāju pamesls valdošajai šķirai, važās sakalts un apspiests nastu nesējs lops, nolemts bezjēdzīgai, nožēlojamai dzīvei, tik bezcerīgai eksistencei, kurā dominēja izmisums un bailes par rītdienu, ka radās jautājums, vai maz ir vērts dzīvot. Bez naudas tu esi pakļauts visām bezrūpīgo bagātnieku kaprīzēm, untumiem un garastāvokļa maiņām, visām likteņa nepastāvī-bām. Bez naudas tu esi neaizsargāts pret skarbās pasaules raidītajām šautrām.

Kopš Emma strādāja Fērlijholā, viņa bija sākusi daudz ko saprast. Apveltīta ar asām novērošanas spējām, viņa bija arī savam vecumam neraksturīgi saprātīga un attapīga. Viņa bija ātri aptvērusi kliedzoši netaisnīgās atšķirības, kādas pastāvēja starp dzīvi Fērlijholā un ciema ļaužu smago ikdienu. Fērliji dzīvoja bagātībā un greznībā, loloti un lutināti, viņi bija pilnīgi izolēti no strādnieku dzīves skarbajām realitātēm, kaut arī tieši viņu nežēlīgi smagais, nebeidzamais darbs nodrošināja Fērliju bezrūpīgās un privileģētās pasaulītes pastāvēšanu.

Novērodama Fērlijus un viņu dzīvesveidu, Emma sāka apjaust, ka nauda nav tikai līdzeklis, lai iegādātos dzīvei nepieciešamo. Viņa saprata, ka tam, kam ir nauda, pieder arī vara - un tas bija Emmas viskārotākais mērķis, jo viņa zināja, ka vara padara cilvēku neievainojamu. Vara nozīmēja drošību. Vienlaikus Emma ar sarūgtinājumu secināja, ka tādi jēdzieni kā “taisnīgums” vai “brīvība” uz nabagajiem neattiecas. Bet meitenē jau parādījās arī pirmie cinisma aizmetņi -viņai bija aizdomas, ka abus iepriekšminētos jēdzienus itin viegli var nopirkt. Tikpat viegli, kā viņi būtu varējuši nopirkt mātei zāles un spēcinošu ēdienu, ja vien viņiem būtu nepieciešamais šiliņu daudzums, ko nolikt uz veikala letes. Jā, nodomāja Emma, nauda ir atbilde uz visiem jautājumiem.

Steigdamās uz priekšu pa taku, Emma apņēmīgi nosprieda, ka jābūt kādai iespējai, kā viņa varētu nopelnīt vairāk naudas. Pasaulē bija bagātie ļaudis un nabagie, un, ja daži varēja kļūt bagāti, to acīmredzot iespēja arī citi, prātoja Emma. Viņas tēvs allaž mēdza teikt, ka tas atkarīgs no diviem apstākļiem - kādā ģimenē tu piedzimsti un vai tev dzīvē laimējas. Emma pret tamlīdzīgiem apgalvojumiem izturējās nievīgi, jo viņa apšaubīja to patiesumu. Emmai tas nelikās pieņe-

mami. Viņa uzskatīja, ka, izdomājot gudru plānu un smagi strādājot, lai to piepildītu, ir iespējams nopelnīt naudu. Daudz naudas. Varbūt pat veselu bagātību. Šāds mērķis vīdēja Emmas acu priekšā jau labu laiku - viņa tam licēja bez svār-stīšanās, nezaudējot drosmi. Emmai nebija sevišķi lielas dzīves pieredzes, bet šo trūkumu viņa aizstāja ar vērtīgākām īpašībām - intuīciju, iztēli un godkāri. Emma daudz ko apjauta intuitīvi, arī to auksti negrozāmo faktu, ka naudu varēja iegūt, ne tikai mantojot vai laimīga gadījuma dēļ. Par spīti tēva teiktajam, viņa zināja, ka ir arī citi ceļi, kā tikt pie bagātības. Emma nopūtās. Nosalusi un izmisusi mātes dēļ, viņa steidzās uz priekšu, un meitenei likās, ka cīņā ar pasauli viņa ir pilnīgi vientuļa - neviens nesniegs roku, lai viņu draudzīgi atbalstītu, nepateiks viņai uzmundrinošu vārdu. Bet jau pirms vairākiem mēnešiem Emma bija apņēmusies, ka neļaus šim apstāklim sevi nomākt. Viņa atradīs iespēju, kā tikt pie naudas, jo tikai tad viņas ģimene būs drošībā.

Emma soļoja pa šauro taku biezajā miglā un tomēr skaidri zināja, ka tuvojas zemākās nogāzes virsotnei, jo bija aizelsusies un kājas no stāvā kāpiena sāpēja. Vējš, kas svilpodams traucās lejup no kalnu galotnēm, pieņēmās spēkā, un Emma nodrebinājās un sacēla uz augšu mēteļa apkakli. Viņas rokas no aukstuma bija gluži stīvas, bet kājām bija silti. Tēvs tikai pirms nedēļas bija salabojis Emmas zābakus. Viņš bija miecētavā nopircis stipru ādu, bet pazoļu iekšpusi izgriezis no bieza filca. Emma bija stāvējusi tēvam līdzās un noskatījusies, kā viņš izgriež pazoles un ar nagliņām piestiprina tās pie novalkātās zābaku virsas. Kurpnickdarbi tika strādāti, par liesti izmantojot vecu gludekli, kas mētājās virtuvē. Emma iedomājās par karsto buljonu, ko virēja būs viņai paglabājusi, un lielo, silto Holas virtuvi, un šie kārdinošie tēli lika meitenei pasteigties.

Skaudrajā ainavā, kas pavērās viņas acu priekšā, pret zaļganajām debesīm slējās reti, kaili un spokaini sastinguši koki. Emmai sāka strauji sisties sirds - daļēji no piepūles, bet ari no bailēm, jo aiz šiem vientulīgajiem kokiem ceļš nogriezās uz Remzdenas aizu - tā bija grava starp pakalniem, vieta, kas ceļā uz Fērlijholu izraisīja Emmā vislielāko nepatiku, jo groteskie klinšu veidojumi un vējgāzes radīja baisu gaisotni. Migla starp abām virsotnēm, kas slējās pāri gravai, pārvērtās par biezu, pelēku, gandrīz necaurejamu tumsu.

Kaut ari šī vieta padarīja Emmu tramīgu, viņa steidzās tik uz priekšu, norādama sevi par bailēm, kas uzmācās katru reizi, ejot pa taku lejup uz gravu. Viņa baidījās no briesmoņiem, no tīreļa spokiem, kuri, pārvērtušies tvaika mutuļos, lidinājās staip šīm varenajām graudainā smilšakmens klintīm. Viņai bija bail arī no pazudušajām dvēselēm - ciema ļaudis māņticīgi uzskatīja, ka tās nokļūst tieši Remzdenas aizā. Lai atvairītu uzmācīgās domas par briesmoņiem un pazudušām dvēselēm, Emma sāka klusi dziedāt. Rīta agrumā viņa tīrelī nekad skaļi nedziedāja, bīdamās uzmodināt mirušos. Daudz dziesmu Emma nezināja, tikai tās, kuras bija mācījusies skolā. Šīs vienkāršās dziesmiņas viņai šķita bērnišķīgas un pliekanas, tāpēc Emma labprātāk dungoja “Uz priekšu, Kristus kareivji!”. Viņas lūpas veidoja dziesmas vārdus tikpat kā bez skaņas, un meitene braši soļoja marša ritmā, kurš skanēja viņai galvā.

Emma bija nonākusi gravas vidū, te piepeši dziesmas vārdi sastinga viņai uz lūpām. Viņa strauji aprāva gaitu un palika nekustīgi stāvam. Meitene sasprindzināja dzirdi un uzmanīgi ieklausījās. Cauri vēja aukām no gravas pretējās puses šurp atlidoja zema, dārdoša skaņa, it kā viņai pa taku tuvotos kaut kas liels un varena spēka virzīts. Emma piepluka pie klinšu izvirzījuma un aizturēja elpu. Pa muguru meitenei tekalēja ledainas baiļu tiipas. Un tad viņš nostājās Emmas priekšā - nevis šķietams briesmonis - kā koks vai klints bet īsts monstrs gara auguma vīrieša izskatā. Cauri mutuļojošajiem miglas vāliem viņš no saviem augstumiem noraudzījās Emmā.

Meitene ievilka elpu un savilka dūrēs kabatās sabāztās rokas. Ātrumā viņa apsvēra domu, vai nevajadzētu mudīgi izskriet briesmonim priekšā uz takas un mesties prom ko nagi nes, bet bailes Emmu bija tā paralizējušas, ka viņa nevarēja pakustēties. Un tad briesmonis ierunājās, nobiedēdams meiteni vēl vairāk:

- Goda vārds, man diži laimējies, ka šajā nestundā te, kailajā tīrelī, esmu sastapis tik spraunu skuķēnu. Šī vieta nu gan ir īsts sātana miteklis, ne visai piemērota pastaigām aukstā rītā.

Emma bija zaudējusi valodu. Viņa pacēla acis, lai aplūkotu vīru, kurš slējās viņai pāri kā tornis, bet puskrēslā nevarēja izšķirt tā sejas vaibstus. Emma vēl ciešāk iespiedās spraugā starp divām klintīm, vēlēdamās, kaut varētu ar tām saplūst. Aiz bailēm viņai vai acis sprāga no pieres laukā.

Vīrietis atkal ierunājās, un viņa balss miglā izklausījās spokaini dobja:

- Ak, un mazais skuķēns ir traki nobijies, un nav jau arī brīnums, ja ierauga kaut ko tik briesmīgu kā mani. Bet es esmu tikai tāds muļķa vīrs, kurš apmaldījies sasodītajā miglā un nevar atrast ceļu uz Fērlijholu. Vai tu neparādītu man pareizo virzienu, lai varu turpināt ceļu?

Emmas sirds vairs nesitās tik mežonīgi, bet viņa joprojām trīcēja un baiļojās, jo svešinieks - un tāds šis vīrs neapšaubāmi bija - tīrelī varēja būt tikpat bīstams kā jebkurš

briesmonis. Tēvs bija brīdinājis Emmu, lai viņa nesarunājas ne ar vienu, ko nepazīst, ja tas nav no viņu ielejas un tāpēc ir uzskatāms par aizdomās turamu “ārzemnieku”. Emma tik spiedās pie klintīm un, lupas cieši sakniebusi, vēlējās, kaut svešais ietu prom. Varbūt, ja viņa neatbildēs uz tā jautājumiem, vīrs pazudīs tikpat pēkšņi, kā bija uzradies.

- Man gan nemaz neliekas, ka šim kaķēnam nebūtu mēle mutē, - svešais turpināja, it kā sarunādamies ar kādu trešo.

Emma iekoda lūpā un pavērās apkārt. Tuvumā nevienu citu nemanīja, lai gan pelēcīgajā rīta gaismā to bija grūti noteikt.

- Es nedarīšu tev nekā ļauna, mazo meitēn, r- atkal atskanēja savādā balss. - Parādi man tikai ceļu uz Fērlijholu, un es iešu prom, vari būt droša.

Emmajoprojām nevarēja saskatīt vīrieša seju, tā izplūda miglā, kas virmoja ap viņiem. Emma nodūra acis. Nu viņa redzēja milzīgas, naglotos zābakos ieautas kājas un bikšu staras. Arī vīrs nebija izkustējies no vietas - viņš stāvēja tur, kur bija apstājies, kā saprazdams, ka ikviena viņa kustība var izbiedēt meiteni vēl vairāk un tā izspurgs no savas paslēptuves, lai, baiļu dzīta, nozustu miglā.

Vīrietis nokremšļojās un ierunājās atkal, pūlēdamies piešķirt balsij maigāku skanējumu:

- Es nedarīšu tev pāri, mazā. Nebaidies no manis!

Emma svešinieka balsī saklausīja kaut ko tādu, kas lika

atslābt viņas saspringtajiem muskuļiem. Pamazām norima arī locekļu trīcēšana. Vīram bija savāda, taču jauka, muzikāla un dziedoša balss, kādu Emma agrāk nekad nebija dzirdējusi. Un tad viņa, modri ieklausīdamās, sasprindzinājusi visus jutekļus, lai laikus pamanītu tuvojošās briesmas, pēkšņi apjauta, cik laipna un sirsnīga ir balss, kas viņu uzrunājusi. Bet tas tomēr bija svešinieks. Tad, pašai par pārsteigumu un šausmām, Emmai izspruka jautājums:

- Kāpēc jums jāiet uz Holu?

- Man tur jāsalabo skursteņi un dūmvadi. Tas bija viņš pats, kurš ieradās pie manis. Skvairs Fērlijs. Jā, nudien, pats ieradās pie manis Līdsā un bija tik laipns un, ja drīkstu piebilst, augstsirdīgs, ka piedāvāja man darbu.

Emma pacēla savu miklo sejiņu, lai cauri miglai aizdomīgi nopētītu svešo. Tas bija garākais vīrietis, kādu viņa jebkad bija redzējusi, tērpies raupjās darba drēbēs un ar maisu pār plecu.

- Vai tad jūs esat melnstrādnieks? - viņa piesardzīgi apvaicājās, jo atminējās virēju runājam, ka esot nolīgts melnstrādnieks, kurš Holā šo to pielabošot un uzmūrēšot no jauna.

Vīrs dārdoši iesmējās - tie bija dziļi smiekli, kas satricināja visu viņa raženo stāvu.

-Tas es esmu, nudien! Šeins O’Nils ir mans vārds, bet visi mani sauc par Blekiju^4.

Emma atkal pašķielēja uz vīra pusi, cenzdamās nopētīt viņa seju caur mirguļojošo dūmaku.

- Jūs tomēr neesat moris, vai ne? - viņa trīcošā balsī jautāja un tūdaļ pat norāja sevi par muļķību.

O’Nīls bija īru vārds, un tas izskaidroja arī viņa dziedošo valodu, kas Emmai likās tik svešāda. Bet viņa bija dzirdējusi par īru neparasto akcentu, un te nu bija viens, kurš tā runāja.

Viņas jautājums milzi uzjautrināja vēl vairāk, un viņš atkal smējās, teikdams:

- Nē, es neesmu nēģeris. Tikai tāds melnāks īrs. Un kā tad tevi sauc?

Emma vilcinājās. Pēc viņas domām, jo mazāk cilvēki par tevi zina, jo labāk. Ja par tevi nekas nav zināms, vari justies drošs, ka tev nenodarīs nekā ļauna. Bet Emma atkal piedzīvoja pārsteigumu, jo dzirdēja sevi sakām:

- Emma. Emma Hārta ir mans vārds.

- Priecājos ar tevi iepazīties, Emma Hārta. Nu, ja mēs, tā teikt, esam sapazinušies, vai tu, lūdzu, nebūtu tik laipna un neparādītu man ceļu uz Fērlijholu?

- Tas ir tur, no kurienes jūs nācāt, - Emma teica un nodrebēja - šoreiz gan tāpēc, ka bija pamatīgi nosalusi miklajā un ledaini aukstajā gravā.

Un vēlreiz, sev par izbīli, viņa dzirdēja savu balsi paskaidrojam:

- Es arī eju uz Holu. Ja vēlaties, varat nākt kopā ar mani.

- Jā, protams, Emma. Nu tad - uz priekšu! Te ir velnišķīgi auksts un drēgns. Sliktāk nekā manas dzimtās zemes purvos ziemā! - vīrs paziņoja, dauzīdams kājas pret sasalušo zemi, lai tās kaut cik sasildītu.

Emma izslīdēja no sava patvēruma starp klintīm un pirmā devās uz augšu pa taku, kas viņus izveda ārā no Rcmz-denas aizas uz līdzeno tīreļa plakankalni, kura stiepās līdz pat Fērlijholai. Taka bija šaura un stāva, un viņiem bija jāiet pa to piesardzīgi, turoties vienam aiz otra. Steigdamās tikt ātrāk ārā no gravas, Emma palaikam klupa un slīdēja. Viņi nerunāja ne vārda, jo bija aizelsušies, kāpjot stāvajā kalnā. Ziemā šo taku sevišķi bīstamu padarīja apledojušie akmeņi un zemē iesalušās koku saknes.

Kad Emma un īrs beidzot sasniedza plakankalni, negantās vēja brāzmas bija izkliedējušas biezo miglu. Rīta gaisam bija opāla nokrāsa, bet no kāda avota, kurš šķita paslēpies aiz apvāršņa, zilimelnās debesis pildījās ar kvēlojošu gaismu,

kuras žilbinošais spilgtums bija raksturīgs šim ziemeļu apvidum. Tā lika iemirdzēties kuprainajiem kalnu siluetiem, un nu tic laistījās vara sarkanumā.

Emma apstājās, lai atvilktu elpu, un pagriezās atpakaļ, lai, kā parasti, paraudzītos uz Rcmzdenas klintīm, kas tagad bija palikušas viņiem aiz muguras.

- Paskatieties uz zirgiem! - viņa teica un norādīja īram uz milzīgajām klintīm, kuras visā savā varenumā slējās pret debesīm.

Blckijs O'Nīls sekoja meitenes skatienam, un viņam aizrāvās elpa. Skuķēnam bija taisnība. Klintis patiešām atgādināja mežonīgus zirgus, kas traucās pretim apvārsnim kā mītiski debesu rumaki, uzlecošās saules staros zeltaini mirdzēdami.

- Nudien - skaists skats! Kā to vielu sauc? - vaicāja Blekijs.

- Par Rcmzdenas klintīm, bet ciema ļaudis tās dēvē par Lidojošajiem Zirgiem. Mana mamma saka vēl savādāk - tā esot Laimes Virsotne, - uzticīgi piemetināja Emma.

- Jā, tāda šī vieta patiešām izskatās, - nomurmināja Blekijs un nometa zemē savu maisu, lai dziļi ievilktu krūtīs svaigo rīta gaisu.

Emma Blckiju O’Nīlu tā īsti nemaz nebija apskatījusi. Ejot pa taku, īrs nāca meitenei aiz muguras, un ari tobrīd, kad viņi atpūtās uz Rcmzdenas aizas krants, Emma sākumā kautrējās svešo cieši uzlūkot, jo māte viņai bija mācījusi, ka tā nav pieklājīgi. Ziņkāre tomēr beidzot guva virsroku, un Emma lēnām pacēla galvu, lai apskatītu vīru, kurš viņu bija tik ļoti nobiedējis. Emma satrūkās, ieraudzījusi, ka O’Nīls ir vēl pavisam jauns puisis - viņam nevarēja būt vairāk par astoņpadsmit gadiem. Un pēc skata viņš bija visneparastākais cilvēks, kādu Emma jebkad bija redzējusi.

Blckijs, plati smaidīdams, vērās meitenei pretim, un viņa acumirklī apjauta, kāpēc tur, gravā, tik negaidīti bija pārstājusi no šī cilvēka baiļoties. Par spīti lielajam augumam un raupjajam apģērbam, puisim piemita kaut kas neizsakāmi jauks un laipns - tas izpaudās gan viņa sejā, gan vispārējā uzvedībā. O’Nīlam bija atklāta, draudzīga seja bez ļaunuma un viltus, platais smaids bija saulains, sirsnīgs un mazliet draiskulīgs, bet tumšās acis - laipnas un saprotošas. Un, kaut arī Emma pret svešiniekiem allaž izturējās piesardzīgi un aizdomīgi, viņa nespēja atturēties, īram neuzsmaidījusi -atklāti un silti, kā parasti nemēdza smaidīt nepazīstamiem vīriešiem.

- No šejienes Holu nevar saskatīt, - Emma paskaidroja, - bet tā vairs nav tālu, tikai jāpāriet pāri tam tīreļa pakalnam tur, priekšā. Nāciet, Blckij, pasteigsimies!

Emmas uzvedībā nebija ne vēsts no neveiklības, viņa neslēpti priecājās par jauniegūto paziņu.

Blekijs pamāja un, pacēlis smago maisu, bez īpašas piepūles pārmeta to pār plecu - viņa lielajām, stiprajām rokām tas bija tikai tāds nieka sainītis. Emma jau mundri soļoja uz priekšu pa ceļu, un Blekijs viņai sekoja, galvu atpakaļ atmetis, bezrūpīgi svilpodams. Vējš purināja viņa nepaklausīgās matu cirtas.

Emma laiku pa laikam uzmeta puisim paslepenu skatienu. Neparastais īrs meiteni valdzināja. Savukārt Blekijs tīri labi manīja šos pētījošos skatienus un jutās uzjautrināts. Viņš pats meiteni bija novērtējis ar vienu acu uzmetienu un nospriedis, ka viņai jābūt apmēram četrpadsmit gadus vecai. Vēl pavisam jauns asniņš, kurš jau spiests doties peļņā uz Fērlijholu. Nav brīnums, ka viņš to pirmīt miglā bija tik stipri nobiedējis. Ceļš pāri tīrelim bija platāks, un abi gāja līdzās.

O’Nīls pasmaidīja, apbrīnodams meitenes brašo gaitu, jo viņai bija krietni jānopūlas, lai tiktu līdzi puiša lielajiem soļiem. Viņš apzināti pagausināja soli, manīdams, ka Emma ir jau gluži aizelsusies.

Šeins Patriks Dezmonds O’Nīls, plašāk pazīstams vienkārši kā Blekijs, bija apmēram sešas pēdas un trīs collas garš, bet izskatījās daudz lielāks savas raženās ķermeņa uzbūves dēļ - platās muguras un vareno plecu dēļ. Viņš bija spēcīgi veidots, taču ne izplūdis. Blekijs O’Nils - tie bija vienvienīgi muskuļi un cīpslas. No viņa dvesa vīrišķība, stipra veselība un nevaldāms spēks. Puisim bija garas kājas, bet viduklis zem varenā krūškurvja šķita neparasti šmaugs. Nebija grūti uzminēt, kāpēc ļaudis viņu dēvēja par Blekiju. No augstās, skaidrās pieres atglaustie biezie, cirtainie mati bija tumši un mirdzoši kā melnkoks, bet lielās acis tik tumši brūnas, ka izskatījās gandrīz melnas un spožas kā divi ogļu gabaliņi. Tās bija izvietotas atstatu viena no otras un no biezo, spuraino uzacu apakšas raudzījās maigi un gudri, lai gan tās varēja šķilt arī dusmu zibeņus, kad Blekiju kaut kas bija saniknojis. Ja Blckija ķelta dvēseli nomāca melanholiskas domas, viņa acis pieņēma sērīgu, pat traģisku izteiksmi. Bet lielākoties viņa acīs dzirkstīja dzīvespriecīga jautrība.

Puiša āda bija tumša, tomēr par melnīgsnēju viņu saukt nevarēja. Tas vairāk bija tāds riekstu brūnganums, kas uz augstajiem vaigu kauliem ieguva mazliet sarkanīgu nokrāsu. Bija skaidri redzams, ka viņš daudz uzturas svaigā gaisā, gaišo sarkankoka toni seja bija ieguvusi tāpēc, ka tika saules un vēja ārdēta. Deguns bija taisns un pašaurs ar mazliet platāku degungalu un iegarenām nāsīm. Puiša ķeltisko izteiksmi nodeva platā mute un īriem raksturīgā garā virslūpa. Spēcīgi veidoto zodu rotāja bedrīte, un, kad Blekijs smējās, kas notika

visai bieži, bedrītes parādījās arī vaigos, padarot viņa seju pārsteidzoši vitālu.

Patiesību sakot, Blekijs O’Nīls bija ārkārtīgi izskatīgs jauneklis. Bet starp ciliem jauniem vīriešiem viņš izcēlās galvenokārt ar savām manierēm un attieksmi pret apkārtējo pasauli. Viņš izstaroja intriģējošu dzīvīgumu un līksmību. Izteiksmīgā, ļoti kustīgā seja vienlaikus liecināja arī par asu prātu. Nepiespiests, bezrūpīgs šarms bija viņa otrā daba. Blekijs vienmēr bija priecīgā noskaņojumā - kā cilvēks, kas pieņem dzīvi tādu, kāda tā ir. Viņā jautās mazliet vieglprātīga pašpārliecinātība, un Emmai, puisi novērojot, šķita, ka viņu nav skārusi tā nedrošība, bailes un bezcerība, kas nomāca ciema vīriešus, salieca viņus un lika tiem priekšlaikus novecot.

Pirmo reizi sava negarā mūža laikā Emma bija sastapusi cilvēku, kura gars nebija ticis apslāpēts, bet dvēsele bija priekpilna un bez ļaunuma. Blekijs mīlēja dzīvi un dzīvoja to ar “pilnu krūti”. Emmai bija tikai vārga nojausma par to, ka varētu dzīvot arī tā, tāpēc Blekijs viņu ieintriģēja un atstāja uz meiteni mazliet noslēpumainu iespaidu.

Steigdamās līdzās skaistajam, jaunajam milzim, Emma bieži vērsa skatienu uz viņa pusi. Meiteni bija pārņēmusi alkatīga ziņkārība. Blekijs bija patīkams ceļabiedrs, kurš, soļodams Emmai blakus, daudz nerunādams, tikai smaidīdams savu plato smaidu un laiku pa laikam uzsvilpodams kādu jautru meldiņu, savādā un neizskaidrojamā kārtā radīja meitenē drošības sajūtu. Viņa mirdzošās acis bija pievērstas paugura krantij - puisim gribējās ātrāk ieraudzīt Fērlijholu. Šķiet, kaut kas no Blckija dabiskā, labsirdīgā un humorpilnā skatījuma uz dzīvi bija mistiskā veidā pielipis arī Emmai, un viņas parasti tik saspringtajā un jaunam cilvēkbērnam neraksturīgi skarbajā sejiņā blāzmoja apslēpta līksme.

Vislielāko pārsteigumu Blckijs viņai sagādāja, sākdams dziedāt. Viņa sulīgais baritons piepildīja apkārtnes klusumu ar tik melodiskām skaņām, ka to skaistums Emmu gluži vai izbiedēja.

- Jaunais menestrels karā dodas,

Nāvei nolemto rindās tas stās.

Ap vidu tēva zobenu jozis,

Un dūkas allaž tam līdzi būs...

Klausoties Blekija dziedāšanā, Emmai iedzēla asa sāpe un asaras saskrēja acīs. Tādu aizkustinājumu viņa nekad mūžā vēl nebija jutusi. Dziesmas vārdi viņai likās aizkustinoši skumji un saldi sāpīgi. Emmai kaklā sakāpa kamols -tas notika tik pēkšņi un negaidīti, ka meitene par varītēm centās apspiest saviļņojumu, lai puisis viņu nenoturētu par bērnišķīgu muļķīti.

Pabeidzis dziedāt balādi pārjauno menestrelu, Blckijs uzlūkoja Emmu un, pamanījis viņas skropstās iemirdzamies asaras, klusi vaicāja:

- Vai tev nepatika mana dziedāšana, mazā?

Emma ar grūtībām norija siekalas un vairākas reizes nokremšļojās, līdz atguva spēju runāt.

- Ai nē, Blekij, man ļoti patika, nudien! Vienīgi dziesma bija tik skumja.

Viņa pārvilka acīm ar plaukstu, ātri noslaukot asaras. Pamanījusi puiša sejai pārskrējām rūpju ēnu, Emma pasteidzās piemetināt:

- Bet jums ir ļoti skaista balss.

Viņa pasmaidīja, cerēdama, ka ar savām asarām nav puisi aizvainojusi.

Blekiju bija pārsteigusi meitenes jūtīgā reakcija uz viņa dziedāšanu. Arī viņš uzsmaidīja Emmai un sacīja, cik laipni vien varēdams:

- Bēdīga jau šī dziesmiņa ir, Emma, bet skaista gan. Lai būtu kā būdams, tā ir tikai veca balāde, un tev nevajag tā pārdzīvot. Un, tā kā tu biji tik laipna, sacīdama, ka tev patīk mana balss, es nodziedāšu tev dziesmiņu, kurai, manuprāt, vajadzētu tevi uzjautrināt.

Un tā viņš arī darīja. Blckija skaistā balss izlocīja līksmus treļļus - tā bija mundra īru džiga, kuru viņš tagad dziedāja. Blekijs ar nodomu bija izvēlējies šo dziesmu, jo tās absurdi uzjautrinošais teksts un sarežģītie īru klanu uzvārdi, kuri bija tajā iepīti un ar kuriem varēja vai mēli izmežģīt, drīz vien izsauca Emmai smieklus. Balādes izraisītās skumjas acumirklī tika aizmirstas.

Kad Blekijs bija beidzis, viņa līksmi teica:

- Tas nu gan bija jocīgi! Jums tā jānodzied Tērnera kundzei, Holas virējai. Varu derēt, ka viņai tā patiks un viņa smiesies līdz asarām.

- Protams, ar lielāko prieku, - Blekijs laipni atbildēja.

Tad viņš ziņkārīgi apvaicājās:

- Un kāpēc tu tik agrā rīta stundā dodies uz Fērlijholu, ja drīkstu zināt?

- Es tur kalpoju, - Emma svinīgi atbildēja, un viņas acis kļuva nopietnas.

- Vai no liesas? Kādu darbu tad tādai mazai kripatiņai uztic?

- Es esmu virējas izpalīdze.

Ievērojis, kā noslīgst uz leju meitenes mutes kaktiņi un pār pieri pārlido drūma ēna, Blekijs nosprieda, ka darbs Fērlij-holā Emmai nekādu prieku vis nesagādā. Tuvāk par to viņa neko nestāstīja, bet savas izjūtas noslēpa aiz maskai līdzīgas sejas izteiksmes. Sajuzdams meitenes nepatiku, Blekijs viņu vairs neiztaujāja, un viņi turpināja ceļu klusēdami. Jautrība,

kurā abi nulc bija dalījušies, izplēnēja, to padzina Emmas straujā garastāvokļa maiņa.

Šis tīreli negaidīti sastaptais skuķēns Blckijam šķita tāds mazs, jokains radījums - izdēdējis un nonīcis. Likās, zem apvalkātajām drēbēm viņai ir tikai kauli un āda. Izskatījās, ka šo Emmu Hārtu derētu pabarot ar sātīgu maltīti. Ar daudzām sātīgām maltītēm un mēnešiem ilgi, lai meitene atkoptos. Viņa bija nabadzības šaustīts bērns, kam tobrīd vajadzēja atrasties mājās un siltā gultā, nevis rītausmā ziemas salā klīst pa šo nedzīvo, Dieva aizmirsto tīreli.

Viņš redzēja, ka meitenes apģērbs, lai cik noplucis tas arī bija, ir tīrs un rūpīgi salāpīts, arī viņas sejiņa bija kārtīgi nomazgāta. No tās gan necik daudz nebija redzams, jo to aizsedza melna šalle. Bet Emmas acis nenoliedzami bija ļoti skaistas - par to Blckijs pārliecinājās ik reizes, kad Emma pievērsa viņam savu skatienu. Tās bija lielas un spožas, dzīvības pilnas, turklāt tik spilgti zaļas, ka viņš neatminējās tādas savā mūžā redzējis.

Emma pārtrauca Blekijapārdomas, kas bija veltītas viņas ārienei.

- Jūs iepriekš teicāt, ka esot tāds melnāks īrs. Kā jūs to domājāt? - meitene jautāja.

Blckijs pagriezās pret Emmu un redzēja, ka viņas sejas vaibsti vairs nav tik sastinguši. Acīm draiski uzzibsnījot, viņš atbildēja:

- Redzi, mavourneen^5, tas nozīmē, ka es neesmu moris no Āfrikas, kā tev sākumā šķita, bet gan īrs, kurš savu tumšo ādas krāsu, melnos matus un acis mantojis no spāņiem.

Emmajau bija gribējusi vaicāt, ko nozīmē mavourneen, bet Blekija pēdējais apgalvojums lika viņai šo jautājumu aizmirst.

- Spāņi! Īrijā nav nekādu spāņu. Tik daudz jau nu es zinu gan! - meitene ar zibošām acīm gandrīz nikni iesaucās. - Zināt, es esmu gājusi skolā.

Par skolu Emma pasteidzās lepni piemetināt tādēļ, lai Blekijs viņu neturētu par galīgu muļķi.

Puisi Emmas reakcija pārsteidza, bet ārēji viņš to neizrādīja.

- Nu, ja jau tu esi tik izglītots skuķēns, tev gan vajadzētu zināt, ka karalienes Elizabetes valdīšanas laikā Spānijas karalis Filips sūtīja “Neuzvaramo armādu”* iekarot Angliju. Stāsta, ka daži kuģi gājuši bojā pie Īrijas krastiem, un tic spāņi, kuriem izdevās izglābties, apmetās uz dzīvi Smaragdu salā. Ļaudis saka - melnmatainie īri esot šo spāņu pēcteči, un, manuprāt, tas varētu būt tiesa.

- Es biju dzirdējusi par Spāniju un “Neuzvaramo armādu”, bet nezināju, ka Īrijā dzīvojuši spāņi, - sacīja Emma, piesardzīgi lūkodamās Blckijā.

Viņas acīs vīdēja tāds skepticisms, ka puisis uzsita ar plaukstu sev pa kāju un izplūda smieklos.

- Viņa apšauba manus vārdus, ko tu neteiksi! Bet tā ir taisnība, ko es tev stāstīju, Emma. Zvēru pie visu svēto galvām, ka nemeloju tev, mavoumeen\

Nu Emmai bija jauns iemesls uzbrukt Blckijam.

- Hei, ko tad tas nozīmē - mavourneenl Jūs mani visu laiku tā dēvējat, bet es nekad agrāk tādus vārdus neesmu dzirdējusi. Tas taču nav nekas piedauzīgs, es ceru?

Blekijs papurināja galvu, tā ka viņa matu cirtas noviļ-ņojās vien. Puiša smiekli negribēja rimties.

- īru valodāmavoumeen nozīmē “dārgumiņš” vai “mīļumiņš”, Emma. Mēs, īri, to lietojam tāpat kājūs, jorkšīrieši, kad allaž piebilstat “mīļais” vai “mīļā”, uzrunājot sev tīkamu cilvēku. Nekā rupja šajā mīļvārdiņā nav, mazo meitēn. Manuprāt, tas liecina par runātāja sirsnību. Turklāt - kurš gan atļautos būt rupjš pret tādu attapīgu un izglītotu jaunu dāmu, kāda esi tu? - viņš nobeigumā piebilda, cik nopietni un galanti vien varēdams.

- Ak tad tā tas ir, - noteica Emma, un viņas balsī joprojām bija saklausāma jorkšīrietes nesatricināmā neticība.

īsu brīdi valdīja klusums, tad Emma, nedaudz pagriezusies, impulsīvi pieskārās Blekija rokai un vaicāja:

- Tātad jūs dzīvojat Līdsā, Blekij?

Meitenes sejiņa atkal izskatījās dzīva un ieinteresēta, un puisis saprata, ka viņu satraukusi jauna doma.

- Jā, dzīvoju gan. Un tā nudien ir diža pilsēta. Vai esi tur kādreiz bijusi, Emma?

Viņas seja sadrūma.

- Nē. Bet es aizbraukšu uz Līdsu! Mans tētis apsolīja, ka mēs uz vienu dienu turp aizbrauksim, tiklīdz viņam būs kāds brīvs brītiņš.

Un nauda ceļam, Blekijs klusībā nodomāja, Bet, juzdams, ka meitenes balsij pietrūkst pārliecības un viņa ir nomākta, puisis mundri apgalvoja:

- Saprotams, ka jūs aizbrauksiet! Un tev būs jāatzīst, ka Līdsa ir ļoti aizraujoša vieta. Dzīve tur kūsāt kūsā! īsta metropole, tā es domāju. Un lielie, bagātie veikali, kur papilnam visādu jauku lietiņu dāmām un arīdzan kungiem. Jā, Emma, tur var dabūt tādus greznus tērpus, ka pat karalienei nebūtu kauns tos vilkt mugurā. Kleitas no mirdzoša zīda, cepures ar lieliem spalvu pušķiem un plīvuriem, smalkas zeķes un no mīkstas ādas darināti zābaciņi ar podziņām, saulessargi un rokassomiņas. Tur ir viss, ko tava mazā sirds vien spētu iekārot. Un kungi var iegādāties zīda kravates, kaklasaites piespraudes, kas rotātas ar briljantiem, melnkoka spieķus ar sudraba rokturiem un elegantas platmales. Man liekas, Emma, tik daudz skaistu mantu tu nebūsi redzējusi visā savā mūžā.

Blekijs ieturēja pauzi un tad, pārliecinājies, ka meitenes acis no brīnumiem iepletušās un viņa deg nepacietībā dzirdēt ko vairāk, turpināja iztēlot Emmai Līdsas interesanto dzīvi.

- Tur ir eleganti restorāni, kuros var nobaudīt visneparastākos gardumus, Emma. Un deju zāles un muzikālie teātri, ko sauc par pilsētas varietē, un grezni dramatiskie teātri, kuros izrāda tās pašas lugas, ko Londonā. Uz Līdsas skatuves pats savām acīm esmu redzējis Vestu Tilliju un Mēriju Loidu, mavourneen. Un kur nu vēl tas jaunievedums - tramvaji! Tie gan ir interesanti braucamie! Skrien pa sliedēm, un tos vairs nevelk priekšā aizjūgti zirgi. No Korniksčcndžas tie brauc uz visām pilsētas malām. Es arī esmu ar tādu vienreiz braucis, goda vārds! Sēdēju uz vaļējās platformas augšstāvā un vēros lejup uz pilsētu kā īsts kungs. Līdsā ir daudz brīnumu, ko redzēt, jā, nudien!

Emmas acis mirdzēja, nedrošība un raizes, kas viņu torīt bija mākušas, pagaisa. Blekija stāstījums bija ierosinājis meitenes iztēli, un viņa no uzbudinājuma trīcēja. Emma, kā parasti, centās sevi apvaldīt, taču kāre uzzināt vēl kaut ko par neredzēti brīnišķīgo pilsētu guva virsroku. Emmas balss no satraukuma kļuva skaļa un spalga.

- Kāpēc jūs apmetāties uz dzīvi Līdsā, Blekij? Pastāstiet man vēl par to!

- Es devos uz Līdsu tāpēc, ka manā dzimtajā Īrijā nebija darba, - Blekijs atbildēja klusā, skumjā balsī, tomēr tajā nevarēja saklausīt nedz īgnu neapmierinātību, nedz naidīgu kur-nesanu, bet tikai vieglu rezignāciju, - Tas bija mans tēvocis Pcts, kurš pats bija ieradies Līdsā pirms daudziem gadiem un pierunāja ari mani pārcelties turp un strādāt kopā ar viņu par melnstrādnieku. Līdsā darba netrūkst, tā ir augoša metropole, kā jau es tev, Emma, pirmīt teicu. Kad ieraudzīju visas jaunās fabrikas un rūpnīcas, kuras tur tiek celtas, kā ari augstmaņu elegantās mājas un skaistās karietes, es sacīju pats sev: šī ir īstā vieta tādam zēnam kā tu, Blekij O’Nīl, brašam zellim, kurš nebaidās no smaga darba un kurš ir gana stiprs un izveicīgs, lai stātos līdzās jebkuram pieaugušam vīram. Tas, kurš nav slinks, Līdsā var tikt pie bagātības, jo tur pat ielas ir bruģētas ar zelta gabaliem! Tā es tolaik domāju un paliku Līdsā. Tas bija pirms pieciem gadiem. Tagad mums ar tēvoci Peļu ir pašiem savs uzņēmums - mēs veicam remonta un celtniecības darbus, kurus mums pasūta fabriku īpašnieki un augstmaņi. Mums nudien neklājas slikti, mazo skuķēn. Nekāds lielais jau tas mūsu uzņēmums nav, bet es zinu, ka tas vērsīsies plašumā, un es kādudien būšu bagāts. Sarausīšu kaudzi naudas un būšu miljonārs!

Blekijs lielīgi izslēja galvu un smējās. Viņa sejā staroja jaunības optimisms. Puisis aplika roku Emmai ap pleciem un varen pašpārliecināts uzticēja viņai savus nākotnes nodomus.

- Nopirkšu sev kaklasaites adatu ar briljantiem un būšu elegants kungs, īsts švīts, tā būs,mavourneen. Zvēru pie visu svēto galvām, ka to es panākšu!

Emma bija uzmanīgi klausījusies. Blekija vārdi bija pamodinājuši viņā visdažādākās ilgas, taču vislielāko iespaidu uz meiteni atstāja burvju vārdiņš “bagātība”. Tas izdzēsa domas par grezniem tērpiem un teātriem, kas šķita tikai tādi nenozīmīgi nieki salīdzinājumā ar Blekija apgalvojumu, ka

Līdsā var tikt pie bagātības. Sirds dziļumos viņa vienmēr bija bijusi pārliecināta, ka naudu var tiklab mantot, kā sapelnīt. Emmas sirds sitās tik stipri, ka viņai likās - tā pārraus krūtis pušu. Viņai nācās saņemt visus spēkus, lai nomierinātos, un kādu brīdi meitene nespēja parunāt.

- Vai tāda meitene kā es varētu Līdsā tikt pie bagātības? - Emma beidzot vaicāja un ar aizturētu elpu gaidīja atbildi.

Kaut ko tādu Blekijs nebija gaidījis. Viņš bija mēms no pārsteiguma. Puisis raudzījās lejup uz Emmu un redzēja panīkušu meitēnu, kas tik tikko sniedzās viņam līdz krūtīm, -tik trauslu, bālu un nepārprotami slikti ēdinātu, ka puisim sirds sarāvās no žēluma un vēlēšanās mazo aizsargāt. Nabaga mazā mavourneen, viņš nodomāja, man gan būtu vajadzējis turēt mēli aiz zobiem. Ak, es muļķis tāds, kam man vajadzēja iedēstīt viņas galviņā sapņus par labāku dzīvi, par pasauli, kuru šim meitēnam nekad nebūs lemts redzēt. Blekijs jau gribēja atbildēt Emmai noraidoši, te piepeši viņš ar šausminošu skaidrību apjauta, ko nozīmē spīdums meitenes acīs -tā bija godkāre, neslēpta un nevaldāma. Emmas sejiņā atkal bija sastingusi skarba izteiksme, bet spulgās, zaļās acis šķita gandrīz nežēlīgas. Blckiju pārsteidza šī visnesamierināmākā no visām sejām, kādas viņš jebkad bija redzējis. Puisim pār muguru pārskrēja ledainas tirpas, un ķelta intuīcija viņam teica, ka nule tam atklājusies meitenes patiesā būtība. Viņš nedrīkstēja veicināt trako iedomu par skriešanu uz Līdsu, tomēr viņam bija jāmēģina Emmu kaut kā nomierināt.

Tā nu Blekijs norija “nē”, kas viņam jau bija uz mēles, dziļi ievilka elpu, pasmaidīja un sacīja, cik izsmalcināti laipni vien spēdams:

-Protams, varētu, bet ne tagad, Emma. Tu vēl esi tikai

tāds nieka skuķēns. Manuprāt, tev jānogaida, līdz kļūsi vecāka, un tad varēsi doties uz Līdsu. Tā ir skaista pilsēta, kurā paveras daudzas iespējas, bet vienlaikus tā ir ari bīstama tādai mazai kripatiņai kā tu,

Šķiet, ka pēdējo piebildi Emma nebija saklausījusi. Vai vismaz ignorēja to.

- Kur es varētu strādāt, lai tiktu pie bagātības? - viņa apņēmīgi turpināja iztaujāšanu. - Ko es tur varētu darīt?

Blckijs saprata, ka nebūs tik viegli nomierināt meitenes satrauktās domas. Viņš izlikās nopietni apsveram Emmas jautājumu. Iepriekšējā atbilde taču nebija nopietni domāta. Ko nu lai viņš saka? Bija skaidri redzams, kādas pūles meitēnam sagādā nokļūšana Fērlijholā, kur nu vēl runāt par braukšanu uz Līdsu... Un vai tikai Blekijs meitenes nepiekāpīgo sejas izteiksmi nebija izdomājis? Agrā ziemas rītā te, šajā spokainajā tīrelī, viegli varēja kļūdīties.

- Ļauj man labi padomāt, - viņš piesardzīgi sacīja. - Var-būt tu varētu strādāt kādā no fabrikām, kur šuj skaistos tērpus, vai ari veikalā, kur pārdod dāmu greznumlietiņas? Tu tur daudz ko varētu darīt, bet, kājau teicu, man rūpīgi jāpārdomā, iekams tev atbildu. Ļoti svarīgi ir atrast pareizo nodarbošanos, jā gan. Tas ir panākumu noslēpums, Emma. Vismaz tā es esmu dzirdējis sakām.

Viņa pamāja, saprazdama, ka Blekijam ir taisnība, un apsvēra, vai varētu uzticēties puisim vēl vairāk un pastāstīt par saviem nākotnes nodomiem, bet atturība un iedzimtā piesardzība lika Emmai pievaldīt mēli. Viņa nosprieda, ka šimbrīžam ir jau gana atklājusi. Bet meitenei tomēr vēl vajadzēja dabūt atbildi uz kādu ārkārtīgi svarīgu jautājumu.

- Ja nu es nogaidītu līdz tam brīdim, kad būšu paaugusies, kā jūs teicāt, un tad kādudien ierastos Līdsā - vai jūs man palīdzētu pilsētā orientēties, Blekij?

Emma bija pacēlusi galvu un raudzījās viņam sejā. Blekijs redzēja, ka tā atkal ir bērna sejiņa, kas veras viņam pretim, un atvieglots nopūtās, pats nezinādams, kāpēc.

-Noteikti, Emma! Ar lielāko prieku. Es dzīvoju Railija kundzes pansijā, tas ir pie dzelzceļa uzbēruma. Tā nav nekāda drošā vieta, kur meitene varētu pastaigāties viena pali, jo tur vazājas visādi blēži un neģēļi. Tā ka, ja gribi mani atrast, nāc uz krodziņu “Dubļainā pīle” un vaicā pēc Rozijas. Viņa tur strādā par viesu apkalpotāju un zinās, kur esmu meklējams, ja nebūšu krodziņā. Redzi, es varētu vēl būt arī “Zelta vilnā”. Tu vari atstāt Rozijai ziņu, un viņa to jau tajā pašā dienā nodos vai nu man, vai manam tēvocim Petam.

- Liels paldies, Blekij! - teica Emma, domās ļoti uzmanīgi atkārtodama puiša nule minētos vārdus un nosaukumus, lai tos labi iegaumētu.

Jo viņa bija cieši apņēmusies iet uz Līdsu un sapelnīt bagātību. Vairāk Emma Blekijam neko nejautāja, un viņi turpināja ceļu klusēdami, katrs iegrimis savās domās. Tas tomēr bija harmonisks klusums, kas valdīja starp jauniešiem, bez saspringtas neveiklības vai mulsuma. Lai gan viņi bija svešinieki, kuru pazīšanās ilga tikai īsu brīdi, starp abiem bija iedibinājusies savstarpēja izpratne un simpātijas.

Blekijs pārdomāja savu dzīvi un nosprieda, ka tā ir lieliska, jo darba viņam netrūka, kabatu sildīja dažs labs šiliņš un bija paredzams, ka visdrīzākajā laikā viņš nopelnīs vēl. Tagad, kad migla bija izklīdusi un tīreli varēja apskatīt labak, arī tas Blekijam vairs nešķita tik netīkams. Mitruma nepiesātinātajā gaisā bija viegli elpot. Bija uzaususi skaidra ziemas diena, viegls vējš šūpoja kailos zarus, atdzīvinot to sastingušos stāvus. Un debesis vairs nebija nomācošajā svina krāsā, no tām staroja vēsa, metāliska zilgme.

Viņi jau gandrīz bija šķērsojuši visu tīreļa plakankalni, un Blekijs brīnījās, ka vēl nav redzama Fērlijhola. Tad Emma, kā nolasījusi viņa domas, beidzot iesaucās:

- Fērlijhola ir klāt, Blekij!

Meitene rādīja uz kaut ko tieši priekšā. Blekijs ar acīm sekoja izstieptās rokas virzienā, taču saskatīja tikai klaju tīreli.

- Kur? Es laikam esmu akls, Emma. Neredzu nedz torņu smailes, nedz skursteņus, par kuriem pats skvairs man viņnedēļ stāstīja.

- Mums vēl jātiek pāri, lūk, tur tai klints mugurai, -viņa paskaidroja, - tad ceļš vedīs lejup, un pēc dažiem soļiem mēs jau būsim Kristītāja laukā, un tas ir gluži līdzās Holai

Astotā nodaļa

Nu Emma un Blekijs jau stāvēja meitenes norādītās klints virsotnē. Viņiem aiz muguras slējās stāvs kalns, un tā vietumis ar sniegu klātā galotne tiecās pret skaidrajām debesīm, kurās nemanīja vairs neviena mākonīša. Sniegotie laukumi valgajā saules gaismā mirdzēja kā balta satīna atgriezumi, kurus kāds uzklājis kalna pelēkajai mugurai. Lejā bija redzama neliela, šim apvidum raksturīga ieleja, ko no visām pusēm pasargāja tīrelis, kurš tālumā saplūda ar apvārsni.

Un šajā brūnpelēkajā ielejā atradās Fērlijhola. No tās vietas, kur stāvēja abi jaunieši, varēja saskatīt tikai skursteņus un smailos tornīšus, jo pašu namu aizsedza koki. Tic nebija nožēlojamie, šur tur izkaisītie kociņi, kas auga kailajā tīrelī, tur tie bija slaidi, spēcīgi ozoli, kuru platais zaru vainags veidoja sarežģītus rakstus. No nama skursteņiem plūda dūmu vēipetes, tās piepildīja zili vēsās debesis ar tādām kā pelēkām, izpluinītām jautājuma zīmēm. Piepeši no ozolu zariem gaisā pacēlās melnu kovārņu bars. Lidojot putni izkārtojās viļņainā līnijā, kas atgādināja pret debesīm nevērīgi pasviestu, melnu auklu. Nekādu citu dzīvības zīmju nemanīja - mazā, rūpīgi koptā ieleja vēl snauda rīta nomidzi, dzidra un mierpilna klusuma ieskauta.

Blekijam par pārsteigumu, izrādījās, ka klints nogāze ir nevis stāva, bet gan patīkami nolaidena, un puisis redzēja, ka viņi bez grūtībām varēs sasniegt lauka malu. Fermu rentnieki pirms daudziem gadiem bija uzcēluši ap šo lauku smilšakmens žogu. Tālumā vīdēja vēl daži tikpat rūpīgi iežogoti lauki. Blekijam ainava šķita ārkārtīgi tīra un kārtīga, īpaši salīdzinājumā ar mežonīgo, nekopto tīreļa dabu. Izskatījās, ka milzis sadalījis ielejas zemi, sagriežot to precīzi vienādos gabaliņos un apjožot katram apkārt vecu, raupji darinātu žogu.

Emma skriešus metās uz priekšu, uzsaukdama Blekijam.

- Sacentīsimies, kurš ātrāk sasniegs vārtus!

Viņa aizskrēja pa nogāzi tādā ātrumā, ka puisis pirmajā brīdī apjuka, jo viņu samulsināja gan skrējiena neticamais ātrums, gan meitenes negaidītā enerģijas izpausme. Mazā bija izveicīga. Cieši satvēris vienā rokā savu maisu, Blekijs drāzās Emmai pakaļ. Sākumā arī viņš skrēja ātri un ar savām garajām kājām būtu varējis meiteni viegli panākt, bet, kad tas jau gandrīz bija nolicis, puisis tīši atpalika, lai Emma varētu izbaudīt uzvaras prieku.

Meitene triumfēdama stāvēja pie vārtiņiem.

-Jums gan būtu jālūko skriet daudz ātrāk, ja jus gribētu mani uzveikt, - viņa, mazliet dižodamās, paziņoja.

Nedaudz atelsusies, Emma vēl piemetināja:

- Es esmu laba skrējēja, tas man jums jāsaka.

Blekijs pasmaidījapar šo mazo lepnības gara demonstrējumu un tad cītīgi tēloja apbrīnu.

- Jā, nudien tā ir! Es to redzu, mavourneenl Tu skrien tik ātri kā kurts suņu sacensībās, tā man šķiet. Uz tevi varētu droši likt naudu - tu pie mērķa nonāksi pirmā.

Emma viņam pateicīgi uzsmaidīja, un meitenes sejiņai

pārslīdēja tikko jaušama apmierinājuma blāzma. Tad viņa aši pagriezās, atvilka vārtu aizbīdni, vieglītēm tos pagrūda, uzkāpa uz pirmā šķēršļa un, cieši turēdamās pie vārtu kārtīm, kā uz šūpolēm slīdēja uz priekšu, vārtiem veroties uz lauka pusi. Pāri plecam uzmetusi skatienu Blekijam, Emma sauca:

- Es vienmēr te pašūpojos, kaut arī zinu, ka to nedrīkst

darīt.

Kad vārti čīkstēdami apstājās, Emma mundri nolēca zemē un tos atkal aizvēra, nepārprotami noskaņota pašūpoties vēl. Meitenes seja bija viegli pietvīkusi, bet acis jautri zibēja.

Blekijs nometa zemē maisu.

- Ļauj, es tos iešūpošu stiprāk, Emma!

Satraukti un līksmi pamājusi ar galvu, meitene atkal uzkāpa uz pirmā šķēršļa un ar sasprēgājušajām, mazajām plaukstām apķēra kārtis. Blekijs ar spēcīgu grūdienu iekustināja vārtus, un tie aizlidoja uz lauka pusi daudz ātrāk nekā iepriekš. Novalkātā mētelīša stērbeles plīvoja vien, un meitene skanīgi smējās. Blekijs noraudzījās Emmā, dalīdamies viņas priekā par šo vienkāršo iespēju mazliet izklaidēties. Tc nu labi redzams, ka viņa ir tikai bērns, puisis nodomāja. Cik muļķīgi bija saskatīt viņas sejiņā sazin ko.

Emma nolēca no vārtiem un māja Blekijam ar roku.

- Nāciet nu! Mums jāpasteidzas. Ja nokavēšos, Tēmera kundze man sados sutu.

Blekijs paņēma maisu un pievienojās Emmai. Viņš gluži kā vecākais brālis aplika roku meitenei ap pleciem un gāja pāri laukam un vienā solī ar viņu.

- Man tev jāatzīstas, ka ar lielu ziņkāri gaidu iepazīšanos ar Fērlijholas ļaudīm. Kādi viņi ir?

īsu mirkli valdīja klusums.

- Pēc brīža jūs pats to redzēsiet, - savādi smaidīdama, beidzot atbildēja Emma. - Mēs jau esam gandrīz klāt.

Neteikdama vairs ne vārda, viņa atbrīvojās no puiša rokas un aizsteidzās uz priekšu.

Blekijs ar sarauktu pieri noskatījās meitenei pakaļ. Emmas dīvainais smaids viņu bija samulsinājis. Meitēna trauslais augumiņš attālinājās pa taciņu uz mājas pusi, viņa gāja tik ņipri, it kā viņu nemāktu nekādas rūpes. Blekijam bija jāatzīst, ka viņš par Emmu netiek gudrs. Vienu brīdi viņa bija bērns ar maigu un smaidīgu sejiņu, bet jau nākamajā mirklī lajā parādījās kā bronzā atlieta vecas sievas izteiksme. Savāda tauta jau tie jorkšīrieši bija-skarbi, pašpaļāvīgi, ietiepīgi un nelokāmi, pret svešiniekiem viņi izturējās ar negantām aizdomām un ātri uzliesmoja dusmās, turklāt bija kāri uz naudu. Vienlaikus viņš nevarēja noliegt, ka jorkšīrieši var būt arī viesmīlīgi un dāsni un viņiem ir humora i/jūta, kaut reizēm parupja un divdomīga. Jā, nudien, jorkšīrieši bija ērmoti ļaudis, un varbūt Emmas neparastās īpašības, kuras Blekijam bija izdevies novērot, vienkārši piederēja pie viņas jorkšīrie-tes rakstura. Tā laikam būs gan, puisis nodomāja un pielika soli, lai panāktu Emmu.

Meitene gaidīja viņu pie ozolu audzes, aiz kuras atradās Fērlijholas ēkas.

-Te nu ir Hola, Blekij, - viņa teica balsī, kurā nevarēja saklausīt nekādas emocijas.

Blekijs apstājās kā zemē iemiets un gari iesvilpās. Puisis bija trakoti pārsteigts, jo tam, kas pavērās viņa skatienam, nebija nekāda sakara ar Fērlijholu, kādu Blekijs to bija iztēlojies pēc sarunas Līdsā ar skvairu Fērliju.

- Marija, Jēzus māte! - viņš izsaucās ar neticīgi ieplestām acīm. - Tas nav iespējams, mavourneen! Neviens nevar uzcelt tādu māju!

Blekijs cieši aizmiedza acis, tad atkal atvēra tās, lai pār-

liecinātos, ka nav šo ēku nosapņojis. Tā stāvēja viņa priekšā, kā stāvējusi, visā savā dižumā.

- Jūdzēm visapkārt nav varenākas celtnes par Fērlijho-lu, - Emma sacīja, joprojām runādama neizteiksmīgā balsī. - Mans tēvs to sauc par “Fērlija neprātu”.

Meitenes viegli dzēlīgais smaids Blekijam paslīdēja garām nemanīts.

- Es saprotu, kāpēc viņš to tā dēvē, - puisis nomurmināja, klusībā nodomādams, ka tik grotesku būvi viņš savā mūžā vēl nav redzējis.

Blekijam raugoties uz Fērlijholu, viņa žoklis atkārās un mute palika vaļā. Apmulsis viņš vairs nesaprata, kāpēc šurp aicināts, jo ēkas ārienē neredzēja nekā labojama. Blekijam O’Nīlam bija laba acs uz perspektīvu un līniju harmoniju, patiesību sakot, viņš kādreiz bija sapņojis izmācīties par arhitektu. Tas nebija iespējams, bet, draudzes mācītāja tēva O’Donovana uzmundrināts, viņš zēna gados bija centies kaut ko apgūt pašmācības ceļā no tām nedaudzajām grāmatām, kas bija pieejamas. Dabas dotā talanta dēļ un tāpēc, ka vēlējās mācīties, puisis arhitektūras lietās šo to sajēdza.

Nu viņš ņēmās nopētīt ēku ar asu un kritisku skatienu. Jo tuvāk viņi tai piegāja, jo vairāk Blekijam šķita, ka viņa acu priekšā atrodas īsts arhitektūras monstrs, kas nekādi nesaderējās ar rūpīgi plānoto, tomēr ēkai galīgi neatbilstošo dārzu, kura vidū tā stāvēja. Melnās akmens sienas bija drūmas un nemīlīgas. Visos centrālās ēkas stūros augšup tiecās gotiski tornīši, bet pati ēka bija taisnstūraina un nomācoši smagnēja, un to sedza ekscentrisks kupols. Blekijs saprata, ka centrālā ēka ir šī veidojuma vecākā daļa, tā varēja būt celta astoņpadsmitā gadsimta beigās. Ja šī senā būve būtu atstāta, kāda bijusi, no tās dvestu cienība un varbūt pat diženums. Diemžēl ēkas abos spārnos bija neapdomīgi pievienotas piebūves, un

tās bija celtas bez jebkādas stila izjūtas vai izpratnes par formu. Bija sajaukts kopā Reģenta un karalienes Viktorijas laika stils^6, radot visai haotisku iespaidu.

Būtībā Fērlijhola bija īsts dažādu periodu arhitektūras tendenču nesaderīgs mistrojums, tāpēc te nebija ne proporciju, ne simetrijas, ne arī skaistuma. Nams bija liels, pamatīgs un bagāts, bet arhitektūras nepilnības padarīja to acij nebaudāmu. Blckijs nopūtās. Viņam patika nesamākslota vienkāršība, un puisis sērīgi iedomājās par jaukajām, vecajām Džor-dža stila mājām Īrijā ar to plūstošajām līnijām un klasiskajām proporcijām, kas piešķīra to veidolam izcilu līdzsvarotību. Blekijs, protams, nebija cerējis neko tādu ieraudzīt Jorkšīras skarbajā tīrelī, tomēr, zinādams, cik ietekmīga un bagāta ir Fērliju ģimene, viņš gan bija gaidījis, ka to mājoklis būs vairāk izsmalcināts un liecinās par labāku gaumi.

Kad viņi jau bija gandrīz sasnieguši māju, Emma iztraucēja Blckiju no pārdomām, pavaicādama:

- Nu, ko jūs par šo māju teiksiet?

Viņa paraustīja puisi aiz piedurknes un ziņkārīgi raudzījās viņam sejā.

- Neko sevišķu! Tas patiešām ir “Fērlija neprāts”, kā tavam tētim labpaticies to nosaukt. Var jau būt, ka tā ir dižākā ēka tuvākajā apkaimē, bet manai gaumei tā neatbilst.

- Tātad, ja jūs kādudien kļūtu par miljonāru, kā esat nodomājis, jūs sev šādu māju vis neiegādātos? - meitene lūkoja izdibināt, vērīgi viņu pētīdama. - Es domāju, ka visi miljonāri dzīvo tādās varenās mājās kā Fērlijhola.

- Taisnība! Taisnība! - Blekijs aši atsaucās. - Viņi patiešām dzīvo lielās mājās, taču tām noteikti nav jābūt tik neglītām kā šī ēka, Emma. Tādu es sev nemūžam negribētu.

Tā aizvaino manu acu skatienu, jo tai nepiemīt ne harmonija un skaistums, ne izturēts stils.

Un Blekijs saviebās, iedomājies, ka viņam būtu jādzīvo tik groteskā mauzolejā.

Uz Emmas lūpām atkal pavīdēja dzēlīgs smaids, bet acīs tikko jaušami iemirdzējās ļaunīga apmierinājuma uguntiņas. Lai gan meitene nebija redzējusi pasauli ārpus tīreļa un viņai bija liegtas salīdzināšanas iespējas, Emma vienmēr bija instinktīvi nojautusi, ka Hola ir kaut kas acij netīkams, bez cēla daiļuma. Viņas tēvs un pārējie ciema ļaudis gan saukāja to par “Fērlija neprātu”, tomēr nams, vienalga, atstāja uz viņiem lielu iespaidu. Emma klusībā mazliet ļaunprātīgi pasmējās. Blekijs bija tikai apstiprinājis viņas pašas uzskatus par Fērlijholu, un par to meitenei bija prieks.

Nu viņa pagriezās pret puisi, kurš viņas acīs bija ievērojami cēlies, un prašņāja tālāk:

-Un kādā mājā tad jūs dzīvosiet, kad būsiet tas bagātais miljonārs?

Drūmā izteiksme acumirklī nozuda no Blckija sejas, to nomainīja līksmi satrauktas trīsas. Viņa tumšās acis spīdēja vien, kad puisis iesaucās:

- Tā noteikti būs Džordža stilā celta māja, kas būvēta no baltiem akmeņiem, ar skaistu portiku un augstām, šķietami vieglām kolonnām. Uz galveno ieeju vedīs platas kāpnes, bet pa daudzajiem augstajiem, mirdzošajiem logiem pavērsies skats uz zaļiem mauriņiem un dārzu. Mājā būs bezgala daudz plašu telpu un griesti tik augsti, lai istabās netrūktu gaismas un gaisa. Grīdas būs darinātas no pulēta ozolkoka, bet visi kamīni ieturēti Roberta Ādama* stilā. Milzīgajā priekštelpā es grīdas likšu darināt no balta marmora, bet uz augšstāvu vedīs platas vītņu kāpnes. Visās istabās noteicošie

*Skotu astoņpadsmitā gadsimta arhitekts, kurš projektējis daudzas slavenas Anglijas celtnes.

būs pasteļtoņi - gaiši zili un bāli zaļi, jo tie ir maigi un tīkami acīm. Un es sagādāšu lieliskas mēbeles, ar kurām šīs istabas iekārtot. Jā, tā būs! Es izvēlēšos labāko, ko piedāvā Seratona un Heplvaita^7 stils, un varbūt kaut ko mazliet arī no Cipen-deila stila. Gleznas arī man būs un vēl daudzas citas jaukas lietiņas. Ak, mavoumeen, tādu māju redzot, tev aizrausies elpa, goda vārds! To es tev apsolu. Es pats vadīšu mājas celtniecību, un tā tiks būvēta pēc mana projekta, lūk, tā es esmu iecerējis!

- Pats vadīsiet celtniecību un pēc jūsu projekta? - izbrīnījusies čukstus atkārtoja Emma. - Tātad jūs, Blckij, protat projektēt mājas^9

- Jā, protu gan, - viņš lepni atbildēja. - Es Līdsā apmeklēju vakarskolu, lai apgūtu rasētāja amatu, un no tā nav tālu līdz arhitekta prasmei. Tu redzēsi, Emma, es reiz uzcelšu sev tādu māju, un tu, būdama diža kundze, ieradīsies mani apciemot.

Emma sajūsmināta lūkojās Blekijā.

- Vai tajā vakarskolā var mācīties katrs, kurš grib? -viņa jautāja, iedomājusies par savu brāli Frenku.

Blekijs pavērās meitenes gaidpilnajā sejiņā un pārliecinoši atbildēja:

- Protams, var! Vakarskolā māca visu, ko vien tu vēlies apgūt.

Viņa atbilde Emmu iepriecināja, un viņa nolēma, ka pastāstīs šo ziņu Frenkam. Tad meitene ar sev raksturīgo neslēpto ziņkāri vaicāja:

- Kas ir Roberts Ādams un tie pārējie, kurus jūs minējāt? Nu, zināt - tas Šcratons, Heplvaits un Čipendeils?

Blekija seja staroja - viņi bija nonākuši līdz tematam, kurš puisim bija ļoti tuvu pie sirds.

- Roberts Ādams bija dižs astoņpadsmitā gadsimta arhitekts, Emma Pēc viņa projektiem uzbūvētas daudzas skaistas augstmaņu mājas, kurām nav līdzīgu, Ak, bet Ādams bija vairāk nekā arhitekts, jo viņš ar izcilu gaumi un lielisku stila izjūtu šos namus arī iekārtoja Nevienam vēl nav izdevies viņu pārspēt, mavourneen. Pārējie, kurus es minēju, - viņš aizrautīgi turpināja, - ir karaļa Džordža laikmeta izcilākie mēbeļbūvētāji, prasmīgi meistari, kas taisīja mēbeles cilvēkiem, kuriem bija nevainojama gaume,

Blckijs pasmīnēja un piemiedza Emmai ar aci.

- Redzi nu, kad būšu bagāts zellis, iegādāšos tikai visu to labāko, Es bieži vien saku pats sev; “Kāda jēga naudai, Blckij O’Nll, ja tu no tās nevari gūt prieku?” Tā ka es netaisos naudu glabāt - es to tērēšu, jo, manuprāt, tieši šim nolūkam tā arī ir domāta. Vai tu man piekrīti?

Emma sadrūma. Viņas domās naudas tērēšana saistījās tikai ar pašu nepieciešamāko mantu iegādi, Blekijs bija atklājis viņai jaunas naudas izmantošanas iespējas.

- Jā, tā laikam ir gan, - Emma piesardzīgi atteica. - Kamēr vien ir pietiekami naudas, ko par tām skaistajām lietām tērēt...

Blckijs skaļi iesmējās, no liela uzjautrinājuma viņam pat asaras sasprāga acīs.

-Tu gan esi viens viltīgs Jorkšīras skuķēns, tas nu man ir skaidrs! - viņš caur smiekliem sacīja. - Bet ko nozīmē pietiekami, Emma? Esmu dzirdējis stāstām par ļaudīm, kuriem nekad neliekas, ka viņiem būtu pietiekami daudz naudas.

Tāpat kā skvairam Fērlijam, Emma īgni nodomāja, bet skali teica:

-Un kur jūs celsiet savu skaisto māju, Blekij? Vai varbūt Līdsā?

Blckijs ar piedurkni izslaucīja acis un, beidzis uzjautrināties, papurināja galvu.

- Nē, nedomāju vis, ka būvēšu to Līdsā. Visdrīzāk jau Herogeitā, kur dzīvo visi dižmaņi, - viņš svarīgi sacīja. - Ja, tā, manuprāt, būtu vispiemērotākā vieta. Herogeitā ir jauka pilsēta. Kūrvieta ar dziedniecības avotiem. īstā vieta tādam iru blēdim kā es.[8] Vai esi par šo pilsētu dzirdējusi, Emma?

- Jā, mana mamma reiz bija aizbraukusi uz Herogeitu -sen, sen, pa ceļam pie savas māsīcas Fredas, kura dzīvo Ri-ponā. Mamma stāstīja, ka tā patiešām esot grezna vieta.

Blckijs smējās.

- Tā ir, tā ir! Un saki man, Emma, kā tev likās - vai tev patiktu tā māja, kuru es kādudien uzbūvēšu?

-Ak jā, Blekij, ļoti! Skaidri zinu, kajūsu māja būs brīnišķīga. Ne tāda kā šī. Jums vajadzētu šo namu redzēt naktī. Mani tā biedē vairāk nekā gājiens caur kapsētu, - Emma apgalvoja.

Blekijs sarauca pieri un uzmeta ašu skatienu viņas mazajai sejiņai, kurā tobrīd atspoguļojās bērnišķīga uzticība, un uzmundrinoši uzsmaidīja meitenei.

- Ak, bet tā jau ir tikai māja, mazo skifķēn! Un māja nevar tev neko ļaunu nodarīt.

Emma uz šo piezīmi neatbildēja, tikai saknieba lūpas un sāka iet ātrāk. Drīz vien viņi iegāja zilpelēkajā Fērlijholas ēnā. Nokļuvis mājai pavisam tuvu klāt, Blckijs pārliecinājās par vēl kādu šīs neglītās būves īpašību, pareizāk sakot, tā viņu bija satraukusi jau pašā sākumā, tikai tobrīd Blekijs nebija izpratis savu nepatīkamo izjūtu cēloni. No ēkas pretim dvesa iesīkstējis ļaunums, it kā šīs sienas nekad nebutu piedzīvojušas smieklus vai citas bezrūpīga prieka izpausmes. Blckiju pārņēma savādas aizdomas, ka ikviens, kas sper kāju pār šī nama slieksni, pazūd uz mūžīgiem laikiem.

Viņš pavērās uz augšu. Viņiem pretim raudzījās milzī-

gie logi, smagi aizkari norobežoja šīs mājas iemītniekus no apkārtējās pasaules. Blekijam logi atgādināja akla cilvēka acis-tie šķita tukši, sekli un miruši. Saules stars skāra nomelnējušos mūrus un šos blāvos, noslēpumainos logus. Skaidrās, nežēlīgās gaismas šalts vēl vairāk izcēla Fērlijholas drūmo un nedzīvo nepieejamību.

Blekijs mēģināja sev iestāstīt, ka šis iespaids gluži vienkārši ir viņa pārmērīgi dzīvās iztēles radīts, bet nelāgā sajūta nemazinājās arī tad, kad viņi ar Emmu jau bija izgājuši no nama mestās ēnas un nogriezušies ap stūri. .Šķērsojuši saules apspīdēto, ar akmeņiem bruģēto zirgu staļļu pagalmiņu, abi tuvojās kalpotāju ieejai. Puisis automātiski aplika roku Emmai ap pleciem un tad pasmīnēja par savu absurdo rīcību. Meitene šo namu pazina krietni labāk nekā Blekijs, un nekāda aizstāvība no viņa puses Emmai noteikti nebija vajadzīga. Turklāt - aizstāvība pret ko? Blekijs brīnījās pats par sevi.

Emma uzlūkoja puisi un pasmaidīja, it kā kārtējo reizi būtu nolasījusi viņa domas. Bet, Emmai virzoties pa kāpnēm augšup, smaids no viņas lūpām nozuda un acu mirdzums apdzisa. Kad meitene pagrieza dzelzs tvcrckli un atvēra durvis, viņas seja bija pieņēmusi saspringti piesardzīgu izteiksmi.

Devītā nodaļa

- Kā tev šķiet, cik tagad ir pulkstenis? Ko gan tu domā, tā vazādamās apkārt? Izskatās, ka tev nerūp pašas rītdiena! Ei, meitēn, tā rādās, ka man nāksies tevi atlaist, jā gan!

Virtuvi pieskandēja asa balss, kuras avots bija mazs, resns sievišķis - cik garš, tik plats, tā varēja teikt par viņas micsasbūvi. Brūnās putna ačteles dusmīgi sprikstīja virs rož-ābolu vaigiem, bet baltā, icstīvinātā galvassega virs kastaņbrūnajiem, iesirmajiem matiem, depīgajai resnītei purinot galvu, draudīgi līgojās.

- Un nestāvi te un neblenz uz mani kā tāda muļķa zoss! -viņa sirdīgi turpināja, vicinādama pavārnīcu. - Sāc rosīties, ja beidzot esi ieradies, skuķi! Mēs nevaram atļauties slinkot.

- Man ļoti žēl, Tērnera kundze, - sauca Emma, vilkdama nost šalli un mēteli.

Saritinājusi šos apģērba gabalus ritulī un nolikusi kaut kur maliņā, Emma nožēlnicccs tonī steigšus turpināja:

- Es izgāju no mājām laikus, nudien tā bija, Tērnera kundze. Bet tīrelī un gravā bija tik miglains un...

- Jā, jā, un tev, protams, vajadzēja, kā parasti, pašūpoties uz vārtiņiem, - virēja viņu nepacietīgi pārtrauca. - Viendien tev par to sados sukas, tici man!

Emma bija nozudusi trauku skapī, kas atradās zem kāpnēm, kuras veda uz dzīvojamām telpām, tāpēc viņas atbilde noskanēja diezgan apslāpēti.

- Es iedzīšu nokavētos darbus, Tērncra kundze. Jūs taču zināt, ka tā būs.

- To tev nāksies darīt gan - tādā dienā kā šī, - skaudri atcirta virēja. - Mums būs ko norauties! Hārdkāstla kundze ir Bredfordā, bet Pollija sasirgusi - un šodien taču atbrauks tā kompānija no Londonas.

Viņa nogrozīja galvu, smagi nopūtās par gaidāmo darbu nastu, sakārtoja mici un ar troksni nolika pavārnīcu uz galda. Tad virēja strauji apcirtās un paskatījās uz Blekiju, par kuru līdz tam brīdim nebija likusies ne zinis. Rokas gurnos iespraudusi, viņa ar pērlītēm līdzīgajām acīm puisi aizdomīgi nopētīja no galvas līdz kājām.

- Un ko tas kaķēns te atvilcis sev līdzi? Kaut kādu ezera briesmoni, - virēja dzēlīgi secināja.

Blekijs paspēra soli uz priekšu un jau atvēra muti, lai kaut ko sacītu, bet, pirms viņš paguva ierunāties, no trauku skapja atskanēja Emmas balss.

- Tas ir melnstrādnieks, Tērncra kundze. Tas, kuru jūs gaidījāt un kuram jāsalabo dūmvadi un viss pārējais. Viņa vārds ir Šeins O’Nīls, bet visa pasaule dēvē viņu par Blekiju.

- Novēlu jums šajā rītā visu to labāko! - mundri iesaucās Blekijs, veltīdams virējai žilbinošu smaidu un zemu paklanīdamies.

Tērncra kundze ignorēja draudzīgo sveicinājumu un noburkšķēja:

- Ak tad īrs, ko? Pēc skata gan to nevarētu teikt. Redzu, ka esi spēcīgs puisis. Šajā mājā vārguļus darbā nepieņem!

Viņa ieturēja pauzi un nu vērsa savu acu zibšņus uz Blekija maisa pusi, kuru viņš bija nolicis sev līdzās uz grīdas. Tas bija vecs un diezgan noplucis maiss.

- Un kas atrodas tur, tajā dubļainajā sainī? - virēja vaicāja.

-Tur ir mani darbarīki un dažas... ē... personiskās mantas, - mulsi mīņādamies, atbildēja Blckijs.

- Nenotraipi ar to manu tīro grīdu! - viņa aizrādīja. - Noliec maisu kaktā, lai nemaisās pa kājām!

Tad virēja aizsoļoja pie plīts, piebilzdama mazliet laipnākā tonī:

- Nāc tuvāk ugunij un sasildies, puis!

Tēmera kundze sāka rosīties pie plīts, šķindināja katliņu vākus, apmaisīja kūpošos virumus, kaut ko klusi purpinādama. Viņas īgnums bija norimis. Tas vairāk bija aizkaitinājums, nevis īsta dusmošanās, kas izraisīja virējas niknos vārdu plūdus, un visam pamatā bija Tēmera kundzes uztraukums par Emmu, kurai vienai pašai bija jāšķērso tīrelis, nevis neapmierinātība ar viņas novēlošanos, kam nebija būtiskas nozīmes. Galu galā-kas tad bija pusstunda? Virēja pasmaidīja, Emma bija laba meitene, un to par kuru katru viņas vienaudzi šajos šausmīgajos laikos vis nevarēja teikt.

Blekijs iestūma savu maisu kaktā un devās pie milzīgā pavarda, kas aizņēma gandrīz veselu sienu. Sildīdams rokas pie uguns, puisis apjauta divas lietas: to, ka viņš ir nosalis, un to, ka viņam briesmīgi gribas ēst. Šīs izjūtas saasināja telpas siltais, mutuļainais gaiss un kārdinošās smaržas, kas plūda no katliņiem. Blekijs ievilka nāsīs gaisu, un mutē viņam saskrēja siekalas - te smaržoja pēc ceptas kūpinātās cūkgaļas, svaigi ceptas maizes, bet pāri visam virmoja dārzeņu buljona bagātīgais aromāts. Blekija vēders ierūcās, un viņš kāri aplaizīja lūpas.

Pamazām puiša augums atsila, un viņš kā liels kaķis tīksmi izstaipījās. Pārlaidis ašu skatienu virtuvei, Blekijs sajutās krietni vien labāk nekā mājas ārpusē, jo šajā telpā nebija

nekā draudīga vai nelaimi vēstoša. No virtuves sienām nedvesa aizturēts ļaunums. Tā bija gaiša, silta, dzīvespriecīga telpa, turklāt žilbinoši lira. Pie nobalsinātajām sienām karājās mirdzoši nospodrināti vara katli un pannas, bet baltā flīžu grīda gāzes radziņu gaismā laistījās vien. Pavardā omulīgi sprakšķēja uguns, pa reizei ierūkdamās lielajā dūmvadā. Rožainajā gaismā maigi vizēja ievaskotās un nopulētās ozolkoka mēbeles.

Blckijs izdzirdēja noklaudzam durvis - no trauku skapja beidzot bija izlīdusi Emma. Viņa bija pārģērbusies tumšzilā sarža kleitā, kas nepārprotami bija šūta no virējas tērpa auduma pārpalikumiem. Meitene steigšus sēja sev priekšā zilibalt-strīpainu katūna priekšautu.

- Jūs sacījāt, ka Pollija atkal sasirgusi, Tērnera kundze? - viņa jautāja, aši tuvodamās plītij.

- Jā, meitēn. Viņa saķērusi nelāgu klepu. Visu nakti briesmīgi kāsēja. Teicu viņai, lai šorīt paliek gultā. Tu varētu vēlāk pie Pollijas ieiet un pavaicāt, vai viņa ko nevēlas.

Virējas balsī skanēja patiesa sirsnība, un viņas seja, raugoties Emmā, bija atmaigusi Blckijs saprata, ka šī sieviete nemaz nespēj būt īsti ļauna. Tas bija redzams no viņas mīlestības pilnās sejas izteiksmes. Virēja neapšaubāmi bija stipri pieķērusies Emmai.

- Jā, ieskriešu pie viņas pēc tam, kad kungiem būs pasniegtas brokastis, un aiznesīšu tasi ar karstu buljonu, -Emma apsolīja, mēģinādama noslēpt, cik ļoti ir noraizējusies par Polliju.

Meitene bija pārliecināta, ka Pollijai ir tā pati slimība, kas viņas mātei, jo bija pie Pollijas novērojusi visas tās pašas pazīmes - nespēku, drudzi un neganto klepu.

Tērnera kundze pamāja.

- Tas būtu labi darīts, meitēn.

Viņa sarauca pieri un cauri tvaika mutuļiem cieši paraudzījās Emmā.

- Tev šodien nāksies veikt nc vien savu, bet arī Pollijas darbu, mīļā. Tur neko nevar darīt! Mergatroids man teica, ka pēcpusdienā viesos ieradīšoties Vcinraita kundze, un, ņemot vērā, ka Hārdkāstla kundze joprojām nav atgriezusies, mums darba būs pāri galvai.

Virēja skaļi un satraukti nopūtās, pikti klaudzinādama ar karoti pa katliņa malu.

- Es nudien gribētu būt šajā mājā par saimniecības vadītāju! Nellija Hārdkāstla tikusi pie siltas vietiņas, tur šaubu nav. Dzīvo vienos ceļojumos!

Emma apspieda smaidu. Tas bija vecs strīda ābols.

- Jums taisnība, Tēmera kundze, bet gan jau mēs kaut kā tiksim galā, - viņa pārliecinoši sacīja.

Emmai patika virēja, kas bija vienīgais laipnais cilvēks te, Holā, un viņa allaž centās tai izpatikt. Emma atkal aizsteidzās pie trauku skapja zem kāpnēm un izvilka no tā lielu grozu ar lupatām, grīdas sukām, vasku un grafītu. Tad viņa devās augšā pa kāpnēm.

- Sākšu darboties, - viņa skaļi noteica un pamāja ar roku Blckijam.

Tērnera kundze mudīgi pacēla galvu.

- Nē, meitēn, cs jau neesmu tāda bezsirde! Tu taču esi līdz nāvei nosalusi. Sasildies vispirms pie uguns un iedzer tasi buljona, iekams dodies uz augšstāvu.

Viņa pacēla liela čuguna katla vāku, samaisīja virumu, tad apmierināta sāka liet buljonu prāvā tasē.

- Vai tu arī dzersi buljonu, puis? - virēja uzsauca Ble-kijam, jau sākdama piepildīt arī otru tasi.

- Protams, un ar vislielāko pateicību, - atbildēja Blekijs.

- Še, meitēn, iedod šo tasi Blekijam un pati paņem ot-

ru, - teica virēja un mundri turpināja: - Un kā būtu ar kādu cūkgaļas šķēli, puis? Tā labi sader ar manu buljonu.

- Paldies, man nekas nebūtu pretim. Esmu ļoti izsalcis.

- Vai tu ari ēdīsi, mīļā Emma?

- Nē, paldies, Tērnera kundze, - saņemdama tases, atteica Emma. - Es neesmu izsalkusi.

Virēja uzmeta viņai asu skatienu.

-Ak, meitēn, tev vajadzētu ēst krietni vairāk. Tu nekad nepieņemsies svarā, pārtikdama no tējas un buljona.

Emma uzmanīgi, ne vārda neteikdama, pasniedza vienu tasi Blckijam un, apsēdusies uz krēsla puisim iepretim, viņam mīļi uzsmaidīja.

- Paldies! - viņš sacīja un arī pasmaidīja.

Tad, acis mazliet samiedzis, Blckijs ņēmās nopētīt Emmu. Kopš viņu iepazīšanās tīrelī šī viņam bija pirmā izdevība aplūkot meiteni tuvāk.

Abi klusēdami malkoja buljonu, un puisis paslcpus vēroja Emmu. Viņam bija krietni jāpapūlas, lai apslēptu pārsteigumu, Blckijs patiesi jutās apmulsis. Tagad, kad meitene bija atbrīvojusies no neglītās šalles un apspīlētā mētelīša, viņam bija jāatzīst, ka Emma nebūt nav tik panīcis radījums, kā puisim sākumā bija licies. Meiteni nevarēja saukt par skaistu, ja par mērauklu ņēma tās daiļavas, kuras tika zīmētas uz pastkartēm. Viņai nepiemita tipiskais karaļa Edvarda laika skaistums -rožmaizītes maigums un salkani sievišķīga nevarība. Viņa neprata piemīlīgi bozties un vizēties . Meitene tomēr bija pievilcīga, un viņā jautās kaut kas vārdā nenosaucams, kas saistīja Blckija iztēli un lika, raugoties uz Emmu, aizturēt elpu. Viņai bija nevainojami ovāla seja ar augstiem, diezgan izteiktiem vaigu kauliem, taisns, slaids deguns un smalki veidota mute, bet smaidot vaigos ievilkās bedrītes. Emmai bija nelieli, līdzeni un ļoti balti zobi - tos Blckijs

bija manījis pazibam staip bāli sārtajām lūpām, kuras piešķīra meitenes izskatam mīļuma un vieglas ievainojamības akcentu. Gludā piere varbūt bija mazliet par platu, taču to nevarēja saukt par nepievilcīgu, turklāt pieres platumu līdzsvaroja trīs-stūrveida matu augšanas līnijas ielaidums pieres vidū, piešķirdams Emmas sejai dramatisku izteiksmi - ne velti šo matu trīsstūri dēvēja par “atraitnes smaili”. Daiļi veidotās uzacis kā divas zeltaini brūnas arkas izliecās virs atstatu izvietotajām acīm, kas jau kopš viņu tikšanās pirmajiem brīžiem bija atstājušas uz Blekiju lielu iespaidu. Tās nudien bija tik zaļas un mirdzošas kā smaragdi. Biezās, izliektās, zeltaini brūnās skropstas meta maigas ēnas uz meitenes bālajiem vaigiem. Āda Emmai bija gluda kā zīds, bet krāšņie, rūsganbrūnie mati bija uz pakauša saņemti mezglā un šaudīgajā uguns gaismā atgādināja ar zelta diegiem izšūtu samta cepurīti.

Augumā viņa vēl ir vāja un maziņa, Blekijs nodomāja, taču viņš zināja, ka dažu tuvāko gadu laikā uzziedēs arī meitenes stāvs un viņa kļūs par slaidu, labi veidotu jaunu sievieti -to Blekijs ar savu nekļūdīgo aci varēja noteikt. Ziedēšanas aizmetņi bija jaušami jau tobrīd - zem apjomīgā priekšauta izcēlās krūšu un gurnu maigie apaļumi, bet slaidās kājas piešķīra Emmas kustībām graciozitāti.

Blckija iedzimtā skaistuma izjūta neaprobežojās tikai ar spēju novērtēt arhitektūras un mākslas šedevrus, viņš prata spriest arī par sievietēm un zirgiem. Tiesa gan, zirgos viņš orientējās krietni vien labāk nekā daiļā dzimuma pārstāvēs. Patiesību sakot, Blekijs sievietes vērtēja pēc tiem pašiem kritērijiem kā zirgus. Tagad, rūpīgāk aplūkojis Emmu, viņš secināja: “Jā! Tā izskatās tīrasiņu šķirne!” Lai gan Emma bija trūcīga meitene no strādnieku ģimenes, un Blekijs to zināja, tomēr viņš Emmas sejā saskatīja labas audzināšanas un izsmalcinātības iezīmes. Viņa izturējās ar patricietes iedzimto

pašcieņu - to Blckijs bija sajutis uzreiz. Vienīgi viņas rokas nodeva meitenes zemo izcelšanos. Mazās, stiprās plaukstas bija apsārtušas un sasprēgājušas, bet nagi - aplūzuši. Blckijs ļoti labi saprata, ka par roku bēdīgo stāvokli vainīgs bija smagais darbs, kuru Emmai nācās ik dienas veikt.

Puisi pārņēma skumjas, domājot par meitenes nākotni. Kas viņu sagaidīja te, šajā mājā, un nožēlojamajā vilnas fabrikas ciematiņā otrpus drūmajam tīrelim? Varbūt Emmai patiešām derēja izmēģināt laimi Līdsā? Iespējams, ka Emmai veiktos un viņa varētu pilnvērtīgi dzīvot, nevis tikai cīnīties par izdzīvošanu.

Tērnera kundze pārtrauca Blekija pārdomas, noliekot viņam priekšā šķīvi ar sviestmaizēm.

- Te būs sviestmaizes ar ceptu šķiņķi, pilis. Sukā tās iekšā labi veicīgi, iekams Mcrgatroids nav nonācis lejā. Viņš ir īsts sīkstulis un labprāt mērdētu mūs visus badā. Vecais draņķa rupucis...

Viņa aprāvās un piesardzīgi paskatījās uz durvīm kāpņu augšgalā. Pagriezusies pret Emmu, virēja turpināja:

- Tev nav šorīt jāspodrina kamīna restes, to tu mierīgi vari atlikt uz rītdienu. Bet iekur kamīnu rīta istabā, noslauki no mēbelēm putekļus, pārbrauc ar mitru lupatu paklājiem un uzklāj brokastu galdu - tā, kā Pollija tev ir mācījusi. Tad nāc atpakaļ un palīdzi man ar brokastu gatavošanu. Vēlāk tu vari uzkopt ēdamistabu, viesistabu un bibliotēku. Ak jā, īpaši rūpīgi noslauki putekļus no bibliotēkas sienu paneļiem un neaizmirsti paklājus. Pēc tam vari doties sakopt Fērlija kundzes augšstāva viesistabu. Kad tiksi ar to galā, būs taisni īstais laiks aiznest viņai brokastis. Pirms lenča tev jāsaklāj gultas un jāuzpoš bērnistaba. Pēcpusdienā tu vari pabeigt veļas gludināšanu, turklāt vajadzētu nospodrināt sudrablietas un nomazgāt smalkākos porcelāna traukus...

Tērncra kundze aizelsusies apklusa un izvilka no kabatas saburzītu papīra lapiņu. Viņa to izgludināja un, lupas centīgi savilkusi, ņēmās burtot tur rakstīto.

- Labi, Tērncra kundze, - Emma nočukstēja un pielēca kājās.

Viņa sakārtoja priekšautu un gaidīja tālākos rīkojumus, klusībā prātodama, kā varēs tikt galā ar visiem šiem daudzajiem uzdevumiem.

Blekijs vērīgi raudzījās Emmā, un viņā brieda dusmas. Sākumā viņš par virējas garo darbu sarakstu bija uzjautrinājies, bet nu Blekiju sāka pārņemt niknums. Neviens nevarēja vienas dienas laikā tikt galā ar tik daudziem darbiem, vismazāk jau nu Emma, kas vēl bija bērns. Lai gan meitene, stāvēdama blakus Tērncra kundzei, pārāk noraizējusies neizskatījās, bet, ielūkojies viņas sejā ciešāk, Bleki js tomēr pamanīja nemieru Emmas acīs, un arī viņas lūpas bija sakniebtas. Blekijs uzmeta ašu mirkli virējai. Viņš zināja, ka Tērncra kundze nciz-kalpina Emmu ļaunprātīgi, jo būtībā bija labsirdīga sieviete, bet Blekijs jutās satriekts, ka Emmu grasās izmantot kā tādu darba zirgu. Viņu tas satrauca, un puisis nespēja atturēties, nepateicis, ko domā.

- Manuprāt, tā ir smaga nasta, ko jūs uzkraujat tik mazam meitēnam.

Tērncra kundze pārsteigta uzlūkoja Blekiju un pietvīka.

- Jā, puis, tā ir gan. Bet Pollija ir saslimusi, un es tur neko nevaru līdzēt - šodien ieradīsies viesi, un kādam tas viss ir jāpadara. Tas liek man atcerēties, Emma, - viņa apmulsusi steidzīgi turpināja, - ka tev jāsagatavo viesu istaba Vcin-raita kundzei.

Emma pievērsās Tērncra kundzei, kas joprojām urbās ar acīm papīra lapiņā, un vaicāja:

- Vai es tagad varu doties uz augšstāvu?

Lai gan meitene bez kurnēšanas bija uzklausījusi virējas rīkojumus, viņa tomēr bija nobažījusies. Lai tiklu ar visu galā līdz vakariņu laikam, viņai neatliks neviens brīdis, kad elpu atvilkt, tāpēc Emma gribēja ātrāk ķerties pie saviem pienākumiem.

- Pagaidi mirklīti, meitēn! - izklaidīgi sacīja virēja. - Ļauj man izlasīt ēdienu karti. Varbūt ar brokastīm es varēšu tikt galā pati. Palūkosimies, kas šeit ir, - olu kultenis un cepts šķiņķis Edvina jaunskungam. Nieres, šķiņķis, ceptas desiņas un cepti kartupeļi Džcraldajaunskungam. Žāvēts lasis skvai-ram. Tēja, grauzdētas maizītes, svaiga maize, sviests, ievārījums, marmelāde. Tā, nu ir viss!

Nikni nogrozījusi galvu uz īsā, tuklā kakla, viņa norūca:

- Nesaprotu, kāpēc visa šī ģimene brokastīs nevarētu ēst vienu un to pašu!

Pēc īsas pauzes Tērnera kundze paziņoja:

- Man šķiet, ka ar brokastu gatavošanu es tikšu galā bez tevis, mīlā. Un lenčs būs vienkāršs - tikai auksts škinkis, madeiras mērce, kartupeļu biezenis un ābolu rausis ar olu krēmu.

Viņa apgrieza lapiņu otrādi un nopurpināja:

- Ar pusdienām tev man tomēr būs jāpalīdz, meitēn. Ēdienu karti šai maltītei sastādījis Mergatroids, un viņš jau nu būs pacenties. Mmm! Tā nudien ir! Dzidrais cāļa buljons, vērša muguras gabala cepetis ar kaperu* mērci, cepti kartupeļi un puķukāposti ar siera mērci Trifeļi. Venslijdeilas siers un cepumi. Grauzdētas maizes šķēles ar sieru Džeralda jaunskungam...

Virēja pārtrauca lasīt, samirkšķināja acis un raudzījās lapiņā kā neticēdama.

- Grauzdētas maizes šķēles ar sieru Džeralda jaunskun-

‘Marineii kaperkrūma ziedpumpuri, kurus izmanto par garšvielu.

gam, ko tu neteiksi! - viņa sašutusi atkārtoja. - It kā viņš jau visu dienu nebūs stūķējis vēderā visādus labumus. Viņš pārvērtīsies par īstu, mazu barokli, tas mūsu Džcralda jaunskungs. Ja nu es kaut ko nevaru ciest, tad tā ir rijība^1

Pēdējais paziņojums, šķiet, bija domāts virtuves sienām. Tērncra kundze pukodamās iebāza lapiņu atpakaļ kabatā.

- Nu tu vari iet augšā, mīļā, un esi uzmanīga, kad slauki putekļus, - virēja brīdināja.

- Jā, Tērnera kundze, - Emma neizteiksmīgi atbildēja.

Arī viņas seja bija bez izteiksmes.

-Jādomā, ka mēs vēlāk vēl tiksimies, Blekij,- meitene viņam uzsauca, un pār viņas lūpām pārslīdēja žigls smaids.

- Noteikti, mavourneen, domāju, ka man nāksies šeit dažas dienas uzkavēties.

-Jā, tā būs gan, - Tērnera kundze iestarpināja. - Pēdējā laikā skvairs par māju diez ko netika rūpējies. Edvina jaunskungs ir slims jau kopš Ziemassvētkiem, un arī kundze nejūtas labi... Priecājos, ka atbrauks Veinraita kundze, viņa vienmēr atstāj uzmundrinošu iespaidu uz šo ģimeni. Jā, kundze arī ir savārgusi...

Nepabeigusi savu sakāmo, Tērnera kundze saknieba lūpas. Blekijs un Emma sekoja viņas skatienam, kas bija vērsts uz augšstāva durvju pusi. Uz kāpnēm bija iznācis kāds vīrs un tagad cienīgi kāpa lejā. Blekijs noprata, ka tas ir virs-sulainis.

Mergatroids bija kaulains, gara auguma vīrietis. Viņa seja atgādināja miroņgalvu, un visai šī vīra ārienei piemita kaut kas draudīgs. Mazās, dziļi iegrimušās acis atradās tuvu pie virsdegunes un bija tik palsas, ka šķita gandrīz bezkrāsainas. Šīs cūkas ačteles izskatījās jo mazākas tāpēc, ka tās daļēji aizsedza izspūrušas, melnas, biezas uzacis, kas bija pilnīgi taisnas un līdzinājās saru kušķiem. Virssulainis bija tērpies

melnās biksēs, melnbalti svītrotā kreklā ar augstu apkaklīti un apsējis zaļu rupja vilnas auduma virssulaiņa priekšautu. Krekla piedurknes bija uzrotītas, atsedzot garas, izstīdzējušas rokas ar zilām, auklām līdzīgām vēnām.

Virssulaiņa seja bija drūma, bet acīs zibsnīja naidīgas uguntiņas.

- Ko tas nozīmē? Ko tas nozīmē? - kāpņu lejasgalā apstājies, viņš spalgi iespiedzās. - Nav brīnums, ka šodien visi darbi kavējas. Žadzina te kā tādu žagatu bars. Es redzu, ka jūs, virēja, nepildāt savus pienākumus.

Pēdējais teikums tika izrunāts varen pompozā tonī.

-Tam slinkajam, nekam nederīgajam skuķim jau pirms krietnas pusstundas vajadzēja būt augšā! - viņš turpināja. - Skvairs, jūsu zināšanai, ar labdarību nenodarbojas. Viņai jau tā tiek maksāts pārāk daudz par to nieka darbu, ko viņa te padara. Skvairs nudien ir pārāk dāsns. Trīs šiliņi nedēļā, ko tu neteiksi! Karaliska summa par nekā nedarīšanu.

Mergatroids atņirdza zobus pret Emmu, kura stāvēja līdzās trauku skapim.

- Ko tu vēl gaidi? Tūlīt pat ej augšā! - viņš meitenei uzšņāca.

Emma mēmi palocīja galvu un, paņēmusi grozu, saslauku liekšķeri un slotu, devās uz kāpnēm. Viņai spraucoties garām Mergatroidam, grozs sašķiebās, un no tā izkrita kārba ar grafītu. Tā aizripoja pa grīdu, vāciņš atvērās, un melnais pulveris notraipīja virssulaiņa kurpes. Emma izbīlī noelsās un noliecās, lai kārbu paceltu. Tajā brīdī Mergatroids atvēzēja roku un ar delnas virspusi spēcīgi iesita Emmai pa galvu.

- Tu, mazais, stulbais mēslu pikuci! - viņš brēca. - Kad tu iemācīsies strādāt? Paskaties, kūda nu izskatās tīrā grīda!

No negaidītā, stiprā sitiena Emma sagrīļojās, un viņai izkrita no rokām slota un liekšķere Blekijs saniknots pielēca

kājās. Dusmas viņā burtiski vārījās. Puisis sažņaudza pirkstus dūrēs un tuvojās virssulainim. Es viņu nositīšu, Blckijs domāja. Es to neģēli nositīšu!

Bet pāri virtuvei pie viņiem jau steidzās virēja. Iedama garām Blekijam, viņa pastūma puisi malā un brīdinoši nočukstēja:

- Turies labāk malā, puis! Atstāj to manā ziņā!

Tērnera kundze metās Mcrgatroidam virsū kā cīņas gailis. Viņas seja dusmās bija pietvīkusi tumši sarkana, bet acis draudīgi zibēja. Virēja sparīgi kratīja virssulainim zem deguna savu mazo dūrīti.

- Tu, nekrietnais veci! - viņa kaismīgi kliedza. - Tas bija tikai negadījums. Meitene to nedarīja tīšām.

Virēja nomēroja Mcrgatroidu ar liesmojošu skatienu.

- Ja es kaut reizi redzēšu, ka tu sit meitēnam, tava pēdējā stundiņa būs klāt, to es tev apsolu. Es neiešu pie skvaira, nudien ne! Es pateikšu par tavām izdarībām meitenes tēvam! Un tu pats zini, kas tevi sagaida, ja tiksi Dižvīram Martam nagos. Viņš tevi samals kotletēs!

Mergatroids nikni blenza uz virēju, bet atturējās no jebkādas atbildes. Blekijs, kurš raudzījās uz virssulaini ar vanaga acīm, sajuta, ka valdonīgais vīrs ir nobijies. Kāds gļēvulis, nodomāja Blckijs. Bļaurīgs zaķapastala, mīkstčaulis, bramanīgs gaisa burbulis!

Virēja ar riebumu novērsās no Mergatroida un pagriezās pret Emmu, kura bija nometusies ceļos uz grīdas un vāca kopā nokritušās mantas.

- Vai ar tevi viss kārtībā, mīļā? - Tērnera kundze bažīgi vaicāja.

Emma pacēla galvu un gausi pamāja. Viņas seja bija kā balta marmora izcirsta - tajā nenotrīsēja ne vaibsts. Dzīvība bija tikai acīs, kurās liesmoja spīvs naids pret Mer-galroidu.

- Sadabūšu mitru lupatu un saslaucīšu grafīta pulveri, -Emma klusi teica, slēpdama dusmas.

Mergatroids nu pievērsa savu uzmanību Blckijam. Lunkaniem soļiem viņš ienāca virtuvē, it kā nekas nebūtu nolicis.

- Tu esi O’Nīls, vai ne? Melnstrādnieks no Līdsas. Skvairs teica, ka gaidot tevi šorīt atnākam.

Virssulainis nomēroja Blekiju ar savām aukstajām acīm un atzinīgi palocīja galvu.

- Nu, izskatās, ka tu esi spēcīgs zellis. Ceru, ka no darba tu nebaidies, puis.

Blekijam bija stipri jāsaņemas, lai runātu ar Mergatroidu pieklājīgi, bet puisis zināja, ka viņam nav izvēles. Blekijs ar grūtībām norija siekalas un sacīja, cik lietišķi vien varēdams:

-Jā, tas esmu es. Ja jūs man dotu tuvākus norādījumus, es tūdaļ pat ķertos pie darba.

Mergatroids izvilka no kabatas papīra strēmeli un pasniedza to Blekijam.

- Te viss ir uzrakstīts, Ceru, ka tu proti lasīt?

- Jā, to es protu gan.

- Labi, Tagad parunāsim par atalgojumu, Piecpadsmit šiliņi nedēļā, kā arī uzturs un mājvieta, kamēr tu šeit strādā. Tādu norādījumu man devis skvairs.

Virssulainis blēdīgi raudzījās Blckijā. Puisis apspieda zinošu smaidu. Viltīgais velns, viņš mēģina mani apkrāpt, Blekijs nodomāja, bet skaļi teica:

- Nē, ser! Viena gineja - tāda bija alga, par kuru mēs ar skvairu vienojāmies Līdsā. Un par vienu gineju nedēļā es arī strādāšu, Mergatroida kungs.

Virssulaiņa acis pārsteigumā iepletās.

- Tu taču nedomā, puis, man iestāstīt, ka skvairs pats bija ieradies pie tevis, ko? Tik nenozīmīgas lietas vienmēr kārto viņa Līdsas aģents, - Mergatroids uzpūtīgi paziņoja.

Uzmetis virssulainim asu skatienu, Blekijs uzreiz secināja, ka Mergatroida pārsteigums ir neviltots. Ira glītajā sejā atplauka plats smaids.

- Nudien tas bija skvairs pats, kurš ieradās pie manis un tēvoča Pēta. Redzat, mums pieder neliels celtniecības darbu uzņēmums. Skvairs nolīga mani remontdarbu veikšanai te, Fērlijholā, bet tēvocim Petam uzticēja darbus Līdsas fabrikās un avīžu birojos. Un par to, kāda bija nolīgtā atalgojuma summa, esmu pilnīgi pārliecināts. Varbūt jums vajadzētu vēlreiz apvaicāties par to skvairam. Jādomā, ka te notikusi kāda kļūdīšanās.

Blekijs iekšēji ķiķināja, bet virssulainis par šādu notikumu pagriezienu acīm redzami bija ne vien saīdzis, bet ari pamatīgi uztraucies.

- Jā, tik tiešām, es aprunāšos ar skvairu! - Mergatroids strupi atteica. - Viņš droši vien piemirsis jūsu vienošanos. Skvairam ir svarīgākas lietas, ar ko nodarbināt savu galvu! Nu, tagad tu vari iet, puis. Āra darbu pārzinis ir staļļos. Viņš tev parādīs, kur kas atrodas, kā ari tavu istabu virs staļļiem, kur tu gulēsi.

Mergatroids atlaida Blekiju, īsi pamādams ar galvu, bet pats apsēdās pie virtuves galda.

- Es dzeršu tēju un uzēdīšu kādu sviestmaizi ar šķiņķi, -viņš uzsauca virējai.

Tērnera kundze uzmeta viņam nīgru skatienu, tad satvēra nazi un grieza maizi ar tādu niknumu, ka no viņas sejas izteiksmes bija noprotams - lāga sievietei nekas nebūtu pretim, ja maizes klaipa vietā būtu Mergatroids.

Blekijs piegāja pie sava maisa un pārmeta to pār plecu.

- Uz redzēšanos šovakar, mavourneen, - viņš klusi sacīja Emmai, kura kāpņu pakājē slaucīja grīdu, un pasmaidīja.

- Jā, ja es līdz tam brīdim būšu tikusi galā ar saviem darbiem, - viņa drūmi atbildēja.

Redzot, ka puiša sejā parādās raižpilna izteiksme, meitene pasteidzās piemetināt:

-Ak, es tikšu galā! Par mani neuztraucieties! Visu labu, Blckij!

Viņš noraudzījās Emmai pakaļ un durvis uz āru atvēra tikai tad, kad meitene bija nozudusi kāpņu augšgalā. Blekijs izgāja laukā aukstajā rīta gaisā, un galvā viņam jaucās satrauktas domas par Fērlijholas ļaudīm - un vispirms jau par Emmu, kas bija tik neaizsargāta šajā dīvainajā mājā.

Emma apstājās nelielajā priekštelpā, kas atradās tūdaļ aiz virtuves kāpnēm, un nolika zemē uzkopšanas piederumus, kurus bija nesusi rokās.. Meitene atslīga pret priekštelpas sienu. Viņas seja bija saviebta, un galva no stiprā sitiena sāpēja. Emmā mutuļoja pretestības gars. Mergatroids nekad nepalaida garām izdevību izgāzt uz meiteni savas dusmas. Emmai šķita, ka viņas icdunkāšana tam sagādā prieku. Lai gan viņš vienmēr neapmierināts burkšķēja arī uz Polliju, tomēr pret viņu Mergatroids nekad neatļāvās izturēties tik brutāli kā pret Emmu. Virssulaiņa neapvaldītais dusmu uzliesmojums pirms dažām minūtēm Emmai nebija nekas jauns, un viņa zināja, ka Mergatroids nebūtu aprobežojies ar vienu sitienu, ja neiejauktos virēja. Ja viņš vēlreiz man iesitīs, drūmi nodomāja Emma, tad gan es viņam sadošu pretim.

Viņa atkal uzvēra uz elkoņa smago grozu, paņēma slotu un liekšķeri un lēnā gaitā devās prom pa gaiteni, modri ieklausīdamās, vai nedzirdēs mājā kādus nevēlamus trokšņus. Bet viss bija klusu, jo skvaira ģimene joprojām gulēja. Gaitenī valdīja puskrēsla un mazliet smaržoja pēc grīdas vaska un sausiem putekļiem. Bija jūtama arī tāda kā pelējuma smaka, kas raksturīga telpām, kuras ilgstoši netiek vēdinātas. Emma

labprātāk būtu vēlējusies visu dienu pavadīt virtuvē, kas bija vienīgā priecīgā telpa Fērlijholā.

Kaut arī nams bija dižens un bagātīgi iekārtots, Emmai tajā allaž uzmācās neizskaidrojamu baiļu sajūta, un viņa tiecās pēc iespējas ātrāk tikt no šejienes prom. No aukstajām, tumšajām istabām dvesa kaut kas draudīgs un nomācošs. Varbūt tam par iemeslu bija augstie griesti un smagnējās mēbeles, pārmērīgi plašās priekštelpas un līkumotie gaiteņi, kam neredzēja gala un kas vijās cauri mājai kā čūskas. Fērlijholas gaisotnei bija raksturīgi apspiesti čuksti, noslēgtība un noslēpumainība. Šķita, ka māja ir pilna ar nelaimēm un vārdzinošām slimībām. Un tomēr, par spīti klusumam, te jautās arī apslāpēts nemiers, tāds kā nemitīgs sasprindzinājums galīgā sabrukuma gaidās.

Emma nodrebinājās, šķērsodama pie galvenajām ieejas durvīm plašo priekštelpu, kuras grīdu sedza dārgs turku paklājs. Viņa atvēra rīta istabas divviru durvis, apstājās uz sliekšņa un nervozi paraudzījās visapkārt.

Vārgi saules stari bezcerīgi mēģināja iespraukties pa augstajiem logiem, kurus aizsedza balli zīda aizkari un smagas zila samta drapērijas.

No blāvi zilajām, ar samtu iztapsētajām sienām pretim vērās nomelnējuši portreti, un Emma iztēlojās, ka no šīs pasaules sen aizgājušo cilvēku acis viņu vēro, seko katram meitenes solim, kuru viņa sper šajā istabā. Tā, protams, bija absurda iedoma, tomēr Emma jutās neomulīgi. Viņa devās uz kamīna pusi, paejot garām vairākām masīvām Viktorijas laikmeta mēbelēm, kas bija darinātas no tik tumša sarkankoka, ka drūvīgajā pustumsā izskatījās melnas. Vienīgā skaņa šajā telpā bija pulksteņa skumīgā tikšķēšana - tas stāvēja uz kamīna, uz griezumiem rotātās melnā marmora dzegas.

Emma novietoja tīrīšanas piederumus uz grīdas un no-

metās ceļos kamīna priekšā. Viņa saslaucīja izbirušos pelnus un salika kamīnā papīra strēmeles un skaidas, kuras Merga-troids bija nokrāvis kaudzītē pie kurtuves. Turpat atradās arī sērkociņi. Emma vispirms aizdedzināja papīru, bet, kad uzliesmoja arī skaidas, atvēra kamīnā iemūrētās atvilktnītes vara durtiņas un izņēma nelielus ogļu gabaliņus. Tos viņa piesardzīgi salika uz degošajām šķilām. Ogles uzreiz neaizdegās, tāpēc Emma satvēra priekšauta stūrus un vairākas reizes ar to spēcīgi pavēcināja, līdz ogles sāka kvēlot.

Pulksteņa monotonā tikšķēšana atgādināja Emmai, ka viņai jāpasteidzas. Viņa ātri un prasmīgi uzkopa telpu, veikli pārvarēdama šķēršļus, ko radīja te sablīvētās mēbeles. Tikusi galā ar slaucīšanu, Emma no bufetes atvilktnes izņēma skaistu, baltu īru audekla galdautu un uzklāja to lielajam, apaļajam galdam. Tad viņa uzlika uz galda četrus brokastu piederumu komplektus - sudraba karotītes, nažus un dakšiņas - un aizsteidzās atpakaļ pie bufetes pēc šķīvjiem. Ņemot ārā zilibal-tos traukus, meitene piepeši saspringa un palika nekustīgi stāvam. Pār kaklu viņai pārskrēja baiļu skudriņas, bet uz rokām uzmetās zosāda, jo Emma juta, ka šajā telpā viņa vairs nav viena. Meitenes jutekļi bija uztvēruši otra cilvēka klātbūtni, kaut arī viņa nebija dzirdējusi ne mazāko troksnīti. Emma gausi ar visu augumu apgriezās. Uz sliekšņa stāvēja skvairs Fērlijs un cieši viņā noraudzījās.

Emma ātri iztaisnojās un mazliet palocīja celi.

- Labrīt, skvair! - viņa bikli nomurmināja.

Šķīvjus Emma bija cieši piespiedusi pie krūtīm, lai tie viņas trīcošajās rokās negrabētu. Arī kājas meitenei ļodzījās, lai gan tas bija vairāk no pārsteiguma nekā no bailēm.

- ...’brīt! Kur ir Pollija?

- Viņa saslimusi, skvair.

- Skaidrs, - viņš lakoniski atteica.

Skvaira skatiens bija tik koncentrēts, ka viņa acis šķita caururbjam Emmu. Skvairs sarauca pieri, un viņa sejā parādījās tāda kā apmulsuma izteiksme. Pēc ieilguša klusuma brīža, kura laikā Emma vērās skvairā kā hipnotizēta, viņš strupi pamāja ar galvu, izveicīgi apgriezās uz papēžiem un aizgāja. Skarbais troksnis, ar kādu skvairs aizcirta aiz sevis bibliotēkas durvis, lika Emmai pārsteigumā sarauties. Tikai tad viņa atļāvās atviegloti uzelpot un pabeidza klāt galdu Fērliju ģimenes brokastīm.

Desmita nodaļa

Ēdams Fērlijs aizgāja līdz bibliotēkas vidum, apstājās un piespieda pie sejas plaukstas. Viņš jutās noguris un sanīcis, jo tonakt atkal bija slikti gulējis. Bezmiegs viņam nebija nekas jauns. Tas bija skvaira Fērlija lāsts nebeidzami garajās naktīs. Nelīdzēja pat tās piecas sešas glāzes portera, kuras viņš izdzēra pie pusdienām, ari portvīna glāze pirms gulētiešanas vairs neiedarbojās kā miegazāles. Skvairam izdevās smagā, mākslīgi izraisītā miegā nogulēt tikai dažas stundas, bet tad viņš strauji uzmodās, nosvīdis vai trīcēdams, atkarībā no tā, kādi murgi bija Fērliju mocījuši. Viņa smadzenes gluži kā dzirnavas mala un pārmala dažādas sāpīgu atmiņu lauskas un paša dzīves analītiskos izvērtējumus, kas nebija nekādi iepriecinošie. Skvairs jau sen nebija apmierināts ar savu dzīvi.

Viņš lēnām staigāja pa bibliotēku šurpu turpu, dziļi iegrimis apcerē, Skvairs bija apmēram sešas pēdas garš vīrs ar spēcīgu, labi veidotu augumu un pievilcīgu, inteliģentu seju ar pareiziem, jutekliskiem vaibstiem, bet torīt seja bija bāla, sāpīgi savilkta un nogurusi. Viņa skaistās acis bija pelēkzilas un neparasti mirdzošas, tās liecināja par Fērlija dvēseles dzīļu bagātību un augsti attīstīto saprātu. Bet todien viņa acis bija apsarkušas un blāvas. Fērlija askētiskajā sejā visvairāk pārsteidza mute, kas bija ārkārtīgi jutekliska, lai gan šo gandrīz baudkāro lūpu veidojumu parasti neļāva saskatīt to nemainīgi skarbais sakniebiens. Viņa gaišbrūnajiem matiem piemita zeltains vizmojums, tie bija taisni un rūpīgi sakārtoti. Fērlijs nēsāja atpakaļ atsukātus matus un ļāva tiem augt mazliet garākiem, nekā to prasīja tālaika mode. Viņam bija pretīgi ieziest matus ar pomādi, kā to darīja toreizējie modes āksti, tāpēc gandrīz vienmēr pāi Fērlija plato pieri noslīdēja nepaklausīga matu cirta, un viņam bija izveidojies paradums to ik pa brīdim ar ašu rokas kustību nervozi atglaust. Fērlijs to darīja arī tagad, soļodams šurpu turpu pa bibliotēku.

Lai cik dīvaini tas arī būtu, kaitinošā šķipsna neradīja nevīžīguma iespaidu, jo Ēdams Fērlijs piederēja pie tiem vīriešiem, kuri izskatījās nevainojami kopti jebkuros apstākļos un jebkuras nodarbības laikā. Viņš vienmēr bija eleganti ģērbies, un viņa ietērps atbilda konkrētajai dzīves situācijai -šajā ziņā Fērlijam piemita dendija cienīga nojauta, un tomēr viņa āriene nekad nebija uzkrītoša.

Fērlija glītie uzvalki bija tik lieliski piegriezti un tik nevainojami viņam piestāvēja, ka skvairu par tiem apskauda gan viņa Londonas darījumu partneri, gan Līdsas un Bred-fordas vilnas rūpnieki Fērlija uzvalki lielākoties bija šūti no viņa paša rūpnīcās austajiem smalkajiem audumiem vai arī no drānām, kas bija darinātas viņa draugu uzņēmumos - lielajās Jorkšīras austuvēs. Šī pilsēta neapšaubāmi bija pasaules vilnas rūpniecības centrs un Ēdams Fērlijs - tās neapstrīdamais karalis. Vārdu sakot, Ēdama Fērlija ārējais izskats bija uzskatāms par elegances kvintesenci. Viņš juta nepatiku pret visu neglīto vai mazvērtīgo, un kāre pēc skaista apģērba bija Fērlija vienīgā vājība. Turpretim to, cik neglīta ir viņa paša

māja, Fērlijs nemaz neievēroja, šķiet, ka skvairam pat nebija ienācis prātā novērtēt Fērlijholu no šāda viedokļa.

Pēc brīža viņš pārtrauca bezmērķīgo staigāšanu un šķērsoja bibliotēku, lai pieietu pie kokgriezumiem rotāta melnkoka rakstāmgalda. Fērlijs apsēdās tumšsarkanā ādas krēslā un truli raudzījās todien veicamo darbu sarakstā. No negulēšanas iekaisušās acis sūrstēja, viss augums smeldza, pulsējošās sāpes galvā bija izraisījis ne vien nogurums, bet arī nomācošās domas, kas nelika viņam mieru. Fērlijam šķita, ka viņa dzīvē nekam vairs nav jēgas. Nebija nc prieka, ne mīlestības, ne siltuma vai draudzības. Nebija mērķa, uz kuru varētu novirzīt savu enerģiju. Nekā nebija...

Skvaira sejas vaibsti kļuva nedzīvi un drūmi. Tumšie loki zem acīm liecināja par pagājušās nakts postošo iespaidu, par neskaitāmajām bezmiega stundām, kuras viņš bija pavadījis, staigājot pa guļamistabu. Tās bija neciešamas mokas - krist no kājām aiz noguruma un nespēt aizmigt. Un tomēr skvaira skumjajai, izvārgušajai sejai piemita zināms zēniskums. Ēdams Fērlijs bija četrdesmit četrus gadus vecs, taču izskatījās krietni vien jaunāks.

Es dzīvoju nolādēti nejēdzīgu dzīvi, viņš neapmierināts domāja. Kāda ir manas dzīves jēga ? Man nav nekā, kam dzīvot. Es vēlētos, kaut man pietiktu drosmes ietriekt sev lodi galvā un vienreiz darīt tam visam galu.

Šī doma Fērliju tā satrieca, ka viņš gluži kā dzelts izslējās krēslā taisni un cieši satvēra tā paroccņus. Fērlijs paskatījās uz savām rokām - tās trīcēja. Pat visļaunākajos izmisuma brīžos, kuri pēdējā laikā atkārtojās itin bieži, viņš līdz šim tomēr nebija domājis par pašnāvību. Agrāk Fērlijs bija uzskatījis, ka laupīt sev dzīvību var tikai gļēvais, bet nu viņam sāka likties, ka izšķiršanās par šādu soli prasa sava veida drosmi. Fērlijam ienāca prālā, ka pašnāvības iespēju nekad neapcer tikai muļķi. Skaidrs, ka jebkura garīgi attīstīta cilvēka mūžā agrāk vai vēlāk pienāk brīdis, kad viņš domā par pašnāvību. Fērlijs saprata, ka dzīves pieredze nenovēršami pastiprina vilšanos un izmisumu. Viņā tā bija radījusi arī bezpalīdzības izjūtu, ko skvairs uzskatīja par sevišķi neciešamu,

Par spīti bagātībai un stāvoklim sabiedrībā, Ēdams Fērlijs bija smagi vīlies dzīvē un cieta no šīs vilšanās. Viņš vairs necerēja uz laimi, tomēr būtu vēlējies just sevī pārliecinātību un garīgu mieru, bet arī tas viņa vientuļajai sirdij nebija lemts. Šis stāvoklis šķita jo neciešamāks tāpēc, ka lielā mērā bija Fērlija paša radīts. Ēdama neapmierinātību un skaudro vilšanos bija izraisījusi viņa nodevība pret sevi Viņš bija noliedzis savus sapņus, ideālus un godkāros centienus. Tā bija viņa prāta un morāles principu neveiksme.

Ēdams gausi pacēla galvu un pārlaida bibliotēkai nesteidzīgu skatienu, it kā būtu ienācis šajā telpā pēc ilgas prombūtnes. Bibliotēka bija kundziski cienīga un iespaidīga telpa, kuras nopietno, svinīgo noskaņu pastiprināja augstie griesti, kodinātā ozolkoka paneļi, zinātniskie darbi, kas bija sarindoti plauktos, un antīkās greznumlietiņas. Skaisti persiešu paklāji meta sarkanus un tumšzilus atspīdumus uz spoži nospodrinātās parketa grīdas, bet sienas izdaiļoja retas gravīras, kurās bija attēlotas medību ainas. Tiesa, brīvu sienas laukumu bija maz - tās aizsedza daudzie grāmatu plaukti. Ar ozolkoka grebumiem rotātajam kamīnam blakus atradās ērts dīvāns, kas bija pārvilkts ar vīnsarkanu ādu . Turpat atradās arī divi ar sarkanbrūnu samtu pārvilkti atzveltnes krēsli. Melnkoka galds bija nokrauts ar avīzēm, žurnāliem un ilustrētiem mēnešrakstiem, bet vienā telpas kaktā bija novietota melna riekstkoka kumode, uz kuras stāvēja sudraba paplāte, bet uz tās bija sarindotas kristāla karafes ar portvīnu, brendiju, heresu, viskiju un džinu. Pelēcīgajā rīta gaismā vizēja smalki izslīpētās Voterfordas kristāla glāzes.

Bibliotēkā nevaldīja tik nomācoša pārblīvētība kā citās Fērlijholas istabās, jo Ēdams bija nelokāmi pretojies savas sievas vēlmei ari šo telpu piekraut ar dažādiem nieciņiem un “veciem krāmiem”, kā viņš nicīgi dēvēja antīkās greznumlietas, ar kurām aizrāvās Fērlija kundze. Rezultātā bibliotēka bija skaisti iekārtota, tomēr no tās dvesa nepārprotami vīrišķīgs cienīgums - tāpat kā no Fērlija guļamistabas, kuras iekārtojums bija vēl drūmāks, taču tas lieliski atbilda viņa raksturam un gaumei. Ēdams gandrīz vienmēr uzturējās bibliotēkā, izejot no tās tikai tad, kad viņam bijajāizklaidē viesi. Pēdējā laikā Fērlijholā gan reti kāds ciemojās, un Ēdams varēja netraucēts noslēgties savas paradīzes vientulībā, lai lasītu un nodotos pārdomām.

Skvairs palūkojās kabatas pulkstenī. Jau gandrīz pusastoņi, bet viņš vēl nebija manījis nevienu kalpotāju, tikai to nožēlojamo kalponīti, kas uzkopa rīta istabu. Nolādēdams saimniecības vadītājas prombūtni, Fērlijs parāva zvana auklu un nikni pavērās uz tukšo, auksto kamīna kurtuvi. Gaidot Mcrga-troida parādīšanos, viņš pievērsa skatienu savai fotogravīrai -tajā Fērlijs bija redzams ceturtā huzāru pulka formastērpā. Viņš pagriezās un noliecās, lai aplūkotu attēlu rūpīgāk. To darot, Fērlija lūpas savilkās čokurā. Viņš sērīgi pasmaidīja. Kāda seja! Tā staroja aiz cerībām un gaidām - jā, pat aiz laimes. Vai tas tiešām bija viņš, Ēdams Fērlijs?

Skvaira domas pārtrauca Mergatroids, kurš pieklauvējis ienāca bibliotēkā.

- Labrīt, Mcrgatroid! - skvairs sacīja savā vēsajā balsī.

Virssulainis lunkaniem soļiem viņam tuvojās, pa ceļam

sakārtodams savu melno žaketi.

- Labrīt, skvair! Ceru, ka gulējāt labi, ser, Jauka diena,

tieši kā radīta jūsu braucienam uz Līdsu. Sauss un saulains, arī vēja tikpat kā nemaz nav. Virējai brokastis būs gatavas kuru katru brīdi. Viņa gatavo jums lasi, scr.

Tas tika norunāts verdziski padevīgā tonī, kas lika Fēr-lijam saviebties un novērst seju, lai Mcrgatroids nepamanītu riebumu viņa acu skatienā.

Nesagaidījis no Ēdama atbildi, virssulainis turpināja:

- Vai jūs varbūt vēlaties vēl kaut ko, es domāju - kā piedevu lasim?

Lišķīgais muļķis, Ferlijs klusībā nosprieda un uzlūkoja Mergatroidu.

- Manuprāt, nenāktu par ļaunu iekurt kamīnā uguni.

- Kā, lūdzu, scr? - apjucis vaicāja Mcrgatroids.

Viņš uzmeta ašu mirkli tukšajai kamīna kurtuvei un domās nolādēja Emmu.

- Uguni, Mergalroid! - atkārtoja Ēdams. - Šeit ir tik auksts, ka mērkaķis varētu pautus nosaldēt...

Fērlijs aprāvās un, plaukstu mutei priekšā aizlicis, nokāsējās, redzot, kā Mergatroidu samulsinājusi viņa pēdējā piezīme. Skvaira acīs pazibēja uzjautrinājuma dzirksts.

- Khm! Labi, to varētu formulēt arī citādi. Šorīt šajā telpā gaiss ir tik ledains kā Arktikā. Man šķiet, ka es algoju karakuģa ekipāžai atbilstošu kalpotāju skaitu, bet nevaru no viņiem sagaidīt ne visvienkāršākos pakalpojumus.

Pat būdams noskaities, Ēdams runāja savaldīgā tonī. Viņš reti pacēla balsi, bet uz kalpotājiem - tikpat kā nekad.

Velns un elle! Viņš šorīt atkal ir īstajā noskaņojumā, nodomāja Mcrgatroids un sacīja savā glumajā tonī:

- Man ļoti žēl, ser, nudien! Pollija sasirgusi, un tā otra meitene atnāca ar nokavēšanos. Ja nestāvu tiem skuķiem katru mīlu brīdi klāt, viņas neko nedara. Es tai meitenei jau labi sen teicu, lai iekur kamīnā uguni, es patiesi...

- Cilvēk, kas jums lēcies? Vai esat saslimis? - Ēdams klusā balsi pārtrauca virssulaini, bet viņa acis bija aukstas kā ledus tilkas.

Mergatroida sāpīgi saviebtajai sejai pārslīdēja baiļu atblāzma.

- Nē! Protams, ne, ser! Es gādāšu, lai viss tiktu ātri padarīts, skvair, - viņš steidzīgi apgalvoja un aiz pārmērīgas pakalpības vairākas reizes neveikli palocījās.

- Jā. Dariet tā!

- Tūlīt pat, skvair.

Vēlreiz paklanījies, Mergatroids atmuguriski izslīdēja ārā no bibliotēkas.

- Ak, Mergatroid!

- Jā, ser?

-Vai tas melnstrādnieks no Līdsasjau ieradies? Jaunais O’Nīls.

- Jā, ser. Bija klāt pašā rīta agrumā. Es iedevu viņam veicamo remontdarbu sarakstu.

- Labi. Gādājiet, lai viņam ir viss, kas nepieciešams darbam, kā ari par to, lai viņš būtu sātīgi paēdis, apkopts un tamlīdzīgi.

Mergatroids pamāja, pārsteigts, ka skvairs tā rūpējas par vienkāršu strādnieku, Tas viņu gan mulsināja, gan izraisīja viņā ziņkāri,

- Jā, ser. Jūs varat uz mani paļauties - kā vienmēr. Es uzmanīšu, lai viss būtu, kā nākas. Starp citu, skvair, cik man viņam jāmaksā par nedēļas darbu?

Virssulaiņa zaglīgās acis bija kā piekaltas Ēdama sejai.

Fērlijs sarauca pieri.

- Es jums jau vakar teicu, ka viņam jāsaņem viena gi-neja nedeļā. Vai esat zaudējis atmiņu?

- Nē, ser. Tas man būs vienkārši paslīdējis garām.

- Skaidrs! Nu, nekāds ļaunums no tā vēl nav cēlies. Bet šobrīd es gribētu, lai jūs steidzīgi parūpējaties par uguni. Es strauji pārvēršos par ledus bluķi. Un es vēlētos iedzert arī kādu tasi karstas tējas, ja jums nebūtu pārāk grūti man to sagādāt.

Ēdama balss dzēlīgums nepalika nepamanīts.

- Tūlīt, ser, - virssulainis palocījies sacīja.

Mergatroids pagriezās un aši izgāja, vārīdamies no dusmām pret virēju un kalponēm. Arī viņa jūtas pret skvairu tobrīd nebija pārāk laipnas. Klusu aizvērdams durvis, Mergatroids nomurmināja, ka tā ir žūpošana pa naktīm, kas padara viņu tik žultainu.

Ēdams cieši raudzījās uz aizvērtajām durvīm. Merga-troidam sāka attīstīties kāda savāda īpašība - viņš nemitīgi aizmirsa sarunas par naudu, īpaši tad, ja viņam lika doti norādījumi par darba samaksu nolīgtajiem strādniekiem, kuri laiku pa laikam ieradās Molā no citurienes. Mergatroida pārspīlētā taupība krita Fērlijam uz nerviem. Ēdams uzskatīja virssulaini par stulbeni, un viņam bija aizdomas, ka pret sev pakļautajiem kalpotājiem Mergatroids izturas kā īsts tirāns.

Skvairs papurināja galvu un atkal pievērsās savam jaunības dienu portretam. Viņam nemaz nevajadzēja skatīt šo jaunekļa seju, lai atminētos pamesto militāro karjeru -pēdējā laikā Fērlijam tāpat par to bija bieži jādomā. Viņš bija nācis pie secinājuma, ka viņa dzīve būtu veidojusies pavisam citādi, ja viņš būtu sekojis savai ceļazvaigznei Ēdams bija pametis armiju, lai iztaptu tēvam. Nu jau bija par vēlu nožēlot, bet nožēlu viņš juta - to Fērlijs nevarēja noliegt.

Stāvot tumšajā, aukstajā bibliotēkā, viņš gara acīm skatīja sevi tādu, kāds bija jaunekļa gados. Kalsns, dedzīgs puisis, kurš, brīvdienās atgriezies mājās no ītonas, ar īstu fanātiķa aizrautību paziņoja tēvam par savu nodomu iestāties

armijā. Viņa tēvs nc vien bija galīgi apmulsis par šādu dēla lēmumu, bet arī pamatīgi pārskaities. Viņš stingri un nelokāmi pretojās Ēdama idejai, ko neuzskatīja pat par apspriešanas vērtu.

Ēdams atcerējās, cik nopietna savukārt bija viņa apņemšanās, cik neatlaidīgi viņš centās pārliecināt tēvu, līdz beidzot viņam tas patiesi izdevās. Vecais skvairs galu galā bija padevies un, neapmierināti ņurdēdams, piekritis, ka dēls kārto iestājeksāmenus Sendhērstā*. Ēdams eksāmenus bija nokārtojis bez kādām grūtībām. Vecais vīrs nudien bija izrādījis pret dēlu lielu iecietību - tā Ēdams domāja tagad, ar zināmu sirsnību atminēdamies tēvu.

Vecais skvairs, Ričards Fērlijs, bija spēcīgs, bramanīgs jorkšīrietis, viens no varenākajiem un bagātākajiem rūpniekiem Anglijas ziemeļos, apveltīts ar spēlmaņa intuitīvo izdevības nojautu, attapību darījumos un tik asu prātu kā naža tērauda asmens. Tā.kā Ēdams, mācoties militārajā akadēmijā, guva izcilus panākumus un tika minēts par paraugu citiem kadetiem, tēvs viņu atbalstīja, izmantojot kā savu varu, tā naudu. Kad Ēdams izteica vēlēšanos iestāties kavalērijā, Ričards Fērlijs jauca zemi ar debesīm, lai dēla iegriba tiktu izpildīta. Tēva bagātības un politiskās ietekmes dēļ Ēdams varēja iestāties ceturtajā huzāru pulkā. Ričards Fērlijs vienā mierā nomaksāja divus tūkstošus mārciņu lielo ikgadējo kavalērijas komisijas naudu - tādējādi tika nopirkts patents uz virsnieka vietu -, iegādājās Ēdamam divus zirgus un sedza to uzturēšanas izdevumus. Novārtā netika pamests arī Fērlija jaunākā dēla vaļasprieks - viņam tika nopirkti vairāki poniji, ar kuriem piedalīties polo spēlē. Būdams labs cilvēku pazinējs, vecais skvairs bija nācis pie atzinuma, ka Ēdamam jau no dabas piemīt tās īpašības, kas nepieciešamas krietnam

“Karaliskā militārā akadēmija, atrodas Dienvidanglijas ciemā Sendhērstā.

karavīram. Viņš bija ideāli piemērots militārajai dzīvei, jo Ēdamam piemita ass prāts, spēja disciplinēt sevi, goda izpratne un drosme. Būdams ari mazliet romantiķis, Ēdams alka pēc piedzīvojumiem svešās zemēs, un, kā jau īsts imperiālists, kurš uzticīgs karalienes Viktorijas godkārīgajiem mērķiem, viņš ilgojās kalpot savai valstij un karalienei visbīstamākajos teritoriāli strauji pieaugošās impērijas nostūros.

Ēdams bija tikko iecelts par ceturtā huzāru pulka virsnieku, kad traģiski gāja bojā viņa vecākais brālis Edvards -viņš noslīka, avarējot kuģim. Vecā skvaira sirds bija salauzta. Viņš uzskatīja pienākuma apziņu par vienu no cilvēka rakstura stūrakmeņiem, tāpēc, kaut arī atzina jaunākā dēla piemērotību militārajai karjerai, lika Ēdamam nepārprotami saprast, ka viņa pienākums ir atgriezties Jorkšīrā un ieņemt Edvarda vietu ģimenes plašajā darījumu nozarē.

Torīt Ēdamam ausīs skanēja tēva balss.

“Nebūs vairs nekāda drasēšana zirga mugurā un lepošanās ar krāšņu formastērpu, vajājot iedzimtos Dieva aizmirstos aizjūras nostūros!” tēvs bija aurojis, varonīgi pūlēdamies noslēpt dziļās bēdas par Edvarda nāvi.

Ēdamam sāpēja sirds, redzot, cik ļoti tēvu satriekusi vecākā dēla bojāeja. Viņš bija ārkārtīgi sarūgtināts un vīlies, kad nācās atteikties no virsnieka patenta, taču, būdams virsnieks un džentlmenis, Ēdams atzina, ka cita ceļa nav, ja viņš grib palikt uzticīgs goda likumiem un pienākumam pret ģimeni. Toreiz Ēdams neapzinājās, ka, pakļaudamies tēva prasībai un cenzdamies būt labs dēls, viņš izdara nelabojamu kļūdu. Tagad Ēdams Fērlijs to zināja, un šī doma viņu nemitīgi vajāja. Kad viņš atgriezās pie rakstāmgalda, pie durvīm pieklauvēja-iesteidzās Mergatroids, stiepdams ogļu spaini.

- Tūlīt jums tiks uznesta arī tēja, ser, - viņš teica.

- Pateicos, Mergatroid! Vai jūs nebūtu tik laipns un neiedegtu ari lampas telpas otrā galā?

Runādams Edams uzrāva sērkociņu un aizdedzināja lampu, kas atradās uz rakstāmgalda, tad pievilka tuvāk veicamo darbu sarakstu, Fērlijs garlaikots pārskatīja todien paredzētās tikšanās. Viņam bija jāpiedalās “The Yorkshire Morning Gazette” valdes sēdē Līdsā- viņš bija galvenais akciju turētājs kompānijā, kurai piederēja šī avīze. Vēlāk bija paredzētas pusdienas ar kādu apģērbu tirgotāju no Londonas - tas bija viens no Fērlija nozīmīgākajiem klientiem. Rādījās, ka diena galu galā nemaz nebūs tik pārāk noslogota. Viņam pietiks laika, lai pa ceļam iegrieztos Fērlijas vilnas fabrikā un aprunātos ar darbu vadītāju Vilsonu par to, kā veicas skvaira dēlam Džeraldam, kurš bija sācis strādāt tēvam piederošajā uzņēmumā Fērlijs apspieda nopūtu. Darījumi viņam bija sākuši apnikt Ne par ko vairs nebija jācīnās, un, ja tā labi padomāja, ar nopietniem šķēršļiem Edams savā rūpnieka darbībā vispār nebija saskāries. Viņa panākumus bija kaldinājuši vectēvs un tēvs, viņš tikai plūca savu priekšgājēju darba augļus.

Patiesību sakot, Ēdamam nebija nekādas intereses par dzīšanos pēc naudas, viņš nekāroja nedz lielu bagātību, nedz varu, lai gan neapšaubāmi bija krietni pavairojis tēva atstāto mantojumu, Ēdamam pašam šķita, ka tas noticis laimīgas sagadīšanās rezultātā, nevis viņa izcilās darījumu prasmes dēļ. Te nu skvairs pret sevi bija netaisns - lai ari nebūdams tik apsviedīgs kā tēvs, tomēr arī viņš bija apveltīts ar pietiekami asu uztveri un izveicību darījumos. Kad vajadzēja tirgoties, Edams Fērlijs kļuva ciets kā krams, kaut arī viņa balss palika tikpat klusa un laipna kā aizvien. Daži Fērlija darījumu partneri uzskatīja, ka viņš ir tāds pats aprēķinātājs un sava labuma meklētājs kā viņa tēvs.

Edams atgrūda darbu sarakstu. Kamīnā dega spoža

uguns, un, kaut arī liesmas vēl nebija piesildījušas visu plašo telpu, skvairs juta, ka stindzinošais aukstums, kas bija saistījis viņa locekļus, pamazām atkāpjas. Bibliotēka vairs neizskatījās tik krēslaini drūma, un Fērlijam kļuva priecīgāk ap sirdi. Lai gan telpas iekārtojums bija askētiski skarbs, bibliotēkā valdīja patīkama gaisotne, kas liecināja par vīrišķību, pamatīgumu, pārmantotu dižciltību un sen iedibinātu bagātību, nevis pēdējā laikā saraustu naudu.

Beidzis darboties pie kamīna, Mergatroids tuvojās rakstāmgaldam. Apstājies pie tā, viņš nokremšļojās. Ēdams pacēla acis no Jorkšīras avīzes darba ikgadējā pārskata, kurā tobrīd bija iedziļinājies.

-Jā, Mergatroid, ko jūs vēlaties?

- Es prātoju, ser, vai nevajadzētu likt, lai kalpone sagatavo Vcinraita kundzei to pašu istabu, kas viņai bija iepriekšējā reizē? Es domāju Pelēko istabu galvenajā mājas spārnā. Es zinu, skvair, ka Veinraita kundzei šī telpa palika, un man gribētos, lai viņa justos patiešām ērti.

Šoreiz virssulaiņa iztapīgā valoda Ēdamu nenokaitinā-ja - viņš bija pārāk pārsteigts, lai dusmotos. Kādu mirkli skvairs vērās Mergatroidā ar pilnīgu neizpratni. Un tad viņš atcerējās. Aizņemts ar paša problēmām, Ēdams Fērlijs bija aizmirsis, ka pēcpusdienā atbrauks viņa svaine.

- Jā, jā, tas būtu labi darīts, Mergatroid, - Ēdams piekrita un ātri piebilda:-Un, lūdzu, noskaidrojiet, kur palikusi mana tēja, kā arī dariet man zināmu, kad bērni būs nonākuši lejā uz brokastīm! Šorīt es pagaidīšu un brokastošu kopā ar viņiem.

Ar īsu galvas mājienu Fērlijs atlaida virssulaini.

- Protams, ser!

Tajā pašā brīdī, kad aiz Mergatroida bija aizvērušās bibliotēkas durvis, viņa sejā parādījās atriebīga izteiksme. Virs-

sulainis steidzās lejā uz virtuvi, lai Emma dabūtu manīt viņa aso meli un smago roku. Tūļādamās ar tējas pasniegšanu, viņa grāva Mergatroida autoritāti.

Ēdams atvēra rakstāmgalda atvilktni un enerģiski meklēja vēstuli, kuru Adele bija saņēmusi no Olivijas. Viņš apjauta, ka pašanalīze viņu sākusi padarīt ārkārtīgi aizmāršīgu. Viņam jāizrauj sevi no šī garīgā sastinguma un pastāvīgās nomāktības, pretējā gadījumā viņš novedīs sevi l īdz ārprātam. Kā tas jau bija noticis ar sievieti, kura gulēja augšstāvā.

Parasti Ēdams izvairījās no secinājumiem par sievas garīgo līdzsvaru, izskaidrodams viņas savādo uzvedību dažu pēdējo gadu laikā ar sievišķīgiem untumiem, vispārējo depresiju, hipohondriju un to nenoteiktību, kas allaž bija viņai raksturīga. Sieva mūždien bija savādu baiļu un maldīgu priekšstatu varā, un Ēdams to izskaidroja ar pārmērīgi dzīvu iztēli. Nu viņam ar nelielu vainas apziņu bija jāprāto, vai viņa attieksmi pret sievas dīvainībām nenoteica pašaizsardzības instinkts. Ēdams nebija vēlējies atzīties pats sev, ka Adele pamazām zaudē prātu. Kamēr viņš šo faktu neatzina, viņam nebija jāskatās patiesībai acīs.

Bet nu viņš to darīja, saprazdams, ka laiku pa laikam sieva uzvedas kā ārprātīgā Ofēlija. Ar miglainu, izklaidīgu skatienu acīs, nesakārtotiem matiem, plīvojošā šifona peņuārā Adele klīda pa augšstāva gaiteņiem, nemanīdama neko no tās dzīves, kas ritēja ap viņu. Pirms dažiem mēnešiem, kārtodams Londonā darījumus, Ēdams bija pastāstījis par sievas uzvedību savam draugam Endrū Mcltonam, kas bija diezgan ievērojams ārsts. Pacietīgi uzklausījis Fērliju, viņš bija ieteicis parādīt Adcli kādam Līdsas ārstam vai, vēl labāk, viņam pašam. Ēdams bija gatavs nekavējoties vest Adeli uz Londonu, taču, atgriezies Fērlijholā, sev par pārsteigumu un atvieglojumu, konstatēja, ka Adeles dīvainības izgaisušas kā

nebijušas, viņa šķita absolūti normāla. Trausla - jā, taču neatradās slimīgu maldu varā. Bet Ēdams tomēr instinktīvi nojauta, ka viņas veselā saprāta apvalks ir bezgala plāns un var pārplīst kuru katru mirkli. Fērlijs dzīvoja draudošas nelaimes gaidās, un tas satricināja viņa paša garīgo līdzsvaru.

Viņš apzināti atvairīja nelāgās domas un pievērsās Olivijas Veinraitas vēstulei. Viņa ieradīsies no Londonas ar vilcienu, kas pienāk Līdsā pusčetros pēcpusdienā. Viņš pagūs svaini sagaidīt tūdaļ pēc pusdienām ar tirgotāju. Ēdams atkal iegrima grāmatvedības atskaišu pētīšanā un izdarīja dažas piezīmes uz malām, tad pievērsās citiem darījumu papīriem, kurus bija atstājis novārtā un kuri nu bija neatliekami jāizskata.

Strādādams Ēdams pats nemanīja, cik ļoti mainījusies viņa sejas izteiksme. Brīnumainā kārtā bija izzudusi bargā saspringtība, acu skatiens bija kļuvis gaišāks. Viņš tikai apjauta, ka darbs uzlabojis garastāvokli, un tas bija negaidili un neizskaidrojami. Pie durvīm kāds nedroši pieklauvēja. Ēdams pacēla galvu un uzsauca:

- Ienāciet!

Viņš mazliet pagriezās krēslā, lai varētu redzēt durvis. Tās lēnām atvērās, un ienāca Emma. Uz nelielas sudraba paplātes viņa nesa tasi ar tēju. Vilcinādamās meitene apstājās

uz sliekšņa.

»

- Jūsu tēja, skvair, - viņa nočukstēja.

Emmas balsi tik tikko varēja sadzirdēt. Runādama viņa mazliet palocīja celi un gandrīz izlēja tēju. Meitenes nopietnās, zaļās acis cieši vērās Fērlijā, taču viņa nepakustējās, lai pienestu skvairam tēju. Ēdams nosprieda, ka viņai ir bail tuvoties rakstāmgaldam.

Fērlijs meitenei mazliet uzsmaidīja.

- Noliec to uz galdiņa līdzās kamīnam! - viņš klusi sacīja.

Emma paklausīja un, nolikusi paplāti, steigšus devās atpakaļ pie durvīm. Viņa atkal palocīja celi un pagriezās uz promiešanu.

- Kas tev lika to darīt? Kniksēt katru reizi, kad tu uz mani paskaties?

Emma izbijusies raudzījās skvairā. Meitenes ieplestajās acīs viņš saskatīja patiesas šausmas.

Emma ar grūtībām norija siekalas un bikli atbildēja:

- Mergatroids, skvair.

Mirkli klusējusi, viņa uzlūkoja Fērliju ar tiešu skatienu un krietni vien drošākā balsī vaicāja:

- Vai es nedaru to pareizi?

Ēdams iekoda lūpā, lai apspiestu smaidu.

- Nē, tu dari to pilnīgi pareizi. Bet mani briesmīgi kaitina tāda nemitīga kniksēšana. Tev nav manā priekšā jāloka celis, jo es neesmu karalis Edvards. Teicu Pollijai, lai viņa atturas no tamlīdzīgas klanīšanās, un biju pārliecināts, ka viņa manu vēlmi darījusi zināmu Mergatroidam. Acīmredzot Pollija viņam neko nav sacījusi. Tu vari pateikt to Mergatroidam viņas vietā un nekad vairs tā nedari.

- Jā, skvair.

- Kā tevi sauc, meitēn?

- Emma, skvair.

Viņš domīgi pamāja.

- Tu vari iet, Emma. Paldies par tēju!

Emma jau automātiski gribēja pakniksēt, taču laikus attapās, iztaisnojās un izspurdza no bibliotēkas. Iedama lejup pa kāpnēm uz virtuvi, viņa klusu iesmējās, un tie bija drūmi smiekli. Vai skvairs Emmu uzskatīja par vientiesīti, mēģi-

nādams viņai tā pielabināties? Sakot, ka viņai nav jāloka celis. Emmai bija vienalga-kniksēt vai ne, gabals jau viņai tāpēc nenokristu, bet savas domas par skvairu viņa nekad nemainīs. Nemūžam. Cik ilgi vien dzīvos.

Ēdams piegāja pie kamīna, domās joprojām skatīdams Emmas seju. Meitene bija aizskārusi viņā kādu atmiņu stīgu, to skvairs bija sajutis jau no rīta, kad pirmoreiz sastapa Emmu, bet šis atmiņu pavediens bija tik vārs un neskaidrs, ka viņš nespēja to satvert Meitene acīmredzot bija no Fērlijas ciema, bet viņas seja nelīdzinājās nevienam no ciema iedzīvotājiem, kurus Ēdams pazina kopš bērnības. Skvairs mulsi rauca pieri, pūlēdamies kaut ko uztaustīt atmiņu apcirkņos. Veltīgi. Tas bija garāmslīdošs un netverams tēls. Meitenes sejiņā atspoguļojās šķīsta nevainība un cēlums, zaļās, mirdzošās acis dzalkstīja kā Arktikas ledus. Nolādēts, viņš nespēja atcerēties, ko Emma viņam atgādināja.

Ēdams paņēma rokās tasi un apakštasīti, lai ātri izdzertu tēju, iekams tā atdziest. Viņš joprojām stāvēja pie kamīna un sildījās, kad pie durvīm atkal pieklauvēja - tikpat viegli kā iepriekš, tomēr varēja just, ka klauvētāja roka ir kļuvusi drošāka. Pēc skvaira uzaicinājuma ienākt durvis atvērās, un uz sliekšņa vēlreiz parādījās Emma. Viņa vairs neizskatījās tik bikla, un Ēdams vērās meitenē ar ciešu skatienu - atmiņas atdzīvojās, lai gan aizvien vēl neveidoja konkrētu tēlu.

Uz īsu mirkli abu acis sastapās, saslēdzās, un neviens no abiem nespēja novērst skatienu. Ēdams piepeši pārsteigts saprata, ka meitene no viņa nebaidās. Viņš domāja: viņa mani ienīst, tas redzams viņas acīs. Emma domāja: viņš ir nožēlojams un ļauns cilvēks, kurš dzīvo no citu smagā darba augļiem. Un viņas jaunā un drebošā sirds vēl noteiktāk nocietinājās pret Ēdamu Fērliju.

Drošā, vēsā balsī Emma sacīja:

- Mergatroids man lika jums pavēstīt, ka jūsu bērni gaida jūs rīta istabā, skvair.

Viņai bija ar vienu roku jāpieturas pie durvju stenderes, lai negrīļotos, jo Emma nebija atjūgusies no otra sitiena pa galvu. Mcrgatroida nežēlīgā roka nebija kavējusies viņu sodīt.

Ēdams pamāja, pārliecināts, ka šīs savādās, tomēr pievilcīgās meitenes personā ieguvis nesamierināmu ienaidnieku, lai gan viņš nesaprata, kāpēc tam tā jābūt. Viņa ātri aizgāja, vairs neveltījusi skvairam ne skatiena. Ēdams ievēroja, ka šoreiz Emmai nebija jāattur sevi no ceļgala locīšanas.

Vienpadsmitā nodaļa

Dažus mirkļus vēlāk Ēdams mundri iesoļoja rīta istabā, viņa seja bija mierīga un nosvērta. Skvairs garāmejot aizķēra kādu no trauslajiem galdiņiem netālu no durvīm. Pēdējā brīdī viņam izdevās to satvert, lai paglābtu no bojāejas Meisenes porcelāna gani, kura draudoši slīdēja pa galdiņa virsmu uz grīdas pusi. Iztaisnojis galdiņu, Ēdams aiz dusmām un apmulsuma klusu nolamājās.

Paskatījies uz virssulaini, kas stāvēja pie bufetes un gaidīja, kad varēs pasniegt brokastis, viņš klusā balsī sacīja:

- Lūdzu, pārvietojiet vēlāk šo galdiņu kaut kur citur, Mergatroid! Man vienalga, kur, lai tikai tas nav vairs man ceļā. Mūždien uzskrienu tanī virsū.

- Jā, ser, - atteica Mcrgatroids, darbodamies gar sudraba servējamo trauku vākiem.

Ēdams apsēdās un uzmeta vērtējošu skatienu saviem bērniem, kuri jau bija ieņēmuši vietas pie galda.

- Labrīt! - viņš laipni teica.

Džeralds par atbildi kaut ko nomurmināja, bet Edvins atgrūda krēslu, strauji piecēlās un pienāca pie Ēdama. Viņš

vieglītēm noskūpstīja tēvu uz vaiga un ar saulainu smaidu sacīja:

- Labrīt, tēt!

Ēdams pasmaidīja un sirsnīgi papliķēja pajaunākā dēla plecu. Savos bērnos skvairs bija vīlies tikpat stipri kā dzīvē un laulībā, lai gan viņš bija patiesi pieķēries Edvinam, kurš no abiem brāļiem pēc rakstura bija tas simpātiskākais. Arī izskata ziņā viņš ārkārtīgi līdzinājās tēvam.

- Kā jūties, veco zēn? - Ēdams vaicāja. - Ceru, ka tev jau ir labāk.

Vērodams Edvina bālo seju, viņš aši piebilda:

- Nenāktu gan par ļaunu, ja tavi vaigi būtu drusku sārtāki, Edvin. Manuprāt, tev šopēcpusdicn vajadzētu izjāt ar zirgu vai vismaz doties garākā pastaigā pa tīreli. Izvēdini galvu pēc nīkšanas istabā, labi?

- Jā, tēt, - sacīja Edvins, apsēdās un rūpīgi atritināja audekla salveti. - Es jau vakar gribēju iziet ārā, bet māte teica, ka esot pārāk auksts laiks.

Zēna sejā atspoguļojās nepatika. Viņš izskatījās vecāks par saviem piecpadsmit gadiem.

- Vai drīkstu sacīt mātei, ka tu man teici, lai eju šodien laukā?

- Neraizējies par to, Edvin. Es pats pateikšu tavai mātei, -Ēdams asi atbildēja, nodomādams, ka Adclc padarīs zēnu par tādu pašu hipohondriķi, kāda bija viņa pati, ja vīrs ļaus viņai vaļu.

Ēdams juta, ka pēdējā laikā bijis nevērīgs pret Edvinu un visai nolaidīgi pildījis tēva pienākumus. Viņš apņēmās ņemt grožus ciešāk savās rokās un atraut zēnu no mātes slimīgās ietekmes.

Mergatroids pa to laiku bija pienesis pie galda lēzenu

sudraba šķīvi. Viņš stāvēja blakus Ēdama krēslam un ar teatrāli pārspīlētu žestu piedāvāja skvairam kūpināto lasi.

- Izskatās, ka zivs labi izdevusies, skvair. Esmu pārliecināts, ka jums tā garšos. Vai pasniegt jums to tūdaļ, ser?

Ēdams piekrītoši pamāja, lai gan, raugoties uz šķīvi, viņu bija pārņēmis stiprs nelabums, ko skvairs pūlējās apspiest. No kūpinātās zivs spēcīgās smaržas Fērlijam vēderā viss sagriezās, un viņš nožēloja, ka iepriekšējā vakarā tik mērķtiecīgi pielējis sevi ar portvīnu. Kamēr Mcrgatroids lika uz šķīvīša lasi, Ēdams paņēma sudraba tējkannu un ielēja sev tēju, kam izklaidīgi pievienoja arī cukuru un pienu, izmisīgi cerēdams, ka tēja nomierinās satrakoto kuņģi. Viņš pagriezās pret Mergatroidu.

-Pateicos! Zēni šorīt var apkalpot sevi paši,jajau trūkst kalpotāju. Jūs varat nodoties citu pienākumu pildīšanai, Mergatroid.

- Pateicos, skvair!

Virssulainis aiznesa lēzeno šķīvi atpakaļ uz bufeti un izgāja. Džeralds nevērīgi atgrūda savu kokgriezumiem rotāto Viktorijas laikmeta krēslu un piesteidzās pie bufetes. Edvins viņam sekoja, taču darīja to daudz rāmāk un klusāk.

Kad dēli atgriezās pie galda, Ēdams dziļā pretīgumā uzlūkoja ar ēdieniem piekrauto Džeralda šķīvi. Viņam atkal sametās nelabi un noreiba galva. Vecākais dēls bija izvērties par īstu rīmu. Ēdams nolēma, ka vēlāk aprunāsies ar Džeraldu divatā. Septiņpadsmit gadus vecais puisis bija pārāk resns, viņa āriene, ko vēl papildināja neaptēstās, rupjās manieres, aizvainoja Ēdamu ik reizes, kad viņš paskatījās uz dēlu. Puiša augumam absolūti pietrūka asu līniju un kontrastu starp tām ķermeņa daļām, kurām vajadzēja būt vai nu platākām, vai šaurākām. Džeralds bija kā tāds tauku pikucis, kurā viss noapaļots. Tauku kārtas klājās cita pār citu, padarot viņu

līdzīgu pārbarotam valim. īsts speķa gabals, Ēdams Fērlijs drūmi nodomāja un tūlīt pat sevi izlaboja. Speķa kalns. Viņš saviebās.

- Kā tev veicas vilnas fabrikā, Džcrald? Vai ar darbu tiec galā?

Ēdamam nācās pacietīgi gaidīt, līdz vecākais dēls sakošļāja prāvo kumosu, ko bija iestūķējis mutē, un beidzot norija to vienā paņēmienā. Skvairam šķita, ka paiet vesela mūžība, iekams Džcralds varēja atbildēt.

Puisis nesteidzīgi noslaucīja savu mitoloģiskā varoņa cienīgo muti salvetē un beidzot sacīja:

-Jā, tēv. Vilsons ar manām sekmēm ir ļoti apmierināts. Viņš saka, man nudien esot ķēriens, tāpēc neesot jēgas likt, lai es apgūstu visas ražošanas operācijas. Viņš uzskata, ka es jau zinu pietiekami daudz, lai no šodienas sāktu strādāt viņa kantorī.

Džeralda apaļā, sārtā seja staroja laipnā atklātībā, bet tumšās, brūnās acis nodeva viņa viltīgo dabu.

- Tie ir labi jaunumi, Džcrald. Esmu iepriecināts, - teica Ēdams, lai gan nebija īpaši pārsteigts.

Džeralds jau sen alka iesaistīties tēva darījumos. Viņš bija apveltīts ar milzīgu enerģiju un nebaidījās no smaga darba, par spīti grandiozajam liekajam svaram, ko viņam nācās nēsāt sev līdzi. Džeralds bija arī ārkārtīgi mantrausīgs, un tas Ēdamam šķita nožēlojami. Faktiski skvairs pēdējā laikā bija secinājis, ka kaislība uz naudu Džeraldā ņem virsroku pār kāri pēc garšīgiem ēdieniem. Kā vienu, tā otru Ēdams Fērlijs uzskatīja par nicināmu vājību.

Viņš nokremšļojās un domīgi turpināja:

-Es šodien pats aprunāšos ar Vilsonu. Esmu nodomājis pa ceļam uz Līdsu iegriezties fabrikā. Pirms sagaidīšu ierodamies jūsu tanti Olīviju, man pilsētā vēl būs pāris tikša-

nās. Jūs taču zināt, ka viņa uz vairākiem mēnešiem apmetīsies pie mums, vai ne?

- Jā, tēv, - sacīja Džeralds, kuru tantes ierašanās galīgi neinteresēja, un viņš to arī nepūlējās noslēpt.

Puisis ar atjaunotiem spēkiem un divkāršu apetīti metās virsū brokastu paliekām. Turpretim Edvina seja tajā pašā brīdī zaudēja ierasti bezcerīgo izteiksmi.

- Es tā priecājos, ka tante Olīvija ciemosies pie mums, tēt! - viņš satraukts iesaucās. - Viņa ir labs biedrs!

9 9

Ēdams pasmaidīja. Viņš paņēma avīzi “The Times", kas salocīta gulēja blakus viņa šķīvim, un, lappuses čabinot, atvēra to, Skvairs sāka lasīt dienas jaunumus.

Telpā iestājās klusums, ko pārtrauca vienīgi degošo pagaļu sprakstēšana, gāzes lampu tikko jaušamā sīkšana un melodiskie sudraba piesitieni porcelānam, zēniem brokastojot. Viņi zināja, ka jāatturas no nevajadzīgas pļāpāšanas, ja tēvs iegrimis avīzes lasīšanā. Tas viņiem nenācās grūti, jo Džeraldam ar Edvinu nebija nekā kopīga. Brāļi jau sen bija atsvešinājušies.

- Nolādētas muļķības! Nolādētas muļķības! - Ēdams

9 9 9 9

piepeši iesaucās.

Kaut arī viņš turēja sejai priekšā avīzi, viņa balss skaļi atbalsojās telpas stūros. Izbijušies un pārsteigti dēli raudzījās uz tēvu - viņi nebija raduši redzēt skvairu sadusmotu vai dzirdēt viņu paceļam balsi.

Beidzot Edvins uzdrošinājās pajautāt:

- Kas noticis, tēt? Vai tevi satrauc tas, kas rakstīts avīzē?

- Brīvās tirdzniecības jautājums! Parlaments tikko uzsācis darbu un jau ķeras pie tik sarežģīta uzdevuma. Nekas tur neiznāks, izcelsies tikai sasodīts juceklis, pieminiet manus vārdus! Tas novedīs pie Belfūra^9 krišanas, par to esmu pār-

liecināts. Un kritīs visa viņa sastādītā valdība. Varbūt tas nenotiks tūlīt, bet visdrīzākajā nākotnē gan, ja viņi turpinās nodarboties ar šiem muļķīgajiem niekiem.

Edvins nokrekšķinājās. Viņam bija tēva pelēkzilās acis, kuras saprātīgajā, laipnajā sejā dzīvi mirdzēja.

- Jā, es domāju, ka tev ir taisnība, tēt, - viņš sacīja. - Vakardienas avīzē izlasīju, ka Vinstonam Čērčilam* ir stingri iebildumi pret šo likumprojektu, un tu jau zini, ka viņš ir neatlaidīgs vīrs. Viņš neganti cīnīsies pret tamlīdzīga likuma pieņemšanu, un esmu pārliecināts, ka valdībai tas būs grūts laiks, kā jau tu teici.

Ēdams neslēpa pārsteigumu.

- Nezināju, ka tu interesējies par politiku, Edvin. Tas ir kaut kas jauns, vai ne?

Edvins jau atvēra muti, lai atbildētu, bet D/.cralds nosprauslājās un nicīgi iejaucās sarunā.

- Čērčils! Kāda nozīme viņa domām? Viņš ir tikai no Oldhemas ievēlēts parlamenta loceklis. Un kas ir Oldhema? Kaut kāda Lcnkašīras rūpniecības pilsēta. Ja Čērčils ies sava tēva pēdās, viņam būs lemta tikpat īsa politiskā karjera kā lordam Rendolfam**. Čērčils ir plātīzeris, sērkociņš, kurš ātri uzšvirkst un nodziest!

Ēdams Fērlijs noklepojās, aizlicis plaukstu priekšā mutei. Kad skvairs ierunājās, viņa balss bija vēsa, bet klusa.

-Es tev nepiekrītu, Džerald. Domāju, ka Edvinam taisnība. Vinstons Čērčils ir jauns politiķis ar asu prātu, viņš zina, ko dara. Tu taču būsi dzirdējis, kādu popularitāti viņš ieguva, izglābdamies no būriem Dienvidāfrikas kara laikā. Tautas acīs viņš kļuva par varoni, un, kad Čērčils sāka nodarboties

*Scrs Vinstons Čērčils (1874-1965) - angļu politiķis, kas bija Lielbritānijas premjerministrs Otrā pasaules kara laikā un arī no 1951. līdz 1955. gadam, slavens ar savam spožajām runām un popularitāti tautā.

**Lords Rcndolfs Čērčils - Vinstona Čērčila tēvs, britu valstsvīrs, miris 1895. gadā.

ar politiku, jau viņa pirmā runa tika uzņemta ar ovācijām. Čērčila politiskā karjera attīstās |oti veiksmīgi, un man ir zināmas aizdomas, ka viņš neapmierināsies ar parlamenta locekļa stāvokli, bet kāps vēl augstāk. Jaunais Vinstons nākamībā kļūs par ievērojamu valstsvīru. Bet, patiesību sakot, tam šobrīd nav nozīmes. Tu nikni noliedzi Čērčilu, bet izvairījies kaut ko teikt par Edvina apgalvojuma būtību - ka valdībai likumprojekts par brīvo tirdzniecību sagādās pamatīgas galvassāpes. Faktiski Edvins tikai precizēja manus apsvērumus šajā sakarībā.

Izskatījās, ka Džeralds, kurš bija ļoti uzmanīgi klausījies, grasās kaut ko dzēlīgi iebilst. Viņš tomēr pārdomāja, piecēlās un piegāja pie bufetes, lai vēlr eiz piekrautu savu šķīvi ar ēdienu. Tumšbrūnajās acīs šaudījās ļaunas uguntiņas. Piepūties viņš dižmanīgi virzījās no viena ēdiena trauka pie cila.

Kad Edvins paskatījās uz tēvu, viņa acis mirdzēja un seja no prieka staroja. Zēns smaidīja, jo vienreiz bija sadūšojies izteikt savas domas un negaidīti guvis tēva atbalstu.

Ēdams laipni uzsmaidīja jaunākajam dēlam.

- Vai tu saproti, ko īsti nozīmē brīvās tirdzniecības jautājums, Edvin? - Fērlijs vaicāja.

- Domāju, kājā, tēt. Vai tur nav runa par pārtikas un citu preču aplikšanu ar nodokļiem?

-Jā. Bet tas ir arī mazliet sarežģītāk. Redzi, protckcio-nisti ar Čembcrlenu* priekšgalā mēģina piespiest valdību atteikties no brīvās tirdzniecības un lētās pārtikas sistēmas, kas šajā valstī veiksmīgi pastāvējusi jau kopš seniem laikiem. Viņi grib, lai visas preces tiktu apliktas ar nodokļiem, jo tādē-

•Protckcionisms - ekonomisko pasākumu sistēma, kuras mērķis ir pasargāt kādas konkrētas valsts tirdzniecību un rūpniecību no ārzemju konkurences - lieli muitas nodok|i ārzemju precēm, zemas izvedmuitas u.tml.

Nevils Čembcrlens (1869-1940) - britu valstsvīrs, Lielbritānijas premjerministrs no 1937. līdz 1940. gadam, Konservatīvās partijas biedrs.

jādi angļu ražotāji būšot pasargāti no tā saucamajiem ārzemju konkurentiem.

Mirkli klusējis, Ēdams turpināja:

- Tam būtu kaut kāda jēga, ja patlaban valdītu ekonomiskā krīze, bet mūsu rūpniecība tieši šobrīd piedzīvo varenu uzplaukumu. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc Čembcrlena projekts uzskatāms par nejēdzību. Tā domā vairākums saprātīgo cilvēku. Uz valsti tas atstās postošu iespaidu. Vispirms, protams, sadārdzināsies pārtika. Dabiski, ka mūs vai citus cilvēkus, kas ieņem sabiedrībā tādu pašu stāvokli kā mēs, tas neietekmēs, bet strādnieku šķiras namamāte šausmās nodrebēs, ieraugot maizes un gaļas jaunās cenas. Turklāt pastāv uzskats - tas īpaši izplatīts starp liberāļiem -, ka brīvā tirdzniecība ir vienīgā iespēja, kā saglabāt savstarpēju sapratni un mieru starp valstīm. Man nāk prātā kāda veca paruna, Edvin. “Ja preces netiek pāri robežai, to vietā nāk armija.” Čērčils izprot lietas būtību. Viņš neskaitāmas reizes atkārtojis, ka protckcionistu ekonomiskās nostādnes un politiskās koncepcijas ir aplamas. Bet visbīstamākā ir viņu kļūdīšanās, novērtējot tautas noskaņojumu. Cērčilam ir taisnība, manu zēn.

- Un kas tagad notiks, tēt? - Edvins taujāja.

- Domāju, ka mēs kļūsim par lieciniekiem asiņainai cīņai starp Cenu reformu līgu, kas atbalsta Džo Čemberlenu, un Brīvo pārtikas cenu līgu, kuru nodibinājuši brīvās tirdzniecības piekritēji. Tās apvienības priekšgalā ir Devonšīras hercogs, un viņam izdevies sapulcināt ap sevi daudzus ietekmīgus Konservatīvās partijas biedrus, starp tiem arī Čērčilu.

- Vai tu uzskati, ka viņi uzvarēs? Es domāju - Čērčila grupa.

- Ceru, ka tā tas patiešām būs - mūsu valsts labā.

- Bet Apakšnama locekļiem ir dažādi viedokļi, vai ne, tēt?

-Jā, tā nudien ir. Un kur tad vēl toriji. Tāpēc jau es teicu, ka briest nepatikšanas. Arturs Belfūrs mēģina turēties nomaļus, bet tas viņam nenāks par labu. No Dauningstritas desmitā numura^10 viņš var izlidot ātrāk, nekā pašam liekas.

Džeralds trokšņaini atgriezās pie galda un apsēdās tik strauji un smagnēji, ka galds nodrebēja. Iedzinkstējās sudrabs un porcelāns, bet no Džeralda tases izšļakstījās tēja, atstājot uz baltā galdauta neglītu, tumšu traipu. Ēdams ārkārtīgi vēsi vēroja vecākā dēla darbošanos, un viņa aizkaitinājums auga augumā.

- Nudien, Džerald! Pacenties taču uzvesties pie galda mazliet pieklājīgāk! Un vai tev nešķiet, ka derētu sevi ierobežot? Neapvaldītā rijība nenāk par labu tavai veselībai. Turklāt citiem ir pretīgi noskatīties tik nesātīgā ēšanā!

Dēls arī šoreiz izvairījās reaģēt uz tēva diezgan skarbo aizrādījumu, pasniedzās pēc piparnīcas un aizrautīgi uzlaboja ēdienu ar šo garšvielu.

- Māte apgalvo, ka man esot normāla augoša zēna apetīte, - viņš pašapmierināts piezīmēja.

Ēdams norija dzēlību, kas jau bija viņam uz mēles, un iemalkoja tēju.

Ēzdams Džeralds uzmeta tēvam piesardzīgu skatienu.

- Atgriezīsimies pie iepriekšējās diskusijas, tēv. Esmu pārliecināts, tu piekritīsi manam apgalvojumam, ka, būdami džentlmeņi, mēs varam palikt katrs pie saviem uzskatiem, neizraisot ķildu.

Džeralda pretenciozais stils lika Ēdamam nepatikā saviebties.

-Es tikai gribu sacīt, ka joprojām neesmu pārāk augstās

domās par Čērcilu, kaut ari tu viņu cildināji. Galu galā - ko tad viņš pārstāv? Pūli, kokvilnas vērpējus koka tupelēs!

-Tā gluži nav vis, Džerald. Un neesi tik noraidošs pret strādnieku šķiru. Laiki mainās.

- Tu runā kā viens no tiem jaunajiem sociālistiem, tēv. Strādniekiem vannas? Tu taču zini, ka viņi tās izmantos ogļu glabāšanai.

-Tā ir muļķīga un melīga leģenda, ko izdomājuši un izplata vecmodīgi un konservatīvi ļaudis, kuri baidās no jebkurām pārmaiņām valstī, - Ēdams asi atcirta. - Bet tā ir tikai tāda pasaciņa. Esmu pārsteigts, ka tu parādi šim izdomājumam tādu godu, to atkārtodams. Biju par tevi labākās domās, Džerald.

Puisis pašapmierināts pasmīnēja, bet samiegto acu skatiens bija naidīgs.

-Tikai nemēģini man iestāstīt, tēv, ka tu grasies apgādāt Fērlijas strādniekus ar vannām!

Ēdams ar ledainu skatienu uzlūkoja dēlu.

- Nē, to es netaisos darīt, bet vienmēr esmu centies uzlabot darba apstākļus fabrikā un darīšu to arī turpmāk.

- Nepūlies veltīgi! -Džeralds iekarsis izsaucās. - Viņi, vienalga, nebūs apmierināti. Strādnieki jāvalda ar stingru roku, Lai viņi smagi strādā un ir izsalkuši, tad mums ar viņiem nebūs nekādu raižu.

- To nu gan nevar uzskatīt par teicamu rūpnieka darbības vadmotīvu, Džerald, nedz ari par tālredzīgu politiku, -Ēdams strupi iebilda. - Bet par fabriku mēs parunāsim vēlāk. Šobrīd gribu tikai uzsvērt, ka tev, manu zēn, vēl daudz jāmācās, lai izprastu cilvēku dabu un strādniekus. Līdz šim ar viņiem apgājušies diezgan zemiski. Pārmaiņām jānāk, un es ceru, ka tās notiks bez pārmērīgi lielas asinsizliešanas.

- Pieraugi, lai tavi draugi vilnas rūpnieki nedzird tevi

tā runājam, jo viņi pasludinātu tevi par savas šķiras nodevēju, tēv, - atteica Džeralds.

- Nekļūsti nekaunīgs! - tēvs viņam uzsauca.

Ēdama acis šķīla zibeņus - tie bija tēraudpclcki un

stindzinoši. Skvairs reti zaudēja savaldību, bet tobrīd viņš bija bīstami tuvu dusmu izvirdumam. Ēdamam tomēr izdevās sevi apvaldīt, un viņš ielēja tasē tēju. Bezmiegs un garīgais sasprindzinājums bija padarījuši Ēdamu Fērliju viegli aizkaitināmu, nervi sāka traucēt viņa labsajūtu.

Džeralds pasmīnēja un piemiedza ar aci Edvīnam, kas satraukts vērās vecākajā brālī, kurš bija atļāvies izrādīt tēvam tādu necieņu. Džeralda pārdrošība viņu biedēja, Edvins raudzījās te tēvā, te brālī, līdz beidzot nodūra acis.

Kad Ēdams pārskaities, tomēr spējīgs savu sašutumu noslēpt, atvēra avīzi, lai iegrimtu lasīšanā, Edvins, sajuzdams tēva neapmierinātību un vēlēdamies novērst viņa domas uz kaut ko citu, iejautājās:

- Tēt, vai tu biji pazīstams ar Kičeneru*, kad dienēji armijā?

- Nē, Edvin. Kāpēc tu man to vaicā? - Ēdams nepacietīgi noprasīja.

Viņš nolika avīzi un izbrīnījies lūkojās uz dēlu.

- Vakar lasīju aprakstu par viņa sadursmi ar lordu Kērzonu**. Vai tu redzēji to rakstu vakardienas “The'Times”, tēt? Es nekādi nevaru saprast, kāpēc viņi vienmēr ir “uz nažiem”? Vai tu to zini?

- Jā, es redzēju rakstu, Edvin, un jāteic, ka galvenais iemesls šo abu vīru nesaskaņām ir tāds: kad Kičeners devās uz Indiju kā britu armijas virspavēlnieks, viņš uzsāka armijā dažādus pārkārtojumus, un drīz vien viņa rokās koncentrējās

•Horācio, pirmais grafs Kičeners (1850-1916) - angļu karavīrs, feldmaršals. “Džordžs Natenjcls Kērzons (1859-1925)-britu valstsvīrs, Indijas vicekaralis no 1899. līdz 1905. gadam.

liela administratīvā vara, pret ko vicekaralirn bija un, varu piebilst, joprojām ir lieli iebildumi. Baidos, ka Kērzons nu reiz ir sastapies ar sev līdzvērtīgu pretinieku. Kičeners nav tas vīrs, kuram var mest sprunguļus riteņos. Viņš ies caur uguni un ūdeni, lai tikai panāktu savu.

- Tev nepatīk Kičeners, vai ne, tēt? - gribēja zināt Edvins.

- Es tā neteiktu, manu zēn. Kāpēc tev tā liekas?

- Reiz, kad es vēl biju mazs, tu man teici, ka Gordons* pie Hartūmas gāja bojā Kičenera vainas dēļ.

Ēdams uzmeta Edvinam caururbjošu skatienu.

-Tev ir neparasti laba atmiņa. Bet tieši tā es gan neteicu. Ja pareizi atceros, toreiz sacīju, ka Kičenera atbrīvošanas ekspedīcija ieradās par vēlu, lai glābtu ģenerāli Gordonu. Har-tumu jau bija ieņēmuši mahdisti**, kas brutāli nogalināja Gordonu. Tā nebija Kičenera vaina. īstenībā par vainīgo jāuzskata Gledstons***, kurš pārāk ilgi vilcinājās ar glābšanas komandas nosūtīšanu. Savulaik šis nolikums sacēla lielu skandālu. Sabiedrības sašutums par Gordona atstāšanu nelaimē noveda pie Gledstona valdības krišanas. Nē, es Kičc-neru Gordona nāvē nevainoju - tāda ir mana atbilde uz tavu jautājumu. Kičeners ir labs karavīrs, manu zēn, un uzticīgs saviem pienākumiem.

- Skaidrs, - domīgi novilka Edvins, juzdams milzīgu atvieglojumu, ka tēvs nomierinājies.

- Vai tu interesējies par armiju, vai arī politika tev tomēr tuvāka, Edvin? Cik noprotu, šobrīd tevi aizrauj kā viens, tā otrs, - teica Ēdams.

♦Čārlzs Gordons (1833-1885) - brilu ģenerālis, varonīgi cīnījies Krimas karā, gājis bojā Harlūmā, kad britu armija tur lika aplenkta. Hartūma - Sudānas galvaspilsēta.

♦♦Maluli - mesija, kura ierašanos gaida musulmaņi un kurš visu pasauli pievērsīšot islama ticībai.

»♦♦Viljams Gledstons (1809-1898) - Liberālās partijas biedrs, vairākkārtējs premjerministrs, arī laika posmā no 1880. līdz 1886. gadam.

Viņš nemēdza ilgi dusmoties, Džeralda izraisītais īgnais uzbudinājums bija noplacis.

- Ak nē, tēt! Man šķiet, ka es vēlētos kļūt par advokātu, -Edvins ar entuziasmu paziņoja.

Bet viņa seja sadrūma, redzot, ka tēvs sarauc pieri.

- Vai tev mans nodoms nepatīk, tēt?

Sajuzdams dēla piepešo sarūgtinājumu, Ēdams Fērlijs pasteidzās viņam uzsmaidīt.

- Nē, es visnotaļ tevi atbalstu. Izvēlies nodarbošanos pēc savas patikas, veco zēn! Es tikai biju pārsteigts, tas arī viss. Man nenāca ne prātā, ka tu interesējies par jurisprudenci. Es tomēr esmu vienmēr zinājis, ka tu neesi radīts darījumiem, turpretim D/.cralds fabrikā jūtas kā mājās.

Viņš veltīja vecākajam dēlam ašu skatienu, un skvaira balss kļuva skarbāka, kad viņš vaicāja:

- Tā ir, Džerald, vai ne?

Džeralds piekrītoši pamāja un sacīja:

- Pilnīgi pareizi! Zinu, ka Vilsons par mani labi atsauksies.

Viņš uz mirkli apklusa un zobgalīgi pavērās brālī.

- Lai būtu kā būdams, Edvinam jau nepatiktu strādāt fabrikā, turklāt viņa veselība tik skarbiem apstākļiem ir par vāju. Vicnbrīd man likās, ka viņu varētu interesēt darbs avīzē, bet, ja nu tā nav, es no visas sirds atbalstītu Edvina pievēršanos tieslietām. Kāpēc gan ne? Nav nemaz slikti, ja ģimenē ir kāds juridiski izglītots cilvēks.

Tas tika pateikts vispieglaimīgākajā tonī. D/.cralds prasmīgi izvēlējās vārdus, lai nomaskētu savu viltību. Viņš bija nedabiski greizsirdīgs uz jaunāko brāli, un Edvina iejaukšanās darījumos jau nu bija pēdējais, ko Džeralds varētu vēlēties. Fabrika pienācās viņam - kā vecākajam dēlam un galvenajam mantiniekam un viņš to gribēja paturēt tikai un vienīgi sev.

Ēdamu nevarēja maldināt. Džeralda viltus bija pārāk skaidri saskatāms, un šādos apstākļos varbūt pat bija labāk, ka Edvinam nav nekādu godkārīgu nodomu attiecībā pret ģimenes darījumiem. Edams nojauta, ka vajadzības gadījumā Džeralds var kļūt par nežēlīgu sāncensi.

- Nu, Edvin, tad jau varam uzskatīt šo jautājumu par izlemtu, - skvairs gausi sacīja, vieglītēm bungodams ar pirkstiem pa galdu. - Izrādās, ka tu var i saņemt arī Džeralda svētību.

Edvins starodams paskatījās vispirms uz brāli, tad uz

tēvu.

- Es tā priecājos, ka jūs mani atbalstāt un esmu saņēmis tavu piekrišanu, tēt! - viņš gavilēja. - Domāju, ka tev būs iebildumi.

- Saprotams, ka man nekādu iebildumu nav.

Edams paņēma “The Yorkshire Morning Gazette" un

pievērsās ziņām par vilnas noietu Bredfordā. Ātri pārskrējis ar acīm šim nodalījumam, viņš Džeraldam teica:

- Labi. Vilnas cenas ir diezgan noturīgas, un pieprasījums pēc vilnas eksporta aizvien pieaug. Mums joprojām ir noteicošā vieta pasaules tirgū. Anglijā ražoto audumu eksports sasniedz apmēram divdesmit septiņus miljonus jardu gadā - tāpat kā tas bija divus iepriekšējos gadus. Nav slikti.

Džeralda acis gaļīgajā sejā mantrausīgi iemirdzējās.

- Vilsons man vakar teica, ka arī mums šis gads būs ļoti veiksmīgs. Darījumi plaukst. Starp citu, vai tu domā tikties ar to vilnas ražotāju no Austrālijas? Ar Brūšu Makgilu. Tu taču zini, ka viņš šorīt ieradīsies fabrikā.

- Nolādēts! Es to aizmirsu! - satraukts iesaucās Edams.

- Baidos, ka man neiznāks ar viņu tikties. Vilsonam būs pašam jānodarbojas ar šo vīru.

- Jā, tēv. Labi, es nu tagad došos uz fabriku.

Džeralds piecēlās un trokšņaini izgāja no istabas.

Ēdams ar sarauktu pieri noraudzījās viņam pakaļ un tad

pievērsās Edvinam.

- Aprunāšos par tevi ar savu advokātu, manu zēn. Nākamnedēļ mums norunāta tikšanās. Varbūt viņš varēs ieteikt, kādā mācību iestādē tev vajadzētu turpināt izglītību pēc vidusskolas beigšanas. Mums jāizlemj, kādā universitātē tu mācīsies, Edvin.

-Jā, tēt. Esmu tev ļoti pateicīgs. Es augsti vērtēju tavu atbalstu, nudien!

Šie vārdi nāca no sirds - Edvins mīlēja un cienīja savu

tēvu.

Tajā brīdī Emma pieklauvēja un ienāca rīta istabā, nesdama lielu paplāti. Viņa vēsi uzlūkoja Ēdamu, tad ātri novērsa skatienu uz sudraba tējkannu.

- Mcrgatroids mani sūtīja šurp, lai nokopju galdu, ja esat beiguši brokastot, skvair, - Emma nepakustēdamās skarbi sacīja, cieši sažņaugusi pirkstos paplāti.

- Jā, mēs esam beiguši, paldies, Emma. Tu vari visu novākt, atstāj tikai tējkannu. Pirms promiešanas es varbūt gribēšu iedzert vēl kādu tasi.

Ēdama acis raudzījās maigi, un viņš meitenei laipni uzsmaidīja.

Emma, kura bija mazliet pagriezusi galvu, lai uzklausītu skvairu, atkal novērsās un nepamanīja laipno līdzjūtību, kas atspoguļojās Fērlija jutekliskajā sejā.

- Jā, ser, - viņa neizteiksmīgi atsaucās un piegāja pie bufetes.

Nolikusi uz bufetes malas paplāti, Emma atgriezās pie galda, lai savāktu netīros traukus.

Ēdams nopūtās un pievērsās atkal Edvinam.

Emma klusi vāca kopā sudraba galda piederumus un šķīvjus, tā ka viņas klātbūtne bija tik tikko jaušama. Tā bija sava veida pašaizsardzība, jo meitene uzskatīja, ka, tikai paliekot citiem nemanāma, viņa var izsargāties no nepatikšanām. Nelaimīgā kārtā Džeralda jaunskungs vienmēr pamanīja Emmu un mulsināja meiteni ar savu piesiešanos, kas viņam sagādāja milzīgu prieku. Tieši to viņš atkal bija darījis pirms pāris mirkļiem priekštelpā. Džcralds bija piespiedies Emmai cieši klāt un sāpīgi iekniebis gurnā, tā ka viņa gandrīz izmeta no rokām paplāti. To atceroties, Emmai no dusmām un pazemojuma iesmeldzās sirds.

Viņa aiznesa traukus pie bufetes un sāka tos sakārtot uz paplātes, prātodama, cik ilgi spēs izturēt dzīvi šajā mājā un tās šausmīgos iemītniekus. Emmai būtu gribējies aizbēgt kopā ar Vinstonu, taču viņa saprata, ka tas nav iespējams. Karaliskajā flote meitenes nepieņēma, un citu vietu, kurp varētu doties, viņa nezināja. Turklāt Emma bija nepieciešama mammai, tētim un mazajam Frenkijam. Meitenei uzmācās paniskas bailes, uz pieres izspiedās sviedru lāses, arī iedobīte starp krūtīm kļuva mikla. Viņai jātiek prom no šīs mājas! Prom no Fērlijas! Pirms vēl nav noticis kaut kas briesmīgs. Viņa šajā mājā bija beztiesīga un nevarīga. Emma zināja, uz kādām ļaunām izdarībām bija spējīgi bagātie, ja nabagie atradās viņu varā. Sirds meitenei notrīsēja. Nauda. Viņai jāsadabū nauda. Ne jau tie daži papildu šiliņi, kurus Emma varēja nopelnīt, šūdama un lāpīdama drebēs ciema iedzīvotājiem, bet krietna summa. Jā, tā bija vienīgā izeja. Viņa vienmēr to bija zinājusi. Viņai jāatrod iespēja, kā tikt pie bagātības. Bet kā to lai izdara? Un kur? Tad Emma atcerējās Blekiju O’Nīlu un viņa stāstu par Līdsu - pilsētu, kuras ielas bruģētas ar zeltu. Tur varēja meklēt panākumu atslēgu, tur Emma atklās

naudas pelnīšanas noslēpumu. Viņa kļūs tik bagāta, ka viņai nekad vairs nebūs jābaidās vai jājūtas bezspēcīgai citu cilvēku priekšā. Un tad Emma ar Fērlijiem būs mainītās lomās. Pamazām baiļu sajūta no meitenes atstājās.

Kad paplāte bija nokrauta ar traukiem tā, ka tur vairs neko nevarēja uzlikt, Emma to pacēla, gandrīz grīļodamās no lielā smaguma. Viņa sakoda zobus un klusēdama izgāja no rīta istabas ar augsti paceltu galvu un apņēmīgi iztaisnotiem pleciem. Kaut arī Emma bija tikai tāds jauns un nepieredzējis meitēns, viņas gaitā jautās kaut kas karaliski valdonīgs un cēls.

Edvins nemierīgi saknosījās un beidzot uzdrošinājās pavaicāt:

- Vai es drīkstu iet, tēt? Man vajadzētu mazliet pamācīties, citādi, atgriežoties Vorksopā, būšu atpalicis no pārējiem.

Ēdams atzinīgi paskatījās uz dēlu.

-Tu esi ļoti centīgs. Ej vien, veco zēn! Tomēr tev derētu pēcpusdienā drusku pastaigāties un ieelpot svaigu gaisu.

- Jā, ser.

Edvins piecēlās un devās uz durvju pusi. Atšķirībā no brāļa viņš kustējās viegli un graciozi.

- Ak, vēl kas, Edvin!

- Jā, tēt?

Zēns apstājās, uzlicis roku uz durvju tverekļa.

- Domāju, ka būtu jauki, ja mēs šovakar pusdienotu trijatā - es, tu un tava tante Olīvija.

- Lieliski! Pateicos, ser! Tas darīs man prieku!

Negaidītā ielūguma satraukts, Edvins aizmirsās un aiz

jūtu pārpilnības tik sparīgi aizcirta durvis, ka gāzes lampas pie sienas bīstami nodrebēja un žēli iedzinkslējās.

Tēvs pasmaidīja. Edvins veidojās par glītu puisi, un

Ēdamam bija tikai pa prātam, ka dēlā sāka attīstīties ari zināms neatkarības gars. Iespējams, ka mātes neveselīgā ietekme nemaz tik ļoti nav Edvinu samaitājusi. Adele. Viņam jāuzkāpj augšā un jāsasveicinās ar sievu. Turklāt viņiem bija daudz kas pārrunājams. No šīs sarunas Ēdams Fērlijs, kā parasti, bija nedēļām ilgi izvairījies. Ja viņš gribēja būt godīgs, viņam bija jāatzīst, ka arī patlaban labprātāk izvairītos no tikšanās ar sievu, Viņš domāja par Adeli - savu glīto, trauslo, ārišķīgo, neīsto sievu Viņa allaž tā saldi smaidīja. Šis mūžīgais smaids uzdzina Ēdamam šermuļus. Blondā, starojošā skaistule Adele, kas pirms daudziem gadiem bija skvairu tā valdzinājusi. Bet cik ātri viņš bija atklājis, ka šīs sievietes skaistums ir vēss un aiz tā slēpjas savtīgums un auksta, mar-morcieta sirds. Ārējam spožumam bija izdevies nomaskēt arī viņas garīgo nelīdzsvarotību. Jau gadiem ilgi viņus nekas vairs nevienoja, precīzāk - jau desmit gadi bija pagājuši kopš tā brīža, kad Adele ieslēdzās sev tīkamajā pusslimnieces stāvokļa dūmakainajā čaulā un starp laulātajiem iestājās pilnīga atsvešinātība. Ar ierasto sirsnīgo smaidu uz lūpām viņa bija cieši aizvērusi savas guļamistabas durvis, nepārprotami likdama manīt, ka vīram tur nekas nav meklējams. Ēdams tik viegli samierinājās ar Adclcs atteikšanos pildīt laulātās draudzenes pienākumus, ka pats izbijās - acīmredzot arī viņam tas sagādāja atvieglojumu.

Ēdams Fērlijs jau sen bija sapratis, ka viņa laulība, kam trūka kā dzīvīguma, tā mīlestības, nav nekāds izņēmums. Daudzi viņa draugi dzīvoja tikpat bālasinīgā savienībā, vienīgā atšķirība bija tā, ka viņiem nevajadzēja paciest savu laulāto draudzeņu garīgās novirzes. Ne mirkli nešaubīdamies, šie vīri meklēja mierinājumu citu sieviešu skavās. Ēdama izsmalcinātība un iedzimtā gaumes izjūta liedza viņam stāties gadījuma sakaros ar vieglas uzvedības sievietēm. Par spīti savai

jutekliskajai dabai, viņš nepiešķīra izšķirošo nozīmi miesai. Viņam nepietika ar skaistu seju un augumu, Ēdams tiecās pēc dziļākas, dvēseliskas saskaņas ar sievieti. Tā nu viņš gadu gaitā bija samierinājies ar savu pastāvīgo celibātu, kas pēdējā laikā robežojās ar askētismu. Ēdams nesaprata, ka taisni šīs vientuļnieka dzīves pievilcīgās puses bija tās, kas guva virsroku pār sievietēm, kuras viņš mēdza sastapt sabiedrībā un kuru acīs bija neatvairāms vīrietis. Dzīves nelaimju nomākts, viņš pat nepamanīja, ka izraisījis nemieru sieviešu sirdīs, un, pat ja būtu ievērojis, viņu tas atstātu vienaldzīgu.

Ēdams piegāja pie loga, pašķīra aizkarus un lūkojās ārā. Tumšie lietus mākoņi bija izklīduši, un skaidrās, zilās debesis mirdzēja gludas kā emaljēta trauka virsma. Bālā, tomēr spožā saule pastiprināja ziemeļu gaismas vēso vizmojumu. Melnās kalnu galotnes bija tikpat sastingušas un kailas kā parasti, bet Ēdamam patika to varenais, noslēpumainais skaistums. Kalni šeit bija stāvējuši daudzus gadsimtus pirms Ēdama piedzimšanas, un tie šeit atradīsies vēl ilgi pēc tam, kad viņš jau būs miris. Zeme pastāvēs vienmēr nemainīga un mūžīga, tā bija Fērliju ģimenes spēka un varas avots. Ēdams bija tikai sīks puteklītis neaptverami plašā Visuma priekšā, un piepeši viņam paša problēmas likās maznozīmīgas, pat niecīgas, jo viņš bija tikai īslaicīgs viesis uz šīs bagātās, brīnumainās zemes un, būdams mirstīgs, tāpat kā citi cilvēki, kādu dienu nomirs. Un kāda tad visam vairs būs nozīme? Kāda jēga pārdzīvotajiem satraukumiem un raizēm? Un kam būs kāda daļa, ka viņš vispār dzīvojis?

Ēdama pārdomu pilno noskaņojumu satricināja zirga pakavu klaboņa - no pagalma staļļu priekšā ātri izbrauca divriči. Tur Džeralds steidzās uz fabriku. Nu Ēdama domas pievērsās Džeraldam un Edvinam. Tajā rītā skvairs daudz ko bija apjautis - ne vien par sevi, bet arī par saviem dēliem.

Ar pirmdzimtā tiesībām Džeralds mantos Fērliju zemes, šo māju, fabriku un visus citus Fērliju īpašumus - ar noteikumu, ka viņš visu mūžu rūpēsies par jaunāko brāli. Bet Edvins nesaņems neko patiesi vērtīgu un būs atkarīgs vienīgi no Džc-ralda devības. Ne pārāk pievilcīgas nākotnes izredzes, nodomāja Ēdams. Tieši tobrīd viņš saprata, ka testamentājaickjauj nepārprotami noteikumi attiecībā uz jaunākā dēla labklājību. Ēdams nolēma pirmajā izdevīgajā brīdī tikties ar savu advokātu. Viņš neuzticējās Džeraldam. Nē, viņš nemaz neuzticējās Džeraldam.

Divpadsmitā nodaļa

Fērliju ģimenes bagātībai bija divi avoti - zeme un tekstilrūpniecība.

Pirmo Fērliji bija ieguvuši zemi.

Ēdams Fērlijs bija izsekojis dzimtas vēsturei lidz pat divpadsmitajam gadsimtam. 1155. gadā izdotajā dokumentā, kas joprojām glabājās Fērlijholas seifā, bija minēts kāds sencis, vārdā Hjūberts Fērlijs, kuram karalis piešķīris Ark-visas un Remzdenas zemes Jorkšīras rietumdaļā. Dokuments bija uzrakstīts karaļa Henrija II klātbūtnē Pontefrektas pilī, kur valdnieks mēdza uzturēties, kad apciemoja Jorkšīru, un to bija parakstījuši četrpadsmit liecinieki. Pieaugot Hjūberta labklājībai un slavai, Arkvisu pamazām sāka dēvēt par Fērliju. Tas bija Hjūberts, kurš lika uzbūvēt tagadējās Fērlijholas centrālo dalu.

Uzticīgi kalpodami karalim, Fērliji no pateicīgajiem valdniekiem kā dāvinājumus saņēma vēl citas zemes un privilēģijas. Fērliji bija nelokāmi rojālisti, kuri nevilcinājās ķerties pie ieročiem, lai aizstāvētu savu karali un valsti, par ko tika dāsni apbalvoti. Henrijs VIII dāvināja Džonam Fēr-lijam Remzdenas tīrelim pieguļošās zemes kā pateicību par

viņa sniegtajiem pakalpojumiem karaļa baznīcas reformu laikā.[11] Vēlāk Henrija meita Elizabete Tjūtlorc pārdeva “Kirk-tonas ieleju Ēras upes krastos Viljamam Fērlijam, Fērlijas muižas un Fērlijas ciema skvairam”. Elizabete I, kura izmisīgi centās piepildīt karalisko kasi ar naudu, bija ķērusies pie kronim piederošo zemju izpārdošanas. Viņa bija labvēlīgi noskaņota pret Viljamu Fērliju, jo skvaira dēls Roberts bija jūras kapteinis, kas kopā ar seru Frānsisu Dreiku ceļoja uz Indiju. Vēlāk viņa kuģis iekļāvās dižajā angļu flotē, kuras priekšgalā atradās bezbailīgais Dreiks un kura Kadisas ostā 1588. gadā sakāva spāņu Armādu. Šī iemesla dēļ Kirktonas zemes tika pārdotas par visai zemu cenu. Tieši zemesgabali Ēras upes krastos nospēlēja izšķirošo lomu, vairojot Fērliju bagātību, jo upes enerģiju sāka izmantot vilnas fabrikas vajadzībām.

Roberta dēls Frānsiss (kuram vārds tika dots par godu Drcikam) neilgojās nedz pēc jūras, nedz pēc militārās karjeras vispār. Faktiski Roberts bija pēdējais karavīrs ģimenē līdz pat tam laikam, kad Ēdams iestājās huzāru pulkā un uz neilgu bridi kļuva par kavalērijas virsnieku. Frānsiss bija čakls un strādīgs, un, kaut ari viņš nebija apveltīts ar pārāk plašu iztēli, tomēr viņā mājoja pietiekami spēcīgs tirgotāja instinkts, lai paredzētu, cik ļoti pieaugs pieprasījums pēc tādas pirmās nepieciešamības preces kā audumi. Sešpadsmitā gadsimta beigās viņš uzsāka nelielu vilnas aušanas rūpalu - ciema ļaudis vērpa un auda turpat savās mājās, bet, ja agrāk viņi to darīja, lai apgādātu ar audumiem tikai paši sevi, tad nu ražoja vilnas audumus pārdošanai. Lielo Fērliju uzņēmumu pirmsākumi tādējādi bija meklējami cieminieku pieticīgajās būdiņās. Frānsisa pēcteči ne vien kļuva bagāti, bet arī tika atzīti par

varenākajiem vilnas karaļiem Jorkšīras grāfistes rietumos. Septiņpadsmitā gadsimta sākumā Fērlija jau bija plaukstošs vilnas ražotāju ciems ar ūdensdzirnavām upes krastā, nožogotu ūdenskrātuvi, kas nodrošināja dzirnavu darbu ari tad, ja ūdens līmenis upē kritās, un veikalu, kurā tika pārdoti saražotie izstrādājumi.

Frānsiss Fērlijs zemei bija pievienojis audumus.

Bet, ja nebūtu zemes, nebūtu arī audumu. Ģimenes panākumus vilnas audumu ražošanā lielā mērā veicināja Fērlijas ciema ģeogrāfiskais un ģeoloģiskais stāvoklis, kā arī šeit valdošie klimatiskie apstākļi.

Fērlijas ciems atrodas Peninu kalnu grēdas pakājē. Šos kalnus dēvē par “Anglijas mugurkaulu”, jo tie stiepjas no Skotijas robežas līdz pat Denbišīrai. Peninu kalnu ģeoloģiskā īpašība ir visai dažāda-Jorkšīras ziemeļos kalnus veido baltas kaļķakmens klintis, uz kurām aug mīksta zālīte Šis apgabals nav bagāts ar ūdens avotiem, turklāt kaļķu piejaukums ūdenim bojā dziju. Tad seko pārrāvums vienlaidus grēdā, ko sauc par Ēras aizu - pa to Ēras upe plūst Līdsas virzienā. Uz dienvidiem no Skiptonas un Ēras aizas sākas Jorkšīras rietumu apgabals. Te Peninu kalnus veido tumšais un cietais granīts, kuru klāj māli vai kūdra. Augu valsts te ir nabadzīga -tikai asa zāle un smilgas -, tomēr tieši tādu pieticīgu barību vislabprātāk ēd īsspalvainās aitas. No ogļu un granīta slāņiem izplūst neskaitāmi strauti, kas reti izsīkst, jo ar drēgnumu pievilgušie vēji, kuri pāri kalniem traucas šurp no Atlantijas, visu gadu nodrošina šim apgabalam bagātīgus nokrišņus. Kalnu upīšu ūdens nesatur kaļķi, tas ir mīksts un vilnas apstrādei noderīgs. Lai iegūtu kvalitatīvu audumu, nepieciešama aitas vilna un mīksts ūdens - kā viena, tā otra šeit, rietumos, netrūka.

Dabas elementi darbojās Fērliju labā, tā ka viņu darī-

jumi plauka un paplašinājās. Sevišķi jūtami tas notika astoņpadsmitajā gadsimtā. Bet šie pārsteidzošie panākumi tika gūti arī triju Fērliju uzņēmuma un progresīvo uzskatu dēļ. Tēvs, dēls un mazdēls - Džošua, Persivāls un Deivids - bija enerģiski vilnas ražošanas pionieri, kuri, būdami apveltīti ar asu prātu, ātri uztvēra jauno tehnikas sasniegumu lielo nozīmi, lai ar visefektīvākajiem paņēmieniem saražotu visvairāk produkcijas. Kamēr citi - konkurējošie - vilnas rūpnieki sākumā pretojās tehnoloģiskajiem jaunievedumiem, kas pārvērta Anglijas sabiedrisko un ekonomisko struktūru, Fērliji ar to ieviešanu nekavējās. Viņi aizrautīgi iepirka šīs “nevajadzīgās grabažas’’, kā jaunās iekārtas sarkastiski dēvēja no progresa atpalikušie audumu rūpnieki, un ar labiem panākumiem lika tās lietā.

Džeralds, nākamais Fērliju milzīgo bagātību mantinieks, no saviem priekštečiem bija mantojis kādu īpašību, kuras galīgi pietrūka viņa tēvam Ēdamam Fērlijam, - tā bija mīlestība uz darījumiem ar vilnu. Darbošanās šajā sfērā izraisīja Džeraldā tikpat spēcīgu kaislību kā nauda un ēdiens. Staigādams pa fabriku starp klabošajām stellēm, Džeralds jutās savā dabiskajā elementā. Dzīvība un pulsējošs spēks kūsāja viņa dzīslās, Mašīnu apdullinošais troksnis, ko tik ļoti nevarēja ciest EdanrĻs, Džeralda ausīs skanēja kā visskaistākā mūzika. Eļļainās vilnas nelāgā smaka, no kuras viņa tēvam metās nelabi, Džeraldam bija patīkamāka par visizsmalcinātākajām smaržām. Kad puisis raudzījās uz Fērliju fabrikā saražoto audumu baķu krāvumu, viņa augumam pārskrēja satraukuma trīsas. Tas bija priecīgākais uzbudinājums, kādu Džeralds savos septiņpadsmit gados jebkad bija izjutis.

Torīt, braucot lejup pa ceļu, kas šķērsoja ieleju un savienoja Holu ar fabriku, Džeralds domāja par darbu vai, pareizāk sakot, par tēva un brāļa attieksmi pret vilnas ražošanu. Viņš

neievēroja apkārtējo ainavu, nemanīja nedz salu, nedz vēju. Džcralds bija apmaldījies savu domu līkločos. Brokastu laikā atklātie Edvina nodomi viņu iepriecināja. Pavērās iespēja brāli smalkā veidā dabūt nost no ceļa. Tas notiks vieglāk, nekā Džeralds bija cerējis vispārdrošākajos sapņos. Nebija jau tā, ka Edvinu vajadzētu uzskatīt par reālu draudu. Galu galā viņš, Džeralds, bija pirmdzimtais, kuru jau likums iecēla par galveno mantinieku, tomēr pēdējā laikā Džeraldam uzmācās bažas, ka brālim varētu rasties vēlēšanās iesaistīties ģimenes darījumos, un viņu, protams, nedrīkstētu atraidīt. Tas būtu nevajadzīgs traucējums un kavēklis Džeralda nodomiem. Nu par Edvinu vairs nevajadzēja raizēties. Brālis pats pēc savas gribas bija atteicies no līdzdalības darījumos, kas atnesīs Džeraldam vēl lielāku bagātību un varu nekā viņa senčiem. Kas attiecās uz tēvu... Džeralds bija pietiekami samaitāts, lai atzītos pats sev, ka tēvu bezgalīgi ienīst. Džeralda jūtu dzīve bija diezgan nabadzīga, un šis briesmīgais, visaptverošais naids bija tās spēcīgākā iezīme. Viņš nemitīgi tiecās tēvu savā prātā nonicināt. Džeralds izvēlējās dažas maznozīmīgas, kaitinošas Ēdama īpašības un domās tās pārvērta par nepiedodami atbaidošiem trūkumiem. Būdams nožēlojami, aprobežoti skopulīgs un aizspriedumains, viņš iekšēji no dusmām vai vārījās, redzot, cik daudz naudas tēvs izdod par apģērbu, braucieniem uz Londonu un ārzemēm, bet, iedomājoties, cik daudz līdzekļu tiek ieguldīts avīzes izdošanā, Džcralds aiz niknuma zvēroja.

Lūk, par to domāja Ēdama Fērlija vecākais dēls, divričos braukdams uz fabriku. Piepeši Džeralds skaļi iesmējās - viņš bija aptvēris, ka tēva neieinteresētība darījumos un viņa attieksme pret materiālo dzīvi kopumā tikai bruģē ceļu, pa kuru Džcralds virzīsies uz priekšu straujāk, nekā sākotnēji bija paredzējis.

Tā labi padomājot, viņam nemaz nebija citas iespējas kā vien ņemt darījumus savās rokās, ja tēvs pret tiem bija tik vienaldzīgs. Džeralds nolēma, ka pats runās ar vilnas tirgotāju no Austrālijas. Vilsons viņam vakar bija teicis, ka Brūss Mak-gils grib piedāvāt Fērlijiem Austrālijas vilnu. Pieprasījums pēc viņu fabrikā ražotajiem audumiem pieauga, tāpēc papildu vilnas krājumi varēja noderēt. Lai būtu kā būdams, bija vērts nodibināt draudzīgas attiecības ar Makgilu, vienu no varenākajiem un bagātākajiem aitu audzētājiem Austrālijā.

Džeralds arī nosprieda, ka jābeidz izteikt savu sašutumu par tēva ilgstošo neiedziļināšanos fabrikas lietās. Gluži pretēji - vajadzēja darīt visu iespējamo, lai novirzītu viņa domas pavisam uz ko citu. Tēva prombūtne un atrautība no darījumiem lies ūdeni uz Džeralda dzirnavām. Viņš nespēja vien sagaidīt dienu, kad tēvs beidzot būs ar mieru atkāpties no līdzdalības fabrikas pārvaldīšanā. Džeraldam šķita, ka šis bridis tuvojas neciešami gausi.

Tnspadsmita nodaļa

Adclcs Fērlijas augšstāva viesistabā atradās daudzi skaisti priekšmeti, taču kopumā telpa neatstāja pievilcīgu iespaidu. Tā šķita nedzīva un savādi tukša, lai gan mēbeļu viesistabā netrūka - gluži pretēji, tā bija pārblīvēta ar mēbelēm. Acīmredzot vainīga bija drūmā pilnīgas pamestības gaisotne, kas valdīja tajā.

Viesistaba bija plaša taisnstūrveida telpa ar velvētiem griestiem, kas tiecās pretim bezgalībai un bija izšķērdīgi izgreznoti ar ģipša veidojumiem - ziedu vijām, ķerubiem un korinliskās kolonnas lapotnēm. Nevainojami balto griestu centrā bija piestiprināta milzīga, mirdzoša kristāla lustra. Rīta gaisma telpā ieplūda pa daudziem augstiem un majestātiskiem logiem, bet istabas galvenais krāšņums bija gotisks astoņpadsmitā gadsimta kamīns rio balta marmora ar milzīgu dzegu un lielām, mākslinieciskiem griezumiem rotātām kolonnām.

Gandrīz viss šajā telpā bija ieturēts zilos toņos. Sienas bija iztapsētas ar bāli zilu damastu, no tāda paša auduma bija darināti arī sakrokotie logu aizkari un dīvānu un trauslo, apzeltīto krēslu pārvalki Salīdzinājumā ar tumšo ozolkoka

grīdu spilgti izcēlās senlaicīga paklāja zilums. Spoguļi, kristāla greznumpriekšmeti un stikla kupoli, kas slēpa vaska augļus un kaltētus ziedus, meta vēsus gaismas atspulgus, kuri uzsvēra telpā valdošo ledainas sterilitātes gaisotni. Lai gan kamīns pastāvīgi bija iekurts un no dārgām nefrīta un porcelāna lampām plūda silta, klusināta gaisma, kas lika antīkajām mēbelēm iemirdzēties kā tumši piesātinātam samtam, gaisā tomēr virmoja ledainā pamestības jutoņa un stindzināja katru, kurš iegāja šajā telpā.

Pārblīvētība ar dārgajiem priekšmetiem liecināja tikai par vienu - te mīt vientuļa, satraukta sieviete, kas izmisīgi cenšas rast mierinājumu materiālajā bagātībā, mēģina atveseļot savu traumēto psihi, dzīvojot nevis starp cilvēkiem, bet gan starp lietām - it kā tās spētu viņai sniegt dzīves ilūziju. Gandrīz neviens, iegājis Adeles viesistabā, nejutās ērti un brīvi, un arī pati Fērlija kundze, šī bezgaumības monumenta īstenā radītāja, te jutās pazudusi un apmulsusi. Kā spokaina parādība viņa klīda starp greznajiem priekšmetiem, kurus tik mantrausīgi un neatlaidīgi bija krājusi, bet, savākusi vienkopus, vairs tikpat kā neievēroja.

Torīt Adcle vilcinājās ieiet viesistabā, ilgi stāvēja uz guļamistabas sliekšņa un piesardzīgi vērās visapkārt ar savām lielajām, skaistajām acīm, kuru skatiens bija neizprotamu baiļu izķēmots. Aristokrātiskie, slaidie pirksti nervozi žņaudzīja ar sudraba pavedieniem caurausto balta zīda peņuāru. Viņa it kā centās noslēpties gludajā audumā, savelkot to aizvien ciešāk ap savu augumu Acis nemierīgi šaudījās, lai pārliecinātos, ka telpā ir tikai viņa, Adele, ka neviena cita nav, ka plašās viesistabas krēslainajos kaktos nerosās kāds no kalpotājiem, ar mazgāšanu un slaucīšanu iejaukdamies Fērlija kundzes privātajā dzīvē.

Adcle bija slaida un gracioza, bet visas kustības viņa

izpildīja īpaši palēnināti, radot smagnējas neveiklības iespaidu, Beidzot saņēmusies pamest guļamistabas drošo patvērumu, Adele gausi ieslīdēja viesistabā. Viņai bija gaiši, gandrīz sudrabaini blondi mali, kas ieskāva seju kā mīkstu cirtu un maigu sprodziņu mākonis. Uz muguras matu vilnis kā varena straume saplūda ar metāliski mirdzošo, sniegbalto tērpa audumu, tā ka bija pat grūti atšķirt, kur beidzas mati un sākas tērps. Adele piegāja pie loga un ar atsvešinātu, neko neredzošu skatienu vērās ārā. Dažu pēdējo nedēļu laikā ielejas ainava bija stipri mainījusies-vienmuļos, pelēkos un melnos toņus sāka nomainīt pirmais pavasara zaļums -, taču viņa to visu redzēja tik neskaidri, it kā raudzītos caur plīvuru, jo bija pilnībā nogrimusi savu domu un rūpju dūmakā. Šīs sievietes dzīve bija atrauta no apkārtējās pasaules, kura nespēja izraisīt Adclē nekādu interesi. Pašizolācija un absolūta vienaldzība pret ārējām norisēm, kad iekšējā dzīve tika uzskatīta par vienīgo realitāti, - tādu eksistences formu bija izvēlējies Fērlija kundzes slimais prāts.

Viņa nekustīgi stāvēja pie loga, un t īta saule izgaismoja sievietes gludo seju. Kaut arī Adelei Fērlijai bija trīsdesmit septiņi gadi, viņa šķita meitenīgi šķīsta, bet tas bija talantīgi veidotas marmora statujas šķīstums. Viņa bija kā skulptūra, kas gadiem ilgi turēta aiz stikla, kur to nav sasildījusi mīlestība, nav sāpinājušas pašas bēdas vai aizkustinājusi līdzjūtība pret citu ciešanām.

Negaidīti, ar sev neraksturīgu straujumu Adele atvirzījās no loga, kādas piepešas, mērķtiecīgas domas pārņemta. Viņa aši piegāja pie stiklota, franču stilā darināta skapīša, kas atradās pie pretējās sienas. Tur bija izvietoti dārgie, retie nieciņi, kurus Adele bija savākusi tolaik, kad pavadīja Ēdamu viņa ceļojumos. Kādreiz Adele bija ar tiem lepojusies un guvusi prieku, šos piemiņas priekšmetus laiku pa laikam pārcilājot, bet nu tie viņai bija kļuvuši vienaldzīgi.

Nostājusies pie skapīša, Adele vispirms satraukta paraudzījās apkārt un tikai tad izņēma no kabatas mazu atslēdziņu. Atslēdzot skapīša stiklotās durtiņas, viņa samiedza skaistās acis, bet sejai pārslīdēja viltīga, noslēpumaina izteiksme, izkropļojot glītos vaibstus. Adele pastiepa roku un uzmanīgi izņēma no skapīša karafi. Tā bija darināta no tumši sarkana Venēcijas stikla un izgreznota ar sudraba kalumiem. Karafe bija ārkārtīgi vērtīgs sena meistara roku darbs. Saules staros tās šķautnes iemirdzējās un meta sarkanīgus atspulgus, kas gailēja kā kvēlojošas ogles, bet Adele nekavēja sevi ar karafes apbrīnošanu, kā mēdza agrāk to darīt. Viņa steidzās noņemt aizbāzni un drebošām rokām pacēla karafi pie bālajām, aukstajām lūpām. Viņa dzēra kāri, ar lieliem malkiem -kā cilvēks, kas mirst no slāpēm, nevērīgi ar plaukstu notraukdama no zoda izšļakstījušos alkohola pilienus. Tad, piespiedusi karafi pie krūtīm kā bērnu, Adele, smagi elpodama, pateicīgi aizvēra acis. Iedzertajam šķidrumam plūstot pa dzīslām, viņa sasila, bet bailes, kas Adeli visu rītu bija urdījušas un padarījušas tramīgu, pamazām izgaisa. Alkohola radītā labsajūta, eiforija, pārņēma visu viņas būtni. Adele pārlaida skatienu viesistabai - tā vairs nešķita tik naidīga un bīstama, un sieviete beidzot pamanīja arī maigo saules gaismu, spožās liesmas kamīnā un pavasara ziedus vāzēs.

Adele pasmaidīja un atkal cēla karafi pie lūpām. Tikai niecīgs alkohola šļaksts skāra viņas mēli. Adele pacēla karafi pret gaismu un nepacietīgi pakratīja, dusmīgi un neticīgi raudzīdamās uz trauku, kas sniedza svētlaimi. Karafe bija tukša.

- Nolādēts! Nolādēts! Nolādēts! - viņa nesavaldīgi iesaucās.

Sievietes balss aiz niknuma drebēja.

Viņa atkal uzlūkoja karafi. Rokas sāka trīcēt, un visam augumam pārskrēja auksti drebuļi. Vai tiešām es naktī būtu

tik daudz izdzērusi, viņa vaicāja pati sev. Apmulsusi viņa atklāja, ka nespēj to atcerēties. Apjaušot savu paliesi kļūmīgo stāvokli, Adele krita panikā. Viņas istabās vairs nebija atrodama ne lāse alkohola. Adeli tas satrieca. No šausmām viņa nevarēja pakustēties un stāvēja gluži kā triekas ķerta. Pat ja dienas laikā Adelci nerastos vēlēšanās iedzert kādu malku, drošības sajūtai viņai bija nepieciešams zināt, ka alkohols ir tepat pa rokai. Bet nu vairs nebija atlicis ne piliena dzīvinošā dzēriena.

Pa pusei grīļodamās un taustīdamās kā neredzīga, Adele aizkļuva līdz savam iemīļotajam krēslam un smagi atkrita tajā. Galvā viņai bija pilnīgs tukšums. Joprojām piespiedusi sev klāt karafi, viņa apskāva ar plaukstām plecus, šūpojās uz priekšu un atpakaļ, vaidēdama un šņukstēdama kā neciešamās mokās. Ak Dievs! Ak Dievs! Ko lai es tagad daru? Ko lai es tagad daru? Adele nodrebēja un aizvēra acis, lai, tāpat kā parasti, atslēgtos no realitātes.

Sievietes seja bija līķa bālumā, galva ļengani atslīga pret krēsla atzveltni, garie mati nekārtīgi klāja plecus. Adele izskatījās nevarīga kā bērns.

Beidzot viņa atkal atvēra acis,

*

- Mans mīļais mazulītis, - Adele teica, raudzīdamās uz priekšmetu, ko turēja rokās. - Dārgais mīlulītis! Mans mazais Džeralds!

Viņa apklusa un atkal paskatījās uz karafi. Adeles sejā atspoguļojās mulsa neziņa.

- Vai varbūt tas ir Edvins?

Viņa gausi palocīja galvu.

- Protams, tas nav Džeralds. Tas ir Edvins.

Adele sāka kaut ko nesaprotamu dūdot un čukstēt, enerģiski šūpodamās krēslā.

Stundu vēlāk ar Adeli Fērliju notika pārvērtības. Sa-

traukums, kas bija turējis viņu savā varā, norima, un viņas uzvedība kļuva sakarīga un apvaldīta. Adcle paskatījās ārā pa logu un ieraudzīja, ka sācis līt. Nevis šim gadalaikam raksturīgais Jorkšīras smidzeklis, bet pamatīga lietusgāze. Stiprais vējš trieca pret rūtīm ūdens šļakatas, kas steidzīgās straumēs plūda pa stikliem uz leju. Brāzmas bija tik spēcīgas, ka rūtis drebēja. Koku zari pret debesīm vēzējās kā milzu slotas, un vētras šaustītie dārzi vibrēja. Tikai uz tīreli satrauktie padebeši nebija atstājuši nekādu iespaidu - tas pletās draudīgs un tumšs, melnās klintis nekustīgi slējās pret bālpelēkajām debesīm, ar savu nepielūdzamību uzdzenot Adelei šermuļus. Viņas dienvidnicces acīm tās allaž bija šķitušas drūmas, jo viņa bija pieradusi pie dzimtās Saseksas priecīgi zaļajām, bukoliskajām ainavām. Adelei šķita, ka klintis ietver šo māju un ciemu kā cietuma mūris, kas norobežo viņu no ārpasaules. Adcle bija svešiniece šajā svešajā zemes nostūrī.

Viņa trīcēja. Viņai bija auksti. Viņas rokas un kājas bija kā lāstekas. Viņa savilka ciešāk plāno tērpu, bet no tā siltāk nekļuva. Apmulsusi viņa pamanīja, ka uguns kamīnā gandrīz izdzisusi, tur kvēloja vairs tikai dažas oglītes. Pieceļoties, lai ietu pāri istabai, viņa juta kāju atsitamies pret karafi, kas nemanot bija noslīdējusi zemē. Apjukusi viņa to pacēla, brīnīdamās, kā gan karafe nokļuvusi uz grīdas. Kāpēc tā tur mētājas? Viņa uzmanīgi nopētīja karafi, vai tā nav ieplīsusi. Tad viņa atcerējās, kā bija meklējusi dzeramo un izņēmusi karafi no stiklotā skapīša. Kad tas bija? Pirms stundas vai divām? To viņa neatminējās, bet savu uzvedību gan izdevās atsaukt atmiņā. Viņa klusi iesmējās. Cik muļķīgi bija tā ļauties panikai! Viņa bija šīs mājas kundze, un viss, ko viņai vajadzēja darīt, bija piezvanīt Mergatroidam un likt, lai viņš slepus (Ēdams par to nedrīkstēja zināt) atnes divas pudeles - vienu ar viskiju, otru ar brendiju.

Gaitenī aiz viesistabas durvīm iešķindējās porcelāns -tas bija brīdinājums, ka tuvojas kalpone ar brokastīm. Adele steidzīgi atlika karafi atpakaļ skapītī, aizslēdza to un neparasti zibenīgi izslīdēja no viesistabas, tā ka sudrabaini baltais pe-ņuārs noplīvoja viņai aiz muguras kā zaigojoši spārni, bet matu cirtas šūpojās kā vēja pūsmā.

Adele klusi aizvēra guļamistabas durvis un ar apmierinātu smaidu atspiedās pret tām. Viņai jāizvēlas tērps rīta cēlienam, kaut kas piedienīgs un glīts, bet pēc brokastīm viņa sakārtos matus un sakops seju. Tad Adele paaicinās Mer-gatroidu. Iedama pie drēbju skapja, viņa sacīja pali sev, ka viņai jāmēģina ielāgot-Fērlijholas saimniece ir vienīgi viņa, Adele, un neviens cits. Viņai sevi par to jāpārliecina. Tieši šodien. Viņas māsa Olīvija bija parādījusi lielu laipnību, kad februārī, šeit ieradusies, bija uzņēmusies daudzus šīs mājas pārvaldīšanas pienākumus, bet nu viņai no tiem būs jāatsakās.

- Esmu pietiekoši atspirgusi, lai pati ar visu tiktu galā, -Adele skaļi sacīja, un viņa šiem vārdiem patiesi ticēja.

Jā, un Ēdamu arī tas iepriecinās, Adele nosprieda. Un tad, iedomājoties par vīru, viņai aizžņaudzās kakls. Adele sarauca pieri. Bet vai viņš tiešām būs iepriecināts? Viņš taču uzskatīja Adcli par muļķi, turpretim viņas māsu Olīviju -par visu zem šīs saules eksistējošo tikumu iemiesojumu. Pēdējā laikā Adele bija paradusi domāt par savu vīru kā par cilvēku, ko apjozis augsts nepieejamības mūris. Viņa nodrebēja. Pirms dažām nedēļām Adele, sev par izbīli, bija pamanījusi Ēdama acīs draudus. Viņš vienmēr novēroja sievu ar savām palsajām acīm. To pašu darīja arī Olīvija. Viņi nezināja, ka Adele savukārt novēro viņus abus, kad viņi kāri urbās Adelē ar acīm un sačukstējās pa kaktiem. Viņi bija sabiedrotie un vērpa intrigas pret Adcli. Kamēr vien viņa apzinājās, ka vīrs un māsa sazvērējušies pret viņu, tie abi nevarēja Adelei nodarīt nekādu ļaunumu. Viņa tikai nedrīkst zaudēt modrību, Adelei visu laiku jāuzmanās no tiem abiem. No Ēdama. No Olīvijas. No saviem ienaidniekiem.

Viņa rāva ārā no skapja kleitu pēc kleitas, darot to ar pārcilvēcisku enerģiju. Tērpi tika nevērīgi nomesti uz grīdas. Adele meklēja kādu sevišķu kleitu. Tā bija īpaša kleita, kurai piemita īpašs spēks. Ja Adele to uzvilks, viņa atkal kļūs par šīs mājas saimnieci, par to Adele bija pilnīgi pārliecināta. Viņa zināja, ka kleita bija šeit. Tai jābūt šeit... ja vien... ja vien Olīvija nav viņai to nozagusi... tāpat kā viņa bija piesavinājusies Fērlijholas saimnieces godu. Adele tik rāva ārā kleitas un pa roku galam svieda uz grīdas, līdz skapis bija pilnīgi tukšs. Adele krietnu brīdi noraudzījās tajā, tad pievērsās daudzkrāsainajam zīda, atlasa, žoržeta, šifona, samta un vilnas drānu jūklim sev pie kājām. Viņa apmulsa.

Kāpēc viņas peņuāri, rītatērpi, dienas apģērbi un vakarkleitas gulēja uz grīdas? Ko viņa bija meklējusi? To Adele nevarēja atcerēties. Viņa pārkāpa pāri apģērbu kaudzei un piegāja pie spoguļa, kas atradās līdzās logam. Adele stāvēja spoguļa priekšā un izklaidīgi rotaļājās ar saviem matiem, paceļot tos virs galvas un tad ļaujot brīvi krist atpakaļ. Viņa ik pa brīdim atkārtoja šo kustību. Gausi caur pirkstiem slīdošais matu vilnis spoži vizēja. Adcles seja bija tukša, tajā neatspoguļojās nekādas izjūtas, bet acīs kvēloja ārprāts.

Četrpadsmita nodaļa

Emma gandrīz skriešus ieskrēja Adcles Fērlijas guļamistabā. Viņas jaunajos, spoguļspožajos, pogājamos zābaciņos ieautās kājas tikpat kā nepieskārās grīdai, bet icstīvinātie, baltie apakšsvārki zem garās, zilās vilnas kleitas čabēja, iztraucējot telpā valdošo klusumu. Raupjajās, sastrādātajās rokās viņa cieši turēja smago sudraba paplāti, kuru nesa augsti paceltu, lai ncuzgrūstos mēbelēm un izvairītos no jebkurām sadursmēm.

Emmas seju aiz piekrautās paplātes tik tikko varēja saskatīt. Meitene, kā parasti, bija rūpīgi nomazgājusies, un no viņas staroja jaunavīga veselība. Zaļās acis mirdzēja zem biezajām skropstām, to skatiens bija vērīgs un saprātīgs. Rūsganie, košie mati bija uz kakla savīti smagā mezglā, bet trīs-slūrvcidīgo matu līniju uz pieres izcēla apteksnes cepurīte, kas ieskāva Emmas seju kā balts oreols. Cepurīte bija tikpat nevainojami tīra un iestīvināta kā lielais priekšauts un kleitas apkaklīte un aproces. To visu Olīvija Veinraita bija nesen atvedusi Emmai no Līdsas. Kleita ari bija jauna, bet to meitene bija pašuvusi pati no Fērliju fabrikā ražotā auduma atgric-zuma, kuru viņai iedeva Vcinraita kundze. Emmas prieks par jauno tērpu bija tik liels, ka to pārspēja tikai viņas lepnums, kad Olīvija Vcinraita smaidīdama uzslavēja meitenes prasmi darboties ar šķērēm, adatu un diegu.

Lai cik vienkāršs arī bija jaunais apģērbs, Emma tajā vairs neizskatījās nedz nožēlojama, nedz apspiesta un nomākta, kā bija šķitis Blekijam. Kleita turklāt lieliski izcēla meitenes dabisko daiļumu. Baltās un zilās krāsas kombinācija uzsvēra tīrīguma un kārtīguma iespaidu, bet kleitas piegriezums un mazā, koķetā cepurīte ļāva labāk novērtēt Emmas plaukstošo sievišķību, vienlaikus ārēji padarot viņu mazliet vecāku par saviem gadiem. Tomēr svarīgākas par apģērbu bija tikko jaušamās pārmaiņas Emmas uzvedībā. Pēdējo divu mēnešu laikā pamazām bija izzudis meitenes saspringtais tramīgums. Lai gan iekšēji viņa joprojām modri piesargājās no dažiem Fērliju ģimenes locekļiem un darbu Fērlijholā uzlūkoja par visai bīstamu, tomēr ārēji šī aizdomu pilnā neuzticība vairs tik klaji neizpaudās. Kad Emmu pārcēla darbā uz augšstāvu, viņa sākumā bija ļoti bikla, bet nu neveiklo kautrību bija nomainījusi cēla un pašapzinīga izturēšanās, kas reizumis pat robežojās ar augstprātību un kas jebkuru citu Emmas vecuma meiteni padarītu smieklīgu, bet viņai piestāvēja tik dabiski, ka nevienam ne prātā nenāca par Emmu smieties. Pašpārliecībai un biklumam savstarpēji mijoties, meitene šķita apveltīta ar savdabīgu, naivu pievilcību.

Pārmaiņas Emmas uzvedībā bija izraisījuši apstākļi, taču izšķirošā nozīme neapšaubāmi piederēja pārvērtībām Fērlijholas dzīvē, kuru iniciatore bija Olīvija Vcinraita. Šajā sievietē augsti morālie principi apvienojās ar piezemētu, veselīgu domāšanu. Lai gan Olīvija Veinraita bija ārkārtīgi labsirdīga, apveltīta ar nekļūdīgu izpratni par labo un ļauno un

mūždien jutās sašutusi par Edvarda laikmeta necilvēcīgaj iem tikumiem, tomēr viņa nebija nekāda līdzjūtīgi raudulīga zostiņa. Šo sievieti nevarēja ietekmēt ar uzbāzīgu gaušanos un liekulīgu apelēšanu pie viņas žēlsirdības, dāsnuma un iedzimtās laipnības. Viņa neļāva manipulēt ar sevi. Patiesību sakot, ar simulanticm un profesionāliem diedelētājiem Veinraita kundze varēja būt ļoti skarba. Viņai bija noraidoša nostāja pret daudzām cienījamām labdarības organizācijām, kuras, pēc Olīvijas Veinraitas izpratnes, atnesa lielāku ļaunumu nekā labumu un bieži vien muļķīgi izšķērdēja tām ziedoto naudu. Vienlaikus viņa izjuta stipru riebumu pret netaisnību un brutālu nežēlīgumu, īpaši, ja no šīm nelāgajām parādībām bija jācieš tiem, kuri nespēj sevi aizstāvēt. Pret mājkalpotājiem Veinraita kundze izturējās stingri, bet labvēlīgi, jo augstu vērtēja godprātīgi paveiktu darbu. Viņa bija lēdija šī vārda visīstākajā nozīmē - izglītota, cienījama, izsmalcināta, labi audzināta, vienmēr laipna un pieklājīga.

Pati Olīvijas klātbūtne mājā, viņas dziļā ieinteresētība tās pārvaldīšanā, ikdienas saskare ar kalpotājiem un stingrais raksturs atstāja lielu iespaidu uz dzīvi Fērlijholā. Gaisotne visā mājā bija kļuvusi citāda, bet jo īpaši tas bija jūtams apakšstāvā. Tur vairs nevaldīja savstarpēja nepalika un intrigas. Olīvija gluži automātiski bija kļuvusi par tādu kā buferi starp Mergalroidu un pārējiem kalpotājiem. Galvenokārt tika novērstas sadursmes starp virssulaini un Emmu. Tiklīdz Olīvija bija pamanījusi meiteni, viņa sajuta pret to simpātijas un nekavējās izrādīt Emmai savu laipnību un izpratni. Lai gan meitenei joprojām bija smagi jāstrādā, pret viņu izturējās daudz cilvēcīgāk. Arī Mergatroidam bija jāapvalda sava rupjā un nežēlīgā daba. Viņš, protams, nepalaida garām iespēju Emmu nolamāt, taču roku pret viņu vairs nepacēla, un Emma zināja-kamēr vien Fērlijholā dzīvos Vcinraita kundze, virs-sulainis to neuzdrošināsies darīt. Virējas draudi pastāstīt meitenes tēvam par Mcrgatroida slikto apiešanos ar Emmu viņu uz ilgu laiku nebūtu apvaldījuši, bet par to, ka viņš neicdrīk-stēsics pretoties Olīvijas Vcinraitas gribai, Emma bija pārliecināta.

Viņa pret Vcinraita kundzi juta zināmu pateicību, tomēr meitenes jūtas pret šo cienījamo sievieti bija dīvaini pretrunīgas. Emma pret viņu izturējās tikpat aizdomīgi un piesardzīgi kā pret visiem, lai gan pati pret savu gribu Olīviju arī apbrīnoja. Emma nevarēja vien beigt brīnīties par šīm neparastajām izjūtām, kuras vienlaikus izraisīja viņā īgnumu, jo neuzticība pret dižciltīgajiem bija Emmā stipri iesakņojusies un nebija gājusi mazumā - īpaši jau pret Fērlijiem. Tā nu viņai allaž bija jānopūlas, lai apspiestu negribēta siltuma un draudzīguma uzplūdus, kas pārņēma Emmu katru reizi, kad viņa nonāca tuvākā saskarē ar Veinraita kundzi. Olivijas neatslābstošā interese par meiteni tomēr atalgojās - Emma ar lepnumu veica uzticētos darbus un vismaz ārēji vairs nebija tas baiļpilnais, sevī ierāvies radījums, kas agrāk.

Kad izrādījās, ka Pollija ir nopietni slima, Emmai tika uzticēti viņas pienākumi, kuros ietilpa Adeles Fērlijas apkalpošana. Emmas dzīvi Fērlijholā uz labo pusi neapšaubāmi ietekmēja arī šī tuvākā saskare ar savu kundzi, kas meitenei šķita samaitāta, kaprīza un pārlieku prasīga, tomēr šīs nejaukās īpašības atsvēra Adeles nemainīgi laipnā izturēšanās pret Emmu. Turklāt kundzes ieilgusī sirgšana un absolūtā mājas vispārpieņemtās kārtības neievērošana atraisīja Emmai rokas - viņa rūpējās par Fērlija kundzi, valdot abpusējai saskaņai un nevienam no malas neiejaucoties šajā darbā. Lai cik neliela, tomēr tā bija zināma neatkarība, un jauniegūtā rīcības brīvība vairoja Emmas pašapziņu, bez tam viņa tagad lielākoties vairs nebija pakļauta Mergatroida rīkojumiem un dusmu izvirdumiem.

Uz Olīviju Veinraitu Emma lūkojās no apakšas uz augšu, atzīstot šīs sievietes pārākumu un slepenībā viņu dievinot, bet Adeli Fērliju meitene gluži vienkārši bija iemīļojusi, kaut arī kundzei piemita dīvainības. Emmai bija Adeles žēl. Emmu nesatrauca Fērlija kundzes izklaidīgā nevērība un kļūmīgās izdarības. Viņasprāt, Adele bija kā bērns, kuru vajadzēja pasargāt no skarbās dzīves īstenības. Emma pat spēja piedot kundzes vienaldzību pret citu ciešanām, jo zināja, ka tās cēlonis ir nevis ļaunums vai nežēlība pret tiem, kam dzīvē mazāk veicas, bet gan saprāta trūkums un pilnīgā atrautība no apstākļiem, kādos bijajādzīvo strādniekiem. Pret Fērlija kundzi Emma izturējās tāpat kā pret saviem tuviniekiem - viņa rūpējās par Adeli, reizēm pat kļūstot mazliet pavēlnieciska, bet to kundze vai nu neievēroja, vai ari viņai pret šādu Emmas izturēšanos nebija nekādu iebildumu. Emma tagad bija vienīgā, kura aptekāja Adeli un gādāja par viņas ikdienas vajadzībām un ērtībām. Adele bija kļuvusi atkarīga no Emmas, meitene viņai bija tikpat neaizstājama kā Mergatroids, kurš papildināja kundzes slepenos alkohola krājumus.

Tādējādi abas māsas, lai gan katra savā veidā, izrādīja Emmai zināmu laipnību un izpratni. Un, kaut arī tas pilnībā nemazināja sāpes, kuras izraisīja citu Fērliju ģimenes locekļu sagādātie pazemojumi, dzīve Fērhjholā Emmai tagad šķita krietni vien vieglāk paciešama. Bet pastāvēja vēl kāds nozīmīgs apstāklis, kas varbūt bija daudz vairāk ietekmējis ar Emmu notikušās pārmaiņas nekā viss iepriekš minētais. Bija nostiprinājušās un pilnveidojušās dažas meitenes iedzimtās īpašības, kas reiz kļūs par noteicošajiem faktoriem viņas dzīvē, - nevaldāmā godkāre un nelokāmā griba. Saplūstot kopā, abas šīs īpašības kļuva par pamatu fanātiskai mērķtiecībai, kas bija Emmas galvenais dzinulis, lai arī ko viņa darītu. Blekija stāsti par Līdsu bija tās oglītes, kas iekvēlināja Emmas iztēles ugunskuru. Puisis pa šo laiku bija vairākas reizes atgriezies Fērlijholā, lai paveiktu kādu darbu, un Emma vienmēr viņu kāri iztaujāja, galvenokārt par iespēju atrast Līdsā darbu. Lai gan Blekijs neko pārāk iepriecinošu meitenei nevarēja atbildēt, viņš tomēr neapzināti veicināja Emmas sapņus par naudu, slavu un labāku dzīvi kaut kur tālu prom no Fērlijas ciema.

Visbeidzot viņā bija nākusi pie secinājuma, ka dzīvei Fērlijholā ir pagaidu raksturs un šis īsais brīdis ir pacietīgi jāiztur. Emma nu bija pilnīgi pārliecināta, ka aizies no šejienes, tiklīdz būs pienācis īstais laiks. Iekšēja nojauta viņai sacīja, ka vairs nav ilgi jāgaida. Nevarēja gan teikt, ka meitene tikai skaitītu dienas, kuras atlikušas līdz promiešanai, - viņa centās apgūt visu, kas viņai varētu noderēt plašajā pasaulē, no kuras Emmai nemaz nebija bail.

Emmai bija arī kāds noslēpums, par kuru viņa nevienam nestāstīja - pat Blekijam ne. Patiesību sakot, tas bija plāns -tik visaptverošs, ka šaubām par tā piepildīšanu neatlika vietas. Izdomātais plāns bija bagātinājis Emmas dzīvi ar brīnišķīgāko no cilvēku izjūtām - ar cerību, kas bija tik spilgta, ka aizēnoja visas citas viņas skumjās jaunības norises. Tā piešķīra sevišķu vērtību katrai nodzīvotajai dienai, bet laiks, ko vēl vajadzēja pavadīt Fērlijholā, nu šķita kā apnicīgs sods. Tā bija pilnīga, akla ticība sev un savai nākotnei, kas darīja vieglus Emmas soļus, lika uzplaukt neierastam Smaidam viņas nopietnajā, jaukajā sejiņā un kļuva par neatņemamu meitenes ikdienas gaitu pavadoni.

Šajā rītā, cerību spārnota, tērpusies jaunajā kleitā, priecīgi smaidīdama, Emma staroja kā tikko kalts vara naudas gabals. Viņa mērķtiecīgi soļoja pa biezo paklāju un līdzinājās svaigai pavasara vēja pūsmai, kas sakustinājusi pārblīvētās istabas sasmakušo gaisu. Piesardzīgi izspraukdamās starp etažeri un puķu galdiņu, kas bija krautin nokrauti ar visdažādākajām greznumlietiņām, Emma zobgalīgās šausmās purināja galvu. Ak, šīs spožās grabažas, viņa izmisīgi nodomāja, atcerēdamās, cik daudz laika jāpatērē, lai no šiem priekšmetiem noslaucītu putekļus. Darbs Emmu nebiedēja, tomēr putekļu slaucīšanu viņa nevarēja ciest, īpaši Adcles Fērlijas istabās.

- Pusi no tā visa varētu izmest mēslainē, un neviens to pat nepamanītu, - Emma skaļi sacīja.

Izbijusies viņa aprāvās un aizšāva roku mutei priekšā, tad uzmanīgi paraudzījās visapkārt. Gaisā virmoja Adeles Fērlijas smaržas, tāpēc meitenei šķita, ka ieraudzīs savu kundzi sēžam tās iemīļotajā krēslā pie kamīna. Istabā tomēr neviena nebija, un Emma atvieglota uzelpoja. Viņa sarauca de-guntiņu un vairākas reizes ar labpatiku ievilka tajā gaisu. Emma bija apradusi ar ziedu aso smaržu, kas valdīja šajās istabās, un viņai tā pat bija iepatikusies. Patiesību sakot, Emma, sev par pārsteigumu (jo viņas dabā nebija nekā koķeta), bija konstatējusi, ka nav vienaldzīga pret dārgu smaržu aromātiem, pret smalka audekla un pieglaudīga zīda pieskārieniem augumam, pret briljanta rotaslietu mirdzumu. Viņa noslēpumaini pasmaidīja. Kad kļūšu par diženu kundzi, un Ble-kijs taču teica, ka tas reiz notiks, Emma domāja, es būšu ļoti bagāta un nopirkšu tādas pašas smaržas. Tās bija jasmīna smaržas - to Emma zināja, jo bija lasījusi uzrakstu uz pudelītes etiķetes. Tās Fērlija kundzei tika vestas no Londonas,

no veikala, kuru sauca “Floris” un kurā Adele iegādājās visas savas smaržas, ziepes un trauciņus ar kaltētajiem ziediem un lapām, kā arī mazos lavandas maisiņus, ko salikt atvilktnēs starp smalko batista un zīda apakšveļu. Jā, Emma nopirks sev pudelīti ar jasmīna smaržām un gabaliņu franču ziepju, kas smaržoja pēc papardēm, un arī viņas apakšveļa glabāsies kopā ar lavandas maisiņiem. Un naudas Emmai būs diezgan, lai valkātu tikpat zīžaini maigu apakšveļu kā Fērlija kundze.

Bet tobrīd Emmai nebija laika nodoties tīksmīgajiem sapņiem - viņa strikti apsauca sevi un steidzās ar paplāti pie kamīna. Torīt meitenei bija daudz darba, un viņa jau bija mazliet aizkavējusies. Virēja bija apkrāvusi Emmu virtuvē ar dažādiem papildu pienākumiem, tāpēc viņa nevarēja laikus ķerties pie saviem tiešajiem pienākumiem, un tas mazo kalpo-nīti bija saniknojis. Emma dusmojās ne tik daudz par neparedzētajiem darbiem, kā par aizkavēšanos, ko tie izraisīja. Dažu pēdējo mēnešu laikā precizitāte viņas acīs bija ieguvusi jaunu, īpašu nozīmi, un Emma uzskatīja, ka ir ārkārtīgi svarīgi katru darbu paveikt tieši tam paredzētajā laikā. Ši iemesla dēļ viņa bija ļoti neapmierināta, ka nebija varējusi laikus atnest Fērlija kundzei brokastis. Kopš Emma bija paaugstināta par Adeles istabeni, viņa savus jaunos pienākumus uztvēra varen nopietni.

Emma uzmanīgi nolika brokastu paplāti uz neliela karalienes Annas stila tējas galdiņa, kas stāvēja līdzās atzveltnes krēslam, - Fērlija kundzei patika brokastot pie kamīna. Meitene vēlreiz pārlaida skatienu paplātei, lai pārliecinātos, ka viss ir kārtībā, pārbīdīja dažus porcelāna traukus, lai to izkārtojums būtu pievilcīgāks, uzbužināja spilvenus, kas bija nolikti uz atzveltnes krēsla, un tad pievērsās pusizdzisušajam kamīnam. Viņa nometās uz ceļiem pie kurtuves un ielika tajā papīru, prāvas skaidas un nelielus ogļu gabaliņus, lai atjaunotu liesmas. To visu Emma darīja, izmantojot kamīna stangas, jo viņa negribēja notraipīt rokas. Emma aizkaitināta klusu purpināja - Tērnera kundze šoreiz bija pavisam nelaikā uzkrāvusi viņai sīkos virtuves darbiņus! Ja Emma būtu laikus atnesusi brokastis, viņai nevajadzētu otrreiz noņemties ar kamīna aizkuršanu. Meiteni tas satrauca galvenokārt tāpēc, ka šis atkārtotais darbs atņēma krietnu brīdi no viņas dārgā laika. Emma, kas pret sevi bija prasīga, pat nežēlīga, necieta ne mazākās novirzes no ikdienas rutīnas. Nu visa tās dienas darbu kārtība bija sagrauta! Viņa piktojās, jo darbu kārtība bija viņas pašasjaunievedums-tā bija viņas Bībele, pēc kuras meitene dzīvoja. Viņa zināja, ka pretējā gadījumā netiks ar saviem pienākumiem galā.

Emma paņēma plēšas un kādu brīdi darbojās ar tām, lai iedvestu dzīvību vārgajās liesmiņās. No īsajām, bet spēcīgajām gaisa strāvām gruzdošās ogles iekvēlojās, malkas šķilas sprakšķēdamas aizdegās, un drīz vien uguns kamīnā jau dega rūkdama. Liesmas meta sārtu blāzmu Emmai sejā. Meitenes gludā piere bija skumīgi saraukta - no pirmītējā dzīvespriecīgā mundruma vairs nebija ne vēsts, jo viņa bija atcerējusies, kā dzīvoja tolaik, kad vēl nebija varējusi darbus sakārtot pēc pašas izstrādātā grafika.

Toreiz, februāra sākumā, kad Pollija bija sasirgusi un spiesta palikt gultā, Emma samierinājās ar to, ka būs jāveic ne vien pašas darbi, bet arī slimās istabenes pienākumi. Viņa zināja, ka citas izejas nav. Būdama fiziski sīksta un pēc dabas optimiste, Emma šaudījās pa Fērlijholu kā ar neaprakstāmu enerģiju apveltīts dēmons, mierinot sevi ar domu, ka Pollija pēc pāris dienām atlabs un savu darba daļu atkal paveiks pati. Bet tas nebija noticis. Šķita, ka bezgalsmagā mājas darbu

nasta uz nenosakāmu laiku uzkrauta Emmai vienai pašai. Neskaitāmie pienākumi drīz vien sāka meiteni pārmākt, un viņa kļuva ārkārtīgi nervoza, jo mūždien bija nobažījusies, vai spēs visu pienācīgi paveikt.

Pirmajās dienās Emma vakaros bija pārgurusi līdz nāvei - viņas darbadiena sākās sešos no rīta un beidzās septiņos vakarā, bet brīvu brīžu elpas atvilkšanai pa vidu tikpat kā nebija. Viņai gandrīz vai nebija spēka paēst vakariņas, bet uz savu istabiņu mājas bēniņos Emma kāpa, tik tikko vilkdama kājas. Pēdējās spēka paliekas paņēma izģērbšanās, tad viņa bāla, dreboša, no pārguruma nespēdama pat parunāt, atkrita savā mazajā, neērtajā gultiņā, lai uzreiz ieslīgtu smagā, trulā miegā. Kad Emma nākamajā rītā pamodās, viņa nejutās atspirgusi. Mugura un pleci joprojām sāpēja, acis no neizgu-lēšanās bija apsarkušas, rokas un kājas šķita kā ar svinu pielietas, bet plaukstas bija noberztas jēlas.

Drebēdama no aukstuma, Emma bija mazgājusies ledainajā ūdenī, ar grūtībām apspiežot dusmas, kas auga augumā. Viņa tomēr neuzdrošinājās gausties, baidīdamās no Merga-troida atriebības vai, vēl ļaunāk, no atlaišanas. Caurām dienām meitenes nogurušais, sīkais augumiņš bija redzams visdažādākajās, mauzolejam līdzīgās mājas telpās - viņa skrēja augšā un lejā pa daudzajām kāpnēm, traucās pa līkumotajiem gaiteņiem, pāri lielajai priekštelpai un prāvākajām istabām, lai slaucītu, mazgātu, spodrinātu, iekurtu kamīnos uguni, klātu gultas, gludinātu veļu, vienlaikus ik pa brīdim apkalpojot arī Adeli Fērliju. To darīdama, Emma nepārstāja brīnīties, ka vēl aizvien nav bezspēkā saļimusi. Meiteni aizvien spēcīgāk māca bailes, ka viņa neizturēs un sabruks. Šī doma lika Emmai sakost zobus un mobilizēt visas pārpalikušās enerģijas paliekas, jo ģimene nespētu iztikt bez viņas nopelnītās nau-

das. Viņa nevarēja atļauties sabrukt, tāpēc ar pārcilvēcisku piepūli dzina sevi uz priekšu. Vienīgais enerģijas avots bija Emmas gribasspēks un vienīgais pamudinājums - stindzinošās bailes zaudēt darbu.

Kādu rītu, kad saspringtā, nogurdinoša darbā bija aizvadīta apmēram nedēļa, Emma tīrīja viesistabā paklāju, sparīgi apstrādādama puķu vijas un arabeskas ar paklāju tīrītāju, kas viņas rokās bija kļuvis par draudīgu ieroci, jo sevišķu godbijību meitene pret austrumnieciskajiem līkločiem nejuta. Piepeši Emmai galvā iešāvās kāda doma, kura viņu pašu tā pārsteidza, ka viņa palika stāvam kā sastingusi kādas tumšsarkanas rozetes vidū. Emma atspiedās pret paklāju tīrītāju, pilnīgi iegrimusi savās domās, un pamazām viņas sejā iegūla izteiksme, kura liecināja, ka meitene nonākusi pie svarīga secinājuma. Emma bija sapratusi, kāpēc uzturēt tīrību un kārtību Fērlijholā ir tik grūti: gan mājas plānojums bija nejēdzīgs, gan arī darbu sadalījums nevienmērīgs un samudžināts. Tobrīd Emma bija apjēgusi, ka vainīgs ir Merga-troids - viņš sadalīja darbus uz labu laimi, bieži vien dodams pretrunīgus, juceklīgus rīkojumus. Darbu organizēšana nebija virssulaiņa stiprā puse. Mergatroids sīkumaini satraucās par nenozīmīgām lietām, tāpēc nevajadzīgi daudz laika tika patērēts, lai ik dienas veiktu vienus un tos pašus mazos darbiņus, turpretim lielie darbi, piemēram, sudrablietu spodrināšana, veļas gludināšana, bibliotēkas paneļu slaucīšana, tika sagrūsti vienā dienā. Visus šos darbus viens cilvēks nevarēja pienācīgi paveikt, ja tam nemitīgi bija jāatraujas, lai izpildītu kūdu no ikdienas sīkajiem pienākumiem. Bet šo problēmu bija iespējams atrisināt, un apgaismība bija nākusi pār Emmu kā zibens uzliesmojums tajā brīdī, kad viņa palika stāvam uz paklāja viesistabas vidū. Risinājums bija tik vienkāršs, ka Emma ne-

varēja vien nobrīnīties, kāpēc tas nevienam agrāk nav ienācis prātā. Lai nerastos darbu sastrēgums, tie bija jāplāno. Viņa piepeši bija attapusi, ja sistemātiski un saprātīgi plānos un sadalīs darbus, ar visu būs daudz vieglāk likt galā. Par to Emma bija pilnīgi pārliecināta, un, jo vairāk viņa par to domāja, jo ciešāk šī pārliecība meitenē nostiprinājās.

Pūlēdamās ieviest kaut kādu kārtību juceklīgajā ikdienas darbu gaitā, Emma sāka uzņemt laiku - uz bibliotēkas atkritumgrozā atrastas papīra lapas viņa pierakstīja, cik ilgs laiks viņai nepieciešams katra darba paveikšanai. Pēc tam Emma sastādīja visu ik dienas veicamo pienākumu sarakstu, neaizmirstot arī lielos darbus, kam parasti tika atvēlēta viena diena nedēļā. Vairākas naktis pēc kārtas, kaut arī viņa bija tik briesmīgi nogurusi, Emma piespieda sevi palikt nomodā un būrās savos pierakstos, līdz beidzot, izvērtējusi katru darbu un tam patērēto laiku, ķērās pie īpaša personiskā darba plāna sastādīšanas. Vispirms viņa smagākos darbus sadalīja vienmērīgi pa nedēļas dienām, lai pagūtu tos paveikt līdztekus ikdienas pienākumiem. Tad Emma paredzēja optimālo laiku katram mazajam darbam, visnenozīmīgākos lietderīguma labad pat atmetot. Apmierināta, ka beidzot saprātīgi sakārtojusi haotisko darbu mudžekli, viņa pārrakstīja plāna melnrakstu uz tīras, nesaburzītas papīra lapas un aizsteidzās parādīt to virējai, pali būdama ar sevi ļoti apmierināta un izjuzdama milzīgu atvieglojumu. Ja jaunā darba kārtība tiks precīzi ievērota, mājas dzīve ritēs raitāk un praktiskāk, un tas visiem nāks tikai par labu.

Emmai par pārsteigumu, šis plāns virēju ne vien apstulbināja, bet izraisīja lāga sievietei neraksturīgu dusmu izvirdumu - viņa brīdināja Emmu, ka šāda neiedomājama un nepieredzēta nekaunība liks Mergatroidam zvērot naidā. Virējās tuklā, sārtā seja no bažām un uztraukuma bija apmākusies kā negaisa padebesis. Tikai tad Emma aptvēra, cik nozīmīgas pārmaiņas var radīt viņas iecere. Iedomājoties par Mergatroida zvērīgajām dusmām, kas izpaudīsies negantās lamās un sāpīgos sitienos, viņa šausmās nodrebēja.

Tērnera kundzei tomēr neizdevās uzveikt Emmas spītību un nelokāmo gribu. Abas šīs īpašības guva virsroku pār virējas iedēstīto šaubu sēklu, un meitene cieši apņēmās, ka neļaus apslāpēt savas pūles mazliet atvieglot un sakārtot veicamos darbus. Nepacietīgi uzklausīdama Tērnera kundzes nebeidzamos un pārspīlēti draudīgos brīdinājumus, Emma klusībā ar vēsu prātu secināja, ka virēja ir muļķe un nedrīkst ļauties viņas ietekmei. Emma stingri nolēma, ka vienīgā iespēja realizēt savu ieceri ir saņemt tai atļauju, apejot Merga-troidu.

- Došos uz augšstāvu parādīt plānu Veinraita kundzei, -Emma apņēmīgā balsī bija paziņojusi.

Viņas seja tobrīd bija ļoti nopietna, pat barga.

- Redzēsim, ko viņa par to visu teiks. Veinraita kundze jau nodarbojas ar ēdienkartes sastādīšanu, un es varu derēt, ka pēc neilga laika viņa ņems savās rokās visu mājas pārvaldīšanu. Un ir jau arī pēdējais laiks, lai kāds to darītu! - Emma bija izaicinoši pabeigusi, un vēlāk izrādījās, ka viņas vārdi bijuši pravietiski.

Virējai vairs neko nesacīdama, Emma pagriezās un steigšus devās augšup pa virtuves kāpnēm, lai nokļūtu pie Veinraita kundzes, pirms drosme viņu vēl nav pametusi. Virēja par tādu Emmas pārdrošību palika stāvam gluži mēma. Meitenes negaidīti pārgalvīgā sacelšanās viņu bija tā satriekusi, ka parasti tik runīgā resnīte īsu brīdi nevarēja ne vārda dabūt pār lūpām.

Beidzot, atguvusi balsi, viņa sauca nopakaļ Emmai, kura neatskatīdamās kāpa uz augšstāvu:

- Tu gribi darīt vairāk, nekā tavs stāvoklis šajā mājā pieļauj, meitēn! Iešana pie Veinraita kundzes tev neko labu nedos, tu izpelnīsies vienīgi to, ka tevi atlaidīs no darba!

Virējas dedzīgie brīdinājumi tomēr bija veltīgi. Apņēmības pilnā Emma neko neatbildēja, tikai skaļi aizcirta aiz sevis durvis.

Pa Veinraita kundzes īso ciemošanās laiku Fērlijholā Emmai bija iznācis ar viņu pārmīt labi ja pāris vārdu, tāpēc meitene klauvēja pie bibliotēkas durvīm sakautrējusies un apmulsusi. Pēc Olivijas uzaicinājuma viņa iegāja bibliotēkā un, tramīgi vilcinādamās, palika stāvam pie sliekšņa, aiz uztraukuma un bailēm ar plaukstām cieši iekrampējusies roku augšdelmos. Olīvija Veinraita sēdēja pie Ēdama Fērlija rakstāmgalda un caurskatīja novārtā atstātos mājas uzturēšanas rēķinus, kuros skvairs bija lūdzis viņu ielūkoties. Līdz šim tas bija Mergatroida pienākums. Tumšajos sarža svārkos un baltajā zīda blūzē ar augsto apkaklīti Veinraita kundze izskatījās kā pats dižciltīgas elegances iemiesojums. Augstās apkakles skarbumu mazliet mīkstināja blūzītei piespraustā kameja un sārti mirdzošu pērļu virtene, prāva pērle šūpojās arī katrā Olīvijas ausī. Tumšie mati bija sakārtoti augstā sasukā, un tas radīja iespaidu, ka sievietes kakls ir ārkārtīgi slaids un trausls. Viņas seja šķita kā brīnumdaiļš zieds, kas šūpojas uz gara, vārīga kāta.

Emma, kautra un trīcoša, stāvēja pie sliekšņa kā piekalta. Viņa raudzījās uz Olīviju, sievietes graciozā skaistuma un ģērbšanās prasmes apburta. Apbrīnojot Veinraita kundzi, Emma sāpīgi apjauta, cik nožēlojama ir pašas vecā, zilā, salāpītā kleitiņa un notraipītais priekšauts, kas bija pieredzējis

labākas dienas. Viņa pārvilka ar plaukstām pār saburzīto kleitu un saņurcīto priekšautu, lai kaut cik izgludinātu krokas, bet tās bija veltīgas pūles. Emma nodūra acis un ieraudzīja novalkāto zabaku sasprēgājušās, nobrāztās virsas. Aiz apmulsuma viņa tumši pietvīka. Pirmo reizi mūžā Emmai bija kauns par savu izskatu. Tas bija kauns, kas lika meitenes sirdij sāpīgi sarauties un pašai justies kā zemākam, mazvērtīgam radījumam. Šo sajūtu Emma neaizmirsa visu mūžu. Viņa zināja, ka nabadzība nav noziegums, kaut arī bija ļaudis, kas domā pretēji, tomēr, kad Emma, tā šaubīdamās, uztraukusies un nokaunējusies, nespēdama parunāt, tuvojās greznā paklāja maliņai, viņa jutās kā visīstākā noziedzniece. Emma skaidri apzinājās, cik pelēcīga un niecīga izskatās šīs lepnās sievietes acīs. Kāpēc lai tāda bagāta un eleganta lēdija viņas sacīto uztvertu nopietni? Tā Emma prātoja, stāvēdama Olīvijas Vcinraitas priekšā.

Lai ari Emma bija ļoti saprātīga un apveltīta ar jutīgu uztveri, viņa tomēr nekādi nevarēja :nāt, ka Veinraita kundze ir neparasta sieviete ar saprotošu sirdi un dāsnu dvēseli un lielu nozīmi dzīvē piešķir taisnīgumam, godīgai spēlei un līdzjūtībai, un vēlas palīdzēt tiem, kas ir pelnījuši labāku dzīvi. Emmai, protams, ne prātā nenāca, ka Olīvija viņu nebūt neuzlūko nosodoši vai izsmējīgi, nedz arī nožēlo kā profesionāla labdare savus aizbilstamos. Gluži pretēji - Veinraita kundze raudzījās meitenē ar lielu ziņkāri un vispatiesāko interesi. Olīvija kopš ierašanās vēl nebija paguvusi iepazīties tuvāk ar Fērlijholas kalpotājiem, jo viņu pārlieku nodarbināja māsas sliktā veselība un Ēdama nomāktais garastāvoklis. Un tomēr Veinraita kundze bija ievērojusi mazo kalponīti, kas šaudījās pa māju kā atspole. Nu viņa varēja meiteni apskatīt tuvāk. Tiklīdz Emma ienāca bibliotēkā, Olīvija pamanīja, ka

viņa ir ļoti izskatīga un viņai piemīt dabiska izsmalcinātība, ko nespēj sabojāt vai noslēpt nedz apkaunojoši nožēlojamā kleita, nedz drūmā, neglītā galvassega. Kalpones bēdīgais apģērbs izraisīja Veinraita kundzē sašutumu - viņas pašas kalpotāji valkāja formastērpus, kas bija ne vien piemēroti darbam, bet arī pievilcīgi. Cieši skatīdamās uz meiteni, Olīvija novērtēja viņas tīri nomazgāto seju un kārtīgi sasukātos matus. Emma neizskatījās nevīžīgi nolaidusies, par spīti nabadzīgajam, pat ķēmīgajam apģērbam, un tas Veinraita kundzei likās ļoti slavējami.

Emma pa to laiku piesardzīgi virzījās uz priekšu. Telpas klusumā skaļi atbalsojās viņas zābaku čīkstēšana. Ciezdama šo papildu pazemojumu, Emma apstājās. Viņas apjukums un biklums bija sasnieguši augstāko pakāpi.

Olīvija zābaku čīkstēšanai nebija pievērsusi nekādu uzmanību -ja viņa to vispār bija dzirdējusi. Veinraita kundze laipni smaidīja un iedrošinoši sacīja:

- Kas noticis^9 Vai tu vēlies apspriest ar mani kādu problēmu?

Olīvija Veinraita jau kopš meitenes gadiem bija apveltīta ar apbrīnojamu spēju likt kalpotājiem savā klātbūtnē justies brīvi un dabiski. Šo neparasto īpašību uztvēra arī Emma un tuvojās rakstāmgaldam daudz pašapzinīgāk, tikai prātā nemitīgi lūgdamās, kaut viņas zābaki nečīkstētu. Čīkstēja gan. Emma saviebās un skaļi nokremšļojās, cerēdama tādējādi pārmākt zābaku izraisītās nelāgās skaņas. Viņa apstājās Olīvijas priekšā, ar grūtībām norija siekalas, neaizmirsa pakniksēt un drebošā, taču pietiekami stingrā balsī atbildēja:

- Jā, kundze, man ir gan problēma, ko vajadzētu pārrunāt.

- Vispirms, bērns, saki man - kāds ir tavs vārds? - joprojām smaidīdama, teica Olīvija.

- Mani sauc par Emmu, kundze, - meitene nervozi atbildēja.

- Un tātad, Emma, - kas tā ir par problēmu, kura tevi nomoka? Vienīgā iespēja, kā mēs varam to atrisināt, ir šo lietu pārrunāt, vai ne? - vaicāja Olīvija.

Tad Emma bija piekrītoši pamājusi un gandrīz čukstus visu izskaidrojusi - par mājas darbu kārtību, tās trūkumiem un grūtībām, par to, ka viņa nespēj darbus kārtīgi apdarīt sliktās organizētības dēļ. Olīvija bija pacietīgi klausījusies, un viņas mierīgajā, daiļajā sejā rotājās silts smaids, bet spožo, zilo acu skatiens bija domīgs. Emmai turpinot sērīgo stāstījumu, Veinraita kundzē brieda klusas dusmas par svaiņa mājas nemākulīgo pārvaldīšanu. Te, kur netrūka ne bagātības, ne varas, nedrīkstēja visu tik apkaunojoši atstāt pašplūsmai. Izklausījās, ka kaut ko labot vai ieviest kārtību nenāksies viegli.

Kad Emma bija beigusi runāt, Olivija viņu uzmanīgi nopētīja, meitenes maigās, melodiskās balss un nevainojami loģiskā izklāsta pārsteigta. Kaut arī Emmas vārdu krājums bija visai ierobežots un viņa runaja vietēja sarunvaloda, Olīvija bija lieliski visu sapratusi. Par laimi, Emma nerunāja tik stiprā dialektā, kā Veinraita kundze to bija gaidījusi. Viņa intuitīvi juta, ka meitene neko nedz pārspīlē, nedz izpušķo. Olīvija saprata, ka nule uzklausījusi ticamu liecību par Fērlij-holas ikdienas dzīvi, un tā viņu satrieca.

- Vai tu gribi man sacīt, Emma, ka šobrīd esi vienīgā kalpone šajā mājā? - Olīvija vaicāja.

- Ē... nē, tā gluži nav, - meitene ātri atbildēja. - Palaikam virējai ir izpalīdze. Un ir vēl Pollija. Bet viņa joprojām ir slima, kā jau es iepriekš teicu. Īstenībā viņa ir istabene.

-Un kopš tā brīža, kad Pollija saslima, tu veic gan savu,

gan viņas darbu? Tīri un uzkop visu māju, kā arī apkalpo Fērlija kundzi? Vai esmu pareizi sapratusi, Emma?

- Jā, kundze, - atsaucās Emma, ar kāju nervozi švīkādama grīdu.

- Skaidrs, - Olīvija klusi noteica, saniknojusies vēl vairāk.

Pati savās mājās Olīvija Veinraita bija pieradusi pie kārtības un vienmērīga darbu sadalījuma. Viņa lietpratīgi pārvaldīja savu Londonas māju, lauku muižu un darījumus, tāpēc bija gluži dabiski, ka nenormālie darba un sadzīves apstākļi Fērlijholā izraisīja šajā sievietē sašutumu.

-Nepiedodami un ārkārtīgi muļķīgi, - izslējusies krēslā, Olivija tikko dzirdami nomurmināja.

Pārpratusi šos vārdus un saklausījusi Olīvijas Veinraitas balsī dusmas, Emma satraucās.

- Es nemēģinu atkratīties no tā, ko man pienākas darīt, kundze, - viņa sacīja, nobijusies, ka par nekaunību un iedomību var tikt padzīta no darba, jo viņas sacīto varēja iztulkot kā vēlēšanos izvairīties no saviem pienākumiem. - Es nebaidos no darba, lai cik smags tas arī būtu. Tāda es neesmu! Nelaime tikai tā, ka Mergatroids... nav pārāk labi darbus saplānojis, kundze.

- Spriežot pēc tā, ko tu stāstīji, man arī tā sāk likties, -domīgām acīm raudzīdamās meitenē, atbildēja Olivija.

Emma piesardzīgi vēroja Veinraita kundzi un, sievietes ārēji mierīgās izturēšanās iedrošināta, beidzot izvilka saburzīto papīra lapiņu un izgludināja to.

-Es sastādīju šo te plānu, kundze, Lai būtu kā būdams, man šķiet, ka es tādējādi tiklu ar saviem darbiem galā krietni vien labāk,

Emma paspēra soli uz priekšu un pasniedza aprakstīto

lapu Olivijai, kas tobrīd ievēroja meitenes sasprēgājušās, nobrāztās rokas un klusībā nošausminājās. Viņa ieskatījās meitenes nopietnajā sejā un pamanīja zem acīm tumšus lokus, bet aiz pārguruma nošļukušie, vājie Emmas pleciņi lika Vein-raita kundzes sirdij negaidītā līdzjūtības uzplūdā sāpīgi ic-smelgties. Viņa turklāt kaunējās Ēdama dēļ, kaut arī bija pilnīgi pārliecināta, ka māsasvīrs par sadzīviskajām norisēm savā mājā neko nezina. Veinraita kundze nopūtās un ielūkojās saburzītajā papīra strēmelē. Uzmanīgi izlasījusi tur rakstīto, Olīvija paskatījās uz Emmu it kā ar jaunām acīm. Meitenes intelekts neapšaubāmi pacēlās pāri ikdienišķam vidusmēra līmenim, un viņas asā prāta ievirze bija vērsta uz lietderīgumu un prasmīgu lietu izkārtojumu. Darbu saraksts bija sastādīts ļoti precīzi, ievērojot gan nepieciešamību, gan iespējas, un Olivijai bija jāatzīst, ka viņa pati to nebūtu varējusi izdarīt labāk.

-Emma, man tava iecere ir labi saprotama. Acīmredzot tu pie šīs darba kārtības esi krietni piestrādājusi, un man nudien jāizsaka tev par to kompliments.

- Jūs domājat, ka tā, kā darbus esmu izkārtojusi es, varētu būt... varētu būt labāk? - atvieglota un diezgan pacilāta par saņemto uzslavu, vaicāja Emma.

- Tu droši vien gribēji sacīt - lietderīgāk, - Olīvija atbildēja, apspiežot smaidu. - Manuprāt, tevis izstrādātā darba kārtība mums tūdaļ pat jāliek lietā. Man tā noteikti patīk, un esmu pārliecināta, ka arī Mcrgatroids to atzīs par saprātīgu.

Virssulaiņa vārdu viņa izrunāja stipri vēsā tonī Pamanījusi Emmas acīs pazibam bažas, Olīvija pārliecinoši piemetināja:

- Es pati ar viņu par to parunāšu. Došu viņam arī rīkojumu salīgt ciemā kādu meiteni, kas tev varētu palīdzēt pie smagākajiem darbiem. Lai cik lietpratīgi būtu izkārtota tava darbadiena, tev, vienalga, būs grūti vienai pašai ar visu tikt galā, Emma.

- Jā, kundze. Pateicos jums, kundze! - sacīja Emma.

Viņa palocīja celi un pirmo reizi kopš vairākām dienām

pasmaidīja.

-Tu tagad vari iet, Emma. Un pasaki, lūdzu, Mergatroi-dam, ka es vēlos viņu redzēt. Nekavējoties.

- Jā, kundze. Lūdzu, kundze, vai es varētu dabūt savu plānu atpakaļ? Es domāju - to savu darbu sarakstu. Lai es varētu zināt, kas man tagad darāms.

Olīvijai kārtējo reizi bija jāapspiež smaids.

- Protams! Te tas ir Starp citu, Emma, - vai šis ir tavs vienīgais formastērps? - viņa vaicāja.

Emma nosarka, iekoda lūpā un apjukusi ar dziļu nepatiku uzlūkoja savu saburzīto kleitu.

- Jā, kundze. Tas ir - ziemai, protams. Vasarai man ir otrs - no kokvilnas auduma, - viņa bikli nomurmināja.

- Mums šī situācija ir tūdaļ pat jālabo. Ja tu man pateiktu savus izmērus, es pati par to parūpētos. Nedēļas beigās man jābrauc uz Līdsu, un tad es nopirktu tev vairākus formastērpus kā ziemai, tā vasarai. Viens formastērps katram gadalaikam -tas nu noteikti ir par maz.

- Ak! Liels, liels paldies, kundze! - iesaucās Emma.

Pēkšņi viņai prātā iešāvās kāda doma, un meitene godbijīgi sacīja:

-Izlūdzos piedošanu, kundze, bet, ja man būtu audums, es tērpus varētu uzšūt pati. Mana māte iemācīja man šūt - ne vien sīkākus apģērba gabalus, bet ari kleitas.

- Vai patiesi? Tas ir lieliski. Palūgšu, lai skvairs pagādā mums dažus auduma atgriezumus no fabrikas, bet kokvilnas

drānu vasaras tērpam es nopirkšu Līdsā. Ej nu tagad, Emma! Starp citu, es patiesi priecājos, ka tu ar savām problēmām griezies pie manis. Tā tu vari darīt vienmēr, kad es esmu Fēr-lijholā.

- Jā, kundze. Pateicos, kundze! Un es nākšu piejums, ja man kas darīs raizes, - Emma apsolīja.

Viņa pakniksēja un izsteidzās ārā no bibliotēkas, sažņaugusi saujā savu darbu sarakstu, it kā tas būtu dārgakmens no valdnieka kroņa. Emma neredzēja, kā līdzjūtība Olīvijas Veinraitas sejā mijās ar apbrīnu, nedz arī varēja apjaust, kādu notikumu lavīnu ir iekustinājusi un kā pārmainīsies dzīve Fērlijholā.

Virtuvē nekāds skandāls Emmas pārdrošā gājiena dēļ neizcēlās. Mergatroids izvēlējās ignorēšanas taktiku, jo, patiesību sakot, Emmas iecerētais nāca viņam tikai par labu. Tā kā viņš pēdējā laikā bija pārāk aizņemts, lai saglabātu savu stāvokli Fērlijholā, viņš vispār meitenes darbošanos tikpat kā neievēroja. Veinraita kundze vēroja viņu ar vanaga aci, tāpēc virssulainim bija rūpīgi jāapsver katrs savs solis, turklāt saruna ar skvaira sievasmāsu neapšaubāmi bija atstājusi uz Mergatroidu vajadzīgo iespaidu. Vērojot virssulaini ar vienu acs kaktiņu - kā viņš skraida turp un atpakaļ, klanās un zemojas, beidzot spiests papūlēties, lai veiktu savu darba daļu šīs mājas saimniecībā, - Emma bieži vien klusībā pasmaidīja, un viņas jaunajai sejiņai pārslīdēja ironijas un tādas kā šķelmīgas pašapmierinātības izteiksme. Emma bija sākusi saprast, ka Olīvijas Veinraitas personā Mergalroidam radusies līdzvērtīga pretiniece. Lai cik laipni šī sieviete arī izturējās, Emma zināja, ka pieklājīgās manieres slēpj stipru gribu un prasīgu, bet taisnīgu dabu.

Nedēļām ritot, darbu saraksts un Emmas nelokāmā tūrē-

šanās pie tur paredzētās kārtības sāka varen uzjautrināt virēju, kura savus sākotnējos iebildumus bija sen aizmirsusi. Visā darba mūžā viņa neko tamlīdzīgu nebija pieredzējusi. Laiku pa laikam no viņas puses atskanēja skaļu, tomēr labsirdīgu smieklu šaltis. Virēja uzsita ar plaukstām pa saviem raženajiem gurniem, purināja galvu un, pūlēdamās apvaldīt smieklu lēkmi, sacīja:

- Ak, meitēn, tu nu gan esi savādnicce! Tādi sasodīti saraksti taču sastopami tikai dzelzceļa stacijās. Un tu pati to uztver tik nopietni, Emma, skuķēn! Tu skrien pa šo māju tā, it kā pats nelabais tev mītu uz papēžiem, un nobrāz pirkstus vai līdz kaulam. Un ko tas tev galu galā dos? To es labi zinu, un reiz tu manus vārdus pieminēsi - jo vairāk cilvēks savā mūžā strādā, jo mazāk ar viņu rēķinās. Vismaz es to esmu pieredzējusi.

Šos padomus, kas apslāpēja entuziasmu, taču bija labi domāti, Emma uzklausīja klusēdama. Viņa tikai raudzījās virējā ar lielām acīm un neteica ne vārda - meitenei nebija laika izklāstīt virējai savus apsvērumus. Laiks Emmai tagad nozīmēja naudu, un tik vērtīgu mantu tukšām pļāpām nedrīkstēja izšķiest. Un, lai būtu kā būdams, Emma bija pārliecināta, ka virēja tik un tā neko nesapratīs. Darbu saraksts taču Emmai bija sava veida pašaizsardzības līdzeklis. Tas ļāva viņai strādāt racionālāk un ar lielāku efektu. Smago darbu nastu varēja sadalīt pa vairākām dienām, tādējādi samazinot spēka patēriņu, turklāt nu Emma pamanījās izbrīvēt mazliet laika arī sev pašai. Šis it kā nozagtais laiks bija meitenei ārkārtīgi svarīgs. Vairākas pēcpusdienas un agrās vakara stundas viņa pavadīja savā jumtistabiņā, labojot vai pāršujot tērpus Veinraita kundzei un Fērlija kundzei. Par šo darbu Emmai maksāja atsevišķi - to Olīvija Veinraita bija stingri

pieprasījusi, tā ka mazajā tabakas kārbiņā palēnām krājās šiliņi un sešpcnsi, Papildu naudas pelnīšanā Emmu nekas nedrīkstēja kavēt - viņa labāk atstāja kādu tiešo pienākumu uz nākamo dienu, bet vakarā devās uz savu istabu šūt, Ar drūmu apņēmību viņa šuva arī nakts melnumā - triju sveču gaismā. Acis Emmai sūrstēja, pirkstu gali bija sadurstīti un pleci sāpēja, kad viņa stundām ilgi, noliekusies pār skaistajiem tērpiem - blūzēm, svārkiem un kleitām, kā arī smalko apakšveļu -, šuva ar ašiem, līdzeniem dūrieniem. Nauda, ko Emma metodiski un gandrīz vai reliģiozā fanātismā pelnīja, bija nepieciešama, lai finansētu Emmas Plānu - viņa vienmēr par to domāja ar lielo burtu P.

Virēja zināja, ka Emma nodarbojas ar šūšanu, taču to gan viņa nezināja, ka tas tiek darīts arī vēlās nakts stundās, pretējā gadījumā lāga sieviete būtu stipri satraukusies, jo Emma viņai bija mīļa un meitenes veselība un labsajūta virējai bija tuvu pie sirds. Tā nu Emma centās, lai virēja par viņas nakts darbiem neko neuzzinātu.

Lai gan Tērnera kundzei piemita zināma praktiska attapība, daba nebija viņu apveltījusi ar izcilu prātu un asu uztveri, tāpēc Emmas raksturs viņai bija galīgi neizprotams. Virēja nebija arī tik tālredzīga, lai nojaustu, ka darba organizēšanas spēju aizmetņi, kas tobrīd izpaudās Emmas rīcībā, nākamībā kļūs par viņas panākumu stūrakmeni, bet čaklums, precizitāte un lietpratība dažādos darbos ir milzīgās pašdisciplinētības pirmās ārējās pazīmes, un kur nu vēl viņai bija lemts izprast meitenes godkāri - Emmas galveno virzītājspēku!

Tajā dzīves brīdī to visu noteikti nesaprata arī pati Emma. Bikstīdama kamīnā ogles, viņa nedomāja par nākotni, bet atcerējās dažu pēdējo mēnešu notikumus. Emma klusi nopūtās. Tās bijabijušas nelāgas dienas, bet nu tās bija garām.

Meitenes seja acīm redzami noskaidrojās. Dzīve bija gājusi uz labo pusi. Izstrādātais darbu saraksts sevi attaisnoja, un Emma vairs tik ļoti ncpārpīilējās. Veinraita kundze bija turējusi vārdu un salīgusi ciemā vēl vienu meiteni - Eniju Stedu, kuru Emma pacietīgi un dažreiz diezgan skaļi apmācīja izpalīdzes pienākumos. Mājas darbi nu tika paveikti bez mazākās aizķeršanās. Tas bija brīnums, par kuru Emma klusībā lūdza Dievu, lai tas nekad nebeigtos. Vēl lielāka nozīme nekā darbu raitajai gaitai bija tam, ka Veinraita kundze paaugstināja Emmas iknedēļas algu par diviem šiliņiem. Tas bija būtisks papildinājums Hārtu ģimenes ienākumiem.

Emma ar kamīna stangām pacēla kādu prāvāku malkas šķilu un iebīdīja to ugunī, kas tagad dega, līksmi sprakšķēdama. Emmas seja bija no karstuma pietvīkusi. Viņa piecēlās, nogludināja priekšautu, sakārtoja grezno aubīti un aproces. Emma bija sākusi lepoties ar savu glīto ārieni - kopš tā brīža, kad Blekijs bija pateicis, ka viņa izskatoties “apburoša” un esot skaistākā meitene visā Jorkšīras grāfistē. Emma pārlaida skatienu viesistabai un drūmi sarauca pieri. Negaiss bija norimis tikpat pēkšņi, kā sācies, bet debesis joprojām bija apmākušās, un telpa šķita tumša, draudīgu ēnu pilna. Te vienmēr ir tik nemīlīgi, Emma nodomāja un iededza lampas, kas stāvēja uz melni lakotajiem ķīniešu galdiņiem abpus kamīnam. Istabu acumirklī piepildīja silts gaismas mirdzums, kas nomāca vēso, nemīlīgo gaisotni, kuru izraisīja šajā telpā dominējošā zilā krāsa.

Emma pakāpās soli atpakaļ un, galvu mazliet piešķiebusi, ar vērtējošu skatienu nopētīja uz kamīna dzegas sarindotos priekšmetus. Tur bija divi skaisti Džordža stila sudraba svečturi ar baltām svecēm, mākslinieciski izstrādāts porcelāna pulkstenis, ko savās ķepās turēja divi pakaļkājās saslē-

jušies lauvas un kas melodiski ietinkšķējās ik pēc pusstundas. Vēl uz marmora pamatnes stāvēja divas Drēzdcnes porcelāna figūriņas - dāma un kungs senlaicīgos tērpos. Emma pēc savas iniciatīvas bija pārkārtojusi šo priekšmetu izvietojumu, lai kopskats būtu harmoniskāks. Līdzīgi viņa bija rīkojusies arī daudzos citos viesistabas stūrīšos. Reizēm Emma juta nepārvaramu kārdinājumu vismaz pusi no greznumlietiņām noslēpt atvilktnēs un plauktos, jo uzskatīja, ka viesistaba ar tām ir pārblīvēta. Emma tomēr neatļāvās to darīt. Viņa pati brīnījās, ka bija bez atļaujas sadūšojusies greznos nieciņus pārkārtot, lai gan šķita, ka Fērlija kundze šīs pārmaiņas nav ievērojusi, nemaz nerunājot par to, ka tās būtu pamanījuši citi ģimenes locekļi. Emma joprojām apcerēja priekšmetu kompozīciju uz kamīna marmora dzegas, uzslavēdama sevi par skaisto sakārtojumu, te pēkšņi viņai aiz muguras kaut kas klusi nočaukstēja. Meitene strauji apcirtās un ieraudzīja uz guļamistabas sliekšņa stāvam Adeli Fērliju.

- Ak, Fērlija kundze! Labrīt, kundze! - Emma teica un palocīja celi.

Kaut arī skvairs pirms vairākām nedēļām bija noliedzis Emmai viņa klātbūtnē kniksēt, jo viņu tas kaitinot, meitene tomēr uzskatīja par savu pienākumu šādi pagodināt mājas saimnieci un Vcinraita kundzi.

Adele pamāja ar galvu un vāri pasmaidīja. Tad viņa piepeši sagrīļojās, pieķērās pie durvju stenderes un aizvēra acis.

Emma piesteidzās klāt un satvēra kundzes roku.

- Vai jūs slikti jūtaties, Fērlija kundze? - viņa norūpējusies vaicāja.

Adele atvēra acis.

-Tikai acumirklīgs vājums. Nekā nopietna. Aizvadītajā naktī es slikti gulēju.

Acis piemiegusi, Emma uzmanīgi nopētīja savu kundzi. Adele Fērlija bija bālāka nekā jebkad, un viņas parasti tik skaisti sakārtotie mati nebija pat sasukāti, arī apģērbs izskatījās neierasti nevīžīgs. Meitene pamanīja, ka Adclcs acis ir sarkanas un plakstiņi - pietūkuši.

- Nāciet tc, pie uguns, un sasildieties, kundze! Jums jāiedzer kāda tase karstas tējas, - Emma līdzjūtīgi sacīja un, cieši satvērusi Adeles elkoni, vedināja viņu uz kamīna pusi.

Adele gāja nedrošiem soļiem, smagi atbalstīdamās pret Emmu. Viesistabā līdz ar viņu ievirmoja jasmīna smaržu mākonis. Sudrabaini baltais rītatērps nokarājās virs Fērlija kundzes nevarīgi nošļukušajiem pleciem.

Emma apsēdināja viņu atzveltnes krēslā, bažīgi uzlūkoja, tad mazliet pārspīlēti mundrā balsī teica:

- Šorīt esmu jums pagatavojusi olu kulteni, Fērlija kundze. Zinu, ka jums tas garšo, un vakar es ievēroju, ka jūs ap savām pusdienām tikai tā paknibinājāties.

Runādama viņa nocēla sudraba traukam vāku un piebīdīja maltīti tuvāk kundzei, lai pievērstu viņas uzmanību ēdienam.

Adele Fērlija, kura ar tālumā vērstu skatienu bija raudzījusies ugunī, izklaidīgi paskatījās uz olu kulteni, nejuzdama par to nekādu interesi. Viņas seja bija nāves bālumā.

- Paldies, Pollij! - viņa sacīja gurdenā, vienaldzīgā

balsī.

Adele gausi pacēla galvu un pavērās uz Emmu. Fērlija kundzes sejā parādījās apmulsums. Apjukusi viņa mirkšķināja acis un purināja galvu.

- Ak tā esi tu, Emma! Nu protams! Es aizmirsu, ka Pol-lija ir sasirgusi. Vai viņai nav kļuvis labāk? Kad viņa atgriezīsies darbā?

Emmu kundzes vārdi tā nobiedēja, ka viņa neapzināti atkāpās no Adclcs un neticīgi, plaši ieplestām acīm, sudraba vāku joprojām rokās turēdama, kā sastingusi raudzījās Fērlija kundzē, Lai atgūtu drosmi, Emma atlika vāku atpaka| tik sparīgi, ka trauks zem tā žēli nodzinksteja, un nervozi nokremšļojās. Tad Emma ierunājās drebošā balsī:

- Bet, Fērlija kundze, vai tad jūs neatceraties?

Viņa apklusa, norija siekalas un nedroši turpināja:

- Pollija... Pollija ir...

Emma atkal aprāvās, tad izgrūda vienā elpas vilcienā:

- Pollija ir mirusi, Fērlija kundze. Viņa nomira pagājušajā nedēļā, un ceturtdien viņu apglabāja...

Meitenes balss vispirms pārgāja čukstā, tad izdzisa pavisam. Viņa raudzījās uz Adeli ar aizvien vairāk pieaugošu nemieru

Fērlija kundze apātiski pārvilka ar plaukstu pār pieri, tad aizklāja acis un tikai pēc brīža piespieda sevi palūkoties tieši uz Emmu.

- Jā, es atceros gan, Emma. Piedod man! Tu gan zini, man reizēm šausmīgi sāp galva. Neciešamās sāpes laupa man pēdējos spēkus. Laiku pa laikam pieķeru sevi aizmāršībā. Ak Dievs! Jā, nabaga Pollija. Tik jauna.

īsais saprāta mirklis bija garām - pārlaidusi telpai blāvu skatienu, Adele atkal ieslīga transā un stīvi vērās ugunī.

Emma jau bija sākusi pierast pie Fērlija kundzes izklaidības lēkmēm, tomēr šī konkrētā aizmāršības izpausme viņu satrieca. Emmai šķita nepiedodami, ka tik drīz un ar tādu vieglumu var aizmirst tā cilvēka nāvi, kurš diendienā bijis līdzās. Un īpaši Polliju, kura piecus gadus uzticīgi kalpojusi savai kundzei kā maza trojiete, kam neviens darbs Adeles labā nebija par grūtu. Līdz šim brīdim Fērlija kundzes neie-

jūtīgo attieksmi pret citu raizēm Emma bija attaisnojusi ar to, ka dzīve viņu lutinājusi un viņas pasaules skatījums ir nereāls, pat bērnišķīgs. Tam, ko Emma nupat bija izdzirdējusi, viņa tik viegli vis netika pāri. Viņa nepūlējās noslēpt nicinājuma vaibstu sejā un cieši saknieba lūpas. Šī sieviete ir tāda pali kā visi bagātie, Emma nievājoši nodomāja.

Viņa skatījās uz Adeli, kas truli blenza ugunī, un meiteni pārņēma dusmas un riebums. Viņai ienāca prātā, ka Fērlija kundze ir ne vien sekla un savtīga, bet arī cietsirdīga. Viņas laipnā izturēšanās Emmu vairs nemaldinās. Pagāja krietns brīdis, iekams meitenei izdevās apvaldīt dusmas, pārliecinot sevi, ka tā ir nevajadzīga emociju šķiešana. Emma taču zināja, ka ir muļķīgi pukoties par dižciltīgo ļaužu iedabām. Ko tas dotu? Neko! Viņa nedrīkstēja tērēt savu dārgo laiku, mēģinādama izprast bagātos, kuru paradumi Emmai likās tik noslēpumaini un dīvaini. Savu laiku un enerģiju viņai vajadzēja izlietot, lai atvieglotu dzīvi mammai, tētim un Frenkijam, kurš nupat tikai sāka atveseļoties no garā klepus.

Emma piespieda sevi darboties - viņa rosījās ap karalienes Annas stila tējas galdiņu, savas izjūtas paslēpjot aiz lietišķuma maskas. Tā atkal bija klusā, savaldīgā Emma, kuras seja šķita tik neizdibināma kā baltā akmenī cirstam tēlam. Taču, lejot tasē tēju, apziežot ar sviestu grauzdētās maizes šķēles un pasniedzot olu kulteni, viņas acu priekšā joprojām vīdēja Pollijas ciešanās savilktā seja un drudžaini spīdošās tumšās acis, un Emmas sirds no skumjām sarāvās, bet žēlums, ko viņa vēl pirms īsa brīža bija jutusi pret Adeli, pagaisa.

- Ēdiet, lai viss neatdziest, Fērlija kundze! - Emma stingri sacīja.

Adele pacēla uz viņu savas sudrabainās acis un pasmaidīja tik saldi, it kā sarunas par Polliju vispār nebūtu bijis.

Pār Fērlija kundzi bija nākusi apskaidrība - viņas seja bija gaiša un acu skatiens - saprātīgs.

- Paldies, Emma! Man diez ko negribas ēst. Bet jāteic, ka tu par mani labi rūpējies.

Viņa iemalkoja tēju un turpināja:

- Kā klājas tavai mātei, Emma? Vai ar viņas veselību joprojām iet uz labo pusi?

Ar Adeli atkal bija notikušas tik negaidītas un neticamas pārmaiņas, ka Emma samulsa, bet tad attapās un ātri atbildēja:

- Jā, kundze, paldies par apvaicāšanos. Pavasarim atnākot, viņai kļuvis daudz labāk. Arī tēvam ir vieglāk par mammu rūpēties, kopš viņš Strādājušu fabrikā.

Adele palocīja galvu.

- Olas ir lieliski izdevušās, Emma, - viņa sacīja, celdama pie lūpām dakšiņu ar pēdējo kulteņa kumosu.

Emma saprata, ka draudzīgā tērzēšana beigusies. Viņa sataustīja kabatā lapiņu, ko viņai bija iedevusi virēja - tā bija ēdienkarte pusdienām. Kaut arī Adele mājas pārvaldīšanu sen bija atstājusi Mcrgatroida ziņā, no kura to savukārt bija pārņēmusi viņas māsa, virēja uzstāja, ka ēdienkarte katru dienu jāparāda Fērlija kundzei, lai viņa to apstiprinātu. Tērnera kundze bija kalpojusi Adelei kopš tās dienas, kad Adele ieradās Fērlijā kā Ēdama jaunlaulātā sieva, un virējas acīs Fēr-lijholas īstenā saimniece bija Fērlija kundze un neviens cits. Viņa joprojām izturējās pret Adeli ar lielu godbijību un cieņu. Uzticīgajai Tērnera kundzei ne prātā nenāca, ka Fērlija kundze viņas ēdienkartēm uzmet tikai paviršu skatienu. Par to, ka no augšstāva netiek saņemtas nedz uzslavas, nedz nopēlumi, viņa nesatraucās.

Emma pasniedza ēdienkarti Adelei.

- Virēja teica, vai jūs nebūtu tik laipna un neizskatītu ēdienkarti pusdienām, - viņa sacīja.

Adele atmeta ar roku un aušīgi pasmējās.

- Man šorīt negribas ar to nodarboties, Emma. Tu ļoti labi zini, ka es uzticos Hārdkāstla kundzei - viņas sastādītās ēdienkartes allaž bijušas pieņemamas. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka ar šīsdienas pusdienām arī viss būs kārtībā.

Emma, nervozi mīņādamās, burzīja pirkstos papīra lapu. Viņa uzmeta Adelei pārsteigtu skatienu. Kas noticis ar Fērlija kundzi? Meitenei no uztraukuma stipri sitās sirds. Tik briesmīgi izklaidīga kā torīt viņas kundze vēl nekad nebija bijusi. Emma iekoda lūpā, jo viņai bija ienākusi prātā kāda nelāga doma. Vai Fērlija kundze bija zaudējusi prātu? Emma nekad nebija pieļāvusi iespēju, ka arī bagātajiem kaut kas varētu nebūt kārtībā ar galvu. Viņa vienmēr bija domājusi, ka tik smagi tiek piemeklēti tikai nabagie, bet laikam gan Emma šajā ziņā bija kļūdījusies. Fērlija kundzes runāšana bija ārkārtīgi dīvaina-vispirms viņa bija aizmirsusi, ka Pol-lija ir mirusi, bet tagad piemin Hārdkāstla kundzi tā, it kā nezinātu, ka saimniecības vadītāja atlaista jau pirms vairākām nedēļām.

Emma vilcinājās, nezinādama, ko lai atbild. Fērlija kundze varēja apvainoties, ja viņai nemitīgi aizrādīs par aizmāršību. Emma beidzot gausi ierunājās, uzmanīgi izvēlēdamās vārdus:

- Vai tad es neesmu jums teikusi, Fērlija kundze, ka Hārdkāstla kundze vairs nestrādā Fērlijholā? Man laikam tas būs izkritis no prāta. Jūs tobrīd gulējāt slima. Veinraita kundze atlaida saimniecības vadītāju. Viņa sacīja, ka Hārdkāstla kundzei piemītot slikts ieradums ņemt brīvdienas tad, kad viņai tās nemaz nepienākas.

Adele bija nodūrusi acis un raudzījās uz brokastu paplāti. Nu protams! Hārdkāstla pie Olīvijas bija kritusi nežē-lastlbā, un viņa saimniecības vadītājai bija iedevusi vilka pasi. Olīvija bija ienākusi pie māsas un pateikusi, ka ir padzinusi Hārdkāstlu. Māsas rīcība Adeli bija sadusmojusi, bet viņa neiedrošinājās atcelt Olīvijas rīkojumu. Adele tobrīd bija pārāk slima, un Ēdams cēla Olīviju vai debesīs, tā ka nebija jēgas tiem abiem pretoties. Bet Adelei jābūt piesardzīgākai, jāpievērš lielāka uzmanība tam, ko viņa runā, pat ja sarunu biedre ir tikai Emma. Meitene varēja kļūt aizdomīga - tāda pati, kādi jau bija Olīvija un Ēdams. Jā, viņai jāuzmanās. Adclc pacēla galvu un sirsnīgi pasmaidīja. Viņas seja bija pats nevainības iemiesojums.

Adele varēja būt attapīga un ārkārtīgi viltīga. Viņa bija iemanījusies nepieciešamības gadījumā izlikties un noslēpt savas dīvainības aiz šķietama saprātīguma maskas, tāpēc viņas uzvedība laiku pa laikam likās pavisam normāla, kā tas bija arī tobrīd.

- Iespējams, ka tu man par to stāstīji, Emma. Cik atceros, Veinraita kundze arī kaut ko tādu minēja. Bet es tolaik biju ļoti slima un stipri noraizējusies pārjauno kungu Edvinu -acīmredzot tāpēc man tas paslīdējis garām. Nu, bet tagad nav jēgas par to satraukties. Un ļauj man ieskatīties ēdienkartē.

Viņa pastiepa roku un paņēma papīra lapu, kā parasti, uzmeta tai paviršu skatienu un atdeva to atpakaļ Emmai.

- Lieliski! Jātcic, ka paredzama īsti karaliska maltīte, -Adele smaidīdama paziņoja un izņēmuma kārtā piemetināja: - Nodod virējai manu uzslavu un pasaki, ka šoreiz viņa pārspējusi pati sevi, Emma!

- Jā, kundze, - atsaucās Emma un iebāza lapiņu atpakaļ kabatā, taktiski noklusēdama, ka ēdienkarti sastādījusi Olīvija Veinraita, nevis virēja.

- Te būs “Gazette”, Fērlija kundze, - viņa turpināja un pasniedza Adelei avīzi. - Es tagad iešu sakārtot guļamistabu.

Emma pakniksēja.

-Paldies, Emma! Kad būsi galā ar uzkopšanu, lu vari sagatavot man vannu-pēc brokastīm es vēlētos nomazgāties un apģērbties.

- Jā, kundze, - noteica Emma un aizsteidzās uz guļamistabu.

Iegājusi blakustclpā, viņa no pārsteiguma tik tikko neiekliedzās - visas Adeles drēbes mētājās uz grīdas nekārtīgā jūklī. Izbijusies Emma pielika plaukstu mutei priekšā un stāvēja kā sastingusi. Skaistie tērpi bija izsvaidīti kā nederīgas lupatas. Kas viņai uznācis? Klusi purpinādama, Emma pacēla te vienu apģērba gabalu, te otru. Var jau būt, ka kundze nav ķerta, bet uzvedas gan kā tāda dumja zoss, meitene nodomāja. Raugoties uz sajauktajiem tērpiem, viņa juta kaklā sakāpjam dusmu un bezcerības kamolu. Emma bija saniknota, jo saprata, cik daudz laika vajadzēs, lai visu sakārtotu un novietotu tērpus atpakaļ skapī. Nu vairs nekādi nebūs iespējams ievērot darbu sarakstā paredzēto kārtību! Viņa sāka tērpus kārt uz drēbju pakaramajiem un likt tos atpakaļ skapī. Emma darbojās ātri un prasmīgi, pūlēdamās, cik spēka, lai kaut nedaudz ietaupītu savu dārgo laiku.

Adclc tobrīd turpināja izsmalcināti knibināties ap brokastīm. Apēdusi pāris kumosu, viņa atstūma šķīvi, jo ēdiens viņai izraisīja riebumu. Fērlija kundze enerģiski papurināja galvu, it kā gribēdama nokratīt ap to aptinušos zirnekļa tīklus. To darīdama, viņa sacīja pati sev, ka jābūt modrākai un jāmē-ģina atturēties no ierastās sapņošanas ar vaļējām acīm - pretējā gadījumā viņa šajā mājā nekad neatgūs noteicējas stāvokli. Vēlāk jāpiezvana Mergatroidam, kurš vismaz atzina Adeles tiesības, un jāliek, lai viņš atnes viskiju.

Pie durvīm kāds spēji pieklauvēja, un tās tika strauji

atrautas vaļā. Iegrimusi pārdomās par virssulaiņa uzticību, Adele sagaidīja, ka ienācējs būs Mergatroids. Viņa atvēra acis, aši iztaisnojās un pagriezās pret durvīm. Adeles lūpas rotāja viens no viņas vissaldākajiem Smaidiem - viņa bija sagatavojusies laipni apsveicināties ar virssulaini. Sastapusies ar laulātā drauga auksto, vērojošo skatienu, Adele satrūkās. Smaids sasala viņai uz lūpām. Fērlija kundze palika sastingusi sēžam savā krēslā. Ēdams reti iegriezās viņas istabās.

Skvairs ievēroja sievas izbīli un, lai gan tas viņu samulsināja, nolēma, ka gudrāk būs Adeles reakciju atstāt bez ievērības.

- Labrīt, Adele! Ceru, ka esi labi gulējusi, - viņš teica.

Sieva Ēdamu piesardzīgi vēroja - viņas satrauktais prāts

un mūžīgā baiļu sajūta lika visu, ko virs darīja vai teica, uztvert ar slimīgām, nepamatotām aizdomām. Adele bija sākusi no Ēdama piesargāties.

Beidzot viņa ierunājās.

- Nē, es pārāk labi negulēju vis, - Adele vēsi atbildēja.

-Man ļoti žēl, dārgā. Varbūt tev vajadzētu pagulēt pēcpusdienā, - Ēdams laipni ierosināja.

- Varbūt, - sacīja Adele.

Viņa raudzījās uz vīru apstulbusi un izbijusies, nespēdama saprast, kas ir šī negaidītā apciemojuma cēlonis.

Ēdams bija palicis stāvam uz sliekšņa, ierasti elegantā pozā atspiedies pret stenderi. Desmit garus gadus viņš nebija spēris kāju pāri šīs istabas slieksnim un negrasījās to darīt arī tagad. Adeles viesistaba ar savu sastingušo zilumu, juceklīgi izvietotajām greznumlietiņām, izsmalcinātību un smacējošo sievišķību Ēdamu vienmēr bija gan mulsinājusi, gan biedējusi. Tobrīd viņam no tās sametās nelabi.

Pēdējā laikā sarunas ar Adeli sagādāja Ēdamam necie-

šamas mokas. Viņš allaž uzsāka tās ar vislabākajiem nodomiem, bet sieva nemainīgi pamanījās ievirzīt valodas nepareizajā gultnē, un skvairs galu galā sadusmojās uz Adeli, nespēdams pacietīgi viņā klausīties. Tāpēc viņš gribēja pēc iespējas ātrāk pateikt savu sakāmo, kura dēļ bija šurp atnācis. Ēdams aši ierunājās, pūlēdamies piešķirt balsij pēc iespējas miermīlīgāku toni:

- Gribu ar tevi aprunāties par Edvinu, Adele.

Skvairs uzmanīgi vērās sievā, jo zināja, ka pieskaras sāpīgam tematam.

Adele saslējās un sakrustoja rokas uz krūtīm.

- Kas tad viņam noticis? - viņa izsaucās.

Adcles acis raudzījās bažīgi - Edvins bija viņas mīlulis, un viņa to dievināja.

Juzdams sievas pieaugošo nemieru, Ēdams laipni sacīja:

- Vai tev neliekas, ka viņam pienācis laiks atgriezties skolā? Lai gan mācību ceturksnis ir jau pusē, manuprāt, viņam nekavējoties jābrauc atpakaļ, lai dažu nākamo nedēļu laikā varētu atgūt iekavēto. Un tu taču zini, ka viņš mācībās šobrīd ir stipri atpalicis, jo dzīvo mājās kopš Ziemassvētkiem. Es domāju, ka Edvins jau sen varēja atgriezties skolā.

- Būtu ārkārtīgi muļķīgi sūtīt viņu tagad atpakaļ, tas nav tā vērts! Viņš var atgriezties skolā pēc Lieldienām! -aizvien stiprāk uzbudinādamās, iebilda Adele.

Viņa apklusa un vairākas reizes dziļi ievilka elpu, lai nomierinātos.

- Turklāt viņa veselība joprojām ir tik trausla, Edām, -Adele piemetināja, piešķirdama balsij pieglaimīgu, lūdzošu nokrāsu un aplaimodama vīru ar vismīļāko smaidu, kas Ēdamu jau sen vairs nekādi neietekmēja.

-Muļķības! - skvairs skarbi atcirta. - Ar viņa veselību

viss ir kārtībā. Edvins ir spēcīgs zēns un jau pilnīgi atveseļojies pēc pārciestā plaušu karsoņa. Tu Edvinu izlutini, Adele. Zēnam tas nenāk par labu Tavi nodomi droši vien nav slikti, bet tu apspied Edvina dabisko attīstību. Viņam jāatrodas staip sava vecuma zēniem, jāpakļaujas zināmai disciplīnai, jāpierod pie grūtākiem dzīves apstākļiem. Tu izturies pret Edvinu kā pret zīdaini.

- Tā nav taisnība! - aizstāvēdamās iekliedzās Adele.

Neskaidrā nepatika, ko viņa bija sajutusi, ieraugot vīru,

tagad pārvērtās acumirklīgā naidā.

- Man nenāk ne prātā ar tevi par to strīdēties, Adele, -Ēdams ledaini atteica. - Es to esmu izlēmis, un nekas mani nepiespiedīs mainīt domas, vismazāk jau nu tava pretdabiskā vēlēšanās turēt zēnu visu laiku pie sevis. Esmu runājis arī ar Edvinu, un viņš pats grib pēc iespējas ātrāk doties atpakaļ uz skolu.

Ēdams zīmīgi uzlūkoja Adeli.

- Vismaz viņam šķiet, ka ir vērts to darīt. Edvins pat izrādījis tādu uzcītību, ka sācis mācīties pats uz savu roku, bet ar to jau nebūs gana.

Ēdams nokremšļojās un mazliet mīkstināja toni.

- Tev jārēķinās ar Edvina vēlmēm, mana mīļā. Viņš ilgojas pēc skolas un draugiem, un tas ir gluži dabiski. Un tā nu... - Ēdams mazliet pavilcinājās, tad klusi turpināja: - Un tā nu es atnācu, lai pateiktu tev, ka pats aizvedīšu viņu uz Vorksopu. Rīt.

Adele apspieda īsu kliedzienu. Tik drīz, viņa domāja, un acīs viņai saskrēja asaras. Viņa novērsās, lai Ēdams to neredzētu. Ar drebošu roku Adele paslepus noslaucīja asaras. Ēdams to darīja, lai viņai iespītētu, nevis tāpēc, ka rūpētos par zēna mācībām. Viņš bija greizsirdīgs, ka Edvinam labāk

patīk mājās pie mātes. Adele pēkšņi sajuta spēcīgu tieksmi pielēkt kājās un mesties vīram virsū, iesist Ēdamam un pateikt, ka ir nežēlīgi atņemt viņai vienīgo cilvēku, kurš viņu mīl un kuru viņa mīl.

Bet, paskatījusies uz vīru un pamanījusi viņa nelokāmi bargo sejas izteiksmi, Adele saprata, ka neko nepanāks, pat mēģinādama Ēdamu ietekmēt fiziski. Viņš bija nepielūdzams.

- Labi, Edām, lai notiek, kā tu saki, - trīcošā, asaru pilnā balsī sacīja Adele.

Sakopojusi spēkus, viņa piebilda:

- Bet es gribu, lai tu zinātu - piekrītu tavam... tavam muļķīgajam lēmumam tikai tāpēc, ka, pēc taviem vārdiem, Edvins pats izteicis vēlēšanos atgriezties skolā. Lai gan es neesmu pārliecināta, ka viņš ir spējīgs spriest par sava veselības stāvokļa atbilstību šim nodomam, Es personiski uzskatu, ka ir nejēdzīgi steigties uz skolu, ja vairāk nekā puse ceturkšņa šā vai tā nokavēta un drīz būs Lieldienu brīvlaiks. Visa šī braukāšana turp un atpakaļ ir stipri nogurdinoša mazam zēnam, kurš bijis tik slims Es domāju, ka tu esi nežēlīgs pret Edvinu, Edām. Man tā patiesi šķiet.

Ēdams nespēja novaldīties, dzēlīgi neatcirtis:

-Edvins vairs nav mazs zēns, turklāt es nevēlos, lai no viņa izaugtu memmesdēliņš, Adele, un tieši tas ar zēnu notiks, ja viņš turpinās turēties mātei pie brunčiem. Tu vienmēr esi centusies viņu samaitāt un izlutināt, tāpēc jābrīnās, ka Edvins izvērties par tik sakarīgu puisi. Vismaz līdz šim viņš ir attīstījies normāli.

Adele noelsās, un viņas bālā seja tumši pietvīka.

-Tu esi netaisns, Edām! Edvins man pie brunčiem nekad nav turējies, kā tu tik vulgāri formulēji. Kā tad viņš būtu

varējis to darīt? Tu aizsūtīji viņu prom uz skolu, kad Edvinam bija tikai...

Aiz jūtu pārpilnības viņa kādu brīdi nespēja turpināt, tad saņēmās un asarainā balsī pabeidza savu sakāmo:

- Tikai divpadsmit gadi. Un, ja arī esmu viņu drusku palutinājusi, tas notika tāpēc, ka Edvins ir tik jūtīgs un Džeralds viņu vienmēr apcēla.

Ēdams pārsteigts uzlūkoja sievu un tad sardoniski pasmaidīja.

- Tā, tā, mana mīļā, izrādās, ka tu esi acīgāka, nekā es domāju. Man prieks dzirdēt, ka tu esi pamanījusi Džeralda nekrietno rīcību. Viņš patiesi izmanto katru izdevību, lai darītu pāri nabaga Edvinam. Tas ir vēl viens iemesls, kāpēc es gribu viņu ātrāk dabūt prom no mājām-lai Edvinam nebūtu jācieš brāļa izsmiekls un nievas. Zēns daudz labāk jutīsies skolā, līdz būs pietiekami vecs, lai stātos Džeraldam pretim kā līdzvērtīgs pretinieks. Lai gan es personiski ceru, ka viņš savā attīstībā pacelsies pāri Džeralda līmenim. Mūsu vecākā atvase nav nekāds labais paraugs, kam līdzināties, - skvairs klusi noteica, bet viņa balsī jautās dziļš nicinājums.

Pēdējā piezīme Adclci paslīdēja garām neievērota. Viņas sejā parādījās garlaikota izteiksme. Fērlija kundze smagi nopūtās un pārvilka ar roku pār pieri. No pieaugošas nelabuma sajūtas viņai apreiba galva, Adele kvēli vēlējās, kaut Ēdams ietu prom un liktu viņu mierā. Pūles saglabāt garīgo līdzsvaru un sakarīgi atbildēt paņēma viņas pēdējos spēkus. Adele jutās vārga un izmocīta.

- Uzskatīsim šo jautājumu par izlemtu, Edām, - viņa klusi sacīja, apspiežot uzmācīgo vēlmi atgriezties savā iekšējā pasaulē, kur viņu nekas nespēja skart. - Man šausmīgi sāp galva, un esmu pārliecināta, ka tev ir kārtojamas svarīgākas lietas.

- Jā, protams.

Ēdams domīgi nopētīja sievu, un viņu pārņēma savādas skumjas. Skvaira balsī ieskanējās līdzjūtība, kad viņš sacīja:

- Ceru, ka tu jūties labāk, mana mīļā. Man žēl, ka šī saruna darīja tev sāpes, bet tas bija nepieciešams Edvina dēļ.

Uzskatīdams sarunu par izbeigtu, Ēdams pieklājīgi palocīja galvu un pagriezās, lai ielu prom. Kaut kas viņam tomēr lika apstāties. Pieri saraucis, Ēdams atskatījās un pēkšņi pamanīja, cik blāvas ir sievas acis un kāds neveselīgs spīdums klāj viņas seju.

- Es pieņemu, ka tu jūties pietiekami labi, lai šovakar pie pusdienu galda aplaimotu mūs ar savu klātbūtni, vai ne? Tu jau zini, ka mums būs viesi, - skvairs teica.

Adele satrūkusies izslējās krēslā taisni.

- Šovakar!

- Jā, šovakar. Tikai nesaki man, ka esi aizmirsusi viesības, kuras Olīvija rīko par godu Brūsam Makgilam, aitkopim no Austrālijas. Nedēļas sākumā viņa tev par to noteikti ieminējās, - asi attrauca Ēdams, ar pūlēm valdīdams dusmas.

- Bet tas taču būs sestdien, Edām! Olīvija man sacīja, ka viesības notiks sestdien. Es to skaidri atceros. Es noteikti nekļūdos - runa bija par sestdienu! - viņa īgni iesaucās.

Nē, tu patiešām nekļūdies, domāja Ēdams un auksti raudzījās sievā.

- Šodien ir sestdiena, Adele.

Apjukusi viņa nervozi pieskārās ar plaukstu pierei.

- Protams! Cik muļķīgi, - Adele steidzīgi nomurmināja. -Jā, esmu pārliecināta, ka jutīšos pietiekami labi, lai noietu lejā uz pusdienām.

- Labi.

Ēdams greizi pasmaidīja.

- Atvaino, Adele, bet nu man jādodas uz fabriku, lai tiktos ar Vilsonu, un včlak es braukšu uz Lidsu. Ceru, ka šovakar tiksimies, mana mīlā.

-Jā, Edām, - noteica Adele un atslīga krēslā, sajuzdama briesmīgu nespēku un vienlaikus arī bailes par gaidāmo tikšanos ar cilvēkiem, īpaši jau ar to svešinieku.

Ēdams klusi aizvēra durvis. Viņš bija ārkārtīgi pārsteigts - skvairam tas bija liels sasniegums, ka izdevās Edvinu izraut no mātes ciešā tvēriena bez sevišķas pretestības no Adeles puses. Ēdams juta atvieglojumu, jo parasti viņas cīņu par Edvina paturēšanu mājās pavadīja asaru plūdi, vaimanas, īslaicīgi ģīboņi un tamlīdzīgas kaitinoši histēriskas izdarības, ar kurām skvairs nespēja tikt galā. Agrāk šādas scēnas atgadījās itin bieži, un Ēdamam tās šķila neizturami pazemojošas.

Emma, kura tobrīd strādāja guļamistabā, bija spiesta noklausīties šo sarunu. Atšķirībā no citiem kalpotājiem viņa to nekad tīšām nedarīja. Pabeigusi klāt gultu, meitene savilka lūpas un nodomāja: “Nabaga sieviete! Viņš ir tāds pūslis un izturas pret sievu tik augstprātīgi. Bet tā jau viņš izturas pret visiem.”

Lai gan Emmas naidam pret Ēdamu Fērliju nebija nekāda pamata, viņa tomēr no visas sirds ienīda skvairu. Tikpat spēcīga bija ari Emmas nepatika pret Džeraldu, kurš nekad nepalaida garām izdevību par meiteni paņirgāties. Bet uz Edvinu viņa ļaunu prātu neturēja, jo viņš pret Emmu vienmēr bija ļoti laipns, un Olīviju Veinraitu meitene cienīja. Nu viņai bija jāprāto, vai tikai pirmīt nav bijusi netaisna pret Fčrlija kundzi - Emma pat pārtrauca kārtot istabu un, piespiedusi sev cieši pie krūtīm zīda spilvenu, iegrima dziļās domās. Varbūt tieši viņš ir vainīgs, ka Fērlija kundze tik dīvaini uzvedas, Emma sacīja pati sev. Viņš kundzi vienmēr tā samulsina un uztrauc! Iespējams, ka tādēļ viņa ir tik aizmāršīga un staigā apkārt kā aizmigusi. Emma nolika spilvenu, nogludināja to un pārklāja gultai zaļo, dekoratīvo segu, kas bija šūdināta no smaga zīda atlasa, bet viņas domas joprojām bija pievērstas Adcles Fērlijas savādajai uzvedībai. Iepriekšējās dusmas un naidīgumu nomainīja līdzjūtība pret nabaga kundzi, un pašai nezināma iemesla dēļ Emma bija neizsakāmi laimīga par šīm pārmaiņām savā sirdī.

Emma slaucīja putekļus no tualetes galdiņa un tam pievienotā Venēcijas spoguļa un klusi dungoja. Ienāca Adcle. Viņas seja bija raižpilna un saspringta, izcēlās augstie vaigu kauli un grumbas zem acīm. Satraukums par gaidāmajām viesībām neļāva Adelei piepildīt nedz izmisīgo vēlmi ienirt savā iekšējā pasaulē, nedz arī ilgas pēc kārotā viskija malka. Ēdams bija noskaņots tik nepielūdzami, ka iedvesa sievai šausmīgas bailes. Viņa saprata, ka nedrīkst neiet lejā uz pusdienām, Adelei tur noteikti jābūt un jāatstāj labs iespaids kā ar sakoptu ārieni, tā ar augstdzimušas lēdijas cienīgu uzvedību. Lai arī kādas pūles tas prasītu, Adelei jāvalda pār sevi, jāizturas nepiespiesti un valdzinoši, jo nevienam nedrīkst rasties ne mazākās aizdomas par to jucekli, kas patiesībā valda viņas galvā.

Tad Adelcs viltība guva virsroku pār bailēm. Viņa pasmaidīja, jo zināja, ka ir kāda kārts, kuru viņa allaž nēsā sev līdzi, piedurknē paslēptu, lai īstajā brīdī izspēlētu. Tā bija kārts, kura vienmēr atnesa Adelei uzvaru. Viņas skaistums. Adele zināja - viņas izskats ir pietiekami efektīgs, lai izdotos apmāt cilvēkus tiktāl, ka viņi vairs neievērotu Fērlija kundzes garīgās novirzes, kuras pretējā gadījumā būtu itin viegli pamanāmas. Adele nolēma, ka pie pusdienu galda viņai jāierodas satriecoši daiļai. Viņa paslēpsies aiz sava skaistuma kā aiz droša vairoga.

Adele piesteidzās pie drēbju skapja, kuru Emma nupat bija sakārtojusi, un nepacietīgi atvēra milzīgās divviru durvis. Emmai pamira sirds. Acumirklī viņa iztēlojās šausmīgu ainu - Fērlija kundze atkal rauj tērpus ārā no skapja un izmētā pa grīdu. Lai novērstu nelaimi, meitene ātri ieteicās:

-Es sakārtoju jūsu drēbes, Fērlija kundze. Varbūt visi tērpi vairs neatrodas turpat, kur iepriekš. Vai jūs meklējat kaut ko šīvakara viesībām?

Adele satrūkās un strauji apsviedās riņķī. Viņa bija aizmirsusi, ka Emma ir guļamistabā.

- Ak^1 Emma. Jā. Es prātoju, ko lai šovakar uzvelku, kad iešu lejā uz pusdienām. Esot uzaicināts kāds svarīgs viesis.

Adele pāršķirstīja pakurinātos tērpus un turpināja īdzīgākā tonī:

-Tu taču atnāksi, lai palīdzētu man apģērbties, Emma? Tu jau zini, ka bez tevis es netikšu galā.

- Jā, kundze. Veinraila kundze lūdza, lai es šo nedēļas nogali pastrādāju - to svinīgo pusdienu dēļ, citādi man tagad pienāktos brīvs laiks, - klusi atbildēja Emma.

- Paldies Dievam! - Adele atvieglota iesaucās.

Viņa turpināja meklēt piemērotu tērpu. To, ka Emma

šajā nedēļas nogalē nevarēs apciemot savu ģimeni, Adele vai nu neievēroja, vai arī tas uz viņu neatstāja nekādu iespaidu. Fērlija kundzei rūpēja tikai viņa pati. Beidzot Adele bija izvēlējusies kādu tērpu - viņa izvilka to ārā, lai parādītu Emmai. Pēdējā laikā Adele nevienu lēmumu nepieņēma, iepriekš neapspriedusies ar Emmu. Arī tagad viņa gaidīja meitenes vērtējumu par tērpu, ko turēja rokās.

- Kā tev šķiet, vai tas ir pietiekami grezns? - Adele vaicāja, pielīkusi tērpu sev klāt. - Šovakar man jāizskatās tik labi kā nekad, patiesību sakot, man jābūt izcili daiļai.

Emma atvirzījās no tualetes galdiņa un pagriezās pret Fērlija kundzi. Galvu piešķiebusi, viņa rūpīgi nopētīja tērpu ar kritisku aci. Emma zināja, ka tas ir ļoti dārgs un pirkts pie Vorsa. Fērlija kundze viņai to bija stāstījusi. Tērps patiešām bija skaists-darināts no ņirboša, balta zīda atlasa un smalkām mežģīnēm. Emmai tērps tomēr tā īsti nepatika. Viņai šķita, ka tas ir pārāk vieglprātīgs un Fērlija kundzei nemaz nepiestāv.

Pēc dažiem pārdomu mirkļiem Emma teica:

- Jā, šis tēips ir krāšņs, kundze, bet es domāju, ka jums tas ir mazliet... mazliet par bālu, ja jūs neiebilstat, ka es tā saku. Jā, Fērlija kundze, tā ir. Ņemot vērā, ka jums ir bāla āda un ļoti gaiši mati, kopiespaids būs pārāk, tā teikt, izbalējis.

Apmierinājuma izteiksme no Adeles sejas nozuda, un viņa vaicājoši paraudzījās Emmā.

- Bet ko tad lai es velku? Šis tērps ir pavisam jauns. Nekā cita piemērota man nav.

Emma viegli pasmaidīja, Adelei bija vismaz simt skaistu tērpu, starp kuriem viņa būtu varējusi izvēlēties.

- Jums nepieciešams kaut kas daudz... daudz...

Emma apklusa, meklēdama īsto vārdu, Viņa iedomājās

par jaunākajiem modeļiem, kurus bija redzējusi ilustrētajos žurnālos, un meklētais vārds acumirklī bija rokā.

- Jums nepieciešams kaut kas daudz elegantāks, lai visi no pārsteiguma acis vien ieplestu. Jā, tā tas ir, Fērlija kundze, un es zinu, kurš tērps šim nolūkam būs tas piemērotākais.

Emma pieskrēja pie skapja un izņēma no tā melnu samta vakarkleitu. Šī krāsa viskrāšņāk izceltu Adeles ziloņkaulam līdzīgo ādas toni un sudrabaini blondos matus. Uzlūkojusi tērpu vēlreiz, Emma sarauca pieri. Vienam plecam bija piestiprinātas asinssarkanas mākslīgās rozes, kuras, kleitu uzvelkot, garā virtenē nokarājās uz muguras.

- Tas ir īstais, - pārliecinātā paziņoja Emma un piebilda: - Ja es nonemšu nost tās rozes.

Adele raudzījās uz viņu neticīgām, šausmās ieplestām

acīm

- Noņemsi rozes! Tas nav iespējams. Tā tu sabojāsi tērpu. Turklāt bez rozēm šī kleita izskatīsies pārāk garlaicīga.

- Nē, Fērlija kundze, tā nebūs. Nudien ne! Tērps kļūs daudz elegantāks. Es skaidri zinu, ka tā būs. Un jūs varat aplikt to skaisto, mirdzošo kaklarotu un ausīs iekārt auskarus. Un matus es jums sakārtošu pompadūra stilā - kā tajā attēlā, ko jūs man pagājušajā nedēļā rādījāt. Ak, Fērlija kundze, jūs šajā tērpā izskatīsieties brīnumdaiļa, patiesi!

Šaubu pilna, Adele smagnēji apsēdās uz zaļā gultas pārsega un, pieri saraukusi, kodīja lūpas. Emma aizsteidzās atpakaļ pie tualetes galdiņa un, paķērusi šķēres, veikli pārgrieza diegus, ar kuriem vija bija piestiprināta pie samta tērpa. Ade-les protesta saucienus viņa izlikās nedzirdam.

- Paverieties, nu šī vakarkleita patiešām ir eleganta, Fērlija kundze, - bez liekām ceremonijām raudama nost rozes, priecīgā satraukumā iesaucās Emma.

Ar triumfējošu žestu viņa pacēla tērpu uz augšu.

Adele bija pārskaitusies.

- Tu esi to sabojājusi' - viņa spalgi iekliedzās. - Un tas izskatās nožēlojams! Tieši tā, kā es paredzēju.

Nu viņa vienreiz bija noskaitusies uz Emmu. Fērlija kundzes acis meta zibeņus.

-Kad jūs to uzvilksiet, tērps nebūt neizskatīsies nožēlojams. Un jūsu krāšņās rotaslietas lieliski izcelsies uz melnā samta fona, - stingri atteica Emma, neievērodama kundzes dusmu izvirdumu. - Un, ja jūs gribēsiet, cs tās sasodītās rozes vēlāk piešūšu atpakaļ. Bet vispirms pielaikojiet vakarkleitu tās tagadējā izskatā, Fērlija kundze. Lūdzu!

Adclcs seja bija drūma kā negaisa mākonis. Viņa klusēja, īgni raudzījās uz Emmu, nervozi žņaudzīdama klēpī saliktās rokas.

- Es piešūšu tās rozes pāris sekundēs, kad atnākšu, lai palīdzētujums uzposties vakaram. Par to jums nav jāraizējas, Fērlija kundze, - pārliecinoši sacīja meitene.

- Nu... labi, - negribīgi noteica Adclc, mazliet nomierinājusies, kaut arī joprojām sapīkusi.

Emma sazvērnieciski pasmaidīja.

- Es tagad atlikšu tērpu atpakaļ skapī. Neraizējieties, Fērlija kundze, šovakar jūs izskatīsieties ārkārtīgi skaista, to es jums apsolu. Nu es iešu sagatavot jums vannu, kundze.

- Paldies, Emma! - gausi atsaucās Adele, aizvien vēl bažīdamās par gaidāmajām viesībām.

Emma atlika vakarkleitu atpakaļ skapī un aizsteidzās uz vannasistabu.

Adele piegāja pie tualetes galdiņa un izņēma sarkanu samta kārbu, kur glabājās viņas briljantu kaklarota, rokassprādzes un auskari. Adele izņēma kaklarotu no kārbas un pielika sev pie kakla. Dārgakmeņu vizuļojošais mirdzums lika viņai pārsteigumā aizturēt elpu. Adele bija piemirsusi, cik krāšņa ir šī rota, un nu viņai sāka likties, ka melnais samta tērps to lieliski izcels. Iespējams, ka Emmas izvēle ir pareizā. Adele apmierināta pasmaidīja. Šovakar viņa izskatīsies tik valdzinoša, ka pat Ēdamam aizrausies elpa no sajūsmas.

Piecpadsmita nodaļa

Pēcpusdienā, kad Emma ar saviem pamatdarbiem bija tikusi galā, viņa uznesa Adelei Fērlijai augšstāva viesistabā tēju. Kundze bija atteikusies nākt lejā uz lenču, aizbildinādamās ar bezmiega nakts izraisītajām galvassāpēm, tāpēc Emma līdz ar tēju uznesa viņai arī uzkodas, lai pierunātu Adeli kaut ko apēst un spēcināties svarīgajiem vakara notikumiem. Tā kā meitene bija dzirdējusi skvaira un Fērlija kundzes sarunu un pēc tam redzējusi, cik rūpīgi Adele izvēlējās tērpu viesībām, viņa noprata, ka šīm pusdienām kundze piešķir lielu nozīmi. Emmas līdzjūtība pret Adeli bija atjaunojusies, un viņa atkal jutās kā savas kundzes aizbildne, kurai Adele jāaizsargā un jāatbalsta. Meitene dedzīgi vēlējās mazināt kundzes nervozitāti. Vienīgais viņai zināmais veids, kā to izdarīt, bija Adeli mazliet palutināt.

Lai gan Emmai gaidāmo viesību dēļ todien bija iznācis strādāt vairāk nekā parasti, iepriekš minēto iemeslu dēļ viņa centās sagādāt Adelei pie tējas tieši tās uzkodas, kuras kundzei vislabāk garšoja, cerēdama ierosināt Fērlija kundzes slikto apetīti. Uz paplātes atradās plānas sviestmaizītes ar gurķiem un olām, plāccnīši ar karstu sviestu, kraukšķīgi krējuma cepumi ar garneļu pastu, mājās gatavots ķiršu ievārījums, Tērnera kundzes trauslie smilšu mīklas cepumiņi un eklēra kūkas. Viņa bija uzvārījusi lielu kannu ar Adeles iecienīto tēju, kaut arī Emma nesaprata, kā to var dzert. Viņai tējas savādā garša atgādināja dūmus, lai gan Emma zināja, ka dārgās tējas lapiņas tika īpaši pasūtītas pie Fortnema un Mesona* Londonā. Bet par bagātnieku gaumi jau nebija jēgas brīnīties, sprieda Emma, kāpjot uz otro slāvu ar smago paplāti rokās. Viņasprāt, šie ļaudis dzēra un ēda visdīvainākās lietas. Emmai pašai patika labs, vienkāršs ēdiens - smalkas delikateses, eksotiski ēdieni un treknas mērces viņu nekārdināja. Meitene arī uzskatīja, ka dižciltīgajiem ir pārāk daudz ēdienreižu, kurās pasniedz krietni vien vairāk dažādu ēdienu, nekā tas būtu nepieciešams. Emmai šķita pretīgs viņu paradums negausīgi piestūķēt vēderus kā rijīgām cūkām. Nebija nekāds brīnums, ka viņiem bija gremošanas traucējumi, slimas aknas un slikts garastāvoklis. Vainīgas bija pārmērības ēšanā un dzeršanā. Pat ja tikšu pie bagātības, es ēdīšu vienkāršus ēdienus, Emma nosolījās pati sev, atverot Fērlija kundzes viesistabas durvis.

Adele visu pēcpusdienu gulšņāja. Arī tobrīd viņa lielajā, divguļamajā gultā, atspiedusies pret bālzaļo spilvenu krāvumu, lasīja “The Yorkshire Morning Gazette”. Emma pienesa paplāti pie gultas. Adele pacēla acis no avīzes un mīļi pasmaidīja.

- Priecājos, ka tu mani pierunāji atpūsties, - Fērlija kundze sacīja un, atbalstījusies pret spilveniem, pieslējās sēdus. - Diezgan ilgu laiku man izdevās nogulēt miegā, un tagad es jūtos gana atpūtusies un atspirgusi, lai šovakar būtu mundra.

Viņa atkal pasmaidīja, un kundzes vēsajās acīs pazibēja tāda kā pateicīgas atzinības dzirksts.

♦Slavens universālveikals Pikadilijā, pa/.īslams ar to, ka bagāti ļaudis tur iet dzert tēju.

Emma cieši paskatījās uz Adeli. Sasprindzinājums, kas padarīja Fērlija kundzes sejas vaibstus asus, bija nozudis. Viņa patiesi šķita atpūtusies un mierīga, bet acis bija tik skaidras un mirdzošas, ka likās gandrīz vai līksmas. Pat pietūkušie plakstiņi vairs nebija apsarkuši, bet slimīgi bālā āda bija ieguvusi samtainu mirdzumu, kam rozā atlasa naktskrekls piešķīra maigu, sārtu nokrāsu.

Viņa nudien izskatās ļoti skaista, nodomāja Emma un

teica:

- Es jums atnesu tēju un uzkodas. Jums vajadzētu būt izsalkušai, jo kopš brokastīm taču nekā neesat ēdusi. Pacentieties gan tagad kaut ko apēst, kaut vai pāris kumosu.

Viņa nolika paplāti uz gultas līdzās Adelei un turpināja:

-Es pat uzvārīju to jocīgo tēju, kas jums tik ļoti garšo.

Adele iesmējās, un viņas balsī beidzot bija saklausāma patiesi līksma noskaņa.

- Tu domā tēju, kas saucas “Lapsang Souchong”, vai ne, Emma? Paldies!

- Jā, tā pati būs. “Lapsang Souchong”... - Emma lēnām atkārtoja.

Mirkli vilcinājusies, viņa uzdrošinājās pavaicāt:

- Vai es izrunāju to pareizi, kundze?

-Tas tev patiešām izdevās, - viegli uzjautrināta, apgalvoja Adele un ielēja sev tasi tējas.

Emma apmierināta pasmaidīja. Nākotnes labad viņai palika apgūt agrāk nedzirdētus vārdus. Tas viss reiz noderēs, kad Emma dosies uz Līdsu, lai tiktu pie bagātības. Viņa nokremšļojās un sacīja:

- Izlūdzos piedošanu, Fērlija kundze, bet es gribētu vēlreiz paskatīties uz to kleitu, ja jūs neiebilstat. Vēlos pārliecināties, ka ar to viss ir kārtībā un neko nevajag pielabot.

Gribu, lai tā būtu nevainojama, kad sāksim posties uz pusdienām. Vai es jūs netraucēšu?

- Protams, ne, Emma. Un, ja ar kleitu vēl kaut kas ir darāms, tu vari palikt un strādāt šeit. Tev nav jāiet augšā uz savu istabu. Bet esmu pārliecināta, ka tērpam nav nekādu bojājumu. Es to tikpat kā neesmu valkājusi, - atbildēja Adclc.

Kamēr kundze dzēra tēju, Emma izņēma no skapja melno samta tērpu un uzmanīgi to aplūkoja, vai nav manāms kāds defekts. Vakarkleita bija lieliskā stāvoklī, tikai dažas cilpiņas bija kļuvušas vaļīgas un trēna apmalei atiruši daži diedziņi - acīmredzot Adele bija tos aizķērusi ar kurpes papēdi. Diedziņi rēgojās arī tajās vietās, kur Emma bija noārdījusi nost rozes. Viņa saprata, ka nāksies šos diedziņus ļoti piesardzīgi izraut, lai nesabojātu dārgo, melno samtu.

Emma apsēdās uz zviļņa un ķērās pie darba, veltījot tam visu savu uzmanību. Emma bija priecīga, ka var kādu mirkli pasēdēt. Visu dienu viņa bija pavadījusi uz kājām, bet vēl gaidīja garš un grūts vakars, jo Emmai būs jāpalīdz Mcr-gatroidam pasniegt pusdienas. Darbodamās ap tērpu, viņa atpūtās, un iepriekš justais nogurums pamazām izgaisa.

Dažu pēdējo mēnešu laikā starp Emmu un Fērlija kundzi bija izveidojusies sava veida saskaņa. Lai arī cik dažādas viņas bija pēc sabiedriskā stāvokļa un vecuma, dīvainā kārtā kundze un kalpone kopā jutās brīvi un nepiespiesti. Kaut arī par šo savstarpējo sapratni nekad netika runāts, tā tomēr neapšaubāmi pastāvēja. Meitene intuitīvi sajuta vecākās sievietes garīgās ciešanas un, par spīti savai jaunībai un pieredzes trūkumam, izprata Adeles dzīves traģismu Gluži automātiski, pat īpaši par to nedomājot, Emma zināja, kā viņai kurā brīdī pret Fērlija kundzi jāizturas, lai mazinātu Adeles ārkārtīgo nervozitāti. Savukārt kundzei bija iepatikusies Emma, jo meitene bija pacietīga, laipna un neuzbāzīga. Adele

arī uzskatīja, ka Emma ir glīta, un tas Fērlija kundzi iepriecināja, jo viņa nespēja paciest savā tuvumā neko neglītu. Tā nu viņas abas sēdēja, miermīlīgas auras apņemtas. Emma nesteidzīgi šuva, Adele malkoja tēju.

Pa augstajiem logiem guļamistabā ieplūda maiga gaisma, kamīnā švirkstēdama kūrās uguns - bija silti un mājīgi. Guļamistabas sienas bija iztapsētas ar gaišu, ābolzaļu zīdu, no tā paša auduma bija darināti arī aizkari un grebumiem rotātās ozolkoka gultas baldahīns. Zaļganais tonis piešķīra telpai vēsu, bet nomierinošu gaisotni, un, tā kā guļamistaba nebija pārāk pārblīvēta ar greznumlietām kā viesistaba tai blakus, Emmu tā tik ļoti nenomāca un nekaitināja.

Turklāt te noteikti bija mierīgāk nekā virtuvē, no kuras Emma bija ieradusies, - tur valdīja troksnis, karsti tvaiki un skaļas, satrauktas balsis. Izpalīdze Enija palīdzēja virējai gatavot pusdienas. Bija iecerēta tik sarežģīti izsmalcināta maltīte, ka uz šo vakaru vajadzēja aicināt talkā arī Enijas māti. Vcin-raita kundze bija sastādījusi brīnišķīgu ēdienkarti - par to visi bija vienisprātis, kaut arī virēja neapmierināta rūca, ka viņas gaumei tā liekoties pārāk eksotiska. Emma saprata, ka virēja ir mazliet noraizējusies, kā tiks galā ar tik neparastu ēdienu gatavošanu, tāpēc viņa nervozi kurnēja, palaikam izplūda dusmās, tad atkal ņēmās žēli gausties. Lai gan Tērnera kundze allaž apgalvoja, ka veco, labo Jorkšīras ēdienu gatavošana viņai padodas vislabāk, Emma jau sen bija sapratusi, ka izvārīt kaut ko citu virēja gluži vienkārši nemāk.

Vilkdama ārā diedziņus no melnā samta, Emma klusu iesmējās - viņa bija atcerējusies, kā pārmainījās Tērnera kundzes seja, kad viņa no rīta lasīja ēdienkarti. Viņa brīnījās, acis iepletusi, un veselu stundu lāga sieviete pūta un elsa. Emma varēja iedomāties, kas tagad notiek virtuvē - Tērnera kundze drudžaini darbojas, bērdama vārdus kā pupas. Nabaga

virēja tādu maltīti savu mūžu nebija gatavojusi, jo Fērliji parasti apmierinājās ar viņas tradicionālo prasmi. Šoreiz vispirms vajadzēja viesiem pasniegt atdzesētu kaviāru ar sasmalcinātām, cieti novārītām olām, svaigiem sīpoliem, citrona šķēlītēm un grauzdētām maizītēm. Tad sekos omāri omāru mērcē un bruņurupuču zupa, kam pievienots heress.

- Heresu nedrīkst pieliet par daudz, - bija brīdinājusi Vcinraita kundze, - tikai tādu mazumiņu, lai garša butu pikantāka.

Pēc tam galdā tiks celta cepta Duvras bute baltā krējuma un vīna mērcē, kurā būs pamanāmi arī sēņu gabaliņi un Aska-lonijas sīpolu ripiņas. Galvenais ēdiens būs rostbifs ar mārrutkiem un kartupeļiem, kas sacepti pannā ar gaļu, burkāniem un zirnīšiem, un biezu mērci, kura pagatavota no gaļas sulas, kas atdalās, cepot rostbil'u, Desertam paredzēti visdažādākie sieri - Stiltonas, Češīras un Venslijdeilas, ko pasniegs ar gremošanu veicinošiem cepumiem. Maltīte vai, virējas vārdiem runājot, “sasodītais bankets” tiks pabeigts ar trim saldajiem ēdieniem: dažādu augļu kompotu no virējas pērnā gada krājumiem - tam pārlies ķiršu degvīnu -, citronu pīrāgu ar putukrējumu un šokolādes uzputeni, kam jābūt ārkārtīgi vieglam un gaisīgam, lai tas patiesi būtu izdevies - tā bija pieteikusi Veinraita kundze.

Emma zināja, ka daudzus minētos ēdienus virēja nekad nebija gatavojusi, tāpēc viņa ik pa brīdim bija iesteigusies virtuvē, lai Tērnera kundzei palīdzētu. Emma bija pagatavojusi visas mērces, bruņurupuču zupu un uzputeni, kā arī pārlējusi augļus ar degvīnu, cītīgi ievērodama Vcinraita kundzes norādījumus.

Galīgi noskrējusies, Emma bija laimīga, ka var uz mirkli atvilkt elpu. Uztraukums un kņada virtuvē dažu pēdējo stundu laikā sita augstu vilni, Tērnera kundze agresīvi klaigāja, izrī-

koduma Eniju un viņas māti. Emma atkal pasmaidīja. Viņa zināja, ka jebkuras pārmaiņas virtuves ierastajā ritmā izsit virēju no garīgā līdzsvara. Pēc vairāku gadu pārtraukuma šīs bija lielākās viesības Fērlijholā, un satraukušies bija visi, tikai ne Veinraita kundze. Un es pati, Emma nodomāja, iekšēji ar to mazliet dižodamās. Veinraita kundze bija uzslavējusi meiteni par viņas spēju saglabāt vēsu prātu un lietpratīgi darboties. Arī mērces un uzputenis Emmai bija labi izdevušies.

Lai gan Emmai pašai trekni un izsmalcināti ēdieni nc-garšoja, viņai patika tos gatavot, īpaši kaut ko jaunu un interesantu. Līdz ar Olīvijas Vcinraitas ierašanos Fērlijholas ēdienkarte bija kļuvusi mazliet sarežģītāka, un Emma ar prieku palīdzēja Tērncra kundzei. Arī no Veinraita kundzes varēja daudz ko mācīties - viņa mēdza sniegt sīkus rakstiskus norādījumus, kā gatavojams kāds jauns ēdiens, un pati nonāca lejā virtuvē, lai pārliecinātos, ka viss tiek darīts pareizi, Olīvijas sastādītās ēdienkartes un norādījumus Emma saglabāja- viņa salīmēja tos vecā skolas burtnīcā. Intuīcija meitenei sacīja, ka viņai šie padomi kādu dienu var noderēt. Emma atgādināja pati sev, ka nedrīkst aizmirst pierakstīt tās savādās tējas nosaukumu - “Lapsang Souchong”, kā arī to, kādus vīnus Veinraita kundze bija likusi Mergatroidam uznest no pagraba. Pie katra ēdiena pasniegs tam atbilstošu vīnu. Emma torīt bija uzmanīgi ieklausījusies Veinraita kundzes vārdos. Viņa pirmo reizi dzirdēja, ka sarkanvīnu pasniedz pie gaļas ēdieniem, bet baltvīnu - pie zivīm un šampanieti - desertā. Uz etiķetēm bija rakstīti dīvaini nosaukumi. “Tajā varžēdāju valodā,” ar sapīkušu sejas izteiksmi Emmai bija paskaidrojusi Tēmera kundze. Mergatroids bija nozibsnījis ar acīm. “Franču vīni ir tie labākie, tu, tumsonīgā sieviete!” viņš bija atcirtis. “Tie ir vīnogu vīni, kurus savulaik iegādājās vēl vecais

skvairs. Tuvumā neatrast labākus un vecākus par tiem, pat ne dižajā Londonas pilsētā!”

Virssulaiņa balss bija skanējusi varen lielmanīgi.

Jā. Man jāatceras, ka precīzi jānoraksta vīnu nosaukumi un jāpalūdz Tēmera kundzei pusdienu ēdienkarte ar visām receptēm, Emma pati sev sacīja. Viņa norāva garu melna kokvilnas diega pavedienu un ievēra to adatā. Emma sašuva trēna apmali, bet viņas domas bija pie vecās burtnīcas. Tajā tika ielīmēts viss, kam, pēc Emmas domām, varēja būt kāda nozīme viņas Plāna ar lielo P realizēšanā. Viņai jāapgūst zināšanas visdažādākajās dzīves jomās, viņa dosies uz Līdsu, Pusiziru-šajā burtnīcā varēja atrast gan ēdienu receptes, gan dažādus padomus mājturībā, tērpu un cepuru piegrieztnes, kā arī šo to no Fērlija kundzes skaistumkopšanas noslēpumiem. Nu tam visam tiks pievienotas arī ziņas par vīniem, Emma apmierināta nodomāja. Viņa pacietīgi šuva, domādama savas godkārīgās domas, un laiku pa laikam pacēla galvu, lai pavērotu Fērlija kundzi. Viņu nedrīkstēja atstāt bez uzraudzības. Līdz pusdienām vēl bija diezgan ilgs laiks, un bija jāpicrauga, lai Adele nesanervozētos. Viesus gaidīja ierodamies ceturksni pāri astoņiem, un pusdienas tiks pasniegtas tieši pusdeviņos. Mergatroids augstprātīgā tonī bija piekodinājis Emmai, ka viņai uz to brīdi jābūt gatavai, proti, jaunajā formaskleitā. It kā Emma pati nezinātu, kas viņai darāms.

Adele Fērlija bija neparasti mierīga. Pabeigusi dzert tēju, viņa paņēma avīzi un no jauna sāka to lasīt. Vienīgi bailes no Ēdama dusmām, ja Adele atļausies ierasties pie viesību galda nepiedienīgā stāvoklī, atturēja viņu piepildīt savu kvēlāko vēlēšanos - pasaukt Mergatroidu un likt, lai viņš atnes kādu pudeli. Alkohols bija vienīgais, kas spēja remdēt Fērlija kundzes sirdssāpes. Viņa bija sākusi aizvietot nervu zāles ar

viskiju tikai pēdējā gada laikā un vajadzības gadījumā vēl varēja pretoties alkohola vilinājumam. Pagaidām Adele nebija hroniska alkoholiķe. Tajā pēcpusdienā viņai izdevās pārmākt kāri pēc stiprāka malka un piespiest sevi aizmigt. Tas, protams, bija pašapmāns, bet šajā reizē lieti noderēja. Adele nemaz nebija zinājusi, ka ir tik nogurusi, un gandrīz uzreiz ieslīga smagā bezsapņu miegā. Pamodusies Fērlija kundze jutās krietni vien labāk. Viņai par pārsteigumu, bija pierimis arī mokošais iekšējais nemiers.

Adele koncentrēja uzmanību uz avīzi - tas bija vēl viens paņēmiens, kā novērst domas no alkohola un gaidāmajām viesībām, kas draudīgi aizvien vairāk tuvojās. Viņa pāršķīra lapu un ielūkojās “Galma cirkulārā” - zem šāda nosaukuma tika pavēstīti jaunumi no Bakingemas pils. Caurskatot kvalitatīvi iespiesto sleju, Adele uzzināja, ka karalis Edvards iepriekšējā dienā pieņēmis Francijas un Krievijas sūtņus, bet Landonderijas marķīzs pēc padomes sēdes bijis audiencē pie Viņa Majestātes. Karaliene un princese Viktorija apmeklējušas zīmējumu izstādi. Viņa garlaikoti izskatīja avīzi līdz pat pēdējai lappusei. Tad Adclcs acis apstājās pie virsraksta “Bredfordas tirgus”. To tik ne! Par vilnu viņa zināja vairāk, nekā viņas mūžam būs nepieciešams. Bet, lasot par vienkāršās tautas izpriecām un Tedkāstcras alu, Adele atdzīvojās. Viņa ar ilgošanos iedomājās par viskiju, un mute viņai piepeši kļuva sausa. Adele aplaizīja lūpas un nervozi novērsa acis no avīzes lappuses. Viņa salocīja laikrakstu uz pusēm un iedziļinājās garajā aprakstā par lorda Ficviljama rīkotajām medībām Kliftonā pie Donkastcras. Adele izmisīgi centās padzīt no savām domām kārdinošās glāzītes tēlu - piepildīta ar dzintara krāsas šķidrumu, tā nemitīgi vīdēja viņas acu priekšā, līdz beidzot novietojās pašā avīzes lappuses vidū.

Guļamistabas klusumu un mierpilno noskaņojumu pār-

trauca trokšņi no āra - pakavu klaboņa, zirgu zviegšana un skaļas balsis.

- Kāpēc izcēlies tāds troksnis? Ko viņi visi tur kliedz? -izbrīnā iepletusi acis, iesaucās Adele.

Balsis kļuva aizvien skaļākas un niknākās. Emma, būdama tikpat lielā neziņā, papurināja galvu. Viņa nolika tērpu, pie kura bija strādājusi, un pieskrēja pie loga. Pašķīrusi aizkarus, Emma palūkojās lejā, pagalmā.

- Tie ir jūsu bērni, kundze, - viņa klusi sacīja, iekoda lūpā un pagriezās pret Fērlija kundzi. - Tas ir jaunais kungs Džeralds. Viņš kliedz uz jauno kungu Edvinu un briesmīgi lamājas.

Emma vilcinājās - viņai gandrīz vai bija bail turpināt. Adele nogaidoši raudzījās meitenē. Emma norija siekalas.

- Fērlija kundze, man šķiet, ka viņš raud - nabaga jaunais kungs Edvins!

-Edvins! - spalgi iekliedzās Adele un tik sparīgi atgrūda nost paplāti, ka Emma domās jau dzirdēja plīstam traukus. Fērlija kundze izlēca no gultas un pārskrēja pāri istabai kā lidojoša valkīra, tā ka mati noplīvoja vien. Viņa kustējās ar tik neierastu ātrumu, ka Emma pasteidzās pakāpties sāņus un atbrīvot vietu pie loga. Adele spēcīgi parāva baltos mežģīņu aizkarus katru uz savu pusi un paskatījās ārā. Tas, ko Adele tur ieraudzīja, lika viņas kaklam aizžņaugties, bet viņas seja ieguva zilganbālu nokrāsu.

Abi zēni pēc izjādes joprojām sēdēja zirgiem mugurā, un Džeralds ar dusmās piesarkušu seju sunīja Edvinu, kurš, par spīti asarām, tomēr mēģināja drošsirdīgi aizstāvēties pret neganto mutisko uzbrukumu. Adele atrāva vaļā logu, lai iejauktos. Tieši tajā brīdī Džeralds lika savam zirgam tuvoties Edvina rumakam, un Adele sarāvās, tik tikko uzdrošinādamās elpot. Viņa noskatījās, kā Džeralds tīšām iesper ar zābakā

ieauto kāju pa Rūsganās Rītausmas, Edvina bērā ērzeļa, ribām. No sitiena satrūcies, zirgs pieslējās pakaļkājās un, nāsīm izbīlī drebot, lēca uz priekšu. Edvins būtu nokritis uz rupji tēstajiem bruģakmeņiem, ja vien viņš, tāpat kā tēvs, nebūtu lielisks jātnieks. Edvins nezaudēja galvu, noturējās seglos un savaldīja Rūsgano Rītausmu.

Adcli vecākā dēla ļaunprātīgā rīcība bija tā izbiedējusi un satriekusi, ka viņa sāka viscaur trīcēt, bet kaklu viņai aizžņaudza spazmas. Adcle jau sen bija atzinusies pati sev, ka viņai ir bail no Džcralda. Viņš bija rupeklis. Bet nu, būdama šausmīgu dusmu pārņemta, turklāt noraizējusies Edvina dēļ, Fērlija kundze spēja pārvarēt šīs paralizējošās bailes.

Pagalmā piepeši iestājās nāves klusums. Džeralds smīkņāja. Edvins ar plaukstas virspusi slaucīja asarām notraipītos vaigus. Adele izmantoja šo mirkli. Viņa izliecās pa logu un iekliedzās neparasti bargā balsī:

- Ko nozīmē šī ķilda, Džerald? Kas tā par atbaidošu klaigāšanu? Es necietīšu tādu uzvedību!

Džeralds pavērās augšup un samirkšķināja acis, pārsteigts par mātes negaidīto parādīšanos logā, kā arī par viņas stingro toni. Džeralds savu māti vienmēr bija nicinājis, pat būdams mazs zēns. Viņš uzskatīja, ka māte ir muļķīga un tukša, un Adelci aiz muguras apsmēja viņu.

Nu viņš nemierīgi saknosījās seglos un nokremšļojās.

- Nav nekā īpaša, māt! Tavs mīļais dārgumiņš lieliski var parūpēties par sevi pats, kaut arī tavas lutināšanas dēļ ir tikai tāds liels zīdainis, - Džeralds rupji un nievājoši atteica.

- Ej atpakaļ gultā, māt! Nejaucies starpā - kā šķīrējtiesnesis tu mums neesi vajadzīga.

- Kā tu iedrošinies ar mani tik bezkaunīgi runāt? -ārkārtīgi vēsi iesaucās Adcle, Džeralda rupjības satriekta.

- Es vēlos - nē, pieprasu, lai tu man paskaidrotu, kas šeit

nupat notika, pretējā gadījumā tev būs darīšana ar tēvu. Tūlīt pat nāc uz bibliotēku! Un pirms tam neaizmirsti novilkt savus smirdīgos jājamzābakus!

Džeraldu mātes neparastais niknums tā apstulbināja, ka ņirdzīgā atbilde viņam iestrēga rīklē. Džeraldam mute palika vaļā - nevarīgā, mūždien it kā citā pasaulē dzīvojošā sieviete negaidīti bija sasparojusies asam uzbrukumam. Edvins par to nebūt nejutās pārsteigts, taču viņš bija noraizējies mātes dēļ, un zēna jutīgajā sejā iegūla bažīga izteiksme.

- Bet nebija jau nekā... - iesāka Džeralds.

- Uz vietas šurp, es teicu! - uzkliedza Adele un ar skaļu blīkški aizcirta logu.

Viņas lūpas bija drūmi sakniebtas. Tad Adele sāka konvulsīvi raustīties - un šoreiz iemesls bija dusmas, nevis bailes. Lai nomierinātos, viņa cieši pieķērās pie zaļā zīda drapērijām.

Emma piegāja viņai klāt un satvēra kundzi aiz rokas.

- Ak, Fērlija kundze, lūdzu, nevajag tik briesmīgi uztraukties! Atcerieties pusdienas! Šovakar jums jāsaglabā rāms gars. Nepievērsiet uzmanību jaunā kunga Džeralda uzvedībai ! Jūs taču zināt - zēni allaž ķildojas un grūstās savā starpā.

Jā, to es nudien zinu, kādi ir zēni, īpaši tas mazais briesmonis, Adele nodomāja, bet skaļi viņa drebošā balsī sacīja:

- Jā, zināmā mērā tev ir taisnība, Emma. Tomēr par sliktu uzvedību bērni laiku pa laikam ir jāsarāj. Viņiem jāiemāca atšķirība starp labo un ļauno. Kur ir mans rīlatērps?

- Tas ir šeit, kundze, - teica Emma un pacēla pie tualetes galdiņa uz krēsla nomesto koši sarkano samta tērpu ar naktskreklam pieskaņotām rozā atlasa apmalēm. - Un te ir jūsu iešļūcenes, - viņa turpināja un pasniedzās pēc koši sarkanām samta rītakurpēm, kas bija izrotātas ar sārtiem spalvu pušķiem.

Emma pienesa rītakurpes Adelei.

- Paldies! Kur ir skvairs? - vaicājaFērlija kundze, steidzīgi uzvilkdama rītatērpu un iemaukdama kājas rītakurpēs.

- Viņš aizbrauca uz Līdsu, Fērlija kundze. Un es zinu, ka viņš pirms sešiem atpakaļ nebūs. Dzirdēju, kā skvairs to sacīja Mergatroidam, - atbildēja Emma.

- Skaidrs. Un kur ir Veinraita kundze? Varbūt tu varētu viņu uzmeklēt, Emma, un palūgt, lai viņa atnāk uz bibliotēku, - teica Adele.

- Viņas arī nav mājās, kundze. Viņa aizgāja uz ciemu, lai tiktos ar reverendu Mārtiņu un pārrunātu kaut kādas baznīcas lietas, - Emma paskaidroja, prātodama, kā Fēr!ija kundze viena pati tiks galā ar Džeraldu.

Reizēm viņš bija gatavais velns. Emma to ļoti labi zināja, jo viņai itin bieži gadījās ciest Džeralda ļaundarību dēļ.

Adele smagi nopūtās un pavērās Emmā, taču neko neteica. Viņas sudrabainās acis bija domīgas. Apņēmīgi viņa atvairīja uzmācīgās bailes. Šoreiz viņai laikam būs jātiek galā pašas spēkiem ar nepatīkamu situāciju. Iepriekš Adele bija apņēmusies atgūt savu vietu mājas pārvaldīšanā, un nu viņai bija radusies tāda iespēja. Lai cik grūti tas arī nāktos, viņai par katru cenu bija jātiek galā. Tas nicināmais, mazais nekauņa netiks šoreiz viegli cauri, kā viņš to iedomājas, to Adele bija stingri nolēmusi. Viņa vairākas reizes dziļi ievilka elpu, tad aplūkoja sevi greznajā Venēcijas spogulī. Savijusi matus mezglā, Adele to nostiprināja ar dažām bruņurupuča bruņu ķemmēm Apmierināta ar savu izskatu, viņa atlieca plecus un vēsa un valdonīga pārliecinošā gaitā šķērsoja istabu.

Bet pie durvīm Adele tomēr saminstinājās un paraudzījās atpakaļ uz Emmu, kura, redzot kundzes gluži fenomenālo garīgā spēka izpausmi, bija palikusi gandrīz vai bez valodas.

- Varbūt būs labāk, ja tu man nāksi līdzi uz bibliotēku, Emma, - Fērlija kundze klusi sacīja.

Lai gan sirds Adclci stipri sitās un kājas ļodzījās, viņas apņemšanās stāties pretim Džeraldam bija nelokāma. Emmas klātbūtne varēja krietni vien stiprināt viņas drosmi.

- Jā, kundze, protams, es iešu jums līdzi, - atsaucās Emma, juzdamās ārkārtīgi atvieglota, kaFērlija kundze viņai pati to lūgusi.

Ja izcelsies ķilda, Emma aizskries pēc Mergatroida. Lejā, virtuvē, viņš bija neciešams tirāns, taču Fērlija kundzei virssulainis bija uzticīgs.

Sešpadsmitā nodaļa

Abas kopā viņas pa garo, patumšo gaiteni nokjuva līdz kāpnēm, kas bija noklātas ar sarkanu paklāju, un devās lejā. Adele turējās pie pulētā ozolkoka margām, lai saglabātu līdzsvaru. No otras puses viņu balstīja Emma, kas bija satvērusi kundzes elkoni. Kad viņas sasniedza plašo kāpņu laukumu, pie kura galvenajām kāpnēm pievienojās mājas labā un kreisā spārna kāpnes, Adele apstājās, lai atvilktu elpu. Viņa bija cieši pieķērusies pie staba, kas atbalstīja margas.

Gaisma kāpņu laukumā ieplūda pa milzīgu logu, kas pacēlās augstu pāri viņu galvām. Rietošās saules stari meta sarkanīgu atblāzmu uz baltajām sienām, bet priekštelpa tur, lejā, izskatījās tumša un drūma. Emma pavērās lejup un negaidot nodrebēja. Tukšajā priekštelpā jautās kaut kas biedējošs un draudīgs, puskrēslā tumšo mēbeļu kokgriezumi un aslapainās palmas lielajos podos šķita kā tādi uzglūnoši ķēmi. Emmai pārskrēja šausmu drebuļi, un, kā parasti, viņu pārņēma vēlēšanās tikt prom no šīs nomācošās mājas, kas bija pilna ar noslēpumiem un noklusētu varmācību.

Nekļūsti muļķīga, Emma stingri sev piekodināja, tomēr

satvēra ciešāk Fērlija kundzes elkoni - tiklab lai atbalstītu Adeli, kā ari izkliedētu pašas bailes.

Kad abas beidzot sasniedza priekštelpu, Adele ātri palūkojās visapkārt. Ari viņa nodrebēja un savilka ciešāk rīta-tērpu. Kā atbalsojot Emmas izjūtas, Fērlija kundze sacīja:

-Te nu gan ir šausmīgi drūmi un nemājīgi, Emma. Lūdzu, aizdedz gāzes lampas!

Emma darīja, kā bija vēlēts, un aizsteidzās pakaļ Adelei, kas jau cēli iesoļoja bibliotēkā - ar taisnu muguru, lepni paceltu galvu un saspringtiem pleciem, bet viņas seja bija tik nekustīga, it kā būtu darināta no balta oniksa. Mcrgatroids, viņām ieejot, stāvēja pie melnās riekstkoka bufetes un spodrināja kristāla glāzes, kuras tovakar bija paredzēts likt galdā. Viņš aši iztaisnojās un izbrīnījies paskatījās uz Fērlija kundzi, kas reti dienas laikā bija sastopama apakšstāvā. Ja viņa vispār nonāca lejā, tas parasti notika vakarā.

- Ak, kundze, cik patīkami redzēt, ka jūs šodien labi jūtaties! Vai varu jums kā pakalpot? - virssulainis godbijīgi vaicāja.

- Nē, pateicos, Mergatroid, - atteica Adele, pūlēdamās pasmaidīt.

- Vai atgadījies kas nelāgs, kundze? - viņš jautāja, uzmanīgāk ielūkojies Adeles sejā.

- Nē, nē, Mergatroid, viss ir kārtībā, - atbildēja Fērlija kundze, Emmas pavadībā šķērsojot telpu. - Es tikai gribu aprunāties ar saviem bērniem par kādu konkrētu lietu. Bet paldies jums par rūpēm!

- Nav par ko, kundze, - sacīja Mcrgatroids.

Pieaugot ziņkārei, virssulainis iztapīgi rosījās ap Adeli,

kura noraidīja viņa piedāvāto krēslu un nostājās pie kamīna. Emma atkāpās kundzei aiz muguras - viņas seja bija drūma, bet acis modri vēroja, kas notiek.

Adele pagriezās pret Mergatroidu.

-Ja man kaut kas būs nepieciešams, es jums piezvanīšu, Mergatroid, - viņa teica un ar vieglu galvas mājienu atlaida virssulaini.

- Protams, kundze! - atsaucās Mergatroids un pakalpīgi palocījās.

Paņēmis spodrināmo drāniņu, viņš atmuguriski izgāja no bibliotēkas. Promejot virssulainis uzmeta Emmai ļaunu skatienu. No tā, cik veikli tas skuķis pielīdis saimniecei un Veinraita kundzei, gluži vai elpa aizraujas, viņš domās naidīgi nomurmināja. Durvis aiz Mergatroida spēji aizcirtās.

Adele palika stāvam, ar vienu roku pieķērusies pie kamīna dzegas, bet otra bija iebāzta rītatērpa kabatā un tik cieši sažņaugta dūrē, ka nagi iespiedās plaukstā. Viņas patiesā dziņa tobrīd būtu bijusi uzskriet augšā un paslēpties aiz aizslēgtām durvīm. Tikai rūpes par Edvinu lika Adelei stingri palikt savā vietā un gatavoties uz tikšanos ar Džeraldu, kurš, kā viņa zināja, būs ļoti nikns.

Atvērās durvis, un ienāca Džeralds, kam tūlīt pa pēdām sekoja Edvins, kurš nostājās līdzās tēva rakstāmgaldam. Zēna sejā atspoguļojās izbailes, un viņš trīcēja.

Džeralds plātīgi pārslāja pār istabu, tuklajam augumam ļumot apspīlētajās jājambiksēs un žaketē. Viltīgais Džeralds bija nospriedis, ka viņam daudz izdevīgāk ir izskaidroties ar māti nekā piedzīvot nepatīkamas pārrunas ar tēvu. Pēc Dže-ralda domām, ar šo nevarīgo, tukšo sievieti nebūs grūti izrīkoties pēc sava prāta. Viņš zināja, ka manipulēt ar tēvu būtu praktiski neiespējami.

Tu, dumjā kuce, Džeralds domāja, mīļi uzsmaidīdams Adelei, Viņš sastinga mātes priekšā miera stājā. Savilcis seju mīlīgā izteiksmē, Džeralds ierunājās sev neraksturīgi laipnā tonī:

- Māt, piedod man, lūdzu, ka biju pret tevi tik rupjš! Zinu, ka uzvedos neciešami. Bet mēs bijām drusku uzbudinājušies. Lai būtu kā būdams, mans nolūks nebija izrādīt necieņu vai sāpināt tevi. Ceru, ka tu mani atvainosi, mīļo māt.

Adele satrūkās - viņa bija gaidījusi negantu dusmu izvirdumu vai vismaz nicinošu nostāju. Fērlija kundze acumirklī sajuta nelielu atvieglojumu un jau gribēja atslābināt saspringtos muskuļus, bet instinkts viņu brīdināja, ka priecāties ir par agru. Kaut ari Džcralds par māti bija zemās domās, Adclci piemita vērīgāks prāts, nekā viņam likās. Fērlija kundze zināja, kas ir Džcralds, un viņa dēlam neuzticējās. Adele arī saprata, ka viņš, tāpat kā visi agresīvie lielībnieki, īstenībā ir gļēvulis.

Viņa piespieda sevi stāvēt mierīgi un nekustīgi. Adele bija nelokāma. Viņa zināja-ja tagad piekāpsies, ne vien zaudēs pēdējo cieņu Džeralda acīs, bet arī atraisīs viņam rokas, lai nekauņa turpinātu ņirgāties par brāli.

- Tava uzvedība, Džcrald, bija ārkārtīgi rupja, - Adele teica. - Šoreiz es tev piedodu, bet nākamībā sagaidu no tevis daudz godbijīgāku, džentlmeņa cienīgāku izturēšanos.

Viņas balss bija mierīga. Adele ieskatījās Džcraldam tieši acīs un turpināja:

-Tagad es gribētu, lai tu man paskaidrotu savas pirmītējās riebīgās izdarības iemeslu. Es vēlos zināt, kāpēc tu...

Adele uz mirkli apklusa un vēsi uzlūkoja vecāko dēlu.

- Kāpēc tu tik neciešami izturies pret Edvinu? Manuprāt, tava nebeidzamā ņirgāšanās par viņu ir pelnījusi vislielāko nosodījumu. Edvins taču ir tavs miesīgais brālis. Es neļaušu tev to turpināt, Džcrald!

Džcralds nepacietīgi dīžājās. Viņš saprata, ka viss neno-

ritēs tik vienkārši, kā bija cerējis. Vēl vairāk-mātes pašsavaldīšanās viņu satrieca. Redzot, ka ar atvainošanos vien nepietiks, kā Džeralds to aplam bija iedomājies, viņš dziļi ievilka elpu un samierinošā tonī sāka skaidrot:

- Patiesībā tā bija vētra ūdens glāzē, mīļo māt. Lūdzu, tici man! Tā nudien ir taisnība. Nelaimīgā kārtā es... ē... zaudēju savaldīšanos.

Viņš apklusa un veltīja mātei liekulīgi mīļu smaidu.

- Kā tu zini, mēs devāmies izjādē pa tīreli. Atpakaļceļā ieraudzījām suni, kas bija ieskrējis tajās lamatās, kuras tēvs izliek trušiem un citiem kaitīgiem radījumiem. Tas acīmredzot bija kāds no ciema suņiem. Edvins ārkārtīgi satraucās un gribēja suni atbrīvot. Es viņam to neļāvu. Mēs saķildojāmies. Es liedzu Edvīnam tuvoties lamatām galvenokārt tāpēc, ka šīs ierīces ir ļoti bīstamas un viņš varēja sevi savainot. Piespiedu Edvinu jāt prom, un man nezināmu iemeslu dēļ, tuvojoties mājām, viņš sāka raudāt. Tas arī ir viss notikums, vis-mīļo māt.

- Skaidrs, - domīgi noteica Adele.

Viņa uzmeta Džeraldam caururbjošu skatienu, un viņš mazliet sarāvās, tomēr joprojām tēloti mīļā balsī piemetināja:

- Es tev stāstīju patiesību, māt. Pavaicā Edvinam!

- Ak, to es, protams, darīšu, - drūmi atsaucās Adele.

Viņa tik tikko turējās kājās, pulss deniņos sitās mežonīgā ātrumā, bet Fērlija kundze piespieda sevi turpināt noklaušināšanu un pagriezās pret Edvinu.

- Un nu es gribētu dzirdēt tavu šī... šī... drausmīgā stāsta versiju.

- Jā, māt, - teica Edvins un nostājās viņai blakus pie kamīna.

Zēna seja aizvien vēl bija krīta bālumā, un bija skaidri

redzams, ka viņš ir nobijies, lai gan izbaiļu cēlonis bija raizes par mātes veselību, nevis Džeralda klātbūtne. Par spīti savai jūtīgajai dabai, Edvins gandrīz vienmēr spēja dot brālim pretsparu.

Noklepojies saujā, viņš klusi sacīja:

- Džeralds patiešām teica tev taisnību, lai gan varbūt ne visu. Viņš neminēja to faktu, ka suns joprojām bija dzīvs un, briesmīgas sāpes ciezdams, kauca. Kad Džeralds man neļāva pat pamēģināt nelaimīgo dzīvnieku atbrīvot, cs ierosināju, ka mēs varētu aizsūtīt to izdarīt kādu no strādniekiem. Vai arī, ja nebūtu iespējams suni atbrīvot, izbeigt tā ciešanas nošaujot. Manuprāt, tā ir vienīgā žēlsirdība, ko mēs varētu izrādīt.

Edvins apklusa un apsūdzoši pavērās Džeraldā, kurš ātri novērsa acis. Edvina balss no dusmām kļuva skaļāka.

- Bet viņš par mani smējās. Patiesi - smējās un teica, ka es esot bērnišķīgs un histērisks. Džeralds pat atļāvās apgalvot, ka tā būtu nelietderīga laika un lodes tērēšana. Tāpēc es tik loti iekarsu.

Viņš satraukts izvilka plaukstu caur matiem.

- Džeralda nežēlība mani padarīja vai traku. Un, kad es piedraudēju, ka pastāstīšu par šo notikumu tēvam, viņš kļuva šausmīgi rupjš.

Adele ar grūtībām norija siekalas, mēģinādama noslāpēt pretīguma sajūtu, kas bija viņu pārņēmusi.

- Cik riebīgs tu esi! Ļaut, lai nabaga bezpalīdzīgais dzīvnieks cieš tādas mokas, un neko nedarīt, lai šo spīdzināšanu izbeigtu! Ak, tu pat neesi...

Viņas saniknotais skatiens caururba Džcraldu, kurš nepakustējās, tikai mierīgi atbildēja mātei ar tikpat nievājošu acu skatienu.

- Lūdzu, māt, nesatrauc sevi tik ļoti! Tu padarīsi sevi atkal slimu, - laipnā balsī, slēpdams savu ļaunumu, sacīja Džeralds. - Suns ar mokām vilka dzīvību. Patlaban tas droši vien jau ir miris.

Viņš paraustīja plecus. Džeralds zināja, ka viņam ar šo lietu jātiek galā, iekams no Līdsas atgriežas tēvs, pretējā gadījumā izcelsies pamatīgs skandāls. Tā nu Džeralds liekulīgā laipnībā turpināja:

- Ko tu gribētu, māt, lai es tagad daru? Kā man izlabot savu kļūdu? Man ir tik nepatīkami redzēt tevi uztrauktu.

Adelc resnajamDžeraldam redzēja cauri, bet viņas sejas izteiksme bija neizdibināma.

- Es gribu, Džerald, lai tu nekavējoties atsauc pie manis staļļa puisi, - Fērlija kundze teica.

Džeralds samirkšķināja acis, un viņa žoklis muļķīgi atkārās.

- Tu domā - lai viņš nāk šurp, uz māju? Tu runāsi ar viņu tēva bibliotēkā? - šīs domas apstulbināts, izstomīja Džeralds.

- Jā, Džerald, es runāšu ar staļļa puisi šeit. Man nenāk ne prātā pašai doties uz staļļiem.

- Bet, māt, varbūt...

- Nestrīdies ar mani, Džerald!

- Jā, māt. Kā tu vēlies, - viņš īgni noburkšķēja.

Adcles acis lūkojās pēc Emmas, kura stāvēja telpas kaktā. Viņas seja bija tikpat bāla un satraukta kā Edvinam.

- Emma, noskrien, lūdzu, lejā uz virtuvi un atnes man glāzi ar ūdeni! No šī briesmīgā stāsta man sametās nelabi.

- Jā, kundze, - teica Emma un pakniksēja.

- Un tu, Edvin, - Adele turpināja, - izdarītu man lielu pakalpojumu, ja aizietu uz manu guļamistabu un atnestu oža-

mā spirta flakoniņu. Tas atrodas uz tualetes galdiņa, mīļais.

Edvins piekrītoši pamāja un tūdaļ Emmai pa pēdām izgāja no bibliotēkas.

Nu Adele koncentrēja visu savu uzmanību un liesmojošo acu skatienu uz vecāko dēlu. Džcralds palēnām virzījās uz durvju pusi.

- Džerald, pirms tu aizej pakaļ staļļa puisim, es vēlos ar tevi aprunāties, - Adele mīļi nodūdoja, apveltīdama viņu ar žilbinošu smaidu.

Tik radikālas pārmaiņas Džeraldu acumirklī samulsināja.

- Par ko tad? - viņš nelaipni norūca.

- Par kādu svarīgu lietu Nāc atpakaļ pie manis, Džerald! - Adele aicināja.

Džeralds negribīgi atgriezās pie kamīna. Viņš pārāk vēlu apjēdza, ka mātes balss tik mīļa nemaz nav. Tajā jautās inde, un viņas smaids bija bīstams. Viņš sagrīļojās un paspēra soli atpakaļ.

Adele pēkšņi pagāja uz priekšu un ar zibenīgu kustību satvēra zēna rokas locītavu. Starp viņiem bija tikai dažas pēdas, un Adele pacēla savu brīvo roku, lai iesistu Džeraldam pa vaigu spēcīgu pliķi.

Viņš atsprāga atpakaļ un mēģināja izrauties, taču izrādījās, ka Adeles tvēriens ir pārsteidzoši stiprs. Viņa strauji noliecās uz priekšu un naidīgi ieskatījās dēlam acīs.

- Ja es vēl kaut reizi manīšu, ka tu bojā Edvinam dzīvi, lai kādā veidā tas arī notiktu, vai arī dzirdēšu par to no citiem, piesargies - jo tad es par sekām neatbildu'

Džeraldam uz veiklās mēles jau bija apgalvojums, ka viņš nekā ļauna nav gribējis, bet, ielūkojies mātes zinošajās acīs, puisis nolēma to paturēt pie sevis. Pirmo reizi Džcralda

mūžā šai sievietei bija izdevies vigu nobiedēt, turklāt negantajās dusmās Adele izskatījās daiļāka nekā jebkad un iedvesa dēlam godbijību.

- Es redzēju, kā tu iespēri Rūsganajai Rītausmai, -Fērlija kundze turpināja, un viņas balss līdzinājās indīgas čūskas šņākšanai. - Tu iespēri zirgam pa ribām. Tu zini tikpat labi kā es - ja saspringtam medību zirgam negaidīti iesit, tas noteikti metīsies auļos. Tieši tāpēc jau tu to darīji! Edvins varēja zaudēt dzīvību. Tev taču ir zināms, kā Anglijā soda slepkavas, vai ne, Džerald? Tos pakar! Vai man tev vēl kas jāsaka? Tu mani saprati?

Džeralds bija nobālējis. Mātes garie nagi bija saskrāpējuši viņa ļumīgo seju, un pār Džeralda vaigu stiepās sarkanas švīkas.

- Jā, es tevi sapratu, - viņš nomurmināja.

- Tad ir labi. Tev par laimi, esmu nolēmusi jūsu tēvam neko nestāstīt. Bet es tevi brīdinu - vēl viens tāds ļaunprātīgs solis, un skvairs visu dabūs zināt.

Adele nomēroja Džcraldu ar ilgu skatienu un tad palaida vaļā viņa roku, atgrūžot to no sevis ar tādu niknumu, it kā roka būtu saindēta.

- Vācies prom no manām acīm! Tūlīt pat! Pirms es tev neesmu iecirtuši otru pliķi! - viņa spalgi iekliedzās.

Džeralds aizskrēja.

Durvis ar troksni aizcirtās, un Adele aizsedza muti ar plaukstām. Lūpas viņai raustījās un viss augums drebēja. Adele pirmo reizi bija iesitusi kādam no saviem bērniem, patiesību sakot, viņa vispār nekad nevienam cilvēkam nebija situsi, un pašas nežēlība Adcli satrieca. Viņa atslīga uz sofas un aizvēra acis. Pēc īsa brīža Adele izdzirdēja Emmas balsi.

- Vai jums kļuva nelabi, Fērlija kundze? Te būs ūdens.

Atvērusi acis, Adele ieraudzīja savā priekšā stāvam Emmu un Edvinu. Viņa pateicīgi izdzēra ūdeni un atdeva tukšo glāzi atpakaļ Emmai.

- Paldies!

Edvins nometās ceļos blakus mātei un vairākas reizes tuvināja viņas nāsīm flakonu ar ožamo spirtu. Adele saviebās un novērsa seju.

-Paldies, mīļais, bet nu jau ir gana! Esmu pilnīgi atguvusies.

Par spīti šim apgalvojumam, raižpilnā izteiksme no Edvina sejas nenozuda.

- Vai esi par to pārliecināta? Tu izskaties šausmīgi bāla.

-Jā, Edvin.

Adele viņam uzsmaidīja un noglāstīja galvu.

-Tu esi labs zēns.

Viņa paraudzījās uz Emmu.

- Bet es tomēr gribētu vēl vienu glāzi ūdens, lūdzu!

- Jā, kundze. Es uznesu veselu krūzi.

Emma aizsteidzās pie riekstkoka bufetes, kur bija atstājusi ūdens krūzi, un ielēja otru glāzi.

- Varbūt tev derētu iedzert mazliet brendija, māt Tas tevi spēcinātu.

- Nē! - iekliedzās Adele.

Šis noliegums izskanēja tik nikni, ka Edvins atrāvās atpakaļ. Viņš šķita nedaudz aizvainots, kad sacīja:

- Piedod, māt! Es tikai domāju, ka tas varētu likt tavām asinīm ritēt straujāk.

-Es zinu, mīļais, un jebkurā citā reizē es būtu iedzērusi kādu malku - medicīniskos nolūkos, protams Bet šīvakara viesībām man jāsaglabā skaidra galva. Pusdienas būs garas, un pie ēdieniem tiks pasniegti dažādi vīni Man negribētos lietot alkoholu jau iepriekš.

Īstenībā Adelei izmisīgi gribējās iedzert, bet viņa šo vēlmi apspieda. Fērlija kundze uzmeta dēlam maigu skatienu.

- Es negribēju tev tik asi atcirst. Lūdzu, piedod man, mīļais!

- Tev nav man jāatvainojas, - atteica Edvins, tikpat mīļi raudzīdamies mātē. - Es zinu, cik ļoti tevi nogurdinājis šis nepatīkamais notikums. Man žēl, ka tas skāra arī tevi.

Atvērās durvis, un kopā ar staļļa puisi bibliotēkā atgriezās Džeralds.

- Pa ceļam no staļļiem es izmantoju izdevību un pastāstīju par nabaga slazdā iekļuvušo suni un kā tu raizējies par dzīvnieka likteni, vismīļo māt, - ar sarkasma pieskaņu balsī sacīja Džeralds, atguvis savu lielmanīgo izturēšanos.

Adele piecēlās un vēsi uzlūkoja abus ienācējus.

- Skaidrs, - viņa noteica un pievērsās staļļa puisim. - Pieņemu, ka jūs protat apieties ar tiem slazdiem un jums nebūs grūti atbrīvot suni. Gribu, lai jūs tūlīt pat ejat un to izdarāt.

- Ē-ē... visai daudz es no tiem slazdiem nezin’, - vīrs murdulēja. - Kungam arī tas nepatiks. Sieviešiem nevaja.-dzētu jaukties vīriešu darīšanās. Es, tā teikt, brīdināju kungu, ka tie slazdi ir viena bīstama padarīšan’. Es zināj’, ka labi nebūs, nudien. Tādas jaunizgudrotas grabažas, lūk, kas tie slazdi ir.

- Tieši tā! Bet, tā kā jūs acīmredzot šajā mājā esat vienīgā persona, kas var ar tiem tikt galā, lūdzu, ejiet un dariet, ko es jums teicu. Es uzņemos atbildību un pati kungam visu paskaidrošu, - teica Adele. - Mēs nevaram būt pārliecināti, ka suns ir pagalam. Ticamāk, ka tas joprojām ir dzīvs un cieš lielas mokas. Ejiet un nekavējoties ķerieties pie darba! Ja suns ir nobeidzies, aprociet to. Ja suns vēl ir dzīvs un tam ir kāda cerība izdzīvot, atnesiet to šurp un ārstējiet. Ja stāvoklis ir tik slikts, ka nav jēgas likt dzīvniekam ilgāk mocīties, nošaujiet to un aprociet tīrelī!

Viņa nozibsnīja ar acīm uz vīru, kurš mīņājās pie sliekšņa.

9

- Ko jūs gaidāt? Ejiet tūlīt pat! Jaunais kungs Džeralds jūs pavadīs un atgriezies man par visu ziņos, - Adele asi uzkliedza, jo viņas nervi bija saspringti līdz pēdējam.

- Bet māt! - Džeralds sapīcis iebilda. - Nav nekādas vajadzības sūtīt turp ari mani. Viņš lieliski tiks galā viens pats.

- Nerunā pretim! Dari, ko tev liek! - Adele pavēlēja.

Pamanījis mātes stūrgalvīgo sejas izteiksmi, Džeralds

paraustīja plecus un teica:

- Labi, tad nokārtosim to lietu, cilvēk.

Un abi izgāja. Džeralds jutās dziļi aizvainots.

Adele apsēdās un raudzījās ugunī. Lai gan viņa bija savādi vienaldzīga pret cilvēku ciešanām, tomēr paradoksālā kārtā doma par ievainoto dzīvnieku, kas cieš sāpes, šo sievieti aizkustināja.

Emma pienesa Fērlija kundzei glāzi ar ūdeni.

- Viņi darīs, kā jūs viņiem likāt, kundze, - meitene sacīja. - Jums nevajag tik ļoti uztraukties.

- Vai lai es pavadu tevi uz augšstāvu, māt? - apvaicājās Edvins. - Tev vajadzētu kādu brīdi atlaisties, pirms tu sāc posties viesībām.

- Jā, Edvin, tā ir prātīga doma, - pateicīgi atbildēja Adele.

Viņas spēki bija galā. Saķeršanās ar Džeraldu bija izsmēlusi visas Fērlija kundzes enerģijas rezerves. Arī viesības prasīs spēku sasprindzinājumu, tāpēc Adelei patiešām vajadzēja atpūsties. Tobrīd viņa dedzīgi vēlējās, kaut varētu saritināties savā ērtajā gultā ar viskija pudeli pa rokai un iegrimt iekšējās pasaules sargājošajās dzīlēs. Adcle strauji piecēlās, Edvins satvēra viņas elkoni un izveda māti no bibliotēkas.

Abi lēnām kāpa uz augšstāvu, un Emma apzinīgi gāja viņiem nopakaļ. Kad Edvins māti bija mīļi apguldījis, Emma ar zīmēm rādīja, lai viņš tai seko. Atvainojies Adclei, Edvins aizsteidzās pie meitenes, kura viņu gaidīja viesistabā.

- Kas noticis, Emma?-Edvins bažīgi vaicāja, jo pamanīja, ka Emma izskatās noraizējusies.

- Neatstājiet māti tagad vienu, jaunais kungs Edvin, -viņa zēnam klusi pieteica. - Ja varat, mazliet pakavējieties pie viņas, papļāpājiet vai palasiet mātei kaut ko priekšā, kamēr es pārģērbšos un atgriezīšos, lai palīdzētu kundzei uzposties.

- Protams, es to varu, Emma. Bet vai nebūtu gudrāk ļaut viņai mazliet pagulēt? - Edvins jautāja. - Kāpēc māti nedrīkst atstāt vienu?

-Tāpēc, ka viņa visu ļoti ņēmusi pie sirds, un kundze jau tā bija satraukusies to sasodīto viesību dēļ. Un es zinu, ka viņa negulēs, jo kundze šopēcpusdien jau ilgāku laiku bija aizmigusi. Jūs tikai pasēdiet pie viņas, lai kundzes domas visu laiku nebūtu pievērstas viesībām. Es ātri būšu atpakaļ un ķeršos pie viņas matu sakārtošanas, - sacīja Emma.

Edvins piekrītoši palocīja galvu.

- Jā, tev laikam ir taisnība, Emma, Kad māte uztraucas, viņu ir viegli izsist no garīgā līdzsvara.

Viņš impulsīvi noliecās uz priekšu un vieglītēm pieskārās Emmas rokai.

- Sirsnīgs paldies tev, Emma, ka tu tik laipni rūpējies par manu māti! Es to augsti vērtēju, nudien, - Edvins teica ar paliesu siltumu balsī, bet viņa acis raudzījās maigi un laipni.

Emma atlieca galvu, lai ielūkotos Edvinam sejā - viņš savam vecumam bija ļoti garš - pārsteigta, bet iepriecināta par šo atzinības izpausmi.

- Man ļoti patīkami to dzirdēt no jums, jaunais kungs Edvin. Es daru visu, kas manos spēkos, - viņa mīļi atbildēja un staroja labpatikā.

Tad meitene pasmaidīja. Šis smaids bija tik gaišs, ka Emmas seja mijkrēšļa pustumsā iemirdzējās, bet viņas lielās, zaļās acis šķita neparasti spožas un skaistas.

Ak, cik viņa ir daiļa, nodomāja Edvins, meitenes starojuma apžilbināts. Smaragdiem līdzīgo Emmas acu skatiens bija saprātīgs, godīgs un šķīsts, viņa raudzījās Edvinā ar lielu uzticēšanos. Cik savādi, ka nekad agrāk nebiju ievērojis viņas skaistumu, viņš brīnīdamies domāja, nespēdams novērst no Emmas skatienu. Edvina jaunā sirds tikko manāmi salēcās un sažņaudzās, un viņu pārņēma neizprotamas, agrāk neizjustas emocijas. Viņi nebeidza skatīties viens uz ou*u kā hipnotizēti, ieslēgti klusuma apvalkā, un viņu izjūtas bija tik spēcīgas, ka gaiss starp abiem jauniešiem šķita vibrējam. Abi it kā eksistēja ārpus laika, bija kā sastinguši tēli. Edvina atklātā seja bija nobālusi, vaigu kauli asi izspiedās. Zēna valgās acis glāstīja katru vaibstu meitenes sejā, it kā viņš vēlētos, lai tie iespiežas viņam atmiņā uz mūžu Emmas kakls un vaigi viegli pietvīka, viņas bāli sārtās lūpas bija nedaudz pavērtas. Edvina saspringtais, ciešais skatiens meiteni mulsināja, un starojumu viņas sejā pamazām nomainīja rūpes. Tieši tobrīd Edvins neskaidri apjēdza, zemapziņā nojauta, ka ar viņu atgadījies kaut kas ārkārtīgi svarīgs, lai gan zēnam nebija ne mazākā priekšstata, kas tas īsti ir. Agrīnās jaunības pieredzes trūkums liedza Edvinam saprast, ka viņa acu priekšā atrodas vienīgā sieviete, kuru viņš savā mūžā patiesi iemīlēs. Sieviete,

kuras tēls vajās viņu visu mūžu un kuras vārdu viņš ar ilgošanos sauks vēl pēdējā elpas vilcienā.

Gluži negaidīti Edvinam acīs sariesās asaras, un viņš bija spiests novērsties, lai to noslēptu. Zēns ar grūtībām norija siekalas un, slēpdams apmulsumu, noklepojās. Viņš jutās savādi sakautrējies meitenes priekšā, jo tā bija likusi viņā uzvilnīt īstai jūtu vētrai.

- Atvaino mani! - Edvins teica un atkal noklepojās.

Viņš tik tikko uzdrošinājās Emmu uzlūkot, tomēr nespēja atturēties, un Edvina acis atkal atgriezās pie meitenes sejas. Emma laipni pasmaidīja, un viņas seja bija tik skaista, trausla un maiga, ka Edvinam ar lielām pūlēm izdevās sevi apvaldīt, lai nesatvertu to ar abam plaukstām un dziļā godbijībā neaplūkotu tuvāk. Beidzot viņš aizžņaugtā balsī izmocīja:

-Tu esi jauka meitene, Emma. Un es palikšu pie mātes, kā tu ieteici, līdz tu varēsi atgriezties.

Edvins apgriezās un devās atpakaļ uz guļamistabu. Viņš šķērsoja istabu no tēva mantotajā graciozajā gaitā, piepeši sajuzdams, ka zaudē kaut ko ļoti būtisku. Edvinu pārņēma tik stindzinoša vientulības sajūta, ka viņš strauji apstājās, sagrīļojās un pagriezās pret Emmu ar neapvaldītu spēku. Meitene satrūkās. Edvins cieši raudzījās Emmā, un viņa acis bija jautājošas un mulsas. Emma atbildēja Edvinam ar sērīgu skatienu, kurā jautās vairāk nobriedusi izpratne. Viņa vāri pasmaidīja un, iekams Edvins paguva vēl ko pateikt, ar tējas paplāti rokās izsteidzās no viesistabas. Trauki skaļi šķindēja.

Brīnumainā kārtā kņada virtuvē bija norimusi, un, kaut arī Tērncra kundze bija pietvīkusi un nosvīdusi, viņa par gaidāmajām pusdienām vairs tik ļoti nepukojās un neuztraucās.

Virēja ar tādu kā pārspīlētu lepnumu valdīja pār katliņiem un pannām, ap kuriem virmoja garaiņu mutuļi, un viņas plūmju krāsas seju rotāja pašapmierināts smaids. Tērncra kundze bija rokas iespraudusi gurnos, bet pavārnīca šūpojās, aizāķēta aiz viņas priekšauta kabatas.

Emma nolika paplāti līdzās izlietnei un teica:

- Ja jums, Tērnera kundze, mana palīdzība nav vajadzīga, es iešu un pārģērbšos vakaram.

- Jā, mīļā, tieši tas tev tagad jādara, - atbildēja virēja, uzmezdama skatienu pulkstenim. - Šeit viss ir kārtībā, es teiktu, rit kā pa diedziņu.

Viņa apveltīja Emmu ar mundru smaidu.

-Nekā sarežģīta jau tajās svešādo ēdienu receptēs nav, ja ņem un kārtīgi iedziļinās, - virēja apmierināta turpināja. - Nākamreiz, kad tiks rīkotas lielas pusdienas, es tos varēšu pagatavot ar aizvērtām acīm!

Enija, kura virtuves stūrī spodrināja lielu sudraba cepeša šķīvi, pacēla acis un pasmīnēja. Viņa piemiedza ar aci Emmai, kura novērsās, lai apspiestu uzjautrinātu smaidu, un sacīja:

- Esmu pārliecināta, ka tieši tā arī būs, Tērncra kundze. Nu tad tiksimies vēlāk!

Pa stāvajām, šaurajām vītņu kāpnēm Emma uzsteidzās savā bēniņu istabiņā. Tur ieejot, viņa nodrebinājās. Logs bija līdz galam vaļā, un aukstais vakara vējš plandīja zilos aizkarus. Emma pieskrēja pie loga un aizvēra to, tad ātri izģērbās. Viņa nostājās pie mazgājamā galda un, ik pa brīdim ieskatīdamās nelielā spogulītī svina ietvarā, noberza seju ar aukstu ūdeni, sūkļa vietā izmantojot flaneļa drāniņu. Drīz vien Emmas seja bija sārta un svaiga. Viņa izsukāja savus garos matus, savija tos ciešā mezglā un tad uzvilka svinīgiem gadījumiem paredzēto formastērpu, ko pati nesen bija pašuvusi. Tas bija darināts no melnas vilnas drānas. Kleitai bija garas, cieši pieguļošas piedurknes un gara, taisna svārku daļa. Kopumā šis tērps neapšaubāmi atstāja daudz skarbāku iespaidu nekā Emmas zilā ikdienas kleitiņa. Melnā tērpa askētisko stingrību tomēr mazliet atmaidzināja baltā zīda apkaklīte un aproces, kā ari kruzuļainais priekšauts, ko Emma apsēja ap slaido vidukli.

Viņa paskatījās spogulī un piepeši jutās ļoti apmierināta ar to, ko tur redzēja. Emma sakārtoja koķeto, balto cepurīti un laimīgi pasmaidīja. Meitenei tikai nupat bija ienācis prātā, ka viņa ir ļoti glīta, kaut ari Blckijs bija itin bieži cildinājis Emmas daiļumu. Acīmredzot jaunais kungs Edvins bija par viņu tādās pašās domās, Emma to zināja - tas bija lasāms Edvina skatienā. Viņas domas kavējās pie zēna. Viņš nemaz nelīdzinājās pārējiem Fērlijiem. Emma nodrebinājās, atcerēdamās Džeraldu un briesmīgo stāstu par lamatu savainoto suni. Džeralds bija nežēlīgs un ļaunuma pilns, turpretim Edvins - labestīgs un laipns. Patiesību sakot, viņš Fērlijholā nemaz neiederējās. Emmai ienāca prātā, vai tikai čigāni nav nozaguši Edvinu kādai citai ģimenei un par lielu naudu pārdevuši skvairam. Viņa skaļi iesmējās - tās, protams, bija muļķīgas iedomas. Tamlīdzīgi gadījumi notika vienīgi viņas brāļa Frenka sacerētajos stāstos, kurus viņš pierakstīja uz papīra strēmelēm un lasīja Emmai priekšā, kad viņai bija laiks klausīties. Emma pēkšņi nopūtās. Viņa skums, kad Edvins atgriezīsies skolā. Emma bija dzirdējusi skvairu sakām, ka tas notiks jau rīt. Viņai pietrūks Edvina draudzīgā smaida, patīkamo vārdu, kurus viņš meitenei ik dienas sacīja, viņa domīgās sejas. Arī mātei viņa pietrūks, Emma nodomāja, un viņu pārņēma dziļa līdzjūtība pret Adeli. Emma intuitīvi saprata, ka Edvins ir vienīgais, kurš spēj sniegt mieru šai tramīgi nervozajai sievietei.

Tad, tikpat steidzīgi kā parasti, Emma novērsās no spoguļa, pakāra savu ikdienas formastērpu uz āķa aizdurvē un teciņiem vien skrēja pa kāpnēm lejā. Viņai bijajāpalidz Fēr-lija kundzei saģērbties. Viesistabā neviena nebija, un, nonākusi uz guļamistabas sliekšņa, Emma pārsteigta ieraudzīja, ka tur atrodas tikai Edvins.

- Kur ir jūsu māte, jaunais kungs Edvin?

Edvins pacēla acis no grāmatas, kuru lasīja, un tikko apvaldīja izbrīna saucienu. Emma izskatījās vēl daiļāka nekā pirmīt, ja vien tas vispār bija iespējams. Zēns viņā sajūsmināts nolūkojās. Melnajā tērpā Emma šķita daudz garāka un lokanāka, un tas piešķīra viņas ārienei zināmu eleganci. Emmas baltā āda pret tumšo fonu izcēlās kā caurspīdīgs porcelāns. Meitene atgādināja maigu aprikozes ziedu. Mazā, baltā cepurīte ļāva saskatīt sarkanbrūno matu krāšņumu, bet spilgti zaļās acis dzīvi mirdzēja. Kaķenes acis, viņš nodomāja. Jā, Emmā tobrīd patiesi jautās kaut kas kaķisks, un tas piešķīra viņai vēl lielāku pievilcību.

- Piedodiet, jaunais kungs Edvin, bet kur ir Fērlija kundze? - vaicāja Emma, un viņas balsī nepacietība jaucās ar bažām.

Edvins bija spiests pārtraukt meitenes skaistuma apcerēšanu.

- Viņa ir vannā, Emma, - zēns aši atbildēja.

Emma sarauca pieri.

- Viņa gan parasti pagaida, lai es sagatavoju viņai vannu, - kodīdama apakšlūpu, teica meitene.

Viņa paskatījās pulkstenī.

-Es neesmu nokavējusies! Pulkstenis ir tikai seši.

-Lūdzu, neuztraucies, Emma! Mātei nekas nekais. Viņa vienkārši gribēja sākt ģērbties agrāk nekā parasti. Patiesību sakot, tas biju es, kas sagatavoja viņai vannu, - Edvins paskaidroja.

- Jums vajadzēja piezvanīt man, jaunais kungs Edvin, -Emma pārmetoši aizrādīja un bargi saknieba lupas.

Edvins līksmi iesmējās.

- Dieva dēļ, Emma, nerādi tik niknu seju! Nekas ļauns taču nav noticis. Un vai tev nešķiet, ka šovakar šā vai tā nāksies krietni vien noskrieties? Piepildīt vannu ar ūdeni - tas nudien man nesagādāja nekādas pūles.

- Ja nu jūs tā sakāt, jaunais kungs Edvin. Paldies! -Emma pieklājīgi piebilda.

Tad viņa klusiņām apvaicājās:

- Ka jūsu mamma jūtas? Viņa taču nav pārlieku uzbudinājusies, ko?

- Nemaz arī ne, Emma. Es palasīju viņai priekšā, kā tu ieteici, un mēs mazliet patērzējām. Man pat izdevās viņu sasmīdināt, stāstot par saviem skolasbiedriem un viņu stiķiem. Viņa ir labā garastāvoklī, patiesi, Emma, tā ir.

- Paldies Dievam! - Emma atvieglota nopūtās.

Viņa bikli uzsmaidīja Edvīnam un sāka rosīties pa guļamistabu. Darot savus mazos darbiņus, Emma pašapzinīgi pļāpāja ar Edvinu, kurš ar apbrīnu vēroja katru viņas kustību.

- Kas galu galā notika ar suni, jaunais kungs Edvin? Vai jaunais kungs Džeralds atnāca un pastāstīja, kā viņam bija vēlēts?

- Jā, Emma. Džeralds pirms īsa brīža bija šeit. Suns aizvien vēl esot bijis dzīvs, taču tik nelāgi savainots, ka uz izdzīvošanu nav bijis cerību. Viņi to nošāvuši un apglabājuši tīrelī.

Viņš smagi nopūtās.

- Nu, tagad tam vismaz vairs nav jācieš. Tas ir vissvarīgākais. Es nevaru paciest nežēlību, Emma, - Edvins pabeidza, kā uzticēdams meitenei noslēpumu.

- Ak, es to zinu, jaunais kungs Edvin, - teica Emma. - Cik žēl, ka nabaga suņuks ieskrēja lamatās! Tās nu gan ir vienas briesmīgas ierīces.

Pirms Edvins paguva izteikt savas domas šajā jautājumā, guļamistabā, ietinusies biezā vilnas peldmēlelī, ienāca Adele.

-Tu esi klāt, Emma, - viņa sacīja un paraudzījās uz Edvinu. - Vai tu tagad mani neatvainotu, mīļo zēn? Man jāapģērbjas.

- Jā, māt, - tikpat godbij īgi kā parasti atsaucās Edvins.

Viņš piesteidzās pie mātes un noskūpstīja viņu.

- Novēlu tev patīkamu vakaru, mīļā! - Edvins piebilda un uzsmaidīja Adelei.

- Paldies, Edvīn! Esmu pārliecināta, ka tāds tas arī būs, - Adele atbildēja, patiesībā nepavisam nebūdama par to tik pārliecināta.

Bet viņa zināja, ka nedrīkst domāt par gaidāmajām pusdienām, jo pretējā gadījumā kļūs histēriska un nespēs iziet no savas istabas. Kad Adele bija uzģērbusi apakšveļu, Emma

savilka viņas korseti.

*

- Ciešāk, Emma! - mazliet aizelsusies, Adele uzsauca un pieķērās pie gultas balsta, lai nezaudētu līdzsvaru.

- Nē, Fērlija kundze, ja savilkšu saites vel ciešāk, jūs neko nevarēsiet ieēst, - iebilda Emma. - Ja tā labi padomā, jūs nevarēsiet arī paelpot!

- Saprotams, ka varēšu! Nerunā muļķības, Emma! -pretojās Fērlija kundze. - Man patīk tievs viduklis.

-Nu, patīk jums tas vai nc, bet jūs taču negribēsiet pusdienu laikā noģībt, cienītā kundze?

Apzinoties, ka Emmai taisnība, Adelc mazliet nobālēja. Tā būtu katastrofa, ja ar viņu viesībās atgadītos kaut kas tamlīdzīgs. Ēdams nemūžam nenoticētu, ka tas noticis elpas trūkuma, nevis kāda cita iemesla dēļ.

- Var jau būt, ka tev ir taisnība, - Fērlija kundze negribīgi piekāpās. - Nesavelc saites ciešāk, bet arī nepalaid tās vaļīgāk, Emma. Patlaban ir tieši tā, kā vajag. Un, lūdzu, sasien ar dubultmezglu, lai saites neatnāktu vaļā.

- Jā, kundze, - teica Emma un ātri pabeidza darbošanos ap korseti. - Tagad būtu labāk, ja mēs ķertos pie jūsu matiem, Fērlija kundze. Jūs jau zināt - tas man prasa visvairāk laika.

Adele apsēdās pie spoži nopulētā tualetes galdiņa un spogulī nopētīja savu seju, veltot tai apbrīnas un mīlestības pilnu skatienu. Viņa bija pilnīgi nogrimusi sevī, bet Emma pa to laiku ķemmēja kundzes garos, mirdzošos matus un uzsāka mokošo sasukas veidošanas procedūru. Matu sakārtošana pompadūra stilā bija pēdējais modes kliedziens. Adelc šo sasuku bija nolūkojusi kādā ilustrētajā žurnālā, kur bija stāstīts par Londonas un Parīzes aktuālāko haute couture^12. Emma bija rūpīgi izpētījusi šo matu kārtošanas paņēmienu un papildinājusi ar jaunām detaļām, lai labāk izceltos Adeles trauslie sejas vaibsti. Fērlija kundze bija ārkārtīgi pārsteigta, kad Emma viņai šo sasuku izveidoja pirmoreiz - rezultāts bija ne vien izcils un patiesi oriģināls, bet arī izpildīts ar nevainojamu profesionalitāti.

Klusa un koncentrējusies Emma darbojās ar Adeles garajiem matiem, laiku pa laikam atkāpdamās, lai uzmestu savam roku darbam vērtējošu skatienu. Matu kārtošana jau gandrīz bija galā, kad aptrūkās matadatu.

Emma nepacietīgi nopukojās. Adele, raudzīdamās uz meiteni spogulī, sarauca pieri.

- Kas noticis? Ceru, ka nav gadījusies kāda ķibele, Emma! Maniem matiem šovakar jābūt skaisti sasukātiem.

- Ak, tādi tic arī būs, kundze! - Emma apgalvoja. - Sasukā ir gandrīz jau pabeigta. Man tikai nepieciešamas vēl dažas matadatas. Es aši aizskriešu pie Veinraita kundzes un palūgšu, lai viņa aizdod no savējām. Atvainojiet, kundze!

Emma nolika ar sudraba monogrammu rotāto matu suku uz tualetes galdiņa, pakniksēja un aizspurdza prom.

Gaitenis bija drūms un neskaidru ēnu pilns, bet kokgriezumiem rotātās Viktorijas laika mēbeles vēsajā, nespodrajā gāzes radziņu gaismā šķita kā fantastiskas parādības ar izplūdušām aprisēm. Lai nokļutu pie Olīvijas Veinraitas istabām, Emmai bija jāšķērso gaitenis visā tā garumā. Tā kā krēslainajā gaitenī neviena nebija, meitene visu ceļu noskrēja. Tas nenotika baiļu vai nervozitātes dēļ, bet gan tāpēc, ka Emmai, kā parasti, vajadzēja ietaupīt laiku. Klauvējot pie Veinraita kundzes istabas durvīm, viņa bija gluži aizelsusies.

- Ienāciet! - gaišā, melodiskā balsī aicināja Olīvija.

Emma atvēra durvis un palika pieklājīgi stāvam uz

sliekšņa, kā allaž, vērodama telpu ar skaudīgu atzinību. Šī istaba un virtuve bija vienīgās telpas Fērlijholā, kuras meitenei patika

Olīvija Veinraita sēdēja pie kokgriezumiem rotāta ozolkoka tualetes galdiņa ar muguru pret durvīm. Viņa ātri pagriezās pret Emmu.

- Jā, Emma, vai tev no manis kas vajadzīgs? - ierasti laipnajā tonī vaicāja Olīvija.

Meitene bija paspērusi soli uz priekšu un smaidīja, bet tad piepeši viņa sastinga kā zemē iemieta. Olīvijas seja, kam bija noņemtas franču pūdera un vaigu sārtinātāja kārtiņas, ar kurām viņa to allaž noklāja, izrādījās nedabiski bāla. Slimīgais bālums un gluži baltās lūpas piešķīra viņai nomocītu, pārgurušu izskatu. Sievietes jūraszilās acis mirdzēja un šķila vēl lielākas nekā parasti, to gandrīz pārdabisko krāsu izcēla debeszilais rītatērps. Olīvijas tumšbrūnie mati, kurus Emma bija redzējusi tikai kārtīgi sasukātus un sakārtotus modernā sasukā, slīga pār viņas pleciem kā samta apmetnis, kas tualetes galdiņa lampu spilgtajā gaismā vizuļoja.

Emma juta, ka, muti pavērusi, blenž uz Olīviju Veinrai-tu, un tas, protams, bija sliktas uzvedības kalngals, taču meitene bija tā samulsusi un pārsteigta, ka nespēja novērst acis. Šis sejas bālums, pār pleciem slīgstošais biezo matu vilnis, mirdzošās acis, laipnā, valdzinošā seja kopumā- tas viss Emmai šķita ļoti pazīstams.

Olīvija acumirklī bija uztvērusi meitenes savādo reakciju. Viņa ieintriģēta sākumā ziņkārīgi vēroja Emmu, tad pamazām kļuva nervoza, un pūderslotiņa sievietes rokā nodrebēja.

- Augstais Dievs, Emma, kas tev kaiš? Ak, tu jau izskaties tā, it kā būtu ieraudzījusi spoku, bērns. Vai tev kļuva

_ r

nelabi? - viņa iesaucas sev neraksturīga dedzīguma.

Emma papurināja galvu. Beidzot viņa ierunājās:

- Nē, nē, Veinraita kundze. Viss kārtībā. Lūdzu, neuztraucieties, kundze! Piedodiet, ka uzvedos mazliet dīvaini...

Emma apklusa, nezinādama, kā lai pareizāk izskaidro savu savādo un nepiedienīgo izturēšanos. Viņa noklepojās.

- Man uz īsu brīdi uznāca vājums, - viņa sameloja un drošākā balsī piebilda: - Es pārāk ātri skrēju pa gaiteni. Jā, droši vien tas nolika tāpēc.

Olīvijajutās atvieglota, tomēr viņas sejajoprojām palika apmākusies.

- Tu vienmēr tā skrien, Emma. Kādu dienu tev atgadīsies kas nelāgs. Vai esi pārliecināta, ka tagad ar tevi viss ir kārtībā? Tu aizvien vēl esi ļoti bāla. Varbūt lidz viesu atbraukšanai tev vajadzētu atgulties?-Veinraita kundze, patiesi norūpējusies, ierosināja.

- Ļoti pateicos, kundze, bet man jau ir labāk. Goda vūnls! Es tikai biju aizelsusies. Un es nemaz nedrīkstu tagad atpūsties, Veinraita kundze. Man jāpabeidz Fērlija kundzes sapošana vakaram. Tāpēc jau es atskrēju - lai aizņemtos dažas matadatas, ja jūs varētu tās aizdot, - Emma steidzīgi skaidroja, lai slēptu savu apjukumu,

- Protams! Tu vari ņemt šīs, - teica Olivija un sniedza meitenei veselu sauju ar matadatām,

Emma tās paņēma un izmocīja smaidu.

- Paldies, Veinraita kundze!

Olīvijas vērīgās acis domīgi raudzījās Emma. Viņa nebija pārliecināta, ka tic meitenes paskaidrojumam, bet, tā kā Olīvijas rīcībā nebija cita loģiska minējuma par to, kas ir Emmas bālās sejas un acīm redzamā šoka cēlonis, viņai neatlika nekas cits kā pieņemt meitenes teikto par patiesību.

- Tu izskaties drusku pārpūlējusies, Emma, - Olīvija lēnām noteica. - Pēc tam kad viesi būs sabraukuši un tu būsi palīdzējusi dāmām tikt galā ar virsdrēbēm, es gribu, lai tu pasēdi virtuvē un atpūties, kamēr būs laiks pasniegt pusdienas. Es negribu, lai tu no pārguruma sabruktu. Pasaki Merga-troidam, ka tas ir mans rīkojums.

- Jā, kundze. Jūs esat ļoti laipna, - atbildēja Emma.

Viņa jutās nokaunējusies un vainīga, jo bija izlikusies

pagurusi un melojusi Veinraita kundzei.

Olīvija pastiepa roku un papliķēja Emmai pa plecu, laipnā pārmetumā purinādama galvu,

- Dažreiz man šķiet, ka tu ar savu uzcītību nodari sev pāri, Emma. Tu taču zini, ka esmu ar tavu darbu vairāk nekā apmierināta. Tu vari atļauties mazliet gausināt savus soļus, nav nekādas vajadzības pārpūlēties, - Veinraita kundze mīļi sacīja.

Emma cieši ielūkojās Olīvijai sejā, juzdama, ka no pārdzīvojuma viņai aizžņaudzas rīkle un acīs sariešas asaras. Meitene bikli nokrekšķinājās.

- Jā, kundze.

Viņa palocīja celi un devās uz durvju pusi, cik lēni vien varēdama. Nokļuvusi gaitenī, Emma atviegloti uzelpoja un atspiedās pret nelielu galdiņu, lai nomierinātos. Kājas meitenei bija ļenganas un sirds dauzījās kā negudra. Viņa raudzījās uz tās istabas durvīm, pa kurām nule bija iznākusi, un neticīgi nogrozīja galvu. Olivija Veinraita izskatījās līdzīga Emmas mātei. Lai cik neticami tas arī būtu, bet viņa nupat to bija redzējusi pali ar savām acīm. Veinraita kundze ir gluži kā mammas spoguļattēls, meitene godbijīgi nočukstēja, pali joprojām tam neticēdama.

Emma brīnījās, ka nav šo līdzību jau agrāk pamanījusi, un acumirklī saprata, kāpēc. Tas bija pavisam vienkārši, nudien! Pa visu to laiku, ko Olīvija bija pavadījusi Fērlijholā, Emmai nekad nebija gadījies viņu redzēt tik intīmi atklātu kā pirmīt, viņa vienmēr bija uzposusies un sasukājusies. Olivijas seja bez kosmētikas, kad viņa tā sēdēja pie tualetes galdiņa lampu izkliedētajā gaismā, šķila piederam gluži citai sievietei, ne tai, kuru Emma bija pieradusi redzēt elegantu un vēsi valdonīgu. Arī dabiskā izskatā - bez lieliski pašūta tērpa, sarežģītas matu sasukas un skaistumkopšanas līdzekļiem - Olīvija izskatījās satriecoši skaista, bet tas bija neaizsargāts, viegli ievainojams daiļums, kam piemita pat tāda kā meilenīga šķīstība.

Un Emma nekļūdījās. Bez ārējiem augstākās sabiedrības sievietes atribūtiem Olīvija Veinraita patiesi līdzinājās Elizabetei Hārtai. Sī līdzība bija neparasta, gandrīz vai pārdabiska. It kā abas šīs sievietes būtu kauls no viena kaula, lai gan Elizabetes daiļums tobrīd bija Olīvijas skaistuma vāja atblāzma. Mūžīgās dzīves cīņas nomocīta, raižu mākta, ciezdama nemitīgas sāpes, Elizabete pamazām bija zaudējusi savu ārējo pievilcību, tomēr Emma Olīvijā bija saskatījusi mātes agrāko skaistumu. Tas viņu izbiedēja un arī aizkustināja. Emma nebija vienīgā, kura ievēroja šo stipro līdzību starp divām atšķirīgiem sabiedrības slāņiem piederošām sievietēm. To bija atklājis vēl kāds Fērlijholas iemītnieks un juties satriekts līdz sirds dziļumiem.

Bet Emma, kura stāvēja aiz Olīvijas Vcinraitas istabas durvīm, joprojām purinādama galvu, par to neko nezināja. Atguvusi savaldību, meitene devās pa gaiteni atpakaļ uz Fēr-lija kundzes istabām un, savādā starpgadījuma apmulsināta, spēra neierasti gausus soļus. Emmai neienāca prātā, ka viņa varbūt neapzināti bija šo līdzību pamanījusi jau agrāk, un ar to daļēji varēja izskaidrot meitenes slepeno jūsmu par Veinraita kundzi, To viņa iedomāsies tikai pēc daudziem gadiem, atceroties Fērlijholā pavadīto laiku.

Kamēr Emma bija aizgājusi, Adelc sāka izkrāsot seju. Pēc ilgāka pārtraukuma viņa atkal bija ķērusies pie franču kosmētikas kārbiņām un pudelītēm. Adele bija mazliet nosār-tinājusi vaigus - tieši tik daudz, cik nepieciešams, lai izceltu vaigu kaulus un noslēptu sejas vienmuļo bālumu. Viņa bija viegli nokrāsojusi arī lūpas un tobrīd, kad ienāca Emma, pūderēja degunu.

- Esmu klāt, Fērlija kundze, - klusi sacīja meitene un piesteidzās pie tualetes galdiņa.

Fērlija kundze, kā parasti, bija pārāk aizņemta pati ar sevi un satraukusies gaidāmo viesību dēļ, kuras, kā viņa apzinājās, izvērtīsies viņai par savdabīgu pārbaudījumu, tāpēc viņu neinteresēja cita cilvēka izjūtas, tomēr ar Emmu notikušās pārmaiņas bija tik acīm redzamas, ka Adele uzmeta meitenei caururbjošu skatienu,

- Vai Veinraita kundze iedeva tev matadatas? Vai bija kādas problēmas? - viņa ātri ievaicājās, pārsteigta par allaž mundrās meitenes nomāktību.

- Ak nē, kundze, - atbildēja Emma, jau sasprauzdama Adeles matu cirtas, kuras matadatu trūkuma dēļ bija nepievienotas sasukai. - Viņai bija daudz lieku matadatu.

- Kādu tērpu Veinraita kundze izvēlējusies šim vakaram, Emma? - Adele ziņkāri turpināja izjautāt, vienlaikus uzmanīgi vērodama spogulī meitenes seju,

- Es neredzēju viņas tērpu, Fērlija kundze, - klusi atteica Emma.

Viņas seja bija noslēgta un nekustīga.

Adele vīlusies savilka lūpas čokurā. Viņa dega nepacietībā uzzināt, kuru no saviem daudzajiem brīnumskaistajiem tērpiem Olīvija būs izvēlējusies šim vakaram. Adele vienmēr bija uzskatījusi vecāko māsu par sāncensi, un tagad tas izpaudās stiprāk nekā jebkad agrāk. Adeli allaž aizvainoja un tracināja tas apstāklis, ka Olīvija pamanījās izskatīties eleganta un valdzinoša jebkurā dzīves situācijā. Fērlija kundze diezgan pašapmierināta pasmaidīja. Šovakar viņai izdosies aizēnot visas klātesošās dāmas. Olīvija salīdzinājumā ar mani izskatīsies kā īsta nevīža, Adele ļaunā priekā nodomāja.

-Tā, kundze, esam kārtībā! - triumfējoši apvilkusi gaisā loku ar matu suku, paziņoja Emma un atkāpās, lai novērtētu Adeles frizūru,

Viņa pasniedza kundzei mazu sudraba rokas spogulīti.

- Paverieties, kā sasuka izskatās no mugurpuses, Fērlija kundze!

Adele grozījās un locījās, lai aplūkotu savu pompadūru no visiem iespējamiem redzesleņķiem.

- Ak, Emma, tas tev ir izdevies debešķīgi! - viņa labpatikā iesaucās.

Fērlija kundze līksmi smējās.

- īsts mākslas darbs. Šedevrs. Un atklāj manu seju tik glaimojošā gaismā. Tu esi gudra meitene.

Adele iemauca kājas smalki izstrādātās vakara kurpītēs un tad ar Emmas palīdzību uzvilka melno vakarkleitu. Viņa pacietīgi stāvēja grozāmā spoguļa priekšā, kamēr meitene aizpogāja visas daudzās podziņas. To darīdama, Emma klusībā lūdzās, kaut Adele būtu aizmirsusi bezgaumīgās rozes, kuras neglābjami sabojāja savā vienkāršībā eleganto tērpu. Aizpogājusi pēdējo pogu, viņa ātri ieteicās:

- Viss, kas vēl nepieciešams, lai ansamblis būtu nobeigts, ir jūsu dārglietas, Fērlija kundze.

Emma tādējādi cerēja ievirzīt Adelcs domas citā gultnē.

- Acumirkli, Emma, - sacīja Adele un pakāpās atpakaļ, lai varētu sevi labāk apskatīt spogulī.

Fērlija kundze bija sajūsmināta par to, ko redzēja. Melnais samta tērps lieliski izcēla viņas slaido, lokano augumu, bet atbilstošais piegriezums ļāva novērtēt tievo vidukli, nevainojami piekļaudamies viņas stāvam. Kakla izgriezums bija zems, plecu daļa - nedaudz pievilkta. Adele nosprieda, ka šis tērps viņai piestāv labāk par visiem citiem. Aizrāvusies ar sevis apbrīnošanu, Fērlija kundze apgriezās riņķī, atklājot skatienam graciozās kājas, kas pazibēja zem vakarkleitas apakšmalas. Emmai bija taisnība par tām rozēm, tās patiešām

riebīgi sabojātu kopiespaidu, viņa nodomāja, brīnīdamās, ka mazajai kalponītei ir tik laba gaume.

Adele apsēdās un izņēma no sarkanās samta kārbas briljanta piekariņu auskarus un ievēra tos ausīs. Viņa aplika divas rokassprādzes un uzmauca pirkstos vairākus gredzenus. Tad Emma aplika kundzei ap kaklu briljantu kaklarotu un rūpīgi aiztaisīja aizdari. Rota bija kā mirdzošs īpaši izmeklētu un meistarīgi slīpētu dārgakmeņu tīmeklis. Briljanti tā dzirkstīja, bija tik neaprakstāmi skaisti, ka Emmai aizrāvās elpa

- Ši rota ir brīnišķīga, vai ne? - piezīmēja Adele. - To man uzdāvināja skvairs.

Viņa nopūtās un turpināja:

- Viņš mēdza man dāvināt daudz rotaslietu, un tās visas ir neaprakstāmi skaistas.

- Neesmu redzējusi neko skaistāku, - piebalsoja Emma, godbijīgi prātodama, cik tāda kaklarota varētu maksāt.

Nebija šaubu, par zaigojošo brīnumu bija atdota vesela bagātība, kas sarausta ar svešu darbu, meitene rūgti nodomāja, atcerēdamās, cik smagi tēvam un Frenkijam jāstrādā vilnas fabrikā.

Adele nepamanīja vieglo grimasi Emmas sejā. Viņa tai pateicīgi uzsmaidīja un atvēra vēl vienu samta kārbu, no kuras izņēma lielu briljantu brošu. Adele pastiepa rokas, lai piespraustu brošu pie krokās savilktā auduma uz kreisā pleca.

Emma saknieba lūpas.

- Ē... ē... Fērlija kundze... es nezinu, vai jums vajadzētu piespraust vēl arī šo brošu, ja drīkstu tā teikt...

- Tā piederēja manai mātei, - bezierunu tonī atteica Adele.

- Ak! Tādā gadījumā lūdzu mani atvainot, Fērlija kundze. Es saprotu. Jūs vēlaties to piespraust sentimentālu iemeslu dēļ, - ārkārtīgi pieklājīgi sacīja Emma.

Meitene tomēr bija sarūgtināta. Broša bija lieka, tā sabojāja kopiespaida efektu, pēc kura viņa bija centusies.

Sentimentāli iemesli, domās atkārtoja Adele, raudzīdamās spogulī. Viņas vērojoši piemiegtās acis bija tikpat vēsas un mirdzošas kā briljanti. Adele izklaidīgi paskatījās uz brošu, iedomājās par savu māti un tad lēni pacēla galvu.

Vilcinādamās viņa noņēma brošu un atlika atpakaļ kārbā. Nekādi atgādinājumi par māti Adelci nebija nepieciešami, un viņa negribēja par māti atgādināt arī Olīvijai. Olīvija viņu, Adeli, uzskata par vājprātīgu, tādu pašu garā vājo, kāda bija viņu abu māte. Arī Ēdams domāja tāpat. Tie vērpa pret viņu intrigas. Akjā-to viņi darīja! Ēdams un Olīvija. Viņa bija redzējusi abus sačukstamies šīs atbaidošās mājas kaktos.

Adeles acis apstājās pie Emmas, kas tobrīd taisīja ciet dārglietu kārbas. Viņa cieši satvēra meitenes roku. Negaidītā pieskāriena pārsteigta, Emma sarāvās. Bet, pamanījusi kundzes blāvo, drudžaino skatienu, viņa nemēģināja roku atbrīvot.

- Jā, Fērlija kundze? Ko jūs vēlaties? - meitene laipni

vaicāja.

- Tev jāiet prom no šejienes, Emma! Prom no šīs mājas. Pirms vēl nav par vēlu. Te palikt ir bīstami, - Adele nočukstēja.

Emma raudzījās kundzē, šī apgalvojuma samulsināta.

- Bī... bī... kā jūs teicāt? Es laikam īsti nesapratu, Fērlija kundze.

Adele pasmējās savus spalgos smieklus, no kuriem Emmai pārskrēja ledaini šermuļi.

- Es teicu, ka šī māja ir ļauna. Ļauna! Ļauna! Ļauna! -Adele spiedza.

- Klusu, klusu, Fērlija kundze, - Emma sacīja, cik mierīgi vien varēdama.

Viņu kratīja drebuļi, un uz rokām meitenei uzmetās zosāda. Cik savādi kundze runā, Emma nodomāja, un viņai kļuva baisi. Bet tobrīd nebija īstais brīdis par to prātot. Bija jāraizējas par kaut ko daudz svarīgāku - par pašu Fērlija kundzi. Emma piesardzīgi atbrīvoja roku un pameta skatienu uz pulksteņa pusi. Viņa satrūkās. Viesi kuru katru brīdi būs klāt, un Fērlija kundze tādā stāvoklī kā patlaban diez vai bija spējīga nokāpt lejā un tiem pievienoties.

Emma bezpalīdzīgi paraudzījās apkārt, mēģinādama rast kādu atrisinājumu. Viņas seja bija bāla un saspringta. Meitene iedomājās, ka varbūt derētu aizskriet pēc Veinraita kundzes vai jaunā kunga Edvina Bet tad kāds iekšējs instinkts Emmu brīdināja, ka vajadzētu izvairīties no cilu cilvēku iesaistīšanas. Viņai vienai pašai jāizrauj Fērlija kundze no sastinguma. Emma nometās ceļos uz grīdas un satvēra Adeles slaidās, aristokrātiskās rokas ar savām mazajām, noskrambātajām plaukstām. Adeles pirksti bija auksti kā ledus. Emma tos saspieda tik cieši, ka viņai likās - pirksti pārlūzīs uz pusēm.

- Fērlija kundze! Fērlija kundze! Uzklausiet mani! -meitene steidzīgi runāja, pūlēdamās piešķirt balsij stingru un pārliecinošu toni. - Jums jāuzklausa mani. Pēc īsa brīža būs klāt viesi. Jums jāsaņemas, lai varētu iet un tos sagaidīt. Jums tas jādara - sevis pašas labā!

Aiz bezspēcīgām dusmām Emma gandrīz kliedza. Viņa bija cieši apņēmusies sasniegt Adeles apziņu.

Izskatījās, ka Fērlija kundze Emmu nedzird. Viņas blāvās acis vērās meitenē ar aklu skatienu. Emma vēl stingrāk saspieda Adeles rokas, kaut arī uz tām jau parādījās neglīti, sarkani plankumi. Emmas tvēriens bija tik dzelžains, ka viņai pašai sāka sāpēt pirksti.

- Lūdzu, Fērlija kundze! Saņemiet sevi rokās! Tūlīt pat - vai dzirdat? Tūlīt pat! - nikni pavēlēja Emma.

Meitene bija stūrgalvīgas apņēmības pilna. Tas atspoguļojās viņas saspringtajā, mērķtiecīgajā sejā. Emmai bija jāpiespiež Adcle ieklausīties viņas vārdos. Vecākās sievietes seja palika tikpat neizteiksmīga kā iepriekš. Emmai pat ienāca prātā, ka varbūt krietna pļauka izrautu kundzi no šī stingā apstulbuma, tomēr to viņa neatļāvās darīt. Ne jau tāpēc, ka baidītos par sekām. Meitenei vienkārši negribējās sabojāt Adeles jutīgo sejas ādu.

Beidzot Fērlija kundzes acīs ievizējās dzīvības dzirksts, un viņas bālās lūpas pavērās. Emma dziļi ievilka elpu un satvēra Adeli aiz pleciem.

-Jums jāiet lejā, Fērlija kundze! Tagad! Pirms nav par vēlu. Jūs esat skvaira sieva. Šī nama saimniece. Skvairs gaida jūs, Fērlija kundze.

Emma viņu sparīgi sapurināja.

- Paskatieties uz mani, Fērlija kundze! Paskatieties uz mani!

Meitenes zaļās acis bargi zibsnīja.

-Jums jāvalda pār sevi. Ja jūs to nespēsiet, būs nelaime. Izcelsies pamatīgs skandāls, Fērlija kundze!

Adele caur plīstošā kristāla džinkstēšanu, kas nemitējās skanēt viņai galvā, neskaidri saklausīja Emmas balsi. Pamazām uzmācīgā tinkšķēšana mitējās, nozuda arī dūmaka, kas aizmigloja acis, un Adele varēja skaidrāk saskatīt Emmas seju. Meitenes balss iespiedās Fērlija kundzes nogurušajās smadzenēs. Šī balss bija skaļa un spēcīga.

- Es visu laiku būšu turpat līdzās, kundze. Jums tikai pusdienu laikā jādod man zīme, ja būs no manis kas nepieciešams. Un vēlāk jūs varēsiet man piezvanīt. Es pārjums gā-

dāšu, Fērlija kundze, varat būt droša! To es jums apsolu! -lūdzoši, bet stingri teica Emma.

Adele samirkšķināja acis un izslējās. Ko Emma runāja? Ka viņa, Adele, ir šī nama saimniece... skvaira sieva. Jā, tādi bija Emmas vārdi. Un tā ir taisnība. Adele pārvilka pār pieri plaukstu - šis žests atklāja viņas apjukumu, nedrošību un izmisumu.

- Vai man neatnest jums glāzi ūdens, Fērlija kundze? -vaicāja Emma, priecādamās, ka Adele atgriežas pie sajēgas.

Kundzes sejas izteiksme atkal liecināja par normālu saprātu.

- Nē, paldies, Emma, nevajag, - Adele nočukstēja, raudzīdamās tieši uz meiteni. - Nezinu, kas ar mani notika. Man kārtējo reizi sāka sāpēt galva. Jā, tā tas bija, Emma. Ak, šīs šausmīgās galvassāpes, tās atņem man pēdējos spēkus!

Viņa vārgi pasmaidīja.

- Bet nu tas, paldies Dievam, ir garām.

- Vai esat pārliecināta, kundze? - Emma līdzjūtīgi jautāja, uzmanīgi pētīdama Adeles seju.

-Jā, jā! Un man jāiet lejā!

Fērlija kundze strauji piecēlās un grīļīgā gaitā piegāja pie grozāmā spoguļa. Emma steigšus viņai sekoja.

- Paverieties tikai uz sevi, Fērlija kundze! Vai redzat, cik jūs esat daiļa? - pārliecinošā, apbrīnas pilnā balsī runāja Emma, cenšoties celt Adeles pašapziņu. - Skvairs patiesi varēs lepoties ar jums, kundze.

Ak! Mans Dievs! Ēdams! Viņai jāiet lejā un atbilstoši jāuzvedas - kā cienījamai, šarmantai mājasmātei tas pieklājas, pretējā gadījumā pār Adeles galvu nāks Ēdama dusmas, un to viņa nespēs pārdzīvot. Piepeši Adele paraudzījās uz savu spoguļattēlu it kā no malas, ar svešinieces objektīvi

vērtējošu skatienu. Spogulī redzamā sieviete bija satriecoši skaista. Tad Adele atcerējās. Viņa taču bija gribējusi paslēpties aiz sava skaistuma kā aiz vairoga un apmānīt visus, arī Ēdamu.

Starojošs smaids padarīja Adeles seju piemīlīgu, bet spožajās acīs iemirdzējās sudrabainas sprikstis. Viņa nogludināja vakartērpa krokas un ar vieglu kustību pagriezās pret Emmu.

- Esmu gatava, - Adele koķeti teica.

- Vai man iet jums līdzi, Fērlija kundze?

- Paldies, nē! Es pali tikšu galā, - ar ciešu pārliecību atbildēja Adele.

Līganiem soļiem viņa šķērsoja viesistabu un izgāja gaitenī. Tieši tobrīd pulkstenis ar porcelāna lauvām, kurš stāvēja uz kamīna dzegas, nosita pusdeviņi.

Septiņpadsmitā nodaļa

Ēdamam Fērlijam par lielu atvieglojumu un apmierinājumu, pusdienas līdz šim brīdim bija noritējušas ļoti veiksmīgi. Viņš sēdēja galda galā un, atslīdzis pret krēsla atzveltni, iekšēji smaidīja un vēroja savus viesus un visu grezno ainu, kas pavērās viņa skatienam.

Gaisotne bija atbrīvota un draudzīga, gandrīz vaļīga, un šķita, ka visi jūtas labi. Līksma tērzēšana un priecīga trauku šķindoņa tik sen nebija dzirdēta šajās vecajās sienās, ka skvaira sirds pildījās ar siltām pateicības jūtām. Patīkamo uzbudinājumu, ko viņš tobrīd juta, nevarēja ne salīdzināt ar saspringto nervozitāti viesību sākumā. Par to nebija ko brīnīties - ņemot vērā Adeles pēdējā laika izdarības, Ēdams kuru katru brīdi varēja sagaidīt kādu izlēcienu, un bailes no skandāla traucēja skvaira labsajūtu. Bet, tā kā pusdienas ritēja uz priekšu bez kādiem starpgadījumiem, Ēdama saspringums atslāba, un viņš atmeta sākotnējo stīvumu. Laiku pa laikam viņš pabrīnījās, ka garīgā nomāktība, kura dažas pēdējās nedēļas bija turējusi skvairu savā varā, piepeši ir pazudusi. Bija tā, it kā brīnumainā kārtā viņam no pleciem būtu novelta smaga nasta, un nu Ēdams Fērlijs varēja justies atbrīvots un pat bezrūpīgs.

Viņš pacēla kristāla glāzi, kuru Mergatroids tikko bija no jauna piepildījis ar šampanieti, un gausi malkoja ledaini dzirkstošo dzērienu. Ēdieni bija gardi, vīni-lieliski, un Mergatroids un Emma izpildīja savus pienākumus tik cienīgi un izveicīgi, it kā visu mūžu to vien būtu darījuši kā ik vakaru pasnieguši ēdienus saskaņā ar sarežģītu un izsmalcinātu ēdienkarti. Ēdams saprata, ka viesību veiksmīgajai norisei nav gadījuma raksturs - teicamo izdošanos bija panākusi Olīvija ar savu pieredzi, viņas lieliskā gaume izpaudās ik sīkumā.

Ēdams raudzījās pāri ar baltu galdautu apsegtajam galdam, kura otrā galā, viņam tieši pretim, sēdēja Adele. Visu vakaru skvairs bija sievu neatlaidīgi vērojis, un viņas uzvedība Ēdamu pārsteidza. Adele bija valdzinoša un uzmanīga pret viesiem un vismaz ārēji likās atkal tā pati sieviete, kas pirms daudziem gadiem ar savu pievilcību bija apbūrusi skvairu. Viņa izskatījās ārkārtīgi daiļa un aizrautīgi flirtēja ar Brūšu Makgilu, kurš aizgrābts lūkojās Adelē, liekot Ēdamam grīni pasmaidīt. Viņš nojauta, ka sieva apzināti spēlē kādu iepriekš iecerētu lomu. Jau viņas “parādīšanās uz skatuves” vien bija ko vērta! Brūss bija ieradies mazliet agrāk par pārējiem viesiem, jo viņiem ar skvairu vēl vajadzēja vienoties par kopīgajiem darījumiem. Abi vīrieši tērzēdami staigāja šurpu turpu pa plašo priekštelpu, kad kāpņu galā parādījās Adele. Pārliecinājusies, ka pamanīta, viņa teatrāli pakavējās uz kāpņu laukumiņa, uz mirkli pieķērusies pie kolonnas, kas balstīja margas, tad gausi kāpa lejā - kā Afrodīte, kas nolaižas no debesīm. Brūss acumirklī zaudēja valodu un palika stāvam ar pusatvērtu muti. Ēdamam viņš tobrīd bija atgādinājis teātrī iemīlējušos skolaspuiku. Pārsteiguma un sajūsmas izteiksme no austrālieša sejas nenozuda visu vakaru. Sēdēdams Adelei pie kreisās rokas, Brūss visu savu uzmanību veltīja tikai viņai, un Adeles skanīgo smieklu šaltis viesis-labas siltajā gaisā ik pa brīdim atvirmoja līdz Ēdamam. Viņš piemiedza acis un vērīgāk ieskatījās sievā. Viņas skaistums tomēr nespēja noslēpt savādu atsvešinātību. Sniega karaliene. Neaizskaramā.

Ēdama skatiens aizklīda pie Olīvijas, kuras vieta atradās galda vidusdaļā. Viņai piemita tā īpašā angļu augstākās sabiedrības sieviešu pašpārliecība, kas ļāva tām vienlīdz brīvi justies kā zirga mugurā, tā pie pusdienu galda. Olīvija izskatījās tikpat daiļa kā Adele, taču bez māsai raksturīgā trauslu-ma. Viņas elegantais tērps bija dzeņa spalvu zilumā ar satraucoši zemu kakla izgriezumu, bet Adeles dekoltē bija krietni vien izaicinošāks. Olīvijas kaklu apvija zilu safīru virkne, no tiem pašiem dārgakmeņiem bija darināti ari viņas auskari un abas rokassprādzes. Viņa klusi klausījās sava galdabicdra vārdos, un profilā Olīvijas seja šķita rimta un apskaidrota. Apburtā princese, kas gaida savu modinātāju, Ēdams nosprieda, acumirklī samulsis, ka viņam varējusi ienākt prātā tik dīvaina doma.

Viņa un Olīvijas acis sastapās. Svaine Ēdamam sirsnīgi uzsmaidīja un ar galvas mājienu norādīja uz durvju pusi. Skvairs pamāja, sapratis, ka, pēc Olīvijas domām, pienācis laiks celties no galda.

Ēdams deva zīmi Mergatroidam, kurš piesteidzās viņam

klāt.

-Jādomā, ka esat parūpējies, lai bibliotēkā būtu cigāri un dzeramie, Mcrgatroid!

- Ak jā, skvair! Labākie franču konjaki, portvīns un benediktīnietis, netrūkst arī skotu un īru viskija. Veinraita kundze lika, lai paplāti ar dzeramajiem es ienesu arī dāmu istabā.

-Lieliski, Mergatroid!

Ēdams pagriezās pret dāmām, kuras sēdēja viņam tuvāk.

- Ceru, ka atvainosiet mūs, džentlmeņus, ja mēs jūs uz kādu brīdi pametīsim vienas, - viņš ar smaidu sacīja.

Atbīdījis krēslu, skvairs piecēlās un pārlaida visiem skatienu.

- Vai nepārcelsimies uz bibliotēku, kungi? - viņš jautāja.

Atskanēja piekrītoša murdoņa, un džentlmeņi, savā starpā tērzēdami, cits pakaļ citam izgāja no viesistabas.

Iegājis bibliotēkā, Brūss Makgils paņēma no Mcrgatroi-da glāzi ar viskiju un sodu un devās pie kamīna. Brūss tuvojās piecdesmit gadu vecumam un bija garš un kalsns. Ejot viņš mazliet ieliecās ceļgalos - kā jau cilvēks, kurš dzīves lielāko daļu pavada zirga mugurā. Viņa mati bija brūni, biezi un cirtaini, bet seja-atklāta un rievu izvagota. Brūsam nenācās grūti iekarot cilvēku uzticību, īpašas simpātijas, protams, izraisot sievietēs. Viņa acis bija līksmas un izturēšanās - vīrišķīga, no Brūsa staroja enerģija un dzīvesprieks, kas padarīja šo cilvēku ļoti pievilcīgu.

Viņš pievienojās Ēdamam un teica:

- Dzeru uz jūsu veselību, puis, un uz to, lai mūsu darījumu attiecības būtu ilgstošas un veiksmīgas.

Brūss plati pasmaidīja, un viņa acis iedzirkslījās.

- Manuprāt, tas ir pats par sevi saprotams, ka mūsu draudzība nesīs abpusēju labumu.

Abi vīrieši saskandināja glāzes. Ēdamam Brūss Makgils bija ļoti iepaticies, kaut arī, darījumus slēdzot, viņi bija nikni kaulējušies. Šis vīrs bija atklāts un godīgs, un Ēdams prata novērtēt īpašības, kuras piemita arī viņam pašam.

-Tātad nu jūsu darījumi Jorkšīrā ir galā, un nākamnedēļ jūs atgriezīsieties Londonā, - teica skvairs. - Cik ilgi jūs tur uzturēsieties?

- Divas nedēļas. Maija sākumā došos ar kuģi uz Sidne-

ju. Vai varu cerēt Londonā jūs vel sastapt, Edām? Varbūt jūs uz pāris dienām atbrauksiet? Mēs varētu kopīgi aiziet pusdienās vai uz kādu teātri un mazliet izklaidēties, - dedzīgi runāja Brūss. - Man Londonā ir daži jauki draugi, un esmu pārliecināts, ka ari jums viņu sabiedrība būs patīkama.

" Viņš apklusa un piemiedza aci.

- Jāteic godīgi, šie draugi ir visai izpriecu kāri ļaudis, lai gan - arī es pats tāds esmu.

Ēdams pasmējās un papurināja galvu.

- Lai cik kārdinoši tas arī izklausītos, es patlaban nevaru pamest fabriku. Mums jāizpilda vairāki steidzami pasūtījumi, un es nevaru visus administratīvos pienākumus uzkraut Vil-sonam vienam pašam. Esmu viņam šobrīd nepieciešams. Man žēl, ka nākas jums atteikt, Brūs. Varbūt nākamreiz, kad būsiet Anglijā, varēsim pavadīt kādu brīdi kopā.

- Dažu pēdējo mēnešu laikā, kad esmu vairākkārt apmeklējis Jorkšīru, jūs allaž mani uzņemat kā viesmīlīgs namatēvs, Edām. Ja nu man neizdodas jūs atvilināt uz Londonu, varbūt varu pateikties par laipno uzņemšanu, uzaicinot jūs šogad pat atbraukt uz Austrāliju? Es patiešām priecātos, ja jūs mani apciemotu Danūnā.

- Jūs esat ļoti laipns, veco zēn, - atsaucās Ēdams, un viņa acis iemirdzējās. - Nudien - varētu par to padomāt!

-Jūs to nenožēlotu, es zinu. Aitu fermā Kūnemblā mēs esam tikai divi vien - es un mans dēls Pols. Protams, ir vēl arī strādnieki. Mana sieva pirms trim gadiem nomira, taču man ir laba saimniecības vadītāja, un par ērtību trūkumu jums nebūs jāsūdzas. Mēs varētu kādu laiku padzīvot arī Sidnejā. Tā ir interesanta pilsēta, kaut ne tik izsmalcināta kā Londona, - Brūss noteica un iesmējās.

Tad viņš satvēra Ēdama roku un turpināja:

- Klau, man iešāvās prātā kāda ideja. Kāpēc jūs, Edām,

nevarētu nopirkt Austrālijā kādu zemesgabalu? Zināt, tas būtu izdevīgs līdzekļu ieguldījums. Jūs pat varētu iegādāties kādu nelielu aitu fermu. Es sameklētu jums uzticamus strādniekus un pats pārvaldītu jūsu fermu. Vai nevēlaties kļūt par vilnas piegādātāju savai fabrikai, ko?

Ēdams domīgi uzlūkoja Brūšu.

- Tā nav slikta doma, Brūs. Ir vērts pārdomāt šo jūsu priekšlikumu, un es nopietni apsvēršu iespēju aizbraukt uz Austrāliju. Aizrakstīšu jums vēstuli, lai pavēstītu savu lēmumu.

Skvairs izņēma kabatas pulksteni un paraudzījās tajā.

- Iedzersim vēl pa glāzei, un tad mums laikam ganjā-atgriežas viesistabā pie dāmām, citādi viņas kļūs nemierīgas.

- Laba doma. Starp citu, man jums jāizsaka kompliments par jūsu laulāto draudzeni Viņa ir skaista un ārkārtīgi interesanta, Jūs esat laimīgs cilvēks.

- Tā patiešām ir, - sacīja Ēdams un viegli pasmaidīja.

Ja vien tu zinātu! Ja vien tu zinātu, viņš ar dziļu rūgtumu

domāja, abiem ejot ārā no bibliotēkas,

Astoņpadsmitā nodaļa

- Vai jūs vēl ko vēlaties, skvair? - vaicāja Mergatroids.

Viesi jau sen bija aizbraukuši, Adele un Olīvija devušās

pie miera, un Ēdams bibliotēkā bija viens pats.

- Paldies, nē, Mergatroid. Ak jā, man jūs jāuzteic par veiksmīgo pienākumu izpildi šovakar. Biju ar jūsu un Emmas darbu ļoti apmierināts. Lūdzu, izsakiet viņai manā vārdā atzinību!

Mergatroids, kam ne prātā nenāca to darīt, atbildēja:

- Protams, skvair! Es viņai to pateikšu. Sirsnīgi pateicos, ser!

Ēdams paņēma glāzi ar brendiju un sodu, ko Mergatroids viņam bija sagatavojis, un ar draudzīgu galvas mājienu atlaida virssulaini. Kad skvairs pēc dažiem mirkļiem iegāja guļamistabā, viņš bija iepriecināts, redzot, ka kamīnā kuras uguns. Liesmas omulīgi sprakstēja, un Ēdams pa paradumam nostājās ar muguru pret kamīnu, lai izbaudītu tīkamo siltumu. Viņš izklaidīgi vērās kaut kur tālumā. Skvaira seja bija nopietna, bet dzērienam glāzē viņš nebija pat pieskāries. Ēdama prātu nodarbināja neskaitāmas domas.

Skvaira guļamistaba izcēlās ar spartisku vienkāršību.

Sienas bija baltas un neiztapsetas, pie augstajiem griestiem vīdēja tumšas sijas, bet ievaskotā grīda bija kaila. Tikai smagie vīnkrāsas aizkari pie logiem un skvaira tēva portrets pie sienas - citu bagāta cilvēka mītnei raksturīgu greznumpriekšmetu šajā telpā nebija. Nedaudzie personiskie priekšmeti -sukas ar ziloņkaula rokturiem un rakstāmpiederumi - bija sarindoti ar tādu militāru precizitāti, it kā būtu gaidāma augstāka virsnieka inspekcija. Ēdama vienīgā piekāpšanās ērtību priekšā bija lielais, melnais ādas krēsls, kas stāvēja pie kamīna. Patiesību sakot, skvairs izbaudīja taisni šīs telpas vienkāršību, jo tā asi kontrastēja ar apakšstāva istabu pārmērīgo greznību. Guļamistaba, tāpat kā bibliotēka, bija Ēdama klusā svētnīca, kurā viņš netraucēts varēja atpūsties pēc saspringti pavadītas dienas.

Taču tonakt kaut kāda iemesla dēļ Ēdamam šī istaba šķita sveša, pat neapdzīvota - lai gan kamīna liesmas meta uz sienām sārtu blāzmu, bet vecā eļļas lampa, kas stāvēja uz galdiņa līdzās šaurajai gultai, piepildīja telpu ar mājīgu, izkliedētu gaismu. Saraucis pieri, Ēdams tramīgi palūkojās visapkārt. Viņš piepeši bija kļuvis neparasti nemierīgs. Skvairs sāka soļot pa istabu šurpu turpu, uzvilkts kā stiga. Tādu nervu spriedzi viņš nebija jutis jau daudzus gadus. Ēdams bija kā prātu zaudējis un pats nezināja, kāpēc. Un viņam bija tik šausmīgi karsti! Ēdams steidzīgi norāva samta kravati. Nervozā staigāšana turpinājās apmēram desmit minūtes, līdz beidzot viņš apstājās pie kamīna, satvēra glāzi un ātri to iztukšoja.

Ēdams pārlaida skatienu telpai, izklaidīgi izbrauca ar pirkstiem caur matiem. Viņš jutās kā ieslodzīts šajās četrās sienās. Bet tu taču esi labprātīgs cietumnieks, Edām Fērlij, skvairs nicinoši nodomāja. Viņš pats bija uzbūvējis sev sarko-fāgu. Šķita, ka sienas draudoši virzās Ēdamam virsū. Viņam jāglābjas. Ēdams pieskrēja pie durvīm un atrāva tās vaļā.

Izgājis vāji apgaismotajā gaitenī, viņš steigšus devās pa kāpnēm lejā. Ēdams atgrūda vaļā bibliotēkas durvis. Telpā ieplūda mēness gaisma. Te bija tik gaišs, ka viņš pat nepapūlējās aizdedzināt lampu. Piesteidzies pie riekstkoka bufetes, Ēdams ielēja sev prāvu mēriņu brendija. Rokas viņam drebēja. īsiem, ašiem malkiem iztukšojis glāzi, Ēdams to piepildīja no jauna. Steigā viņš aplēja ar brendiju vienu no savām kruzuļolajām krekla aprocēm. Ēdama rokas joprojām nevaldāmi drebēja.

Skvairs atspiedās pret riekstkoka bufeti, pūlēdamies nomierināties. Beidzot viņa elpa vairs nebija tik saraustīta un sirdspuksti pierima. Pamazām atgriezās ierastā nomāktības sajūta. Kāpēc šonakt esmu tā satraucies? Dieva dēļ, kas ar mani noticis? Ēdams jutās neizsakāmi vientuļš un izmisis. Viņam bija ārkārtīgi nepieciešams ar kādu izrunāties. Ar draugu, kas viņu saprastu. Bet šajā drūmajā, Dieva pamestajā mājā Ēdamam draugu nebija. Vienīgi Olīvija. Protams! Olīvija! Viņa bija iejūtīga un gudra. Ēdams varēja iet un aprunāties ar viņu. Olīvija pacietīgi un saprātīgi uzklausīs Ēdama raizes. Viņš tūlīt pat dosies pie Olīvijas. Tieši tagad. Ēdams izgāja no bibliotēkas. Viņš lēca pa diviem pakāpieniem uzreiz -atvieglojums, ko Ēdams sajuta, iedomājies par Olīviju, piešķīra viņam jaunu spēku. Ēdams bija sasniedzis galveno kāpņu laukumiņu, kad lielais sienas pulkstenis nosita divpadsmit. Tas lika Ēdamam strauji apstāties. - Muļķis! - viņš nomurmināja. Tik vēlā stundā iet pie Olīvijas nedrīkstēja. Tā būtu nepiedodama ielaušanās. Iespējams, ka viņa jau bija gultā un aizmigusi. Ēdams tomēr kāpa uz augšstāvu, taču darīja to krietni vien lēnāk. Viņa soļi bija zaudējuši atsperīgumu un pleci nošļuka.

Pie savas guļamistabas durvīm Ēdams apstājās un, uzlicis plaukstu uz roktura, mirkli šaubījās. Tad pats pret savu gribu, tomēr ļoti apņēmīgi viņš devās pa gaiteni uz Olīvijas

istabas pusi. Ēdamu dzina kāds spēks, kas bija daudz stiprāks par viņu pašu. Zem Olīvijas istabas durvīm bija redzama gaismas strēle. Ēdams atguva drosmi. Bet, pirms viņš bija paguvis pieklauvēt, durvis atvērās, un gaitenī ieplūda gaismas šalts. Ēdams acumirklī satrūkās un sāka mirkšķināt acis - spilgtā gaisma bija viņu apžilbinājusi. Gaismas staru lokā Ēdams ieraudzīja Olīvijas tumšo siluetu. Viņas slaidais augums izskatījās ēterisks, gandrīz nereāls. Ēdams nevarēja saskatīt sievietes sejas izteiksmi, jo viņa stāvēja pašas mestajā ēnā.

Ēdams raudzījās Olīvijā, nespēdams parunāt.

Viņa atvēra durvis plašāk un, neteikdama ne vārda, pakāpās sāņus, lai ielaistu skvairu savā istabā. Iegājis Ēdams paspēra vairākus lielus soļus, tad neziņā apstājās. Par spīti viņa slīpējumam un dabiskajam šarmam, Ēdama mēle bija kā sapīta. Sev par apbēdinajumu, viņš atklāja, ka nezina, ko lai Olīvijai saka. Visas iepriekšējās domas bija kaut kur pagaisušas. Olīvija klusi aizvēra durvis un atspiedās pret tām. Viņas seja bija laipna. Ēdams nervozi mīņājās, viņa mute kļuva sausa. Skvaira garais augums slējās augstu pāri trauslajai sievietei. Viņa pacēla galvu un nogaidoši vērās Ēdamā.

Beidzot viņš apmulsis nokremšļojās.

- Atvaino mani par vēlo ielaušanos, Olīvija! - Ēdams iesāka, drudžaini meklēdams kādu ticamu izskaidrojumu.

Viņš dziļi ievilka elpu.

- Bet... bet es... nevarēju aizmigt un tāpēc nogāju lejā pēc dzeramā.

Skumīgi smaidīdams, skvairs parādīja glāzi, ko aizvien vēl turēja rokā.

- Pa ceļam uz savu istabu iedomājos, ka neesmu tev pateicies par brīnišķīgi sarīkotajām viesībām. Es atzinīgi vērtēju tavas pūles, lai viss tik lieliski izdotos.

- Ak, Edām, lūdzu! - Olīvija sirsnīgi iesaucās. - Tu

taču zini, cik ļoti man patik izklaidēties. Es pati šovakar krietni izpriecājos.

-Lai būtu kā būdams, tas no manas puses būtu ārkārtīgi nepateicīgi, ja es neizteiktu tev savu atzinību, - sacīja Ēdams.

Viņš sāka justies brīvāk. Bija izdevies atrast kaut cik pieņemamu attaisnojumu viņa iebrukumam.

Olīvija neatbildēja. Viņa joprojām vaicājoši raudzījās skvairā. Olīvijas gludā piere bija viegli saraukta, un zilās, vērīgās acis bija Ēdama sejai kā piekaltas. Viņš ir daudz dzēris, bet piedzēries nav, viņa domāja. Viņš absolūti valda pār sevi. Nevainojams džentlmenis - kā vienmēr.

Sievietes neatlaidīgais skatiens atgādināja Ēdamam, cik nevīžīgā apģērbā viņš atļāvies ierasties. Viņam ne vien nebija mugurā žaketes, bet arī krekls gandrīz līdz vidum bija vaļā, un kravati viņš bija noraisījis. Ēdams atkal stipri samulsa. Viņa pirksti neveikli grābstījās gar krekla pogām, neveiksmīgi mēģinot kaut dažas no tām aizpogāt. Ēdams vārgi pasmaidīja.

- Negribu tevi vairāk traucēt, mana dārgā. Nebūtu nemaz uzdrošinājies ielauzties, ja neredzētu, ka tavā istabā vēl deg gaisma.

- Man likās, ka dzirdu gaitenī kādu staigājam, - Olivija teica, nepiebilstot, ka zinājusi, kurš ir staigātājs.

Ēdams vilcinādamies virzījās uz durvju pusi, taču Olīvija stāvēja, kā stāvējusi, - neizskatījās, ka viņa grasītos paspert soli sāņus un atvērt Ēdamam durvis. Olivijas seja bija mierīga, ārēji viņā nebija manāmas nekādas pārmaiņas, bet sirds viņai satraukti pukstēja un augumam pārskrēja neierastas baiļu trīsas. Pēc ilga klusuma brīža Olīvija pacēla acis un tikko dzirdami sacīja:

- Neej prom, Edām! Lūdzu, paliec! Mēs varam kādu

mirkli patērzēt. Es vēl nejūtos nogurusi. Pirms tavas atnākšanas es lasīju.

Viņa norādīja uz avīzi, kas gulēja uz galdiņa līdzās sofai.

- Tava apgāda ilustrēto izdevumu, - Olīvija piebilda, cerot, ka viņas balss skan pietiekami nevērīgi.

Kad Ēdams neko neatbildēja, Olīvija atkal ātri ierunājās:

- Ja vien tu pats neesi noguris...

- Nē! Nē! Es neesmu noguris, - viņš bezierunu tonī pārtrauca Olīviju.

Sapratis, ka satraukuma dēļ atbildējis pārāk asi, Ēdams turpināja maigākā balsī;

- Patiesību sakot, man ļoti gribētos ar tevi aprunāties, Olīvija. Miegs nenāk nemaz - laikam vainīgas šīvakara uzbudinošās sarunas ar viesiem, - viņš nomurmināja, pasmiedamies sīku, nervozu smiekliņu. - Ja vien tu apliecini, ka es neatrauju tevi no miega...

- Nē, tu to nudien nedari. Lūdzu, nāc pie kamīna, Edām, un iekārtojies ērtāk! - Olīvija teica un graciozā gaitā atgriezās dziļāk istabā.

Baiļu sajūta viņai bija izgaisusi. Olīvija pagāja Ēdamam tik tuvu garām, ka viņam iesitās nāsīs viegls smaržu vilnis -neuzkrītošs un vienlaikus valdzinošs. Viņš nevarēja atcerēties, kā šīs smaržas sauc, bet to aromāts no Ēdama vairs neatstājās.

Viņš gausi sekoja Olīvijai pie kamīna. Viņa apsēdās uz sofas, un būtu bijis gluži dabiski, ja Ēdams apsēstos Olīvijai līdzās, taču viņš to nedarīja. Ēdams piesardzīgi izvairījās no sofas un ieslīga atzveltnes krēslā tai blakus.

Olīvija atspiedās pret spilveniem, nogludināja tērpa apakšdaļu, tad paskatījās uz Ēdamu un pasmaidīja. Tas bija tik mīļš smaids, ka skvairam savādi sažņaudzās sirds. Viņš raudzījās Olīvijā, acu nenovērsis. Vakarkleitu viņa bija nomainījusi pret austrumnieciska piegriezuma zilu zīda rītatērpu, citādi Olīvija izskatījās tieši tāpat kā pie pusdienu galda. Viņi bija pazīstami jau divdesmit gadus, bet Ēdams vēl ne reizes nebija redzējis Olīviju tik daiļu.

Viņš nolieca galvu, jo apzinājās, ka pārāk cieši raugās sievietē. Ēdams saknieba lūpas un nodūra acis glāzē, tad pacēla to un automātiski iedzēra. Viņš sajuta pazemojumu, redzot, ka roka trīc.

Vērodama Ēdamu, Olīvija nosprieda, ka viņš ir ļoti nervozs. Ja vien es varētu viņam palīdzēt atslābināties un nejus-ties tik piespiesti, varbūt viņš paliktu. Un tā nu viņa ierunājās pirmā:

- Tas bija jauks vakars, Edām.

Ēdams sastinga.

- Ko tu saki par Adeli? - viņš diezgan skarbi ievaicājās un turpināja tādā pašā tonī: - Biju iepriecināts, redzot, kā viņa valda pār sevi. Bet vēlāk, pēc pusdienām, man ienāca prātā - viņa bija tik normāla, ka tas šķita... gandrīz nenormāli.

Olīvija nemierīgi pavērās Ēdamā.

- Esmu pārliecināta, ka viņa spēlēja vienu no savām lomām, Edām. Dažreiz viņa tā dara, īpaši tad, ja nokļuvusi situācijā, kuru pati uzskata par sarežģītu. Iespējams, ka tas viņai ir vienīgais paņēmiens, kā kontaktēties ar cilvēkiem. Viņa noslēpjas aiz maskas, lai neviens neredzētu viņas patiesās izjūtas.

Ēdams brīdi pārdomāja Olīvijas vārdus.

- Manuprāt, tev ir taisnība, Olīvija, - viņš teica. - Tieši tā tas arī būs. Jāteic, ka tev ir asas novērošanas spējas, ja esi to pamanījusi.

Olīvijas acīs pazibēja tikko jaušams smaids.

- Galu galā - viņa taču ir mana māsa.

Olīvija nopūtās un papurināja galvu. Viņas sejā iezagās

skumjas. Olīvija jau sen bija nojautusi Adeles iekšējos garīgos konfliktus, kas liedza viņai nodibināt stabilas attiecības ar jebkuru cilvēku un vismazāk jau nu ar Ēdamu. Viņa atkal nopūtās.

- Es patiesi esmu mēģinājusi Adelei palīdzēt, kopš atrodos Fērlijā, bet viņa palaikam mēdz būt tik tramīga un agresīva, ka tas ir grūti izdarāms.

Olīvija strauji noliecās uz priekšu un turpināja:

-Vai zini, Edām, lai cik dīvaini tas izklausītos, es jūtu, ka viņa mani tur aizdomās.

- Man tas nemaz neliekas dīvaini, - atteica Ēdams. - Tieši tāpat viņa pēdējā laikā izturas arī pret mani. Starp citu, man ļoti žēl, ka neaprunājos ar tevi par Adeles veselību jau tad, kad tu atbrauci šurp februārī. Man tobrīd negribējās tevi nevajadzīgi satraukt. Jāalzīstas, ka es par Adcli saku raizēties pirms kāda gada. Viņas uzvedība bija tik dīvaina, ka tas bija...

Ēdams apklusa, nevarēdams atrast īsto vārdu. Beidzot viņš sacīja:

- Viņas uzvedība, patiesību sakot, bija diezgan nesaprātīga, citādi to nosaukt nav iespējams. Tomēr pēdējo sešu mēnešu laikā stāvoklis krietni vien uzlabojies, tāpēc es vilcinājos ar tevi par to runāt.

Ēdams vāri pasmaidīja un izskatījās nokaunējies.

- Turklāt tev bija pilnas rokas darba, lai tiktu galā ar šīs nolaistās mājas saimniecību.

Olīvija pārmainīja pozu un sakrustoja kājas. Viņai Ēdama bija no sirds žēl. Viņš šķita tik zēnisks un viegli ievainojams.

- Tu būtu varējis runāt ar mani, Edām. Dalīta bēda vienmēr ir pusbēda, - Olīvija sirsnīgi sacīja. - Protams, es zināju, ka tu esi meklējis palīdzību pie Endrū Meltona. Viņš man stāstīja, ka jūs laiku pa laikam pārrunājot Adeles problēmas. Kad es pēdējoreiz viņu satiku, Endrū bija par Adcli daudz optimistiskākās domās...

Olīvijai aizrāvās balss, un viņa apklusa.

Ēdams juta, ka nespēj paskatīties Olīvijai acīs. Viņš

teica:

- Kad tu tikies ar Endrū Meltonu?

Ēdams runāja tik skarbi, ka Olīvija satraucās vēl vairāk.

-Nu, viņš itin bieži ierodas viesībās, kuras es rīkoju Londonā, kā arī vairākas reizes ir pavadījis mani uz operu un koncertiem, - Ēdama toņa samulsināta, Olīvija klusi atbildēja. - Dabiski, ka viņš izvaicāja mani par Adcli. Ceru, tu nedomā, ka Endrū ir izpaudis profesionālo noslēpumu?

Tā kā Ēdams neatbildēja, viņa pārvaicāja uzstājīgāk:

- Tu taču tā nedomā, vai ne?

Ēdams ignorēja šo jautājumu. Viņu bija pārņēmušas negantas dusmas.

-Tātad tu diezgan bieži liecies ar Endrū, - Ēdams beidzot izmocīja aizžņaugtā balsī.

- Tas taču nav nekas nepiedienīgs, vai ne, Edām? Es domāju, manas draudzīgās attiecības ar Endrū, Galu galā -tu taču mūs iepazīstināji Bet nu izskatās, ka tev tas nepagalam nepatīk.

- Nē, nekā ļauna tur, protams, nav. Un man pret jūsu draudzību nav nekādu iebildumu, - klusi atbildēja Ēdams.

Nē, ir gan, domāja Olīvija, lai gan viņa joprojām neizprata šīs attieksmes cēloņus. Viņi abi ar Endrū bija seni, tuvi draugi. Olīvija atlaidās pret sofas atzveltni, sakrustoja rokas klēpī un vairs neteica ne vārda. Viņa negribēja Ēdamu vēl vairāk sanervozēt.

Viņš vairs nespēja sēdēt ar novērstu skatienu, Ēdamam bija jāielūkojas Olivijas sejā. Viņu acis sastapās. Viņš redzēja

Olivijas acīs jautājumu, bet sejā- sāpīga mulsuma izteiksmi. Viņas lūpas pavērās, it kā lai kaut ko sacītu, bet pār tām nenāca ne skaņas. Viņa ir tik neticami daiļa, Ēdams domāja. Un šobrīd viņājaušams kaut kas ārkārtīgi trausls un viegli ievainojams. Sirds Ēdamam atkal sažņaudzās, un, joprojām raudzīdamies šajās veroniku zilajās acīs, skvairs juta, ka viņu pārņem savādas ilgas. Viņš būtu vēlējies apskaut Oliviju, piespiest sev cieši klāt, lūgt piedošanu par savu skarbo valodu, izdzēst skumjas viņas sejā ar saviem skūpstiem. Ar saviem skūpstiem. Ēdams bija pārsteigts.

Un tad viņš saprata. Ēdams Fērlijs ar apžilbinošu skaidrību apjauta, ko nozīmē viņa uztraukums, sasprindzinājums un nemiers. Viņš strauji piecēlās un pieķērās pie kamīna dzegas. Tu, sasodītais muļķi, Ēdams nodomāja. Tu, galīgais nejēga! Tu esi greizsirdīgs. Tu biji greizsirdīgs uz Brūšu Mak-gilu, kad viņš lakstojās ap Olīviju. Un tu esi greizsirdīgs uz Endrū Meltonu, jo viņš sājā ziņā ir daudz bīstamāks. Tu būtu greizsirdīgs uz jebkuru vīrieti, kurš uz viņu kaut vai tikai paskatītos. Tu esi greizsirdīgs, jo gribi viņu sev.

Ēdams juta, ka viņam vaigos sakāpj asinis. Skvairam sametās nelabi, un viņam šķita, ka viņš nekad vairs nespēs uzlūkot Olīviju tā, lai nenodotu savas jūtas. Skumji raudzīdamies kamīnā, Ēdams atcerējās glāzi, ko turēja rokā. Apjucis viņš pacēla to pie savām aukstajām lūpām un vienā malkā izdzēra atlikušo brendiju.

Tā kā Olīvija nevarēja saskatīt Ēdama seju, viņa vīrieša nemieru vairāk nojauta nekā redzēja. Olīvija sēdēja kā sastingusi un gaidīja, cerēdama, ka Ēdams viņai uzticēsies. Olīvija viņupaslepus vēroja ar vienu acs kaktiņu un apspieda vēlmi pastiept roku un mierinoši pieskarties Ēdama plaukstai. Viņš nemanāmi pagrieza galvu, un viņa seja nu bija pilnīgi atklāta

Olivijas skatienam. Tā bija stinga, bet Ēdama lūpas bija tik ļoti nobālušas, ka likās gluži baltas. Viņš krampjaini turējās pie kamīna dzegas, un sejas muskuļi viņam sāka raustīties.

- Edām! Edām! Tev ir dīvains izskats! Kas tev notika? -Olīvija iesaucās.

Ēdams neskaidri sadzirdēja viņas balsi. Viņš cieši aizmiedza acis un tad ātri tās atkal atvēra.

- Nekas nav nolicis. Ar mani viss ir kārtībā, - Ēdams strupi atbildēja.

Viņam bija no šīs istabas jātiek ārā. Tūlīt pat. Iekams viņa rīcība nav kļuvusi nepieklājīga. Iekams viņš nav apkaunojis savu vārdu. Padarījis sevi par muļķi. Ēdams tomēr nepakustējās un, šausmu pārņemts, atzinās sev, ka nevar izkustēties. Bet veselais saprāts mudināja iet prom. Viņš nedrīkstēja ļaunprātīgi izmantot Olivijas stāvokli šajā mājā, gūt labumu no viņas neaizsargātības zem Fērlijholas jumta. Kā mēnessērdzīgais Ēdams taustījās pāri istabai.

- Edām! Kurp tu ej? - Olīvija sauca viņam nopakaļ.

Viņa piecēlās. Sievietes seja bija līķa bālumā. Balsij

drebot, Olīvija iekliedzās:

- Vai esmu tevi kaut kā aizvainojusi, Edām?

Viņš gausi pagriezās un ielūkojās Olīvijai tieši sejā -tajā atspoguļojās bažas, acīs vīdēja trauksmains nemiers, un Ēdams jutās tik aizkustināts, kāds nebija bijis gadiem ilgi. “Kā gan tu varētu mani aizvainot, mana mīļā?” viņš domāja. Un atkal Ēdamu satricināja vēlme pastiept rokas un apskaut Olīviju. Viņš norija kaklā sakāpušo kamolu.

-Tu neesi nedz teikusi, nedz darījusi neko tādu, Olīvija, kas varētu mani aizvainot, - Ēdams atbildēja, pūlēdamies runāt normālā, mierīgā tonī.

Viņš saminstinājās, un šajā vilcināšanās mirklī gribasspēks viņu atstāja. Ēdams Fērlijs bija pagalam.

-Es tikai gribēju nokāpt lejā uz bibliotēku, lai sadabūtu vēl brendiju un kādu cigāru, - viņš meloja.

Jau runādams, Ēdams saprata, ka nespēj aiziet no Olīvijas. Viņš nedrīkstēja pamest šo sievieti vienu, jo viņas acīs bija gan izbailes, gan mulsa neizpratne.

- Man ir karafe ar brendiju, - sacīja Olīvija un norādīja uz bufetes pusi. - Bet baidos, ka cigāru gan nav. Protams, varu tev piedāvāt cigaretes.

Nenogaidījusi Ēdama atbildi, viņa paņēma glāzi, kuru skvairs bija atstājis uz kamīna dzegas, un paspēra soli uz bufetes pusi.

Acumirklī Ēdams atradās Olīvijai līdzās un izņēma viņai no rokas glāzi. Abu plaukstas saskārās, un viņš juta dedzinošus viļņus aizplūstam pa roku.

- Lūdzu, apsēdies, Olīvija! Es pats to nokārtošu, -Ēdams stingri noteica.

Viņš maigi apsēdināja Olīviju uz sofas. Ēdamam šķita, ka sievietes miesa apsvilinājusi viņam pirkstus arī cauri rīta-tērpa plānajam zīdam.

Ēdams stāvēja pie bufetes, uzgriezis Olīvijai muguru,

un plaukstā bija sažņaudzis kristāla karafes vēso kakliņu.

Viņš aizvēra acis. Ak mans Dievs! Mans Dievs! Es mīlu viņu. *

Esmu mīlējis viņu jau gadiem ilgi, Ēdams domāja. Kā gan es varēju to nesaprast? Es gribu viņu. Ak Dievs, kā es viņu gribu! Gribu viņu vairāk, nekā jebkad esmu kādu sievieti gribējis. Bet tu nevari viņu iegūt, atgādināja klusa zemapziņas balss. Plauksta ap karafes kaklu sažņaudzās ciešāk. Viņam jāsavalda sevi un savas izjūtas. Viņš nedrīkst Olīviju samulsināt vai izbiedēt. Viņam jāizturas tikpat normāli kā parasti viņas klātbūtnē, jāuzvedas, kā godavīram pieklājas.

- Vai tu neiebilstu, ja es atvērtu logu, Olīvija? Te ir briesmīgi karsts, - Ēdams beidzot sacīja.

-Nē, protams! Lūdzu, dari to! - Olīvija klusi atbildēja.

Viņa bija nomierinājusies, tomēr Ēdama uzvedība viņu joprojām mulsināja. Olīvijas acis bija izklaidīgi vērojušas vīrieti pie bufetes, bet piepeši viņas uzmanība saspringa. Ēdams tobrīd liecās pāri galdam, lai atvērtu logu, un cauri pieguļošajam zīda kreklam varēja saskatīt plecu muskuļu kustības. Puspagriezienā pret logu atklājās Ēdama vīrišķīgais, fiziskais skaistums. Mans dārgais, viņa domāja. Mans mīļais.

Atvēris logu, Ēdams dziļi ieelpoja āra gaisu. Pēc dažām sekundēm viņš paņēma karafi un divas glāzes un aiznesa to visu pie sofas. Ēdams pavērās lejup uz sēdošo Olīviju un pasmaidīja.

- Es nodomāju, ka tu varētu man pievienoties, Olīvija, - viņš rāmā balsī teica. - Nav nekāda prieka dzert vienam pašam.

Ēdams salēja abās glāzēs brendiju un vienu no tām pasniedza Olīvijai.

- Paldies! - viņa sacīja un atbildēja uz Ēdama smaidu.

- Piedod man, ka pirmīt uzvedos tik rupji, - atvainojās Ēdams un apsēdās atzveltnes krēslā. - Esmu bijis galīgi neaptēsts, nākdams pie tevis vēlā nakts stundā ar savām problēmām.

Viņš izstiepa slaidās, elegantās kājas un atbrīvots atslīga pret krēsla atzveltni. Asinis Ēdamam galvā vairs nepulsēja un žņaudzošās sāpes krūtīs bija norimušas. Viņa vienīgā doma tobrīd bija attaisnoties Olīvijas acīs, lai viņa nejustos neveikli.

- Tev nav jāatvainojas, Edām. Un, ja tev vajadzīgs plecs, uz kura atbalstīties, es vienmēr esmu šeit, - Olīvija klusi sacīja.

Viņa laipni un sirsnīgi raudzījās Ēdamā.

- Jā, es to zinu, Olīvija, - viņš atbildēja.

Ēdams noliecās uz priekšu un paņēma no galdiņa glāzi. Viņa krekls pavērās un atklāja biezām spalvām apaugušās, spēcīgās vīrieša krūtis. Olivija, kas bija skatījusies Ēdamā pāri savas glāzes malai, juta, ka negaidīti pietvīkst. Viņas sirds gandrīz apstājās pukstēt. Olīvija ātri nodūra acis.

- Šonakt es tevi ar savām rūpēm vairs negarlaikošu, -Ēdams klusi turpināja. - īpaši jau pēc tik patīkama vakara. Zini, šī māja bija sākusi atgādināt kapenes. Te valdīja bez-prieka dzīve - bez smiekliem, jokiem un līksmas balsu čalas. Kopš aizvadītā vakara viss būs citādi.

To paziņojis, skvairs aizkūpināja cigareti, juzdamies neparasti pacilāts.

Olīvija viņu domīgi vēroja. Ēdamam piemita visas īpašības, kuras viņa vīrietī apbrīnoja un cienīja visvairāk. Viņa prāts un garīgā attīstība sagādāja aizvien jaunus atklājumus. Viņas acis kavējās pie Ēdama glītās sejas. Viņš ir tik iznesīgs un graciozs, Olīvija domāja. Un viņam ir tik skaistas acis! Lielas, atstatu izvietotas un mirdzošas. Tās stipri atšķīrās no Olīvijas nelaiķa vīra acīm. Čārlzam bija mazas, tumšas, dziļi iegrimušas acis. Viņš allaž tika uzskatīts par izskatīgu vīrieti. Olīvijai pašai gan šķita, ka Čārlzam bija pārāk drukns un neveikls augums un nikns acu skatiens, lai viņu varētu uzskatīt par patiesi glītu. Viņa Čārlzu nekad nebija mīlējusi. Nabaga nelaiķis Čārlzs! Šīs laulības bija notikušas pēc Olivijas tēva vēlēšanās.

- Došu peniju, ja pateiksi, ko patlaban domā, - teica Ēdams, kurš Olīviju bija uzmanīgi vērojis un nojauta, ka viņa nododas pašanalīzei.

Olīvija, iztraucēta no domām, salēcās un nepiesardzīgi atbildēja:

- Es domāju par Čārlzu.

- Ak tā. Saprotu.

Ēdams steigšus pievērsās savam kurpju purngalam, lai Olīvija neievērotu viņa sejas izteiksmi. Ja Ēdams gribēja būt godīgs pret sevi, viņam vajadzēja atzīt, ka bijis greizsirdīgs arī uz Čārlzu.

- Vai tu esi laimīga, Olīvija? - Ēdams maigi vaicāja. - Pēdējā laikā es bieži par to esmu domājis.

- Protams, esmu laimīga! - viņa iesaucās.

Vai viņš iedomājās - vai viņam patiesi varēja ienākt prātā, ka viņa skumst pēc Čārlza?

- Kāpēc tu šaubījies, vai esmu laimīga?

Uz Ēdama lūpām rotājās viegls smaids.

- Nudien nezinu. Laikam tāpēc, ka tu esi palikusi viena. Neviens nevēlas būt vientuļš. Tu vēl aizvien esi jauna sieviete, turklāt skaista. Esmu pārliecināts, ka tev bez Endrū Mcl-tona ir ari citi pielūdzēji.

Viņš mēģināja pasmieties.

- Es šovakar redzēju nepārprotami iemirdzamies Brūsa Makgila acis un nešaubos, ka ir citi džentlmeņi, kuri lolo tādas pašas ilgas.

Olīvija iemalkoja brendiju. Viņas acis staroja un raudzījās tieši uz Ēdamu.

- Endrū nav mans pielūdzējs, - Olīvija teica. - Viņš itin vienkārši ir labs draugs. Un arī Brūss Makgils mani neinteresē.

Viņa brīdi paklusēja, dziļdomīgi vērdamās Ēdamā.

- Patiesību sakot, mani neinteresē neviens vīrietis, -Olīvija paziņoja noteiktākā balsī.

Un nodomāja: tikai tu, mans mīļais, bet, tā kā esi manas māsas vīrs, tev nebūs lemts to uzzināt.

Ēdams nepacietīgi izlaida caur matiem plaukstu.

- Vai tu gribi sacīt, ka neesi domājusi par atkārtotām laulībām? - viņš noprasīja skaidri un gaiši.

- Nē, neesmu vis, jo man nenāk ne prātā precēties otrreiz, Es nekad to nedarīšu.

Mazliet pavilcinājusies, Olīvija piebilda:

- Edām, man kļuva mazliet vēsi, Vai tu nebūtu tik laipns un neaizvērtu, lūdzu, logu?

- Tūlīt, - viņš atbildēja un pielēca kājās,

Kad Ēdams atgriezās, Olīvija uz sofas pavirzījās nedaudz sānus.

- Lūdzu, apsēdies šeit, man blakus, Edām! Man tev kaut kas jāpajautā.

Viņam neatlika nekas cits kā apsēsties uz sofas. Ēdams to darīja diezgan negribīgi un rūpīgi izvairījās pieskarties Olīvijai.

- Jā, Olīvija? Ko tu gribi zināt, mana dārgā?

- Man dara raizes tavs pirmītējais satraukums. Tu teici, ka negribi šonakt runāt ar mani par savām problēmām. Bet vai tu tomēr negribētu man uzticēties?

Viņa ļoti maigi uzsmaidīja Ēdamam,

- Saruna ar draudzīgi noskaņotu cilvēku var sniegt lielu atvieglojumu, un man ir tik nepatīkami redzēt tevi raižu nomāktu.

Ēdams prātoja, kā lai izkļūst no situācijas. Viņš nekādā ziņā nevarēja atklāt Olīvijai sava uzbudinājuma patieso cēloni.

- Tas nebija nekas pārāk nopietns, Olīvija, - Ēdams beidzot teica. - Jādomā, ka biju norūpējies par bērniem, fabriku un avīzi. Parastās ikdienas rūpes vīrietim manā stāvoklī. Tas viss nav pārrunāšanas vērts.

Viņš saprata, ka melo kā pieredzējis blēdis.

- Un tu biji uztraucies arī Adeles dēļ, vai ne? - Olīvija pateica priekšā.

- Jā, zināmā mērā, - pieļāva Ēdams, kuram tobrīd nemaz negribējās domāt par sievu.

-Lūdzu, mēģini tik loti neraizēties viņas veselības dēļ. Viņai ir labāk. Tu pats man to teici, un ari Endrū tam piekrīt. Un es esmu šeit, lai tev palīdzētu. Lai atvieglotu tavu dzīvi, - Olīvija pārliecinošā tonī apgalvoja.

- Bet pēc dažiem mēnešiem tu aizbrauksi, Tu sacīji, ka jūlijā tev esot jāatgriežas Londonā.

- Ak, Edām, tu taču zini, ka es palikšu, kamēr vien mana klātbūtne šeit būs nepieciešama.

- Vai patiesi?

Ēdama garastāvoklis tūlīt pat uzlabojās.

Viņa pasmaidīja.

- Jā. Vai par to tu biji satraucies^9 Man šeit patīk, jo Londonā es esmu stipri vientuļa, kaut arī man tur ir daudzi draugi un aizņemta dzīve. Adele, bērni un tu - jūs tagad esat mana vienīgā ģimene.

Olīvija impulsīvi uzlika roku viņam uz ceļgala, kā gribēdama mierināt.

- Es palikšu Jorkšīrā tik ilgi, cik vien tu vēlēsies.

Ēdams nespēja atbildēt. Viņš varēja tikai mēmi noraudzīties sievietes plaukstā uz sava ceļgala - tā tur gulēja maiga, vēsa un balta kā sastingusi dūja. Bet šī plauksta arī dedzināja kā nokaitēta dzelzs. Ēdams juta, ka sārtums ielīst viņam vaigos. Viņa sirds sāka sisties straujāk, un viņam bijajāiekožapakš-lūpā, lai savaldītos. Viņš satvēra Olīvijas roku, gribēdams to maigi atlikt atpakaļ viņas klēpī, bet, sajutis, kā trīc viņas pirksti, cieši tos saspieda. Viņš ieskatījās Olīvijai sejā. Viņas acis bija tumšas, gandrīz melnas. Un tajās varēja lasīt tās savādās skumjas, kuras viņš pēdējā laikā bieži pamanīja Olīvijas skatienā.

Viņa nenovērsa acis un tad, mazliet pārsteigta, saskatīja

Ēdama sejā klaju iekāri, uztvēra viņa nedaudz pavērto lūpu jutekliskumu, dzirdēja viņa straujo elpu, un viņai bija bail. Ne jau no Ēdama Fērlija. Pašai no sevis. Viņa uzmanīgi atbrīvoja roku un lēnām atvirzījās no Ēdama.

Viņa acīs uz īsu brīdi pavīdēja ciešanas, un, pirms Ēdams paguva sevi apturēt, viņš satvēra Olīvijas roku un pacēla to pie lūpām. Atliecis viņas pirkstus, Ēdams noskūpstīja Olīvijas delnu. Aizvēris acis, viņš spieda to pie lūpām, un Ēdamam šķila, ka viņš saļims.

Olīvija bija atbalstījusi galvu pret sofas atzveltni, un viņas lūpas raustījās. Uz baltā kakla pulsēja kāda dzīsla, bet krūtis zem rītatērpa cēlās un grima. Ēdams pievirzījās viņai tuvāk.. Viņš dziļi ielūkojās Olīvijas acīs un pirmo reizi saprata, ko īsti nozīmē to skumjais skatiens. Tās nebija skumjas. Tās bija sāpīgas ilgas, neslēpta tiekšanās - un tieši pēc viņa, Ēdama. Nu viņš to nepārprotami zināja. Ēdamu pārņēma prieks. Viņš noliecās un noskūpstīja Olīviju tik cieši, ka viņas zobi pieskārās Ēdama lūpām. Olīvija apvija rokas viņam ap kaklu, viņas plaukstas glāstīja Ēdama skaustu, plecus un muguru, cenšoties pievilkt viņu vēl tuvāk sev klāt. Olīvija trīcēja tikpat stipri kā viņš pats.

Viņa mazliet sakustējās Ēdama skavās, un nu viņš juta vēsās plaukstas pieskaramies pie viņa kailajām krūtīm. Ēdams skūpstīja viņas matus, seju un kaklu, visu laiku čukstēdams Olīvijas vārdu, saukdams viņu par savu mīlestību, savu dārgo, vienīgo mīļoto, sacīdams to, ko nekad nevienai sievietei nebija teicis. Un Olīvija viņam atbildēja ar tādiem pašiem mīlestības apliecinājumiem. Viņas balsī jautās tik liela mīlestība un iekāre, ka Ēdams uzbudinājās līdz neprātam.

Piepeši viņš strauji atrāvās no Olīvijas un piecēlās. Ēdams stāvēja un lūkojās uz viņu - Olīvijas acis bija plaši

ieplestas un vaicājošas. Viņa nespēja atraut no Ēdama skatienu - vīrieša acis liesmoja, augums raustījās iekāres trīsās.

Ēdams Fērlijs vairs nevaldīja pār sevi - gadiem ilgā labprātīgā celibāta aizsprostu bija pārrāvusi viņa paša iekāre un Olīvijas neliekuļotā atsaucība uz viņa kaisli, Neteikdams ne vārda, viņš pacēla Olīviju uz rokām un nesa pāri istabai uz gultu.

Olīvija turējās Ēdamam cieši ap kaklu, paslēpusi seju matu cirtās uz viņa pakauša. Abu sirdis dunēja vienotā ritmā. Olīvija vēl ciešāk piekļāvās Ēdamam.

Tajā brīdī sagruva stingrie morāles principi, uz kuriem bija balstījusies viņas dzīve. Kaislības spēks un abu tiekšanās vienam pēc otra aizmēza tos prom, gadiem apspiestās jūtas izlauzās uz āru - Olīvija vairs negribēja tās apvaldīt, viņa nespēja būt saprātīga, jo atradās tā vīrieša rokās, kuru tik ilgi bija slepenībā mīlējusi. Tas bija vīrietis, kuram Olīvija domās bija piederējusi kopš viņu pirmās tikšanās. Un tikai tam tobrīd bija kāda nozīme.

Tuvojoties gultai, Ēdams sagrīļojās. Man nevajadzētu to darīt, viņš domāja. Viņa ir manas sievas māsa. Tas ir pretrunā ar maniem reliģiskajiem uzskatiem, tiem principiem, saskaņā ar kuriem esmu audzināts, ar manu goda kodeksu. Man nevajadzētu to darīt. Tas nav labi, viņš sacīja pats sev. Un tad Ēdams nodomāja: “Bet es par to nospļaujos!”

Viņš saudzīgi apguldīja Olīviju gultā. Viņa atslīga spilvenos un, strauji elpodama, bālu, saspringtu seju lūkojās Ēdamā. Viņš apsēdās uz gultas malas un noliecās pār Olīviju. Ēdams uzmanīgi noņēma viņai kaklarotu, atbrīvoja ausis no safīra auskariem. Viņš nolika rotas uz naktsgaldiņa un ārkārtīgi maigi saņēma plaukstās Olīvijas seju. Ēdams uzspieda viņas lūpām ilgu, ciešu skūpstu. Tad, pa pusei smaidīdams, viņš piecēlās un ātri devās uz durvīm. Ēdams dzirdēja Olīviju klusi

iekliedzamies. Viņš pagriezās un ieraudzīja sāpēs un apjukumā pārvērsto sievietes seju. Olīvijas acis bija baiļu pilnas.

- Esmu gaidījusi tevi divdesmit gadus, - Olīvijas čuksti līdzinājās tikko dzirdamam vaidam. - Tā ir puse mana mūža, Edām Fērlij! Tu taču mani tagad neatstāsi vienu?

Ēdams papurināja galvu.

- Nē, es palikšu pie tevis, mana mīļā. Tagad. Vienmēr. Nenovērsdams acis no Olīvijas sejas, viņš ar vienu roku

aizslēdza durvis un ar otru sāka atpogāt sava kruzuļotā zīda krekla safīra pogas.

Deviņpadsmitā nodaļa

Emma sēdēja Fērlijholas virtuvē pie galda un piediedza baltu mežģīņu apkaklīti zīda blūzei, kuru viņai bija uzdāvinājusi Olīvija Veinraita. Viņa bija sarūpējusi Emmai arī tumši zaļu katūna kleitu un koši sarkanu, biezu vilnas šalli.

Lielajā virtuvē bija silti un omulīgi. Pavardā, jautri sprakstēdama, kūrās uguns, pa mirdzoši tīrajiem logiem ieplūda saules gaisma, kuras staros rūpīgi nospodrinātie vara un misiņa virtuves piederumi dzirkstīja vien. Pat flīzēm klātā grīda zeltaini vizēja. Bija svētdiena, tāpēc gaisotne virtuvē bija neparasti mierīga. Mergatroids pirms kāda brīža bija aizbraucis uz Padsiju apciemot savu māsu, bet izpalīdze Enija strādāja augšstāvā - viņa saskaņā ar Emmas norādījumiem klāja ēdamistabā galdu. Uguns rūkšana un sprakšķi skanēja gandrīz vienotā unisonā ar kluso krākšanu un tādu kā iesvilpšanos, kas nāca no Tērncra kundzes apaļīgā auguma. Atlaidusies krēslā, virēja pavarda priekšā snauda. Viņas aubīte bija nošķiebusies, bet raženās krūtis vienmērīgi cilājās - acīmredzot nelāgi sapņi Tērncra kundzes nomiedzi netraucēja. Vienīgie trokšņi, kas vel pārtrauca virtuves klusumu, bija pulksteņa tikšķi un vēja brāzmas, kuras laiku pa laikam sitās rūtīs. Lai gan spīdēja

saule un debesis bija gaiši zilas un skaidras, aiz loga tomēr bija aukaina aprīļa pēcpusdiena.

Emma bija beigusi šūt un turēja zīda blūzi sev priekšā izstieptās rokās, un apmierināta noskatījās paveiktajā. Iedzimtā gaume un ievingrinātā acs tūlīt bija ļāvusi meitenei novērtēt šī apģērba eleganci. Blūze bija gandrīz jauna un tik skaisti zila! Kā debesis, Emma nodomāja, raudzīdamās ārā pa logu. Kā manas māmiņas acis, viņa sacīja pati sev un nolēma, ka šo blūzi uzdāvinās mātei, kad nākamās nedēļas beigās atgriezīsies mājās. Doma, ka viņa varēs pasniegt mātei tik skaistu dāvanu, Emmu ārkārtīgi ielīksmoja, un viņas parasti skumīgajā sejiņā atplauka priecīgs smaids. Viņa paņēma mežģīņu aproci un sāka to rūpīgi piešūt vienai no blūzes garajām, kuplajām piedurknēm, bet Emmas domas pievērsās Līdsai un viņas Plānam ar lielo P.

Tieši tobrīd virtuves durvis atsprāga vaļā ar tādu troksni, ka Emma satrūkās. Viņa nogaidoši pavērās uz durvju pusi un nosprieda, ka tās atrāvusi vaļā vēja brāzma, jo ārā bija sākusi trakot īsta vētra. Emma jau gribēja celties un iet aizvērt durvis, kad pie stenderes parādījās mundra seja ar vēja sajauktām, melnām matu cirtām. Virs iedegušajiem vaigiem jautri zibsnīja tumšas acis, bet platā mute bija savilkta nerātnā smaida.

- Atļaujos cerēt, ka ledainā vējā nosalušam īru blēdim netiks liegts ieiet, - dziedošā balsī ar stipru īru akcentu sacīja atnācējs. - Un kādu tasi karstas tējas man arī droši vien piedāvās.

Šajā smieklu pilnajā balsī jautās liela dzīves mīlestība.

- Blekij! - iekliedzās Emma, no prieka aizmirsusi aizmigušo Tērncra kundzi.

Viņa pielēca kājās un, brunčiem plīvojot ap garajām kājām, smaidīdama Uaucās Blekijam pretim. Viņš iespraucās

pa durvīm ar savu vareno augumu un trijos lēcienos bija pa kāpnēm lejā. Blekijs satvēra Emmu stiprajās rokās un vairākas reizes apgrieza riņķī, tā ka meitenei sametās raibs gar acīm, tad atkal uzmanīgi nolika viņu zemē. Turēdams Emmu izstieptu roku attālumā, viņš meiteni cieši nopētīja.

- Katru reizi, kad tevi ieraugu, meitēn, tu esi aizvien daiļāka, - Blekijs sirsnīgi teica. - Es joprojām apgalvoju, ka tu, mavoumeen, esi smukākā meitene visā Anglijā. Dicvgod-vārds, ka tā ir!

Emma piemīlīgi pietvīka.

- Ej nu, Blekij, tu atkal ķircinies! Nerunā tādas aplamības!

Tas tika sacīts diezgan dusmīgā tonī, tomēr meitene labpatikā staroja.

Troksnis, kņada un piepešā gaisa novirmošana bija uzmodinājusi virēju, kas strauji iztaisnojās un sāka berzēt acis. Nespēdama uzreiz neko aptvert, viņa apjukusi mirkšķināja plakstiņus.

-Ei, skuķēn, kas šeit notiek?-Tērnera kundze iesaucās, nikni skatīdamās uz Emmu. - Jūs sacēlāt tādu troksni, ka pat mironis pamostos!

Pirms Emma paguva pateikt, kas negaidīti ieradies, Blekijs jau pats steidzās pāri virtuvei, lai nomierinātu virēju.

- Nelūkojieties ar tik dusmīgām acīm, Tērnera kundze, mīļā, - viņš teica. -Tas esmu tikai es, kurš ieradies, lai apliecinātu jums savu cieņu un pasniegtu šo ciemakukuli.

Apstājies blakus virējas krēslam, Blekijs ar mazliet teatrālu žestu izņēma no kabatas brūnu papīra turzu, kuru, zemu paklanījies, pasniedza Tērnera kundzei. Ieraugot Blckiju O’Nīlu, virēja tūdaļ pat kļuva vēlīga, jo šo puisi viņa bija iemīļojusi.

- Ak tu, blēdis tāds! - laipni starodama, sacīja virēja.

Tērnera kundze ieskatījās turzā, un viņas brūnās putna ačteles iemirdzējās.

- 0-o! Blekij, tās ir manas mīļākās krējuma konfektes un piparmētru apalīši. Paldies, puis! To tu esi labi izdomājis. Un vai par mūsu jaunumiem jau esi dzirdējis? Mums vairs nav jābaidās no Mergatroida, jā, nudien, - virēja ar viltīgu sejas izteiksmi pavēstīja. - Vecajam nešpetnelim apgriezti spārni, Blekij, puis. Tā tas ir. Kopš Veinraita kundzes ierašanās te daudz kas mainījies.

Tērnera kundze apveltīja Blckiju ar apmierinātu smaidu un turpināja:

- Veinraita kundze ir tik laba pret mums visiem. Jā, tāda viņa ir, nudien! Ak, tā sieviete ir īsts eņģelis!

- Spriežot pēc tā, ko še dzirdu, viņai tādai noteikti jā-būt, - līksmi raudzīdamies virējā, attrauca Blekijs. - Un vai nu es pats neredzu, ka šajā mājā dzīve gājusi uz labo pusi, Tērnera kundze. Paldies Dievam, ka tā.

Viņš zagšus pašķielēja uz Emmas pusi un sajūsminājās vēl vairāk. Viņa bija uzplaukusi par paliesi daiļu jaunieti. Ar savu apmierināti starojošo sejiņu un zīžainajiem matiem, tērpusies tīrajā, zilajā kleitā ar iestīvināto, balto priekšautiņu, viņa izskatījās aprūpēta un atspirgusi.

- Jā, nudien, man iesilst sirds, redzot šo skuķēnu labi paēdušu un smalki apģērbtu, - Blekijs piemetināja, atzinīgi šūpodams galvu.

Virēja piekrītoši pamāja un atslīga pret krēsla atzveltni. Viņa iemeta mutē apalīti un pacēla kājas pret pavardu, lai sasildītu pēdas.

Blekijs apsēdās pie galda iepretim Emmai. Pataustījies pa mēteļa iekškabatu, viņš izņēma nelielu sainīti.

- Un tas ir tev, mavoumeen, - Blekijs svarīgi noteica un nolika sainīti Emmai priekšā uz galda.

Puiša jautrās, melnās acis ar labpatiku kavējās pie meitenes.

Emma paskatījās uz sainīti, tad pacēla galvu un lielām acīm vērās Blckijā.

- Kas tas ir? - viņa apslāpētā balsī vaicāja.

- Tik tāds nieciņš. Dzimšanas dienas dāvana tev, - atbildēja Blekijs.

Iepriecināts viņš redzēja Emmā pieaugam ziņkāri un nepacietību.

- Bet dzimšanas diena man būs tikai aprīļa beigās, -teica Emma.

Viņa paņēma sainīti un grozīja to rokās. Tādu dāvanu Emma nekad nebija saņēmusi - ielītu sudraba papīrā un pārsietu ar sudraba lenti. Izskatījās tik skaisti, ka nemaz negribējās tīt vaļā.

- Jā, es zinu, kad tā diena īsti ir, - Blekijs viņai paskaidroja, - bet mans tēvocis Pets sūta mani uz Herogcitu paveikt kādu apjomīgu celtniecības darbu, un es droši vien bušu prom vairāk nekā trīs nedēļas. Negribēju palaist garām tavu dzimšanas dienu neievērotu, tāpēc atnesu tev dāvanu jau šodien, mana daiļā mavourneen.

Emma lūkojās uz dāvanu, ko turēja rokā. Viņas seja bija piesarkusi un dzīvās acis meta zaļus zibšņus.

- Vai es drīkstu to tagad atvērt? - meitene vaicāja, nespēdama noslēpt satraukumu. - Man taču nav jāgaida līdz dzimšanas dienai, vai ne?

- Protams, ne, Emma! Taisi vaļā tūdaļ pat, - atteica Blekijs, kuram Emmas pārsteigums sagādāja milzīgu prieku.

Emma atraisīja sudraba lenti un rūpīgi attina sudraba papīru. Viņa ieraudzīja mazu, melnu kārbiņu. Sirds Emmai iepukstējās straujāk. Lēnām viņa pacēla vāciņu.

- Ak, Blekij, tā ir brīnišķīga! - Emma izdvesa, un viņas acis iepletās vēl platākas.

Meitene ar trīcošam rokām izņēma no kārbiņās nelielu

i •

piespraudi. Tai bija loka forma, un to rotāja mirdzoši, zaļi akmentiņi. Viņa pacēla piespraudi pret gaismu. Mazā, lētā rota saules staros laistījās tik spoži, ka tās bezgaumīgums pagaisa, un piespraude meitenes rokās šķita ieguvusi īpašu pievilcību, tā ka pat Blekijs bija pārsteigts.

- Paskatieties, Tērnera kundze! - iesaucās Emma un pieskrēja pie virējas, lai parādītu viņai rotu.

- Tev gan ir laimējies, meitēn, - teica virēja. - To nu Blekijs ir labi izdarījis, ka viņš atcerējies tavu piecpadsmito dzimšanas dienu.

- Tie ir tikai stikliņi, - kā atvainodamies sacīja Blekijs. - Bet, kad es ieraudzīju šo piespraudi vienā no tiem Līdsas veikaliem lielajās pasāžās, teicu pats sev: “Tic ir tādā pašā krāsā kā Emmas smaragdzaļās acis.” Tā nu es to nopirku, ne mirkli nevilcinājies.

Blekijs pasmaidīja savu pievilcīgo smaidu.

- Kad būšu kļuvis tik bagāts, kā esmu iecerējis, es nopirkšu tev tieši tādu pašu piespraudi, movourneen. Bet tā būs rotāta ar īstiem smaragdiem, to es tev varu apsolīt, - viņš ar lielu pašpaļāvību paziņoja.

- Tev tas nebūt nav jādara, - Emma ātri iebilda. - Šī ir skaistākā piespraude, kādu jebkad esmu redzējusi. Es to vienmēr glabāšu. Negribu nekādus smaragdus, Blekij. Piespraude ir lieliska. Sirsnīgs paldies!

Starojoši smaidīdama, Emma noskūpstīja Blekiju uz vaiga. Viņš pievilka meiteni sev klāt un sacīja:

- Priecājos, ka tev tā patīk, Emma.

Emma apsēdās, un smaids no viņas sejas nenozuda. Pēc dažiem mirkļiem viņa piespraudi saudzīgi noglabāja atpakaļ kārbiņā, tomēr vāciņu atstāja atvērtu, lai varētu apbrīnot rotu.

- Nu, puis, vai tagad tu negribētu kādu tasi smaržīgas

tējas? - piedāvāja virēja un tusnīdama slējās augšā no sava sēdekļa.

Viņa sakārtoja aubi, nogludināja priekšautu un turpināja:

- Katliņš jau ir uz uguns, un nepagūsi ne aci pamirkšķināt, kad tēja būs uzlieta.

Runādama virēja piegāja pie brūna virtuves skapja un izņēma no tā tējkannu un tējas paciņu.

- Paldies, Tērnera kundze, iedzeršu ar lielāko prieku, -atsaucās Blekijs un, sakrustojis savas garās kājas, iekārtojās krēslā ērtāk.

Visa puiša uzmanība nu bija pievērsta Emmai.

- Un ko tu dari šeit svētdienā, ja drīkstu zināt? - Blekijs, pieri saraucis, taujāja. - Es domāju, ka tu, kā parasti, būsi aizgājusi uz mājām. Grasījos iegriezties pie tava tēva un atdot dāvanu viņam, bet šeit ienācu tikai apsveicināties ar Tērnera kundzi.

- Skvairs vakar rīkoja viesības, un Veinraita kundze lūdza, lai es šajā nedēļas nogalē pasUādāju, citādi nebutu tikuši galā ar darbiem, - Emma paskaidroja. - Došos uz mājām tikai nākamo ceturtdien, bet Veinraita kundze bija ļoti laipna un piešķīra man veselas četras brīvdienas. Divas varēšu izmantot jau nākamajā nedēļā, bet pārējās - pēc tam.

- Priecājos to dzirdēt, - sacīja Blekijs. - Tātad skvairs reiz sarīkojis viesības, ko tu neteiksi! Varu derēt, ka tās bija varen lepnas dzīres, vai ne, Emma? Sabrauca vesels lērums bagātnieku. - Blekijs pasmīnēja. - Jā, es par to nemaz nešaubos, tā gan. Ak jā, nauda ir brīnišķīga lieta, īpaši, ja tā pieder tev.

Emma svinīgi palocīja galvu, un viņas acis iespīdējās.

-Tev taisnība, Blckij, jebkurš var kļūt par lielmani, ja vien ir nauda.

Uzmetusi puisim atzinīgu skatienu, meitene turpināja:

-Tu tīri nemaz tik slikti neizskaties. Esi iegādājies jaunu uzvalku, vai ne?

Blekijs lepni saslējās un nogludināja no smalkas, melnas vadmalas šūdināto žaketi.

- Tā tas patiešām ir. Un kaklasaite arī ir jauna, - viņš teica un dižodamies norādīja uz tumši zilo kravati.

Blekijs piemiedza aci.

- Protams, esmu uzcirties savā labākajā svētdienas kārtā. Tu taču nedomā, ka es nākšu ciemos pie izglītotas, jaunas dāmas darbdienas uzvalkā, ko?

Emma pasmaidīja un, ignorēdama šo piezīmi, sacīja:

- Tev būtu vajadzējis redzēt Fērlija kundzi un Veinraita kundzi! Viņas abas izskatījās tik daiļas! Gluži kā tajās ilustrēto žurnālu bildēs. Patiesi eleganti.

- Varu iedomāties, - atteica Blekijs.

Viņš mīļi uzlūkoja Emmu un piebilda:

- Un tieši tā kādudien izskatīsies arī tu, kad būsi kļuvusi par izcilu lēdiju, manu mundro meitēn!

Emma nosarka.

- Ak, nu, nezinu vis, - viņa nočukstēja, pēkšņi sakautrējusies. - Bet pastāsti man - kas jauns Līdsā? Un ko tu pats tur darīji, Blekij?

- Nekādu dižu jaunumu nav, - piesardzīgi atbildēja puisis, pamanījis, ka Emmas sejā atkal parādās tā īpašā izteiksme, kurn viņš novēroja katru reizi, kad runāja par Līdsu. -Manuprāt, tur dzīve rit pa vecam. Man nav nekā interesanta, ko stāstīt tev par pilsētu, mavoumeen. Goda vārds! Kopš mūsu pēdējās tikšanās martā manā dzīvē nav bijis nekā cita kā vien smags darbs. Mums abiem - man un tēvocim Petam - pašlaik ir vairāk darba, nekā mēs spējam tikt galā. Un par to visu jāpateicas skvairam. Nudien - tas ir viņš, kurš veicinājis mūsu

labklājību. Viņš sniedza par mums tik labas atsauksmes, ka no pasūtītājiem nevaram ne atkauties.

Nespēdams apvaldīt sajūsmu, Blckijs izteica vēl kādu piezīmi, neapdomādams, kādu iespaidu tā varētu atstāt uz Emmu.

- Es tev patiesi nemelošu, Emma, ja teikšu, ka darījumi Līdsā sit augstu vilni.

Emma cieši pavērās Blekijā. Tad jau man jādodas turp pēc iespējas drīzāk, viņa nodomāja, bet skaļi teica:

- Un kādu labumu no tā gūst skvairs? Ieteikdams jūs citiem pasūtītājiem un tamlīdzīgi?

Blckijs atmeta atpakaļ savu vareno galvu un dārdoši iesmējās.

- Viņam no tā nekāds labums neatlec, - viņš sacīja. - Kā tev vispār kaut kas tāds varēja ienākt prātā, meitēn?

Blekijs izvilka no kabatas sarkanu mutautu, izslaucīja acis un izšņauca degunu.

- Es taču pazīstu skvairu—viņšjau nu gan neko nedara, ja viņam no tā netiek kāds labums, - Emma dzēlīgi noteica, nicinoši savilkusi lūpas. - Šajā ziņā viņš ir ciets kā krams.

Blekijs atkal iesmējās un uzsita sev pa ceļgalu.

-Emma! Emma! Ne jau visi dzīvo pēc principa: es tev, tu man, - viņš laipni iebilda. - īpaši tāds jauks džentlmenis kā skvairs. Viņš mūs iesaka tāpēc, ka ir iepazinis mūsu darbu. Skvairs zina, ka mēs esam labi mūrnieki un celtnieki - es un mans tēvocis Pets. Tā, lūk, tas ir.

Mirkli klusējis, Blckijs pārliecināts sacīja:

- Vel viņš mūs iesaka tāpēc, ka mēs viņam patīkam, tā es domāju.

- Ak tā, - sausi piezīmēja Emma.

Acīs viņai vīdēja šaubas - meitenei bija grūti noticētskvai-ra cēlsirdībai.

Blekijs noliecās pāri galdam un, kā noslēpumu uzticēdams, teica:

- Redzi, tur ir kas vairāk par vienkāršu patikšanu. Pirms trim gadiem mans tēvocis Pcts izglāba skvairam dzīvību, un par to Fērlija kungs viņam ir pateicīgs vēl šobaltdien.

- Izglāba skvairam dzīvību? - Emma vēsi atsaucās. - Un kā tad tas notika?

- Skvairs divričos brauca pa Brigeitas ielu Līdsā, un viņa zirgs piepeši satrakojās. Mans tēvocis Pcts to redzēja un aši aptvēra, kas darāms, viņš uzlēca zirgam mugurā un savaldīja to - pēc grūtas cīņas, cik noprotu, - stāstīja Blekijs, neapzināti iztaisnodams plecus. - Viņš ir liela auguma vīrs un ļoti stiprs, mans tēvocis Pets, bet viņam bija jāpieliek visi savi spēki, lai zirgu apturētu, nudien tā bija! Skvairs varēja būt pagalam, ja tuvumā negadījies tēvocis. Situācija bija patiešām bīstama. Mans tēvocis Pets pats tik tikko nepakļuva zem zirga pakaviem. Viņš būtu sakropļots uz mūžu.

Blekijs uzmeta Emmai zinošu skatienu.

- Lai būtu kā būdams, meitēn, skvairs bija ļoti pateicīgs un pārsteigts par mana tēvoča Pēta drosmi un gribēja viņu par to atalgot...

Puisis papurināja galvu un izsmejoši teica:

- Mans tēvocis Pets - nu, viņčjau nav tas, kurš ņemtu naudu. “Tikai pagāns ņem naudu par cilvēka dzīvības glābšanu,” - tā sacīja mans tēvocis Pets skvairam. Tā nu Fērlija kungs, juzdamies kā mūžīgais parādnieks, dod mums darbu un iesaka mūs arī citiem.

Nobeigumā Blekijs ar triumfējošu galvas mājienu piebilda:

- Un mēs par to esam gaužām apmierināti.

- Tavs tēvocis Pels noteikti ir ļoti drosmīgs, - noteica Emma.

Meitene uz kādu bridi iegrima domās un tad saknieba lūpas šaurā svītrā.

- Nu, es vismaz ceru, ka jūs no skvaira un tiem, kas griežas pie jums pēc viņa ieteikuma, noplēšat deviņas ādas, -viņa skarbi izmeta.

- Bet Emma Hārta! Kas tev nāk prātā! - patiesās šausmās iesaucās Blekijs.

Apvaldījis pārsteigumu, viņš secināja:

- Man ir pilnīgi skaidrs, ka no tevis izaugs īsta, cietpau-raina jorkšīriete.

- Tēja ir gatava, - paziņoja virēja, pārtraukdama viņu sarunu. - Emma, sadabū labākās tasītes un apakštases un uzklāj labāko mežģīņu galdautu, jo ir taču svētdiena un mums ieradies viesis.

Viņa gāzelēdamās tuvojās galdam ar tējas paplāti.

- Ko es varētu jums palīdzēt, Tērncra kundze? - pieceldamies kājās, vaicāja Blekijs.

-Neko, puis. Sēdi vien mierīgi! Mēs pašas aši tiksim

galā.

Un virēja aizpeldēja atpakaļ pie virtuves skapja, no kurienes pēc īsa brīža atgriezās ar otrreiz piekrauto paplāti. Tur bija salikti šķīvji ar biezām šķiņķa sviestmaizēm, kārdinošām teļa gaļas un šķiņķa pīrāga šķēlēm, mīklā ceptām desiņām, mazākos trauciņos bija salikti marinēti dārzeņi - sīpoli, bietes, kā arī mikspikli, saldi smaržoja plācenīši ar sviestu, melleņu ievārījums un milzīga ķimeņkūka.

- Zvēru, ka tik grandiozā tējas dzeršanā vēl neesmu piedalījies, Tērncra kundze. Goddievvārds, - sacīja Blekijs. - Jūs esat pārspējusi pati sevi, mana mīļā Tērncra kundze. Un arī pie tik skaisti klāta galda nekad neesmu sēdējis.

- Izklausās, ka tu pirms došanās prom no dzimtās Īrijas

būsi nobučojis Blārnijas akmeni*, - atteica virēja, bet acis viņai smējās.

Uzmetusi Blckijam sirsnīgu skatienu, virēja papliķēja viņam pa plecu.

- Rimsties nu, puis! Pieglaimodamies tādai vecai pipar-dozei kā es, tu nekādu labumu negūsi.

Tobrīd pavērās augšstāva durvis un lejā kāpa izpalīdze Enija. Liela un spēcīga, ar rožaini baltu ādu, salmu krāsas matiem un bāli zilām acīm, viņa izskatījās pēc tipiskas govju meitas, un jātcic, ka pat Enijas uzvedībā bija kaut kas no govs. Emma, pabeigusi darboties ar tasēm un apakštasēm, pacēla galvu.

- Vai tu esi ar saviem darbiem galā, Enija? Viss kārtībā, mīlā?

j

Enija gausi pamāja, bet Emma to pašu brīdi ievēroja, ka meitenes seja zaudējusi ierasti lēnprātīgo izteiksmi.

- Tad nāc un nomazgā pie izlietnes rokas, mīļā, un iedzer kopā ar mums tēju! - Emma steidzīgi turpināja un bīdīja izpalīdzi uz attālāko virtuves stūri, kur virēja viņas nevarēja sadzirdēt.

- Vai tu esi kaut ko saplēsusi, mīļā? - Emma jautāja.

- Nē, Emma. Es biju ļoti uzmanīga un darīju visu tā, kā tu man mācīji, - atbildēja Enija.

- Kas tad par vainu? Tu izskaties satrūkusies līdz nāvei. Seja tev pavisam pārvērsta.

- Fērlija kundze, - Enija sazvērnieciski nočukstēja. - Viņa mani pārbiedēja, jā, Emma, nudien!

- Kas notika?

Emma atgrieza vaļā krānu un izlikās mazgājam rokas, lai ūdens šalkoņa noslāpētu viņu balsis.

♦Akmens, kas iemūrēts Blarnijas pils mūrī Īrijā. Cilvēku, kas to noskūpstījis, akmens apveltot ar glaimošanas prasmi un atnesot tam laimi.

- Pēc tam kad biju uzklājusi galdu, devos apraudzīt kundzi -kā tu man vēlēji darīt. Bet uz manu klauvējienu neviens neatsaucās. Es tomēr iegāju kundzes viesistabā, un tur viņa bija - sēdēja tumsā un bēra vārdus kā pupas...

-Un kas tad ir?-Emma nepacietīgi pārtrauca izpalīdzi.

-Kātu nesaproti, Emma! Viņa taču bija viena pati. Viņa sarunājās ar tukšu atzveltnes krēslu, - iepletusi acis kā apakštases, čukstēja Enija.

- Nē, Enija, mīļā, tā nevar būt. Iespējams, ka dziļāk istabā bija Vcinraita kundze, un tu viņu vienkārši nepamanīji, -saraukusi pieri, iebilda Emma.

Viņa tomēr nojauta, ka laikam gan Enijai būs taisnība.

- Vcinraita kundze nav atgriezusies no Kirkendas, -nomurmināja Enija.-Turklāt, kad Fērlijakundze mani ieraudzīja, viņa pārtrauca sarunāties ar krēslu. Es pieklājīgi pavaicāju, vai viņa negrib tēju. Kundze atbildēja, ka negribot, un piebilda, ka pusdienošot savā istabā.

Meitene bija mazliet nomierinājusies un vairs neelpoja tik saraustīti.

- Es uziešu augšā pie kundzes, - noraizējusies teica Emma.

- Nē, tas tev nav jādara, Emma. Fērlija kundze sacīja, ka esot nogurusi, un es palīdzēju viņai apgulties. Pēc pāris mirkļiem viņa jau bija aizmigusi...

Enija aprāvās un satvēra Emmas roku.

-Emma... - viņa vilcinādamās iesāka un atkal apklusa.

- Jā, mīļā, kas tad vēl? - jautāja Emma.

- No Fērlija kundzes nāca dīvaina smarža. Viņa oda pēc viskija. Vismaz man tā likās, - noslēpumainā balsī pavēstīja Enija.

Emma sarauca uzacis un skeptiski iebilda:

- Ak, Enija, to nu gan tu būsi izdomājusi!

- Nē, neesmu vis. Goda vārds, Emma!

Emma bargi paraudzījās uz izpalīdzi.

- Vispirms, Enija, kā tu zini, kāda ir viskija smarža? Tavs tēvs, Enija Stcda, taču lok vienīgi alu.

Viņa veltīja meitenei caururbjošu skatienu un, kundzi attaisnodama, piemetināja:

- Fērlija kundze lieto zāles ar asu smaržu. To tu arī būsi saodusi, Enija Steda.

- Ja nu tu tā saki... - meitene piekrita, jo vienlaikus izjuta pret Emmu godbijību un bades.

Viņai tomēr pietika drosmes piebilst:

- Bet kundze sarunājās pati ar sevi, tur nu es nevarēju kļūdīties!

Emma, kura juta, ka viņai jāaizstāv Adele Fērlija, aši apdomājās un sacīja, mazliet viszinīgi smaidīdama:

-Ja es tā labi padomāju, Fērlija kundze bieži vien mēdz pati sev lasīt priekšā. Varbūt tobrīd, kad tu ienāci, viņa skaļi lasīja grāmatu, kuru tu savukārt neievēroji, tas arī viss.

Emma paskatījās uz izpalīdzi tik draudīgi, ka meitene sarāvās un atvirzījās nost.

- Bet, ja tev tas tomēr dara raizes, es uziešu augšā un tūlīt pat apraudzīšu kundzi, - Emma vēsi piezīmēja.

Enija papurināja galvu.

- Nē! Nē! Lai viņa guļ, Emma. Es pirms dažām minūtēm atstāju kundzi cieši aizmigušu.

- Klau, meitenes! Kas tā par sačukstēšanos pie izlietnes? Jūs taču zināt, ka es tenkošanu nevaru ciest, - bargi uzsauca Tērnera kundze.

Viņa sasita plaukstas.

- Emma! Enija! Tūlīt pat nāciet šurp, un dzersim tēju. Es nepieļaušu nekādu sačukstēšanos pa kaktiem!

- Nesaki neko virējai! - Emma brīdināja.

Viņa aizgrieza krānu, noslaucīja rokas dvielī un centās piešķirt sev bezrūpīgu izskatu.

Tātad arī Enija saodusi alkohola smaku, Emma norūpējusies domāja. Bet, apsēdusies pie galda, viņa nosprieda, ka nav jēgas steigties uz augšstāvu, ja jau Fērlija kundze ir aizmigusi. Tas ir labākais, ko viņa tagad var darīt, ar sev raksturīgo veselo saprātu secināja Emma.

Blekija kūsājošā dzīvesprieka ietekmē arī viņas garastāvoklis drīz vien uzlabojās. Puisim bija veikla valoda, un viņš nemitīgi smīdināja visas trīs, gan pastāstīdams jautrus atgadījumus, gan viņas dažādi ķircinādams. Emmai izdevās pilnīgi aizmirst Adeli Fērliju, un viņa priecājās līdz ar citiem. Blckijs bija ļoti apmierināts, dzirdot Emmas līksmos smieklus. Viņaprāt, meitene allaž bija pārāk nopietna, tāpēc puisis jutās ārkārtīgi iepriecināts, ka viņam izdevies Emmu izklaidēt.

Virtuvē valdīja draudzīga un nepiespiesta gaisotne. Blekija dārdošos smieklus un meiteņu spalgo ķiķināšanu un jautros spiedzienus palaikam pārtrauca virējas aizrādījums: “Uzvedieties taču klusāk!” - bet tas tika pateikts labsirdīgi, Tērncra kundzei pašai ļaujot vaļu smieklu bazūnēm.

Kad viņi bija beiguši ēst, Emma palūdza:

- Uzdziedi mums kādu dziesmu, Blekij!

- Labprāt, mavourneen. Un kura tad tev vislabāk patiktu?

- Varbūt “Puisi Dcniju”, Blekij? Tērnera kundzei arī tā patīk...

Viņa spēji aprāvās un paskatījās uz virtuves ārdurvīm, kas tika sparīgi atrautas vaļā. Eņģēm žēli iečīkstoties, vējš tās trieca pret nama ārsienu. Apjukusi Emma ieraudzīja uz sliekšņa parādāmies savu brāli Frenku. Viņš aizcirta durvis ar pamatīgu blīkšķi un, zābakiem skaļi klaudzot, noskrēja

pa akmens pakāpieniem lejā. Zēna mazā sejiņa bija nosalusi un bāla, bet tievais augums apnēsātajā kamzolī trīcēja.

-Augstais Dievs! Kas noticis?-uztraukusies iekliedzās Tērnera kundze.

Emma pielēca kājās un steidzās brālim pretim.

-Frenk, zēn, kas atgadījies?-viņa vaicāja un piekļāva brāli sev klāt.

Frcnks aizgūtnēm kampa gaisu, viņa acis izbailēs bija plati ieplestas un nobālušajā sejā izcēlās vasarasraibumi. Emma, čukstēdama mierinājuma vārdus, veda brālīti tuvāk pie pavarda un mīļi glāstīja viņa plecu - tāpat kā to mēdza darīt māte. Zēns vēl aizvien nespēja atgūt elpu, lai varētu bilst kādu vārdu, jo visu ceļu no ciema bija skrējis. Beidzot viņš atelsās un teica:

- Mūsu tētis teica, ka tev tūlīt pat jānāk uz mājām, Emma. Ātri!

- Kāpēc? - Emma vaicāja.

Izbijusies viņa vērās brāļa sejā, un meitenes prāts drudžaini strādāja.

Frenkam acīs bija asaras, un, pirms viņš paguva atbildēt, Emma jau instinktīvi nojauta, ko brālis sacīs. Viņa aizturēja elpu un lūdza Dievu, kaut būtu kļūdījusies.

- Mūsu mamma, Emma... Tētis saka, viņai esot pavisam slikti. Un dakteris Maks arī atnācis. Pasteidzies! - zēns kliedza, dedzīgi raustīdams māsu aiz rokas.

Emmas seja kļuva balta kā krīts, un viņas acis satumsa, pieņemot malahīta nokrāsu. Viņa norāva priekšautu, pieskrēja pie virtuves skapja un, neteikusi ne vārda, paķēra savu mēteli un šalli. Blckijs un Tērnera kundze pārmija satrauktus skatienus. Virēja ieteicās:

-Tev nevajag tā uztraukties, meitēn. Esmu pārliecināta,

ka tik ļauni nemaz nav. Tavai mātei taču pēdējā laikā bija kļuvis krietni labāk.

Tērnera kundze centās runāt pārliecinošā toni, bet viņas sejā atspoguļojās stipras raizes.

Blekijs bija piecēlies un līdzjūtīgi palīdzēja Emmai uzvilkt mēteli. Viņš satvēra meitenes roku un mierinoši sacīja:

-Tērnera kundzei taisnība. Nevajag uztraukties priekšlaikus. Gan dakteris Maks tavai mātei palīdzēs.

Puisis apklusa un ielūkojās Emmas satriektajā sejā.

- Vai tu negribi, lai eju tev līdzi?

Emma noraidoši papurināja galvu.

- Bet stāvoklim jābūt ļoti nopietnam, ja jau ieradies dakteris Maks.

Meitenes balss ietrīcējās un acis pildījās asarām.

- Neizdari pārsteidzīgus secinājumus, - Blekijs viņu pūlējās nomierināt, cik laipni vien varēdams. -Tava mamma atlabs, mavourneen. Tā noteikti būs.

Emma bēdīgi pavērās Blekijā un neko neatbildēja. Blc-kijs apskāva viņu ar savām stiprajām rokām un pievilka cieši klāt. Pēc dažām sekundēm viņš meiteni palaida vaļā un maigi pieskārās viņas sejai.

-Tev jātic, ka viss būs labi, - skatīdamies Emmai acīs, Blekijs klusi nočukstēja.

- Jā, Blekij, - Emma tāpat čukstus atbildēja un apsēja ap galvu šalli.

Tad viņa satvēra Frenka roku un steigšus devās uz durvīm.

- Diez vai es pagūšu laikus atgriezties, lai palīdzētu jums tikt galā ar pusdienām, Tērnera kundze, - Emma sauca, skrienot pa kāpnēm. - Bet es mēģināšu. Visu labu!

Durvis aiz Emmas un Frenka aizcirtās.

Tčrnera kundze smagi atslīga krēslā.

- Tas šķita pārāk labi, lai būtu patiesība. Es domāju -Emmas mātes veselības uzlabošanās dažu pēdējo nedēļu laikā. Tas bija klusums pirms vētras, tā man šķiet, - viņa sērīgi nomurmināja. - Nabaga bērns - un tieši tagad, kad viņai bija sācis klāties drusku labāk.

- Cerēsim, ka nebūs tik ļauni, Tēmcra kundze. Varbūt viņas mammai uznākusi lēkme, kuru tai izdosies pārvarēt. Iespējams, ka sacelta viltus trauksme, - sacīja Blckijs.

Viņš centās runāt mundrā tonī, taču sirds puisim bija smaga, un skumjas apēnoja Blekija melnās acis.

Kad Emma ar Frenku bija izgājuši ārā, Emma nekavēja laiku, lai brāli iztaujātu. Sirds dziļumos viņa apjauta, ka tobrīd pats svarīgākais ir pēc iespējas ātrāk nokļūt mājās, lieki netērējot ne mirkli dārgā laika. Tēvs nebūtu sūtījis Emmai pakaļ, ja mātei neklātos pavisam slikti. Par spīti Tērnera kundzes un Blekija mierinājuma vārdiem, meitene gatavojās ļaunākajam. Emmai pārskrēja auksti izmisuma un baiļu drebuļi.

Rokās sadevušies, Emma un Frcnks šķērsoja pagalmu, kur atradās staļļi, paskrēja garām lielo ozolu pudurim un pa taciņu steidzās pāri Kristītāja laukam. Cieši līdzās turēdamies, viņi pa lēzeno nogāzi uzkāpa tīreļa plakankalnē un nokļuva uz platā ceļa, kas veda uz ciemu. Frenks jau bija aizelsies, un viņam nācās grūti piemēroties Emmas straujajai gaitai. Viņa satvēra brāļa roku stingrāk un nesaudzīgi vilka zēnu sev līdzi, neievērojot Frcnka protesta saucienus un šņukstus.

Zēnam aizķērās kāja, un viņš paklupa, bet Emma neapstājās un nepievērsa šim starpgadījumam nekādu uzmanību. Gandrīz ar pārcilvēcisku spēku viņa vilka brāļa ļengano augumu pa dubļiem uz priekšu. Frenka žēlie kliedzieni un sirdi

plosošās vaimanas beidzot skāra Emmas apziņu, un viņa uz īsu mirkli aprāva skrējienu.

- Frenk! Dieva dēl! - meitene nikni uzbrēca brālim. - Celies augšā, puis! Tūlīt pat!

Viņa mēģināja zēnu uzraut kājās, bet Frenks palika nekustīgi guļam uz taciņas.

- Es netieku tev līdzi, Emma.

Emma, kas pēc dabas nebūt nebija nežēlīga, tobrīd pārskaitās līdz nemaņai. Viņas vienīgā doma bija ātrāk nokļūt pie mātes, kurai vajadzēja meitas palīdzību.

-Tad tev nāksies iet man nopakaļ, - Emma brālim dzedri uzsauca.

Un viņa aizsteidzās pa grambaino tīreļa ceļu. Dzelžainā griba dzina Emmu uz priekšu vai ar pārdabisku enerģiju. Viņa sāka skriet vēl ātrāk, un brunči viņai plīvoja vējā kā piepūsta bura. Domās Emma visu laiku atkārtoja vienu vienīgu teikumu, kas patiesībā bija lūgsna. Lūdzu, Dievs, neļauj manai mammai nomirt!

Sasniegusi Remzdcnas aizu, viņa apstājās un paskatījās atpakaļ, Emma redzēja, ka Frenks viņai seko, bet meitenei nebija laika brāli gaidīt. Viņa ienira gravā, nepalēninādama soli. Vienu brīdi Emma sagrīļojās un gandrīz paklupa, tomēr viņai izdevās noturēt līdzsvaru, un meitene skrēja tālāk. Remzdcnas aizā bija tumšs, jo tai pāri slīgstošās klintis meta milzīgu ēnu, aizsedzot sauli, bet Emma neievēroja nedz draudīgos akmens bluķus, nedz drūmo apkārtni. Drīz vien viņa jau rāpās augšā pa taku gravas pretējā pusē un atkal iznāca uz saules apspīdētās nogāzes. Emma smagi elsoja un tikai ar grūtībām varēja ievilkt elpu, tomēr viņa neapstājās. Meitene traucās uz priekšu pa stāvo taku. Lejup bira akmeņi un dubļu pikuči. Beidzot, būdama galīgi bez elpas, Emma uzrāpās Remzdenas klintī. Viņa atspiedās pret akmens bluķi un centās atgūt elpu. Pēkšņi klusumu pārtrauca zirga pakavu klaboņa. Izbijusies Emma paskatījās atpakaļ. Viņa bija pārsteigta, ieraugot Blekiju jājam ar vienu no skvaira zirgiem. Uz tā sev priekšā puisis bija uzsēdinājis Frenku.

Blekijs apturēja zirgu, un Emma to pazina - Rūsganā Rītausma, jaunā kunga Edvina bērais ērzelis. Blekijs noliecās un pastiepa pret meiteni savu lielo roku. Viņš izvirzīja uz priekšu kāju un uzsauca:

- Lec zirgam mugurā, Emma! Izmanto manu kāju par kāpsli!

Viņa darīja, kā Blekijs lika, un uzrausās zirgam mugurā.

- Turies man pie pleciem! - viņš vēl noteica, un zirgs

metās aulos.

Drīz vien viņi ieraudzīja baznīcas smaili - bija sasniegta Fērlijas draudze.

Divdesmita nodaļa

Hartu namiņa virtuvē neviena nebija, kad Emma ienāca un klusiņām aizvēra durvis. Vēlās pēcpusdienas krēslā virtuve izskatījās drūma un pamesta. Uguns pavardā bija izdzisusi, un kurtuve bija pilna ar aukstiem pelniem. Gaiss oda pēc kāpostiem, ceptiem sīpoliem un piedegušiem katliņiem. Tētis atkal sabojājis svētdienas pusdienu maltīti, Emma izklaidīgi nodomāja. Viņa novilka mēteli, noraisīja šalli un palūkojās visapkārt. Mājā valdīja dziļš klusums, un, kāpjot augšā uz mātes guļamistabu, meitene nodrebēja. Satraukums pieauga, un viņas sirds sāka mežonīgi dauzīties.

Emmas tēvs bija viens. Noliecies pār Elizabeti, viņš saudzīgi slaucīja sievas sviedriem klāto seju ar flaneļa drāniņu, maigi atbīdot no pieres viņas miklos, izjukušos matus. Emma ienāca uz pirkstgaliem, un tēvs pacēla galvu. Viņa acis bija satumsušas un skumjas, seja ar iekritušajiem vaigiem - svina pelēka.

- Kas mammai noticis? - Emma aizsmakusi čukstēja.

Džons nenoteikti papurināja galvu.

- Dakteris Maks saka-slimība esot no jauna uzliesmojusi. Dažu pēdējo dienu laikā viņa kļuva aizvien vārgāka un vārgāka. Viņai vairs nav spēka cīnīties, - viņš aizžņaugtā balsi nomurmināja. - Dakteris nupat aizgāja. Vairs nav cerību...

Hārtam aizlūza balss, un viņš strauji novērsās, lai noritu sāpju kamolu, kas dedzināja rīkli, un neļautu acīs sanesties asarām.

- Nerunā tā, tēt! - Emma klusi, bet dedzīgi iesaucās.

Viņa pārlaida skatienu telpai.

- Bet kur tad mūsu Vinstons?

- Aizsūtīju viņu pakaļ tantei Lilijai.

Elizabete nemierīgi sagrozījās. Džons ātri pievērsās atkal viņai un ņēmās susināt slimnieces pieri, darot to tikpat maigi kā iepriekš.

- Nāc tuvāk pie gultas, Emma, tikai izturies pavisam klusu - mātei beidzot izdevās iesnausties. Lai viņa tagad mierīgi paguļ, - sērīgi noteica Džons Hārts.

Viņš atkāpās, lai Emma varētu apsēsties uz mazā ķeblīša līdzās gultai, un viegli pieskārās meitas plecam.

- Mamma taujāja pēc tevis, - tēvs nočukstēja.

Emma satvēra mātes izdēdējušo roku. Tā bija auksta

kā ledus un gluži bez dzīvības. Elizabete lēni atvēra acis, šķita, ka pat plakstiņu pacelšana prasa no viņas milzīgu piepūli. Māte raudzījās Emmā ar tukšu skatienu.

- Mamm, tā esmu es, - meitene klusi sacīja, un acīs viņai iemirdzējās asaras.

Elizabetes seja bija pilnīgi bezkrāsaina, un to klāja slimīgs spīdums. Ap acīm bija izveidojies sarkanu dzīsliņu tīkls, bet viņas smalki veidotās lūpas bija tikpat baltas kā palags. Māte joprojām skatījās uz Emmu, nepazīdama viņu. Meitene saspieda ciešāk Elizabetes roku. Emmas izbailes auga augumā.

- Mamm! Mamm! Tā esmu es, Emma, - viņa uzstājīgākā tonī atkārtoja vēlreiz.

Elizabete vārgi pasmaidīja, un viņas acu skatiens vairs nebija tik apmiglots - slimniece bija pazinusi savu meitu.

- Emma, mīļā, - viņa tikko dzirdami čukstēja.

Elizabete mēģināja pieskarties Emmas sejai, bet roka

nevarīgi atslīga atpakaļ.

- Es gaidīju tevi atnākam, Emma, - viņa dziestošā balsī sacīja.

Elizabetes elpa bija sekla un strauja, un viņa zem biezās segas nodrebēja, it kā viņai saltu.

- Mamm! Mamm! Tu taču atveseļosies, vai ne? - Emma steidzīgi runāja. - Tev kļūs labāk, vai ne, mamm?

- Man ir labāk, mīļā, - teica Elizabete un maigi pasmaidīja.

Viņa dziļi nopūtās.

- Tu esi laba meitene, Emma.

Elizabete apklusa un ar grūtībām ievilka elpu.

- Apsoli man, ka pieskatīsi Vinstonu un Frenku! Un savu tēti arī.

Emma tik tikko spēja saklausīt mātes vārdus.

- Nerunā tā, mamm! - meitene drebošā balsī iesaucās.

- Apsoli man!

Elizabetes plaši ieplestajās acīs bija mēms lūgums.

- Jā, es tev to apsolu, mamm! - Emma šņukstēdama atbildēja.

Pār viņas vaigiem klusi ritēja asaras. Meitene noliecās uz priekšu, pieskārās mātes izdilušajai sejai un noskūpstīja viņu uz lūpām, tad pieglauda savu vaigu Elizabetes vaigam.

- Pasauc tēvu! - slimniece aizelsusies izdvesa.

Viņas spēki strauji zuda. Emma pagriezās un ar rokas

mājienu paaicināja tēvu, kurš stāvēja pie loga. Viņš piesteidzās pie gultas, apsēdās, apskāva Elizabeti un pievilka sev cieši klāt. Džonam bija tāda sajūta, it kā viņam krūtīs būtu

iedūrusies izkapts. Viņš nezināja, kā izturēs mežonīgās sirdssāpes, kuras viņam sagādāja sievas pirmsnāves agonija. Viņa atlaidās atpakaļ spilvenos. Elizabetes seja bija kļuvusi pelēka un vaskaim nedzīva, bet, kad viņa atvēra acis, tajās mirdzēja savāda gaisma. Elizabete mēģināja satvert vīra roku, bet bija tik vārga, ka trīcošā roka atkrita uz segas. Džons pieliecās sievai tuvāk. Viņa tam kaut ko pačukstēja, un Džons piekrītoši pamāja, no dedzinošajām sāpēm nespēdams parunāt.

Džons atlocīja segu un pacēla Elizabeti uz savām stiprajām rokām. Viņš uzmanīgi pienesa sievu pie loga. Viņa bija tik vieglina kā vītusi lapa, Džons gandrīz nejuta sievas svaru. Logs bija atvērts, un vakara vējpūsma rāva sev līdzi aizkarus un plandīja Elizabetes tumšos matus ap viņas seju. Džons ieskatījās sievas acīs. Tās mirdzēja, bet sejā atspoguļojās dīvaina jūsma. Viņa dziļi ieelpoja svaigo gaisu, un vīrs juta Elizabetes augumu saspringstam, kad viņa pacēla galvu un alkaini raudzījās ārā, tīrelī.

- Laimes Virsotne, - Elizabete noteica, un viņas balss šajā brīdī skanēja tik skaidri un spēcīgi kā jaunai meitenei.

Džons satrūkās. Sievas balss šķita gandrīz pārdabiski atbalsojamies mazajā istabiņā. Viņa saļima vīra rokās. Pār Elizabetes lūpām aši pārslīdēja maigs smaids. Viņa vairākas reizes dziļi nopūtās, tā ka viss augums saviļņojās. Un tad Elizabete vairs nepakustējās.

- Elizabete! - Džons iekliedzās izmisīgās sāpēs.

Viņš šūpoja sievas augumu, spieda to sev klāt, un vīra

asaras slacīja Elizabetes seju.

- Māmiņ! - Emma spalgi iesaucās un metās pāri istabai pie tēva.

Džons pagriezās un neko neredzošām acīm uzlūkoja meitu. Asaras ritēja viņam pār vaigiem, un viņš papurināja galvu.

- Viņa mūs pametusi, meitiņ, - tēvs teica un aiznesa Elizabeti atpakaļ uz gultu.

Džons apsedza sievas augumu ar palagu, sakrustoja viņas rokas uz krūtīm un atglauda viņai no pieres matus, Elizabetes seja bija mierīga un apskaidrota. Viņš vieglītēm aizvēra sievas plakstiņus, noliecās un noskūpstīja viņas ledainās lūpas. Vīrieša spēcīgais augums izmisumā un sāpēs raustījās.

Piespiedusies tēvam, Emma raudāja.

- Tētiņ, ak, tētiņ, - viņa šņukstēja.

Džons Hārts iztaisnojās un ieskatījās asarām noplūdušajā meitas sejā, tad aplika roku Emmai ap pleciem un mierinādams pievilka viņu sev klāt.

- Nu viņa ir brīva, Emma. Brīva no šausmīgajām ciešanām.

Džons apspieda elsas un piekļāva meitu sev ciešāk klāt. Viņš glāstīja Emmas matus un mierināja viņu. Abi ilgi tā sēdēja, vienoti kopīgās bēdās.

Beidzot Džons sacīja:

- Tā ir Dieva griba.

Un viņš nopūtās. Emma atvirzījās no tēva un pacēla asaru izvagoto seju.

- Dieva griba! - viņa gausi atkārtoja skarbā, nesamierināmā balsī. - Tāda Dieva nemaz nav! - acīm liesmojot, Emma iekliedzās. -Tagad es to zinu. Ja Dievs būtu, Viņš nebūtu ļāvis mātei tik ļoti ciest visus šos gadus un Viņš arī nebūtu ļāvis viņai tagad nomirt!

Džons apmulsis uzlūkoja meitu, un, pirms viņš paguva kaut ko atbildēt, Emma izskrēja no guļamistabas. Hārts dzirdēja viņas soļus noklaudzam uz kāpnēm, tad ar troksni aizcirtās ārdurvis. Džons nenoteikti pagriezās, un viņa lielais augums sagrīļojās. Viņš raudzījās lejup uz mirušo sievu, un viņam atkal uzmācās elsas, bet acu priekšā viss satumsa.

Taustīdamies kā aklais, Džons piegāja pie loga un paskatījās ārā. Neskaidri, sāpju aizmiglotām acīm viņš redzēja Emmu skrienam uz tīreļa pusi. Saule rietēja aiz tumšajiem kalniem, un safrāndzeltenās debesis krāsojās asinssarkanas. Pēdējie trīsošie saules stari vēl pārslīdēja Remzdcnas klintij, kura krēslā vairs bija tik tikko saskatāma.

- Lūk, kur tagad atrodas Elizabete, - Džons sacīja pats sev. - Laimes Virsotnē.

Divdesmit pirmā nodaļa

Agrā svētdienas novakarē atgriezies no Vorksopas, Ēdams Fērlijs atrada Oliviju vienu pašu sēžam bibliotēkā. Ēdams piesteidzās viņai klāt, priecīgi smaidīdams, un viņa acis staroja mīlestība. Viņš joprojām bija aizvadītās nakts pārdzīvojuma varā, un tas atspoguļojās skvaira mirdzošajā sejā, no kuras bija nozudis askētiskais drūmums, Ēdama mundrajā gaitā un līksmē, ko izstaroja katra viņa kustība.

Bet, kad Olīvija pacēla galvu, skvairam aizrāvās elpa, un viņa gudrās acis cieši nopētīja sievietes seju. Olīvija bija ārkārtīgi bāla un izskatījās nomocījusies. Ēdams uzreiz saprata, ka viņa ir stipri satraukta.

Viņš satvēra Olīvijas rokas un, ne vārda neteikdams, piecēla viņu no krēsla. Ēdams noskūpstīja Olīviju uz vaiga un maigi apskāva. Viņa paslēpa seju pie Ēdama pleca, un viņš sajuta, ka sievietes augums trīc. Pēc mirkļa viņa atrāvās no Ēdama krūtīm un ielūkojās viņam sejā. Olīvijas skatiens bija caururbjošs, un viņas skaistajās, jūraszilajās acīs skvairs pamanīja apmulsumu un skumjas.

- Kas tev kaiš, Olīvija? - viņš klusi vaicāja. - Tu esi satraukta, un tas mani ļoti apbēdina.

Olīvija papurināja galvu un apsēdās. Nožēla viņas sejas vaibstus darīja asākus, bet pleci bija sagumuši kā zem smagas nastas. Olīvijas skatiens bija pievērsts klēpī sakrustotajām rokām, un viņa joprojām neteica ne vārda. Ēdams apsēdās Olīvijai blakus uz sofas un satvēra vienu viņas plaukstu, mīļi saspiežot to ar savām delnām.

- Nu, nu, mana mīļā, tā nedrīkst! - viņš iesaucās neīsti mundrā balsī. - Vai noticis kaut kas nelāgs, ka tu esi tik nobēdājusies?

Ēdams zināja, ka uzdevis vismuļķīgāko jautājumu. Tāpat taču bija skaidrs, ka Olīviju satraukušas pārmaiņas viņu attiecībās. Mīļotās sievietes reakcija uz to, kas nolicis, Ēdamu gan uztrauca, gan biedēja.

Olīvija nokremšļojās un beidzot lēnām pacēla galvu. Acīs viņai spulgoja asaras.

- Domāju, ka man jābrauc prom, Edām. Nekavējoties. Vēlākais - rīt.

Ēdamam pamira sirds, un viņš sadrūma.

- Bet kāpēc? - skvairs iesaucās.

Viņš pievirzījās Olīvijai tuvāk un ciešāk satvēra viņas plaukstu.

-Tu zini, kāpēc, Edām. Es nedrīkstu te paliki pēc... pēc pagājušās nakts. Mans stāvoklis ir divdomīgs.

- Bet tu sacīji, ka mīli mani, - Ēdams iebilda.

Olīvija viegli pasmaidīja.

- Es patiesi mīlu tevi. Esmu mīlējusi tevi gadiem ilgi. Un mīlēšu vienmēr. Bet es nevaru palikt šeit, Edām, vienā mājā ar savu māsu - tavu sievu - un nodoties slepenam mīlas sakaram. Es nevaru!

- Olīvija, Olīvija, nebūsim pārsteidzīgi! Ja mēs esam pietiekami uzmanīgi...

- Ne jau tikai tas, - viņa ātri pārtrauca Ēdamu. - Tas, ko mēs pagājušajā naktī izdarījām, ir šausmīgs grēks.

- Jo es pārkāpu laulību, - Ēdams gandrīz skarbi piebilda. - Vai to tu gribi sacīt, Olīvija? Likuma priekšā esmu grēkojis es, nevis tu. Tam jāpalick uz manas sirdsapziņas, nevis tavējās. Tā ka atstāj šīs raizes man.

- Dieva priekšā mēs abi esam grēkojuši, - viņa ļoti klusi atbildēja.

Ļaunu priekšnojautu mākts, Ēdams apzinājās, ka Olīvijai ir taisnība. Raugoties viņas skumjajā sejā, skvairs izmisis domāja, ka sirdsapziņas pārmetumi nedrīkst viņam šo sievieti atņemt. Viņš nedrīkstēja laist Olīviju prom. Ne tagad. Nekad vairs. Gadiem ilgi viņi abi bija cietuši no vientulības, iedzīti savās nelaimīgajās laulībās kā slazdā, līdz beidzot atrada viens otru.

Ēdams steidzīgi ierunājās:

- Olīvija, es saprotu, ko tu jūti. Tici man, tā ir. Tu esi labs un godīgs cilvēks. Divkosība un intrigas nav tavā dabā. Es arī zinu, ka tu personisko godu turi ļoti augstu. Un es tāpat. Pagājušajā naktī es nikni cīnījos ar sevi, lai apspiestu savas jūtas un ilgas pēc tevis.

Viņš apklusa un dziļi ieskatījās Olīvijai acīs. Ēdams maigi pieskārās viņas sejai.

- Varbūt mēs savā ziņā patiesi esam grēkojuši, bet ne jau pret Adeli. Es nejūtos vainīgs un neko nenožēloju Un arī tev tas nav jādara. Tam nav nekādas jēgas, jo nevar nedz padarīt par nebijušu to, kas ir noticis, nedz noliegt faktu, ka mēs mīlam viens otru. Un es mīlu tevi tā, kā nekad nevienu sievieti neesmu mīlējis.

- Es zinu, - Olīvija sērīgi nočukstēja. - Lai būtu kā būdams, mēs nedrīkstam savtīgi domāt tikai par sevi. Pienākumam jābūt pirmajā vietā.

Olīvijai acis pieplūda ar asarām, kuras viņa velti centās apspiest, un viņa palūkojās uz Ēdamu ar mīlestības pilnu skatienu.

- Es zinu, ka tu neesi spējīgs uz zemisku rīcību, Edām.

- Tavos vārdos, protams, ir patiesība. Bet es nevaru nodzīvot savu atlikušo mūžu bez tevis, mana mīļā.

Viņš papurināja galvu.

- Es nevaru!

Ēdama acīs dega lūgums.

- Paliec pie manis vismaz līdz jūlijam, kā tu biji iecerējusi un kā solīji man pagājušajā naktī, No savas puses es apsolu, ka neuzmākšos tev un neko neuzspiedīšu.

Ēdams atkal saņēma viņas rokas savējās.

- Tas būtu nepiedodami, ņemot vērā mūsu apstākļus -tavas jūtas pret Adeli un tavu stāvokli šajā mājā. Bet es lūdzu tevi, Olīvija, paliec kopā ar mani vēl dažus mēnešus! - viņš centās Olīviju pierunāt.

Ēdama balss no izmisuma bija kļuvusi klusa un aizsmakusi.

- Zvēru, ka nemēģināšu tev tuvoties kā mīļākais. Lūdzu, lūdzu, nepamet mani šajā mauzolejā vienu! Nenolem mani vientuļai dzīvei bez mīlestības.

Olīvijas sirds tiecās pēc Ēdama. Viņa skvairu ļoti mīlēja un apzinājās, ka dzīve šim cilvēkam smagi nodarījusi pāri, uzkraujot par mūžīgu nastu Olīvijas slimo, neprātīgo māsu. Viņam, kurš bija tik vitāls, dzīvības pilns, jauks un labs. Raugoties saspringtajā, ciešanu apzīmogotajā vīrieša sejā, Olīvija juta, ka viņas apņēmība sāk šķobīties un dedzīgā vēlēšanās aizbraukt no Jorkšīras pamazām izgaist. Olivija atmaiga, jo nespēja pretoties Ēdama lūgumam. Patiesību sakot, tas, ko viņš lūdza, nebūt nebija nesaprātīgi.

- Labi, es palikšu, - viņa beidzot teica, - tikai ievērojot tādus noteikumus, kā tu iepriekš minēji.

Olīvija pievirzījās Ēdamam tuvāk, saņēma plaukstās viņa izmisušo seju un noskūpstīja viņa vaigu.

- Tas nenozīmē, ka es tevi negribu, mans mīļais. Jo es gribu, - viņa čukstēja. - Tomēr šajā mājā mēs nedrīkstam būt mīlnieki.

Ēdams izdvesa garu, dziļu nopūtu.

- Paldies Dievam! - viņš iesaucās.

Ēdama atvieglojuma sajūta gandrīz līdzinājās eiforijai. Viņš apskāva Olīviju, piespieda viņas galvu pie sava pleca un glāstīja mīļotās sievietes matus.

- Tu man esi tik ļoti nepieciešama, mana mīļā! Tava klātbūtne manai dzīvībai ir tikpat svarīga kā elpošana. Bet es zvēru, ka nepieduršu tev ne pirksta un nekādā veidā tevi nekompromitēšu. Esmu laimīgs, ka tu esi kopā ar mani un man pieder tava mīlestība. Tu taču arī jūti to pašu, vai ne?

- Jā, tā ir, - atbildēja Olīvija. - Mums tomēr jābūt ļoti uzmanīgiem, lai mūsu jūtas citu acīm nebūtu pamanāmas.

Viņa ieskatījās Ēdamam sejā un pirmo reizi pasmaidīja.

- Mēs nedrīkstam tik atklāti izrādīt savu mīlestību, kā darām to patlaban. Padomā, kas notiktu, ja tagad atvērtos durvis un ienāktu Džcralds vai kāds no kalpotājiem.

To pateikusi, Olivija izslīdēja no Ēdama skavām.

- Tev taisnība, - atzina Ēdams un īsi, sausi iesmējās.

Viņš bija gatavs piekrist visam, ko Olīvija vēlējās, lai

tikai varētu paturēt viņu pie sevis.

- Nu, mana mīļā, ja mēs esam apņēmušies būt apdomīgi, varbūt apsēdīsimies katrs savā istabas stūrī, malkosim heresu un papļāpāsim par nenozīmīgām lietām?

Ēdamam izdevās pieņemt vieglprātīgāku toni, un arī viņš beidzot varēja pasmaidīt.

-Vai vēlies iedzert kādu malku pirms pusdienām, mana dārgā?

- Jā, tas būtu jauki, Edām. Turklāt izskatītos gluži dabiski, ja mūs pārsteigtu kāds no mājiniekiem.

Olīvijas acis piepeši tapa jautras, un viņa kopā ar Ēdamu iesmējās. Viņš pasmīnēja un piecēlās. Olīvija sekoja Ēdamam ar acīm, kad viņš šķērsoja istabu, un viņas sirds negaidīti sažņaudzās. Olīvija sāka šaubīties, vai viņiem pieliks spēka apvaldīt savas jūtas un noliegt vienam otru. Mums tas jāvar, viņa stingri sacīja pati sev.

Ēdams atgriezās ar heresa glāzēm un vienu no tām pasniedza Olīvijai.

- Priekā, mana mīļā!

Viņš pasmaidīja zīmīgu, mazliet blēdīgu smaidu un apsēdās krēslā Olīvijai iepretim.

- Vai šis attālums starp mums būtu pietiekami drošs? -Ēdams vaicāja, un viņa acis šķelmīgi iemirdzējās.

- Es tā sacītu gan, - atteica Olīvija un atkal iesmējās.

Viņa atslīga pret krēsla atzveltni un jutās nepiespiesti,

jo bezgalīgi uzticējās Ēdamam. Viņš turēs vārdu un netuvosies Olīvijai, un tas dos viņai spēku ievērot atturību arī no savas puses.

- Gribu tikai vēl ko piebilst, - Ēdams piesardzīgi iesāka. -Tu teici, ka mēs nedrīkstam būt mīlnieki šajā mājā. Bet, ja nu es apciemotu tevi Londonā... vai tas varētu būt... citādi? Tur mēs būtu brīvi no pienākumiem.

Olivijas skaisti veidotās lūpas notrīsēja.

- Ak, Edām, mīļais, tu esi gluži neiespējams, - viņa smaidot sacīja un purināja galvu.

Tad Olīvijas acis kļuva rāmas un skumjas.

- Nezinu, ko lai tev atbildu. Man jāpadomā.

-Tikai, lūdzu, nesāc atkal raizēties, mana mīļā! - iesau-

cās Ēdams, redzēdams viņas samulsumu. - Mēs vairs nerunāsim par šo mūsu attiecību aspektu. Ja vien tu pali to negribēsi. Vai varu tomēr izlūgties no tevis kādu laipnību?

- Protams, Edām!

- Kad es bušu Londonā, tu taču neatteiksies kopā ar mani pusdienot, vai ne? Un kopīgi apmeklēt kādu teātra izrādi? Tu tiksies ar mani, vai ne? - Ēdams vaicāja, un viņa balsī atkal jautās izmisums.

- Tu ļoti labi zini, ka varēsi Londonā ar mani tikties. Mēs taču vienmēr esam kopā pavadījuši laiku, kad tu ieradies Londonā kārtot savus darījumus. Kāpēc lai tagad kaut kas mainītos, Edām? Mums ir taisni ieteicams rādīties sabiedrībā tāpat kā agrāk, - Olīvija atbildēja mierīgā, pārliecinošā balsī.

Tas Ēdamu iepriecināja.

- Labi! Tad jau viss ir kārtībā.

Ēdams piecēlās un iemeta kamīnā kādu pagali, atvairīdams atmiņas par kaislīgi aizvadīto nakti.

- Vai Edvins bija apmierināts, ka varēja atgriezties skolā? - Olīvija jautāja.

Ēdams aizkūpināja cigareti. Ievilcis dūmu, viņš teica:

- Jā, viņš priecājās, ka var aizbraukt. Dzīvojot visus šos mēnešus kopā ar Adeli, nabaga Edvinu bija pārņēmusi bezcerība.

Viņš nopūtās.

- Adcle zēnu tik bezjēdzīgi lutina.

Ēdams atbalstījās ar roku pret kamīna dzegu un uzlika garajā, brūnajā zābakā tērpto kāju uz kurtuves režģa. Viņš uzmeta Olīvijai ašu skatienu un, pieliecies viņai tuvāk, klusākā balsī turpināja:

- Es ceru, ka tu zini - mēs ar Adeli jau vairāk nekā desmit gadus nedzīvojam kopā kā vīrs ar sievu.

- Jā, es to nojautu, - atbildēja Olīvija.

417

14-35 3

Viņa piecēlās un piegāja pie Ēdama. Olīvija viņu noskūpstīja un noglāstīja viņam galvu.

- Viss būs labi. Es zinu. Ļauj man tagad vēlreiz piepildīt tavu glāzi.

Olīvija izņēma Ēdamam no rokām glāzi, un viņš tai uzsmaidīja, pateicīgs, ka šī sieviete bija viņam līdzās un paliks Fērlijā arī vasarā. Ēdams noskatījās, cik graciozā un elegantā gaitā Olīvija šķērso bibliotēku. Viņa bija atguvusi pašapziņu, un pēkšņā apziņas uzliesmojumā Ēdams saprata, ka bez Olīvijas viņa dzīve atkal ieslīgtu tumsā. OlīvijaZjj/n Ēdama dzīve, un viņš apņēmās nekad mūžā no šīs sievietes nešķirties.

Divdesmit otrā nodaļa

y

- Es nespēju saprast, kā mūsu Vinstons kaut ko tādu varēja izdarīt, - Džons Hārts sacīja Emmai. - Aizmukt tik drīz pēc mammas nāves, mums ne sveikas nepasakot!

- Bet viņš taču atstāja tev zīmīti, tēt, - Emma ātri iebilda.

Nesagaidījusi tēva atbildi, viņa turpināja:

- Neraizējies, tēt! Nekas ļauns viņam tajā flotē nenotiks. Vinstons ir jau liels puisis un pats var par sevi parūpēties.

Emma noliecās pār galdu un uzmundrinoši paspieda tēva roku.

- Ak, es to zinu, meitēn! Viņam tomēr nevajadzēja tā zaglīgi aizlavīties nakts vidū. Tas nu nemaz neizskatās pēc mūsu Vinstona, - Džons rūca, neslēpdams neapmierinātību.

Viņš papurināja galvu.

- Un ir vēl kas - nesaprotu, kā viņu varēja pieņemt Karaliskajā flotē, ja es nebiju parakstījis to papīru. Viņš vēl nav pilngadīgs un varēja rīkoties tikai ar manu piekrišanu, to taču tu zini, Emma.

Meitene nopūtās. Šī saruna turpinājās un atkārtojās jau trīs dienas, kopš viņa bija pārradusies mājās no Ilolas, un Emmu tas sāka kaitināt.

14*

419

Bet, pirms viņa paguva atbildēt, pa vidu iespraucās Frenks:

- Viņš viltoja tavu parakstu, tēt. Jā, varu derēt, ka tieši to viņš darīja! Viņam tas bija jādara, citādi virsnieks, kurš vervē rekrūšus, Vinstonu nebūtu pieņēmis.

Emma uzmeta brālim niknu skatienu un skarbi teica:

- Ciet klusu, Frenk! Tu esi tikai mazs knaukis un no tādām lietām neko nesaproti.

Frenks sēdēja otrā virtuves malā un, kā parasti, kaut ko kricelēja. Viņš lietišķā tonī atbildēja:

- Es visu zinu, Emma, no tiem ilustrētajiem žurnāliem un avīzēm, ko tu nes mājās no Holas. Izlasu katru tur nodrukāto rindinu.

*

- Tādā gadījumā es tos vairs nenesīšu, - viņa atcirta, -jo tu kļūsti par daudz iedomīgs un lecīgs. No tevis izveidosies īsts viszinis, Frenk.

-Ak, Emma, liec bērnam mieru! - Džons nomurmināja.

Domās iegrimis, viņš kādu brīdi sūca pīpi un tad sacīja:

- Vai zini, Frenkam būs taisnība. Vinstons ir viltojis manu parakstu, nav divu domu. Tas ir skaidrs kā diena.

- Es arī tā domāju, - piekrita Emma, - jo citas iespējas iekļūt flotē viņam nebija. Bet, kas izdarīts, tas izdarīts, un mēs tur vairs neko nevaram līdzēt. Vinstons droši vien jau ir ceļā uz turieni, kurp viņu nosūtījusi flotes vadība.

- Jā, meitēn, - novilka Džons, atslīgdams krēslā.

Emma klusēdama ar sarauktu pieri cieši vēroja tēvu.

Kopš mātes nāves bija pagājuši pieci mēneši, un, kaut arī tēvs centās noslēpt savas bēdas, meitene zināja, ka tās sagrauž viņu. Tēvs bija novājējis, jo gandrīz neko neēda, un viņa lielais, spēcīgais augums šķita sarāvies. Hārts bija biedējoši mierīgs un sevī ierāvies. Tikai tajos brīžos, kad viņš bija pārliecināts, ka Emma viņu nenovēro, iekritušajā sejā parādījās

sāpīgs vaibsts un acīs saricsās asaras. Meitene reizēm to pamanīja un bezpalīdzīgi novērsās, jo tik tikko jaudāja tikt galā pati ar savām bēdām. Bet viņai vajadzēja savaldīties. Vienam bija jāsatur ģimene kopā. Tēvs bija ieslīdzis vēl dziļākā apātijā nekā dažus mēnešus pirms mātes nāves. Emmas raizes par tēvu ar katru dienu pieauga. Vinstona slepenās aizmukšanas dēļ Hārtam bija uznākusi jauna bezcerības lēkme.

Emma nopūtās. Viņa uz kādu laiku bija atteikusies no sava Plāna tu- lielo P. Tobrīd nedrīkstēja doties prom uz Līdsu, lai gan Emma bija iekrājusi jau diezgan daudz šiliņu. Viņai piederēja vairāk nekā piecas mārciņas - karaliska summa, ar kuru sākumposmā pilnīgi pietiktu. Bet tik drīz pēc Vinstona aiziešanas nebija īstais brīdis pamest tēvu. Turklāt Emma bija apsolījusi mātei, ka rūpēsies par ģimeni. Šī solījuma turēšanu viņa uzskatīja par savu goda lietu. Vismaz tobrīd.

Meitene paņēma vienu no Olīvijas Veinraitas ēdienu receptēm, nozieda lapiņas neaprakstīto pusi ar putriņu, ko bija sajaukusi no ūdens un miltiem, un rūpīgi ielīmēja recepti burtnīcā - nākotnes vajadzībām. Emma pētīja Olīvijas Vcin-raitas skaisto, eleganti plūstošo rokrakstu ar noapaļotajiem burtiem. Viņa centās to atdarināt. Emma arī uzmanīgi ieklausījās Olīvijas valodā, jo viņai gribējās vārdus izrunāt tieši tā, kā to darīja Veinraita kundze. Blckijs nemitējās apgalvot, ka no Emmas kādu dienu iznākšot diža lēdija, un meitene zināja, ka dižām lēdijām jārunā pareizīgā angļu valodā. Viņa klusi sevi izlaboja - nedrīkst teikt “pareizīgā”. Jāsaka “pareizā” vai “nevainojamā”.

Piepeši klusumu virtuvē pārtrauca Frenka uzbudinātā balss.

- Ei, tēt, - viņš iesaucās, - man nupat kaut kas iešāvās prātā! Ja Vinstons viltojis tavu parakstu, viņa dokuments ir nelikumīgs, vai ne?

Tāds pieauguša cilvēka secinājums no maza puišeļa mutes lika Džonam satrūkties - viņš pats par kaut ko tādu nemaz nebija iedomājies. Hārts izbrīnījies uzlūkoja savu jaunāko atvasi. Frcnks pēdējā laikā sagādāja viņiem pārsteigumu pēc pārsteiguma. Beidzot Dižvīrs teica:

- Jā, tā nav zemē metama doma, puis.

Frenks bija atstājis uz tēvu lielu iespaidu. Viņš bija izvērties par īstu ziņu krātuvi, un saprātīgi secinājumi no viņa mutes parasti atskanēja tieši tad, kad tēvs tos vismazāk gaidīja.

- Un kas tad ir? - jautāja Emma, raudzīdamās brālī ar neslēptu naidīgumu.

Šāda attieksme pret Frenku viņai nebija raksturīga, bet Emma dedzīgi vēlējās, lai Vinstona aizmukšana vairs netiktu pārrunāta. Meitene zināja-jo vairāk par to runās, jo dziļāks kļūs tēva satraukums.

- Bet, Emma, ja jau dokuments ir nelikumīgs, tētis var dabūt Vinstonu no flotes atpakaļ. Vai tad tu nesaproti? Viņiem Vinstons būs... būs... jāatlaiž! Par dokumenta viltošanu. Jā, tā būs! - triumfējoši paziņoja Frenks, pats priecādamies par savu gudro spriedumu.

- Viņam taisnība, Emma, - nepārprotami mundrākā balsī dēlam piebalsoja Džons.

- Var jau būt, ka mūsu Frenkam ir taisnība, bet kā tu, tēt, to Vinstona “atdabūšanu” iedomājies? - Emma skarbi un tieši vaicāja. - Vai tu rakstīsi vēstuli Karaliskajai flotei? Vai tu zini kādu konkrētu personu, kam šo vēstuli adresēt?

Sarauktu pieri viņa noraudzījās Frenkā. Emma nevarēja noliegt, ka zēns ir saprātīgs, bet viņa nemitīgā tieksme sacelt nemieru mājās māsu sadusmoja. Frenka piezīmes reizēm bija gudrākas, nekā Emmai tas patiktu.

- Tu vari lūgt padomu skvairam, tēt, - zēns pamācīja.

Viņa bālajā sejiņā staroja apmierināts smaids.

Džons atkal bija pārsteigts, bet Emma brālim uzkliedza:

- Lūgt kaut ko skvairam? Es gan viņam neko nelūgšu. Viņš taču pat nenospļausies, ja negūs no tā sev kādu labumu.

Viņas balsī skanēja ledains nicinājums.

Tēvs Emmas iebildumiem nepievērsa uzmanību, bet risināja tik domu tālāk:

- Nu, es varētu doties Līdsā uz to vietu, kur vervē rekrūšus, un apjautāties par mūsu Vinstonu. Izdibināt, kur tic viņu aizsūtījuši. Par to taču jābūl kādām ziņām. Un tad es pastāstīšu, ko viņš izdarījis - viltojis manu parakstu un aizmucis no mājām.

Emma saslējās un savā visstingrākajā balsī sacīja:

-Tagad uzklausi mani, tēt! Tu neko tādu nedarīsi. Mūsu Vinslons vienmēr gribējis iestāties Karaliskajā flotē, un nu viņam tas beidzot izdevies. Padomā par vienu lietu, tēt, -Vinstonam noteikti ir labāk dienēt flotē nekā vergot garas stundas Fērliju ķieģeļccpļa dubļos un putekļos. Lai viņš paliek, kur ir, tēt!

Viņa apklusa, mīlestības pilnām acīm paskatījās uz tēvu un mīkstākā tonī piebilda:

- Gan viņš mums atrakstīs, tiklīdz būs ar flotes dzīvi kaut cik apradis. Labāk liksim viņu mierā.

Džons piekrītoši pamāja, jo cienīja Emmas spriedumus.

- Jā, mīļā, ar tavu muti runā veselais saprāts. Vinstons vienmēr gribēja tikt prom no Fērlijas.

Viņš nopūtās.

- Nevaru teikt, ka es viņu par to vainotu. Man tikai nepatīk, ka Vinstons to izdarīja slepus.

Emma nevarēja novaldīt smaidu.

- Viņš taču zināja - ja lūgs tev atļauju, atbilde būs noraidoša, tāpēc Vinstons aizmuka, iekams tu paguvi viņu aizturēt.

Viņa piecēlās, piegāja pie tēva un apskāva viņu.

- Rimsti nu bēdāties, tēt! Kāpēc tu neaizej uz krodziņu un neiedzer kādu pinti alus kopā ar citiem vīriem? - Emma mudināja.

Viņa gaidīja, ka tēvs, kā parasti, noraidīs šo priekšlikumu, tāpēc bija pārsteigta, dzirdot atbildi:

- Labi, mcit. Darīšu, kā tu saki.

Vēlāk, kad tēvs jau bija aizgājis uz “Balto zirgu”, Emma pievērsās Frcnkam:

-Tev nevajadzēja sākt runāt par viltoto parakstu un Vin-stona atsaukšanu no flotes. Tas tikai vēl vairāk sarūgtināja tēvu. Tagad uzklausi mani nopietni, mīļais!

Emma ar drūmu sejas izteiksmi kratīja Frcnkam pie deguna savu rādītājpirkstu.

- Lai tad, kad es būšu aizgājusi atpakaļ uz Holu, nebūtu vairs nekādu runu par Vinstonu. Vai tu mani saprati, Frenkij?

- Jā, Emma, - apakšlūpu kodīdams, atbildēja Frenks. - Man ļoti žēl, Emma. Es neko ļaunu negribēju. Lūdzu, neesi uz mani dusmīga!

-Es neesmu dusmīga, mīļais. Tikai atceries, ko esmu tev piekodinājusi, kad jūs ar tēti paliksiet divi vien.

- Es to ielāgošu. Un vēl kas, Emma.

- Jā, mīļumiņ?

- Lūdzu, nesauc mani par Frcnkiju!

Emma uzjautrināta apspieda smaidu. Viņš bija tik nopietns un centās izturēties gluži kā pieaudzis.

- Labi, Frenk. Bet tagad tev vajadzētu sākt gatavoties uz gulētiešanu. Pulkstenis ir jau astoņi, un rīt mums visiem agri jāccļas. Neiedomājies nīkt līdz pusnaktij, lasīdams avīzes un grāmatas!

Emma paklakšķināja ar mēli un nogrozīja galvu.

-Nav brīnums, ka mājā mūždien trūkst sveču! Ej augšā,

Frenk! Pēc īsa brīža es arī iešu un apspraudīšu tev segu. Un kā īpašu balvu par labu uzvedību aiznesīšu tev glāzi piena un kādu ābolu.

Frenks drūmi paskatījās uz māsu.

- Emma Harta, kas es, tavuprāt, esmu? Pāraudzis zīdainis? Es negribu, ka tu man apspraud segu, - viņš protestēja, vākdams kopā avīzes un piezīmju bloku.

Ejot ārā no virtuves, Frenks pagriezās un, mazliet pasmīnējis, piebilda:

- Bet ābols gan man gluži labi patiktu.

Nomazgājusi izlietnē sakrautos netīros vakariņu traukus, Emma uzkāpa augšstāvā. Frenks sēdēja gultā un kaut ko rakstīja savā piezīmju blokā. Emma nolika pienu un ābolu uz galda un apsēdās uz gultas.

- Ko tu tur raksti, Frenk? - viņa ziņkārīgi vaicāja.

Emmu, tāpat kā tēvu, allaž pārsteidza zēna izcilās prāta

spējas. Viņam turklāt bija ārkārtīgi laba atmiņa.

- Tas ir sp-o-o-k-u st-ā-ā-sts, - zēns izdvesa pārvērstā

balsī.

Viņš cienīgi uzlūkoja māsu un iepleta acis vēl platākas.

- Spoku stāsts! Par garu apsēstām mājām un mirušo dvēselēm, kas ceļas augšā no kapa un staigā apkārt. Hā-ā-ā! -Frenks draudīgi nočukstēja.

Viņš pavicināja bloku Emmai zem deguna.

- Vai gribi, lai nolasu tev to priekšā, Emma? Tu pārbīsies līdz nāvei! - Frenks brīdināja.

- Nē! Sirsnīgs paldies, bet nevajag! Un neesi nu tik aušīgs, - viņa sacīja un atvairīja brāļa sacerējumu.

Tad Emma pati pret savu gribu nodrebēja. Muļķīgas izbailes, viņa sevi aprāja. Meitene zināja, ka brālis viņu tīšām ķircina, bet jorkšīriešu drūmā māņticība bija dziļi iegūlusi Emmas apziņā, un viņai uz rokām uzmetās zosāda. Emma nokremšļojās un centās piešķirt sejai pārākuma izteiksmi.

- Un kāds labums no šī tava kricelējuma, Frenk? Tu tikai sabojā labo papīru, ko es tev atnesu no Holas, tādas ir manas domas. Ar muļķību sacerēšanu tu naudu nevarēsi nopelnīt.

- Nē, varēšu gan! - mazais tik nikni iebilda, ka Emma satrūkās. - Un es tev paskaidrošu, kāds no tā būs labums, -kad izaugšu liels, es rakstīšu avīzei. Varbūt pat “The Yorkshire Morning Gazette”, tā, lūk!

Viņš iznīcinoši paskatījās uz māsu un nobeigumā piebilda:

- Liec to aiz auss, Emma Hārta!

Emmai gribējās skaļi iespurgties, bet, redzot brāļa nopietno seju, viņa apvaldīja smieklu lēkmi.

- Skaidrs, - meitene dzedri novilka. - Bet līdz tam tev vēl jāizaug. Par to tu varēsi sākt domāt tikai pēc pāris gadiem.

- Jā, Emma, - zēns piekrita un iekodās ābolā. - Ak, Emma, tas garšo lieliski! Paldies!

Emma pasmaidīja un noglāstīja Frcnka izspūrušos matus, tad ar mātišķu mīļumu noskūpstīja brāli. Zēns aplika viņai ap kaklu tievās, kaulainās rokas un piespieda pieri māsai pie krūtīm - kā bērns, kurš sailgojies pēc mātes glāsta.

- Es mīlu tevi, Emma. Ļoti, ļoti, - viņš čukstēja.

- Es arī tevi mīlu, Frenkij, - Emma atbildēja un cieši apskāva brāli.

Un šoreiz viņš neiebilda pret sava vārda pamazināmo formu.

- Nepaliec augšā visu nakti, mīļais! - Emma piekodināja, klusiņām aizvērdama brāļa istabas durvis.

- Nē, es tā nedarīšu. Apsolu tev, Emma.

Aukstajā, akmens plātnēm izklātajā kāpņu laukumiņā

bija tumšs, un Emma uzmanīgi aiztaustījās līdz savai guļamistabai. Sasniegusi šauro gultiņu, viņa uzrāva sērkociņu un

aizdedzināja misiņa svečturi iesprausto sveces galiņu. Tievā dakts uzliesmoja, vāji apgaismodama tumšo telpu. Mazā istabiņa bija tik nabadzīgi mēbelēta, ka izskatījās gandrīz tukša, bet, tāpat kā pārējās Hārtu namiņa telpas, tā bija nevainojami tīra. Emma pienesa sveci pie lielas koka lādes, kas stāvēja vienā istabas kaktā. Nolikusi svečturi uz palodzes turpat līdzās un nometusies ceļos, viņa pacēla lādes smago vāku. Uzvēdīja spēcīga kampara lodīšu un kaltētas lavandas smarža. Tā bija mātes lāde, un nu viss, kas tajā atradās, piederēja Emmai. Tēvs sacīja, ka tāda bijusi mātes vēlēšanās. Pēc viņas nāves Emma tikai vienreiz kā garāmejot bija ielūkojusies lādē. Līdz pat šim vakaram viņa nebija varējusi saņemties, lai pārcilātu to, ko māte reiz bija uzskatījusi par saviem dārgumiem.

Emma izņēma melnu zīda kleitu - tā bija veca, bet reti valkāta, tāpēc joprojām labā stāvoklī. Nākamajā nedēļas nogalē viņa to piemērīs. Emma bija pārliecināta, ka, nedaudz pielabojot, kleita viņai būs tieši laikā. Zem melnās kleitas atradās mātes baltais, vienkāršais kāzu tērps. Emma to maigi noglāstīja. Mežģīnes no vecuma bija nodzeltējušas. Izbalējušā zila zīda drāniņā ievīstītu, viņa ieraudzīja mazu, sakaltušu puķu pušķīti. Tas bija zaudējis krāsu un, kad tam pieskārās, drupa Saldi smaržoja pēc vītušām rozēm. Emma nobrīnījās, kāpēc māte glabājusi šos ziedus, ko tie viņai nozīmējuši. Bet nu viņa nekad to neuzzinās. Vēl tur bija daži smalka batista apakšveļas gabali - acīmredzot pārpalikums no mātes nožēlojamā pūra, sarkanām rozēm izšūta, melna šalle un ziediem rotāta salmu cepurīte.

Pašā lādes dibenā atradās maza koka kastīte. Emma to jau agrāk bija daudzkārt redzējusi, kad māte par godu kādam īpaši svinīgam gadījumam izņēma no tās savas nedaudzās rotaslietas. Emma atslēdza kastīti ar mazo atslēdziņu, kas rēgojās slēdzenē. Rotaslietām, kuras viņa tur ieraudzīja, praktiski nebija nekādas vērtības. Emma izņēma no kastītes granātu piespraudi un auskarus, ko māte valkāja gan Ziemassvētkos, gan kāzās, gan kristībās un visās citās svētku reizēs. Lūkodamās uz granātu rotām savā plaukstā, Emma iedomājās, ka sveces gaismā šie akmentiņi atgādina tumšus rubīnus. Granātu rotas māte bija uzskatījusi par savu vislielāko dārgumu.

- Es no tiem nekad nešķiršos, - Emma skaļi teica un norija kaklā sakāpušo asaru kamolu.

Nolikusi piespraudi un auskarus uz grīdas, viņa izņēma no kastītes kameju un sudraba gredzenu. Tos abus Emma aplūkoja ar lielu interesi. Viņa piemērīja gredzenu - tas meitenei derēja kā uzliets. Vēl Emma kastītē sataustīja zelta krustiņu un ķēdīti, ko māte gandrīz vienmēr bija valkājusi. Viņa saviebās. Dievs Emmai vairs neeksistēja. Meitene bija atteikusies apmeklēt svētdienas skolu, kaut arī šī atkrišana apbēdināja viņas tēvu. Emma nometa krustiņu un ķēdīti uz grīdas līdzās granātu rotām un izņēma smagas dzintara krelles. Tās šķita vēsas un laistījās kā zeltainas medus lāses. Emmas acīs krellēm bija liela vērtība - tās mātei bija uzdāvinājusi kāda ļoti ievērojama lēdija, vismaz tā viņa Emmai pirms daudziem gadiem bija stāstījusi.

Vēl pāris mirkļu aplūkojusi savus jaunos īpašumus, Emma sāka tos likt atpakaļ kastītē. Un tad viņa zem samta oderes sataustīja kādu izcilni. Emma pamēģināja, vai neizdosies pabāzt pirkstus zem oderes, un viņai izdevās atrast kādu vietu, kur samts bija vaļīgāks. Atplēsusi oderi, Emma ieraudzīja medaljonu un spraužamadatu. Pirmo viņa izņēma medaljonu un ziņkāri to aplūkoja. Emma neatcerējās, ka būtu to kādreiz redzējusi mātei ap kaklu. Patiesību sakot, viņa šo medaljonu vispār redzēja pirmoreiz. Tas bija vecs un smalki izstrādāts, no visīstākā zelta, kas, sveces liesmas apspīdēts, spoži mirdzēja. Emma mēģināja medaljonu atvērt, taču neveiksmīgi.

Viņa piecēlās un steigšus sameklēja šūšanas piederumu kastītē šķēres. Mazliet medaljonam uzspiežot, pēc mirkļa tas bija vaļā. Vienā pusē bija mātes jaunības dienu fotogrāfija, bet otra puse bija tukša. Ak nē, Emma ieskatījās ciešāk un ieraudzīja tur nelielu, gaišu matu šķipsnu.

Kam gan pieder šie mati, meitene prātoja, mēģinādama noņemt stikliņu, kas sedza gaišo cirtu, bet tas bija tik cieši iegūlis gropītēs, ka Emma baidījās sabojāt medaljonu. Viņa aizvēra abus vāciņus un ieraudzīja, ka medaljona aizmugurē kaut kas ir iegravēts. Laika gaitā uzraksts bija gandrīz izdzisis, Emma tik tikko varēja to saskatīt. Sasprindzinājusi redzi, viņa aplūkoja to ciešāk. Visbeidzot Emma paņēma sveci un tuvināja medaljonu liesmai.

Viņa gausi burtoja: “E. no E. - 1885.” Emma datumu atkārtoja skaļi. Tas bijis pirms deviņpadsmit gadiem. 1885. gadā viņas māte bija piecpadsmit gadus veca. Vai E. nozīmēja “Elizabete”? Tā tam jābūt, Emma nosprieda. Un kas bija otrs E.? Viņa neatcerējās, ka māte būtu pieminējusi kādu tuvinieku, kura vārds sāktos ar šo burtu. Emma nolēma, ka pajautās to tēvam, kad viņš vēlāk atgriezīsies no krodziņa. Meitene uzlika medaljonu uz melnās zīda kleitas un pavirpināja pirkstos spraužamadatu. Cik savādi, ka mātei piederējusi tāda adata. Emma sarauca pieri. Izskatījās gluži kā tā kaklasaites adata, ko lietoja džentlmeņi, lai saspraustu kravati vai augstās kreklu apkaklītes. Šī laikam bija lietota, dodoties izjādēs, jo pēc formas atgādināja miniatūru jājampātagu ar nelielu paka-viņu centrā. Arī adata bija no zelta un neapšaubāmi visai vērtīga. Emma bija pilnīgi pārliecināta, ka tā nekad nav piederējusi viņas tēvam.

Meitene papurināja galvu un nopūtās - šo mīklu nebija iespējams atminēt. Automātiski viņa atlika medaljonu un spraužamadatu atpakaļ zem kārbiņas oderes. Emma salika

kārbiņā arī pārējās rotaslietas un novietoja visus priekšmetus lādē, aizvēra vāku un domīgi nogrozīja galvu Viņas asais prāts ne mirkli nešaubījās, ka nezināma iemesla dēļ medaljonu un adatu māte ar nodomu paslēpusi zem kārbiņas oderes, un tas Emmu gan mulsināja, gan intriģēja. Viņa nolēma tēvam par atradumu neko neteikt. Emma paņēma savu šūšanas piederumu kastīti, nopūta sveci un kāpa lejā.

Virtuvi blāvi apgaismoja divas sveces, kas stāvēja uz galda, un priekšmeti meta garas, melnas ēnas. Emma aizdedzināja divas parafīna lampas - vienu uz pavarda mūrīša, otru - uz bufetes - un pienesa pie galda grozu ar pielabojamām drēbēm, kuras viņa bija paņēmusi līdzi no Holas. Emma vispirms sakārtoja kādu Veinraita kundzes blūzi, tad sāka sašūt Fērlija kundzes apakšsvārku atirušo vīli. Nabaga Fērlija kundze, domāja Emma, viņa kļuvusi vēl dīvaināka. Vienbrīd ir klusa un nomākta, bet nākamajā jau smejas un bez mitas tērzē. Emmujutīsies atvieglota, kad Veinraita kundze atgriezīsies no Skotijas, kur viņa ciemojās pie draugiem. Olīvija bija prom tikai divas nedēļas, bet Emmai šķila, ka pagājuši vairāki mēneši. Veinraita kundzes prombūtnē Hola vairs nebija tā pati, kas iepriekš, un Emmu sāka pārņemt savada nervozitāte, par kuru viņa bija diezgan stipri noraizējusies, jo neizprata tās cēloņus.

Arī skvairs bija aizbraucis - rubeņu medībās, tā bija teikusi virēja. Viņš atgriezīsies nākamajā nedēļas nogalē. Pēc Emmas domām - pārāk ātri. Veinraita kundzes un skvaira prombūtnē viņai bija mazāk darba, tāpēc virēja atvēlēja meitenei brīvu arī piektdienu.

- Padzīvo mazliet pie sava tēva, mīļā, - viņa bija līdzjūtīgi sacījusi. - Viņam, Emma, tu patlaban esi ļoti nepieciešama.

Un tā nu Emma šajā nedēļas nogalē bija pavadījusi mā-

jās veselas trīs dienas - tīrīdama, mazgādama un gatavodama maltītes tēvam un Frenkam. Vienīgais, kas sabojāja viņas brīvdienu prieku, bija Vinstona nozušana aizvadītajā nedēļā. Emma uzskatīja, ka te vairs nekas nav līdzams un ir muļķīgi nemitīgi par to runāt.

Piepeši viņa pasmaidīja. Tā kā darbi Holā netika pārāk stingri pārraudzīti, meitene saulainās pēcpusdienās pamanījās aizskriet līdz tīrelim un pasēdēt Laimes Virsotnē klinšu paēnā kopā ar jauno kungu Edvinu. Vasaras brīvlaikā viņš bija atgriezies mājās no skolas, un abi jaunieši bija cieši sadraudzējušies.

Emma bija kļuvusi par Edvina uzticības personu. Viņš stāstīja meitenei par skolu, par savu ģimeni un uzticēja vairākus īpašus noslēpumus, kurus Emma nedrīkstēja izpaust nevienai dzīvai dvēselei. Ceturtdien, kad abi pastaigājās pa tīreli, Edvins bija teicis, ka pēc nedēļas atbraukšot kāds liels viņa tēva draugs, ļoti svarīgs vīrs - doktors Endrū Meltons. Edvins bija satraukts par gaidāmo apciemojumu, jo doktors tikai nesen esot atgriezies no Amerikas, un zēnam gribējās viņu iztaujāt par Ņujorku. Par šo viesi pagaidām vēl nezināja nedz virēja, nedz Mcrgatroids. Edvins bija licis Emmai apzvērēt, ka viņa neteiks nevienam ne pušplēsta vārda, un apstiprināt šo solījumu ar attiecīgiem žestiem - pārkrustīšanos un svinīgi paceltu labo roku.

Emmas domas par Fērlijholu un jo īpaši par Edvinu pārtrauca tēva ierašanās. Kad Hārts atgriezās no krodziņa, baznīcas pulkstenis nozvanīja desmit. Viņa uzreiz saprata, ka tēvs šoreiz dzēris vairāk nekā parasti. Viņš grīļojās, un acu skatiens viņam bija glāžains. Hārts novilka žaketi un gribēja to pakarināt uz āķa aizdurvē, bet netrāpīja, un žakete nokrita zemē.

- Es to pacelšu, tēt. Nāc un apsēdies! Uzvārīšu tev tēju, -Emma teica, nolika malā apakšsvārkus un ātri piecēlās.

Džons tomēr pats pacēla žaketi, un šoreiz viņam izdevās to pakarināt uz āķa. Tēvs paspēra dažus nedrošus soļus uz Emmas pusi un apstājās. Viņš ilgi raudzījās meitā un pārsteigts nomurmināja:

- Cik ļoti viņa dažkārt līdzinās savai mātei!

Emmu šī negaidītā piezīme izbrīnīja. Viņai pašai nemaz nelikās, ka viņa līdzinātos mātei.

-Vai tad tā ir? - meitene neticīgi vaicāja. - Bet mammai taču bija zilas acis un tumšāki mati...

- Kad tava māte atglauda atpakaļ matus, tie arī neveidoja uz pieres trīsstūri, - Džons viņu pārtrauca. - To tu esi mantojusi no manas mātes. Un tomēr tieši šobrīd tu ārkārtīgi līdzinies mātei. Tādai, kāda viņa bija meitenes gados. Tev ir viņas sejas forma un vaibsti. Un viņas mute. Jā gan, un, kļūstot vecāka, tu vēl vairāk līdzināsies Elizabetei. Tā tas ir, meitēn.

- Bet mamma bija skaista, - Emma iesāka un aprāvās.

Džons atspiedās pret krēslu, lai noturētu līdzsvaru.

- Jā, tāda viņa bija. Skaistākā meitene šajā apkārtnē. Fērlijā nebija neviena vīrieša, kurš savulaik netika metis aci uz tavu māti. Neviena. Ak, tu gan būtu pārsteigtajā zinātu...

Viņš nepabeidza teikumu, tikai kaut ko nesaprotami nomurmināja zem deguna.

- Ko tu teici, tēt? Es nesadzirdēju.

-Neko, meit. Neko tādu, kam tagad vairs būtu nozīme.

Džons paskatījās uz Emmu ar savām apmiglotajām acīm, kas tomēr bija diezgan vērīgas, un pasmaidīja ar vienu lūpu kaktiņu.

-Tu ari esi skaista. Tāpat kā tava mamma. Bet, paldies Dievam, tu esi taisīta no izturīgāka materiāla. Elizabete bija ļoti trausla. Ne tik spēcīga kā tu.

Viņš skumīgi pašūpoja galvu un grīļīgiem soļiem pie-

gāja pie Emmas. Tēvs noskūpstīja viņu uz pieres un novēlēja labunakti. Kad Hārts devās pa akmens kāpnēm uz augšstāvu, viņa lielais augums izskatījās tik ļoti sarucis, ka Emma prātoja, vai tēvu vēl dēvēs par Dižvīru. Viņa apsēdās un izklaidīgi vērās sveces liesmā. Emma raizējās par tēvu. Kas ar viņu notiks? Palicis viens, bez sievas, Hārts bija kā no laivas izmests. Emmu tas dziļi skumdināja, jo viņa apzinājās, ka nespēj mazināt tēva sirdssāpes, noņemt no viņa pleciem bēdu nastu. Emma saprata, ka tēvs vairs nekad nebūs tāds pats kā agrāk. Viņš sēros pēc sievas līdz pat savai nāves dienai.

Beidzot Emma nokratīja pārdomu izraisīto sastingumu, paņēma apakšsvārkus un sāka atkal šūt. Darbu viņa pabeidza tikai vēlu naktī, jo bija cieši apņēmusies salabot visus no Ho-las līdzpaņemtos apģērba gabalus. Vcinraita kundze Emmai par to labi maksāja, un nauda meitenei bija tik ļoti nepieciešama, ka viņa nerēķinājās nedz ar savām nogurušajām acīm, nedz sāpošajiem pirkstiem un varonīgi cīnījās ar miegu, kas ar katru stundu aizvien vairāk mācās viņai virsū. Bija jau pāri vieniem, kad Emma salocīja pēdējo apģērba gabalu un klusiņām kāpa augšā uz guļamistabu, rēķinādama, cik daudz naudas saņems no Vcinraita kundzes.

Vienu reizi gadā Jorkšīras rietumdaļas drūmie un mežonīgie tīreļi vairs nebija vienmuļi tumši un bezkrāsaini. Augusta beigās burtiski vienas nakts laikā notika brīnumaina pārvērtība - uzziedēja virši, un nu visi pakalni un nogāzes dega violetās liesmās. Pelēcīgās, fabriku piesārņotās ielejas ieguva krāšņu rotu, kas pacēlās tām pāri kā zilgansārts vainags, kura skaistums lika aizrauties elpai pat visprasīgākajam dabas mīļotājam.

Tīreļa plakankalne, kas ieskāva Fērlijas ciemu, šajā ziņā nebija izņēmums. Skarba un drūma tā kļuva septembrī, oktobrī. Bel augustā tur izskatījās tā, it kā pār kalniem kāds ar devīgu roku būtu noklājis Fērlijas fabrikā austos audumus -karaliskais purpurs mijās ar ziliem un zaļiem toņiem, jo vir-sājos auga ari papardes, meža hiacintes un mellenes, un pat rēpuļainajos koku zaros trīsuļoja svaigas, zaļas lapiņas.

Cīruļi un kaņepīši traucās pret skaidrajām debesīm, kas parasti, lietus pievilgušu mākoņu pilnas, smagi nokarājās, bet nu mirdzēja tajā īpašajā, zilajā dzidrumā, kurš raksturīgs tikai Anglijas ziemeļiem. Ne vien nepievilcīgā apkārtne šajā gadalaikā kļūst maigāka, poētiskāka, bet ari skaņu pasaule top daudzveidīgāka. Gandrīz katrā ielejā vai ieplakā pār brūnajiem akmeņiem čalodams plūst kāds strautiņš, bet no dažas labas klints pavisam negaidītās vietās gāžas lejup ūdenskritums, tāpēc ūdens šalkas ir Jorkšīras tīreļu vasaras dziesma, kam pievienojas putnu skanīgie treļļi, trusīšu čabināšanās papardēs un melleņu mētrās un palaikam arī aitu blēšana - tās bezmērķīgi klejo pa viršiem apaugušajām nogāzēm, meklēdamas sev barību.

Emmai Hārtai tīrelis patika arī ziemā, kad tas kļuva drūms un skarbs. Tāpat kā agrāk Elizabete, ari Emma tīrelī jutās kā mājās - šeit, tālu prom no cilvēkiem, mežonīgajā un mazliet baisajā dabas klēpī, viņu nebūt nemocīja vientulības un pamestības sajūta. Emmai plašais, kailais tīrelis vienmēr šķita skaists, bet jo īpaši vasaras nogalē, kad tik bagātīgi ziedēja virši.

Tajā augusta pirmdienas rītā viņai bija ārkārtīgi pacilāts noskaņojums. Emma pārkāpa pāri žogam, kas ierobežoja iegarenu, sulīgu, margrietiņām nokaisītu pļavu. Viņa steidzās uz priekšu pa šauru taciņu, ik pa brīdim paceldama galvu, lai ar savām tumšzaļajām acīm pavērtos uz violeto segu, kas pārklāja kalnus un tuvāk pie debesīm šķita purpursarkana. Bet debesis bija gluži kā zils porcelāns, un tajās nemanīja neviena mākonīša. Cauri zilganajai dūmakai jau spraucās pirmie zeltainie saules stari, un Emma zināja, ka gaidāma kārtējā tveicīgi karstā diena.

Šī bija tā retā reize, kad meitene priecājās, ka tikusi prom no mazā namiņa Fērlijas ciematā. Tēva gremšanās par Vinstonu bija sabojājusi visu nedēļas nogali, tāpēc Emma izjuta atvieglojumu, aizverot aiz sevis vecāku mājas durvis un dodoties uz Laimes Virsotni. Starp varenajiem, mežonīgajiem kalniem, ievelkot krūtīs tīro, dzestro agrās rīta stundas gaisu, Emma jutās brīva un nenomākta-viņa bija īstens tīreļa bērns. Te Emma bija dzimusi un augusi, un pārmantojusi vienu otru skarbās dabas īpašību, jo arī viņa varēja būt tikpat nepakļāvīga un nepielūdzama kā skarbais tīrelis, kas bija dziļi iespiedies Emmas dvēselē un kļuvis par tikpat neatņemamu viņas dzīves sastāvdaļu kā gaiss, kuru viņa elpoja.

Vēl būdama mazs bērns, Emma, neviena nepieskatīta, bija klaiņojusi pa klintīm, ielejām un gravām, kur viņas vienīgie pavadoņi bija putni un citas sīkas radības, kas mita šajā nostūrī. Emmai kalnos bija savas iemīļotās vietas un slepenie stūrīši, ko citu skatieniem aizsedza klintis un kalnu krokas. Tur, mazajās kalnu pļaviņās, ziedēja visskaistākās puķes un cīruļi vija ligzdas, bet pa klinšainām nogāzēm plūda kristāldzidras straumes, ledaini aukstas pat viskarstākajā dienā. Tur varēja veldzēt slāpes un atvēsināt basās kājas, lēkājot pa spoži nopulētajiem akmeņiem.

Tiklīdz Emma bija nokļuvusi savā mīļajā tīrelī, pēdējo dienu nomāktība strauji gaisa. Iedama pa labi pazīstamo taciņu, kas vijās augšup kalnā, viņa pielika soli. Kāpdama kalnā, Emma domāja par Vinstonu. Viņai brāļa pietrūks, jo viņi bija tuvi un mīļi draugi, tomēr Emma bija laimīga, ka Vinslo-nam reiz izdevies piepildīt iecerēto. Viņam bija pieticis drosmes aiziet, pamest ciemu un Fērliju ķieģeļcepli, pirms vēl

nebija par vēlu. Emma nožēloja vienīgi to, ka brālis nebija viņai uzticējies, aplam domādams, ka māsa viņu nosūdzēs tēvam vai mēģinās atrunāt. Emma pasmaidīja. Kā Vinstons kļūdījās! Viņa ar prieku būtu mudinājusi brāli piepildīt savu sapni, jo Emma izprata Vinstona dabu un zināja, cik bezcerīgos apstākļos viņš bija audzis, neredzēdams Fērlijā nekādas citas nākotnes iespējas kā vien smagu darbu, garlaicību un iedzeršanas krodziņā kopā ar trulajiem ciema vīriem.

Uzrāpusies pirmajā klinšu korē, Emma apstājās, lai atvilktu elpu. Viņa ar plaukstām apvēdināja seju un vairākas reizes dziļi ieelpoja, tad sāka virzīties augšup pa nogāzi uz Remzdenas klinti. Tā slējās viņai pāri kā milzīgs, pelēks granīta zirgs, kas, pacēlies pakaļkājās pret debesīm, mirdzēja saulē, kuras stari bija itin kā nolējuši pirmatnīgo, tumšo akmens virsmu ar šķidru zeltu. Ziemā, pārklāta ar sniegu un ledu, klints šķila draudīga, bet nu, maigajā vasaras gaisā, tā raudzījās Emmai pretim kā labdabīgs milzis. Meitene paskatījās visapkārt, kā uzsūkdama ar acīm spēku no labi pazīstamās ainavas. Rīta dūmaka bija izzudusi, un, kaut arī no kalnu galotnēm pūta viegls vējiņš, Emmajau sāka sajust karstumu. Viņa priecājās, ka uzvilkusi tumši zaļo kokvilnas kleitu. Tajā bija viegla iešana, un, audumam pieskaroties pie kailajām kājām, Emmai tas likās patīkami vēss.

Pēc brīža viņajau atradās Remzdenas klints pavēnī. Emma nolika smago grozu ar drēbēm un apsēdās uz plakana akmens. Pēdējā laikā viņa vienmēr mazliet pakavējās Laimes Virsotnē, jo šeit mātes neredzamā klātbūtne bija jaušamāka nekā Fērlijas namiņā. Šajā Emmas iemīļotajā dabas stūrītī, kas bija paticis arī viņas mātei, meitene joprojām sajuta Elizabeti gluži kā dzīvu. Bālajās ēnās un miglā starp klinšu radzēm pavīdēja viņas mīļā seja, atbalsojās mātes skanīgie smiekli. Viņa sazinājās ar meitu abām vien saprotamā veidā, un tas bija iespējams tikai šajā klusuma valstībā, kur vienīgie trokšņi bija kāda putna iekliegšanās vai bišu tikko dzirdamā sanoņa.

Emma atspieda galvu pret klinti, kas slējās viņai aiz muguras, un aizvēra acis, iztēlodamās mātes seju. Ja acis aši atkal attaisīja, šķita, ka māte stāv tepat līdzās, starojoša un smaidīga.

- Ak, mamm, mamm, kā man tevis pietrūkst! - Emma skaļi sacīja.

Viņu pārņēma gandrīz neciešamas, smeldzīgas ilgas, un kaklā sakāpa sāpīgs kamols. Emma izstiepa rokas, liecoties pretim māņu tēlam, kas ātri izgaisa. Viņa vēl kādu brīdi palika nekustīgi sēžam, atslīgusi pret vēso klinti ar aizvērtām acīm, un centās izkliedēt uzvilnījušās skumjas. Savaldījusies Emma pacēla grozu un apņēmīgi devās uz Rcmzdenas aizas pusi.

Steigdamās Emma pārlika grozu no vienas rokas otrā un laidās iekšā dziļajā gravā, tās zaļajā, vēsajā tumsā. Caur klinšu pārkarēm un mūžvecajiem kokiem tur izdevās iespraukties tikai retam saules staram. Koku grubuļainie zari bija savijusies kā veca vīra reimatisma sakropļoti pirksti. Pāri takai pārcilpoja zaķis un nozuda aiz sūnām apauguša laukakmens, kura sāni puskrēslā vizēja kā tumšs samts. Kad Emma sasniedza gravas vidusdaļu, kur neicliecās ne mazākais saules stariņš, meitene sāka dziedāt - tā viņa vienmēr darīja, un Emmas gaišais soprāns maigi atbalsojās klusumā. “Ak, Denij, puis, jau taures sauc. No ielejas uz ieleju pa kalnu nogāzēm to skaņas trauc. Ir beigusies jau vasara un rozes novītušas. Tev projām jādodas, man tevi gaidīt lemts...”

Viņa pārtrauca dziedāšanu un pasmaidīja, iedomādamās par Blekiju. Tā bija puiša mīļākā dziesma, un viņš to bija iemācījis arī Emmai. Blckijs vairāk nekā mēnesi nebija iegriezies Holā. Šimbrīžam viņa darbi te bija galā, bet reizēm, strādādams kaut kur tuvumā, viņš mēdza apciemot Emmu. Viņa ar ilgošanos gaidīja Blckiju.

Drīz vien Emma bija ārā no drēgnās tumsas zem plašajām, mirdzošajām debesim. Tepat jau arī bija nogāze, kas veda lejup uz Holu. Viņa sāka iet ātrāk, jo torīt bija nedaudz aizkavējusies. Patiesību sakot, Emma ieradīsies Fērlijholā gandrīz veselu stundu vēlāk, un virēja īgņosies par viņas no-sebošanos, par to Emma varēja būt droša. Viņa noskrēja pa nogāzi un atvēra vecos, ļodzīgos koka vārtiņus Kristītāja lauka malā un aiz sevis tos atkal rūpīgi aizvēra, aizšaujot smago dzelzs bultu.

Emma uz vārtiem vairs nešūpojās. Viņa uzskatīja, ka ir par vecu tik bērnišķīgām izpriecām. Galu galā - Emmai bija piecpadsmit gadi un četri mēneši, tātad ritēja viņas mūža sešpadsmitais gads. Emma jau gandrīz bija jauna lēdija, un jaunām lēdijām, kas cer kādudien kļūt par dižām kundzēm, nepieklājas nodarboties ar tādām muļķībām.

Iegājusi bruģētajā pagalmā pie staļļiem, viņa bija pārsteigta, ieraugot daktera Malkolma zirgu un divričus. Pagalms bija tukšs un nedabiski kluss, nekur nemanīja pat staļļa puisi Tomu Hārdiju, kurš parasti šajā stundā čakli rosījās ap skvaira zirgiem un spodrināja zirglietu misiņa daļas. Emma sarauca pieri, prātodama, kāpēc dakteris Maks ieradies Holā septiņos no rīta. Acīmredzot kāds nopietni sasirdzis, viņa domāja, un acumirkli Emmai ienāca prātā jaunais kungs Edvins, kurš pirms nedēļas bija saaukstējies. Fērlija kundze bija Emmai stāstījusi, ka viņam esot nosliece uz plaušu karsoni. Meitene ātri uzskrēja pa kalpotāju ieejas akmens pakāpieniem, taču ar šo īso brīdi pietika, lai viņa pamanītu, ka šorīt kāpnes vēl nav slaucītas. Enija sāk nevīžīgi izturēties pret saviem pienākumiem, viņa aizkaitināta nodomāja.

Tiklīdz Emma bija iegājusi mājā, viņa nojauta, ka noticis kaut kas šausmīgs. Viņa klusi aizvēra durvis un kāpa lejā uz virtuvi. Pavardā, kā parasti, kūrās uguns, un ierītī sīca vara tējkanna, tomēr nebija jūtamas patīkamās smaržas, kas liecinātu, ka tiek gatavotas brokastis. Virēja sēdēja savā krēslā līdzās pavardam un šūpojās uz priekšu un atpakaļ, aprauti elsodama un slaucīdama acis ar priekšauta stūri, kas no viņas asaru plūdiem bija samircis gluži slapjš. Šķita, ka Enija ir mierīgāka, tāpēc Emma piesteidzās pie viņas, lai kaut ko uzzinātu, bet, piegājusi tuvāk, saprata, ka izpalīdze ir tikpat satriekta kā Tērncra kundze. Viņa sēdēja tik nekustīgi, it kā būtu pārvērtusies par sālsstabu. Kā Lata sieva, Emma nodomāja.

Viņa steigšus nolika savu grozu uz grīdas.

- Kas nolicis? - Emma iesaucās, uzlūkodama te vienu, te otru sēdētāju. - Kāpēc atbraucis dakteris Maks? Tas ir jaunais kungs Edvins, vai ne? Viņš ir slims!

Likās, nedz virēja, nedz Enija nav viņas vārdus dzirdējusi. Abas nepievērsa Emmai nekādu uzmanību. Meiteni pārņēma tik ļaunas priekšnojautas, ka viņa iekšēji sarāvās. Bēdu sagrauztā Tērnera kundze pacēla pietūkušo seju ar sarkani saraudātām acīm. Viņa mēmi raudzījās Emmā, nespēdama izteikt ne vārda, tad atkal sāka raudāt, šūpodamās vēl straujāk un ik pa brīdim starp elsām ievaidēdamās.

Emma bija izmisusi. Viņa pastiepa roku un viegli pieskārās Enijai pie pleca. Pārakmeņojusies meiča nervozi salēcās, it kā Emmas pirksti būtu viņu apsvilinājuši. Uz Emmas vaicājošo skatienu Enija atbildēja ar gaužām nesaprātīgu sejas izteiksmi. Viņa vairākas reizes ļoti ātri samirkšķināja acis, un viņas lūpas noraustījās, bet pār tām nenāca ne skaņas. Tad Enija sāka trīcēt. Emma apskāva viņu ar savām mazajām,

stiprajām rokām, cenšoties Eniju nomierināt. Emmas apziņā nepacietība mijās ar paniskām bailēm.

Viņa saprata, ka vajadzētu nekavējoties iet un sameklēt Mcrgatroidu, bet tieši tajā brīdī virssulainis parādījās to kāpņu augšdaļā, kuras veda uz dzīvojamām telpām. Emmas acis steigšus pievērsās viņa sejai. Tā bija sērīgāka nekā parasti. Mcrgatroids bija tērpies melnajā virssulaiņa žaketē, kas ari bija nedabiski tik agrā rīta stundā, kad viņš allaž rosījās pa trauku mazgātavu, izmeties vienā kreklā un aizsējis zaļo rupja vilnas auduma priekšautu. Nokāpis lejā, Mcrgatroids atspiedās pret margu balstu un bez redzama iemesla pārvilka ar plaukstu pār pieri. Nebija ne vēsts no virssulaiņa uzpūtīgajām manierēm, viņš izskatījās stipri saplacis, un tas nobiedēja Emmu vēl vairāk.

Meitene uztraukta pagājās dažus soļus Mcrgatroidam tuvāk.

- Noticis kaut kas nopietns, vai ne? Vai ar jauno kungu Edvinu? - viņa čukstus vaicāja.

Pēdējais jautājums izskanēja vairāk kā apgalvojums.

Mergatroids drūmi pavērās Emmā.

- Nē, tā ir kundze, - viņš atbildēja.

- Viņa sasirgusi, vai ne? Tāpēc ieradies dakteris Maks...

- Viņa ir mirusi, - Mergatroids zemā, aizsmakušā balsī meiteni skarbi pārtrauca.

Emma neapzināti paspēra soli atpakaļ. Viņai bija tāda sajūta, it kā viņai kāds būtu spēcīgi iesitis pa seju. Emmai šķita, ka asinis atplūst no sirds, un kājas viņai saļodzījās. Drebošā balsī Emma iekliedzās:

- Mirusi!

- Jā, nedzīva kā durvju tapa, - Mergatroids kodolīgi attrauca, taču virssulaiņa satumsusī seja liecināja par patiesu pārdzīvojumu.

Emma uz īsu bridi zaudēja valodu. No nervu šoka viņas mute muļķīgi atvērās un aizvērās. Beidzot Emma izdvesa:

- Bet, kad es ceturtdienas pēcpusdienā gāju prom, viņa jutās gluži labi,..

- Vēl vakar viņai nekas nekaitēja, - nomāktā balsi atteica Mcrgatroids.

Viņš bēdīgi raudzījās uz Emmu, un pirmo reizi virssu-laiņa izturēšanās pret meiteni nebija naidīga.

- Naktī viņa nokrita pa kāpnēm. Lauzusi sprandu, tā saka dakteris Maks.

Emmai aizrāvās elpa, viņa sagrīļojās un pieķērās pie galda malas, lai noturētos kājās. Viņas plati ieplesto acu aizmiglotais skatiens bija kā piekalts Mergatroida sejai.

Virssulainis ar galvas mājienu norādīja uz Eniju.

- Šitā meiča viņu atrada pussešos no rīta, kad kāpa augšā izgrābt no kamīniem pelnus. Kundze tad jau bija stīva kā dēlis. Gulēja parādes kāpņu pakājē lielajā priekštelpā, tērpusies vienīgi naktskreklā. Enija pārbijās līdz nāvei un atdrāzās šurp tā, it kā pats nelabais dzītos šai pa pēdām.

- Tas nevar būt! - Emma ievaidējās un piespieda dūri pie sakniebtajām lūpām.

Acis viņai pieplūda ar asarām.

-Jā, briesmīgi jau tas bija-redzēt viņu tā guļam ar sastingušu skatienu vaļējās acīs. Un galva tai ļengani nokarājās kā salauztai lellei. Kad pieskāros, uzreiz sapratu, ka viņa mirusi pirms vairākām stundām. Auksta kā marmors - tāda viņa bija.

Mcrgatroids uz brīdi aprāva savu gaudu dziesmu, tad turpināja:

- Es uznesu viņu augšā, cik saudzīgi vien varēju, un apguldīju gultā. Viņa izskatījās tā, it kā nemaz nebūtu mirusi. Tikpat daiļa kā vienmēr ar saviem zeltainajiem matiem, tikai

tas sastingušais acu skatiens... Es mēģināju aizvērt viņai plakstiņus, bet tie neparko nepadevās. Man nācās uzlikt uz katra pa penijam, līdz ieradās dakteris Maks. Nabaga, nabaga kundze...

Satriektā, apmulsusī Emma smagi atkrita vienā no krēsliem, kas stāvēja pie galda. Asaras ritēja viņai pa vaigiem, un meitene sameklēja kabatā tīru drāniņu, kuru izmantoja par mutautiņu, un noslaucīja seju. Emma sakņupa krēslā, smagā trieciena apstulbināta, un labu bridi nespēja pat domāt. Bet pamazām viņa atguva savaldību. Tikai tobrīd Emma saprata, cik ļoti bija pieķērusies Adelci Fērlijai. Viņa bija nolemta bojāejai, meitene sacīja pati sev. Es zināju, ka šajā mājā kādu dienu atgadīsies kaut kas šausmīgs, viņa nodomāja.

Saules pielietajā virtuvē valdīja smags klusums, ko pārtrauca tikai virējas apslāpētie šņuksti. Pēc brīža virssulainis iznāca no trauku mazgātavas un ar skarbu tiešumu sacīja:

- Visa šī vaimanāšana un gaudošana vienreiz jābeidz.

Tas tika sacīts virtuvei kopumā, jo Mcrgatroida acis slīdēja sēdošajām sievietēm pāri.

-Mums jāpilda savi pienākumi. Tieši to sagaida aizgājējas ģimene.

Emma satrūkās. Viņa ar dziļu līdzjūtību iedomājās par Edvinu - viņš droši vien ir ārkārtīgi nobēdājies par savas mātes priekšlaicīgo un šausmīgo nāvi.

- Bērni, - viņa caur asarām noteica un izšņauca degunu. - Vai viņi zina?

- Dakteris Maks patlaban bibliotēkā runā ar Edvinu, -atbildēja Mergalroids. - Jaunajam kungam Džeraldam es par notikušo pavēstīju pats - pēc tam, kad biju uznesis kundzi augšā un aizsūtījis Tomu uz ciemu pēc daktera. Jaunais kungs Džeralds sagaidīja dakteri Maku, kas viņam lika lielā steigā doties uz Ņūbaiholu pakaļ skvairam.

- Un Veinraita kundze? - Emma turpināja iztaujāšanu.

Mcrgatroids uzmeta viņai nīgru skatienu.

- Vai tu, meitēn, domā, ka es esmu galīgs nejēga? Esmu jau parūpējies, lai Veinraita kundzei tiktu paziņots. Dakteris Maks uzrakstīja telegrammu, un jaunais kungs Džeralds to nosūtīs uz Skotiju no pirmās atvērtās pasta nodaļas, kas gadīsies viņam ceļā.

Virssulainis nokremšļojās un turpināja:

- Tagad, skuķi, jāsāk kustēties! Sākumā uzvāri tēju! Dakterim nenāktu par ļaunu iedzert kādu tasīti...

Viņš pārlaida skatienu virtuvei, un Mergatroida krellītēm līdzīgās acis apstājās pie Tēmera kundzes.

- Spriežot pēc virējas izskata, tase tējas noderēs arī viņai.

j

Emma palocīja galvu un steidzās izpildīt virssulaiņa rīkojumu. Nu Mcrgatroids skaļākā balsī vērsās pie virējas:

- Rimstieties, Tēmera kundze! Saņemieties! Šodien būs daudz darba. Mēs visi nevaram atļauties sabrukt.

Virēja pacēla bēdu pilno seju un īgni uzlūkoja virssulai-ni. Viņas raženās krūtis joprojām strauji cilājās, bet elsas bija norimušas. Virēja smagnēji piecēlās un pamāja ar galvu.

- Jā, protams! Mums jāparūpējas par bērniem un skvairu.

Viņa vēlreiz noslaucīja miklo, asarām noplūdušo seju priekšautā, tad paskatījās uz to un skumīgi papurināja galvu.

- Ļaujiet man apmainīt priekšautu, un tad es tūlīt pat ķeršos pie brokastu gatavošanas. Lai gan es šaubos, vai kāds gribēs ēst.

- Varbūt dakteris Maks gribēs mazliet iekost, - teica Mcrgatroids. - Uziešu tagad augšā pie viņa. Un aizvilkšu aizkarus. Mums jāizrāda aizgājējai pienācīga cieņa.

Virēja, kura tobrīd sēja ciet jauno priekšautu, aši ierunājās:

- Vai jūs aizsūtījāt Tomu uz ciemu pakaļ Steda kundzei? Viņa ir labākā līķu apkopēja mūsu apkaimē.

- Jā, to es izdarīju.

Dzirdot pieminam mātes vārdu, Enijas nedzīvajās acīs pavīdēja saprāta dzirksts.

- Jūs esat aizsūtījuši pēc manas mammas? - viņa gausi jautāja, pamazām atjēgdamās no sastinguma, kas meiču bija dažas pēdējās stundas turējis savā varā.

- Jā, Enij, tas ir izdarīts, - apstiprināja Mergatroids. - Viņai kuru katru mirkli jābūt klāt, un tev derētu drusku saņemties, lai viņu nenobiedētu. Mātei būs gana ko noņemties ar līķa vāķēšanu, neliec viņai piedevām vēl raizēties arī par tevi!

Virēja šļūcošiem soļiem piegāja pie Enijas, aplika viņai rokas ap pleciem un ieskatījās meitenes bālajā sejā.

- Vai tu jūties mazliet labāk, mīļā?-viņa līdzjūtīgi apvaicājās.

- Jā, tā man šķiet, - Enija nomurmināja. - Tas tik bija izbīlis - ieraudzīt kundzi šitā guļam.

Viņa noelsās, un balss no jūtu pārpilnības viņai aizlūza. Šoka aizturētās asaras beidzot izlauzās uz āru un nevaldāmā straumē plūda pār Enijas vaigiem.

- Izraudies vien, mīļā! Tev jādabū tas akmens nost no sirds, iekams vēl tava māte nav atnākusi. Tu taču negribi viņu uztraukt, vai ne, mīļā?

Enija paslēpa galvu pie virējas mīkstā auguma un klusi šņukstēja. Tēmera kundze glāstīja viņas plecu un matus, mātišķi gādīgā balsī kaut ko murminādama.

Apmierināts, ka zināmā mērā izdevies atjaunot ierasto kārtību, Mergatroids pagriezās un ātri devās augšā pa kāp-

nēm. Vispirms viņš iegriezīsies pie daktera Maka, lai noskaidrotu, vai nav vēl kādi rīkojumi, tad apstaigās visu māju, aizvilks aizkarus un izdzēsīs gaismu - šādu paradumu Zie-meļanglijas iedzīvotāji ievēroja, ja ģimenē kāds bija nomiris.

Emma uzvārīja tēju, un viņas apsēdās, lai klusēdamas to izdzertu, jo visas bija nobēdājušās un nomāktas. Tā bija Enija, kura beidzot ierunājās, pirmā pārtraukdama klusumu. Viņa pāri galdam pavērās Emmā un teica:

- Es vēlētos, kaut tu šajā nedēļas nogalē būtu bijusi šeit. Tad kundzi būtu atradusi tu, nevis es.

Enijas acis iepletās.

- Es nekad neaizmirsīšu kundzes sejas izteiksmi. It kā viņa pirms kritiena būtu ieraudzījusi kaut ko šausmīgu,

Emma uzlūkoja Eniju ar mazliet piemiegtām acīm.

- Ko tu ar to gribi teikt?

Enija norija siekalas.

- Viņai bija tāda seja, it kā viņai būtu parādījies kāds no tiem pretīgajiem ķēmiem, kuri, kā apgalvo mana mamma, naktīs klīstot pa tīreli, - meitene atbildēja, klusinādama balsi.

- Muti ciet, Enij! - asi uzkliedza Tērnera kundze. - Velns lai parauj! Es šajā mājā necietīšu nekādas runas par mirušo gariem. Tā ir muļķīga ciema ļaužu māņticība. Tīrie nieki, lūk, ko es par to domāju.

Emma drūmi sarauca pieri.

-Es prātoju, kāpēc Fērlija kundzei vajadzēja nakts vidū staigāt pa kāpnēm? Mcrgatroids teica, ka viņa mirusi jau pirms vairākām stundām. Tas nozīmē, ka Fērlija kundze klaiņojusi pa māju ap diviem trim naktī.

- Es zinu, ko viņa darīja, - klusi iestarpināja Enija.

Gan Tērnera kundze, gan Emma pārsteigtas raudzījās

uz meiteni, gaidīdamas, lai viņa paskaidro tuvāk.

- Un kā tu to zini, Enija Stcda? - virēja beidzot valdonīgi noprasīja. - Ja nekļūdos, tu tajā laikā gulēji savā bēniņu istabiņā aizmigusi. Vai vismaz tā tam vajadzēja būt.

- Jā, es gulēju. Bet tā biju es, kas viņu atrada. Ap kundzes augumu mētājās stikla lauskas - tur bija saplīsusi viena no visskaistākajām vīna glāzēm. Glāzes kājiņu viņa joprojām bija sažņaugusi plaukstā, uz kuras bija redzamas piekaltušas asinis - tāda kā rūsa tajā vietā, kur viņa bija sevi savainojusi.

Atceroties baiso ainu, Enija nodrebēja un čukstus piebilda:

- Varu derēt, ka viņa kāpa lejā uz bibliotēku, lai ierautu vēl kādu šļuku, jo es jau sen biju ievēro...

- Mergatroids par saplēstu glāzi neko neminēja, - virēja viņu steidzīgi pārtrauca un dusmīgi paskatījās uz Eniju.

- Nē, viņš neteica vis. Bet es redzēju, kā viņš ātri saslaucīja lauskas, - meitene neatlaidās. - Viņš domāja, ka es to neievērošu, jo biju no bailēm stīva.

Virēja, ne vārda neteikdama, joprojām nikni raudzījās Enijā, bet Emmai aizrāvās elpa, jo viņa saprata, ka ikviens izpalīdzes teiktais vārds ir tīra patiesība. Tas bija visticamākais skaidrojums Fērlija kundzes rīcībai.

- Tu nedrīksti to nevienam stāstīt, Enij. Vai tu dzirdi, ko es tev saku? Pat skvairam ne, - Emma drūmi brīdināja.

- Kas noticis, noticis, un, jo mazāk par to runās, jo labāk.

- Emmai taisnība, mīļā, - atjēgusies piebalsoja virēja.

- Mēs taču negribam, lai ciemā paklīstu nelāgas tenkas. Lai nabaga kundze atdusas Dieva mierā.

Enija palocīja galvu.

- Apsolu, ka nevienam neteikšu.

Emma nopūtās un iegrima domās. Tad viņa zīmīgi paskatījās uz virēju un teica:

- Cik savādi, ja tā padomā - vispirms nomira Pollija, tad

mana mamma un tagad Fērlija kundze. Cita pēc citas - dažu mēnešu laikā.

Ari Tērnera kundze cieši uzlūkoja Emmu.

- Mūsu apvidū runā - visam jānotiek pa trīs.

Adeli Fērliju apbedīja pēc dažām dienām. Todien Fēr-liju vilnas fabrika bija slēgta, un visi strādnieki, tāpat kā Holas kalpotāji, piedalījās bērēs. Nelielā kapsēta līdzās Fērlijas baznīcai bija ļaužu pilna - tur pulcējās ciema iedzīvotāji, apkaimes augstmaņi un ģimenes draugi no visas Anglijas.

Divas dienas pēc bērēm Olīvija Veinraita aizbrauca uz Londonu, paņemot sev līdzi Edvinu. Tieši pēc nedēļas aizbrauca arī Ēdams Fērlijs - viņš devās uz dienvidiem, lai kopā ar jaunāko dēlu apmestos svaines mājās Meifērā*.

Fabrika tika atstāta Ernesta Vilsona pārziņā, par ko Dže-ralds slepenībā bija varen priecīgs. Bezjūtīgo, pastulbo un neuzticamo Džeraldu mātes nāve nepavisam nebija aizkustinājusi, viņš domāja tikai par bezgalīgajām iespējām, kuras viņam tagad pavērās. Džeralds bija iecerējis nostiprināt savu stāvokli fabrikā, dedzīgi vēlēdamies, kaut tēva prombūtne būtu ilgstoša.

♦Grezns bagātnieku rajons Londonas rietumdaļa.

Divdesmit trešā nodaļa

Nākamā gada jūnijā, siltā svētdienas pēcpusdienā, Ed-vins soļoja no Fērlijholas uz tīreļa pusi. Vienā rokā viņš nesa piknika grozu, kas bija piekrauts ar dažādiem kārumiem no virējas milzīgajiem krājumiem, bet otrā- maisu ar dārznieka piederumiem un vēl dažām nepieciešamām lietām.

Edvins un Emma jau vairākas nedēļas bija plānojuši pie Rcmzdenas klints veikt kādu diezgan pasmagu darbu. Vairākas reizes viņiem nācās savu ieceri atlikt, jo laiks bija nemīlīgs un bieži lija lietus. Piektdien, kad Emma devās uz mājām, Edvins viņu bija pavadījis līdz klintīm. Abi bija vienojušies satikties tajā pašā vietā svētdien ap pulksten trim, protams, ja laika apstākļi to pieļaus.

Un laiks šoreiz nebija pretojies viņu nodomam. Edvins paraudzījās uz debesīm. Bālā saule ik pa brīdim nozuda aiz kāda balta vai pelēka mākonīša, taču nekas neliecināja, ka varētu sākt līt. Viegls vējiņš paretam iečabējās koku galotnēs un liegi pieskārās Edvina vaigiem.

Viņš apzināti izvairījās iet gar staļļiem. Pirms brīža, noejot virtuvē pēc piknika groza, Edvins bija pagalmā pamanījis Eniju Stedu un Tomu Hārdiju, kuri tur pļāpāja un smējās.

Viņi cerējās - tā bija stāstījusi Emma - un bija tik ļoti aizņemti paši ar sevi, ka diez vai būtu pievērsuši Edvinam uzmanību. Bet viņam tomēr negribējās riskēt, lai par to pārliecinātos. Šoreiz Edvins katru ziņkārības izpausmi uzskatīja par lieku. Pastaiga tīrelī gan nebija nekas neparasts, taču maiss varēja izraisīt interesi. Viņš ātri izgāja caur iežogoto rožu dārzu un iznāca lielo ozolu paēnā. Pēc īsa brīža Edvins jau bija šķērsojis Kristītāja lauku un pa nogāzi kāpa augšā uz tīreļa plakankalni, kur šaura taciņa veda uz Remzdenas aizu un klintīm.

Edvins dziļi ievilka elpu, lai piepildītu plaušas ar tīro gaisu, kas augstienē bija daudz spirgtāks nekā ielejā. Puisis bija atguvis veselību un jutās dzīvesspara pilns. Maija sākumā viņš bija saķēris pavasara iesnas, kuras izvērtās par bronhītu. Pēc tam, kad viņš divas nedēļas bija aizvadījis skolas slimnīcā, ārsts uzstāja, ka Edvinam jāatgriežas mājās, lai atgūtu spēkus.

Uz Vorksopu viņam pakaļ aizbrauca Toms Hārdijs, jo tēvs bija devies kādā ceļojumā, kas pēdējā laikā atgadījās itin bieži. Edvins noprata, ka tēvs tikai paretam uzturas Fērli-jā - galējas nepieciešamības gadījumos, bet pārsvarā dzīvo Londonā vai dodas darījumu braucienos uz kontinentu. Lai dēls neatpaliktu mācībās, Ēdams Fērlijs algoja viņam privātskolotāju. Kaut arī Edvins bija apzinīgs skolnieks un būtu ticis galā viens pats, tēvs tomēr gribēja būt drošs, ka dēla iz-cilnieka liecība netiks sabojāta. Bija nolemts, ka astoņpadsmit gadu vecumā Edvins iestāsies Kembridžā, Dauningas koledžā, lai apgūtu tieslietas. Tā nu Edvins un viņa privātskolotājs atgriezās Fērlijholā, kur dzīvoja vēl tikai Džeralds un kalpotāji. Edvins par to neskuma. Patiesību sakot, viņš priecājās, ka ir atstāts savā vaļā un var darīt, ko vēlas, gandrīz visu dienu - no rīta Edvins privātskolotāja vadībā nopietni mācījās.

Džeralds brāļa klātbūtni ignorēja, reti bilzdams viņam kādu vārdu. Džeralds bija pārāk aizņemts. Visu viņa laiku paņēma Fērlijas fabrika un vēl divas citas - viena Stcningleibotomā, otra Armlijā. Abi brāļi tikās vienīgi ēdienreizēs un pat tad ne vienmēr. Reizēm Džeralds ņēma uz fabriku līdzi virējas sagatavoto lenča sainīti un ēda tur. Edvinam tas šķita galīgi nepieņemami, viņam sametās nelabi, iedomājoties par mailīti, kas tiek ieturēta Fērliju fabrikas smirdoņā un troksnī.

Tuvodamies pa kalna kori Rcmzdenas klintij, Edvins sāka jautri svilpot. Viņš mundri soļoja, un puiša gaišie mali plīvoja vējā. Edvins nepacietīgi ilgojās tikties ar Emmu, lai abi varētu piepildīt savu ieceri. Meitene bija iebildusi pret viņa teoriju par Rcmzdenas klinti, un Edvinam gribējās pierādīt savu taisnību. Varbūt tas bija bērnišķīgi, bet - lai!

Edvins Fērlijs tikko bija nosvinējis septiņpadsmito dzimšanas dienu un uzskatīja sevi par gluži pieaugušu. Viņš patiešām izskatījās vecāks par saviem gadiem, tāpēc ka aizvadītā gada notikumi, jo īpaši mātes pēkšņā, traģiskā nāve, bija atstājuši neizdzēšamas pēdas. Edvins bijajutics mātei daudz tuvāks nekā Džeralds, tāpēc viņas aiziešana viņsaulē bija zēnam smags trieciens. Būdams apveltīts ar zinātkāru prātu un tikpat aizrautīgs grāmatu lasītājs kā viņa tēvs, Edvins aizmiršanos no bēdām meklēja mācībās. Tas atturēja viņu no nemitīgas domāšanas par mātes nāvi un tās drausmīgajiem apstākļiem. Edvins piespieda sevi iesaistīties visdažādākajos skolas pasākumos un sporta sacensībās, un tas palīdzēja viņam remdēt skumjas. Edvins bija nodarbināts no agra rīta līdz vēlam vakaram. Viņam izstrādājās filozofiska attieksme pret to, kas noticis, un tagad doma par māti vairs neizraisīja Edvinam tik smeldzošas sirdssāpes.

Olīvijai Veinraitai arī piederēja nozīmīga loma Edvina garīgajā attīstībā, kuru viņa, lai gan netieši, tomēr bija stipri

ietekmējusi. Laiku pa laikam viņš pavadīja pie Olīvijas skolas brīvdienas un iepazinās ar viņas plašo draugu loku - politiķiem, rakstniekiem, žurnālistiem un māksliniekiem, no kuriem dažs labs bija savā nozarē atzīta slavenība. Privileģētā pazīšanās ar šo gudro un vienlaikus līksmo sabiedrību dziļi ietekmēja Edvinu. Olīvija, pārliecinājusies, ka zēnam ir patīkamas manieres un ass prāts, bieži aicināja viņu uz saviem saviesīgajiem vakariem, kuri Edvinam sagādāja lielu prieku. Pamazām viņš kļuva vairāk nobriedis, ieguva zināmu slīpējumu un pašapziņu. Gluži nemanot Edvins no Adeles lolotā “memmesdēliņa” izvērtās par gluži citu cilvēku.

Mainījusies bija ne vien Edvina personība un pasaules uzskats, bet arī viņa ārējais izskats. Te liela nozīme neapšaubāmi bija Edvina jaunajai interesei par sportu. Viņš bija pastiepies garumā un kļuvis fiziski spēcīgāks. Edvins bija izvērties par ļoti glītu jaunekli, kurš daudzējādā ziņā līdzinājās savam tēvam. Viņš bija mantojis Ēdama Fērlija izteiksmīgās, zilpelēkās acis, juteklisko muti, inteliģento, pareizi veidoto seju, kaut Edvinam nepiemita tēvam raksturīgais askētisms. Augumā viņš bija panācis Ēdamu - kā garumā, tā plecu platumā. Klasisko sejas vaibstu un skaisti veidotā auguma dēļ Edvinu Vorksopā bija iesaukuši par Adonīdu. Jaunajam Fēr-lijam tas ļoti nepatika, viņš allaž mulsa, manīdams, kādu iespaidu atstāj uz skolasbiedru māsām un māsīcām.

Edvins viņas uzskatīja par pļāpīgām, zobgalīgām un seklām būtnēm, kuru pārlieku uzbāzīgie uzmanības apliecinājumi aizdeva jauneklim dusmas. Viņš daudz labprātāk deva priekšroku Emmas sabiedrībai, jo meitenes draudzība bija palīdzējusi Edvinam pārciest smago zaudējumu. Neviena no šīm dižciltīgajām jaunajām dāmām vai bagātajām debitantēm, kuras tēvs viņam gribēja “iesmērēt”, nevarēja līdzināties viņa Emmai nedz pēc skaistuma un graciozitātes, nedz arī

pēc dzīvīguma un stingrā rakstura. Ak kungs, cik Emma bija skaista! Ik reizes, kad viņš atgriezās Fērlijā, meitene aizvien vairāk apbūra Edvīnu. Sešpadsmit gadu vecumā viņa jau bija pilnīgi uzplaukusi Emmai bija skaisti veidots, sievišķīgs augums un cildena seja.

Edvins laimīgi pasmaidīja. Cik lieliski būs pavadīt laiku kopā ar Emmu tālu prom no citu kalpotāju pētošajiem skatieniem. Meitenes asprātīgā valoda un precīzā lietu būtības uztvere sagādāja Edvinam ne vienu vien jautru mirkli. Viņš klusiņām iespurdzās. Emmas dzēlības galvenokārt bija vērstas pret Mcrgatroidu. Viņa dēvēja virssulaini par “Sasalušo ģīmi”, bet par to zināja tikai Edvins. Viņa brālis Džcralds bija dabūjis iesauku “Kaulu kambaris”, par ko Edvins sirsnīgi smējās, iedomādamies ļumīgo resnuli. Viņš sāka iet ātrāk, lai nokļūtu pie Rcmzdenas klints pirmais. Atnācis norunātajā vietā, Edvins nolika piknika grozu un, pielicis plaukstu virs uzacīm, pārlaida skatienu ainavai, kas pavērās viņa acu priekšā.

Emma, kas tobrīd parādījās kalna korē, pirmā ieraudzīja Edvinu. Viņa sāka skriet. Virši un papardes sitās pret meitenes kailajiem stilbiem, vējš piepūta viņas garos svārkus kā gaisīgu mākoni, un mati plīvoja Emmai aiz muguras kā rūs-ganbrūnas zīda lentes. Debesis bija zilas kā veronikas ziedi, un cīruļi meta lokus augstu gaisā, tiecoties pretim saulei. Meitene varēja labi saskatīt Edvinu, kurš stāvēja klints ēnā, tuvu pie Rcmzdenas aizas kraujās malas. Ieraudzījis Emmu, viņš pamāja un sāka rāpties augšā uz klints dzegu, kur viņi abi parasti mēdza sēdēt, pasargāti no vēja brāzmām, un vērot pasauli, kas pletās viņiem zem kājām. Edvins neatskatīdamies rāpās aizvien augstāk.

- Edvin! Edvin! Pagaidi mani! - Emma sauca, bet vējš aizrāva viņas balsi sev līdzi, un Edvins to nesadzirdēja.

Sasniegusi Remzdenas klinti, Emma bija gluži bez elpas, un viņas bālā seja bija no piepūles pietvīkusi.

- Es skrēju tik ātri, ka man likās - es nomiršu, - Emma aizelsusies teica, kad Edvins viņai palīdzēja uzrāpties uz klints dzegas.

Viņš meitenei uzsmaidīja.

- Tu nekad nemirsi, Emma. Mēs abi dzīvosim mūžīgi -Laimes Virsotnē.

Emma ar acs kaktiņu pašķielēja uz Edvinu un iesmējās. Tad viņa paraudzījās lejup un sacīja:

- Redzu, ka tu esi paņēmis līdzi maisu.

- Protams! Un grozu ar uzkodām arī.

- Jā, tās mums patiešām noderēs, ņemot vērā, cik smagu darbu nāksies paveikt.

- Tas nebūs tik grūti, kā tu domā, Emma, turklāt darba lielāko daļu paveikšu es pats.

Lēkdams no viena klintsbluķa uz nākamo, viņš gluži kā pa rupji tēstiem pakāpieniem tika atkal lejā. Edvins atvēra maisu, izņēma āmuru, kaltu un lielu naglu un sabāza to visu kabatā.

Pacēlis galvu, viņš uzsauca Emmai, kas sēdēja uz dzegas:

- Es tev pierādīšu, ka šī klints ir nevis kopīgā klinšu masīva sastāvdaļa, bet gan atsevišķs veidojums. Un arī to, ka klinti ir iespējams izkustināt no vietas.

To sacīdams, viņš iespēra pa apmēram četras pēdas augstās un divas pēdas platās klints pamatni, kas izskatījās kā ķīlis, kurš iedzīts starp milzīgajiem klintsbluķiem.

- Var jau būt, ka tas ir iespējams, - Emma teica, raudzīdamās lejup. - Bet es tomēr domāju, ka tu neatradīsi zem šīs klints, kaut arī to izkustinātu, neko citu kā vien tos pašus akmeņus.

»

Edvīns papurināja galvu.

- Nē, Emma, es tev nepiekritu. Esmu pārliecināts, ka zem klints jābūt tukšam iedobumam.

Viņš uzrāpās atpakaļ uz dzegas, uzmanīgi pagāja garām Emmai un apstājās blakus strīda klints smailei, kas bija dažas collas zemāka par dzegu un mazliet izvirzīta uz priekšu. Ed-vins nometās ceļos un paņēma āmuru un kaltu. Viņš pievirzījās tuvāk klints smailei un noliecās pār to.

- Ko tu gribi darīt, Edvin? - Emma ziņkāri vaicāja. - Esi uzmanīgs un nenovelies lejā!

- Es esmu drošībā, - Edvins atteica. - Atceries to spraugu, kur es pirms vairākām nedēļām iemetu šiliņu. Es dzirdēju, kā tas nodzinkstēja, atsizdamies pret pamatni, kaut arī tu apgalvoji, ka neko nedzirdot. Es papletīšu šo spraugu platāku, lai varu paskatīties, kas ir tur, zem klints.

-Tu neredzēsi neko citu kā vien tādu pašu klinti,-Emma ar nesaudzīgu tiešumu gribēja viņu atvēsināt.

Edvins īsi iesmējās un sāka darboties gar spraugu. Emma, galvu grozīdama, viņu pacietīgi vēroja. Viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka Edvins veltīgi tērē laiku. Kad viņš desmit minūtes bija atskaldījis šķembas no spraugas malām, bija izveidojies apmēram divas collas diametrā liels caurums. Edvins pielieca galvu un ar vienu aci ielūkojās tajā, ar rokām aptvēris klinti, lai noturētu līdzsvaru.

- Vai tu vari tur kaut ko saskatīt? - jautāja Emma.

Edvins iztaisnojās un papurināja galvu.

- Nē, tur ir melna tumsa.

Viņš izņēma no kabatas naglu un mazliet pagriezās, lai varētu redzēt Emmu.

- Pavirzies man tuvāk, Emma, un klausies ļoti uzmanīgi!

Viņa piešļūca Edvinam tuvāk un noliecās pie cauruma.

Viņš iemeta tajā naglu. Dažas sekundes valdīja klusums, tad atskanēja skaidri saklausāms tikšķis, naglai piezemējoties.

- Nu? Vai tagad tu dzirdēji, Emma?

-Ja, dzirdēju gan. Bet nagla varbūt atsitās pret citu klinti, un tas ari ir viss.

- Nē, es tā nedomāju. Kritiens bija pārāk ilgs. Nagla nokrita uz zemes! - Edvins stingri palika pie sava.

Viņš sabāza instrumentus atpakaļ žaketes kabatā.

- Pavirzies tagad pa dzegu atpakaļ un kāp lejā, bet dari to lēnām, lai nepaslīdētu. Es tev sekošu.

Emma nokāpa uz pirmā klintsbluķa, kas atradās zem dzegas, tad piesardzīgi virzījās lejup, atbalstīdamās ar muguru pret klinti, un visbeidzot nolēca zemē. Edvins viņai tūdaļ pat sekoja. Viņš novilka žaketi, nevērīgi pameta to malā un uzro-tīja krekla piedurknes. Emma stāvēja un ar skeptisku sejas izteiksmi vēroja, kā puisis kaut ko enerģiski meklē maisā.

- Un ko tu tagad darīsi? - viņa taujāja.

- Es attīrīšu šo laukumiņu no viršiem, sūnām un citiem augiem,-Edvins paziņoja, pētīdams klints pamatni.-Un tu vari man palīdzēt.

Viņš sniedza Emmai kapli, bet pats paņēma nelielu lāpstiņu.

- Tu darbojies šeit, bet es ķeršos klāt no otras puses.

Emmai šķita, visa šī iedoma bija tīrā laika un enerģijas

šķiešana, tomēr viņa sparīgi ķērās pie darba, kārpīdama ārā viršus un sūnas, kas bija te sakņojušies gadiem ilgi. Pēc brīža meitene sāka svīst. Viņa nolika kapli, uzrotīja piedurknes un atpogāja kleitas apkaklīti. Tā bija daudz ērtāk. Emma atkal ķērās pie kaplēšanas. Cītīgi nostrādājuši kādas divdesmit minūtes, viņi bija attīrījuši klints pamatni un priekšējo daļu.

Edvins atkāpās un domīgi vēroja klinti.

- Paskaties, Emma! - viņš teica.

Edvins satvēra Emmu aiz rokas, pievilka sev tuvāk un norādīja uz klinti.

- Vai redzi - tagad, kad esam noplēsuši sūnas un viršus, daudz labāk ir saskatāms, ka šī klints nav Remzdenas masīva sastāvdaļa. Tā ir it kā iespiesta starp diviem klintsbluķiem. Neviena klints nebūtu varējusi tik precīzi novietoties šādā spraugā. Esmu pārliecināts, ka tā šeit tikusi nolikta.

Emma palocīja galvu. Viņai bija jāpiekrīt. Emma atzina, ka Edvinam ir taisnība, tikai piebilda:

- Bet, Edvin, tā ir tik liela! Kā mēs varēsim klinti izkustināt?

Viņš piegāja pie klints un pārliecināts sacīja:

- Es paplašināšu, luk, šo plaisu.

Edvins parādīja viņai nelielu spraugu pie pamatnes starp klinti un pārējo Remzdenas masīvu.

-Tad es izmantošu lauzni un izkustināšu klinti bez īpašām pūlēm.

- Tev nekas nesanāks, Edvin. Un tu vari sevi savainot.

- Nē, Emma. Nekas ļauns nenotiks, jo es visu esmu rūpīgi pārdomājis.

Darbodamies ar āmuru un kaltu, Edvins drīz vien bija plaisu paplašinājis tiktāl, ka varēja tur iebāzt lauzni. To izdarījis, viņš ieķīlēja atveres kreisajā pusē nelielu, bet izturīgu koka šķilu.

- Emma, tev jāatkāpjas līdz tiem tur kokiem, - Edvins brīdināja, - lai klints veļoties neuzgāžas tev virsū.

Viņš no visa spēka spieda lauzni uz leju, bet šķila darbojās kā svira. Klints tomēr nepakustējās. Edvins stipri svīda, un plaukstas viņam sāpēja, taču puisis neatlaidās un apņēmīgi spieda lauzni uz leju.

Emma aizturēja elpu. Edvins bija kļūdījies. Nekas viņam nesanāks. Bet, tiklīdz Emma bija tā nodomājusi, viņa pamanīja, ka klints sakustējusies.

- Edvin! Edvin! Man Šķiet, ka tā pavirzījās! - Emma iekliedzās.

- Es zinu, - viņš aizelsies atbildēja. - Es arī to sajutu.

Sakopojis pēdējos spēkus, Edvins atkal uzgfila lauznim,

un notika tas, ko viņš bija paredzējis, - klints vai, pareizāk sakot, milzu akmens sasvērās uz priekšu. Viņu skatieniem atklājās apmēram astoņpadsmit collas plats un divas pēdas dziļš iedobums. Edvins nespēja noslēpt priecīgu satraukumu. Viņš strauji apgriezās.

- Skaties, Emma! Te ir caurums, - Edvins triumfējoši sauca.

Viņš nometās ceļos un iebāza atverē galvu.

-Tas līdzinās tādam kā nelielam tunelim. Un te ir mans šiliņš un nagla!

Izvilcis abus minētos priekšmetus, Edvins starodams parādīja tos Emmai.

- Kā tu domā, kurp ved šis tunelis? - vaicāja meitene un arī ielūkojās caurumā.

- Nezinu. Droši vien tas virzās dziļāk zem klinšu masīva, kas stiepjas jūdzēm tālu. Es ielīdīšu tur iekšā.

- Ak, Edvin, vai tev to vajadzētu darīt?

Emma izskatījās noraizējusies.

- Tas var būt bīstami. Ja nu sakas nogruvums un tu paliec tur aprakts?

Edvins piecēlās un izvilka no kabatas mutautu. Viņš noslaucīja miklo seju un atglauda matus.

-Es aizlīdīšu tikai nelielu gabaliņu uz priekšu. Un man ir līdzi sveces un sērkociņi. Tie ir maisā. Vai tu man tos neatnestu, Emma, un to virvi arī, lūdzu.

- Jā, protams!

Viņa atnesa prasīto un paziņoja:

- Es līdīšu kopā ar tevi.

Edvins paskatījās uz meiteni un sarauca pieri.

- Nē, to tu nedarīsi vis. Vismaz ne tagad. Ļauj man vispirms visu izpētīt, un tad es atgriezīšos pēc tevis.

Viņa saknieba lūpas un dusmīgi atcirta:

- Man nav bail!

- Jā, to es zinu. Bet es domāju, ka tev drošības dēļ jāpaliek šeit - ja nu man kaut kā ievajagas.

Runādams Edvins apsēja sev ap vidukli virvi un tās brīvo galu pasniedza Emmai.

- Neizlaid to no rokām! Var gadīties, ka tur iekšā ir vesels tuneļu labirints. Esmu lasījis par kalnā kāpējiem un zemes dzīļu pētniekiem, viņi arī vienmēr apsien sev virvi - lai būtu droši, ka varēs atgriezties.

Emma, pārliecinājusies par Edvina iepriekšējo spriedumu pareizību, acumirklī saprata, ka arī šoreiz viņam ir taisnība.

- Nu labi... Tikai esi uzmanīgs!

Viņa nomēroja ar skatienu Edvina garo, muskuļoto augumu, tad paraudzījās uz caurumu.

- Kā tu domā tur iekļūt? Atvere nav pārāk liela.

- Gan jau kaut kā iespraukšos un tālāk līdīšu četrrāpus.

-Tu nosmērēsies no galvas līdz kājām, Edvin Fērlij. Virēja nesapratīs, ar ko tu esi nodarbojies, un sacels pamatīgu troksni!

Edvinam noraustījās lūpas, un viņš sāka smieties.

- Emma, izbeidz uztraukties par niekiem! Virēja neko neteiks. Turklāt - ja nu esam tiktāl tikuši, izpildīsim savu ieceri līdz galam.

Emma nopūtās.

- Labi! Bet virzies uz priekšu ļoti lēnām un, ja esmu tev vajadzīga, parausti virvi! Vai apsoli?

- Apsolu.

Emma ar drebošu sirdi noskatījās, kā Edvins pazūd caurumā. Virve pamazām atritinājās, viņam virzoties uz priekšu pa tuneli, līdz beidzot Emmai rokā palika tikai pats virves gals. Meitene noraizējusies pabāza galvu caurumā un uzsauca:

- Edvin! Vai ar tevi viss kārtībā?

- Jā, - atskanēja dobja balss no tālienes.

- Virve attinusies līdz galam, - Emma spalgi brīdināja.

- Es zinu. Laid to vaļā!

- Nē! To es nedarīšu!

- Emma, laid virvi vaļā! - Edvins sauca pavēlošā tonī. Meitene pret savu gribu paklausīja un, ceļos nometusies,

ielūkojās atvērumā, piepeši nobijusies Edvina dēļ. Tur iekšā bija tik baisi!

Bet pēc brīža viņa izdzirdēja šļūcošu troksni un, sev par lielu atvieglojumu, ieraudzīja Edvina gaišo matu cekulu. Emma atvirzījās nost no cauruma, lai viņš varētu izlīst ārā. Edvina krekls un bikses bija notraipīti ar zemi un seju klāja putekļi. Viņš piecēlās kājās, plati smaidīdams.

- Kas tur iekšā ir? - Emma ziņkāri vaicāja.

- Ala, Emma! Fantastiska ala! - viņš sauca, un puiša gaišās acis mirdzēja. - Redzi nu, izrādījās, ka man taisnība. Nāc, es tev to parādīšu. Virve nav nepieciešama, jo tunelis ir taisns un ved tieši uz alu.

- īsta ala! Tic tik ir brīnumi! - teica Emma.

Mazliet nokaunējusies, viņa piebilda:

- Man žēl, ka es tev neticēju, Edvin.

Viņš smējās.

-Tas nekas. Ja tu nebūtu manus vārdus apšaubījusi, es nebūtu neko darījis, lai pierādītu savu taisnību. Nāc! Līdīsim iekšā.

Edvins paņēma vēl dažas sveces un turpināja:

- Es līdīšu pa priekšu, tu man seko! Sākumā jāpieliec galva - pie izejas tunelis ir ļoti zems.

Edvins atkal nozuda caurumā, un Emma iespraucās viņam nopakaļ. Pēc spožās saules gaismas meitene tumsā neko nevarēja saskatīt. Vispirms abi līda četrrāpus, bet tālāk tunelis kļuva platāks un augstāks, tā ka varēja piecelties kājās un iet uz priekšu, mazliet pieliecoties. Drīz Emma pamanīja Edvina atstātās sveces liesmiņu mirguļojam alā, un pēc dažām sekundēm viņi bija sasnieguši galamērķi.

Edvins aizdedza pārējās sveces un sakārtoja tās taisnā rindā uz šaurās dzegas pie ieejas alā. Emma pa to laiku ar milzīgu interesi aplūkoja alu. Sveču gaismā, kā jau Edvins bija teicis, tā patiešām izskatījās fantastiska. Ala bija visai liela, ar neparastiem, koniskiem griestiem. Klinšainās sienas vielām izroboja nelielas dzegas, bet citur tās bija tik gludas, it kā te kāds milzis būtu nopulējis masīvo akmens veidojumu. Ala atstāja noslēpumaina un senatnīga dižuma iespaidu. Tā bija vēsa un sausa, un tajā valdīja pilnīgs klusums. Šķita, ka ala ir veca kā mūžība, un tā izraisīja Emmā dziļu godbijību.

Edvins iedeva viņai sveci un arī pats paņēma vienu.

- Papētīsim alu tuvāk, - viņš ierosināja.

Edvins devās dziļāk alā, un viņa kāja aiz kaut kā aizķērās. Puisis pieliecās un apgaismoja ar sveci alas grīdu.

- Palūkojies šurp, Emma! Tās taču ir ugunskura paliekas!

Viņš paspēra pārogļojušos, nomelnējušos nodeguļus, un tie sabirza smalkās druskās.

- Ak kungs, izrādās, kāds jau atklājis šo alu pirms mums!

- Tev taisnība, - Emma piekrita.

Tad viņa alas attālā stūrī pamanīja kaut ko tādu, kas izskatījās pēc kaudzītē sakrautiem maisiem.

- Skaties tur, Edvin! Man šķiet, tie ir maisi.

Edvins pavērās norādītajā virzienā un ātri šķērsoja alu.

- Tie patiešām ir maisi, un uz dzegas ir pielipināts tauku sveces galiņš. Nāc šurp, pameklēsim, vai te nav vēl kaut kas! Tu pārlūko šo pusi, es paraudzīšos pie pretējās sienas. - Viņa balss no aizrautības viegli trīcēja.

Emma lēnām virzījās uz priekšu, turot sveci izstieptā rokā. Viņa modri skatījās te uz vienu, te otru pusi, pa brīdim apgaismoja cieto klonu vai arī pacēla sveci augstu virs galvas. Emma bija vīlusies - šajā alas stūrī neko interesantu nevarēja atrast. Kad viņa jau gribēja pagriezties un iet pie Edvīna, sveces liesma apgaismoja uz gludās sienas tādas kā rakstu zīmes. Emma piesteidzās tuvāk un turēja sveci pie pašas klints. Jā, tur patiešām bija kaut kas uzrakstīts. Cik interesanti!

Un tad Emmai no pārsteiguma aizrāvās elpa, jo pirmais vārds, ko viņa izlasīja, bija Elizabete. Emma nolaida sveci zemāk. Tur bija rakstīts Elizabetu. Un vēl zemāk - Elizeta. Emmas acis palēnām izsekoja visam uz sienas sarakstīto vārdu stabiņam no augšas uz leju. Lilibeta, Beta. Betija, Besa. Eliza. Liza. Luisa. Līdzās šim stabiņam klints sienā ar lieliem burtiem bija iegravēts viens vienīgs vārds: ĒDAMS. Emma uztraukta norija siekalas. Zem vīrieša vārda bija uzzīmēta maza, ar bultām caururbta sirsniņa, bet vidū tai bija ieskrāpēti iniciāli: E un E.

Emmas skatiens bija kā piekalts alas sienai. Viņa atcerējās medaljonu, ko bija atradusi mātes lādītē. Nevar būt, ka mana mamma un viņšl To iedomājoties, meitenei pārskrēja aukstas tirpas.

-Emma! Emma! Kur tu esi? Ū-ū!

Emma saņēmās. Edvina soļi nāca aizvien tuvāk, skaļi atbalsojoties pret cieto klonu. Viņa atvēra muti un atkal aizvēra to, baidīdamās, ka balss viņu nodos. Beidzot Emma atsaucās:

- Esmu tepat!

- Ko tu atradi? - steigdamies pie viņas, jautāja Edvins.

Viņš tūlīt pat pamanīja sava tēva vārdu.

- Ēdams! - Edvins brīnīdamies izlasīja. - Acīmredzot mans tēvs pirms daudziem gadiem atradis šo alu.

Šķita, ka Edvinu šis apstāklis ārkārtīgi iepriecina.

- Un paskaties - te uzrakstītas vārda “Elizabete” visas pamazināmās formas un arī itāļu un spāņu variants. Tas nu gan ir intriģējoši, nudien! Kā tu domā, kas tā ir bijusi par Elizabeti vai varbūt ir joprojām?

Emma klusēja. Edvīns neievēroja nedz to, ka viņa neatbild, nedz arī to, ka meitene viņam līdzās ir sastingusi kā akmens tēls.

- Diez vai ir vērts par to iztaujāt tēvu. Bet papētīsim alu vēl mazliet.

Edvins bija entuziasma pārņemts. Viņš atstāja Emmu pie sienā ieskrāpētajiem vārdiem. Meitene joprojām nespēja atjēgties pēc šausmīgā atklājuma.

- Nāc šurp, Emma! Es te vēl kaut ko atradu, - pēc īsa brīža iesaucās Edvins.

Emma apspieda vēlēšanos tūlīt pat doties prom no alas. Viņa negribīgi pievienojās Edvinam, kurš stāvēja blakus kaudzē saliktajiem maisiem. Viņš turēja rokā gludu, ovālu oli, apmēram trīs collas garu un divas collas platu. Edvins iedeva oli Emmai un pacēla sveci, lai viņa to varētu labāk aplūkot.

- Vai redzi, Emma! Olis ir apgleznots. Neliels, ar eļļas krāsām gleznots sievietes portrets, Klau, man šķiet, ka tā ir tante Olīvija. Jā, esmu pārliecināts, ka portretā attēlota tieši

viņa.

Emma neko neteica, bet drūmi nodomāja: “Nē, tā nav vis viņa. Tā ir mana mamma."

- Vai tev neliekas, ka tā ir tante Olīvija?

- Jā, laikam gan, - Emma neskaidri nomurmināja.

Edvins iebāza akmeni kabatā.

- To es paņemšu līdzi, - viņš teica.

Emma nodrebēja, un viņas sveces liesma sāka raustīties. Edvinam tas nepaslīdēja garām nemanīts.

- Emma, tu esi nosalusi, - viņš līdzjūtīgi sacīja un aplika meitenei ap pleciem roku.

Emmai bija stipri jāsavaldās, lai neatrautos nost no Ed-

vina.

-Jā, esmu gan. Iesim prom no šejienes! Saulē ir siltāks.

Nesagaidījusi Edvina atbildi, viņa atbrīvojās un steidzās uz alas izeju. Emma nopūta sveci, nolika to uz dzegas un, vispirms saliekusies, tad nometusies četrrāpus, ātri devās pa tuneli atpakaļ, līdz izkļuva svaigā gaisā. Viņa izdvesa atvieglojuma nopūtu. Emma nekad tur vairs neatgriezīsies. Nekad.

Pēc dažiem mirkļiem ārā izlīda arī Edvins. Viņš ar acīm meklēja Emmu. Viņa stāvēja Rcmzdenas klints pavēnī un purināja nost no drēbēm zemes kukuržņus un putekļus. Meitenes mati plīvoja vējā, un viņai bija neizdibināma sejas izteiksme. Ielūkodamies Emmā ciešāk, Edvins ievēroja to savādo saltumu, kas reizēm atspoguļojās viņas sejā. Būdams pēc dabas jūtīgs un īpaši jau pret Emmu, Edvins tūlīt uztvēra, ka meitenes garastāvoklis ir strauji mainījies. Tas viņu satrauca.

Edvins piegāja pie Emmas un satvēra viņas roku.

- Emma, kas tev notika?

Viņa neatbildēja un novērsās.

- Kas tev kaiš? - Edvins vaicāja skaļāk.

Emma nokratīja puiša roku.

- Ak, nekas!

- Bet tu izskaties pavisam savāda. Un no alas tu izspurdzi kā izbiedēts trusītis.

- Tā nebija vis. Man vienkārši kļuva auksti.

Edvīns uzgrieza Emmai muguru, sapratis, ka tajā bridi izdabūt sakarīgu atbildi no viņas nebūs iespējams. Viņš nopurināja no biksēm gružus un sāka vākt kopā darbarīkus. Arī Edvina pacilātība piepeši bija noplakusi. Emma bija apsēdusies uz plakanā akmens, kur parasti mēdza sēdēt. Viņš noraudzījās, kā meitene ar graciozu rokas kustību pārmeta pār plecu savu garo matu cirtu. Tad viņa sakrustoja rokas klēpī un sēdēja, nekustīgi vērdamās pāri tīrelim uz attālo ieleju. Edvins pasmaidīja. Viņa izskatījās tik stīva un nepieejama. Nē, karaliska-Edvins sevi pārlaboja. Ar tik taisnu muguru un augsti paceltu galvu sēž tikai karalienes.

Viņš piegāja pie Emmas, pūlēdamies izlikties vienaldzīgs. Edvins apsēdās zemē pie viņas kājām un ieskatījās Emmai sejā.

- Vai tagad tu jūties labāk? Te ārā, saulē, - viņš pieklājīgi apvaicājās.

- Paldies, jā, - atteica Emma, pat nepaskatījusies uz Edvinu.

Viņš saviebās. Meitene bija tik vēsa un atturīga. Edvins atspieda galvu pret plakano akmeni un aizvēra acis, prātodams, kāpēc Emma ir saīgusi. Viņa bija apzināti atvairījusi Edvinu, to viņš saprata. Edvins sajuta tādu kā dūrienu sirdī, un viņu pārņēma zaudējuma priekšnojautas.

Pa to laiku Emmas prāts aktīvi darbojās. Kā gan viņas jaukā un piemīlīgā māte bija varējusi draudzēties ar Ēdamu Fērliju? To šausmīgo cilvēku! Turklāt māte meitenes gados lielākoties bija dzīvojusi Riponā kopā ar savu māsīcu Fredu. Emma piepeši iedomājās, ka Elizabete nebūt nav pārāk neparasts vārds. Varbūt tā bija pavisam cita Elizabete, kuras vārds tika ieskrāpēts alas sienā? Kāda no apkārtējo augstmaņu meitām, ar kuru Ēdams Fērlijs pazinies jaunības gados Bija daudz ticamāk, ka viņš būtu draudzējies ar kādu dižciltīgu

meiteni, nevis ar vienkāršu strādnieku meiču. Bet bija vēl arī Edvina atrastais akmens. Tomēr tas patiesi varēja būt Olīvijas Veinraitas portrets, kā šķita Edvinam. Attēlotā sieviete tiešām bija līdzīga Veinraila kundzei. Tad Emma iedomājās par medaljonu. Arī tam varēja nebūt īpašas nozīmes. Daudziem cilvēkiem ir vārdi,'kas sākas ar E. Jebkurš būtu varējis uzdāvināt mātei šo medaljonu. Emmai sāka likties, ka viņa atradusi neapstrīdamus pierādījumus. Doma par draudzību starp viņas māti un Ēdamu Fērliju meitenei likās neciešama un nepieņemama, jo tā it kā apgānīja mātes piemiņu. Emma pamazām sevi pārliecināja, ka viņas māte nav tā Elizabete no alā atrastā uzraksta.

Emmas garastāvoklis tūlīt pat uzlabojās. Viņa paraudzījās lejup uz Edvinu, kurš mierīgi gulēja viņai pie kājām. Nabaga Edvins! Emma bijusi nejauka un netaisna pret viņu, bet Edvins vienmēr izturējās tik laipni. Emma viegli, gandrīz rotaļīgi papliķēja puisim pa plecu.

Edvins atvēra acis un paskatījās ar zināmām aizdomām augšup, nezinādams, ka Emmas noskaņojums atkal mainījies. Viņam par prieku, meitene smaidīja savu pievilcīgo, starojošo smaidu, un viņas smaragdzaļās acīs lēkāja draiskas uguntiņas.

- Man tā rādās, ka pienācis tējas laiks. Vai tu neesi izsalcis, Edvin?

- Esmu no bada gluži vai pamiris!

Edvins bija bezgala priecīgs, redzot, ka Emmai atkal ir labs garastāvoklis. Viņš pielēca kājās un, pacēlis žaketi, izņēma no tās kabatas nelielu zelta pulksteni.

-Jā, Emma, ir jau gandrīz puspieci. Tūlīt pat izsaiņošu piknika groza labumus.

Emma, galvu purinādama, sāka smieties. Edvins apjucis viņu uzlūkoja.

- Par ko tu smejies? - puisis vaicāja.

-Es vēlētos, kaut tu varētu pats sevi redzēt, Edvin Fērlij! Tu izskaties kā skursteņslauķis. Ja gribi zināt, kāda ir tava seja, paveries uz manām plaukstām.

Emma pacēla rokas ar izvērstām plaukstām un ļāva Ed-vinam tās apskatīt. Arī viņš sāka smieties.

- Saderam, ka es pirmā aizskriešu līdz strautam, tur, lejā! - Emma uzsauca.

Viņa strauji piecēlās un skrēja lejā pa nogāzi. Edvins dzinās viņai pakaļ. Drīz vien viņam izdevās Emmu panākt un saķert aiz jostas. Meitene smējās un gribēja atbrīvoties, bet Edvins viņu cieši turēja ciet. Cīkstēdamies abi paklupa un, joprojām līksmi smiedamies, ripoja lejā tīrelī. Strauta malā jautrais mudžeklis apstājās, un Emma būtu iekritusi ūdenī, ja Edvins nebūtu laikus viņu satvēris.

- Paveries nu, ko tu esi sadarījis, Edvin Fērlij! - Emma caur smiekliem rājās. - Mana kleita ir galīgi samirkusi.

Edvins palaida meiteni vaļā un piecēlās sēdus, nepacietīgi atglauzdams no pieres matu cirtu.

- Man ļoti žēl, Emma. Bet samirkusi jau ir tikai tērpa apakšmala. Tā saulē ātri izžūs.

- Cerēsim, ka tā ar būs.

- Tu gribēji teikt “cerēsim, ka tā arī būs”, Emma, - Edvins viņu pārlaboja.

Meitene uzmeta viņam zinošu skatienu un samākslotā balsī atbildēja:

-Jā, Edvin, tev ir taisnība. Es pirmīt neizteicos pareizi.

Viņa rūpīgi izrunāja katru vārdu, un Emmas parasti tik maigā un melodiskā balss skanēja manierīgi kā izsmalcinātai dāmai. Edvinam no pārsteiguma mute palika vaļā.

Emma iegrūda viņam dunku ribās.

- Es varu runāt tieši tāpat kā tu, ja vēlos, - viņa teica. - Mēdzu ieklausīties, kā runā tava tante. Viņai ir patīkama balss.

- Tev arī, Emma, ja tu izrunā vārdus pareizi un “neiebrauc” Jorkšīras dialektā.

Edvins meitenei mīļi uzsmaidīja.

- Ceru, ka tu neiebilsti, ja es aizrādu uz tavām valodas kļūdām. Bet tu jau pati lūdzi mani to darīt.

- Jā, lūdzu gan un esmu tev pateicīga.

Emma pasmaidīja. Viņa zināja, ka ir Edvinu pārsteigusi, un tas milzīgi cēla Emmas pašapziņu. Viņa noliecās pār strautu un nomazgāja rokas, tad pasmēla plaukstās ūdeni un uzšļāca to sev uz sejas.

Edvins izņēma mutautiņu un ar zēniski galantu žestu pasniedza to Emmai.

- Lūdzu, tu vari tajā noslaucīties.

Kad Emma bija beigusi mazgāties, nomazgājās arī Edvins, un viņi apsēdās strauta malā, priecīgi tērzēdami. Edvins aizrautīgi izklāstīja par savu nodomu Kembridžā studēt tieslietas. Viņš sīki un smalki izskaidroja Emmai, kas tas advokāts tāds ir. Emma savukārt ar lepnumu pastāstīja par Vinsto-nu - cik skaisti brālis izskatījies Karaliskās flotes formastērpā, kad ieradies mājās pavadīt atvaļinājumu.

- Viņš pa šo laiku jau divas reizes bijis Fērlijā, - sacīja Emma, - un mans tētis pamazām sāk samierināties ar Vin-stona izvēli...

Viņa strauji izslējās un pavērās uz debesīm.

- Savādi, bet es tikko jutu uzpilam lietus lāses.

Edvins pacēla galvu.

- Bet debesis ir zilas, un es redzu tikai dažus pelēkus mākonīšus.

- Labāk paņemsim piknika grozu un steigsimies atpakaļ uz Holu, - Emma mudināja.

-Ak, nu ko tu uztraucies! Ko mums var kaitēt tāds silts vasaras lietutiņš? Pēc dažām minūtēm tas būs jau pārgājis.

Bet, viņam runājot, no tīreļa puses strauji tuvojās tumšs mākoņu blāķis un aizsedza palso sauli. Nograndēja pērkons. Debesis šķita atveramies, un lejup traucās spoži baltas zibens šautras. Draudoši satumsa - it kā kāds būtu izlējis pār visu apkārtni melno krāsu.

- Nāc! - iesaucās Edvins.

Viņš steigšus uzrāva Emmu kājās.

- Sasodītais tīrelis! Laika apstākļi te ir tik nepastāvīgi. Nekad nevar zināt, kad uznāks negaiss.

Abi rāpās atpakaļ kalnā. Retās lietus lāses drīz pārvērtās šalcošā straumē, kas triecās pret skrējēju mugurām kā nežēlīgs ūdenskritums. Kad viņi sasniedza Remzdenas klinti, tumsa bija tā sabiezējusi, ka vienīgais gaismas avots bija zibens strēļu atblāzma. Debesīs trakoja elektriskie lādiņi, un pērkona ducināšana un grāvieni dobji atbalsojās pret klintīm. Edvins un Emma bija izmirkuši līdz ādai, no viņu apģērba un matiem ūdens lija straumēm.

Edvins paķēra maisu un savu samirkušo žaketi un sniedza tos Emmai.

- Ņem šos! - viņš uzsauca un bīdīja meiteni uz tuneļa atveres pusi.

- Vai tev neliekas, ka mums labāk vajadzētu .skriet uz Holu? - viņa iebilda.

-To mēs nevaram, Emma. Esam iekļuvuši īstā pērkona negaisā. Paskaties uz debesīm! Tās ir tik tumšas kā naktī. Nestrīdies! Prom uz alu, manu meitēn! Tur ir sauss, un mēs būsim drošībā.

Lai gan Emma bija nozvērējusies alā nekad vairs neatgriezties, viņai nācās atzīt, ka Edvins spriež saprātīgi. Viņiem patiesi nebija citas izejas. Negaisa laikā pārvietoties pa tīreli bija bīstami, Piespiedusi maisu un žaketi sev klāt, Emma ar

drūmi sakniebtām lūpām ierāpās tunelī. Edvins viņai sekoja, stumdams sev pa priekšu piknika grozu.

Kad viņi bija nokļuvuši līdz alai, Emma palika stāvam pie ieejas un centās apspiest savu nepatiku pret šo vielu. Edvins noslaucīja rokas mutautā un pasniedza drāniņu Emmai. Viņš tūlīt pat sāka tik enerģiski un lietpratīgi darboties, ka Emma gluži vai satrūkās. Edvins aizdedzināja pie ieejas uz dzegas atstātās sveces un atvēra piknika grozu.

- Saplēs strēmelēs šo svētdienas “Gcizette”\ - viņš izrīkoja Emmu. - Paņēmu avīzi līdzi, lai būtu ko palasīt, ja tu aizkavētos. Tā mums tagad noderēs citam nolūkam.

Nometis avīzi viņai pie kājām, Edvins turpināja:

- Pirmīt ievēroju, ka tur, pie maisiem, ir sakrautas arī malkas pagales un žagari. Tie ir nevainojami sausi. Tūlīt sakursim ugunskuru.

Viņš paņēma sveci, satvēra Emmu aiz rokas un vedināja uz alas attālāko kaktu.

- Kursim ugunskuru šeit, - Edvins teica, iebikstīdams zemes klonā zābaka purngalu. - Te ir vispiemērotākā vieta, jo veidosies laba vilkme starp abām atverēm.

Viņš ar žestu norādījaEmmai uz otru spraugu alas sienā, kuru viņa iepriekš nebija ievērojusi.

- Kurp tā ved, Edvin?

- īsti nezinu. Atvere ir pārāk maza, lai es varētu tur ielīst, bet es skaidri sajūtu, ka pa to ieplūst gaisa strāvas no tīreļa. Tagad pasteigsimies, Emma, lai drīzāk tiekam sausi. Varēsim sēdēt uz maisiem pie ugunskura un sildīties. Esmu nosalis, droši vien tu arī.

- Jā, tā ir gan.

Ugunskura iekuršana patiešām daudz laika neprasīja. Papīrs un žagari aizdegās uzreiz, un, kad tie jau dega pilnās liesmās, Edvins uzlika krāvuma virspusē pāris nelielu pagaļu. Tad viņš sāka darboties ar tukšajiem maisiem - to bija kāds ducis. Dalu maisu Edvins noklāja zeme, bet pārējos satina un kā tādus dīvāna zviļņus atslēja pret sienu.

- Mums te būs itin ērti, Emma, - viņš pārliecinoši sacīja un pagriezās, lai viņai uzsmaidītu.

Emma stāvēja pie ugunskura, no aukstuma trīcēdama. Uz viņas sejas joprojām mirdzēja lietus lāses, bet no garajiem matiem ūdens tecēja straumītēm. Emma mēģināja izžņaudzīt piemirkušās drēbes.

Arī Edvins pienāca pie ugunskura. Viņš sāka klepot. Emma pāri liesmām uzlūkoja puisi un sarauca pieri.

- Ak, Edvin, es ceru, ka tu atkal nesaaukstēsics. Tu taču tikai nesen atveseļojies.

- Es arī tā ceru, - Edvins aizelsies izdvesa un, roku mutei priekšā aizlicis, nerimās klepot.

Kad kāss bija mitējies, viņš teica:

- Manuprāt, Emma, būtu labāk, ja tu to kleitu vilktu nost. Mēs to izklāsim un pamēģināsim izžāvēt.

Emma uzmeta Edvinam greizu skatienu.

- Novilkt kleitu? - viņa neticīgi atkārtoja. - Ak, Edvin, to es nevaru darīt!

- Nekļūsti nu muļķīga! Tev taču zem kleitas ir apakšsvārki un... vēl visādi apģērba gabali, vai ne?

- Jā, - Emma caur zobiem nomurmināja, jo tie viņai neganti klabēja.

- Tad dari, ko es tev saku! - Edvins enerģiski uzstāja. - Es arī novilkšu kreklu. Tas ir caurcaurēm izmircis. Ja mēs te sēdēsim samirkušās drānās, abi saķersim plaušu karsoni.

- Tev laikam taisnība, - Emma negribīgi piekrita.

Uzgriezusi Edvinam muguru, viņa sāka atpogāt kleitu.

Meitene bija nokaunējusies un jutās neveikli.

- Dod kleitu man! - Edvins stingrā balsī pavēlēja, kad Emma bija izkāpusi no kleitas.

Viņa to pasniedza Edvinam pār plecu, atpakaļ neskatīdamās. Tad Emma nosprieda, ka patiešām izturas muļķīgi. Galu galā - viņai mugurā bija apakšsvārki un ņieburs, tā ka atkailinātas bija tikai rokas.

Pašķielējusi pār plecu, Emma gausi pagriezās. Edvins tobrīd karināja viņas kleitu uz dzegas līdzās savam kreklam un vestei, kurus viņš jau bija nostiprinājis ar akmentiņiem, ko acīmredzot pacēla tepat no zemes. Piešķīrusi sev bezrūpīgu izskatu, Emma atgriezās pie ugunskura. Vispirms viņa sasildīja rokas, tad mēģināja izžāvēt matus, izspiežot no tiem lietusūdeni un saberzējot garās cirtas starp plaukstām. Edvi-nu, kā šķita, galīgi neinteresēja, ka viņam blakus atrodas pus-apģērbla meitene, viņš vienā mierā paņēma piknika grozu un atnesa to pie zemē noklātajiem maisiem. Ceļos nometies, viņš izņēma no groza krūku ar pliederogu vīnu un uzkodas, kuras virēja bija rūpīgi ievīstījusi salvetēs. Pēkšņi Edvins no pārsteiguma gari iesvilpās.

Emma aši paraudzījās uz viņu.

- Kas noticis?

- Krietnā, vecā Tērnera kundze, - plati smaidīdams, paziņoja Edvins.

Brīdi parakņājies grozā, viņš piebilda:

- Pie Jupitera, viņa padomājusi par visu! Virēja ne vien ielikusi grozā salvetes un galdautu mana piknika ērtībām, bet groza dibenā ielocījusi segu. Tā nu gan ir veiksme! Sega mums palīdzēs sasildīties.

Edvins ar triumfējošu žestu parādīja Emmai savu atradumu, bet viņa seja tajā pašā brīdī sadrūma. No meitenes apakšsvārkiem pilēja ūdens, un viņai zem kājām bija sakrājusies jau prāva peļķe.

- Augstais Dievs, Emma! Tu esi izmirkusi līdz ādai un aizvien vēl drebi. Vai tad tev nemaz nekļuva siltāk?

- Mazliet. Bet slapjie apakšsvārki saldē man kājas. Tie ir samirkuši tikpat stipri kā mana kleita.

Viņa pievirzījās tuvāk ugunskuram. Emmas zābaciņi nožļakstēja - ari tic bija pielijuši. Viņa mēģināja izspiest ūdeni no apakšsvārkiem un apvaldīt drebuļus.

Edvins piecēlās un, paskatījies uz savām biksēm, saviebās.

- Baidos, ka manas bikses ir tādā pašā stāvoklī.

Arī viņš pienāca pie ugunskura, un kādu brīdi abi klusēdami rosījās, pūloties padarīt sausāku savu apģērbu. Tas viņiem diez ko neizdevās, jo liesmas bija pārāk niecīgas, lai izžāvētu tik slapjas drānas, bet gaiss alā bija auksts.

- Viss velti! - pēc brīža iesaucās Edvins.

Puisim likās, ka viņa kājas sasalušas ledū, un aukstums jau stindzināja visu viņa augumu. Edvins sāka gandrīz konvulsīvi klepot.

Emma satraukta viņā noraudzījās, atcerēdamās, cik ātri Edvinam saaukstēšanās mēdza izvērsties pārpļaušu karsoni.

- Vai tu slikti jūties?

- Man salst. Ceru, ka nesaslimšu ar bronhītu.

Viņam pārskrēja drebuļi.

- Vainīgas ir slapjās drēbes.

Edvins brīdi vilcinājās.

- Šķiet, ka mums ir tikai viena izeja, Emma. Manuprāt, man jānovelk bikses, bet tev - apakšsvārki un...

- Novilkt visas drēbes! - Emma izdvesa un ar šausmu izteiksmi sejā atvirzījās līdz pat alas sienai. - Edvin! Mēs nedrīkstam to darīt! Tas nebūs pareizīgi.

Emma no uztraukuma bija aizmirsusi apņemšanos runāt bez valodas kļūdām.

Edvīns tikko jaušami pasmaidīja un paraustīja plecus.

- Dariet, kā vēlaties, Hartas jaunkundze! Bet es esmu nolēmis izģērbties un izkārt savas bikses un apakšveļu uz dzegas žāvēties. Negribu dabūt galu liekulīgas kautrības dēļ.

Emma dusmīgi paraudzījās uz viņu.

- Domāju, ka tu rīkosies ļoti nepieklājīgi, Edvin, - meitene asi teica. - Pie velna! Tā nav... nav džentlmeņa cienīga uzvedība.

Edvins izskatījās apbēdināts.

- Emma, es negribu tevi apvainot.

Viņš izmisīgi domāja, kā lai izkļūst no kļūmīgās situācijas, jo ļoti labi saprata Emmas izjūtas. Edvina skatiens pievērsās rūtainajai vilnas auduma segai, un acumirklī viņam ienāca prātā kāda ideja.

- Klau, ko es izdomāju! Ielīšos pledā - tas man būs gluži kā kilti*. Būšu gandrīz pilnīgi apsegts, - Edvins apgalvoja. - Bet es tomēr uzskatu, ka man jāvelk slapjās drēbes nost. Var gadīties, ka mums šeit jāpavada vairākas stundas.

Emma iekoda lūpā. Edvina vārdi skanēja saprātīgi, bet viņu joprojām mulsināja doma, ka puisis viņas acu priekšā izģērbsies. No otras puses, Emma negribēja būt vainīga, ja Edvins saslims. Viņai pašai jau nemaz noteikti nevajadzēja izģērbties. Emma joprojām varēja mēģināt drēbes izžāvēt, stāvot pie ugunskura. Pēc īsa brīža viņa gausi sacīja:

-Labi, bet, pirms tu velc bikses nost, aizlien līdz atverei un paskaties, kas notiek ārā!

Emmas tonis bija diezgan ass un kategorisks.

- Varbūt negaiss ir jau beidzies un mēs varam doties prom.

-Tā varētu būt gan, - Edvins piekrita un steidzās izpildīt Emmas rīkojumu.

♦Skolu kalniešu svārki.

Pabāzis galvu ārā, viņš secināja, ka negaiss tik drīz vis nerimsies - lietus gāza kā ar spaiņiem, pērkona rībieni līdzinājās lielgabala šāvieniem. Satumsušajās debesīs ik pa brīdim atplaiksnīja zibens. Piedevām bija sacēlusies īsta vētra, kas trieca lietusūdens šļakatas pret klintīm. Edvins ātri atrāva galvu atpakaļ tunelī. Viņš saprata, ka ir divas iespējas - vai nu izlīst pa caurumu ārā, apgriezties riņķī un līst atpakaļ ar galvu pa priekšu, vai arī palikt tunelī un šļūkt uz alu atmuguriski. Pirmais variants Edvinam likās pieņemamāks. Viņš izlīda ārā un tāpat uz ceļiem ātri apgriezās riņķī un ieslīdēja atpakaļ tunelī, tomēr dabūja uz muguras krietnu lietus šalli. Kad Edvins beidzot atgriezās alā, viņš trīcēja vēl stiprāk, un no viņa drēbēm pilēja ūdens.

Emma bija satriekta.

- Nu kāpēc tu līdi ārā? - viņa dusmīgi vaicāja. - Tā ir pēdējā muļķība - darīt kaut ko tādu!

Edvins nopūtās un paskaidroja. Viņš paņēma salveti un noslaucīja seju un matus. Tad puisis paņēma segu un devās uz alas attālāko stūri.

- Izlūdzos piedošanu, Emma, bet nu manas bikses ir slapjākas nekā jebkad. Man nav citas izejas kā vien vilkt tās nost.

Pa Edvina prombūtnes laiku Emma pielika ugunskuram vēl vienu nelielu pagali un sarāvusies sēdēja, vēl aizvien žņaudzīdama ārā ūdeni no saviem apakšsvārkiem. Viņa bija stūrgalvīgi apņēmusies neizģērbties, kaut arī aukstuma sajūta ar katru brīdi kļuva stiprāka. Edvins turpretim izkāra uz dzegas savas bikses, apakšbikses un īszeķes, arī šos apģērba gabalus, tāpat kā iepriekšējos, nostiprinādams ar akmentiņiem. Tad viņš pienesa pie ugunskura zābakus un novietoja tā, lai tie ātrāk izžūtu. Emma sēdēja, galvu nodūrusi, neuzdrošinādamās paskatīties uz Edvinu.

To pamanījis, viņš sāka smieties par muļķīgo situāciju, kurā abi bija iekļuvuši.

- Viss kārtībā, Emma! Es izskatos gluži pieklājīgi, varu tev to apgalvot.

Gausi un negribīgi meitene pacēla galvu, bet, ieraudzījusi Edvinu, arī viņa nespēja noturēties neiesmējusies. Puisis bija aptinis sev ap vidu rūtoto segu un saspraudis to. Sega sniedzās tālu pāri viņa ceļgaliem, tā ka bija redzamas tikai Edvina kailās potītes.

- Jā, patiešām - ir zināma līdzība ar kiltiem, - Emma sacīja un atvieglota piebilda, ka Edvina augums nudien esot pietiekami apsegts.

Viņš atlaidās uz maisa Emmai līdzās un saņēma rokās viņas apakšsvārku malu.

-Tu rīkojies muļķīgi,-skumīgi purinādams galvu, teica Edvins. - Tu saaukstēsies, Emma. Tev taču izdevies izspiest ūdeni tikai no apakšmalas, bet drīz vien tā atkal būs slapja un ūdens pilēs tev gar kājām.

Ar nepacietīgu žestu viņš palaida smago apakšsvārku malu vaļā. Piepeši Edvina seja noskaidrojās, un viņš pasniedzās pēc galdauta.

- Klausies, Emma, tu taču vari ietīties galdautā. Tas tev būs kā sari, ko valkā indiešu valdnieka maharadžas sieva.

Edvins pielēca kājās un atlocīja galdautu.

- Redzi, tas ir diezgan plats.

Un Edvins demonstrēja, kā, viņaprāt, galdauts būtu valkājams - viņš aptina to sev ap krūtīm un divus galus sasēja kopā, tad pabāza kreiso roku zem auduma un uzbīdīja sasietos galus uz kreisā pleca.

- Nav nemaz tik slikti, vai ne? - Edvins sacīja un smaidīdams aplūkoja sevi. - Protams, tas vairāk gan atgādina romiešu togu, nevis sari, - viņš nopietnā balsī secināja.

- Bet tas ir viens no virējas labākajiem galdautiem! -pārmetoši iesaucās Emma. - Es dabūšu brāzienu, ja to sasmērēšu, nudien tā būs!

Edvins uzjautrināts apspieda smaidu.

- Diez vai pašreizējos apstākļos mums par to būtu jāuztraucas, Emma.

Viņš pastiepa pret meiteni roku.

- Nāc nu, dumjo skuķēn! - Edvins laipni mudināja, palīdzēdams Emmai piecelties. - Aizej uz alas otru galu un dari, ko es tev saku!

Viņš noraisīja galdautu sev no pleca un pasniedza Emmai.

Viņa vilcinādamās paņēma galdautu un izskatījās tik uztraukta, kaEdvinam atkal bija jāpasmaida. Meitene pētīja galdautu, un viņas acīs pavīdēja aizdomu pilna izteiksme.

Nu Edvinam bija jāsmcjas.

- Emma, tu esi tā nobijusies, it kā uzskatītu mani par zemisku neģēli, kuram attiecībā pret tevi būtu negodīgi nolūki, - viņš sacīja, joprojām smiedamies. - Lūdzu, tici man -es negrasos ļaunprātīgi izmantot mūsu kļūmīgo situāciju.

- Es tā nemaz nedomāju, - atbildēja Emma un tumši pietvīka.

Viņa īsti nebija sapratusi Edvina garo vārdu savārstījumu, tomēr intuitīvi nojauta, kādus “negodīgos nolūkus” viņš bija domājis.

- Es zinu, ka tu nedarīsi neko... neko sliktu, Edvin.

Viņš noglāstīja Emmas plecu un maigi uzsmaidīja meitenei.

- Protams, es nedarīšu tev pāri, Emma. Tu taču esi mans vislabākais, vistuvākais draugs.

- Vai patiesi? - viņa iepriecināta pārvaicāja.

- Jā, tā tu esi, Labi, tagad pasteidzies un uzvelc šo... -Edvins apklusa un īsi iesmējās, -... sari, lai kāds tas arī būtu.

Tur, zemē, ir papilnam akmeņu, ar kuriem tu vari nostiprināt izžautās drēbes, Es pa to laiku sagatavošu mūsu piknika maltīti.

Edvins noraudzījās pakaļ meitenei un nodomāja: “Viņa ir tik mīļa un jauka, Viņa ir mans vislabākais draugs. Man viņa patiesi ļoti patīk.” Viņam neienāca prātā, ka īstenībā viņš mīl Emmu.

9

Sveces uz dzegas bija izdegušas, un Edvins izņēma no maisa vēl divas. Aizdedzinādams jaunās sveces, viņš nopriecājās, ka bija tālredzīgi apgādājies ar tik lieliem krājumiem. Kad Emma atgriezās pie ugunskura, Edvins kārtoja uz salvetēm ēdienus. Viņa nolika savus apavus blakus Edvina zābakiem.

Pacēlis galvu, viņš tūlīt pat ievēroja, ka meitene ir ārkārtīgi apmulsusi un sakautrējusies. Galdauts apņēma viņas augumu kā zīdaiņa autiņi. Emma bija to cieši savilkusi ap sevi un rokas sakrustojusi uz krūtīm. Ķermeņa augšdaļa bija gandrīz pilnīgi aizsegta, bet Edvins satrūcies pamanīja, ka audums tik tikko sniedzas pāri Emmas ceļgaliem. Meitenes skaisti veidotie stilbi un slaidās potītes bija atsegtas skatienam. Viņš nebija zinājis, ka Emmai ir tik slaidas klijas un tik graciozas pēdas. Joprojām cieši vīstīdamās galdautā, Emma apsēdās un, ne vārda neteikdarņa, bikli uzlūkoja Edvīnu.

- Vai nu tu nejūties labāk, kad beidzot esi atbrīvojusies no savām slapjajām drēbēm? - viņš vaicāja tīši bezrūpīgā tonī, cerēdams, ka tādējādi izdosies izkliedēt Emmas kautrību un neveiklības sajūtu.

- Jā, tā ir gan, - viņa mazliet nervozi atbildēja.

Ieraudzījusi sarindotos ēdienus, meitene mazliet pasmaidīja,

- Esmu briesmīgi izsalkusi, - Emma paziņoja, pūlēdamās runāt ikdienišķā balsī.

- Es ari. Diemžēl te ir tikai viens šķīvis un krūzīte. Mums nāksies tos lietot kopīgi.

Viņš ielēja krūzītē pliederogu vīnu un pasniedza to Emmai.

- Paldies, Edvin!

-Tagad, kad esam sausumā un sasildījušies, mūsu mazais piedzīvojums šķiet itin patīkams, vai ne?

- Jā, - viņa klusi atsaucās, malkodama vīnu. - Ak kungs, ar ko visu virēja tevi apgādājusi!

Emmas acis pārslīdēja pār apetītlīgajām sviestmaizēm un citiem gardumiem.

- Viņai laikam šķiet, ka tu esi tikpat ēdelīgs kā “Kaulu kambaris”!

- Ak, tu taču zini, kāda ir virēja! Viņa rūpējas par mani kā cāļu māte, Tērnera kundze domā, ka man derētu mazliet pieņemties svarā.

Edvins norādīja uz ēdieniem.

- Izvēlies tu pirmā, Emma! Te ir šķiņķa un olu pīrāgs, sviestmaizes ar tomātiem, augļu kūka un āboli.

Emma paņēma gabalu pīrāga, kuru pati bija cepusi, bet Edvinam viņa to neteica. Abi cītīgi ēda, palaikam uzdzerdami vīnu no krūzītes, kuru Edvins piepildīja no krūkas. Puisis līksmi tērzēja un jokoja, un Emmas apmulsums pamazām izgaisa. Viņai par atvieglojumu, Edvins meitenes puskailajam augumam nepievērsa nekādu uzmanību. Patiesībā viņš tā rīkojās apzināti. Beiguši ēst, viņi atslīga pret satītajiem maisiem un izstiepa kājas pret ugunskuru. Neskatīdamās uz Ed-vinu, Emma piesardzīgi ierunājās:

- Ko tu domā par to uzrakstu uz sienas? Vai tos vārdus būtu iegravējis tavs tēvs?

Edvins enerģiski pamāja ar galvu.

- Jā, tā es domāju gan. Patiesību sakot, man pat ienāca

prālā, kas tā varētu būt par Elizabeti, kuras vārds tur minēts visdažādākajās formās.

Viņš paskatījās uz Emmu, un puiša acis ugunskura gaismā spoži mirdzēja. Emma aizturēja elpu.

Edvins turpināja:

- Tai vajadzētu būt lorda Sidneja māsai. Viņas vārds bija Elizabete, un mans tēvs uzauga kopā ar Sidneju bērniem. Esmu pārliecināts, ka rotaļādamies viņi ieklīduši arī šeit.

- Nezināju, ka lordam Sidncjam bijusi māsa, - teica Emma un atvieglota uzelpoja. - Neesmu viņu nedz redzējusi, nedz dzirdējusi pieminam.

Emmas acis kavējās pie Edvina sejas.

- Viņa pirms desmit gadiem Indijā nomira - lēdijas Elizabetes vīrs bija diplomāts. Esmu bieži dzirdējis tēvu ar lielu sirsnību atceramies savu bērnības dienu draudzeni. Viņi bija apmēram vienā vecumā. Jo vairāk es par to domāju, jo stingrāka top mana pārliecība, ka tas ir īstais mīklas atminējums.

Emmas saspringtais augums atslāba, sāpīgās domas, kas bija mocījušas viņas satraukto prātu, izgaisa kā nebijušas. Kā viņa bija maldījusies, izdarīdama tik pārsteidzīgus secinājumus par savu māti un to cilvēku! Protams, Edvinam bija taisnība - kā vienmēr.

- Tā laikam būs! - Emma iesaucās un pasmaidīja.

Pēc neilga klusuma brīža viņa ieminējās:

- Cik varētu būt pulkstenis?

- Tūlīt paskatīšos.

Edvins savu žaketi bija nevērīgi nometis pie ieejas alā.

- Pulkstenis ir seši, - viņš teica, nesdams žaketi pie ugunskura. - Tā ir pamatīgi samirkusi. Izklāšu to žāvēties tepat uz grīdas.

Edvins uzmeta Emmai raižpilnu skatienu.

- Vai tavs tēvs par tevi uztrauksies, Emma?

Viņa papurināja galvu.

- Nē. Viņš zināja, ka virēja mani šopēcpusdien gaida atpakaļ, lai es palīdzētu viņai vārīt ievārījumu. Apsolīju Tēr-nera kundzei, ka ap pussešiem būšu klāt.

- Ak kungs, tad jau tā ir viņa, kas uztraucas par tevi, Emma!

- Varbūt viņa domā, ka es vētras dēļ esmu palikusi mājās. Virēja zina, ka tādā laikā tēvs man neļautu iet pāri tīrelim, - atbildēja Emma. - Bet es varu derēt, Edvin, ka viņa baiļojas tevis dēļ. Nesaprot, kur tu esi palicis.

- Droši vien. Bet iespējams, ka viņa domā - esmu aizskrējis līdz ciemam, jo tas ir tuvāk nekā mājas.

Viņš nopūtās.

- Lai nu būtu kā būdams, mēs tur neko nevaram līdzēt.

- Vai tu domā, Edvin, ka vēl aizvien līst?

- Vai tu gribētu, lai es aizrāpjos pa tuneli un paskatos?

- Jā, tas nebūtu slikti. Tikai neej ārā un atkal nesamēr-cējics lietū! - Emma mazliet pavēlnieciski piekodināja.

Edvins paņēma sveci un nozuda tunelī. Viņš bija atpakaļ jau pēc dažām sekundēm.

- Joprojām gāž, un pērkons ārdās kā pats nelabais, -Edvins pavēstīja, lipinādams sveci atpakaļ vecajā vietā uz dzegas. - Mēs vēl nevaram nekur iet.

Kājas sakrustojis, viņš apsēdās uz maisa un rūpīgi apsedza ceļgalus ar rūtoto segu.

- Tu taču zini, kādi ir negaisi mūsu pusē, Emma. Tie var turpināties stundām ilgi.

- Ak jā, zinu gan!

Emma piecēlās.

- Es palūkošos, vai mūsu drēbes nav izžuvušas. Varbūt mēs varam apģērbties.

Emmas basās kājas viegli pārslīdēja pār alas cieto klonu,

viņas muguru apsedza biezais matu vilnis. Emma lietpratīgi aptaustīja apģērba gabalus un nomāktā balsī teica:

- Ak vai, Edvin, tās vēl aizvien ir stipri mitras! Tām kādu brīdi jāpaliek turpat uz dzegas.

Viņa nemierīgi paraudzījās uz puisi.

- Mums, vienalga, jāpaliek te, kamēr negaiss norims, -Edvins atbildēja. - Varbūt jau pēc pusstundas drēbes būs sausākas un ari vētra vairs netrakos.

- Es tā ceru, - atsaucās Emma un steidzās atpakaļ pie ugunskura.

Viņi trīcēdami sēdēja alas kaktā, jo gaiss te bija kļuvis vēsāks, bet ugunskurs bija pārāk niecīgs, lai spētu piesildīt palielo telpu. Edvins tam piemeta vēl kādu pagali un ieteicās:

- Kurināmā krājumi sarūk. Mums jārīkojas taupīgi ar atlikušajām pagalēm.

Viņi saspiedās ciešāk kopā, mēģinādami sasildīt viens otru. Edvins aplika roku Emmai ap pleciem.

- Tu taču nedomā, ka var notikt kaut kas tāds, kā dēļ mums būs te jāpalick uz visiem laikiem? - viņa drebošā balsī vaicāja, plati ieplestām acīm raudzīdamās Edvinam sejā.

Viņš meitenei uzmundrinoši uzsmaidīja, un puiša gaišo acu skatiens bija mīļš un maigs.

- Protams, ne! Neesi nu tāda muļķīte! Un nebaidies! Es esmu šeit, lai tevi pasargātu, Emma, - Edvins dedzīgi apgalvoja. - Tiklīdz drēbes būs kaut cik apžuvušas, apģērbsimies un paskatīsimies, kas tur, ārā, notiek. Var gadīties, ka mums nāksies doties uz mājām neatkarīgi no laika apstākļiem - mēs taču nevaram te palikt līdz naktij.

- Labi, Edvin, - atteica Emma un piespiedās pie viņa ciešāk.

Edvins apskāva Emmu arī ar otru roku un sāka enerģiski berzēt meitenes augšdelmu, mēģinādams viņu sasildīt.

- Nu, vai ir labāk? - viņš laipni vaicāja.

- Jā. Paldies, Edvin!

No Edvina puses tas viss sākās gluži nevainīgi. Pamazām enerģiskā berzēšana pārtapa lēnā glāstā, bet tas savukārt nesteidzīgā meitenes sejas, kakla un plecu apmlļošanā. Emma neiebilda. Tikai tad, kad Edvina roka nejauši pieskārās viņas krūtīm, Emma sarāvās un uzlūkoja puisi ar skatienu, kurā pārsteigums mijās ar piesardzību. Viņa ātri atbrīvojās no Edvina skavām un pārsēdās gabaliņu tālāk.

- Piedod, Emma! Es to patiešām nedarīju tīšām. Goda vārds. Nāc atpakaļ! Tur sēžot, tu drīz vien atkal sāksi trīcēt no aukstuma, - viņš brīdināja, dusmodamies uz sevi un raizēdamies par Emmu.

- Paldies! Man tepat ir labi, - viņa vēsi atbildēja.

Emma atspiedās pret satītajiem maisiem un sēdēja tik

stīvi un cienīgi, ka Edvins vairs nemēģināja viņu pierunāt.

- Dari, kā zini, - viņš nomurmināja apbēdinātā balsī.

Edvins pievilka ceļgalus pie zoda un apskāva ar rokām

savas kājas.

Iestājās ilgs klusums. Emma raudzījās ugunī un pūlējās apvaldīt trīsas - Edvins nedrīkstēja pamanīt, cik ļoti viņai salst. Puisis atspieda galvu pret ceļiem un slepus vēroja Emmu. Pēkšņi ugunskura liesmas uzšāvās augstāk, izgaismodamas zem plānā auduma viņas kailo augumu. Edvins nebija ievērojis, ka kokvilnas galdauts ir tik caurspīdīgs, jo Emma bija to cieši savīstījusi sev apkārt. Nu viņš varēja skaidri saskatīt meitenes stingrās, jutekliskās krūtis, maigi apaļīgos gurnus, slaidās kājas un tumšo, neskaidro, noslēpumaino trīs-stūrīti pavēderē. Edvins nespēja novērst skatienu no Emmas. Puisis juta, ka viņu pārņem uzbudinājums.

Tā nebija pirmā reize, kad Edvins sajuta iekāri. Seksuāli viņš bija attīstīts tāpat kā viņa vienaudži, kas sievietes tuvumā

puiciski satraucas. Bet tik spēcīgu vēlmi kā tobrīd Edvins nekad nebija jutis, jo nekad ari nebija atradies tik tuvu pusap-ģērbtai meitenei. Paša izjūtu spēks viņu satrieca, Edvinam trūka elpas - rīkle aizžņaudzās, un viņš bija gluži kā aizelsies. Pēc mirkļa Edvinam izdevās piespiest sevi novērst acis no mokoši kārdinošā auguma, un viņš stingi raudzījās klintī, pa kuru ugunskura atblāzmā dejoja fantastiskas ēnas, kas brīžiem atgādināja kokus vai putnus. Tas ir trusītis, bet tas -vecs ozols, Edvins stāstīja pats sev, izdomādams apzīmējumus dejojošajiem tēliem. Viņš koncentrēja visu uzmanību uz sienu, lai apspiestu iekāri un novērstu domas no Emmas.

Tā bija Emma, kura pirmā pārtrauca klusumu, Vārgā balsī viņa beidzot ierunājās:

- Edvin, man ir ļoti auksti.

Acumirklī viņš satrūcies uzlūkoja meiteni. Emma sēdēja, sarāvusies čokurā, un nevaldāmi trīcēja, viņai pat bija sākuši klabēt zobi.

- Vai drīkstu palīdzēt tev sasildīties, Emma? - Edvins bikli jautāja, baidīdamies saņemt dusmīgu atteikumu.

Viņam par pārsteigumu, Emma nočukstēja:

-Jā, lūdzu!

Viņa mulsi paraudzījās uz Edvinu no savu biezo skropstu apakšas un piebilda:

- Man žēl, ka biju pret tevi skarba, Edvin.

Neko neatbildējis, viņš pārvietojās Emmai blakus, apskāva meiteni un maigi apguldīja viņu uz maisiem, Edvins arī pats apgūlās, un viņa raženais augums daļēji nosedza Emmas slaido, drebošo stāvu.

- Tikai tā mēs varam sasildīt viens otru, - teica Edvins.

Emma saritinājās viņa skavās kā mazs bērns, kas meklē

mierinājumu,

- Jā, es zinu, - meitene klusi nomurmināja.

- Ieskaties ēnu dejā uz sienas! - sacīja Edvins. - Palūk, kādas dīvainas figūras tur var saskatīt! Tādus kā zvērus, kokus un kalnus.

Sekodama viņa skatienam, Emma pasmaidīja. Ala viņas uztverē piepeši bija brīnumaini pārvērtusies. Tā meiteni vairs nebiedēja un viņas apziņā nesaistījās ar māti un Ēdamu Fēr-liju. Ala bija kļuvusi par viņas un Edvina apburto, noslēpumaino patvēruma vietu.

Edvins sāka berzēt Emmas ledainos plecus un roku. Drīz vien zosāda pazuda, un nu meitenes āda viņam šķila kā visgludākais zīds. Pēc neilga laika berzēšana atkal pārtapa glāstos - Edvins nespēja pretoties Emmas auguma vilinājumam. Meitenes acīs dega zaļas liesmiņas, viņas sārtās lūpas bija mazliet pavērtas, un Edvins varēja saskatīt Emmas mazos, baltos zobus.Viņš atglauda no meitenes pieres viņas rūs-ganbrūnos matus un ļāva pirkstiem viegli slīdēt pār Emmas vaigiem un kaklu, kas sveču gaismā likās ārkārtīgi balts un neaizsargāts.

- Tu esi tik skaista, Emma, - Edvins sacīja zemā, aizsmakušā balsī, kurā jautās godbijība. - Ludzu, ļauj man tevi noskūpstīt! Tikai vienu reizi. Lūdzu!

Viņa neatbildēja, tikai turpināja lūkoties Edvinā. Un šajā skatienā bija tik daudz nevainīgas uzticēšanās un neslēptas mīlestības, ka puisis jutās aizkustināts līdz sirds dziļumiem. Edvins noliecās pār Emmu. Viņam šķita, ka viņš noslīks Emmas acu vizmojošajā zaļumā. Abu jauniešu lūpas viegli saskārās. Viņas mute bija tik mikla, salda un vilinoša, ka ar vienu skūpstu Edvinam Fērlijam nepietika. Viņš skūpstīja Emmu vēl un vēl, un vēl... Skūpsti tik strauji sekoja cits citam, ka meitenei bija liegta iespēja iebilst.

Kad Edvins beidzot pacēla galvu un pavērās lejup uz Emmu, viņš redzēja, ka meitene ir aizvērusi acis. Edvins no-

glāstīja viņas seju un plecus, un viņa roka slīdēja zemāk, līdz pieskārās Emmas krūtij. Tikai tad viņa satrūkusies atvēra acis.

- Ak, Edvin, nē! To nedrīkst!

- Lūdzu, Emma! Es nedarīšu neko sliktu. Tikai ļauj man tevi sajust - kaut īsu brīdi, - viņš lūdzās.

Emma vilcinājās, un Edvins uzspieda savu muti uz viņas lūpām, pirms meitene paguva viņu atraidīt. Viņš joprojām glāstīja Emmu, un gandrīz neapzināti Edvina roka paslīdēja zem galdauta. Viņa pieskāriens gludajai ādai bija maigs un vienlaikus uzbudinošs. īsi iekliegusies, Emma atvirzījās no Edvina un nosarka, bet viņš meiteni atkal mīļi apskāva un skūpstīja viņas pieri.

- Es mīlu tevi, Emma, - Edvins čukstēja.

- Bet tas nav labi, ko mēs patlaban darām, - viņa tāpat čukstus iebilda, trīsoša un nobijusies, jo domāja par grēku un miesas kārdinājumiem, kuri noved cilvēku ellē.

- Nebaidies, mana mīļā Emma, - Edvins meiteni mierināja. - Es nedarīšu neko nepiedienīgu. Gribu tikai sajust tevi sev tuvu klāt. Es nenodarīšu tev pāri Neviens nedara pāri cilvēkam, kuru šajā pasaulē mīl par visu vairāk.

Viņa vārdi piepildīja Emmas sirdi ar negaidītu prieku, un viņa pievirzījās Edvinam tuvāk, cieši lūkodamās puiša jutekliskajā sejā, kuru tik labi pazina. Sveču gaismā Emmai šķita, ka no tās plūst īpašs starojums. Viņa plati ieplestajās acīs meitene saskatīja mīlestību un pielūgsmi.

-Vai tu patiesi mīli mani, Edvin?-Emma vaicāja savā vismaigākajā balsī.

- Es mīlu, Emma. Ak, kā es tevi mīlu! Un tu - vai tu mīli mani?

- Jā, Edvin. Ak jā!

Emma nopūtās, juzdama, ka Edvina rokas atkal slīd pār viņas augumu un glāsta katru visapslēptāko vietiņu, bet šie

glāsti bija tik mīļi un nomierinoši, ka meitenes sasprindzinājums atslāba un siltie, saudzīgie pieskārieni darīja viņai prieku. Pēkšņi Edvina pirksti skāra visstingrākā lieguma trīs-stūrīti. Šis glāsts bija tik maigs kā dūnas pieskāriens, taču atkārtojās vēl un vēl. Sākumā Emma pat neaptvēra, ko īsti Edvins dara. Un viņa vairs nespēja nedz iebilst, nedz pretoties, jo visu Emmas būtni bija pārņēmušas svešādas, bet patīkamas izjūtas, kas lika pār viņas augumu pārskriet viļņveida trīsām un sirdij pukstēt straujāk. Emmai šķita-Edvina mute, rokas, viss puiša augums ir tik cieši klāt, ka viņa tajā tūlīt izkusīs. Meitenei uznāca tīksmīgs gurdenums. Edvins turpināja viņu apmīļot, līdz Emma bija tikpat uzbudināta kā viņš pats.

Tad viņš apstājās un pavērās Emmā. Viņas acis bija aizvērtas, un Edvins redzēja, ka viņa viegli trīc. Viņš izslīdēja no segas un ar maigu kustību pavēra galdauta stūrus, kuri joprojām daļēji aizsedza meitenes augumu. Viņa nepakustējās, lai gan plakstiņi viņai nodrebēja, un Emmas acis atvērās. Tās iepletās, redzot jaunekli, kas bija noliecies pār viņu. Edvins Fērlijs vairs nav zēns, viņš ir vīrietis, Emma nodomāja. Viņa bija mazliet pārsteigta un nobijusies, kad šis vīrišķības pierādījums atklājās viņas skatienam. Edvins raudzījās Emmā ar aizturētu elpu - viņa bija tik brīnišķīga, ka puisi pārņēma neatvairāma tieksme iegūt meiteni līdz galam. Viņš apbrīnoja Emmas daiļumu - viņas āda bija balta un maiga kā ziedlapiņa, sveču un ugunskura gaismā tā zeltaini vizēja. Viņa izskatījās kā nevainojami veidota marmora statuja.

Nesteidzīgi, ar lielu maigumu un smalkjūtību Edvins palīdzēja Emmai pārvarēt bailes, atturību un iedzimto kautrību. Par spīti abpusējai nevainībai, viņi sāka mīlēties. Emma atsaucās Edvinam, viņa maigo čukstu vadīta. Puiša iekāre uzliesmoja kaislībā, kuru viņš vairs nespēja apvaldīt, un tieši šī kaislība apveltīja Edvinu ar pieredzi, kuras viņam patiesībā

nebija Tikai vienu reizi Emma sastinga, un viņš dzirdēja meiteni paklusu iekliedzamies un apspiežam tādu kā vaidu. Bet Edvins bija tik mīlošs un maigs, ka nepatīkamās izjūtas acumirklī pagaisa nebūtībā, un abi vienojās kopīgā ekstāzē, izbaudot viens otra jauno, šķīsto augumu, Emmai šķita, ka viņa zem puiša auguma izzūd, kļūst par daļu no Edvina. Kļūst par viņu. Viņi tagad bija viens. Viņa bija Edvins. Emma ievaidējās un ar plaukstām pieskārās viņa muguras lejasdaļai, kas zem meitenes pirkstiem silti vibrēja. Tad Edvinu pārņēma tāds prieks, ka viņš gandrīz skaļi iekliedzās. Tiekdamies aizvien dziļāk Emmā, Edvins neapjauta, ka sauc viņu vārdā un izlūdzas, lai Emma viņu nekad nepamestu.

Divdesmit ceturtā nodaļa

Dažas stundas vēlāk negaiss norima tikpat strauji, kā bija sācies. Spēcīgo lietusgāzi nomainīja smidzināšana, un drīz vien izbeidzās arī tā. Negantā vētra bija aiztraukusies pāri kalniem, un gaiss sastinga godbijīgā klusumā.

Debesīs vairs nemanīja neviena mākonīša, no tām plūda savāds, zaļgans mirdzums. Bija uzlēcis pilnmēness un lēja pār zemi metāliski baltu spīdumu. Plašās, dzedrās debesis šķita gandrīz tikpat gaišas kā dienā. Mēnessgaismā krasi izcēlās postījumi, kurus vētra bija nodarījusi apkārtnei. Tā bija brāzusies pāri tīrelim kā milzīgs paisuma vilnis, izraujot kokus un krūmus ar visām saknēm, pārvietojot klintsbluķus un laukakmeņus. Ieplakas starp kalniem bija pārplūdušas, jo lietusgāzes piepildītie mazie strautiņi un upītes bija izgājuši no krastiem. Dzīvnieki, kuri nebija paguvuši sasniegt kādu patvērumu, bija nolemti bojāejai. Plūdu izveidoto dīķu duļķainajos ūdeņos groteski peldēja noslīkušo aitu sastingušie ķermeņi. Putni ar salauztiem spārniem bija notriekti zemē. Pārvērtušies par lauztu kauliņu un asiņainu spalvu kumšķiem, tie bija apklusuši uz visiem laikiem.

Arī zibens it visur bija atstājis savas zīmes. Tas bija

pāršķēlis kokus un pārogļojis to mizu, iespēris kādam zirgam, kuru saimnieks nebija paguvis ievest atpakaļ stallī. Negaiss nebija taupījis arī ciemu. Nojumtiem bija norauti dakstiņi, izsisti logi, sabojāts ārsienu apmetums, un viens namiņš bija gandrīz pilnīgi sagrauts. Fērlijas baznīcas spraišļu logs bija sabirzis sīkās drumslās. Tas bija piemiņas logs, kuru Ēdams Fērlijs bija dāvājis baznīcai pēc sievas nāves.

Pie Remzdenas klints ūdens straumēm plūda pār lielajiem akmens krāvumiem un zeme bija klāta ar slideniem dubļiem, kuros kājas iestiga gluži kā muklājā. Abi vientuļie koki, kuri šeit bija auguši gadiem ilgi, stāvēja izslējušies kā spēļu zaldātiņi, klāti ar zibens atstātajām rētām. Pirmais no alas izrāpās Edvins. Viņš pasniedza roku Emmai, kura viņam sekoja tūdaļ pa pēdām. Viņi izvairījās no straumes, kas plūda lejup pa Remzdenas klinti netālu no ieejas tunelī, un viņu kājas līdz potītēm iegrima mīkstajos dubļos. Edvins nolika piknika grozu uz akmens, palīdzēja Emmai uzrāpties uz kāda sausāka klintsbluķa un pats ātri viņai sekoja. Abiem gandrīz vienlaikus aizrāvās elpa, un viņi pārmija satrauktus skatienus, ieraudzījuši posta ainu, kas pavērās visapkārt.

- Mums laimējies, ka paguvām nokļūt līdz alai, - Edvins sacīja satriektajai Emmai. - Vai saproti, ka mēs būtu varējuši aiziet bojā! Mūs vai nu būtu nospēris zibens, vai aizrāvuši sev līdzi plūdi!

Emma piekrītoši pamāja - viņi patiešām bija atradušies par mata tiesu no nāves. Neteikdama ne vārda, meitene nodrebēja.

- Paskaties uz Daimcrtona ūdenskritumu! - iesaucās Edvins. - Nekad neesmu redzējis gāžamies lejā tādu ūdeņu pārbagātību. Tas ir kaut kas neticams!

Emma ar acīm sekoja puiša izstieptajam pirkstam un aiz pārsteiguma noelsās. Parasti nelielais, klusi šalcošais

ūdenskritums bija pārvērties par draudīgi putojošu kaskādi - varenu un savā varenumā pārdabisku, Emmai bija jā-alzīst, ka mēnessgaismā ūdenskritums izskatās neparasti skaists, tomēr viņa ar katru mirkli aizvien vairāk raizējās par to, kā abi nokļūs atpakaļ Fērlijholā.

- Edvin, vai tev neliekas, ka mums jāmēģina aizkļūt līdz Holai? Virēja mums abiem sados pamatīgu sutu.

- Jā, es arī domāju, ka nav ko vairs kavēties, - Edvins piekrita. - Paldies Dievam, ka spīd tik spožs mēness. Mēs vismaz varēsim saredzēt, kur speram kāju. Ejam?

Viņš jau pagriezās, lai ietu, bet Emma satvēra Edvinu aiz rokas.

- Bet kā būs ar ieeju tunelī?

Viņa ar galvas mājienu norādīja uz atveri.

- Lielais akmens, kas to līdz šim nosedza, ir iestidzis dubļos.

- Jā, tev taisnība, tagad mēs to nevarēsim izkustināt.

Edvins pārlaida skatienu apkārtnei. Viņa acis apstājās

pie sapostītajiem kokiem.

- Es piesegšu caurumu ar zariem un citudien atnākšu, lai iebīdītu akmeni atpakaļ vecajā vietā.

Edvins nolēca no klintsbluķa, smagi vilkdams kājas pa lipīgajiem dubļiem, piegāja pie zibens nolauztas koka galotnes un aizvilka to līdz atverei. Viņš dziļi iestūma stumbra daļu dubļainajā zemē, un līkie zari pilnībā nosedza ieeju tunelī.

Nezinādami, kādas briesmas viņus sagaida, abi jaunieši drosmīgi uzsāka mājupceļu. Viņu kājas stiga gļotainajos dubļos, zābaki drīz vien piesmēlās pilni, bet Edvins un Emma nelokāmi steidzās prom no Laimes Virsotnes. Viņi devās taisnā ceļā uz Remzdenas aizu. Rāpjoties pāri kalna korei, Emma

paslīdēja un gandrīz iekrita dubļos, bet Edvinam izdevās viņu laikus satvert. Viņš kā sargājot aplika Emmai ap pleciem roku, lai palīdzētu viņai noturēt līdzsvaru, iekams viņi būs sasnieguši tīreļa ceļu. Viņiem bija jāiet ļoti apdomīgi un jāizvairās no akmeņu nogruvumiem un nolauztajiem koku zariem, kuri krustu šķērsu bija sakrituši pāri takai. Sasnieguši Remz-denas aizas malu, abi apstājās kā zemē iemieti. Mēnessgaismā viņiem pie kājām burbuļoja ūdens, kas kuru katru brīdi varēja celties pāri gravas malai. Šajā milzīgajā notekgrāvī peldēja beigti putni, trusīši, aitas un visdažādākās drazas. Ūdens izskatījās atbaidoši melns, tas bija nule trakojošās stihijas nelaimīgo upuru drūmais kaps. Emma nodrebēja un paslēpa seju pie Edvina platā pleca.

Viņš mierinādams apskāva meiteni.

- Man vajadzēja iedomāties, ka Remzdenas aiza pieplūdīs pilna. Mums jāgriežas atpakaļ un jāiet līdz strautam, jāmēģina tikt tam pāri un jātuvojas Holai pa citu ceļu.

- Bet vai strauts arī nebūs pārplūdis? - kodīdama lūpas, bažījās Emma.

- Ļoti iespējams, tomēr tas vismaz ir šaurāks un nav tik dziļš kā grava. Mēs varēsim tam pārpeldēt pāri.

- Es neprotu peldēt, - Emma ievaimanājās.

- Neuztraucies! Es par tevi parūpēšos, Emma. Teicu tev jau iepriekš, ka kopā ar mani tu vienmēr būsi drošībā. Es nepieļaušu, lai ar tevi atgadītos kas ļauns. Nekad.

Viņš apmīļoja Emmu, cerēdams izkliedēt viņas satraukumu, un, saņēmis meiteni aiz rokas, veda viņu atpakaļ pa to pašu taku, visu laiku laipni drošinādams. Par nelaimi, viņas ļaunās priekšnojautas piepildījās - mazais strautiņš, kurā abi pēcpusdienā bija mazgājušies, bija pārvērties par šalcošu kalnu upi. Tās ūdeņi bangodami vēlās pār kalna nogāzes akmeņiem un, balti putodami, sitās pret krastiem. Edvins nometa

piknika grozu zemē un nošņirkstināja zobus. Viņš piesardzīgi iebrida ūdens virpulī - tas sniedzās Edvinam līdz krūtīm.

- Met maisu zemē, Emma, - viņš sauca, - un rāpies man uz muguras! Apķeries ar rokām man ap kaklu un turies stingri, ja tev dzīvība mīļa. Es peldēšu pāri uz otru krastu.

Emma vilcinājās. Visnotaļ drosmīgajai meitenei bija savādas un neizskaidrojamas bailes no ūdens. Pat būdama mazs bērns, viņa vienmēr kliedza, kad māte viņai mazgāja matus.

- Emma, pasteidzies! - Edvins skubināja. - Ūdens ir šausmīgi auksts.

Pārvarējusi bailes, Emma darīja, kā Edvins viņai bija licis, un drebēdama piekļāvās puiša mugurai. Edvins metās peldus pāri strautam, bet viņš nebija pietiekami novērtējis ūdens spēku. Vairākas reizes straume viņus gandrīz aizrāva līdzi, un Edvinam šķita, ka zem ūdens virsmas virpuļo atvari, tomēr viņš zināja, ka tā tas nevar būt. Vienu reizi viņi iegrima zem ūdens, bet Edvins enerģiski cīnījās, lai atkal izkļūtu virspusē. Sprauslādams viņš peldēja uz priekšu. Edvinam tā bija nogurdinoša cīņa, kas prasīja visus viņa spēkus, bet Emmai, kas izmisīgi turējās viņam ap kaklu, - baiss piedzīvojums. Beidzot viņiem izdevās sasniegt pretējo krastu. Edvins smagi elpoja un spļāva ārā no mutes ūdeni, ieķēries kādā krastmalas krūmā, kas, par brīnumu, bija palicis vētras neskarts. Mazliet atpūties, lai atgūlu elpu, viņš stingri satvēra krūma saknes un vilkās krastā. Klupdami un slīdēdami viņi galu galā izkļuva no mutuļojošās straumes. Abi nokrita zemē un krietnu bridi palika tur guļam. Krūtis gan Edvinam, gan Emmai smagi cilājās, viņi gārdzoši klepoja un slaucīja no sejām ūdeni.

Beidzot Emma sacīja:

- Paldies, Edvin! Vienu brīdi es jau domāju, ka mēs noslīksim. Nudien tā bija. Bet tu esi labs peldētājs.

Edvinam pakrūtē žņaudza, un viņš nespēja parunāt, tikai greizi pasmaidīja un nenoteikti papurināja galvu.

- Vai ar tevi viss kārtībā? - Emma bažīgi vaicāja.

Mēnessgaismā Edvins izskatījās nedabiski bāls un nomocījies. Viņš trīcēja daudz stiprāk nekā Emma.

-Jā.

Ceļoties sēdus, Edvins ievaidējās.

- Sāksim iet, Emma! Kļūst vēsi.

Paskatījies uz Emmas pilošajiem matiem un drēbēm, viņš sērīgi pasmaidīja.

- Mēs atkal esam kā slapju žurku pāris.

- Bet mēs esam drošībā un drīz būsim Holā, - atbildēja Emma, kas bija kļuvusi krietni mundrāka.

Arī šajā pusē ceļš bija pārvērties par muklāju, un ik pa brīdim nācās apiet nogruvušos akmeņus un salauzītos zarus. Par spīti tam, ka pamats zem kājām bija slidens, viņi virzījās uz priekšu itin raiti. Kad Edvins atkal varēja normāli paelpot, abi sadevās rokās un sāka skriet, palēninot gaitu tikai tad, kad vajadzēja izvairīties no kāda prāvāka akmens vai ceļam pārkrituša koka. Fērlijholas parādes ieeju viņi sasniedza daudz ātrāk, nekā bija cerējuši. Viena no lielo divviru dzelzs vārtu pusēm, kuru rotāja bronzā kalts Fērliju ģimenes ģerbonis, bija daļēji izrauta no virām un draudīgi atkārās no augstās ķieģeļu sienas. Iedami pa oļiem klāto taku, viņi redzēja, ka arī šeit vētra ir pastrādājusi savus posta darbus - puķudo-bes bija nolīdzinātas līdz ar zemi, krūmi izpluinīti, dzīvžogs sagāzts, bet mākslinieciski apcirptie buksusi un īves sakr opļoti līdz nepazīšanai.

Edvins bija satriekts, ieraugot, ka zibens trāpījis vienam no vecajiem ozoliem. Šis mūžības simbols nu bija pāršķelts uz pusēm. To bija skārušas Dieva dusmas un neparedzamā dabas stihija. Šeit Edvins apstājās un apskāva Emmu. Viņš

atglauda meitenei no pieres slapjos matus un ielūkojās viņai sejā, kuras daiļumu nespēja sabojāt pat dubļu un ūdens tēr-cītes, kas plūda tai pāri Emmas seja blāvi mirdzēja mēnessgaismā, kas spraucās cauri ozolu zaļajai lapotnei Koki virs viņu galvām klusi šalca. Edvins noliecās un kaislīgi noskūpstīja Emmu uz lūpām, bet tā bija maiguma apvaldīta kaisle. Viņi stāvēja, saķērušies kopā, un mazliet šūpojās. Izbaudījis klusās kopības mirkli, Edvīns teica:

- Es mīlu tevi, Emma. Tu taču arī mani mīli, vai ne?

Viņas zaļās acis, kas tumsā šķita spožas kā kaķim, aši

pārslīdēja pār Edvina seju, un piepeši Emmas augumu caurstrāvoja asi svilinoša sāpe. Viņu pārņēma savādas, vēl nepieredzētas jūtas. Tās bija tīkamas, taču sajauktas ar skumjām un dīvainām, nenoteiktām ilgām, kuras Emma neizprata.

- Jā, es mīlu, - viņa klusi atbildēja.

Edvins viegli pieskārās meitenes sejai un raudzījās viņā ar tikpat kaismīgu skatienu.

-Tad jau tu atnāksi atkal uz alu Laimes Virsotnē, kad laiks būs kļuvis labāks, vai ne?

Viņa klusēja. Līdz pat šim brīdim Edvins nebija iedomājies, ka Emma varētu viņu atraidīt, bet nu viņu pārņēma paniskas bailes, ka meitenes atbilde būs noraidoša.

- Lūdzu, lūdzu, saki, ka tu atnāksi! - Edvins lūdzās, no ieilgušā klusuma nojauzdams, ka Emma nevar izšķirties.

Viņš piekļāva meiteni ciešāk un kā pielabinādamies sacīja:

- Mēs atkal varētu doties piknikā.

Emma joprojām klusēja.

-Ak, Emma, lūdzu, lūdzu, neatgrūd mani! - Edvins aizsmakušā balsī izmisīgi čukstēja.

Viņš atvirzīja meiteni nost no sevis un pētoši vērās viņas

bālajā, neizdibināmajā sejā. Emmas acīs vīdēja kaut kas tāds, kas Edvinu stipri mulsināja, jo viņš nespēja to izskaidrot.

- Tu taču neesi noraizējusies par... par to, kas notika? Par to, ko mēs darījām? - Edvins laipni jautāja, ar pieaugošu nemieru minēdams, vai tikai tas nav galvenais iemesls Emmas negaidītajai, pēkšņajai atturībai pret viņu.

Tad Edvins blāvajā mēnessgaismā pamanīja, kā pietvīkst Emmas kakls un tumšs sārtums ielīst arī viņas sejā. Puisim sažņaudzās sirds. Emma uz viņu dusmojās.

Meitene novērsās, bet, sajutusi, cik saraustīta kļūst Ed-vina elpa, atkal ātri paskatījās viņam sejā. Viņas skatiens dziļi ietiecās Edvina pelēkzilajās acīs, un tas, ko Emma tur ieraudzīja, lika viņas sirdij salēkties no bezgalīga prieka. Puiša acīs staroja mīlestība un ilgas pēc viņas, bet Emma tajās bija saskatījusi arī bailes. Tajā brīdī viņa droši zināja, ka Edvins Fērlijs viņu patiesi mīl. Un Emma mīlēja viņu. Edvins tagad bija daļa no viņas pašas. Emma brīnījās, kā viens vienīgs cilvēks starp daudziem citiem viņai dažu stundu laikā varējis kļūt tik nepieciešams un svarīgāks par visu šajā pasaulē. Emma to nebija nedz gaidījusi, nedz paredzējusi. Viņa vairs nespēja redzēt sāpes Edvina acīs.

- Jā, Edvin, es aiziešu uz alu, un es nedusmojos par to, ko mēs darījām.

Emma pasmaidīja, un tas bija smaids, kas allaž piešķīra viņas sejai gaišu starojumu.

Edvina gaidās saspringtā seja atslāba. Viņš arī pasmaidīja un atvieglots un laimīgs apskāva Emmu.

- Ak, Emma, Emma, mana mīļā Emma! Tu man esi

viss.

Stāvēdami zem ozoliem, ieslēguši viens otai skavās, kurām bija jānostiprina viņu turpmākā likteņa kopība, abi nemanīja vairs nedz samirkušās drēbes, nedz savus trīcošos

locekļus; nedz dzestro nakts gaisu. Viņiem tobrīd pastāvēja tikai pašu dedzīgās jutās, viss pārējais bija vienaldzīgs. Savā eiforijājaunieši neapzinājās, ka jūtas var nodarīt tikpat briesmīgus postījumus kā vētra un negaiss. Beidzot viņi atrāvās viens no otra, bet ar skatienu aizvien vēl meklēja mīļotā cilvēka sejā apstiprinošu atbildi uz jautājumu: “Vai tu mani mīli?”

Edvins pamāja ar galvu, maigi uzlūkodams Emmu, un viņa pasmaidīja, tad abi, rokās sadevušies, gāja uz māju. Edvins šķita līksms un bezrūpīgs, bet Emmas pragmatiskais prāts viņu brīdināja, ka ne uz kādu laipno sagaidīšanu viņi nevar cerēt. Emma bija pilnīgi pārliecināta, ka pār viņiem nobirs niknu pārmetumu krusa.

Iegājuši akmeņiem bruģētajā pagalmā pie staļļiem, viņi redzēja, ka virtuves durvis ir līdz galam vaļā un tur spīd gaisma. Uz sliekšņa kā sastingusi stāvēja uztrauktā Tērnera kundze. Viņa skatījās un gaidīja, rokas sānos iespraudusi, un virējas tuklā seja līdzinājās akmens maskai, tomēr, par spīti šim nekustīgumam, radās iespaids, ka viņa vicina rokas un piedraud ar šausmīgu sodu. Emma palaida vaļā Edvina plaukstu un ļāva viņam iet pa priekšu.

Tērnera kundze bija ārkārtīgi atvieglota un iepriecināta, ieraugot Edvinu, bet milzīgā uztraukumā aizvadīto stundu sasprindzinājums darīja savu, un atvieglojums pārvērtās dusmu uzliesmojumā. Tikai tāpēc, ka Edvins bija šīs mājas jaunais kungs un viņam bija jāizrāda pienācīga cieņa, virēja savu dusmu lēkmi apvaldīja, tomēr viņas balss skanēja asi.

- Jaunais kungs Edvin! Kur jūs bijāt? Es tā pārbijos, kad jūs neatgriezāties mājās. Pulkstenis ir jau gandrīz desmit. Es domāju, ka esat apmaldījies tīrelī vai arī drausmīgajā vētrā aizgājis bojā. Jā, tā es domāju gan!

Virēja enerģiski purināja galvu, un viņas acis meta zibeņus.

- Jums sasodīti laimējies, jaunais kungs Edvin, ka skvairs ir prom un jaunais kungs Džeralds nedēļas nogali pavada Bredfordā, citādi jūs dabūtu trūkties, jā, nudien. Pārbiedējāt mani līdz nāvei. Divas reizes sūtīju Tomu ar lukturi jūs meklēt tur, augšā!

Tērncra kundze izdvesa smagu nopūtu, kura saviļņoja viņas varenās krūtis.

- Labi, jaunais cilvēk, nav ko te mīņāties, tūlīt pat nāciet iekšā virtuvē!

Tērnera kundze pagriezās un iesteidzās iekšā. Edvins viņai sekoja. Emmu virēja nebija pamanījusi, jo meitene kavējās ēnā. Uz virtuves sliekšņa Edvins apstājās un pamāja viņai ar roku.

- Nāc, Emma, viss būs kārtībā! Ar Tērnera kundzi es tikšu galā, - viņš pačukstēja.

- Veļas mazgātavā esmu uzlikusi karsēties lielo katlu ar ūdeni, - stāvēdama virtuves vidū, paziņoja virēja.

Viņas acis ātri pārskrēja Edvina netīrajām drēbēm, no kurām pilēja ūdens, un viņa sejai, kas bija notriepta ar dubļiem.

- Jums nu gan ir labs paskats, jaunais kungs Edvin. -Virēja nosprauslājās. - Tā rādās, ka jūs kāds ir guļus vilcis cauri dzīvžogam, jā, nudien.

Tajā brīdī Tērnera kundze pamanīja Emmu, kas bija ieslīdējusi pa virtuves durvīm un kāpa lejā uz virtuvi. Virējai no pārsteiguma mute palika vaļā.

- Ei, meitēn, ko tad tu te dari? Es domāju, ka tu esi drošībā savās mājās kopā ar tēvu. Man ne prātā nenāca, ka tu šitādā laikā dauzies pa āru.

Emma neko neatbildēja. Tērnera kundze ar atvērtu muti pārmaiņus lūkojās te Edvinā, te Emmā. Kad virēja atguva balsi, tā skanēja visai skarbi.

- Vai tu man nepaskaidrosi, kāpēc ierodies šeit tik vēlā stundā kopā ar jauno kungu Edvinu, izskatīdamās kā slapja žurka? Nu, skuķi, es gaidu atbildi!

Viņa, rokas gurnos iespraudusi, nepacietīgi piesita ar kāju un dusmīgi skatījās uz Emmu.

Pirms Emma paguva atbildēt, Edvins paspēra soli uz priekšu un pašapzinīgi - ar mazliet tēlotu pārākumu, lai algā-. dinātu virējai viņas vietu, - sacīja:

- Es satiku Emmu tīrelī vētras laikā, Tēmcra kundze. Viņa teica, ka apsolījusies šopēcpusdien atgriezties Holā, lai palīdzētu jums gatavot ievārījumu vai kaut ko tamlīdzīgu. Mēs mēģinājām atgriezties Holā kopā, bet tas biju es, kurš nolēma, ka negaiss ir pārāk bīstams. Mums izdevās atrast kaut cik drošu patvērumu Remzdenas klintīs, kur mēs arī nogaidījām, līdz vētra mitēsies.

Viņš apklusa un dzedri uzlūkoja saniknoto virēju.

- Atpakaļceļš bija visai grūts arī tad, kad negaiss norima. Remzdenas aiza ir pārplūdusi, arī strauts pie apakšējā ceļa ir bīstami krāčains. Bet te nu mēs esam- sveiki un veseli, kaut mazliet netīri.

Edvins samierinoši pasmaidīja, un tajā brīdī viņā izpaudās no tēva mantotais, neatvairāmais šarms.

-Mazliet netīri, sasodīts! Tas nu gan būs par daudz maigi teikts, jaunais kungs Edvin! - Tērnera kundze iznīcinošā tonī iesaucās. - Jūs abi izskatāties kā bezpajumtnieki, nē, kā ielaspuikas!

Viņa atkal enerģiski purināja galvu, un acis viņai zibsnīja.

- Paldies Dievam, ka Mergatroids ir Šiplijā. Viņš nebūtu priecājies par to traci, kas šeit izcēlās jūsu pazušanas dēļ, jaunais kungs Edvin. Varat man ticēt, viņš būtu stipri sapīcis.

s

- Es nebiju pazudis, Tēmera kundze, - klusā, bet stingrā balsī iebilda Edvins. - Ne jau savas vainas dēļ es iestrēgu tajā nolādētajā tīrelī!

- Jā, tā nu gan ir, - piekrītoši nomurmināja virēja.

Piepeši viņa atkal uzmeta abiem niknu skatienu

- Paskatieties, no jūsu drēbēm netīrais ūdens un dubļi tek uz manas tīrās grīdas! Tūlīt pat ejiet augšā uz vannu, jaunais kungs Edvīn! Es negribu, lai jūs atkal saslimstat. Un novelciet savus dubļainos zābakus, citādi notraipīsiet visus augšstāva paklājus, - viņa pukojās, bet vairs ne tik spīvi kā iepriekš.

Tēmera kundze pagriezās pret Eniju, kura plati ieplestām acīm ziņkāri visu vēroja, bet nebija bildusi ne vārda.

- Enij, aizskrien uz veļas mazgātavu un uznes no turienes uz jaunā kunga Edvina vannasistabu divus lielos toverus ar karstu ūdeni! Un pēc tam atnes pāris spaiņu arī šurp -Emmai!

Nu virēja visu uzmanību pievērsa Emmai.

- Tev nevajadzēja palikt tīrelī kopā ar jauno kungu Ed-vinu, meitēn. Tev vajadzēja griezties atpakaļ. Patiesību sakot, jums abiem būtu vajadzējis steigties lejā uz ciemu, - neslēpdama aizkaitinājumu, sacīja Tēmera kundze.

Viņa nogrozīja galvu un ar caururbjošu skatienu nopētīja abus jauniešus.

- Es domāju, ka tev ir vairāk prāta, Emma, un jums, jaunais kungs Edvin, arī. Lai būtu kā būdams, dodies tagad uz kalpotāju vannasistabu, skuķēn! Tev nepieciešama karsta vanna, ja negribi dabūt galu.

Emma izmocīja smaidu.

- Jā, Tērnera kundze.

Nepaskatījusies uz Edvinu, viņa nozuda kalpotāju van-nasistabā, kas atradās aiz virtuves.

Edvins pa to laiku bija novilcis zābakus un devās pa kāpnēm augšā. Sasniedzis durvis, kuras veda uz dzīvojamām telpām, viņš apgriezās un ar sirsnīgu smaidu mīļi sacīja:

- Lūdzu, piedodiet, Tērnera kundze, ka sagādāju jums bēdas un raizes! Tas nebija ar nodomu darīts, jūs taču zināt.

- Ak jā, jaunais kungs Edvin, es zinu.

- Starp citu, man nācās pamest piknika grozu, bet jau rīt es pacentīšos jums to atdot.

- Par to es nešaubos - ja vien no tā groza kaut kas būs palicis pāri, - virēja nomurmināja.

Edvins izskatījās tik nožēlas pilns, ka Tērnera kundze atmaiga. Edvins bija viņas mīlulis.

- Kad būsiet nomazgājies vannā, liecieties tūlīt pat gultā, un es uznesīšu jums aukstu jērgaļu un kartupeļu un kāpostu sacepumu. Zinu, cik ļoti jums tas garšo, - virēja sacīja, norādīdama uz pannu, kurā čurkstēdami cepās dārzeņi. - Es jau stundām ilgi nopūlos saglabāt šo ēdienu jums siltu, jaunais kungs Edvin.

- Paldies, Tērnera kundze!

Vēl viens smaids, un Edvins bija prom.

Virēja noskatījās viņam pakaļ un tad ar skaļu brīkšķi atslīga krēslā. Viņas sejā atspoguļojās nemiers un raizes. Tērnera kundze bija redzējusi viņus abus sačukstamies un smejamies pa kaktiem, kad viņiem nebija ne jausmas, ka viņus kāds klusi novēro. Virējabija manījusi Emmu un Edvinu kopā arī dārzā - daudz biežāk, nekā viņai tas paliktu. Tērnera kundze pārdomāja Edvina stāstu un uz mirkli apšaubīja tā patiesumu. Tā tomēr būtu varējis notikt ari īstenībā, turklāt jauno kungu Edvinu viņai vēl nekad nebija gadījies pieķert melos vai negodīgā rīcībā. Viņš nebija tik divkosīgs un viltīgs kā Džeralds.

Lai gan... Virēja nevarēja atbrīvoties no nelielām aiz-

domām, kas satrauca viņas prātu. Nav pareizi, ja augstmaņi draudzējas ar kalpotājiem - tā bija virējas iekšējā pārliecība. Meitēns pārkāpj viņas kārtai novilktās robežas, Tērnera kundze nodomāja.

- Tas ir slikti. Viņa iedzīvosies nepatikšanās. Mums jāzina sava vieta, - kādu brīdi apcerējusi šo gadījumu, virēja skaļi sacīja tukšajai virtuvei.

ElsijaTcmere negaidot nodrebēja, un uz viņas tuklajām rokām uzmetās zosāda. Virēja bija atcerējusies senaizmirstus notikumus, un tic lika viņai satrūkties - tik skaidras un dzīvas bija šīs atmiņas. Ne taču atkal, viņa domāja un notrīcēja. Tas nedrīkstēja atkārtoties.

Divdesmit piektā nodaļa

Emma šķērsoja terasi un devās lejup pa taku, kas veda uz rožu dārzu. Elkoni viņai bija iekārts puķu grozs, un otrā rokā Emma nesa dārznieka dzirkles. Brokastīs gaidīja ierodamies lordu un lēdiju Sidncjus, tāpēc virēja sūtīja Emmu sagriezt ziedus, ko salikt Voterfordas kristāla vāzēs, kuras tiks izvietotas ēdamistabā un viesistabā. Emmai ļoti patika puķes, jo sevišķi rozes, un šis dārziņš, kā liecināja tā nosaukums, bija pilnībā veltīts ziedu karalienēm. Tā bija viņas mīļākā vieta Fērlijholas apkārtnē, un Emmai šķita, ka rožu dārzs nekādi nesaderas ar neglīto, drūmo ēku, jo tas izstaroja mieru un tā skaistums bagātināja dvēseli.

Veco, jauko dārzu ieskāva simt gadus vecs mūra žogs, kas bija apaudzis no vienas vietas ar vīteņaugiem. Tie bija apvijusies arī ap diviem veciem kokiem, un vīteņaugu baltie ziedi pret tumšo mizu šķita kā zīda strēmelītes, kas viegli plivinās vējā. Plašajās dobēs plauka lielziedu rozes, izvēlētas to krāšņuma un ilgā ziedēšanas laika dēļ. Rožu dārzs visu vasaru laistījās košās krāsās. Rozes bija sastādītas lielos puduros pēc krāsu toņiem, katrs puduris bija kā spilgti liesmojošs ugunskurs. Asinssarkanie toņi mijās ar koraļļsārtajiem, tos savukārt nomainīja tumšsarkanas un bāli rozā ziedkopas. Baltās un dzeltenās rozes bija kā izsmalcināti, svaigi akordi šajā sārtajā simfonijā.

Viskrāšņākās dobes atradās dārza centrā, tām varēja piekļūt no vairākām pusēm, ejot pa akmens šķembām klātām taciņām. Te auga visskaistākās tējhibrīdrozes. Lai ziedi labāk izceltos, starp dobēm bija sastādīti buksusa krūmi un apcirpti visdažādākajos veidos - tiem bija gan trīsstūra, gan kvadrāta forma, smailas un plakanas galotnes daļas. Dažs krūms izskatījās kā no pulēta akmens izkalts skulpturāls veidojums. Arī rožu dārzs bija cietis briesmīgajā jūnija vētrā, bet Ēdams Fēr-lijs bija nolīdzis pieredzējušus dārzniekus, kā ari kādu rožu speciālistu un ainavu arhitektu, lai tie palīdzētu Fērlijholas dārzniekam savest rožu dārzu atkal kārtībā. Ar milzīgu laika un naudas patēriņu un nevainojamu profesionālo prasmi viņiem brīnumainā veidā bija izdevies atjaunot dārzu tā iepriekšējā krāšņumā.

Rāmajā, daudzkrāsaini mirdzošajā augusta rītā dārzs šķita tik valdzinoši un sāpīgi skaists, ka Emmai aizrāvās elpa, un viņa apstājās, lai apbrīnotu cilvēku roku izveidoto daiļumu. Saule bija augsti pacēlusies rudzupuķu zilajās debesīs, kurās nemanīja ne mākonīša, un reibinošā rožu smarža darīja dzidro gaisu smagnēju. Dārzā neieplūda ne vēsmiņa, un rožu lapas bija kā sastingušas, bet klusumu paretam pārtrauca tikai spārnu švīkstoņa, kādam vientuļam putnam uzspurdzot gaisā, un tā treļļi noskanēja kā tālumā aizejoša atbalss. Apkārtējā skaistuma aizgrābta, Emma nopūtās un tad mērķtiecīgi ķērās pie darba.

Tā kā skaistās tējasrozes nemēdza griezt, viņa devās pie mežonīgākajiem rožu puduriem, kuri auga gar žogu.

Karstajā saulē Emma bija nosvīdusi, tāpēc, sasniegusi kokus, viņa pateicīgi atveldzējās to biezās, zaļās lapotnes un nokareno zaru pavēnī. Ceļos nometusies, Emma sāka griezt ziedu kātus, virzīdamās no krūma pie krūma. Ziedus viņa izvēlējās ļoti rūpīgi. Dārznieks Emmai bija iemācījis, ka no katra krūma jānogriež tikai daži ziedi, lai netiktu sabojāts lieliskais kopiespaids. Ziedus grozā viņa lika ļoti saudzīgi, jo rozes bija pilnā plaukumā, gandrīz pārziedējušas. Neatslābstošu uzmanību Emma veltīja krāsu un šķirņu savstarpējai saderībai, tāpēc grozs pildījās diezgan gausi.

Strādādama Emma savā nodabā smaidīja. Vakar vakarā Fērlijā bija atgriezies Edvins. Kopā ar viņu ieradās arī skvairs, kurš allaž iekārtojās tā, lai, sākoties rubeņu medību sezonai, būtu Jorkšīrā. Divas pēdējās nedēļas Edvins bija viesojies pie Olīvijas Veinraitas viņas lauku mājā Anglijas dienvidos. Emmai šis laiks bija šķitis divu gadu garumā. Hola jau tāpat bija diezgan nomācoša, bet drūmās nospiestības sajūta sevišķi pastiprinājās tad, kad te uzturējās tikai Džcralds Fērlijs. Šoreiz Emmai Fērliju nams bija šķitis nepatīkamāks nekā parasti. Plašās, ēnainās telpas bija nedzīvas un pārdabiski klusas, un viņa steidza darbus, lai ātrāk tiklu no tām prom. Bet līdz ar Edvina atgriešanos viss atkal mainīsies uz labo pusi. Viņai pietrūka puiša smaida, maigo glāstu un kvēlās mīlestības, kopīgo pastaigu pa tīreli, kuras bija turpinājušās visu jūniju un jūliju, līdz pat Edvina aizbraukšanai.

Dažreiz Emma viena pati bija devusies uz Laimes Virsotni, apsēdusies savā iemīļotajā vietā uz plakanā akmens Remzdenas klints ēnā un sapņojusi vaļējām acīm, ļaujoties visdažādāko domu plūdumam. Bet alā viņa bez Edvina nekad nelīda. Pirms aizbraukšanas viņš bija stingri piekodinājis, lai Emma nemēģina pati izkustināt klinti, jo tas ir pārāk bīstami un viņa varētu sevi savainot.

Bet nu viņš bija atpakaļ, un Emma vairs nejutās vientuļa. Agri no rīta, nejauši saskrējušies augšstāva gaitenī, viņi bija čukstus norunājuši tikties rožu dārzā, pirms Edvins dosies izjādē. Emma tik tikko spēja izturēt sāpīgās gaidas. Viņa dedzīgi vēlējās, kaut Edvins pasteigtos. Puķu grozs jau bija pilns līdz malām, un virēja droši vien prātoja, kur meitene tik ilgi paliek. Pēc īsa brīža viņa izdzirdēja uz taciņas soļus un, cerību spārnota, ātri pacēla galvu. Emmas sirds sāka pukstēt straujāk, un visu viņas būtni pārņēma svētlaime, kas lika meitenes acīs iemirdzēties trīsuļojošai gaismai un lūpās uzplaukt Smaidam.

Edvins bezrūpīgā noskaņojumā steidzās šuip pa akmens šķembām klāto taciņu, jautri un nevērīgi šūpodams rokājā-jampātagu. Viņam mugurā bija balts krekls, ap kaklu dzeltena zīda kravate, kājās jātnieka bikses un augsti, spoži nospodrināti, brūni jājamzābaki, kas saulē laistījās. Viņš izskatījās garāks, plecos platāks un vairāk pieaudzis, nekā bija aizbraucot. Cik viņš ir skaists, nodomāja Emma, un kakls viņai aizžņaudzās. Emma sajuta asas sāpes, kuras tagad labi pazinātās bija saldi rūgtās mīlestības sāpes.

Edvina seja, viņam ieraugot meiteni, sāka starot, un viņš pielika soli. Un tad Edvins stāvēja Emmai līdzās, plati smaidīdams, un viņa pelēkzilās acis pauda nepārprotamu atkalredzēšanās prieku. Emmai šķita, ka sirds viņai no laimes plīsīs. Edvins pastiepa roku un palīdzēja Emmai piecelties. Viņi devās uz dārza stūri, kas no mājas nebija saredzams. Iekļāvis meiteni savās skaujās, viņš to kaislīgi skūpstīja un ar saulē iedegušu roku glāstīja viņas muguru. Tad Edvins atkāpās un, satvēris Emmu aiz pleciem, dziļi ielūkojās viņas sejā, it kā redzētu to pirmo reizi. Ak Dievs, viņa ir īsta skaistule, Edvins domāja, un viņa augumam pārskrēja uzbudinājuma trīsas.

- Man tevis pietrūka, Emma, - Edvins dedzīgi sacīja, un puiša kvēle atspoguļojās viņa sejā. - Nevarēju vien sagaidīt, kad varēšu braukt atpakaļ. Vai tu ilgojies pēc manis, Emma?

- Ak jā, Edvin, ļoti Šeit bez tevis bija tik vientulīgi! -Viņa pasmaidīja. - Vai tu labi pavadīji brīvdienas?

Viņš iesmējās un savilka seju grimasē.

-Zināmā mērā jā. Lai gan dzīve pie tantes Olīvijas bija manai gaumei mazliet par sabiedrisku. Viesi viņas mājā nemitīgi nāca un gāja. Viņa sarīkoja arī divus deju vakarus, bez kuriem es būtu varējis itin labi iztikt. Tās muļķīgās debitantes - tantes Olīvijas draugu meitas - man pamatīgi krita uz nerviem.

Edvins juta, kā Emma saspringst. Iedomājoties, ka Ed-vina rokas pieskaras citām meitenēm, kaut arī tas būtu noticis tikai dejas laikā, viņa sajuta svelošu greizsirdību. Emma vairs nespēja dabūt pār lūpām ne vārda.

Pamanījis sāpju izteiksmi viņas sejā, Edvins sevi norāja par neapdomīgo izrunāšanos, bet tad viņš atbruņojoši pasmaidīja.

- Man daudz labāk patīk būt kopā ar tevi, mana mīļā Emma. Tu taču pati to zini.

Edvins palaida vaļā viņas plecus.

- Iesim un apsēdīsimies tur, - viņš ierosināja, ar galvas mājienu norādīdams uz veco, no neaptēstiem koku zariem darināto solu, kas stāvēja koka paēnā dārza attālākajā stūrī.

Edvins aiznesa turp Emmas puķu grozu un, kad viņi bija apsēdušies, vaicāja:

- Vai mēs svētdien nevarētu doties piknikā uz Laimes Virsotni? Tev taču šī nedēļas nogale būs brīva, vai ne?

- Jā, man būs brīvdienas, - atteica Emma.

- Tad mēs varēsim tikties, vai ne?

Emma nopietni un pētoši vērās sev dārgajā sejā, kuru pazina tik labi, ka varēja iztēloties jebkurā diennakts laikā.

Edvins mīļi pasmaidīja.

- Tu pēkšņi kļuvi domīga. Tikai nesaki man, ka mūsu satikšanās vieta tev vairs nepatīk. Tas nevar būt, ka tu mani vairs nemīli.

- Protams, es tevi mīlu! - iesaucās Emma. - Edvin...

Viņa aprāvās un norija siekalas. Vārdi, kurus Emmai

vajadzēja pasacīt, iestrēga viņai kaklā.

Edvins maigi pieskārās Emmas plecam.

- Kāpēc tad tu vilcinies nākt uz tikšanos ar mani?

- Edvin, man būs bērns! - viņa skarbi izgrūda, neprazdama šo vēsti ietērpt laipnākos vārdos, bet arī vairs nespēdama raižu nastu nest viena pati.

Emma nenolaida acis no Edvina sejas, un plaukstas viņa bija cieši sakrampējusi kopā, lai tās netrīcētu. Mokošajā klusumā, kas nolaidās staip viņiem kā svina priekškars, Emma juta, ka zaudē drosmi. Edvina augums sastinga, un viņš ne-' viļus atvirzījās nost no Emmas. Izbailes un neticība izdzēsa smaidu Edvina sejā, kas pārvērtās par nekustīgu masku.

- Ak mans Dievs! - viņš izsaucās, atkrizdams pret sola atzveltni.

Edvins raudzījās Emmā ar pavērtu muti, un viņa bālā seja raustījās. Edvins jutās tā, it kā būtu saņēmis spēcīgu sitienu pa vēderu. Viņš bija galīgi apjucis un velti pūlējās pārvarēt satricinošo iespaidu, kuru bija radījuši Emmas vārdi. Beidzot Edvins atguva valodu.

- Emma, vai tu par to esi pilnīgi pārliecināta?

Viņa iekoda lūpā un uzmanīgi vēroja puisi, pūlēdamās noteikt viņa attieksmi.

9

- Jā, Edvin, esmu gan.

- Kungs Jēzu! - viņš iekliedzās, uztraukumā aizmirsis savas labās manieres.

Edvins bija pacēlis seju pret debesīm, viņa žokli konvulsīvi raustījās. Edvinam šķita, ka viņš teju, teju nosmaks. Beidzot Edvins pagriezās pret Emmu, un viņa acis no šausmām bija plaši ieplestas.

- Tēvs mani nositīs, - viņš izdvesa, domās skatīdams tēva dusmās pārvērsto seju.

Emma uzmeta Edvinam ašu, zinošu skatienu.

- Ja tavējais to neizdarīs, tad manējais - noteikti, - viņa strupi paziņoja klusā, aizsmakušā balsī.

- Dieva dēļ, ko tu tagad domā iesākt? - Edvins vaicāja.

- Vai tu negribēji teikt - ko mēs tagad iesāksim, Edvin?

Šis jautājums gan tika uzdots diezgan maigā tonī, tomēr

Emma juta, ka viņai kaklā kāpj kamols. Nevienu brīdi divu pēdējo nedēļu laikā viņa nebija domājusi, ka Edvina reakcija būs tāda. Emma zināja, ka viņš būs uztraucies un apmulsis -tāpat kā viņa pati, bet Emma nebija varējusi paredzēt, ka atbildības nastu Edvins centīsies uzkraut viņai vienai. Tas Emmu nobiedēja.

- Jā, protams, es domāju - mēs, - viņš ātri atbildēja. - Emma, vai tas patiesi ir pilnīgi droši? Vai nevar būt tā, ka tev vienkārši kavējas... kavējas mēnešreizes?

- Nē, Edvin. Es esmu pilnīgi pārliecināta, ka gaidu bērnu.

Edvins klusēja, un tūkstošiem domu jaucās viņam pa galvu Viņš nekad nebija prātojis par šādu iespēju, būdams pārāk aizrāvies ar Emmas skaistumu un dedzinošo kaislību, kuru meitene viņā izraisīja. Kāds plānprātiņš viņš ir bijis, neiedomādamies par nenovēršamajām, gluži dabiskajām viņu mīlēšanās sekām!

Emma pārtrauca klusumu:

-Lūdzu, Edvīn, runā ar mani! Palīdzi man! Es visulaiku tā uztraucos, kamēr tu biji prom, jo zināju par gaidāmo bērnu, bet nesapratu, ko lai daru. Man nav neviena, ar ko es būtu varējusi par to runāt. Tas patiesi bija šausmīgi - gaidīt, kad tu atgriezīsies Fērlijā.

Edvins izmisīgi lauzīja galvu. Beidzot viņš nervozi nokremšļojās un drebošā balsī sacīja:

- Redzi, Emma, esmu dzirdējis, ka esot ārsti... ārsti, kuri tādos gadījumos izpalīdz... ja grūtniecība ir sākumposmā un viņiem par to labi samaksā. Varbūt mums izdotos Līdsā vai Bredfordā atrast kādu, kurš... būtu ar mieru to darīt. Es varu pārdot savu pulksteni.

Emma bija satriekta. Edvina vārdi iedūrās viņai sirdī kā asi naži. Tas, cik aukstasinīgi tika izlemts viņu bērna liktenis, Emmai likās atbaidoši, un viņu sāka kratīt auksti drebuli.

- Lai es ietu pie kaut kāda pūšļotāja! - viņa nikni iekliedzās. - Pie šarlatāna, kurš uzšķērdīs mani kā miesnieks un varbūt pat nogalinās! Vai tāds ir tavs padoms, Edvin?

No sašutuma Emmas acis bija kļuvušas dzedras. Viņa vērās Edvinā ar satumsušu skatienu. Emma gandrīz nespēja noticēt, ka tas ir viņš, kurš izrunājis šos briesmīgos vārdus.

- Bet, Emma, es nezinu, ko citu lai tev iesaku! Tā ir drausmīga nelaime. Katastrofa. Tu taču nevari laist bērnu pasaulē!

Edvins joprojām raudzījās Emmā kā apstulbis, un galvā viņam valdīja pilnīgs haoss. Ja Edvins gribētu rīkoties smalkjūtīgi, viņam, protams, pienāktos Emmu apprecēt. Viņi varētu slepeni aizbēgt. Uz Gretnagrīnu Skotijā. Viņš bija lasījis par pāriem, kuri tur apprecējušies. Laulībām bija likumīgs spēks,

ja Gretnagrīnā tika pavadīta divdesmit viena diena. Edvins jau pavēra muti, lai pastāstītu par to Emmai, bet tikpat ātri atkal aizvēra. Un ko pēc tam? Doma par tēva dusmām viņu paralizēja. Protams, tēvs jau Edvinu nenogalinātu. Viņš izrīkotos daudz ļaunāk - atteiktos no Edvina un atstātu viņu bez graša kabatā. Edvins iedomājās par Kembridžu un iecerēto jurista karjeru. Nē, šajā brīdī, kad izšķīrās Edvīna turpmākā dzīve, viņš nedrīkstēja apgrūtināt sevi ar laulībām, kurām turklāt bija par jaunu. Edvina acis pievērsās Emmai. Viņa bija skaista meitene. Torit viņas rūsganbrūnie mati bija atglausti no sejas un sakārtoti augstā sasukā, kura slējās virs Emmas daiļās sejas kā kronis. Ovālā seja, bālāka nekā parasti, bija smalka un mirdzoša kā porcelāns. Mati, kas virs platās pieres veidoja trīsstūri, un smaragdzaļās acis pacēla viņas skaistumu pāri ikdienišķajam. Emma bija apžilbinoša, par to nebija šaubu. Greznas drēbes... pamācīt viņai pareizi runāt... izdomāt izcelšanos. Tas nebija neiespējami, labs skolotājs varēja darīt brīnumus. Varbūt tas bija risinājums... Nē, nebija vis. Tas nekad neizdosies, zemapziņas balss Edvinu brīdināja. Viņš būs iznīcināts. Edvins varēja labi iedomāties, kāda būtu tēva reakcija. Viņš pārskaistos līdz ārprātam. Emma bija meitene no ciema. Edvins vēlreiz paskatījās uz Emmu - vēsi un vērtējoši. Uz īsu mirkli viņas skaistums nobālēja. Galu galā - viņa bija kalpone Sabiedriskā stāvokļa dēļ starp viņiem pletās bezdibenis, kuram nebija iespējams pārmest tiltu.

Un tā nu Edvins ar grūtībām norija siekalas un klusēja, nevis izteica priekšlikumu, kurš tam jau bija uz mēles. Tā bija kļūda, kuru Edvinam visu mūžu nācās nožēlot. Ja viņam būtu pieticis drosmes sacelties pret tēvu un sabiedrību, pastāvēt uz savu vēlēšanos būt kopā ar Emmu, viņa dzīve izvērstos pavisam citādi.

Emma nepārprotami skaidri saskatīja viņa sejā atsacīšanos, bet acis - noraidījumu. Meitene iztaisnoja muguru un asi izslēja galvu uz slaidā kakla. Emmai bija jāsakopo visa sava savaldība, lai runātu normālā balsī, jo viņas sirdī trakoja dusmas, aizvainojums un nicinājums.

- Ne pie kāda ārsta es neiešu, un tava klusēšana liek man saprast, ka tu netaisies mani apprecēt, Edvin.

Viņa mazliet iesmējās, bet tie bija ciniski smiekli.

-Tas nebūtu pareizi darīts, vai nc,jaunais kungs Edvin? Līdz laulībām augstmaņu un strādnieku attiecības nedrīkst nonākt, - ledaini dzēlīgā balsī sacīja Emma, un viņas spriedumi, kā parasti, bija skarbi un tieši.

Edvins sarāvās. Viņam radās iespaids, ka Emma nule kā ielūkojusies viņa domās, un Edvins tumši pietvīka.

- Tā tas nav, Emma. Es mīlu tevi, bet mēs esam pārāk jauni, lai precētos, - viņš laipoja. - Man drīz jāiestājas Kembridžā. Mans tēvs...

- Ak jā, es zinu, - Emma viņu pārtrauca. - Viņš tevi nositīs.

Runājot meitenes acis savilkās šaurās spraudziņās. Viņa neatlaidīgi vērās Edvinam tieši sejā.

Edvins novērsās. Viņš jau tobrīd saprata, ka nekad nespēs aizmirst šo caururbjošo skatienu, kurā nicinājums mijās ar naidu. Edvina smadzenēs tas iespiedīsies uz mūžu.

- Emma, es... man... man ļoti žēl, - viņš stostījās un piesarka vēl vairāk, - bet tas...

Viņa atkal Edvinu asi pārtrauca:

- Man būs jādodas prom no Fērlijas. Es nevaru te palikt. Es nevaru būt droša par to, ko darīs mans tēvs. Tādu kaunu viņš nespēs paciest, un dusmās tēvs var būt patiesi briesmīgs.

- Kad tu domā aiziet? - Edvins piesardzīgi vaicāja, neskatīdamies Emmai acīs.

Viņa savilka seju nievājošā grimasē. Edvins nevarēja vien sagaidīt, kad tiks no viņas vaļā - tas bija skaidri redzams. Emmas vilšanās bija pilnīga.

- Tiklīdz varēšu, - viņa atcirta.

Edvins paslēpa seju plaukstās un pārdomāja Emmas sacīto. Iespējams, ka tas ir visideālākais atrisinājums. Viņš sajuta zināmu atvieglojumu un pacēla galvu.

- Vai tev ir nauda? - Edvins apjautājās.

Emma cīnījās ar nelabumu. Edvina nodevība, viņa nicināmi gļēvā izturēšanās bija meiteni galīgi apmulsinājusi. Viņai likās, ka nokritīs no sola. Aizvainojums, dusmas, pazemojums, vilšanās un izmisīgas bailes - tas viss saplūda kopā sirdi plosošās sāpēs, kas neizturami dedzināja Emmas krūtis. Rožu smarža, kura virmoja gaisā, viņai piepeši likās pārāk salda un šķebīga. Emma bija tuvu ģībonim. Pārsātinātais gaiss viņu smacēja. Emmai gribējās skriet prom no šī dārza, no Edvina. Beidzot viņa klusā, neizteiksmīgā balsī sacīja:

- Jā, man ir nelieli ietaupījumi.

- Man ir tikai piecas mārciņas. Dabiski, ka es tās atdošu tev. Tev šī nauda noderēs, Emma.

Emmas lepnums saslējās un lika viņai atteikties no šī piedāvājuma, bet tajā brīdī neizprotama iemesla dēļ viņa pārdomāja.

- Paldies, Edvin!

Emmas acis pienagloja viņu pie kauna staba.

- Ir vēl kaut kas, ko tu manā labā varētu izdarīt.

-Jā, Emma, protams! Tu zini, ka es darīšu visu, lai tev

palīdzētu.

Ak tad visu, viņa brīnīdamās nodomāja. Bet visu jau viņš nedarīs, tikai to, kas pašam būs izdevīgi un neprasīs no viņa nekādu atbildību.

7

- Man būs nepieciešama ceļasoma, - Emma vēsi paskaidroja, nespēdama noslēpt sarūgtinājumu.

- Es šopēcpusdien pat aiznesīšu uz tavu istabu vienu no savām ceļasomām un ielikšu tajā piecas mārciņas.

- Paldies, Edvin! Tu esi ļoti laipns.

Edvinam nepaslīdēja garām nedz Emmas dzēlīgums, nedz viņas pārspīlēti pieklājīgais tonis. Viņš saviebās.

-Emma, lūdzu, lūdzu, mēģini mani saprast!

- Ak, es jau saprotu, Edvin. Tu nevari iedomāties, kā es saprotu!

Edvins nervozi pielēca kājās. Viņš bija uzbudināts un nepārprotami gribēja tikt ātrāk prom, lai viss reiz būtu galā. Emma noraudzījās uz stāvošo jaunekli, gara auguma, izskatīgs - ārēji viņš šķita īsts džentlmeņa paraugs. Bet kāds viņš ir iekšēji, Emma jautāja pati sev. Vājš, izbijies puišelis, kurš tikai fiziski ir vīrietis. Tas arī viss. Viņš nebija nekas. Nenozīmīgāks par putekļiem zem viņas kājām.

Arī Emma piecēlās un paņēma puķu grozu. Stiprā rožu ziedlapiņu smarža iesitās viņai nāsīs un atkal apšķebināja dūšu. Atspiedusies pret solu, Emma cieši paskatījās uz Edvinu.

- Es nevarēšu tev ceļasomu atdot, jo mēs nekad vairs netiksimies, Edvin Fērlij. Nekad, lai cik ilgi es arī dzīvotu.

Emma gausiem soļiem gāja prom, taisni izslējusies, lepna un pašcieņas pilna. Bet aiz šīs ārēji cienīgās maskas slēpās izmisusi un vientuļa dvēsele. Klusums, kas valdīja dārzā, Emmai šķita gluži vai taustāms. Viss izskatījās nereāls, tāds kā padzisis un gaistošs. Acis Emmai sūrstēja. Piepeši visa apkārtne satumsa un izplūda-it kā būtu iestājies vakars un pār dārzu nolaidusies tīreļa migla. Viņu pārņēma nāvējošs aukstums. Emmai likās, ka viņa saraujas aizvien mazāka un izzudīs pavisam. Straujie sirdspuksti pēkšņi norima. Sirds bija kļuvusi cieta kā akmens. Sperot soli pēc soļa, Emma automātiski kustināja kājas. Tās bija smagas, kā ar svinu pielietas, un nedzīvas. Viņa prātoja, vai tiešām bija gaidījusi, ka Edvins piedāvāsies viņu apprecēt. Emma nebija pārliecināta. Bet vienu Emma gan zināja - viņa nebija gaidījusi, ka Edvinam tik maz rūpēs mīļotās meitenes kļūmīgais stāvoklis, viņas labklājība, ka viņš tik klaji izrādīs savas nicināmās bailes. Edvins nebija izrādījis nekādu interesi par bērnu, kuru Emma gaidīja. Viņa bērnu. Cik nožēlojama vīrišķības karikatūra! Emma ironiski pasmaidīja. Padomā tikai - viņam pie rokas nebija vairāk kā piecas mārciņas! Tad jau Emma bija bagātāka. Viņai piederēja piecpadsmit mārciņas. Turklāt vēl viņas dzelžainā griba. Un apņēmība.

Edvins skumji un ar pieaugošu nemieru noraudzījās pakaļ Emmai, tad, piepeša impulsa vadīts, steidzās viņu panākt.

- Emma! - viņš sauca.

Emma nepievērsa Edvinam nekādu uzmanību.

- Emma, pagaidi, lūdzu! - viņš sauca atkal.

Emma apstājās, un Edvins aizturēja elpu, cerēdams, ka viņa atskatīsies. Bet tad viņš saprata, ka Emmu aizturējis tikai kāds krūms, aiz kura aizķēries viņas tērps. Emma atbrīvojās no kavēkļa un neatskatījusies kāpa augšā uz terasi.

Edvins palika stāvam kā sastindzis uz akmens šķembām klātās taciņas. Viņš bija tik cieši sažņaudzis rokās jājampā-tagu, ka pirkstu kauliņi izspiedās un spožajā saules gaismā šķila gluži balti. Kad Emma nozuda mājā, Edvinu pārņēma panika. Kājas viņam ļodzījās, prāts bija apmiglots, un tad vēl šī dīvainā sajūta - it kā no Edvina tiktu izvilkts kāds dzīvībai svarīgs pavediens un tā vietā paliktu sāpīgs tukšums, kas noslāpēja visas citas emocijas. Stāvēdams veclaicīgajā rožu dārzā, septiņpadsmit gadus vecais Edvins Fērlijs nezināja, ka šī visaptverošā, sāpīgā tukšuma izjūta, sirds un dvēseles iztuk-šotība pavadīs viņu visu mūžu un viņš to paņems līdzi kapa.

Emma ienesa rozes nelielā dārznieka istabiņā līdzas siltumnīcai un nolika grozu uz galda. Cieši aizvērusi aiz sevis durvis, viņa pieskrēja pie izlietnes. Emma vēma, līdz acis viņai sāka asarot un iekšā viss sāpēja. Meitenei likās, ka gals klāt. Pēc īsa brīža nelabuma sajūta pārgāja, un viņa nomazgāja seju, tad, smagi elpodama, atspiedās ar plaukstām pret veco cinka izlietni. Kaut cik atguvusies, Emma saka automātiski darboties - nogrieza ziediem liekās lapas un uzmanīgi sakārtoja rozes kristāla vāzēs. Viņai bija grūti paciest rožu smaržu. Pret šo uzmācīgo aromātu Emmajutīs riebumu visu mūžu. Bet tobrīd viņai bija jāsaņemas un jāstrādā. Cītīgā darbošanās ar ziediem nomierināja Emmas sabangoto prātu, Rokas viņai vairs netrīcēja.

Strādājot Emma iedomājās, ka Edvins pat nebija pavaicājis, kurp viņa dosies. Edvīnu bija interesējis tikai viens -kad? Kurp lai viņa dodas? To Emma vēl nezināja. Bet viņa bija stingri apņēmusies, ka aizies jau nākamajā dienā. Viņas tēvs un Frenks sestdienas rītos, gribēdami piepelnīties, strādāja fabrikā virsstundas. Tiklīdz viņi būs aizgājuši uz darbu, dosies prom arī Emma. Viņa darīs tāpat kā Vinstons - atstās tēvam īsu zīmīti. Emma nezināja, ko viņa tajā rakstīs. Par to viņa padomās vēlāk.

Emma klusu sevi izrāja. Kāda muļķe viņa bijusi! Emma nejuta sirdsapziņas pārmetumus vai nožēlu par to, kas bija noticis alā. Kas padarīts, padarīts, būtu bezjēdzīgi tērēt dārgo laiku nevajadzīgai sevis šaustīšanai. Muļķe viņa bija pavisam cita iemesla dēļ - Emma bija ļāvusi Edvīnam novirzīt viņu no mērķa, traucēt viņu realizēt Plānu ar lielo P, Jau tā mātes nāve, Vinstona aizbēgšana un tēva garīgais sabrukums bija aizkavējis Emmas sen iecerēto aiziešanu no Fērlijas.

Pēkšņi viņai ausīs klusi ieskanējās kāda pagātnes atbalss. Emma dzirdēja vārdus, kurus viņai vairāk nekā pirms gada tajā vakarā pirms svinīgajām pusdienām bija sacījusi Adele Fērlija:

“Tev jāiet no šejienes prom, Emma. Prom no šīs mājas Pirms nav par vēlu.”

Fērlija kundze nebūt nebija tāda vientiesīte, par kādu viņu uzskatīja, Emma teica pati sev. Viņa bija zinājusi. Kaut kādā veidā viņa bija nojautusi, ka šajā drūmajā namā no visiem stūriem uzglūn briesmas.

Emma mitējās kārtot rozes un kādu brīdi stāvēja, domās nogrimusi. Viņa pieķērās pie galda malas, jo piepeši bija sākusi trīcēt. Emma aizvēra acis un koncentrējās uz savām domām. Pēc dažiem mirkļiem viņa acis atkal atvēra un raudzījās uz rozēm ar neko neredzošu skatienu. Emma pati nezināja, ka viņas skaistajās, smaragdzaļajās acīs bija iemirdzējusies jauna un bīstama gaisma. To izstaroja draudīgā pārliecība, kura Emmā bija izveidojusies, apvienojoties dzēlīgai izpratnei ar neatlaidīgu aprēķinu. Tieši tajā brīdī Emma deva sev zvērestu, kura piepildīšanai bija gatava upurēt visus savus spēkus un katru savas miesas šūnu. Tas nekad vairs neatkārtosies. Viņa nekad vairs neļaus nevienam un nekam novirzīt sevi no mērķa. Neviens nestāsies Emmai ceļā, nekavēs viņu un novājinās viņas apņemšanos. Kopš šīs dienas galvenais mērķis tiks izvirzīts augstāk par visu citu. Un šis mērķis bija -nauda. Daudz naudas. Jo nauda nozīmēja varu Emmai jākļūst tik bagātai un varenai, lai pasaule viņu vairs nevarētu ievainot. Un pēc tam? Pēc tam Emma atriebsies. Viņa pasmaidīja, un Emmas smaids bija gan nepiekāpīgs, gan atriebīgs.

Viņa atvēra durvis, paņēma vienu no vāzēm un nesa uz ēdamistabu. Šodien viņai bija jātiek galā ar saviem darbiem,

neizrādot ne mazāko uztraukumu vai apjukumu. No Edvina vajadzēja izvairīties par katru cenu. Emma nespēja vēlreiz redzēt šo seju, jo viņas nicinājums bija pārvērties dedzinošā naidā. Emmas naids bija tik visaptverošs un spīvs, ka citām izjūtām vai domām vairs neatlika vietas. Viņa pat nespēja domāt par bērnu, kuru nesa savās miesās, vai par grūtībām, kuras viņu gaidīja nākotnē. Nāvīgais ienaids pret Edvinu Fēr-liju pastiprināja jau agrāko riebumu pret Ēdamu Fērliju un kļuva par to dzinuli un virzītājspēku, kurš, apvienojoties ar Emmas iedzimto godkāri, enerģiju un aso prātu, uznesa viņu tajos augstumos, par kuriem tobrīd pat Emma pati vēl nemaz nesapņoja.

Divdesmit sestā nodaļa

Nākamajā rītā Edvins Fērlijs ar nemierīgu sejas izteiksmi soļoja pa fabrikas pagalmu. Laiku pa laikam viņš pameta skatienu uz ciemu tur, augšā, kalnā. Edvinu mocīja domas par Emmu.

Viņš zināja, ka meitene aizies no Fērlijas šajā nedēļas nogalē - ja vien viņa to jau nebija izdarījusi. Edvins bija gandrīz pārliecināts, ka Emma ir prom. Naktī, nespēdams aizmigt, jo viņu māca raizes un vainas sajūta, Edvins bija uzla-vījies augšā un ielūkojies Emmas bēniņu istabiņā. Ceļasoma, kuru viņš tur pēcpusdienā bija nolicis, bija pazudusi, tāpat arī Emmas drēbes un dažas nožēlojamās lietiņas, kuras viņai te, Holā, piederēja, - uz palodzes nemanīja vāzīti ar kaltētiem viršiem, trūka meitenes nedaudzo rotaslietu, arī Emmas iemīļotā, bezgaumīgā, ar zaļajiem stikliņiem rotātā piespraude.

Edvins nopūtās. Viņš jutās galīgi salauzts. Edvins bija uzvedies kā neiedomājams nekauņa. Ja vien Emma nebūtu ar viņu tik strupi runājusi, bet būtu nogaidījusi, lai Edvins mazliet atjēdzas no drausmīgā trieciena... Iespējams, ka tad Edvins būtu visu prātīgi apdomājis un varētu viņai labāk palīdzēt. Kā? Klusa iekšēja balss nievīgi uzdeva šo jautājumu.

Ja Edvins gribēja būt godīgs, viņam bija jāatzīst, ka laulības viņš Emmai šā vai tā nebūtu piedāvājis. Par to nevarēja būt ne runas. Bet... ak Dievs, nejūc taču prātā, Edvins dusmīgi norāja pats sevi, nespēdams tikt galā ar domu virpuli, kas plosījās viņa galvā.

Emma bija prom. Tā tas bija. Var jau būt, ka viņa darīja gudri, aiziedama nekavējoties. Ja Emma būtu palikusi, viņai pašai nemaz to negribot, varēja izcelties skandāls, par kura sekām Edvinam pat domāt bija bail. Tavas domas ir negodīgas un maziskas, Edvin Fērlij, nokaunējies un nelaimīgs viņš sunīja pats sevi. Edvins bija apjautis, ka Emma nekad neuzdotu viņu par bērna tēvu. Edvins pazina Emmu pietiekami labi, lai saprastu, ka viņa gan būtu atradusi iespēju, kā pasargāt Edvinu no nepatikšanām. Viņš kļuva vai gluži slims, prātodams, kā viņa viena pati tiks galā, ko darīs, kurp devās vai bija jau aizgājusi. Panika un apjukums vakar bija liedzis Edvinam painteresēties par Emmas nodomiem, un nu tas viņam nelika mieru.

*

Edvins apstājās pie zirgiem, kuri bija piesieti pie fabrikas vārtiem. Viņš glāstīja Rūsgano Rītausmu, lai nomierinātu vētru, kas plosījās viņam krūtīs. Mundra izjāde pāri tīrelim nāks viņam par labu. Edvins pavērās uz debesīm. Par sevišķi izdevušos nevarēja nosaukt šo dienu. Laiks bija nomācies. Debesis bija drūmas un mākoņainas, turklāt pūta stiprs vējš. No otras puses, jājiens uz Kirkendu noteikti novirzītu viņa domas citā gultnē, un vairs nebūtu tik mokoši jāprāto par Emmu.

Tā kā Edvina acis bija pievērstas debesīm, viņš sākumā pat nepamanīja tievās dūmu strūkliņas, kas spraucās no lielās noliktavas durvīm. Noliktava atradās turpat pie vārtiem. Tikai tad, kad Rūsganā Rītausma iezviedzās un sāka dīžāties, Edvins atskatījās un ieraudzīja dūmus, kas no strūkliņām jau bija pārtapuši vērpetēs. Edvins nomierināja zirgus un, nelabu nojautu mākts, skrēja uz noliktavu.

Tieši tobrīd ap stūri nogriezās Džons Hārts, kas nesa no austuves tukšos spoļu maisus. Kad Harta redzeslaukā nokļuva noliktavas lielais sānu logs, viņš šausmās iepleta acis, ieraudzījis sarkano blāzmu. Viņš arī redzēja, ka Edvins Fērlijs pūlas atbultēt smagās noliktavas durvis. Hārts ar izbiedētu sejas izteiksmi skrēja pie puiša, jau pa ceļam saukdams, lai Edvins iet prom no durvīm

- Netais’ tās vaļā, puis, - viņš kliedza, - tas ir sliktākais, ko jūs varat izdarīt! Ejiet prom no šejienes!

Edvins uzmeta Hārtam ašu skatienu, bet nepievērsa viņa vārdiem nekādu uzmanību un turpināja bez panākumiem cīnīties ar durvju bultu. Beidzot Edvinam izdevās durvis atvērt un ieiet iekšā. Tobrīd pie noliktavas jau bija pieskrējis Hārts. Viņš nometa maisus zemē un steigšus sekoja Edvinam, joprojām izkliegdams brīdinājumus par draudošajām briesmām.

Plašās noliktavas attālākajā stūrī bija aizdegušās vairākas koka vagonetes, kuras izmantoja vilnas un spoļu pārvadāšanai. Kvēlojošās ogles bija iekritušas maisos ar jēlvilnu. Šie maisi bija sakrauti augstā grēdā cits uz cita. Vilna aizdegās ļoti strauji, un drīz vien liesmas pārsviedās arī uz blakus grēdām. Noliktava bija pilna ar augstiem liesmu stabiem un atgādināja milzīgas šķiltavas. Pa piedūmoto gaisu lidoja dzirksteles un ogles, griestu baļķi un dēļu sienas krakšķēja un plaisāja, kad liesmu mēles bija sasniegušas jumtu un ugunsgrēks izplatījās visos virzienos. Pastāvēja briesmas, ka pēc neilga laika tas varētu sasniegt arī citas fabrikas ēkas, jo vējš, kas ieplūda pa atvērtajām durvīm, piedeva liesmām draudīgu spēku. Telpā valdīja neciešams karstums, un dūmu dēļ gandrīz nebija iespējams paelpot.

- Ejiet ārā no šejienes, jaunais kungs Edvin! - sauca Dižvīrs, cenzdamies pārkliegt liesmu radīto troksni.

- Mums tūlīt pat kaut kas jādara! - aizelsies viņam atkliedza Edvins, kurš kā nohipnotizēts raudzījās trakojošajā ugunī.

- Es to zinu, puis. Bet šī nav īstā vieta priekš jums!

Džons spēcīgi parāva Edvinu aiz rokas un vilka uz durvju pusi.

- Mums jātiek ārā šajā pašā brīdī. Jāsadabū sūknis ar tvaika dzinēju, ja gribam apturēt uguns izplatīšanos.

Abi skriešus metās uz izeju. Pirmais cauri biezo dūmu virpulim traucās Hārts, Edvins viņam sekoja. Klepodami un slaucīdami asarojošās acis, viņi cīnījās uz durvju pusi. Dūmi bija tik biezi, ka Edvins nepamanīja dzelzs riņķi virs grīdas lūkas. Viņam aizķērās kāja, un viņš nokrita kņūpus zemē. Viņš mēģināja atbrīvot kāju, vienlaikus saukdams Hārtu, kurš jau bija paskrējis kādu gabalu uz priekšu. Džons ātri apgriezās un metās atpakaļ. Viņš tūdaļ pat pamanīja, ka Edvina zābaks iestrēdzis riņķī. Hārts nometās ceļos un drudžaini mēģināja izvilkt Edvina kāju no slazda.

- Vai nevarat izvilkt kāju no zābaka? - Džons kliedza.

- Šajā stāvoklī - ne.

Edvins tomēr grozīja un raustīja zābakā ieauto kāju, bet viss bija velti.

- Riņķis pie lūkas vāka piestiprināts diezgan vaļīgi. Mēģināšu to izraut ārā.

Hārts sprauslāja, klepoja un ar plaukstas vēzieniem centās atvairīt no sejas dūmus. Sasprindzinājis visu savu spēku, viņš parāva riņķi. Džonam par lielu atvieglojumu, pēc pāris spēcīgiem rāvieniem riņķis padevās un sāka nākt ārā no lūkas koka vāka.

Tajā brīdī aizdegās ar vilnas ķīpām nokrautā platforma, kas stiepās visā noliktavas garumā. Vienā mirkli vilna pārvērtās par rūcošu liesmu jūru. Platforma sasvērās, sadalījās un, visbeidzot, sabruka. Hārts paskatījās uz augšu, un izbaiļu kliedziens iestrēga viņam kaklā. Tieši viņiem virs galvas kā liesmojoši meteori šūpojās degošas vilnas ķīpas, kas draudēja kurn katru mirkli nokrist. Liesmojošais blāķis piezemētos tajā vietā, kur gulēja Edvins. Ne brīdi nevilcinādamies un nedomādams par sevi, Hārts metās viņam virsū, lai aizsargātu Ed-vinu ar savu augumu. Viena no degošajām ķīpām uzkrita Hār-tam uz muguras. Viņš tikko apvaldīja kliedzienu, kas lauzās viņam pār lūpām. Sāpes sagādāja gan smagās ķīpas trieciens, gan liesmas, kas jau skāra Hārta miesu. Viņš mežonīgi cīnījās, lai nogrūstu ķīpu no sevis. Hārts cilāja varenos plecus un spēra degošajam murskulim ar kājām. Ar milzīgu piepūli viņam izdevās ķīpu daļēji dabūt nost no pleciem, un, izmisīgi sakopojot pēdējos spēkus, Hārts ar vienu enerģisku grūdienu atbrīvojās no tās pavisam. Viņš pielēca kājās un gārgdams atklepojaplaušās ievilktos dūmus. Nepievērsdams uzmanību skaudrajām sāpēm un degošajām drēbēm, Dižvīrs ar spēcīgajām rokām atkal pieķērās riņķim. Pietika ar vienu rāvienu, un riņķis bija ārā. Edvins pierausās kājās. Viņa sejā izbailes mijās ar apbrīnu pārcilvēku, kurš tik pašaizliedzīgi un drosmīgi bija viņu izglābis.

Klepodami un spļaudīdamies abi izklupa ārā no noliktavas tieši tajā brīdī, kad iebruka jumta vidusdaļa. Hārts sagrīļojās un nokrita. Viņš gulēja zemē, locīdamies no sāpēm, un gārdzoši kampa gaisu. Edvins, svaigajā gaisā mazliet atjēdzies, norāva sev no pleciem žaketi un sāka ar to sist pa Hārta degošajām drēbēm.

Pāri pagalmam skrēja Ēdams Fērlijs un Vilsons, kas izkliedza pavēles kādiem divdesmit strādniekiem, kuri sekoja viņiem pa pēdām. Kad skvairs ieraudzīja Hārta degošo apģērbu un Edvina veltās pūles noslāpēt liesmas, viņu pārņēma šausmas. Vilkdams nost žaketi, Ēdams uzsauca Vilsonam:

- Atnesiet spaiņus ar ūdeni un padodiet man tos tukšos maisus!

Fērlijs darbojās ātri un lietpratīgi - uzmetis savu žaketi virs Hārta degošā krekla, viņš izrāva Edvina žaketi dēlam no rokām un ievīstīja tajā Džona kājas. Tāpat Ēdams izmantoja arī Vilsona pasviestos maisus un ņēmās valstīt Hārtu pa zemi, nejuzdams liesmas, kas apsvilināja viņa paša rokas. Atsteidzās Vilsons ar diviem ūdens spaiņiem, viņam sekoja vairāki strādnieki, kuri arī nesa toverus ar ūdeni. Ēdams un Vilsons lēja Hārtam virsū ūdeni, līdz liesmas bija pilnībā apdzēstas. Pārogļotajās drānās un maisos ievīstītais augums gulēja kā bez dzīvības.

Ēdams nometās ceļos un pataustīja Hārtam pulsu. Tas bija ļoti vājš, tomēr sataustāms. Džona asinīm pieplūdušo acu skatiens bija stiklains. Viņš samirkšķināja plakstiņus. Pār viņa lūpām izlauzās īss vaids - plašie apdegumi briesmīgi sāpēja.

Ēdams piecēlās un uztraukts purināja galvu.

- Ienesiet viņu manā kabinetā, tikai dariet to saudzīgi! -skvairs izrīkoja divus strādniekus.

Viņš uzmeta ašu skatienu Edvinam, kurš mīņājās turpat līdzās.

- Vai tu esi ievainots?

- Nē, tēt. Nedaudz cietušas tikai manas drēbes, - klepodams atbildēja Edvins. - Un krūtis pilnas ar tiem nolādētajiem dūmiem, tas arī viss.

- Tad aizjāj pie Klaiva Malkolma! Pasaki viņam, ka Džons Hārts ir smagi apdedzis. Lai dakteris tūlīt pat brauc šurp!

Edvins nekustējās ne no vietas. Viņš mēmi raudzījās tēvā, jo pār puisi pēkšņi bija nākusi atskārsme.

- Dari, ko tev liek, Edvin! Nestāvi kā tāds plānprātiņš ar pavērtu muti! - Ēdams viņam dusmīgi uzbļāva. - Un pasteidzies! Tā vīra dzīvība ir briesmās. Viņam nekavējoties nepieciešama ārsta palīdzība.

- Jā, tēt.

Edvins noskatījās, kā Hārtu ienes administrācijas telpās.

- Viņš izglāba man dzīvību, - puisis klusi sacīja. - Ja viņš nebūtu uzgūlies man virsū, zem ķīpas būtu aizdedzies es.

-Labi, Edvin, labi! Es saprotu! - Ēdams viņu nepacietīgi pārtrauca. - Es saprotu, ko tu gribi teikt. Bet to mēs pārrunāsim vēlāk. Dieva dēļ, jāj tagad pie Klaiva, traucies kā pats nelabais! Saki Klaivam, ka šis ir ārkārtīgi steidzams gadījums.

- Jā, tēt.

Edvins uzlēca zirgam mugurā un izjāja no fabrikas pagalma. Viņa smadzenes caururba viena vienīga doma: Emmas tēvs bija izglābis viņam dzīvību.

Ēdams Fērlijs tagad pievērsās degošajai noliktavai. Par laimi, skvairs bija bijis pietiekami tālredzīgs un jau pirms vairākiem gadiem iegādājies jaunu, ar tvaika dzinēju darbināmu ugunsdzēšamo ierīci. Desmit vīri to jau bija izvilkuši no šķūņa, kur ierīce parasti atradās. Bija aizdedzinātas ari ogles, lai to varētu iedarbināt, un vīri lietpratīgi stiprināja šļūtenes pie hidrantiem. Pagalmā bija saskrējuši arī fabrikas strādnieki no attālākajām ēkām, pat mazie spoļu savācēji. Starp viņiem bija arī Frenks Hārts, kurš nezināja, ka ugunsgrēkā cietis viņa tēvs. Vilsona vadībā tika izveidota dzīvā ķēde, kas savienoja fabrikas pagalmu ar Ēras upi. No rokas rokā tika pasniegti spaiņi ar ūdeni un tādā pašā veidā aizgādāti atpakaļ tukšie. Šis process lika atkārtots neskaitāmas reizes, līdz zēniem sāka sāpēt rokas. Ēdams deva pavēles un strādāja kopā ar visiem, pateicīgs liktenim, ka viņa rīcībā ir šie spēcīgie, izturīgie Jorkšīras vīri, kuri negaidītu briesmu brīžos izpildīja savus pienākumus ar vēsu galvu, nejūtot baiļu.

Piepeši vējš nikni ierēcās - viņš pamanīja, ka noliktavas jumts uzgāzies krūmiem, kuri auga līdzās nelielam koku pudurim, bet tieši aiz tā atradās ciema galvenā iela. Vējš pūta liesmas uz koku pudura pusi.

- Vilson, atsūti pie manis dažus vīrus, kuri nav aizņemti! -Ēdams iekliedzās. - Nedrīkst pieļaut, ka aizdegas koki, jo tad arī ciems drīz vien būs liesmās!

- Bet fabrika... - iesāka Vilsons.

- Pie velna ar fabriku! Dari, ko es saku! Fabriku es allaž varu uzcelt no jauna Bet ciemā šobrīd atrodas gandrīz tikai sievietes un bērni. Ja vēja virziens nemainīsies, pēc īsa brīža sāks degt ciema mājas.

Vilsons aizsūtīja pie Ēdama piecus vīrus. Skvairs steidzīgi paveda viņus sāņus un deva ātrus, lietišķus rīkojumus.

- Paņemiet šķūnī cirvjus un ejiet uz birztalu! Nocērtiet tos nelielos kokus un krūmus, kuri aug vistuvāk degošajai krūmu audzei. Cērtiet tuvu pie saknēm, lai starp uguni un birztalu būtu no kokiem un krūmiem brīva augsnes josla. Tur iekritušās ogles un kvēlojošie pelni ātri apdzisīs. Tad sadabūjiet spaiņus ar ūdeni un aplejiet visus kokus. Mums par katru cenu jāaptur uguns izplatīšanās.

Vīri pamāja par zīmi, ka sapratuši, un klusēdami steidzās pēc cirvjiem un ūdens spaiņiem. Viņi nekavējoties sāka izcirst koku pudurim tuvāk augošos krūmus. Ēdams ātri atgriezās pie Vilsona, kurš vadīja noliktavas aplaistīšanu ar ūdens strūklām. Uguns pamazām sāka noplakt. Tā kā vējš bija mainījis virzienu, varēja nebažīties, ka liesmas atkal pacelsies ar jaunu spēku.

Ēdams izņēma mutautu un noslaucīja nosvīdušo, apkvēpušo seju. Tad viņš strauji apcirtās, jo dzirdēja fabrikas pagalmā iebraucam divričus. No tiem izlēca Klaivs Malkolms. Dakteris pat nenogaidīja, lai viņa braucamais pilnībā apstātos. Groži bi ja rokā viņa sievai Violetai, kura mēdza pavadīt vīru steidzamās vizītēs. Tūlīt aiz divričiem pagalmā iejāja Edvins.

Ēdams drūmi pamāja uz administrācijas telpu pusi.

- Hārts ir smagā stāvoklī, Klaiv. Dari visu, kas ir tavos spēkos!

- Vai ir arī citi nelaimes gadījumi? - ar somu rokā steigdamies pāri pagalmam, vaicāja Klaivs.

- Dažiem vīriem ir nelieli apdegumi, un vienam trāpījusi atlūza, kad iebruka jumts. Bet vairāk neviens nav nopietni cietis, cik nu es par to varu spriest. Tikai Hārts. Edvin, ej līdzi dakterim Malkolmam un viņa kundzei un, ja nepieciešams, palīdzi!

Ēdams sāka klepot. Arī viņa plaušas bija pilnas ar dūmiem, no kuriem skvairam sametās nelaba dūša. Viņš bažīgi palūkojās uz birztalas pusi. Vīri jau bija krietni pastrādājuši, un, lai gan krūmi joprojām dega, uguns nebija pārsviedusies uz kokiem. Kvēlojošo pelnu plēksnes, kā Ēdams bija paredzējis, krita šaurajā zemes strēlē, kur tās ātri noslāpēja, aplejot ar ūdeni.

Ēdams pievērsās uguns sapostītajai noliktavai. Vējš piepeši bija norimis pavisam. Viņš paraudzījās uz debesīm.

- Nolādēts, kāpēc nelīst lietus? - Ēdams nomurmināja.

Viņš atkal uzmeta mākoņainajām debesīm mēma lūguma pilnu skatienu. Pieskrēja Vilsons.

-Tā rādās, ka mēs esam savaldījuši uguni, skvair. Fabrika, manuprāt, vairs nav apdraudēta.

Pār Vilsona drūmo seju pēkšņi pārslīdēja smaids.

- Kungs Dievs, ser! Tā rādās, ka tūlīt sāks līt. Jutu uzklātam pirmās lāses.

Un izrādījās, ka Vilsonam taisnība. Drīz vien gāza kā ar spaiņiem. Pirmo reizi mūžā Ēdams Fērlijs priecājās par lietu, kas izmērcēja viņus visus un apdzēsa pēdējās kvēlojošās oglītes noliktavā un gruzdošajā krūmu audzē. Fabrikas strādnieki meta uguns dzēšanai mieru un sanāca ap Ēdamu, līksmi sarunādamies.

- Mēs allažiņ rūcam un pukojamies par sasodītajiem laika apstākļiem tīrelī, skvair, bet šitais gāziens no debesīm ir īsta Dieva dāvana, - sauca priekšstrādnieks Edijs.

Ēdams pasmaidīja.

- Es nebūtu varējis to pateikt labāk, Edij.

Priekšstrādnieks pienāca tuvāk un apstājās blakus Ēdamam un Vilsonam.

- Vai jūs neiebilstat, ser, ja es tagad iešu apraudzīt savu draugu Džonu Hārtu? Varbūt es varu dakterim kaut ko palīdzēt.

- Jā, Edij, lūdzu, dari to! Es arī iešu uz kabinetu.

Ēdams uzlika roku Vilsonam uz pleca.

- Domāju, ka šeit tu pats tiksi galā. Izskatās, ka lietus līs ilgi un pamatīgi.

- Tā būs, ser. Teikšu, lai vīri sadabū kāšus un redeļu kāpnes. Mēs varētu sākt novākt gruvešus.

Vilsons paskatījās uz nomelnējušo, pārogļoto noliktavu vai, pareizāk sakot, uz tās paliekām, kas spēcīgajā lietusgāzē kūpēja.

- Mums laimējās, skvair. Nudien tā ir!

Ēdams pamāja.

- Aprunāsimies par šo lietu vēlāk, Vilson!

Viņa acis samiedzās.

-Mani mulsina tas, kā ugunsgrēks noliktavā vispār varēja izcelties.

Arī Vilsona skatiens kļuva ciets, bet viņš neko neteica.

Pirms ieiešanas administrācijas telpās Ēdams sasauca kopā strādniekus.

- Gribu jums pateikties, puiši, par enerģisko darbošanos uguns apdzēšanā. Jūs to paveicāt lietpratīgi, ar vēsu prātu un bez bailēm. Pie nākamās nedēļas algas jūs visi saņemsiet gratifikāciju -kā apliecinājumu manai vissirsnīgākajai pateicībai. Jūs izglābāt fabriku un arī ciemu. To es nekad neaizmirsīšu.

Daži vīri pasmaidīja, citi ar pirkstiem pieskārās pierei īsa sveiciena žestā, vēl citi palocīja galvu. Bija dzirdama atzinīga murdoņa. Viens no vīriem panācās uz priekšu un teica:

- Mēs nevarējām rīkoties citādi, skvair, jo šī fabrika, tā teikt, ir arī mūsu, vai ne? Un, ja atļauts piebilst, jūs pats arī turējāties dūšīgi. Šķiet, ka izteikšu visu puišu domas, ja sacīšu -jūs esat īstais vīrs, ser, ar kuru kopā var iet kaujā.

Ēdama Fērlija acīs pavīdēja smaids.

- Paldies, Elfij!

Ar sirsnīgu galvas mājienu atvadījies no strādniekiem, Ēdams devās uz savu kabinetu. Tur Klaivs Malkolms joprojām bija noliecies pār Džonu Hārtu. Edijs stāvēja pie loga un klusi sarunājās ar Edvinu.

- Kā viņam ir? - uz sliekšņa apstājies, apvaicājās Ēdams.

Klaivs atskatījās un sarauca pieri.

- Slikti. Bet es domāju, ka viņš izķepurosies, Edām. Viņš pārcietis smagu šoku, bet uz muguras, pleciem un gurniem tam vīram ir trešās pakāpes apdegumi. Es cenšos, cik vien iespējams, remdēt viņa sāpes, un tad Hartu vajadzētu ātri aizvest uz ielejas slimnīcu. Man būs nepieciešama lava lielā kariete, Edām, lai varētu viņu vest guļus stāvokli. Domāju, ka Edvins jau tagad var jāt uz IIolu un likt, lai Toms Hārdijs steigšus atved karieti. Tas jādara nekavējoties, jo manā rīcībā nav nedz zāļu, nedz aprīkojuma, lai Hārtu pienācīgi ārstētu. Man viņš jādabū prom uz slimnīcu.

- Tūlīt pat sūtīšu Edvinu uz mājām.

Ēdams pamāja ar galvu dēlam.

- Pasteidzies, manu zēn! Mēs nedrīkstam zaudēt ne mirkli.

- Jā, ser, - atteica Edvins un aizsteidzās prom.

- Kur ir pārējie cietušie, Klaiv? Kā viņiem klājas?

- Par viņiem Vilsona kabinetā rūpējas Violeta. Neviens no vīriem nav smagi ievainots. Pirmās pakāpes apdegumi, tas arī viss. Pēc pāris dienām ar viņiem viss būs kārtībā.

- Vai Džons Hārts izdzīvos? - Ēdams jautāja, lēni apsēdies pie sava rakstāmgalda.

Viņa seja bija nopietna un noraizējusies.

-Jā, tā vismaz es ceru, Bet, ja gribu būt godīgs, Edām, man jāatzīstas, ka to ir grūti pateikt. Es vēl nezinu, vai viņam nav arī iekšēji ievainojumi. Edvins man pastāstīja, ka Hārlam uzkritusi viena no smagajām vilnas ķīpām. Viņš ir saelpojies dūmus, un to karstums varbūt ir bojājis plaušas. Šķiet, ka viena plauša jau vairs nefunkcionē.

- Ak mans Dievs! - iesaucās Ēdams un pārvilka ar plaukstu pār acīm. - Tas, ko tu saki, pārāk lielas cerības nevieš.

- Viņš ir stiprs vīrs, Edām. Gan mēs viņu dabūsim uz kājām.

Klaivs Ēdamam līdzjūtīgi uzsmaidīja.

- Nevajag tā raizēties, veco zēn! Galu galā - tā jau nebija tava vaina. Par laimi, cilvēki šajā ugunsgrēkā nav pārāk cietuši.

Ēdams nopūtās.

- Es zinu. Bet varēja gadīties tā, ka Harta vietā būtu Ed-vins, Klaiv. Hārts izglāba manam dēlam dzīvību, riskējot ar savējo. Šo Džona Hārta neizsakāmi drosmīgo rīcību es nekad neaizmirsīšu. Viņš ir bezbailīgs un nesavtīgs.

Ēdama pelēkzilās acis savilkās šaurākas, un viņš papurināja galvu.

- Šajā pasaulē nav pārāk daudz tādu kā Dižvīrs.

Klaivs iztaisnojās un rāmi un cieši pavērās Ēdamā.

- Es zinu. Viņš vienmēr bija mazliet savādāks nekā citi, vai ne? Bet mēs cīnīsimies par viņa dzīvību, Edām. To es tev apsolu.

- Visus medicīniskās aprūpes rēķinus par Hārtu un pārējiem vīriem piesūti man, Klaiv! Un pasaki slimnīcā, lai ārstē Hārtu, līdzekļus nežēlojot. Nevajag viņu ievietot kopējā palātā. Lai ierāda Hārtam atsevišķu istabu un nodrošina visu, kas viņam nepieciešams.

Pie durvīm kāds klusi pieklauvēja.

- Ienāciet! - uzsauca Ēdams.

Durvis atvērās, un uz sliekšņa nervozi mīņājās kāds no mazajiem spoļu savācējiem. Zēns bija apkvēpis un novārtījies ar dubļiem. Ēdams pārsteigts viņu uzlūkoja.

- Jā, dēls, ko tu vēlies?

Zēns vilcinājās.

- Atnācu tēta dēļ, - viņš atbildēja ar trīcošām lūpām un raudzījās turp, kur gulēja Hārts. - Vai viņš... vai viņš...

Zēna drebošā balss aprāvās, un acīs viņam saskrēja asaras.

Ēdams piecēlās un piegāja pie zēna. Laipni aplicis mazajam ap pleciem roku, viņš ieveda to kabinetā.

- Tas ir Frenks, Džona dēls, ser, - no loga puses atskanēja Edija balss.

- Nāc tuvāk, Frcnk! - Ēdams klusi sacīja, noņemdams roku no zēna pleca.

Frenks skatījās uz tēvu, un pār vaigiem viņam ritēja asaras.

- Vai viņš ir miris? - zēns beidzot aizžņaugtā balsī izmocīja savu jautājumu.

- Protams, ne, Frenk, - pārliecinoši atbildēja Ēdams, cenzdamies runāt pēc iespējas laipnākā tonī. - Viņš guvis smagus savainojumus, to es tev neslēpšu. Bet dakteris Maks parūpējās, lai tavs tēvs neciestu pārāk stipras sāpes, un, tiklīdz ieradīsies mana kariete, viņu aizvedīs uz slimnīcu, kas atrodas ielejā. Tur viņš saņems vislabāko medicīnisko aprūpi.

Ēdams izņēma mutautu un noslaucīja Frenkam asaras.

-Turies braši, manu zēn, un neraizējies! Tavam tēvam drīz vien kļūs labāk.

Frenks satraukts paraudzījās uz Ēdamu.

- Vai jūs par to esat pārliecināts, skvair? Jūs taču nemelojat, lai mani mierinātu, vai ne?

Ēdams laipni pasmaidīja.

- Nē, Frenk. Es saku tev taisnību, dēls.

-Tavs tēvs patlaban ir aizmidzis, - iestarpināja Klaivs, - un slimnīcā viņš saņems visu nepieciešamo ārstēšanu..

Frenks šņaukājās un pūlējās apspiest asaras, viņš šaubīdamies lūkojās te Ēdamā, te Klaivā Kādu brīdi zēns domīgi klusēja un tad pievērsās Edijam.

- Viņš taču atlabs, vai ne, Edij? - Frenks nočukstēja.

Edijs panācās tuvāk un izmocīja nomāktajā sejā uzmundrinošu smaidu.

- Jā, puis, noteikti! Tavs tēvs ir stiprs vīrs. Nevajag tā uztraukties, dēliņ. Nāc, es aizvedīšu tevi pie tavas tantes Lilijas.

Edijs uzmeta ašu skatienu Ēdamam, kurš piekrītoši pamāja. Skvairs papliķēja Frenkam pa plecu.

-Ej līdzi Edijam, Frenk! Dakteris atpakaļceļā no slimnīcas iegriezīsies piejums.

Ēdams bažīgi nopētīja zēnu.

- Vai ar tevi viss kārtībā, dēls? Tu taču neesi ievainots, vai ne?

- Nē, skvair, - joprojām šņaukādamies, atbildēja Frenks.

- Labi, tad dodies pie tantes! Paldies, Edij, par palīdzību! Es to augsti vērtēju.

- Darīju, kas bija manos spēkos, ser, - īsi pasmaidījis, atteica Edijs. - Es pavadīšu zēnu līdz tantes mājai. Gan viņa par Frenku parūpēsies.

Edijs satvēra zēna roku un uzmundrinoši to paspieda. Tad viņi abi izgāja, Edijam murminot Frenkam domātus mierinājuma vārdus.

- Es tagad iešu uz Vilsona kabinetu un paraudzīšu pārējos vīrus, Klaiv. Gribu viņiem pateikties un pārliecināties, ka viss ir kārtībā, - teica Ēdams.

- Lai Violeta apskata tavas rokas, Edām, - Klaivs stingri piekodināja. - Man izskatās, ka tās arī ir mazliet apsvilušas.

Tās pašas dienas novakarē Ēdams staigāja šurpu turpu pa Fērlijholas bibliotēku. Apsaitētajā rokā viņam bija glāze ar brendiju un sodu, bet sejā iegūlusi domīga izteiksme. Vil-sons, kurš nupat bija ieradies, sēdēja atzveltnes krēslā un klusēdams malkoja viskiju.

Ēdams beidzot pārtrauca nervozo staigāšanu un apsēdās iepretim Vilsonam. Viņš aizdedzināja cigareti, ievilka dūmu un sacīja:

- Kā, pēc tavām domām, Vilson, noliktava varēja aizdegties? Ugunsgrēks sākās tik pēkšņi, un liesmas izplatījās aizdomīgi ātri. Es iztaujāju Edvinu, un viņš stāstīja, ka atvēris durvis un ieraudzījis pilnā sparā degam koka vagoneti. Degušas ari dažas vilnas ķīpas. Jādomā, ka gruzdošās pelnu plēnes iekritušas vilnā un vilkme no atvērtajām durvīm liesmas droši vien padarīja spēcīgākas, tomēr man šī lieta neliekas gluži tīra. Vai tev ir kādi pieņēmumi?

Vilsons brīdi klusēja. Viņa seja bija drūma un lūpas cieši sakniebtas. Vilsons nopūtās un cieši pavērās Ēdamā.

- Es varu izteikt kādu minējumu, skvair, bet tas nebūs sevišķi patīkams.

Ēdams noliecās uz priekšu un raudzījās Vilsonam tieši

sejā.

- Runā, Vilson! Baidos, ka mēs abi visu pēcpusdienu domājam par vienu un to pašu.

Vilsons saviebās.

- Iespējams, ka tā ir ļaunprātīga dedzināšana.

-Ļaunprātīga!

Ēdamu Vilsona vārdi tā satrieca, ka viņš satrūcies izslējās krēslā un ar troksni nolika brendija glāzi uz galda.

-Ak nē, nē, Vilson, tā ganes nedomāju! Tas nevar būt!

- Scr, jēlvilna tik ātri vis nesāk degt. Koks gan uzliesmo ātri. Es arī runāju ar jauno kungu Edvinu, un viņš man teica gluži to pašu - vagoneti jau gandrīz bija aprijusi uguns, kad jūsu dēls atvēra durvis. Ja ķīpai būtu uzliets nedaudz parafīna, kas cauri maisiem iesūktos vilnā...

Vilsons apklusa un nopūties skatījās savā viskija glāzē.

- Jūs taču saprotat, skvair, ja vējš nebūtu mainījis virzienu un nesāktu līt, postījumi būtu milzīgi. Diez vai mums izdotos noturēt ugunsgrēku noliktavas robežās.

- Bet kāpēc? - uzstāja Ēdams, kurš, klausoties Vilsonā, izjuta patiesas šausmas.

Vilsons vilcinājās ar atbildi un malkoja viskiju. Tad viņš ieskatījās Ēdamam acīs.

- Atriebība.

- Atriebība! Par ko? Un kam? Dieva dēļ, dažu pēdējo gadu laikā man ar strādniekiem nav bijušas nekādas nesaprašanās. Tas nevar būt nopietni, Vilson.

Vilsons, kurš vairākas stundas bija domājis par ugunsgrēka cēloni, tagad meklēja īstos vārdus, lai izskaidrotu skvai-ram to, kas noticis. Viņam pašam nebija nekādu šaubu, bet Vilsons saprata, ka Ēdamam tas jāpasaka pēc iespējas diplomātiskākā veidā. Viņš nokremšļojās.

- Aizvadītajā gadā jūs daudz ceļojāt, ser, un reti iegriezāties fabrikā. Jums mazliet zudusi saikne ar strādniekiem, tā teikt... Jūsu fabrikas apmeklējumi bija tik īsi...

- Runā skaidri un gaiši, Vilson! - Ēdams viņu asi pārtrauca. - Tu teici - atriebība. Gribu zināt, ko tu ar to domā.

Vilsons dziļi ievilka elpu.

- Es domāju, ka tika izdarīta tīša dedzināšana, un tas notika jaunā kunga Džeralda dēļ.

Ēdams sastinga, un viņa acis iepletās.

- Džeralds! Ko viņš manā prombūtnē sastrādājis? Pie velna, Vilson, es viņam nodīrāšu ādu, ja Džeralds ir vainojams ugunsgrēkā!

Vilsons atkal nervozi nokremšļojās.

- Redziet, skvair, jaunais kungs Džeralds labi strādā. Esmu pirmais, kas to apgalvos. Un viņš mīl fabriku tā, kā to mīlējajūsu tēvs. Bet jaunais kungs Džeralds... nu, viņš vienkārši nezina, kā jāapictas ar strādniekiem, ser. Vairākums par viņu tikai nosmīn un mierīgi tuipina savu darbu, bet fabrikā izveidojusies arī neliela ekstrēmistu grupiņa. Tie zināmā mērā ir tādi nemiera cēlāji. Leiboristi, tā teikt, skvair. Viņiem jaunā kunga Džeralda izturēšanās pret strādniekiem nemaz nav pa prātam.

-Neslēp man neko, Vilson! - Ēdams bargi sacīja, tikko valdīdams dusmas.

- Kā jau es teicu, tā ir viņa izturēšanās, - atbildēja Vil-sons un aizkūpināja cigāru. - Viņš allažiņ dzenā strādniekus, biksta bez vajadzības, stāv tiem aiz muguras kā uzraugs ar pletni. Un, kad strādnieki ierodas pie viņa, lai izlūgtos kādu atvieglojumu, piemēram, garāku pusdienas pārtraukumu, viņš tos gluži vienkārši padzen...

- Tu nerunā nopietni! Tu taču negribēsi man iestāstīt, ka noliktavu aizdedzināja nepietiekami gara pusdienas pārtraukuma dēj. Tas izklausās sasoditi muļķīgi un neticami, Vilson! - Ēdams eksplodēja, uz brīdi zaudējis sev raksturīgo savaldību.

- Nē, skvair, ne jau tikai par to vien. Pēdējos mēnešos sakrājusies vesela gūzma pāridarījumu. Katrs atsevišķi tāds sīkums vien ir, bet es zinu, ka dažiem puišiem mērs ir pilns un viņos rūgst neapmierinātība ar jaunā kunga Džeralda rupjo izturēšanos, nesavaldīgo ārdīšanos dusmās...

Vilsons apklusa.

Ēdams smagi nopūtās un atslīga pret krēsla atzveltni. Viņa acis apcerīgi kavējās pie Vilsona.

- Tātad tu domā, ka noliktavu aizdedzināt varēja kāds no viņiem, lai atmaksātu Džeraldam.

Ēdams atkal noliecās uz priekšu, un viņa skatiens bija vēl vairāk caururbjošs nekā iepriekš.

- Bet tā ir absurda rīcība, Vilson. Ja būtu nodegusi fabrika, viņi paši nedēļām ilgi saņemtu tikai pusi no darba algas.

- Jā, es zinu, un iedomājos par šo apstākli arī pats. Bet, manuprāt, nebija iecerēts izraisīt tik lielu ugunsgrēku, - nenoteikti apgalvoja Vilsons. - Viņi gribēja tikai nedaudz pabiedēt, teiksim, nosvilināt dažas vilnas ķīpas. Ražošana uz kādu brīdi palēninātos, jūs ciestu nelielus zaudējumus. Mēs būtu spiesti pārlūkot situāciju fabrikā. Mums tādējādi liktu manīt, ka darba devēju un darba ņēmēju attiecībās kaut kas nav kārtībā.

- Kas ir vainīgie? - Ēdams īsi vaicāja, caur pieri lūkodamies uz Vilsonu.

- Tur jau tā nelaime, skvair, ka konkrēti es nevaru nevienu nosaukt. Tie vīri, par kuriem es runāju, visi šorīt bija fabrikā un piedalījās ugunsgrēka dzēšanā, spēkus netaupīdami.

Vilsons atturējās piebilst, ka trīs vīri, kuri visniknāk kūdīja strādniekus pret Džeraldu Fērliju, todien darbā nebija ieradušies. Gan viņš pats ar tiem vēlāk tiks galā. Vilsons bija pārliecināts, ka taisni šie trīs ir vainīgi ļaunprātīgajā dedzināšanā. Viņš tos kārtīgi paņems priekšā. Vilsons tikai klusībā lūdza Dievu, kaut Ēdams Fērlijs to pašu darītu ar savu vecāko dēlu.

Ēdams klusēdams pārdomāja Vilsona vārdus un tad

teica:

- Nevaru saskatīt tavā apgalvojumā nekādu loģiku. Kāda gan jēga izraisīt ugunsgrēku un pēc tam pašiem pakļaut sevi tā radītajām briesmām? Lielāku muļķību grūti iedomāties.

-Esjaujums sacīju, ser, ka viņi gribēja mūs tikai drusku pabiedēt, nedomādami, ka ugunsgrēks tik strauji izplatīsies.

Ēdams neko neatbildēja. Viņš vārījās dusmās pret Džc-raldu. Viņš centās nomierināties, lai visu pārdomātu ar skaidru galvu. Vilsonam varēja būt taisnība. Jēlvilna bija eļļaina, sākumā tā būtu gruzdējusi, nevis uzreiz degusi ar lielām liesmām. Tātad iespējams, ka dažas ķīpas aplietas ar parafīnu. Tas, kurš pielaida noliktavai uguni, droši vien domāja, ka ugunsgrēks skars tikai daļu telpas un tiks sabojātas dažas vilnas ķīpas. Kāds stulbums, Ēdams nikni nodomāja. Sasodītie muļķi! Noliktava bija būvēta no koka, tāpēc sevišķi ugunsnedroša. Dedzinātāji to nebija ņēmuši vērā, tāpat kā nebija rēķinājušies ar savas bezatbildīgās rīcības iznākumu. Viņi neapjēdza, ka ugunsgrēks varēja pārsviesties uz pārējām fabrikas ēkām un ciemu.

-Labi, Vilson, es pieņemu tavu izskaidrojumu. Tev laikam gan ir taisnība, - Ēdams beidzot sacīja, un viņa sejas vaibsti bija ārkārtīgi saspringti. - Un, tā kā radikālā grupējuma dalībnieki šorīt bija darbā, mēs acīmredzot nevaram izvirzīt nekādas apsūdzības, vai ne?

- Nē, ser! - dedzīgi atsaucās Vilsons. - Nevaram vis. Mēs to nedrīkstam. Mums nav pierādījumu Vīri tik pašaizliedzīgi dzēsa uguni, ka bālu grēks kādu apvainot. Tas izraisīs neapmierinātību. Ja mēs sāksim runāt par ļaunprātīgu dedzināšanu, streiks mums nodrošināts, jo vīri noteikti turēsies kopā.

Vilsons drūmi pašūpoja galvu un nokrekšķinājās.

- Varbūt jūs, ser, aprunātos ar jauno kungu Džeraldu, kad viņš rīt atgriezīsies no Šiplijas, ja, protams, es drīkstu dot jums tādu padomu. Viņam jāapvalda sava negantā daba un jāatmet nelāgā izturēšanās pret strādniekiem.

- Ak, Vilson, to jau ari es pats biju nodomājis darīt. Viņš, patiesību sakot, dabūs tādu sutu, kādu savā mūžā vēl nekad nav piedzīvojis. Tā būs gan, vari man ticēt! - paziņoja Ēdams, kura dusmas izlauzās uz āru. - Man ne prātā nenāca, ka viņš atļausies tik ļaunprātīgi neievērot manus norādījumus par to, kā jāizturas pret strādniekiem.

Mirkli klusējis, skvairs ierunājās mierīgākā tonī:

- Bet šobrīd mums ir jātiek galā ar svarīgāku problēmu, proti, kur ņemt izejmateriālus. Visas ķīpas, kas atradās noliktavā, ir sabojātas, kā tu pats zini. Cik daudz jēlvilnas mums ir otrā noliktavā?

- Pietiekami, lai šomēnes nodrošinātu ražošanas pro. ccsu, ser, - atbildēja Vilsons, prātā ātri aplēsdams vilnas daudzuma atbilstību pieņemtajiem pasūtījumiem.

Viņš izpūta kuplu cigāra dūmu.

- Paldies Dievam, pēc divām vai trim nedēļām būs klāt kuģis no Austrālijas ar Makgila sūtīto vilnu. Domāju, ka līdz tam laikam mēs iztiksim.

- Dari visu, kas tavos spēkos, Vilson! Pirmdienas rītā pirmām kārtām precizē, cik lieli krājumi ir mūsu rīcībā. Es pats jau agri būšu fabrikā, un tad izdarīsim galīgo novērtējumu. Nekavējoties ķeries pie jaunas noliktavas būvēšanas un šoreiz izmanto ķieģeļus, nevis koku. Un pasūti vēl vienu ugunsdzēsības iekārtu. Ceru, ka tamlīdzīgu nelaimi mēs tik drīz nepiedzīvosim, tomēr jānodrošinās pret jebkuru nejaušību. Kā jau tu teici - mums veicās tikai tāpēc, ka mainījās laika apstākļi.

- Jā, skvair, es arī nedomāju, ka vēlreiz kaut kas tāds atkārtosies, - Vilsons noteica tik strikti un pārliecināti, ka Ēdams uzmeta viņam ašu skatienu.

Lai gan skvairs neko nepiebilda, Vilsons bija pamanījis viņa reakciju un turpināja vienaldzīgākā balsī:

- Bet jums taisnība - vairākas ugunsdzēsības iekārtas nebūt nav liekas. Lai stāv drošības dēļ. Ser, ja jūs neiebilstat, ieradīšos fabrikā jau rīt un sākšu uzskaitīt vilnas kr ājumus. Tā mēs ietaupīsim laiku.

- Lieliska doma, Vilson, ja tev nav žēl ziedot šim nolūkam svētdienu. Es arī rīt došos uz fabriku, un mēs kopīgiem spēkiem varēsim pārbaudīt krājumus.

- Labi, ser.

Vilsons mirkli klusēja, un viņa acis pāri briļļu metāla

ietvaram meta asus zibšņus.

)

- Un jūs aprunāsieties ar jauno kungu Džeraldu, vai ne? - Vilsons neatlaidās.

- Esi mierīgs, to es noteikti darīšu, un tā būs saruna bez aplinkiem.

Ēdams piecēlās.

- Ļauj man vēlreiz piepildīt tavu glāzi, Vilson!

- Paldies, skvair! Neiebilstu pret vēl vienu graķīti, pirms dodos prom.

Tajā brīdī, kad Ēdams lēja Vilsonam glāzē viskiju, viņam pēkšņi ienāca prātā, ka Vilsons zina, kas ir vainīgie, bet acīmredzot viņam ir savi - pieliekami svarīgi iemesli, lai pagaidām par to nerunātu. To es varu atstāt Vilsona ziņā, Ēdams sacīja pats sev Gan viņš tiks ar tiem neliešiem galā. Ēdama pienākums bija tikt galā ar Džeraldu. Skvairs saknieba lūpas, iedomājies par vecāko dēlu. Dumjais zaļknābis, viņš vienā rāvienā iznīcinājis to, ko es gadiem ilgi esmu pūlējies sasniegt! Tā rīkoties, lai strādnieki būtu pret viņu, - tas bija galīgais neprāts un liecināja par vājām spriešanas spējām. Bet skvairam bija jāatzīst, ka daļa vainas viņam jāuzņemas pašam. Esmu devis Džeraldam pārāk lielu brīvību. Turklāt mana biežā prombūtne arī nav nākusi par labu, Ēdams domāja. Viņš apņēmās turpmāk daudz vairāk laika pavadīt Fērlijā. Bet bija vēl arī Olīvija. Ēdams nespēja pārāk ilgi būt šķirts no viņas. Šī sieviete bija kļuvusi par skvaira dzīves jēgu un pamatakmeni. Tāpēc viņa apņemšanās veltīt vairāk uzmanības fabrikai bija skumju apēnota. Bet tobrīd Ēdamam nebija šaubu, ka fabrikai dodama priekšroka. Varbūt viņam izdosies pierunāt Olīviju, lai arī viņa atbrauc uz Fērliju. Olīvija sapratīs. Sasodītais puika! Ēdams nepatikā saviebās. Džeralds bija gļēvulis, tāpēc viņš mēdza nevietā demonstrēt savu varu un bija rupjš pret tiem, kas no viņa bija atkarīgi.

Bet Džeralds dabūs mācību. Dievs mans liecinieks, to viņš dabūs, Ēdams nomurmināja.

Skvairs piespieda sevi nomierināties un aiznesa Vil-sonam dzeramo.

- Es vēlētos, kaut dakteris Maks būtu šeit. Es ārkārtīgi raizējos par Džonu Hārtu, - Ēdams sacīja, pasniegdams Vil-sonam glāzi ar viskiju.

- Jā, skvair, man arī nav mierīgs prāts par viņu. Bet Hārts ir cīnītājs. Gan viņš izķepurosies. Viņam taču ir bērni, kuru dēļ jādzīvo.

Ēdams nopūtās.

- Ceru, ka tev būs taisnība, Vilson. No sirds ceru. Nekad nespēšu Hārtam atlīdzināt par to, ka viņš izglāba dzīvību Edvinam.

Saturs

Pirmā daļa.... Otrā daļa......

Barbara Teilora-Bredforda

DZĪVES VIRPULI

Redaktore G. Šiliņa Korektore L. Smilga Operatori I. Smirnova,

A. Kalnietis, A. Ošiņš

Izdevniecība “Kontinents”, LV-1080 Rīgā, Dzelzavas ielā 87, tālr. 576610.

Formāts 84x108/32. Augstspiedums. Iespiesta tipogrāfijā “Rota-3”, LV-1012 Rīgā, Brīvības ielā 139. Pasūt. № 35-3.

1

Kara|a Džordža laikmets - domāts Iris Anglijas karaļu Džordžu (I, II un III) valdīšanas laiks ar tam raksturīgo arhitektūru, mākslu, mēbelēm uti., īpaši posmā no 1714. līdi 1811. gadam.

2

Tirdz.niecibas pilsēta Velsas dienvidrietumos.

3

18. gs. angļu mēbeļu stils, tam raksturīga graciozitate un grezni rotājumi.

4

Black (angļu vai.) - melns.

5

♦Spāņu kara flotes kuģi, kuri 1588. gadā tika raidīti pret Angliju un kurus sakāva angļu flote admirāļa Frānsisa Dreika vadībā.

6

Reģcnta laiks- Anglijas vēsturēs posms no 1811. līdz 1820. gadam, kad valdīja princis -reģents. Karaliene Viktorija valdīja no 1837. līdz 1901. gadam.

7

Slaveni angļu mēbeļu būvētāji 18. un 19. gs. mijā.

8

Vārdu spēle: angļu valodā "kūrvieta” ir spa, bet spalpeen Iru valodā nozīmē “nelietis, blēdis”.

9

Arturs Džeimss Belfūrs (1848-1930) - konservatīvās partijas biedrs, Lielbritānijas premjerministrs no 1902. līdz 1905. gadam.

10

Downing Street Number 10- Lielbritānijas premjerministra oficiālās rezidences adrese.

11

1 ler.rijs VIII (1491-1547)-viens no visslavenākajiem Anglijas karaļiem, kura valdīšanas laikā Anglijas baznīca atdalījās no Romas katoļu baznīcas, jo pāvests neļāva Henrijam šķirties no pirmās sievas Aragonas Katrīnas, kas nespēja viņam dāvāt troņmantnieku.

12

Ta apzīmē modernu sieviešu apģērbu ražošanu un tirdzniecību.

Content

Teilora-Bredforda Barbara Dzīves virpulī - pirmā grāmata

Pateicības

Pirmā daļa Ieleja 1968

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Otra daļa Bezdibenis 1904-1905

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmita nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Tnspadsmita nodaļa

Četrpadsmita nodaļa

Piecpadsmita nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmita nodaļa

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otrā nodaļa

Divdesmit trešā nodaļa

Divdesmit ceturtā nodaļa

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sestā nodaļa

1