Teilora-Bredforda Barbara

Dzīves virpulī - otrā grāmata

Barbara Teilora-Bredforda

Dzīves virpulī otrā grāmata

Romāns

.

.

Trešā daļa. Nogāze 1905-1910

Bet pieredzēts, ka pazemība bieži Ir tikai jaunas godkārības kāpnes.

Viljams Šekspīrs. “Jūlijs Cēzars”

Divdesmit septītā nodaļa

- Te nu ir “Dubļainā pīle”, mīļā, - sacīja ceļojošais skārdnieks, apturējis zirgu uz Jorkas ceļa.

Ar strupu un ne sevišķi tīru pirkstu viņš norādīja uz

krodziņa izkārtni.

*

- Bet tur taču ir rakstīts “Melnais gulbis”! - iesaucās Emma, izlasījusi uzrakstu uz izkārtnes, kas vējā šūpojās.

Tur bija attēlots arī balts dīķis, kurā peldēja kaut kas līdzīgs primitīvi zīmētam melnam gulbim. Nabaga putnam kakls bija tik nedabiski izliekts, ka eleganto gulbi šajā ērmā varēja pazīt, vienīgi sasprindzinot iztēli.

Skārdnieka sieva, melnīgsnēja sieviete ar čigāniski cirtainiem matiem un krunkainu, saules nobrūninātu seju, sāka pilnā kaklā smieties par Emmas neizpratni.

- Vai tad tu, meitēn, nezini, kaLīdsā melno gulbi tā arī sauc - par dubļaino pīli?

Un viņa atkal iesmējās, galvu atmetusi, atsedzot vairākus zelta zobus, kuri mirdzēja tikpat spoži kā auskari viņas ausīs, kas bija saskatāmas zem sarkanbalti rūtainās šalles, kuru sieviete bija apņēmusi ap melnajiem, nepakļāvīgajiem matiem.

- Nu es saprotu, - atsaucās Emma un pasmīnēja.

Piespiedusi sev klāt tīklveida rokassomiņu, viņa uzmanīgi izkāpa no ratiem. Skārdnieks pasniedza Emmai lielo ādas ceļasomu, kuru Edvins iepriekšējā dienā bija atnesis uz meitenes istabiņu līdz ar solītajām piecām mārciņām. Emma uzlūkoja skārdnieku un viņa čigānisko sievu un skumjā balsī ārkārtīgi pieklājīgi sacīja:

- Sirsnīgi pateicos, ka atvedāt mani šurp no Siplijas.

Jūs bijāt ļoti laipni.

- Ak, ko nu, meitēn, tas mums nebija nekāds apgrūtinājums, - laipni atteica skārdnieks. - Priecājamies, ka varējām pakalpot tik jaukai dāmai kā tu.

Viņš saraustīja grožus, un katliņiem un pannām piekrautie rati, līksmi džinkstēdami un grabēdami, devās atkal ceļā. Skārdnieka sieva vēl atskatījās un uzsauca:

- Lai tev Līdsā veicas, jauko meitēn!

- Paldies! - atbildēja Emma un māja aizbraucējiem ar

roku.

Kādu brīdi viņa palika stāvam krodziņa priekšā, tad pacēla ceļasomu, dziļi ievilka elpu un atgrūda vaļā divviru durvis. Tās bija darinātas no smaga koka un augšdaļā stiklotas -dūmakainajās rūtīs bija iegravēti gulbji un lilijas. Emma tūlīt pat atradās šaurā un drūmā gaitenī, kur stipri oda pēc ieskābu-ša alus, tabakas dūmiem un gāzes - šo smaku izplatīja gāzes radziņi, kas apgaismoja nemīlīgās, ar neglītām, brūnām tapetēm aplīmētās sienas.

Emma ziņkāri pavērās visapkārt. Pie vienas sienas bija piesprausts kāds paziņojums. Lieliem burtiem tas vēstīja: “Sievietēm šallēs šeit ieeja aizliegta!” Emmai tas šķita kā briesmīgs drauds. Pie pretējās sienas vīdēja ķēmīga glezna -pakaļkājās saslējies vērsis. Grieztais, zeltītais rāmis bija tikpat

l

neglīts kā pati glezna. Emma nepatikā nodrebinājās. Viņai tieši pretī atradās vēl vienas divviru durvis ar stiklotu augšdaļu. Emma, daudz nedomādama, atvēra arī tās un nokļuva telpā, kas acīm redzami bija krodziņa galvenā zāle, no kuras savukārt varēja ieiet divās citās telpās. Uzraksts virs vienu durvju stenderes apgalvoja, ka tur atrodas bārs, bet virs otrām durvīm bija piestiprināts nosaukums “Spēļu zāle”. Spēļu zālē Emma varēja saskatīt kādu vientuļu strādnieku metam mērķī šautriņas un vēl divus vecākus vīrus, kuri sēdēja pie galda, iegrimuši domino spēlē. No nikotīna sadzeltējušos zobos abi bija iekoduši māla pīpes, un ap galvām abiem virmoja kupls dūmu mākonis.

Emma pievērsa skatienu bāram. Pie sienas aiz letes bija piekārti vairāki lieli spoguļi. Tie bija aprakstīti ar zeltītiem un melniem burtiem. Šie uzraksti cildināja Tcllijas gaišo alu un citas vietējās alus šķirnes. Neskaitāms daudzums dzērienu pudeļu mirdzēja uz plaukta zem spoguļiem, bet uz steķiem bija saliktas lielas mucas ar alu. Garā un platā sarkankoka lete bija tik spoži nopulēta, ka spīdumā varēja sacensties ar spoguļiem. Virs tās tik tikko varēja pamanīt vīdam blondu matu cekulu. Emma klusi šķērsoja telpu, un viņas zābaki uz koka grīdas viegli klaudzēja. Ar vienu acs kaktiņu meitene redzēja, kā abi domino spēlētāji viņu nopēta, bet Emma viņiem nepiegrieza nekādu vērību un nelokāmi raudzījās taisni uz priekšu.

Sasniegusi bāra leti, viņa nolika ceļasomu, bet rokassomiņu sažņaudza padusē vēl ciešāk. Blondā galva virs letes sakustējās. Emma nokrekšķinājās.

-Atvainojiet! - viņa teica.

Blondā galva pagriezās, un Emma ieraudzīja atklātu, godīgu un mundru sejiņu. Tā bija sārti balta un ļoti pievilcīga - ar apaļiem vaigiem, kurus rotāja mīlīgas bedrītes, un

līksmām, brūnām acīm, kas dzirkstīja zem skaisti izliektām, gaišām uzacīm.

- Jā, mīļā? - jautāja blondā dāma, lēnām iztaisnodamās un ieņemdama cienīgu stāju.

Rokās viņai bija stikla krūze un drāniņa.

Emma no pārsteiguma tik tikko neiekliedzās - izrādījās, ka piemīlīgā, glītā seja un rūpīgi sakārtotās, gaišās matu cirtas vainago ķermeni, kas bija ne vien ārkārtīgi resns, bet arī ļoti garš. Šis neiedomājami raženais stāvs bija cieši iespīlēts koši dzeltenā kokvilnas kleitā ar zemu, četrstūrainu kakla izgriezumu un īsām, kuplām piedurknēm. Milzīgās krūtis, platie pleci un lielās, tuklās rokas bija gandrīz pilnīgi atsegtas, un to maigā āda izskatījās kā sārti balts ābols.

Dāma jautājoši vērās Emmā, un meitene pieklājīgi paskaidroja:

- Es meklēju Rozijas jaunkundzi. Man teica, ka viņa šeit strādājot par viesmīli.

Sārtajā sejā atplauka plats un draudzīgs smaids, kas vēl vairāk pastiprināja tās dabisko pievilcību.

- Jūs viņu jau esat atradusi, mīļā. Rozija esmu es. Ar ko varu pakalpot, jaunkundz?

Emmas saspringtais augums atslāba, un viņa juta, ka atbild starojošajai Rozijai ar tikpat līksmu smaidu.

- Es esmu Blckija O’Nīla paziņa. Viņš sacīja, ka vajadzības gadījumājūs nodošot viņam ziņu. Blekijam vai viņa tēvocim Petam.

“Ho, ho!” nodomāja Rozija, apslēpdama daudznozīmīgu skatienu. Tātad Blckijs atkal atsācis vecos jokus ar meitenēm, ko tu neteiksi! Nu, vismaz izvēlēties viņš tās prot, to Rozija nevarēja noliegt. Šī nudien bija īsta smukulite. Rozija nolika krūzi un drānu uz letes un teica:

- Jā, mīļā, es varu gan nodot ziņu Blekijam. Nelaime tikai tā, ka viņš nav Līdsā. Blckijs vakar devās ar kuģi no Liverpūles uz Īriju. Viņam tur esot jāapciemo kāds vecs garīdznieks, kurš esot tuvu pie miršanas, - tā Blekijs man pirms aizbraukšanas sacīja.

- Ak kungs! - izdvesa Emma.

Rozija uzreiz pamanīja, ka viņas vārdi meiteni ir ļoti satraukuši. Jūnonai* līdzīgā viesmīle pastiepa tuklo roku un ar resnajiem pirkstiem maigi pieskārās Emmas plaukstai.

- Vai ar jums viss kārtībā, mīļā? Jūs izskatāties tāda drusku bāla. Kā būtu ar kādu malku brendija vai ruma? Tas nāktu jums par labu.

Emma noraidoši papurināja galvu, pūlēdamās noslēpt Savu nemieru.

-Paldies, nē, Rozijasjaunkundze! Es nelietoju alkoholiskos dzērienus, - viņa nomurmināja.

Emmai nebija ienācis prātā, ka Blckijs varētu ncbūtLīdsā. Viņa bija tik satriekta, ka gandrīz nespēja parunāt.

- Tad varbūt jūs iedzersiet kādu glāzi atsvaidzinošas citronu limonādes? -piedāvāja Rozija, uzmanīgi pētīdama Emmu. - Tas jums palīdzēs atgūt spēkus.

Nenogaidījusi atbildi, Rozija atkorķēja limonādes pudeli un ielēja dzirkstošo šķidrumu glāzē. Emma negribēja izdot naudu par dzērienu, jo viņai bija dārgs katrs penijs. Bet Emmai arī negribējās apvainot Roziju, kas bija pret viņu tik laipna un draudzīga.

- Paldies! - klusi teica Emma un atvēra rokassomiņu.

9

- Cik man, lūdzu, jāmaksā?

- Nekas tev, meitēn, par to nav jāmaksā. Tas lai iet uz iestādes rēķina. Rozija tevi pacienā.

♦Romiešu mitoloģijā - Jupitera sieva, debesu dieviete, laulību un dzemdētāju sargātāja, kuru parasti attēlo kā ziedošu sievieti.

Viesmīle nolika Emmai priekšā glāzi ar putojošo limonādi.

- Dzer nu! - viņa mudināja. - Nekas slikts tas nav.

Rozija iesmējās, bet viņas priecīgā seja tūlīt pat apmācās. Meitēns otrpus letei bija kļuvis bāls kā krīts, un viesmīle pamanīja, ka, ceļot glāzi pie lūpām, baltajā, tamborētajā cimdā tērptā roka stipri trīcēja.

-Ei, Harij! Vai tu man, lūdzu, neatnestu no spēļu zāles kādu tabureti? - Rozija uzsauca vienam no zāles kaktā sēdošajiem vīriem. - Man liekas, šai jaunajai dāmai ir drusku ļenganas kājas.

- Labs ir, Rozija, - atbildēja par Hariju nosauktais.

Viņš acumirklī bija klāt, nesdams augstu tabureti.

- Lūdzu, mīļā, sēdiet vien nost! - vīrs sacīja, sirsnīgi uzsmaidīja Emmai un atgriezās pie sava biedra.

- Paldies!

Emma pateicīgi atslīga uz pasniegtā sēdekļa. Spēks bija viņu atstājis, galvā dunēja satraucošās ziņas par Blckiju, kuras Emmai bija pavēstījusi Rozija.

Rozija atspiedās ar elkoņiem pret leti un ar raižpilnu skatienu cieši vērās Emmā. Viesmīles dzīvesprieks bija izgaisis.

- Klau, mīļā, es zinu, ka tā nav mana darīšana, bet vai tu neesi iekūlusies kādās nepatikšanās? Tu izskaties tik uztraukta.

Emma vilcinājās. Būdama pēc dabas neuzticīga, viņa vienmēr bija ticējusi senajai jorkšīriešu parunai, ka vislabāk ir “turēt muti un kustināt smadzenes”, tāpēc Emma nebija noskaņota atklāt kādam savu sirdi. Tobrīd viņas prāts dai bojās ātri un ar parasto attapību. Emma atradās svešā vietā. Milzīgā pilsētā. Viņa nezināja, kurp lai dodas. Tā kā Blekijs

bija aizbraucis uz Īriju, Emmai Līdsā nebija neviena cilvēka, pie kura viņa varētu griezties pēc palīdzības. Un Emma aši pieņēma lēmumu - viņa uzticēsies Rozijai, taču tikai līdz zināmai robežai. Patiesībā Emmai nebija izvēles. Bet vispirms viņai bija jāuzdod Rozijai vēl viens ārkārtīgi svarīgs jautājums.

Emma ielūkojās viesmīlei sejā un nevis izkliedēja Ro-zijas bažas, kā viņa varbūt bija gaidījusi, bet pajautāja:

- Un kā ir ar Blekija tēvoci Pētu? Vai es nevarētu viņu satikt un noskaidrot, kad Blekijs būs atpakaļ? Viņš taču atgriezīsies, vai ne?

-Ak jā, mīļā! Blekijam pēc pāris nedēļām jābūt atpakaļ, vismaz tā viņš solīja. Bet arī tēvoci Pctu tu nevari satikt -viņš ir Donkastcrā, kur viņam gadījies kāds liels celtniecības darbu pasūtījums. Jādomā, ka arī Pets tik drīz vis nebūs atpakaļ.

Emma nopūtās un stīvi raudzījās limonādes glāzē. Ro-zija pacietīgi gaidīja, negribēdama būt uzbāzīga, tomēr beidzot, ziņkārības mākta, viņa uzrunāja apmulsušo meiteni:

- Kāpēc tu neizstāsti man, kas tev atgadījies, mīļā? Varbūt es varu tev palīdzēt.

īsu brīdi vilcinājusies, Emma atzinās:

- Jā, man ir kāda problēma. Man jāatrod vieta, kur apmesties. Pansija vai kaut kas tamlīdzīgs. Varbūt jūs varētu man dot padomu, kurp lai dodos, Rozijas jaunkundze. Tāpēc jau es gribēju satikt Blekiju.

- Klau, meitēn, atmet to “jaunkundzi” un “jūsošanu”! Visi mani sauc vienkārši par Roziju. Un kāpēc tu man nepasaki savu vārdu? Mēs taču varētu iepazīties, abas būdamas Blekija paziņas.

Emma iedomājās par savu tēvu - ja nu viņam ienāk

prātā meklēt meitu Līdsā? Bet nē-Emmabija atstājusi tēvam zīmīti, no kuras viņš varēja noprast, ka meitene devusies uz Bredfordu, turklāt tēvs nezināja nedz to, ka ir tāda “Dubļainā pīle”, nedz ari Blekijaisto vārdu. Emma varēja justies droša.

- Mani sauc Emma Harta, - viņa teica.

Un, pati sev par pārsteigumu, piebilda:

- Hārta kundze.

Rozija iepleta acis.

-Tātad tu esi precējusies? - viņa vaicāja, klusībā nodomādama, kur gan ir meitenes vīrs.

Skaļi Rozija savas šaubas neizteica, un Emma apstiprinoši palocīja galvu, neuzdrošinādamās vairs neko piemetināt. Pati sevi viņa bija pārsteigusi vēl vairāk nekā Roziju.

- Nu, tā kā mēs esam kārtīgi iepazinušās un es zinu, kas tevi nomāc, ķersimies vērsim pie ragiem. Tu meklē vietu, kur apmesties. Mmm... Ļauj man padomāt!

Rozija sarauca pieri, un viņas acis kļuva domīgas.

- Kā būtu ar to pansiju, kurā dzīvo Blckijs? Vai es arī nevaru tur apmesties? - Emma pārtrauca Rozijas pārdomas.

Viņa bija mazliet nomierinājusies, un meitenes galvā vairs nevaldīja tāds juceklis.

- Pie velna, meitēn, nē! - Rozija tik dedzīgi iesaucās, ka Emma satrūkās. - Es nevarētu pieļaut, ka tik jauka un jauna dāma kā tu dodas uz to briesmīgo vietu krastmalā netālu no Leilendsas. Tur čum un mudž no visādiem neģēļiem un blēžiem. Nē, mīļā, tā pansija tev galīgi neder.

Rozija neapmierināta saviebās un cītīgi domāja, visā nopietnībā gribēdama Emmai palīdzēt. Pēc pāris mirkļiem viesmīles sejā atgriezās ierasti dzīvespriecīgā izteiksme, un viņa pasmaidīja.

-Rokā ir! Tu taču vari doties pie Dcnicla kundzes. Viņa

savā mājā izīrē istabas. Tas ir netālu no šejienes. Tu vari turp aiziet kājām. Es uzrakstīšu tev adresi. Pasaki viņai, ka tevi sūta Rozija no “Dubļainās pīles”. Tur tu būsi drošībā. Denicla kundze gan ir mazliet paīgna, bet sirds viņai laba.

- Un cik man par to istabu būs jāmaksā? - Emma klusi jautāja.

Rozija uzmeta viņai asu skatienu.

- Tev nav pārāk daudz skanošā, vai ne, mīļā? - viesmīle līdzjūtīgi apvaicājās.

Meitene atkal izskatījās acīm redzami norūpējusies. Ko tas jaunais bērns te, Līdsā, meklēja? Un kāds tam visam sakars ar Blekiju? Tā Rozija prātoja, cieši raudzīdamās Emmā. Viņai bija skaidrs, ka meitene kaut ko slēpj.

Emma saprata, ko Rozija domā. Viņa nokrekšķinājās un mierīgā balsī sacīja:

- Ak nē, man ir gan dažas mārciņas.

To teikdama, Emma neapzināti sažņaudza rokassomiņu, kurn nebija izlaidusi no rokām kopš tā brīža, kad agrā rīta stundā aizgāja no Fērlijas. Somiņā bija noglabāta visa viņas nauda un nedaudzās dārglietas.

Rozija uzmundrinoši uzsmaidīja Emmai.

-Tad jau nav tik ļauni, vai ne? Un Denicla kundze ir ļoti godīga, viņa neplēsīs no tevis deviņas ādas par istabiņu. Domāju, ka viņa prasīs tikai dažus šiliņus nedēļā. Par ēdienu tev, protams, būs jāgādā pašai. Ieliņas galā atrodas neliels uzkodu veikaliņš, un laiku pa laikam te braukā kāds vīrs, kas tirgo pīrāgus, zirņus un ceptus kartupeļus.

- Gan jau es ar to tikšu galā, - atteica Emma un ar grūtībām norija siekalas.

Jau doma vien par ēdienu viņai uzdzina nelabumu. Daždien Emmai slikta dūša bija tikai no rīta, bet citreiz tā mocīja viņu visu dienu.

- Pateicos, Rozija, par palīdzību! Esmu pārliecināta, ka Deniela kundzes istaba būs laba.

- Tev noteikti tur patiks, mīļā. Deniela kundze ir ne vien godīga, bet arī ļoti tīrīga. Pasēdi te un mazliet atpūties, es ieiešu blakustelpā un sadabūšu kādu papīra lapu, lai varētu tev uzrakstīt Deniela kundzes adresi.

Mirkli klusējusi, Rozija piemetināja:

- Tu taču Līdsā esi svešiniece, vai ne, Emma?

- Jā, Rozija, tā ir.

- Tad es sīki un smalki aprakstīšu, kā tev tur nokļūt. Tas neprasīs daudz laika.

- Paldies, Rozija! Jūs esat tik laipna.

Rozija aizsteidzās uz blakustelpu. Galvā viņai jaucās dažādas domas. Šī meitene, kas bija te uzradusies nez no kurienes, viesmīli ārkārtīgi interesēja. Emmai Kārtai piemita tāda... Rozija apstājās telpas vidū, lai atrastu pareizo vārdu Emmas raksturošanai. Pašcieņa! Jā, tieši pašcieņa. Meitene bija arī izskatīga. Apbrīnojama seja! Tik izteiksmīgus un daiļus vaibstus Rozija nekad mūžā nebija redzējusi. Emma neapšaubāmi bija īsta skaistule, kaut arī viņas ārējais izskats varbūt nebija gluži atbilstošs vispārpieņemtajiem priekšstatiem par skaistumu.

- Viņa nav nekāda parasta strādnieku meitene. Par to esmu gatava likt galvu ķīlā! - Rozija skaļi paziņoja tukšajai istabai.

Roziju Milleri nevarēja piemānīt - viņa bija laba cilvēku pazinēja, jo ik dienas krodziņā redzēja ļaudis no visdažādākajiem slāņiem. Emmai jābūt īstai lēdijai, Rozija nosprieda. Par to liecināja kaut vai viņas runasveids - Emmas valodā nebija nedz dialekta, nedz vietējā žargona vārdu, viņas izkoptajā balsī varēja saklausīt tikai vieglu Jorkšīras akcentu. Tur-klāl Emmai bija tik cēla stāja un labas manieres. Tam jābūt asinis. Un viņas drānas - tās arī kaut ko nozīmē, papīru un zīmuli meklēdama, prātoja viesmīle. Nu, melnā kleita varbūt bija drusku vecmodīga, bet to atsvēra labais audums un elegantais piegriezums. Un krēmkrāsas cepurīte bija pīta no īstiem Leghornas salmiem, bet ziedi, kas to rotāja, - darināti no smalka zīda. Rozija prata novērtēt apģērbu, un tādu cepurīti viņa bija redzējusi galvā tikai dižciltīgām lēdijām, kuras dzīvo Londonā. Savukārt tādus tamborētus cimdus un smalkādas somiņu ar bruņurupuča bruņu apdari, kā arī dzintara krelles strādnieku meitene nebūtu ne acīs redzējusi, kur nu vēl valkājusi. Rozija bija ievērojusi arī uz grīdas nolikto ceļasomu. Tā izskatījās dārga un bija darināta no īstas ādas. Jā, Emma neapšaubāmi nāk no lauku muižniecības aprindām, secināja Rozija. Viņa aplaizīja zīmuli un sāka rūpīgi rakstīt Deniela kundzes adresi. Rakstīdama viesmīle ieintriģēta prātoja, kāpēc Emma Hārta meklē īru melnstrādnieku Blekiju O’Nīlu. Viņš, protams, bija ļoti glīts vīrišķis, tomēr tikai vienkāršs darbarūķis. Kas tiem abiem varēja būt kopīgs? To Rozija labprāt būtu izdibinājusi.

- Te nu es atkal esmu, - viņa paziņoja, kā varens kuģis iepeldēdama savā vietā aiz letes.

Meitene izskatās ļoti noskumusi, pašķielējusi uz Emmas pusi, nodomāja Rozija. Emma satrūkās. Viņa bija iegrimusi domās.

- Uzrakstīju adresi, kā arī to, kā tev vislabāk atrast Deniela kundzes māju, - Rozija turpināja, pasniegdama Emmai papīra lapu.

- Paldies, Rozija!

Emma izlasīja viesmīles uzrakstīto. Norādījumi bija skaidri un saprotami.

Rozija noliecās virs letes, noskaņota vaļsirdīgi patērzēt.

- Es jau iepriekš teicu, ka negribu likties pārāk ziņkārīga, tomēr man šķiet, ka tu joprojām izskaties stipri noraizējusies, mīļā. Vai nevaru tev vēl kā palīdzēt? Elckijs man ir labs draugs, un es labprāt atdarītu viņam par laipnību, izpalīdzot savukārt Blckija draudzenei, it īpaši tad, ja viņai, tā teikt, gadījušās kādas nepatikšanas.

Emma neko neatbildēja. Viņai nenāca ne prātā atklāt Rozijai savu raižu palieso cēloni, bet viesmīle tomēr bija labsirdīga sieviete un acīmredzot īstena Līdsas iedzīvotāja, tāpēc Emma iedomājās, ka varētu palūgt Rozijai padomu kādā pavisam citā jautājumā. Viņa ieskatījās viesmīlei sejā.

- Jā, mani patiešām nomāc vēl viena problēma. Man jāsameklē darbs, - Emma sacīja.

- Ak, mīļā, es gan nezinu, kur tāda jauka jauna dāma kā tu Līdsā varētu dabūt darbu... - Rozija novilka.

Tad, pieliekusies tuvāk un pieklusinājusi balsi, viņa nespēja atturēties, nepavaicājusi:

- Kur ir tavs vīrs, mīļā?

Šis jautājums nepārsteidza Emmu nesagatavotu. Atbildi viņa bija pārdomājusi Rozijas prombūtnes laikā.

- Viņš dien Karaliskajā flotē un nākamos sešus mēnešus pavadīs kaut kur Vidusjūrā.

Tas tika pateikts pārliecinošā, mierīgā balsī, un Rozija Emmai noticēja.

- Un nekādu citu piederīgo tev nav?

- Nē, nav vis, - Emma meloja.

- Bet kur tad tu agrāk dzīvoji? - Rozija jautāja, urbdamās Emmā ar asu skatienu.

Juzdama viesmīles pieaugošo interesi, Emma saprata, ka neatbildēt nedrīkst.

- Es dzīvoju pie vīra vecmāmiņas, - viņa stāstīja. - Netālu no Riponas. Mans vīrs, tāpat kā es, ir bārenis. Viņa vecmāmiņa nesen nomira, un, tā kā Vinstons ir prom jūrā, es paliku viena pati.

Pati sev par pārsteigumu, Emma pamanījās iepīt melos arī patiesus faktus. Viņa nebija to darījusi ar nolūku, taču izrādījās, ka tā ir vienkāršāk un, pats galvenais, vēlāk būs vieglāk pašai atcerēties, ko stāstījusi.

- Skaidrs, - teica Rozija un saprotoši palocīja galvu. - Un kā tad tu iepazinies ar Blekiju?

Viņa vairs nespēja apvaldīt ziņkāri.

- Blekijs ieradās, lai veiktu kādu darbu... mana vīra vecmāmiņas uzdevumā, - Emma ātri improvizēja. - Viņš vienmēr bija ļoti laipns, neatteicās no papildu darbiem un neprasīja par to daudz naudas. Viņam patika vecā dāma. Blekijs zināja, ka viņas dienas ir skaitītas. Teicu Blekijam, ka pēc vīra vecmāmiņas nāves gribētu pārcelties uz Līdsu un sameklēt te kādu darbu. Blekijs sacīja, lai braucot vien droši un uzmeklējot viņu.

Emma ieturēja pauzi, lai iedzertu malku limonādes un iegūtu mazliet laika. Pašas izdomas spējas meiteni patiesi izbrīnīja. Viņa nebija domājusi, ka var sacerēt tik garu melu stāstu. Bet viņai bija jāturpina, lai teiktais izklausītos pārliecinošāk.

- Blekijs ierosināja, lai es mēģinu dabūt darbu kādā no jaunajiem veikaliem, kuros-pārdod dāmu apģērbus un greznumpriekšmetus. Viņš uzskatīja, ka esmu tādam darbam pietiekami izglītota. Es protu arī šūt un labot apģērbu.

- Jā, tā nav slikta doma, - atsaucās Rozija.

Viņa bija ārkārtīgi apmierināta, ka viņas vērtējums par Emmu ir pareizs. Skaidrs, ka Blekijs ar šo dižciltīgo jauno sievieti varēja iepazīties, tikai izpildot kādu darbu viņas mājās. Trūkumā nonākusi lauku muižnieku atvase, luk, tā bija šī Emma Hārta.

- Es pateikšu, kas tev jādara, mīļā, - Rozija izpalīdzīgi turpināja. - Pirmdienas rītā labi agri steidzies uz Brigeitu. Tā ir liela iela, kuru tev nebūs grūti atrast. Tur aiz. tādām jocīgām arkādēm ir daudz jaunu veikalu. Tiklīdz, veikalus sāks slēgt vaļā...

Rozija aprāvās. Krodziņā bija ienācis bariņš vīru, un tie tuvojās letei. Viesmīle nopūtās un tad laipni uzsmaidīja Emmai.

- Ja vēlies, pasēdi vēl kādu brīdi, Emma. Bet nupat te sāksies liela rosība. Man neatliks daudz laika, lai papļāpātu ar tevi, mīlā.

- Paldies, bet es tagad labāk iešu un uzmeklēšu Deniela kundzes māju, lai varētu sarunāt istabu.

Emma piecēlās un gaiši pasmaidīja.

- Vēlreiz, paldies, Rozij, par palīdzību! Es to neaizmirsīšu.

Rozija papurināja galvu.

- Ak, ko nu, meitēn! Tas man nudien nesagādāja nekādas pūles. Klau, ja sadomāsi aiziet no Deniela kundzes mājas, neaizmirsti man par to paziņot, lai varu pateikt Bleki-jam, kur tevi meklēt. Ieskrien pie manis arī tāpat vien - ja kļūst skumji ap sirdi un sagribas ar kādu patērzēt.

- Jā, es darīšu tā, Rozij. Vēlreiz - paldies! Uz redzēšanos!

Emma paņēma ceļasomu un ar smaidu uz lūpām izgāja no krodziņa.

Rozijas maigās stirnas acis domīgi noraudzījās meitenei nopakaļ. Pie velna, es ceru, ka ar viņu viss ir kārtībā, Rozija nodomāja. Tik jauks meitēns! Un palikusi viena pati starp svešiem ļaudīm. Tas nu gan nekam neder, nudien. Rozija cerēja, ka redzēs viņu vēlreiz. Emmai Hartai piemita īpašs valdzinājums.

Izgājusi ārā, Emma vēlreiz pārlasīja Rozijas norādījumus, tad iebāza papīra lapiņu kabatā un noteiktiem soļiem devās meklēt Deniela kundzes māju. Patiesību sakot, “Dubļainās pīles” apkaimē izīrējamas bija vēl daudzas citas istabas, taču Rozija ar nolūku izvēlējās Emmai Deniela kundzes pansiju, kaut arī tā atradās daudz tālāk no krodziņa, nekā viņa meitenei bija stāstījusi. Rozija gribēja dabūt Emmu prom no šī šaubīgā Līdsas rajona, jo Jorkas ceļa apkaimē pat pieauguši vīrieši nevarēja justies droši, kur nu vēl neaizsargāta meitene. Rozijas pašas bailes bija radījušas viņā vēlēšanos pasargāt Emmu.

Graustu rajons ap “Dubļaino pīli” bija smags mantojums vēl no karalienes Viktorijas valdīšanas laikiem. Ieliņas bija šauras un nelīdzenas, mājas nomelnējušas un noplukušas, sabūvētas cieši kopā. Te atradās strādnieku nožēlojamie mitekļi. Emma pievērsa visu uzmanību ielu nosaukumiem un steidzās uz priekšu, cik ātri vien varēdama. Pēc mierīgā, klusā Fērlijas ciema šī pilsēta ar nebeidzamo ļaužu drūzmu, zirgiem un pajūgiem, ekipāžām un tramvajiem viņai likās savāda un satraucoša. Tomēr bail Emmai nebija. Viņa arī neapstājās, lai iedziļinātosjaunajās, svešādajās ainās, kuras slīdēja viņai gar acīm, neraudzījās visapkārt ar izbrīnā plaši ieplestām acīm. Emmas prātu tobrīd pilnībā nodarbināja trīs pamatuzdevumi, kuri viņai bija jāpaveic tieši šādā kārtībā: jānoīrē istaba, jāatrod darbs un jāsagaida atgriežamies Blekijs. Ne par ko citu Emma neuzdrošinājās domāt, par bērnu nepavisam. Vienā rokā nesdama ādas ceļasomu, bet ar otru roku

piespiedusi pie krūtīm rokassomiņu, viņa traucās uz priekšu, pa ceļam ātri izlasīdama ielu nosaukumus.

Tā Emma gāja kādu pusstundu, ne reizes neapstādamās, lai atvilktu elpu. Beidzot viņa atvieglota nopūtās. Viņa bija sasniegusi ielu, kurā atradās Dcnicla kundzes māja. Nu viņa beidzot apstājās, nolika ceļasomu un izvilka no kabatas Rozijas doto papīru ar adresi - Deniela kundzes mājai bija piektais numurs. Arī šī iela bija tumša, un tajā valdīja nabadzības gaisotne, bet Emmas noskaņojums stipri uzlabojās, kad viņa ieraudzīja māju ar piekto numuru. Izrādījās, ka tā ir augstāka, nekā Emma bija gaidījusi, un, iespiesta starp diviem citiem namiem, izskatījās diezgan šaura. Fabriku sodrēji bija nokrāsojuši mājas sienas gluži melnas. Bet mežģīņu aizkari pie spodri mirdzošajiem logiem bija nevainojami tīri un balti un misiņa klauvējamais pie durvīm pēcpusdienas saules staros laistījās vien. Trīs pakāpieni, kas veda uz mājas ārdurvīm, gadu gaitā bija noberzti sudrabaini balti.

Emma burtiski uzlidoja pa pakāpieniem un vairākas reizes piesita pie durvīm ar misiņa klaudzināmo. Pēc īsa brīža durvis atvērās. Emmā raudzījās kalsna sieviete ar pelēkiem matiem un diezgan sapīkušu izteiksmi dzeltenbālajā sejā ar asajiem vaibstiem.

- Jā, ko jūs vēlaties? - viņa stingri noprasīja.

- Vai es, lūdzu, varētu runāt ar Deniela kundzi?

- Tā esmu es, - sieviete strupi atteica.

Apņēmīgo Emmu sievietes nelaipnais, neviesmīlīgais runasveids nedz satrauca, nedz aizvainoja. Viņai te par katru cenu bija jātiek pie istabas. Šodien. Viņai nebija laika klaiņot pa Līdsu, meklējot dzīvesvietu. Un tā nu Emma veltīja Deniela kundzei savu visburvīgāko smaidu. Tieši tobrīd viņa apjauta, ka vajadzības gadījumā spēj izturēties ļoti valdzinoši.

- Priecājos ar jums iepazīties, Deniela kundze! Mani sauc Emma Harta. Rozija no “Dubļainās pīles” sūtīja mani pie jums, jo viņa domāja, ka jūs varētu man izīrēt istabu.

- Es izīrēju istabas tikai džentlmeņiem, - noskaldīja Deniela kundze, - jo ar viņiem ir mazāk raižu. Turklāt visas istabas ir aizņemtas.

-Ak kungs!-klusu novaidējās Emma, pievērsusi mājas saimniecei savas lielās acis. - Un Rozija bija tik pārliecināta, ka jums būs kāda brīva istaba. Man pietiktu ar pavisam nelielu telpu.

Viņa pavērās augšup.

- Šī taču ir diezgan liela māja, vai ne?

- Jā, tā ir gan, bet abas labākās guļamistabas ir jau izīrētas. Atlikušas tikai bēniņu telpas, bet tās es nekad neizīrēju.

Emmai dūša saskrēja papēžos, bet viņa neļāva smaidam nozust no savām lūpām.

-Varbūt jūs tomēr varētu man izīrēt bēniņistabu, Denic-la kundze? Un es jums nesagādātu nekādas raizes. Ja nepieciešams, Rozija var par mani galvot...

- Ne jau tur tā lieta, - sieviete Emmu strupi pārtrauca. - Kā jums teicu iepriekš - viss ir aizņemts.

Viņa cieši uzlūkoja Emmu.

- Es varu tikt galā tikai ar diviem īrniekiem, un tie man jau ir.

Sieviete grasījās aizvērt durvis.

- Lūdzu, nesteidzieties mani noraidīt, Deniela kundze! Jūs man ļoti palīdzētu, ja uz pāris nedēļām izīrētu bēniņistabu. Es pa to laiku varētu sameklēt sev citu apmešanās vietu. Rozija bija tik pārliecināta, ka jūs izpalīdzēsiet. Viņa jūs ļoti cildināja un teica, ka jūsu māja esot tīra un kārtīga un ka es

le varēšu justies droša. Rozija atsaucās pārjums kā par labu un godīgu sievieti.

Deniela kundze neko neteica, taču uzmanīgi klausījās.

- Redziet, es neesmu no Līdsas, - Emma steidzīgi turpināja, lai mājas saimniece nezaudētu par viņu interesi.

Emma bija apņēmusies pārliecināt Deniela kundzi, ka nebūs viņai par apgrūtinājumu, un izkliedēt namīpašnieces acīm redzamo naidīgumu pret īrniccēm sievietēm.

- Es dzīvoju netālu no Riponas kopā ar sava vīra vecmāmiņu, un viņa nesen nomira.

Emma redzēja, ka, pieminot vīru, Deniela kundzes acīs pavīdēja pārsteigums, bet, pirms sieviete paguva bilst kādu vārdu, Emma pati visu paskaidroja:

- Mans vīrs dien Karaliskajā flotē. Viņš uz sešiem mēnešiem devies jūrā. Es būtu ļoti pateicīga, ja jūs mani izmitinātu kaut vai tikai dažas nedēļas. Pa šo laiku es varētu sameklēt piemērotu dzīvokli, kur mēs ar vīru apmestos pēc viņa atgriešanās.

Sieviete klusēja un acīmredzot apsvēra nule dzirdēto. Emmas prāts drudžaini darbojās. Glaimi un valdzinoša izturēšanās nebija atstājuši nekādu iespaidu. Varbūt vajadzētu apelēt pie mājas saimnieces mantkārības?

- Varu samaksāt jums par mēnesi uz priekšu, Deniela kundze. Galu galā - mazliet liekas naudas taču vienmēr noder, vai ne? Es īrētu to bēniņistabu, kuru jūs parasti neizdodat, - Emma zīmīgi sacīja un sāka taisīt vaļā naudasmaku.

Gertrūde Deniela, bezbērnu atraitne, nelaipna un īgna bija tikai ārēji. īstenībā aiz viņas strupajām manierēm un drūmās sejas slēpās diezgan laipna sirds un laba humora izjūta. Viņa aizvien vēl ārkārtīgi vēlējās aizcirst durvis meitenei deguna priekšā. Nauda Gertrūdi Deniclu neinteresēja. Un

sievietes Irnicccs viņa nevarēja ciest. Tās visas bija skandālistes. Taču šī meitene tomēr bija saistījusi viņas uzmanību, turklāt Emma Hārta bija apgalvojusi, ka ir precējusies. Un Gertrūde Deniela gluži neviļus, pati sev par pārsteigumu, ļāvās Emmas valdzinājumam.

- Labāk iesim iekšā, - viņa teica. - Es negribētu gari pļāpāt, stāvēdama uz lieveņa, jo zinu, ka visas kaimiņienes glūn, paslēpušās aiz aizkariem. Tas gan nenozīmē, ka varu jums izīrēt bēniņus. Bet varbūt varēšu ieteikt kādu citu vielu, kur ir izīrējamas istabas.

To paziņojusi, Deniela kundze pavēra durvis platāk un ielaida Emmu mazmazītiņā priekštelpā, no kurienes abas iegāja viesistabā. Gertrūde Deniela bija stipri apmulsusi. Viņa galīgi nesaprata, kāpēc bija uzaicinājusi meiteni ienākt. Tā rīkodamās, Deniela kundze bija pārkāpusi pati savus likumus. Viņas vīrs Bērts pirms daudziem gadiem bija aizbēdzis kopā ar kādu īrnieci. Tiesa, nu jau viņš labu laiku atdusējās zem zilām atraitnītēm, tomēr Deniela kundze nekad vairs neatļāvās izīrēt istabu sievietei, un viņa to negrasījās darīt arī tagad.

Viesistaba bija īsts Viktorijas laikmeta bezgaumības iemiesojums. Tajā cits pie cila bija sabāzti melni, ar zirgu astriem pildīti dīvāniņi un krēsli, kā arī sarkankoka etažeres un plauktiņi. Galdu, klavieres un milzīgu puķu paliktni sedza tumši sarkani pārklāji. Uz visām virsmām, kuras vel bi ja brīvas no greznumnieciņiem, bija sakrauti podi ar zaļiem istabas augiem. Sienas, kuru koši sarkanās tapetes lika acīm iesūrstē-ties, vai lūza no atbaidošām slavenu gleznu kopijām.

- Nu tad apsēdieties! -joprojām runādama skarbā balsī, uzaicināja Deniela kundze.

Emma nolika ceļasomu uz tikpat briesmīgi koša turku

paklāja un apsēdās uz pašas krēsla maliņas, neizlaizdama no rokām somiņu ar naudu. Viņa izmisīgi pūlējās izdomāt, ar ko vēl varētu iedarboties uz nepielūdzamo Deniela kundzi, bet viņa šo Emmas prāta darbību pārtrauca.

- Ši ir mana labākā viesistaba, - mājas saimniece dižodamās sacīja. - Skaisti iekārtota, vai ne?

- Ak jā, patiešām! Tā ir ļoti jauka, - ātri atsaucās Emma.

Viņas balss pauda sirsnīgu apbrīnu, kaut gan iekšēji

viesistabas izskats lika Emmai šausmās nodrebināties.

- Vai jums tā patiesi patīk? - vaicāja Deniela kundze, kuras tonis bija kļuvis manāmi laipnāks.

- Jā! Ārkārtīgi patīk.

Emma pavērās visapkārt.

- Tā ir viena no elegantākajām viesistabām, kādu jebkad esmu redzējusi. Lielisks iekārtojums. Jums ir nevainojama gaume, Deniela kundze, - jūsmoja Emma, atcerēdamās frāzes, kuras bija dzirdējusi lietojam Olīviju Veinraitu.

Viņai izdevās izvilināt no Deniela kundzes apmierinātu smaidu.

- Ak, jūs pārspīlējat! Bet - paldies par labajiem vārdiem !

Deniela kundze neparasti lepojās ar savu viesistabu, un viņas seja atmaiga. Emmai tas nepaslīdēja garām nepamanīts, un viņa steidzās izmantot iespēju.

- Deniela kundze, vai jūs, lūdzu, neizīrētu man bēniņu istabu? Es jau teicu, ka varu maksāt uz priekšu. Ja jūs raizējaties par naudu...

Emma mērķtiecīgi atvēra rokassomiņu.

- Nē, tā nav, - iebilda Deniela kundze. - Ja jūs esat nākusi ar Rozijas ieteikumu, man ir skaidrs, ka esat maksātspējīga...

Gertrūde Denicla vilcinājās, vērtējoši pētīdama Emmu. Patiesību sakot, viņa to bija darījusi kopš tā brīža, kad atvēra durvis. Tāpat kā iepriekš Rozija, arī Dcniela kundze tūlīt bija ievērojusi Emmas apģērbu. Kleitas piegriezums bija mazliet nemoderns, bet audums labs un dārgs. Viņa bija pamanījusi arī Emmas iznesību, smalkās manieres un izkopto valodu. Viņa ir no dižciltīgajiem, Dcniela kundze nodomāja un gandrīz vai pati pret savu gribu sacīja:

- Nu, es nezinu, vai mana bēniņu istaba jums būs laba diezgan, jo redzu, ka esat smalka, jauna dāma. Bet, tā kā jums šobrīd nav citas vietas, kur apmesties, es jums to istabu parādīšu. Tomēr paturiet prātā, ka izīrēšu to tikai uz dažām nedēļām!

Emma izjuta tik lielu atvieglojumu, ka labprāt būtu kritusi Dcniela kundzei ap kaklu. Viņa tomēr palika mierīgi sēžam.

-Jūs esat ļoti laipna, Denicla kundze. Esmu jums ārkārtīgi pateicīga, - Emma sacīja savā viscienīgākajā balsī, kārtējo reizi atdarinādama Olīviju Vcinraitu.

- Tad uzkāpsim augšstāvā, - pieceldamās teica mājas saimniece.

Viņa pagriezās un, kādas savādas asociācijas pēkšņi apmulsināta, sarauca uzacis.

- Kā tas var būt, ka tāda jauna, jauka dāma kā jūs ir pazīstama ar Roziju no “Dubļainās pīles”?

Dcniela kundze jautājoši vērās Emmā, un sīka iekšēja balstiņa brīdināja meiteni, ka viņa nedrīkst sapīties melos.

- Mūsu mājā neilgi pirms vīra vecmāmiņas nāves strādāja kāds mūrnieks. Teicu viņam, ka gribu pārcelties uz Līdsu un iekārtot mums ar Vinstonu māju pilsētā. Vinstons ir mans mīļais vīrs. Domāju, ka man izdosies atrast darbu kādā no

jaunajiem veikaliem. Būdams draudzīgi noskaņots, tas puisis man ieteica apciemot Roziju, kad būšu Līdsā. Viņam likās, ka pieredzējušas pilsētnieces padoms man varētu noderēt.

Gertrūde Denicla bija uzmanīgi klausījusies un nu pārdomāja Emmas sacīto. Jaunā sieviete bija runājusi tik vaļsirdīgi un saprātīgi, ka viņas vārdiem nevarēja nenoticēt. Deniela kundze apmierināta palocīja galvu - tāda godīga īrniece augšstāvā viņu patiesi netraucēs.

- Jā, es saprotu. Rozija ir laba meitene. Katram gatava palīdzēt. Diemžēl visi nav viņas palīdzības vērti.

Deniela kundze atkal palocīja galvu un pamāja Emmai, lai tā viņai seko.

9

Bēniņu istaba tiešām, kā izrādījās, bija ļoti maziņa, bet tā bija glīti iekārtota ar dažām vienkāršām mēbelēm. Tur bija vienguļamā gulta, drēbju skapis, mazgāšanās skapītis, kumode, krēsls un neliels galdiņš. Gaisma telpā ieplūda pa nelielu lodziņu, kas atradās zem pašas jumta dzegas. Istabiņa bija nevainojami tīra, to Emma redzēja no pirmā acu uzmetiena.

- Es īrēšu šo istabu, - viņa teica.

-īres maksa ir trīs šiliņi nedēļā, bet tas ir mazākais, ko varu par to prasīt, - sacīja mājas saimniece.

- Jā, mazāk prasīt tiešām nevar, - piekrita Emma un atvēra savu tīklinveida rokassomiņu.

9 9

Viņa noskaitīja-naudu par mēnesi uz priekšu. Emma gribēja būt droša, ka viņai būs jumts virs galvas līdz tam brīdim, kad atgriezīsies Blekijs.

Deniela kundze skatījās uz naudu, kuru Emma bija nolikusi viņai priekšā uz galda. Viņa uzreiz redzēja, ka maksāts tiek veselu mēnesi uz priekšu. Gertrūde Deniela nebija pārliecināta, ka vēlas Emmu tik ilgi paturēt savā mājā. Ar zināmu

piespiešanos viņa paņēma divpadsmit šiliņus un ielika tos priekšauta kabatā.

- Paldies! Aiziešu pakaļ jūsu somai.

- Ak, lūdzu, neapgrūtiniet sevi! Es pati varu... - iesāka Emma.

- Mani tas neapgrūtinās, -jau iedama lejā pa kāpnēm, atteica Dcnicla kundze.

Pēc pāris mirkļiem viņa bija atpakaļ ar ceļasomu, kuru nolika istabiņas vidū. Denicla kundze bija pārliecinājusies, ka soma darināta no īstas ādas, un nopētījusi to no visām pusēm. Kāpjot atpakaļ uz bēniņiem, viņai bija iešāvusies prātā kāda doma.

Dcnicla kundze bargi uzlūkoja Emmu un teica:

- Aizmirsu jūs brīdināt par vienu lietu. Tā kā es tik tikko pagūstu uzpost abu džentlmeņu istabas, jums pašai nāksies klāt gultu un tīrīt šo istabiņu.

Viņas caururbjošās acis noskatīja Emmu no galvas līdz kājām - stalta, skaista un izsmalcināta, tāds bija mājas saimnieces vērtējums. Pētošās acis savilkās šaurākas.

- Man šķiet, ka jūs esat paradusi dzīvot kā lēdija, neapgrūtinot sevi ar mājas darbiem. Piedodiet, ka es tā vaicāju, bet vai jūs vispār zināt, kā uzkopj māju?

Emmas sejā nepakustējās ne vaibsts.

- Es varu to ātri iemācīties, - viņa atbildēja.

Emma neuzdrošinājās neko piebilst , jo baidījās, ka viņai varētu uznākt smieklu lēkme.

- Priecājos to dzirdēt, - mājas saimniece skarbi noskaldīja. -Jā, starp citu-ēdienu īrniekiem es negatavoju. Par nieka trim šiliņiem nedēļā to nevar atļauties, ņemot vērā, kādas ir mūsdienu cenas.

Denicla kundze joprojām vēroja klusējošo meiteni, kuru

apņēma savaldības un pašcieņas aura, un pašai neizprotama iemesla dēj viņa piemetināja:

-Bet, ja vēlaties, jūs varat izmantot manu virtuvi, tikai jums tā pēc lietošanas būs katru reizi jāsatīra. Un es ierādīšu jums plauktu kādā no savām bufetēm, kur jūs varēsiet glabāt pārtikas preces.

- Paldies! - teica Emma, tikko valdīdama smieklus.

- Labi, tad es jūs tagad atstāšu, Hārla kundze, lai jūs varētu izsaiņot mantas.

Denicla kundze palocīja galvu, darot to krietni vien sirsnīgāk nekā iepriekš, un izgājusi aizvēra durvis.

Emma aizspieda muti ar plaukstu un nogaidīja, līdz soļu troksnis uz kāpnēm vairs nebija dzirdams. Tad viņa pieskrēja pie gultas un paslēpa seju spilvenā, ļaujot beidzot vaļu ilgi aizturētajiem smiekliem. Emma smējās, līdz viņai pa vaigiem sāka ritēt asaras. Vai es zinu, kā jāuzkopj māja! Atcerēdamās šo Denicla kundzes jautājumu, Emma atkal iespurdzās. Bet pamazām jautrības lēkme norima, un viņa apsēdās uz gultas malas un izslaucīja acis. Emma novilka tamborētos cimdus. Viņa paskatījās uz savām plaukstām un pasmīnēja. Lai gan tās vairs nebija tik sarkanas un sasprēgājušas kā kādreiz, bet par lēdijas smalkajām rociņām tās arī nevarēja nosaukt. Vel nevarēja. Labi, ka visu dienu nenovilku cimdus, Emma domāja, citādi rokas būtu mani nodevušas.

Viņa piecēlās un piegāja pie mazgāšanās skapīša. Emma aplūkoja savu attēlu grozāmajā spogulī. Melnā kleita un krēmkrāsas salmu cepurīte bija nākušas no Olīvijas Veinrai-tas garderobes, un par to kvalitāti nebija jāšaubās. Arī atdarināt Olīvijas balsi un runas manieri Emmai nenācās grūti. Patiesību sakot, viņa ļoti ātri bija iemācījusies smalkos, agrāk nedzirdētos vārdus, jo bija attapīga, turklāt laba prakse bija

sarunas ar Edvinu. Skārdnieks un viņa sieva, Rozija un De-nicla kundze - viņi visi noticēja, ka Emma ir trūkumā nonākusi jauna dāma no dižciltīgas ģimenes. Un tam nebija gadījuma raksturs - tieši šādu iespaidu Emma par sevi bija gribējusi radīt.

Pametot Fērliju, viņa apņēmās sākt dzīvi Līdsā kā jauna dāma, kura reiz kļūs par diženu dāmu. Un bagāta arī viņa būs. Emma pasmaidīja, taču tagad tas bija cinisks, nevis līksms smaids, un viņas acis satumsa un kļuva cietas kā smaragdi, kuriem tās tik ļoti līdzinājās. Viņa tiem Fērlijicm parūdīs, bet patlaban nebija īstais brīdis par to domāt. Emmai laiks bija dārgs, katru minūti vajadzēja rūpīgi izplānot un izmantot līdz pēdējam. Viņa nevarēja atļauties nevērtīgi izšķiest ne mirkli. Emma strādās astoņpadsmit stundas dienā un visas septiņas nedēļas dienas, ja nepieciešams, lai tikai sasniegtu savu mērķi - kļūtu par cilvēku, ar kuru jārēķinās. Par turīgu sievieti.

Viņa strauji novērsās no spoguļa, atsēja cepurītes lentes un nolika to uz kumodes, tad piesteidzās pie gultas. Emmas riebums pret netīrību jau robežojās ar apsēstību. Istabiņa pati bija pedantiski tīra, taču viņa dega nepacietībā pārliecināties, ka tāda ir arī gultas veļa. Vatētā sega bija veca, bet ne pārak novalkāta. Emma to atlocīja un uzmeta asu skatienu palagiem. Arī tie nebija jauni, un dažviet varēja redzēt rūpīgi uzliktus iclāpiņus, bet uz palagiem nemanīja neviena traipiņa, un tie bija svaigi mazgāti. Lai pilnīgi nomierinātos, viņa noņēma arī palagu un pārbaudīja matraci, kuru pat apgrieza otrādi. Atviegloti nopūtusies, Emma ar ierasti prasmīgām kustībām žigli saklāja gultu.

Kaut gan viņa bija ļoti nogurusi, tomēr izsaiņoja no ceļasomas mantas un salika savus apģērba gabalus kumodē

vai arī sakāra skapī. Kumodes apakšējā atvilktnē Emma atrada divus tīrus dvieļus. Izņēmusi tos ārā, viņa ieraudzīja vairākas grāmatas. Ziņkārības dzīta, Emma izņēma no atvilktnes vienu no tām. Tas bija Viljama Bleika* dzejoļu krājums, iesiets tumši sarkanos ādas vākos un ilustrēts ar skaistām gravīrām. Viņa atvēra vāku un ieskatījās titullapā. Emma izlasīja tur rakstīto skali, gausi izrunādama vārdus: - Alberta H. De-niela grāmata. - Viņa atlika grāmatu atpakaļ un aplūkoja pārējās. Emmas lūpas veidoja agrāk nedzirdētus vārdus: Spi-noza. Platons. Aristotelis. Viņa uzmanīgi atlika grāmatas atpakaļ atvilktnē, domādama, kas bijis tas Alberts H. Deniels. Emmai ienāca prātā, cik priecīgs būtu Frenks, ja tādas grāmatas nonāktu viņa rokās.

Frenks. Mazais Frenkijs. Viņa dziļi ievilka elpu un smagnēji apsēdās uz krēsla. Emmas sirds strauji sitās. Viņa domāja par tēvu, un meiteni pārņēma ilgu pilnas skumjas. Emma jutās vainīga, un tas laupīja viņai spēku. Emma atslīga pret krēsla atzveltni. No rīta aizejot, viņa bija atstājusi tēvam zīmīti, kurā rakstīja, ka dodas uz Bredfordu, lai sameklētu labāku darbu turienes lielajās savrupmājās. Piemetinājusi, ka ir iekrājusi pietiekami daudz naudas, lai varētu izdzīvot vairākas nedēļas, iekams izdosies stāties darbā, viņa lūdza, lai tēvs neraizējas, un solīja ātri atgriezties, ja neizdosies atrast piemērotu vietu, bet, ja tomēr izdosies dabūt labu darbu, -aizrakstīt un paziņot savu adresi.

Un ko es viņam rakstīšu, Emma nobažījusies pati sev vaicāja. Uz to viņa nevarēja atbildēt. Bet tuvākajās dienās Emmai būs jādomā par svarīgākām lietām. Kā izdzīvot - tas tobrīd bija svarīgāks par visu.

Viljams Blciks (1757-1827) - angļu dzejnieks un gleznotājs.

Divdesmit astota nodaļa

y

Emma bija nodzīvojusi Līdsājau gandrīz veselu nedēļu, bet pagaidām viņai vēl nebija izdevies atrast darbu. Pēdējo četru dienu laikā Emma bija cītīgi apstaigājusi visus veikalus Brigeitā un vēl dažās tuvākajās ielās, taujādama pēc jebkura darba un būdama gatava samierināties ar visnepatīkamāko un niecīgāk atalgoto. Viņa sāka aizvien vairāk satraukties, jo izrādījās, ka brīvu vietu vispār nav. No agra rīta līdz vēlam vakaram Emma stūrgalvīgi turpināja savus meklējumus, soļodama pa ielām, kurām saskaņā ar Blekija teikto vajadzēja būt bruģētām ar zeltu, bet kuras viņai ar katru brīdi likās aizvien putekļainākas un grūtāk izstaigājamas.

Šajās četrās dienās Emma bija itin labi iepazinusi pilsētas centrālo daļu, jo viņai bija lieliska atmiņa un laba virziena izjūta. Lai gan ik pa brīdim Emmu pārņēma briesmīgs uztraukums, kopumā viņai Līdsa šķita interesanta un aizraujoša. Emma, pati sev par pārsteigumu, bija atklājusi, ka viņai nav bail no šīs milzīgās metropoles, kuru Blekijs pirms gada savos nostāstos bija viņai tik precīzi atainojis. Augsto namu neticamās proporcijas viņai bija šķitušas mazliet nomācošas, kad pirmdienas rītā Emma drošsirdīgi izgāja no Dcniela

kundzes pansijas, būdama apņēmības pilna atrast darbu. Bet viņa ātri aprada ar apkārtni, kas vājākam raksturam spētu iedzīt bailes, jo izprata šo grandiozo celtņu patieso jēgu - tie bija modernās ražošanas un progresa iestādījumi, kuri simbolizēja naudu un tātad ari varu. Un Emmas nelokāmajai sirdij šo monstru piedāvātās iespējas lika pukstēt straujāk, bet viņas dedzīgā godkāre ieguva jaunu spēku un lika darboties meitenes iztēlei un optimistiskajam prātam. Emma patiesi ticēja, ka viss ir iespējams.

Rūpnīcas un tēraudlietuves, noliktavas un lielie veikali, tipogrāfijas un biroju ēkas - visi šie pilsētas netīrajā gaisā nomelnējušie nami ar drūmo arhitektūru, kuri slējās pāri Emmas galvai, savādā veidā atgādināja viņai tīreli, jo šīs monolītās, cilvēka komerciālajai darbībai paredzētās celtnes bija tikpat nepielūdzamas, nesatricināmas un mūžīgas. Tāpat kā Emma bija smēlusies neparastu un neizprotamu spēku no mežonīgajiem kalniem, tagad viņa guva drosmi un cerību no ēkām, kuras tiecās augšup pret Anglijas piektās lielākās pilsētas debesīm. Viņa intuitīvi apjauta, ka te slēpjas viņas nākotne. Jaunības maksimālismā Emma bija nolēmusi likt pie pasakainas bagātības un varas, kuru viņa izmisīgi vēlējās turēt savās mazajās, bet stiprajās rokās un nekad nelaist no tām ārā.

Tā rīta meklējumi bija Emmu negaidīti atveduši pie pilsētas rātsnama, un viņa apstājās, lai apbrīnotu šo dižo celtni. Pa platām kāpnēm varēja uzkāpt līdz rātsnama impozantajai dienvidu fasādei, kuras portālu balstīja korintiešu kolonnas, bet ieeju sargāja četri balti, milzīgi akmens lauvas. Ēka bija četrstūraina, un to vainagoja uz kolonnām balstīts tornis ar pulksteņiem visās četrās sienās un savādu kupolveida jumtu. Kaut arī nams bija loti masīvs un tumšs, tas tomēr neatstāja drūmu iespaidu - laikam tāpēc, ka Viktorijas laikmeta arhi-

tektūrai tc jaucās klāt gotikas iezīmes. Emma nosprieda, ka šī ēka izskatās skaista un pat gracioza, un tā neapšaubāmi bija visvairāk pārsteidzošais cilvēka roku darinājums, kādu viņa Līdsā līdz šim bija redzējusi. Tobrīd, kad Emma, muti pavērusi un acis plaši iepletusi, apbrīnoja šo arhitektūras šedevru, viņa nevarēja zināt, ka ēkas arhitekts Katbcrts Brode-riks arī bija mīlējis naudu un varu un Līdsas rātsnams, kuru karaliene Viktorija atklāja 1858. gadā, bija šīs mīlestības visspilgtākā izpausme. Emmas smalkā uztvere tomēr ļāva viņai saprast, ka šī ēka ir pilsētas simbols. Emmai ienāca prātā kāda neatvairāma doma. Vai nu šī pilsēta tevi uzveiks, vai arī tu to iekarosi. Ar sev raksturīgo pašapziņu viņa tūlīt un bez mazākās vilcināšanās nolēma, ka iespējams ir tikai otrs variants.

Emma devās prom no rātsnama, pa ceļam aplūkodama citus namus, un domāja: “Tās ir tikai ēkas, kurās mīl un darbojas tādi paši cilvēki kā tu.” Un tūlīt pat sevi pārlaboja. “Nē, viņi nav tādi kā tu, Emma Harta. Tu esi citāda. Un tu būsi pavisam citāda. Tu kādu dienu būsi svarīga persona.” Un Emma tik kaismīgi ticēja pašas apgalvojumiem, ka tic viņu spārnoja un deva viņai jaunu spēku.

Emma iegāja vēl dažos veikalos, lai visur dzirdētu vienu un to pašu - brīvu vietu nav. Nopūtusies viņa lēnām soļoja tālāk pa Borlcinu, laiku pa laikam apstādamās, lai paraudzītos kādā skatlogā. Preču klāsts Emmu nebeidzami valdzināja -tur bija kleitas un cepurītes, kurpes, rokassomiņas un rotaslietas, mēbeles un greznumpriekšmeti, un vēl bezgala daudz nepieciešamu un skaistu mantu. No viņas domu dzīlēm atkal iznira Plāns ar lielo P. Līdz šim tā bija neskaidra ideja bez noteiktām aprisēm, bet nu pēkšņi, staigājot gar elegantajām tirgotavām, Emma pilnīgi droši zināja, kas viņai īsti jādara, lai piepildītu savu Plānu. Viņai piederēs veikals. Emmas per-

soniskais veikals. Un tajā pārdos preces, kuras cilvēkiem ikdienā ir visvairāk nepieciešamas. Tirdzniecība! Viņai jānodarbojas ar tirdzniecību. Tas būs pareizais ceļš. Protams, sākumā viņai piederēs neliels veikaliņš, bet pamazām tas izaugs. Par to Emma gādās. Tā prātodama, viņa satraucās. Viņai piederēs nevis viens, bet gan divi, varbūt pat trīs veikali, un viņa būs bagāta. Šīs idejas pārņemta, viņa bija sākusi iet straujāk- pašas negaidītais lēmums dzina meiteni uz priekšu. Ar izdomu bagātās, attapīgās smadzenes ātri darbojās, nenogurdināmi kaļot nākotnes plānus, - un tā tas būs vienmēr.

Līdsa tolaik bija un arī mūsdienās ir dzīvespriecīga un darbīga pilsēta, un ielas tajā tālajā piektdienā bija steidzīgu un lietišķu ļaužu pilnas. No Korniksčendžas uz visiem pilsētas rajoniem un tās tuvāko apkaimi traucās tramvaji. Skaistās ekipāžās iejūgtie zirgi dīžādamies veda elegantas dāmas un cienīgus kungus. Labklājība, pašpalīdzība un neatkarība, ne-pakļāviba apstākļu varai, jorkšīricšu gudrība, spītība un prakticisms - tas viss te virmoja gaisā un ieplūda Emmas asinīs kā salda inde. Šīs pilsētas ritms un spēks nostiprināja viņā tās īpašības, kas meiteni, viņai pašai nezinot, jau bija padarījušas par īstu līdsieti. Te neapšaubāmi bija viņas vieta. Emma to vienmēr bija nojautusi un nu jutās par to pilnīgi pārliecināta. Tc viņas enerģija, neatlaidība un aizrautība radīs savu piepildījumu.

Emma apņēmīgi devās uz Līdsas tirgu Kirkgeilā - tā bija liela, plaša, apjumta halle, kas sastāvēja no bezgala daudziem nodalījumiem, kuros tirgojās ar visām iespējamām precēm - pannām, katliem, porcelāna izstrādājumiem, audumiem, apģērbiem, gataviem ēdieniem, ko varēja nest mājās vai apēst turpat uz vietas: tur bija zuši želejā, gaļas pīrādziņi, ēdamie gliemji, austeres, augļi, kūkas un pildīti cepti āboli.

Emma apstājās pie Marksa un Spcnsera tirgotavas, jo viņas uzmanību saistīja tās izkārtne, uz kuras bija rakstīts: “Nevaicājiet cenu, te viss maksā vienu peniju!” Emma pārlaida skatienu vitrīnām - preces bija sakārtotas ļoti pārskatāmi, tā ka varēja ne vien tās labi aplūkot, bet arī viegli atrast vajadzīgo, turklāt par tik zemu cenu! Viņa nosprieda, ka šī tirgotāju izdoma jāielāgo uz priekšdienām. Viņi rīkojušies ļoti gudri, iekārtodami šo viena penija tirgotavu, ideja ir vienkārša un asprātīga, Emma sacīja pati sev. Viņa vēl brīdi pakavējās, lai apskatītos tuvāk, ko te īsti tirgo. Preču klāsts bija visai raibs - vaska sveces, ziepes, rotaļlietas, rakstāmpiederumi un galantērijas preces. Emma gāja tālāk, joprojām domādama par viena penija preču veikaliņu. Pulkstenis jau bija krietni vien pāri diviem, un viņa sajuta stipru izsalkumu. Emma nopirka no zivju tirgotāja šķīvi ar gliemjiem, uzlaboja tos ar etiķi un pipariem, tāpat ar pirkstiem ņemdama, apēda, noslaucīja rokas kabatlakatiņā un devās uz Ziemeļu ielu, kur atradās šūšanas darbnīcas. Torīt kāda pārdevēja no Torntona arkādes veikala bija ieteikusi Emmai izmēģināt laimi šajā rajonā.

- Bet ejiet tur tikai pa dienu, kad ir gaišs. Tā ir diezgan bīstama vieta, - meitene bija brīdinājusi.

Diena bija ļoti karsta un tveicīga, ļaužu pilnajās ielās trūka gaisa. Emma ar plaukstām apvēdināja seju un atpogāja zaļās kokvilnas kleitas apkaklīti. Karstums, kas virmodams cēlās augšup no ietves, uzdzina viņai nelabumu. Emma atspiedās pret kāda nama sienu un brītiņu pastāvēja ēnā. Mazliet atveldzējusies vēsumā, viņa gāja tālāk. Viņai bija jāatrod darbs, lai varētu sevi uzturēt līdz bērna piedzimšanai. Pēc tam Emma strādās dienu un nakti, lai sakrātu naudu savam pirmajam veikalam. Par to domājot, Emmai ap sirdi kļuva viegli un līksmi. Viņa aizmirsa nogurumu un sāpošās kājas un braši un pašapzinīgi soļoja uz priekšu. Nu Emmai bija konkrēts mērķis, kas noteikti jāsasniedz. Citas iespējas nebija -viņa nevarēja atļauties palikt zaudētājos.

Pēc neilga laika Emma sasniedza Ziemeļu ielu. Šūšanas darbnīcas īstenībā bija mazas fabrikas, un tās varēja viegli atrast. Ārpusē labi saskatāmās vietās bija redzamas izkārtnes ar īpašnieku vārdiem. Emma iegāja trijās darbnīcās un visās tika noraidīta. Pēdējā no tām viņai ieteica iegriezties Kohena darbnīcā, kas atradās šķērsielā, kura izgāja uz Ziemeļu ielu, bet arī tur Emma dzirdēja to pašu:

- Ļoti žēl, mīļā, bet brīvu vietu nav.

Viņa apstājās uz ielas stūra un nolēma iet tālāk pa Ziemeļu ielu, līdz sasniegs Jorkas ceļu. Bija jau diezgan vēls, un Emma juta, ka būtu prātīgāk atgriezties Dcnicla kundzes mājā. Šovakar viņa atpūtīsies un sāks savus darba meklējumus atkal no rīta.

Iela bija diezgan stāva, un Emma iedama smagi elpoja. Viņa jau bija gandrīz sasniegusi Jorkas ceļu, kad piepeši sajuta spēcīgu sitienu pa plecu lāpstiņu, un Emmai pie kājām noripoja akmens. Izbijusies viņa ātri atskatījās. Netālu no Emmas stāvēja divi nekaunīga izskata pusaudži un smīkņāja. Emma piedraudēja viņiem ar dūri.

- Negantie puikas! - viņa tiem uzkliedza.

Par atbildi atskanēja ņirdzīgu smieklu šalts, un abi noliecās, lai salasītu akmeņus. Emma gribēja bēgt, bet kājas viņai neklausīja. Pēkšņi meitene saprata, ka akmeņu krusa nemaz nav domāta viņai, tie lidoja citā virzienā. Šausmu pārņemta, Emma redzēja, ka puikas apmētā ar akmeņiem kādu pusmūža vīni, kas bija paslīdējis un nokritis. Viņš mēģināja piecelties, bet paklupa atkal. Tad vīrs sakņupa pie mājas sienas un neveiksmīgi pūlējās pasargāt no akmeņiem vismaz

seju. Nelietīgie uzbrucēji svilpa un kliedza, un nikni sviestie akmeņi sekoja cits citam. Vīram no rokām bija izkritis sainītis, arī brilles mētājās uz ietves, un Emma redzēja, ka pa vaigu viņam plūst asinis.

Šī bezjēdzīgā nežēlības izpausme Emmu ārkārtīgi sadusmoja, un viņa, aizmirsusi bailes, skrēja uz puišeļu pusi. Emmas seja bija drūma un draudīga.

- Vācieties prom, vai arī es pasaukšu policistu! - viņa kliedza un atkal pakratīja dūri. - Mazie nelieši! Lasieties prom, ja negribat, lai jūs aizved uz policijas iecirkni! Likuma kalpi gan zinās, ko darīt ar tādiem kā jūs, un galviņu policijā jums vis neglaudīs!

Emmas balss aiz niknuma kļuva spalga. Abi puikas nekaunīgi smējās, izbāza mēli, neglīti vaibstījās un izkliedza neķītrus vārdus, tomēr viņai bija izdevies novērst abu neģēļu uzmanību no pakritušā vīrieša. Emma, kurai izdevās saglabāt mieru bezgala saspringtās situācijās, bija tā pārskaitusies, ka vairs nevaldīja pār sevi. Viņa pacēla akmeni un draudīgi sacīja:

- Nu es jums sadošu!

Emma jau pacēla roku un gribēja sviest akmeni, bet, viņai par pārsteigumu un lielu atvieglojumu, puikas atkāpās un, uz atvadām parādījuši garu degunu, aizskrēja prom. Viņu nešpetnās lamas vēl labu brīdi atbalsojās novakares klusumā. Emma pārskrēja ielas pretējā pusē pie vīrieša, kas bija pietrausies ceļos. Viņa satvēra tā elkoni un palīdzēja piecelties. Vīrietis bija neliela auguma, bet izskatījās spēcīgs un stiegrains. Viņam bija cirtaini, melni, bet pie deniņiem iesirmi mati, papliks pakausis, asi sejas vaibsti un mundras, tumšas acis.

Līdzjūtība lika atmaigt Emmas draudīgajai sejas izteiksmei, un viņa norūpējusies vaicāja:

- Vai jūs neesat ievainots, ser?

Viņš papurināja galvu, izņēma no kabatas mutautiņu un noslaucīja noskrambāto vaigu.

- Nē, ievainots es neesmu, - vīrietis, acis mirkšķinādams, atbildēja. - Paldies, jaunā dāma! Jūs bijāt ļoti drosmīga.

Viņš atkal samirkšķināja acis un pūlējās kaut ko saskatīt sev zem kājām.

- Vai jūs neredzat manas brilles? Šajā nelielajā starpgadījumā esmu tās nelaimīgā kārtā pazaudējis.

Emma atrada brilles, uzmanīgi tās apskatīja un tad pasniedza vīrietim.

- Nu, vismaz jūsu brilles nav saplīsušas, - viņa pavēstīja ar uzmundrinošu smaidu.

Vīrietis pateicās un uzlika brilles.

- Tā, tagad ir daudz labāk. Es atkal visu redzu, - viņš

teica.

Emma noliecās un pacēla viņa sainīti. Patiesībā tā bija liela papīra turza. No tās bija izkritis maizes klaips un ieripojis ielas putekļos. Emma mēģināja ar plaukstām maizi mazliet apslaucīt. Ielikusi klaipu turzā pie citiem iepirkumiem, viņa paskaidroja:

- Tas nav pārāk stipri cietis.

Emma pasniedza turzu vīrietim. Viņš pa to laiku bija uzlicis galvā mazu, melnu benīti un ar pieaugošu interesi domīgi vēroja meiteni. Pateicības pilnā balsī vīrietis sacīja:

- Vēlreiz sirsnīgs paldies, jaunā dāma! Jūs tik varonīgi mani aizstāvējāt. Un izglābāt.

Vīrs pasmaidīja, un viņa tumšās acis atzinīgi iemirdzējās.

- Daudziem vīriešiem būtu bijis bail iesaistīties šādā incidentā, kur nu vēl tādai jaunai dāmai kā jūs. Šis ir nelāgs

rajons. Ja, patiesi -jums ir laba sirds un liela drosme. Mesties virsū huligāniem - tas nudien bija dižens varoņdarbs no sievietes puses. Apbrīnojami!

Varēja redzēt, ka Emmas rīcība ir atstājusi uz vīrieti dziļu iespaidu. Kaut arī viņš runāja pilnīgi pareizā angļu valodā, Emma tomēr saklausīja nelielu akcentu. Viņš noteikti nav šejienietis, meitene nodomāja un, pieri saraukusi, vaicāja:

- Kāpēc tie briesmīgie puikas svieda jums ar akmeņiem?

y

- Tāpēc, ka es esmu ebrejs.

Emmai nebija īsti skaidrs, kas tas ebrejs tāds ir, bet viņai, kā parasti, negribējās izrādīt savu nezināšanu, tāpēc viņa nolēma neapmierināties ar šo paskaidrojumu, bet formulēt jautājumu mazliet citādi.

- Bet kāpēc tas viņos izraisīja vēlēšanos apmētāt jūs ar akmeņiem?

Vīrietis ieskatījās Emmas neizpratnes pilnajās acīs.

- Tāpēc, ka cilvēkiem vienmēr ir bail no tā, ko viņi nepazīst, nesaprot, - no tā, kas atšķiras no pierastā. Un šīs bailes allaž pārtop par naidu. Bezjēdzīgu naidu, kuram nav nekāda iemesla. Šajā apvidū ebrejus ienīst un no viņiem vairās.

Viņš pašūpoja galvu.

- Ak, cilvēku daba reizēm ir visai dīvaina, vai ne? Daži cilvēki ienīst pilnīgi bez jebkāda iemesla. Tas ir naids naida dēļ. Viņi nesaprot, ka netaisns naids nenovēršami iznīcina pašu nīdēju. Jā, pēc ilgāka laika tas noved pie pašiznīcināšanās.

Viņa balsī nebija saklausāms ļaunums - tikai skumjas. Emmai šie vārdi iespiedās smadzenēs un tik sāpīgi skāra viņas dziļāko būtību, ka meitenei iesmeldzās sirds. Vai arī viņas naids pret Edvinu nebija netaisns? Nē, iekšējā balss pretojās

šādam pieņēmumam. Naidam pretEdvinu ir iemesls, tas nav bezjēdzīgais naids, par kuru runā šis vīrs. Tev ir visas tiesības ienīst Edvinu. Edvins Fērlijs izrādījās neuzticams, viņš tevi nodeva. Emma nokremšļojās un viegli pieskārās vīrieša rokai.

-Man ļoti žēl, ka cilvēki jūs ienīst un grib jums nodarīt pāri. Cik šausmīgi, ka jūs esat pakļauts tādai... tādai...

Viņa apklusa, meklēdama īsto vārdu.

- Vajāšanai, - vīrietis pateica priekšā.

Viņa tumšās acis apmācās, un skumjas, kas tajās vīdēja, šķita nākušas no gadsimtu dzīlēm. Tad vīrieša lūpas savilkās tikko jaušamā, taču labsirdīgā smaidā.

- Ak, šī nelielā kņada jau nebija nekas salīdzinājumā artiem grautiņiem, kurus man ir gadījies piedzīvot. Tas ir neģēļu amoka skrējiens - viņi nežēlīgi uzbrūk mums un mūsu mājām un savā naidā vairs nespēj apstāties, Par mums ne tikai ņirgājas, mūs arī piekauj. Mājām izdauza logus vai pat aizdedzina tās.

Vīrietis bēdīgi papurināja galvu, un tad viņa seja noskaidrojās.

- Bet tās nav problēmas, par kurām būtu jāraizējas jums, jaunā dāma. Man nevajadzēja jūs ar tām apgrūtināt.

Emmu viss dzirdētais bija samulsinājis un uztraucis, un viņa nekādi nevarēja saprast vīrieša dīvaini mierīgo samierināšanos ar tik šausmīgu stāvokli.

- Bet vai tad kruķi - policija - neko nevar darīt, lai to izbeigtu? - Emma iesaucās no dusmām aizsmakušā balsī.

Vīrietis nenoteikti pavīpsnāja.

-Paretam jau viņi mēdz iejaukties, bet lielākoties izliekas neko neredzam. Līdsa mūsdienās nav tā pilsēta, kur likums būtu pārāk lielā cieņā. Mēs gādājam par sevi paši -turamies savā pulkā, klusi un neuzkrītoši kārtojam savus darījumus. Izvairāmies no sadursmēm, kuras var pāraugt bīstamos incidentos.

Viņš vēroja aizvien pieaugošo baiļu izteiksmi meitenes acīs un viņas apmulsušo seju un piepeši attapās:

- Jūs laikam gan nezināt, kas ir ebreji, vai ne, jaunā dāma?

-Tā īsti nezinu vis, - Emma, mazliet vilcinājusies, atzinās.

Viņa bija ļoti nokaunējusies par savu neziņu, un tas stipri aizskāra Emmas patmīlību. Redzēdams viņas apjukumu, vīrietis klusi apvaicājās:

- Vai jūs gribat to uzzināt?

- Jā, lūdzu! Man patīk noskaidrot to, ko es nezinu.

- Tad es jums pastāstīšu, - viņš ar laipnu smaidu paziņoja. - Mēs esam cēlušies no ebreju un izraēļu ciltīm. Mūsu reliģiju sauc parjūdaismu. Tā balstās uz Veco Derību un Toru*.

Emma uzmanīgi klausījās, un viņas gudrajās acīs atspoguļojās patiesa interese. Vīrietis to ievēroja un pacietīgi turpināja skaidrot.

- Vai esat izlasījusi Bībeli, jaunā dāma?

- Jā, daļēji, - atbildēja Emma.

-Tad jās varbūt esat lasījusiExodus**. Desmit baušļus jau nu jūs noteikti zināt. Tos mūsu tautai deva Mozus, kad viņš izveda mūs ārā no Ēģiptes un radīja ebreju nāciju. Kristietība balstās uz jūdaismu. Vai jūs to nezinājāt?

Lai arī kā Emmai nepatika atzīties savā neizglītotībā, viņa tomēr patiesi un godīgi atbildēja, ka nav to zinājusi.

Vīrietis ar spožajām, tumšajām acīm domīgi vērās Emmai sejā, tad atkal sāka stāstīt.

- Jēzus Kristus bija ebrejs, un arī Jēzu vajāja.

"Cbrcju Bībeles pirmās piecas grāmatas.

»»Vecajā Derībā - Otrā Mozus grāmata. Exodus - izceļošana.

Viņš nopūtās, un tā bija gara, grūta nopūta.

-Domāju, ka mēs, ebreji, dažiem cilvēkiem šķietam dīvaini, jo mūsu ieražas, ēšanas noteikumi un dievkalpojumu norise stipri vien atšķiras no kristiešu paradumiem.

Vīrietis pasmaidīja un piebilda tik klusi, ka tas skanēja gandrīz kā čuksts:

- Bet varbūt, ja tālabi padomā, mēs nemaz tik ļoti neatšķiramies nojums, kristiešiem.

- Protams, ne! Tic cilvēki, kuri tā domā, ir muļķi un tumsoņus! - Emma dedzīgi apgalvoja, sapratusi, par ko viņš runā.

Tajā pašā brīdī viņai ienāca prātā Anglijā pastāvošā netaisnā šķiru nevienlīdzība, kas bija tikpat nežēlīga. Emma uzmeta vīrietim ašu skatienu.

- Tātad jūs esat šeit ieradies no ebreju zemes, ser? -viņa vaicāja, domādama par vīrieša neparasto akcentu.

- Nē, tā nav gan. Redziet, gadsimtu gaitā ebreji izklīduši pa visu pasauli. Viņi dzīvo Spānijā, Vācijā, Krievijā, Polijā un daudzās citās valstīs. Es pats esmu no Kijevas, tā ir pilsēta Krievijā. Vairākums Līdsas ebreju ir ieceļotāji no Krievijas vai Polijas. Mēs atbraucām šurp, lai paglābtos no briesmīgajiem ebreju grautiņiem. Savā dzimtenē esmu piedzīvojis ugunskristības, tāpēc tas, kas ar mani notiek šeit, nebūt vairs neliekas šausmīgi. Anglijā ir laba dzīve, un mēs te, paldies Dievam, esam brīvi ļaudis.

Ebrejs bija pārsteigts, ka Emma ieinteresēta tik nopietni klausās viņa stāstījumu. Piepeši viņam ienāca prātā vēl kāda doma.

- Jūs nevarat būt no Līdsas, jo tad jūs zinātu, ka te dzīvo daudzi ebreju emigranti un ka vairākums šejienes iedzīvotāju mūs nicina.

- Es to nezināju, - teica Emma. - Esmu no Riponas.

- A, no kalnraktuvju novada. Tad man ir skaidrs!

Vīrietis īsi iesmejas, un viņa acis negaidīti iemirdzējās.

- Nu, jaunā dāma, es vairs nekavēšu jūs ar saviem nostāstiem par ebreju sūro likteni. Atļaujiet jums vēlreiz sirsnīgi pateikties. Un lai labais Dievs jūs svētī un pasargā visu jūsu mūžu.

Emma iekšēji sarāvās, izdzirdējusi piesaucam Dievu, kuram vairs neticēja, bet, saprazdama, ka svešais vīrs vēl viņai labu, ar laipnu smaidu atbildēja:

- Ak, nudien, tas jau nekas nebija. Priecājos, ka varēju jums palīdzēt, ser.

Vīrietis atvadoties galanti palocīja galvu un devās prom, tomēr jau pēc dažiem soļiem sagrīļojās un atslīga pret nama sienu, piespiedis roku pie krūtīm. Emma nekavējoties pieskrēja viņam klāt.

- Kas jums notika?

Viņa redzēja, ka vīrieša seja ir stipri nobālusi, bet lūpas kļuvušas zilganas. Viņa pieri klāja sviedru lāsītes.

- Man nekas nekaiš, - viņš atbildēja aizžņaugtā balsī, cīnīdamies pēc elpas.

Pēc īsa mirkļa vīrietis nočukstēja:

- Tā bija tikai sāpju lēkme. Varbūt gremošanas traucējumi.

Emmai vīrieša izskats nemaz nepatika. Varēja redzēt, ka viņš ir slims un cieš lielas sāpes.

- Vai jūs dzīvojat tālu no šejienes? - meitene steidzīgi vaicāja. - Es pavadīšu jūs līdz mājām.

-Nē! Nē! Jūs jau esat pietiekami pūlējusies manā labā. Lūdzu! Lūdzu! Ar mani viss ir kārtībā. Neapgrūtiniet sevi!

- Kur jūs dzīvojat? - Emma stingri uzstāja.

- Impērijas ielā.

Par spīti sāpēm, viņš nespēja atturēties nepasmaidījis.

- Visnepiemērotākais nosaukums tādai mazai, nožēlojamai ieliņai, kurā nav nekā impēriska jebkura šī vārda nozīmē. Tā atrodas Lcilendsā, apmēram desmit minūšu gājiena attālumā no šejienes.

Emmai dūša saskrēja papēžos, dzirdot nosaucam vienu no bīstamākajiem Līdsas rajoniem -geto. Viņa tomēr centās saglabāt mierīgu sejas izteiksmi un neizrādīt savas bailes.

-Nāciet! Es aizvedīšu jūs mājās. Man nemaz neliekas, ka ar jums viss būtu kārtībā, turklāt var gadīties, ka man nāksies jūs aizstāvēt pret jaunu uzbrukumu.

Vīrietis bija bezgala pārsteigts par Emmas apņemšanos atkal sniegt viņam palīdzību un, negribēdams meiteni apgrūtināt, centās viņu no tā atrunāt, taču Emma vīrieša iebildumos neklausījās un no sava lēmuma neatkāpās. Cieši sažņaugusi savu rokassomiņu, viņa paņēma arī ebreja turzu ar pārtiku, satvēra viņu aiz rokas, un abi lēnām devās pa ielu augšup.

Vīrietis vairs nejuta tik asas sāpes krūtīs, arī elpa pamazām kļuva vienmērīgāka. Juzdamies labāk, viņš uzmanīgi nopētīja meiteni, kura pret viņu bija tik līdzjūtīga un izpalīdzīga. Tādu laipnību neviens svešinieks ebrejam nekad nebija izrādījis. Viņš noklepojās, lai atbrīvotos no kaklā sakāpušā kamola, un klusi sacīja:

-Jūs esat ārkārtīgi gādīga un laipna. Esmu par to jums ļoti pateicīgs.

Vīrietis apstājās, pagriezās pret Emmu un sniedza viņai

roku.

- Mans vārds ir Ābrahams Kalinskis. Vai drīkstu zināt jūsējo?

Emma iespieda turzu padusē un saņēma pasniegto roku. Vīrieša rokasspiediens bija stingrs.

- Mani sauc Emma Harta.

Viņš ievēroja sudraba gredzenu Emmas kreisās rokas pirkstā.

- Cik noprotu, Harta kundze?

Emma piekrītoši pamāja, bet neko tuvāk nepaskaidroja.

Būdams labi audzināts un pieklājīgs cilvēks, Ābrahams Kalinskis atturējās vēl ko vaicāt.

Viņi vienmērīgi un rimti soļoja uz priekšu. Emma balstīja Kalinski, turēdama viņu zem elkoņa. Pa ceļam viņš Emmai stāstīja par savu dzīvi, jo pēc dabas bija runīgs un sabiedrisks. Emma, kurai allaž patika uzzināt kaut ko jaunu, cītīgi klausījās. Viņas izziņas kārais prāts neatslābstoši uzsūca sevī cita cilvēka dzīves pieredzes drumslas. Kalinskis 1880. gadā bija pametis Kijevu, vispirms devies uz Roterdamu, tad - uzHallu, Jorkšīras lielāko jūras ostu.

- Tāpat kā daudzi citi Krievijas un Polijas ebreji, es atbraucu uz Līdsu, nodomājis no šejienes aizkļūt līdz Liverpūlei un no turienes doties ar kuģi uz Ameriku, - Kalinskis paskaidroja. -Tomēr man kādu laiku bija jāpaliek Līdsā, lai sapelnītu naudu kuģa biļetei. Ebrejiem jāturas kopā, tāpēc tūlīt pēc ierašanās Līdsā es devos uz Lcilcndsu, kur dzīvo vairākums ebreju emigrantu, un meklēju Landsmcmn, tas ir, cilvēku, kas ir no manas dzimtenes un runā manā valodā. Man nenācās grūti atrast darbu, jo ebreji savstarpēji ir ļoti izpalīdzīgi. Mēs cenšamies cits citu atbalstīt.

Kaut ko atcerējies, Kalinskis iesmējās.

- Ak, bet es toreiz biju jauns! Man bija divdesmit gadi. Divdesmit viena gada vecumā man laimējās satikt jaunu dāmu, kurai bija lemts kļūt par manu sievu. Viņa ir dzimusi Līdsā, bet arī viņas vecāki savulaik ieceļojuši Anglijā no Krievijas. Un tā nu es, Hārta kundze, paliku Līdsā. Līdz Amerikai neesmu ticis. Klāt esam!

Viņš ar žestu norādīja uz tuvējo kvartālu.

- Šeit esmu pavadījis pēdējos divdesmit piecus gadus, lai gan tie visi nav aizvadīti vienā un tajā pašā namā.

Emma pavērās visapkārt. Viņas acis neslēptā ziņkārē šaudījās no vienas puses uz otru. Leilendsa sastāvēja no šauru ieliņu mudžekļa, tumšiem pagalmiem un aizdomīgām alejām. Mājas bija saspiedušās tik cieši kopā, it kā meklētu aizstāvību cila pie citas. Apkārtne nepārprotami liecināja par nabadzību un postu, un Emma iekšēji nodrebēja. Pa līkumaino Bairona ieliņu viņi tuvojās geto vidusdaļai. Uz Impērijas ielas rotaļājās bariņš noskrandušu, baskājainu bērnu, un vairāki vīrieši steidzās uz mājām. Noliektām galvām, nodurtām acīm, viņi gāja mērķtiecīgi, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi. Emma nodomāja, ka šie vīri ar tumšajām bārdām, lielajām, apaļajām cepurēm un garajiem mēteļiem izskatās visai dīvaini. Ārēji viņi stipri atšķīrās no Kalinska, kurš izskatījās pēc vidusmēra angļa. Emma klusībā pasmaidīja - viņš taču nupat bija stāstījis, ka ir dzimis Krievijā.

Ābrahams Kalinskis apstājās kādas mājas priekšā, kura atradās Impērijas ielas tālākajā galā. Emma bija pārsteigta, redzot, ka tā ir lielāka un lepnāka nekā citas, turklāt nams bija ļoti labi uzturēts. Logu koka aizvirtņi nebija aizdarīti, un varēja redzēt iestīvinātus, baltus aizkarus.

-Te ir manas mājas,-Kalinskis teica, un viņa sejā piepeši iemirdzējās tāds prieks, ka Emma jutās aizkustināta.

Vīrietis iztaisnoja plecus, un viņa balsī bija saklausāms lepnums.

- Tātad mēs laimīgi esam tikuši galā, - sacīja Emma. -Jūsu stāstījums man sagādāja lielu prieku. Tas patiesi bija ļoti interesants. Ceru, ka jūs jūtaties labāk. Uz redzēšanos, Kalinska kungs!

Emma smaidīdama sniedza vīrietim turzu.

Ābrahams Kalinskis cieši paraudzījās uz pievilcīgo goju meiteni, kura bija ziedojusi tik daudz laika, lai viņam palīdzētu, un kurai piemita reti sastopama līdzjūtība pret otru cilvēku. Viņš satvēra Emmas roku, lai meiteni aizturētu.

*

-Lūdzu, lūdzu, ienāciet uz īsu brīdi pie mums! Es vēlos, lai jūs iepazīstaties ar manu sievu, Hārta kundze. Viņa noteikti gribēs jums pateikties par man sniegto nesavtīgo palīdzību. Lūdzu!

- Ak, Kalinska kungs, tas nudien nav nepieciešams. Turklāt man jāsteidzas mājās:

- Lūdzu, tikai uz mirkli! Ir karsts. Jūs esat nogurusi. Ļaujiet jums izrādīt kaut nelielu viesmīlību. Iedzersiet kādu glāzi tējas un mazliet atvilksiet elpu.

Vīrieša acis raudzījās Emmā laipni un lūdzoši. Meitene patiešām bija nogurusi un izslāpusi, bet viņai negribējās traucēt Kalinska ģimeni. Bez tam Emmu biedēja doma, ka vēlā vakara stundā vienai pašai būs jāiet cauri Leilendsai.

- Man patiesi nevajadzētu kavēties, - viņa vilcinādamās iesāka.

Emma ilgojās pēc glāzes ūdens. Pamanījis viņas vilcināšanos, šoreiz Ābrahams Kalinskis bija tas, kurš vairs neklausījās iebildumos, bet vedināja Emmu uz durvju pusi. Tās atvēris, viņš uzstāja:

-Nāciet! Mazliet atspirdzinājuma dos jums spēku mājupceļam.

Ābrahams Kalinskis ieveda Emmu mājā. Tūlīt aiz durvīm atradās liela virtuve, kura acīmredzot tika izmantota arī par ēdamistabu un viesistabu. Durvīm atveroties, sieviete, kas stāvēja pie pavarda, pagriezās, un viņas acis iepletās.

- Ābraham! Ābraham! Kas tev atgadījies? - viņa iesau-

cās un steidzās pāri virtuvei, vienā rokā joprojām turēdama karoti. - Tavas drēbes ir netīras un vaigs - asiņains! Ak, Ābraham, tu esi ievainots!

Sieviete satvēra vīra roku, un viņas sejā uztraukums mijās ar bailēm.

- Nu, nu, Dženesa, nesāc jau tūlīt uztraukties, - Ābrahams sacīja vislaipnākajā balsī un maigi uzlūkoja savu dievināto laulāto draudzeni. - Es neesmu ievainots. Tas ir tikai niecīgs nobrāzums. Neliels starpgadījums, nekas vairāk. Uz Ziemeļu ielas es paklupu un nokritu, un tad divi jauni huligāni sāka apmētāt mani ar akmeņiem. Tu taču zini, kādi mēdz būt pusaudži.

Turēdams Emmu aiz elkoņa, viņš pabīdīja meiteni uz priekšu.

- Tā ir Emma Hārta, Dženesa. Hārta kundze. Viņa steidzās man palīgā. Patrieca tos puišeļus, kuri aizmuka, asti kājstarpē iežmieguši, un tad bija tik laipna, ka pavadīja mani uz mājām. Es negribēju jauno dāmu apgrūtināt, bet viņa uzstāja.

Dženesa Kalinska nolika karoti un ar abām plaukstām satvēra Emmas rokas un cieši tās saspieda.

- Priecājos ar jums iepazīties, Hārta kundze! Paldies! Paldies, ka palīdzējāt manam vīram! Jūs esat rīkojusies patiesi drosmīgi un žēlsirdīgi. Jūs pašu taču arī varēja ievainot.

Viņa patiesā pateicībā uzsmaidīja Emmai un sirsnīgā balsī turpināja:

-Lūdzu, nāciet! Apsēdieties! Ļaujiet man jums piedāvāt kaut ko atspirdzinošu. Jūs izskatāties nogurusi un karstuma nomocīta.

- Es arī priecājos ar jums iepazīties, - Emma pieklājīgi atbildēja. - Pateicos, Kalinska kundze, es patiešām neatteiktos no glāzes ūdens.

Dženesa aizveda Emmu līdz krēslam un piespieda apsēsties.

- Ar prieku pasniegšu jums ūdeni. Bet jums jāiedzer kopā ar mums arī citronu tēja. Lūdzu, atpūtieties mazliet!

Kalinska kundze tūlīt pat bija atpakaļ ar ūdeni, kuru Emma kāri izdzēra. Piepeši viņa jutās ļoti atvieglota, kāpēc nemitīgā iešanā aizvadītās dienas var kādu brīdi pasēdēt. Kustoties Emma nemaz nebija manījusi, ka ir tik ļoti nogurusi un iztukšota.

Ābrahams sekoja sievai pie pavarda, kur viņa gatavoja vakariņas. Viņš pasniedza Džcnesai turzu.

- Te būs maize, Džcnesa. Tā nokrita ielas putekļos, bet cerams, ka maizei nebūs noticis nekas ļauns.

Viņa acīs pazibēja jautras ugunt iņas.

- Baltmaize likusi cauri bez skrambām.

Kalinskis paskatījās uz Emmu.

- Lūdzu mani uz kādu brīdi atvainot!

Ar sev raksturīgo sērīgi galanto žestu palocījis galvu, viņš devās uz augšstāvu.

Emmas acis nopētīja virtuvi. Tā bija liela un patīkama telpa ar omulīgai ģimenes maltītei atbilstošu iekārtojumu. Te bija sofa un vairāki ērti atzveltnes krēsli, trauku skapis un liels galds, ap kuru bija izvietoti seši krēsli. Galds bija apklāts ar tīru, baltu galdautu un klāts četrām personām. Dziestošajā vakara gaismā tas šķita kā balta sala patumšās virtuves vidū. Sienas klāja glītas, tradicionālas tapetes, bet grīdu - labas kvalitātes paklājs. Emmas skatiens pievērsās Džcnesai, kura gatavoja tēju un piepildīja glāzes. Viņa bija garāka par savu vīru, slaida, ar labi veidolu augumu. Sievietes svaigā seja nebija pārāk skaista, tomēr pievilcīga. Sejas vaibsti bija slāviski parupji, mute - pilnīga un maiga. Taisnie, mirdzoši melnie mati bija atsukāti atpakaļ un uz kakla saņemti mezglā, no skaisto, melno uzacu apakšas raudzījās lielas, gaiši zilas acis. Dženesa bija tērpusies melnā kokvilnas kleitā un apsējusi iestlvinātu, baltu priekšautu. Apģērbs lieliski piestāvēja viņas staltajam, karaliskajam augumam. Emma nosprieda, ka Kalinska kundzei varētu būt tuvu pie četrdesmit.

Pēc dažām minūtēm atgriezās Kalinska kungs. Viņš bija notīrījis no biksēm putekļus, uzvilcis citu žaketi, sasukājis matus un parūpējies par ieskrambāto vaigu. Kalinska kungs pie izlietnes nomazgāja rokas, kaut ko klusiņām pārrunāja ar sievu un tad pienāca pie Emmas. Dženesa viņam sekoja, uz nelielas paplātes nesdama tēju. Viņa pasniedza glāzi Emmai.

- Zinu, ka tas jūs atspirdzinās labāk nekā ūdens, Harta kundze, - viņa nomurmināja un apsēdās iepretim.

Emma pateicās un iemalkoja tēju. Tā bija ļoti garšīga. Karsta, salda, ar patīkamu citrona garšu, ko piešķīra glāzē peldošā citrona šķēlīte. Emma iepriekš nekad nebija dzērusi citronu tēju, bet Kalinskiem viņa to neteica, kā parasti, gribēdama izlikties par pieredzējušu jaunu dāmu no dižciltīgām aprindām.

Kalinska kundzes nedalītā uzmanība nu piederēja viņas vīram.

- Vai esi pārliecināts, ka tev nekas nekaiš, Ābraham? Sāpju nav? Es domāju to dūrēju krūtīs, kas palaikam tevi nomoka.

Viņa nespēja noslēpt bažas. Kalinska kungs uzmeta Emmai brīdinošu skatienu un ātri atbildēja:

-Nē! Nē! Nav nekā tamlīdzīga, Dženesa. Lūdzu, neuztraucies! Esmu pilnīgi atguvies no tā nelaimīgā kritiena.

Dženesa kā šaubīdamās sarauca uzacis, tomēr nosprieda, ka vīrs teicis patiesību. Ābrahams iedzēra malku tējas un tad pievērsās Emmai.

- Vai jūs dzīvojat tālu no Leilendsas, Harta kundze?

- Tāds gabaliņš ir. Vai jūs zināt, kur atrodas krodziņš

“Dub]ainā pīle”? Tas ir uz Jorkas ceļa. /

Kalinska kungs apstiprinoši palocīja galvu.

- Nu, lūk, un es dzīvoju pusstundas gājiena attālumā no krodziņa, Jorkas ceļa viņā galā, Lcilendsai pretējā virzienā.

- Ak tā! - atsaucās Kalinska kungs.

Viņš paskatījās pulkstenī.

- Jr vēlāks, nekā es domāju. Kad atgriezīsies mani dēli -un tas būs drīz-, es likšu, lai viņi jūs pavada mājās. Šī apkaime ir pārāk bīstama vientuļai jaunai dāmai.

Emma sākumā gribēja noraidīt šo priekšlikumu, tomēr veselais saprāts lika viņai to pieņemt. Viņa negribēja sevi pakļaut briesmām, ejot atpakaļ caur geto un tā tuvākajiem kvartāliem, tāpēc teica:

- Paldies! Domāju, ka tā ir laba ideja.

- Tas ir mazākais, ko mēs varam jūsu labā darīt, -iestarpināja Kalinska kundze. - Mēs negribam, lai jūsu vīrs uztrauktos. Jūs, bez šaubām, vēlaties ātrāk atgriezties mājās, lai pagatavotu vakariņas.

Emma nokrekšķinājās un neko neatbildēja, jo, kā paradusi, nesteidzās uzticēties svešiem cilvēkiem, tomēr, Kalinska kundzes laipnā skatiena uzmundrināta, beidzot izdzirdēja sevi sakām:

- Nē, man nav jāgatavo vīram vakariņas. Viņš dien Karaliskajā flotē. Kad mans vīrs ir jūrā, kā patlaban, es dzīvoju viena pati.

- Viena pati! - izsaucās Kalinska kundze. - Vai tad jums nav neviena piederīgā?

Doma, ka tāda jauna meitene dzīvo Līdsā viena pati, Dženesu mulsināja. Viņa nāca no lielas, draudzīgas ģimenes,

kuras locekļi sirsnīgi mīlēja cits citu un allaž bija gatavi palīdzēt un aizstāvēt savējo.

Emma papurināja galvu.

-Nē, nav. Vīra vecmāmiņa nesen nomira, un citu piederīgo mums abiem ar vīru nav.

Redzēdama Kalinska kundzes nožēlas pilno skatienu, viņa pasteidzās piemetināt:

- Bet man neklājas slikti. Patiesi. Es dzīvoju jaukā pansijā pie labas sievietes, kura izīrē man istabu, un arī apkaime ir pieklājīga.

Abi Kalinski apmainījās ašiem, saprotošiem skatieniem. Sieva ar savām izteiksmīgajām acīm bija uzdevusi Ābrahamam jautājumu bez vārdiem, un viņš par atbildi palocīja galvu. Tad Kalinska kundze noliecās uz priekšu, sasita plaukstas un ar labvēlībā starojošu seju uzrunāja Emmu:

-Ja jums nav steidzīgi jādodas mājās, varbūt jūs varētu palikt un dalīties ar mums sestdienas vakara maltītē? Jūs mums sagādātu lielu prieku, ja neatteiktos no mūsu viesmīlības.

- Ak nē, es nevaru. Es nudien nevaru palikt, - Emma iebilda. - Jūsu piedāvājums ir ļoti laipns, bet es nevaru to pieņemt.

*

Viņa nosarka, prātodama, vai Kalinski tiešām domā, ka Emma gribējusi izvilināt šo uzaicinājumu.

- Paldies! Jūs esat ārkārtīgi laipni. Bet es negribu traucēt.

- Muļķības! - paziņoja Ābrahams. - Jūs mūs nevarat traucēt. Augstais Dievs, pēc tā, ko jūs šodien tikāt manā labā darījusi.

Viņš pacēla rokas pret griestiem un vairākas reizes ātri pakustināja augšup pavērstās plaukstas.

- Mēs nekad nespēsim jums pienācīgi pateikties, -

Kalinska kungs turpināja. - Lūdzu, palieciet gan uz sabata* vakariņām. Ar to jūs mums parādītu godu.

Redzēdams Emmas apmulsušo seju, viņš paskaidroja:

- Mūsu sabata diena ir sestdiena. Tā sākas piektdien, saulei rietot, kad mēs vienmēr svinam svētītās dienas iestāšanos pie greznāk klāta piektdienas vakariņu galda.

- Saprotu, - noteica Emma.

Emmas acīs pavīdēja satraukums - viņas skatiens bija pievērsts pulkstenim uz kamīna dzegas. Ābrahams uzreiz saprata meitenes bažu cēloni.

- Neraizējieties! Neraizējieties! Mūsu dēli pēc vakariņām pavadīs jūs uz mājām.

Viņa balss skanēja ļoti pārliecinoši.

- Kopā ar viņiem jūs būsiet drošībā pat tumsā.

- Bet es... - Emma iesāka.

- Viss būs kārtībā, Hārta kundze, - Džencsa viņu pārtrauca laipni, bet vienlaikus apņēmīgi. - Jūs izskatāties nogurusi, un tam par iemeslu noteikti ir saķeršanās ar huligāniem. Barojošs ēdiens palīdzēs jums atgūt spēkus. Jums tas garšos.

Viņa noliecās un papliķēja Emmai pa roku.

- Ēdamā mūsu mājā netrūkst. Tā ir vairāk nekā pietiekami, lai pabarotu vēl vienu cilvēku - cienījamu viešņu. Lūdzu, atpūtieties! Arī Dcivids un Viktors priecāsies ar jums iepazīties. Viņi noteikti gribēs jums pateikties par tēvam sniegto palīdzību. Jā, mēs visi jutīsimies pagodināti, ja ieturēsiet kopā ar mums sabata vakariņas.

Kalinska kundze uzstāja tik neatlaidīgi un labsirdīgi, ka Emma padevās. Viņa bija arī izsalkusi, un pie Deniela kundzes Emmu nekādas kārdinošās vakariņas negaidīja. No katliņiem, kuri burbuļoja uz plīts, plūda apetīti rosinošas smaržas.

‘Sabats - svētīta, no darba brīvā diena. Angļi u.c. kristieši tā dēvēja svētdienu, turpretim ebreji - sestdienu.

- Paldies! Ar prieku jums pievienošos, ja vien neesmu jums par traucēkli.

Abi Kalinski staroja, un Džencsa aizsteidzās pie plīts. Paceldama te viena, te otra katla vāku, viņa mundri sarunājās ar Emmu.

- Domāju, ka jums nekad agrāk nav gadījies ēst ebreju ēdienus, bet jums tie iegaršosies.

Dženesa pagriezās ar katla vāku rokā un palocīja galvu.

- Jā, es zinu, ka tā būs. Vispirms es jūs cienāšu ar cāļa zupu, tai būs pievienotas maces drumslas - kaut kas līdzīgs Jorkšīras grauzdiņiem. Zupai sekos cālis pats - brūni apcepts un sulīgs, garnēts ar burkāniem un citiem buljonā vārītajiem dārzeņiem. Desertā tiks pasniegta medus kūka un citronu tēja. Jā, ēdiens mūsu mājā ir labs, jūs pali redzēsiet...

Dženesa teikuma vidū aprāvās un strauji pievērsās durvīm, pa kurām tobrīd nāca iekšā abi Kalinsku dēli. Mātes sejā, viņus ieraugot, atspoguļojās prieks un lepnums. Pamanījuši pie kamīna sēdošo Emmu, jaunekļi saminstinājās un lūkojās viņā ar interesi un neslēptu pārsteigumu.

- Deivid! Viktor! Nāciet iepazīstieties ar mūsu cienījamo viešņu, kurai šodien apbrīnojamā kārtā izdevās paglābt jūsu tēvu no kļūmīgas situācijas. Ļoti jauka jauna sieviete, -teica Dženesa, uzlikdama katliņam vāku.

Viņa noslaucīja rokas dvielī un, piesteigusies pie dēliem, vedināja viņus dziļāk virtuvē.

- Nāciet tuvāk zēni! Tā ir Emma Hārta. Hārta kundze.

Dženesa ar starojošu seju pieveda abus puišus pie Emmas.

- Tas ir Deivids, - viņa sacīja, stādīdama priekšā augumā garāko jaunekli, - un tas ir Viktors.

Abi sarokojās ar Emmu un pateicās viņai par tēvam

sniegto palīdzību, bet pēc tam šķērsoja virtuvi un apsēdas uz sofas.

Ieraugot uz tēva vaiga nobrāzumu, kurš nu bija pietūcis un kļuvis zils, Dcivids samiedza acis šaurās spraudziņās.

- Kas notika, tēvs? - viņš klusi un ar cieņu vaicāja, bet acīs viņam dzirkstīja niknas uguntiņas.

Dcivids pūlējās apvaldīt uzliesmojušās dusmas. Viņš saprata, ka tēvu ievainojuši ebreju nīdēji.

Ābrahams gausi pastāstīja par sadursmi ar huligāniem, visos sīkumos attēlodams Emmas varonīgo iejaukšanos. Kamēr viņš runāja, meitene ar pieaugošu interesi vēroja Kalin-sku dēlus.

Dcivids un Viktors bija tik atšķirīgi, cik atšķirīgi vien brāļi var būt. Vecākais, Dcivids, kuram bija deviņpadsmit gadu, bija tikpat slaids un labi noaudzis kā viņa māte. Viņam bija arī mātes zilās acis, tikai tās šķita tumšākas nekā Dzenošai, bet glītajai, atklātajai sejai piemita slāviem raksturīgie vaibsti. Melnos matus Dcivids turpretim bija mantojis no tēva - droši vien arī Ābrahamam tic jaunībā bija tikpat kupli un cirtaini. Dcivids bija vēl sabiedriskāks, vitālāks un enerģiskāks nekā viņa tēvs. Šis puisis šķita kustīgs, darbīgs, godkārīgs un gudrs. Mazliet cinisko acu skatienu līdzsvaroja labsirdīgā mute un draudzīgā izturēšanās. Dcivids bija apveltīts ar inteliģenci un intuīciju, un viņa spējas bija virzītas uz vienu mērķi: gūt dzīvē panākumus. Un, tā kā puisis jau bija labi iepazinis cilvēku patieso dabu, viņš dzīvoja pēc viena vienīga likuma - izdzīvo tas, kurš pielāgojas. Dcivids bija noskaņots ne vien izdzīvot, bet arī darīt to eleganti - kā bagātam cilvēkam pieklājas.

Sešpadsmit gadus vecais Viktors bija neliela auguma un trausls, tas darīja viņu mazliet līdzīgu tēvam, kaut gan, pa-

tiesību sakot, nekādas citas fiziskas īpašības no saviem vecākiem viņš nebija mantojis, vienīgi mātes taisnos, spoži melnos matus. Viktoram bija maigas, brūnas acis, bet seja - gluda un diezgan neizteiksmīga, tomēr par neglītu viņu nevarēja saukt. Skumīgā sejas izteiksme atspoguļoja Viktora raksturu -viņš bija laipns un domīgs puisis, kuram piemita tikpat dziļa cilvēku vājību izpratne kā viņa tēvam. Tā bija neparasta īpašība tik jaunam zēnam un liecināja par viņa agrīno garīgo briedumu. Viktors bija domātājs un sapņotājs, un viņam bija dzejnieka dvēsele. Vislabāk viņš jutās vienatnē, kad lasīja vai muzejā aplūkoja izcilu mākslinieku gleznas, vai arī klausījās Mālera un Bēthovena skaņdarbus. Būdams kautrīgs, Viktors pret cilvēkiem bija atturīgs un reti ielaidās garākās sarunās ar nepazīstamiem ļaudīm. Viņš paslepus vēroja Emmu no savu garo, tumšo skropstu apakšas, jaunekļa lūpās rotājās kluss smaids, domājot par to, cik līdzjūtīgai vajadzēja būt šai meitenei un kā viņas pašaizliedzīgā rīcība apstiprināja Viktora paša nelokāmo pārliecību, ka dziļākajā būtībā cilvēki nav ļauni. Tāpat kā viņa tēvā, arī Viktorā nemājoja sarūgtinājums par cilvēku muļķīgo dabu.

Pirmais Emmu uzrunāja Deivids - drošākais un pašapzinīgākais no brāļiem.

- Jūs nudien esat bijusi ļoti drosmīga - tā iestāties par mūsu tēvu un padzīt tos puikas! Un jūs taču neesat ebrejiete, vai ne? - viņš vaicāja ar sev raksturīgo tiešumu.

Deivida zilās acis caururbjoši vērās Emmā. Jaunā sieviete, kas cēli sēdēja ar klēpī mierīgi sakrustotām rokām, atstāja uz viņu labu iespaidu.

- Nē, es neesmu ebrejiete, - atbildēja Emma. - Bet nesaskatu šajā apstāklī nekā būtiska. Es palīdzētu ikvienam, kurš nokļuvis nelaimē, jo īpaši, ja kādam uzbruktu tik nelietīgi kā jūsu tēvam.

Deivids saprotoši palocīja galvu.

- Daudzi cilvēki tā tomēr nerīkotos, - viņš strupi piezīmēja, prātodams, ko šī meitene no smalkām aprindām darījusi tik šaubīgā apkaimē.

Deivids jau pavēra muti, lai pajautātu to Emmai, bet Dženesa teica:

- Hārta kundze, nāciet un nomazgājiet rokas, pirms zēni nav aizņēmuši izlietni, un tad mēs sēdīsimies pie galda. Saule jau gandrīz norietējusi.

Viņa rosījās pie pavarda, kamēr Emma un abi dēli nomazgāja rokas.

Viņi visi nostājās ap lielo galdu, kas bija skaisti uzklāts, - četri Kalinski un Emma.

- Māte vispirms apsvētīs sveces, - nočukstēja Deivids.

Emma stāvēja nepakustēdamās un uzmanīgi skatījās

un klausījās, lai visu labi iegaumētu. Dženesa aizdedzināja divas baltas sveces un nomurmināja lūgsnu svešādā valodā, kuru Emma nesaprata. Tad visi apsēdās - Deivids pieklājīgi atvilka krēslu un palīdzēja apsēsties Emmai, Viktors - savai mātei. Ievērojusi, ka Kalinski noliec galvu, Emma sekoja viņu paraugam. Ar acs kaktiņu meitene noraudzījās, kā Ābrahams apsvētī nelielu kausu ar sarkanu vīnu - tas atkal tika darīts savādajā valodā. Emma nezināja, ka tā ir ebreju valoda. Viņš iedzēra malku vīna un noskaitīja vēl vienu lūgsnu -šoreiz tā bija veltīta pīnei līdzīgajai baltmaizei, kuru Emma bija pacēlusi no ielas putekļiem.

- Tēvs nupat noskaitīja ķidāšu^1, un pēc maizes pārlaušanas uz pusēm mēs varēsim ēst, - atkal čukstus paskaidroja Deivids.

Ābrahams Kalinskis pārlauza maizes klaipiņu un pa-

sniedza to tālāk, lai katrs varētu nolauzt pa gabalam. Džcncsa pienesa kūpošas zupas bļodas - virums brīnišķīgi smaržoja. Maltīte bija sākusies. Ēdot Emma pārliecinājās, kāda harmonija un nebeidzama mīlestība valda starp šiem cilvēkiem. Sirsnīgajā, labvēlīgajā gaisotnē arī viņa sāka justies brīvi un nepiespiesti. Meitenei tika izrādīta dabiska un patiesa viesmīlība, tā ka vienbrīd viņai no jūtu pārpilnības aizžņaudzās kakls. Emmai visu laiku galvā jaucās viena un tā pati doma. Kāpēc ebrejus ienīst? Viņi ir laipni, mīloši, maigi un gādīgi cilvēki. Pret viņiem izturas apkaunojoši netaisni, Un tā Emma Hārta uzskatīs visu mūžu, allaž dedzīgi aizstāvēdama savus ebreju draugus, būdama satriekta un sāpināta par klajām rasisma izpausmēm, kas daudzus gadus kā ļauna slimība saindēs Līdsas dzīvi.

Ceptais cālis, tāpat kā zupa, bija tik prasmīgi pagatavots, ka, to ēdot, varēja vai mēli norīt. Pirmo reizi kopš aiziešanas noFērlijasEmma atkal jutās sātīgi paēdusi. Viņa saprata, ka Līdsā aizvadītajā nedēļā bija ēdusi pārāk maz. Emma apņēmās turpmāk pievērst ēšanai lielāku uzmanību, jo bija pietiekami gudra, lai apzinātos, ka viņai jāēd, pretējā gadījumā spēki ātri vien izsīks.

Pie galda tika dzīvi tērzēts, apspriesti visdažādākie jautājumi. Šīs sarunas, kurās piedalījās galvenokārt runīgais Dei-vids un viņa mazliet atturīgākais tēvs, Emmu ārkārtīgi valdzināja. Džcnesa laiku pa laikam iestarpināja pa klusai piezīmei, piekrītot palocīja galvu vai, gluži pretēji, to noraidoši papurināja, visu laiku smaidīdama, izbaudīdama svētvakaru kopā ar sev mīļajiem cilvēkiem. Viktors tikai paretam bilda kādu vārdu, tomēr pamanījās ik pa brīdim uzsmaidīt Emmai, kautrīgi un draudzīgi raugoties meitenē ar savām brūnajām, maigajām acīm. īsu brīdi vēlāk, pasniedzot medus kūku un

tēju, Džcncsa pavērtīs lejup uz Emmu un, zilajām acīm iemirdzoties, vaicāja:

- Ceru, ka ebreju ēdieni jums garšoja, Harta kundze?

Arī Emmas acīs dega līksmas uguntiņas.

- Ak jā, ļoti, Kalinska kundze! Viss bija brīnumgards. Un, lūdzu, sauciet mani par Emmu!

Viņa pārlaida skatienu visiem, kas sēdēja pie galda.

- Es gribētu, lai arī pārējie sauc mani par Emmu.

Kalinsku ģimene smaidīja un piekrītoši pamāja.

- Mēs jutīsimies pagodināti, - savā skumīgi pieklājīgajā manierē atsaucās Ābrahams.

Dzerot tēju, Dcivids atkal pievērsās blakus sēdošajai Emmai. Viņš, tāpat kā pārējie, bija ievērojis Emmas cēlo izturēšanos un labo apģērbu. Dcividu mocīja ziņkārība, un viņš ierunājās:

- Negribētu jums likties nepieklājīgi ziņkārīgs, bet es tomēr velētos zināt, ko jūs, Dieva dēļ, šopēcpusdien darījāt Ziemeļu ielā? Protams, mēs varam tikai pateikties liktenim, ka jūs tur bijāt, bet jātcic, ka tā nav pārāk piemērota vieta pastaigām.

Emma mierīgi paraudzījās uz puisi ar savām starojošajām acīm un atbildēja:

- Es meklēju darbu.

Iestājās pilnīgs klusums, un visu četru Kalinsku acis bija pievērstas Emmai. Tā bija Dženesa, kura pirmā pārtrauca klusumu.

- Tāda meitene kā jūs! Meklējāt darbu tajā šausmīgajā rajonā! - viņa, galīgi apmulsusi, izdvesa.

- Jā, - Emma klusi apstiprināja.

Tā kā visi pārsteigti viņā nolūkojās, Emma juta, ka viņai ir kaut kas jāpaskaidro. Viņa nolēma izmantot to pašu stāstu,

kuru bija izdomājusi Rozijai un velak atkārtojusi Dcnicla kundzei.

-Un visu pagājušo nedēļu es staigāju pa Līdsas veikaliem, taujādama, vai nav vajadzīga pārdevēja, bet man neveicās. Šodien nolēmu izmēģināt laimi Ziemeļu ielas šūšanas darbnīcās, taču arī tur brīvu darbavietu nebija. Tikko biju iznākusi no Kohena darbnīcas un devos uz māju pusi, kad ieraudzīju tos puikas uzbrūkam Kalinska kungam.

Trīs acu pāri acumirklī novērsās no Emmas, lai paskatītos uz Ābrahamu, un atkal tā bija Džencsa, kas ierunājās:

-Ābraham! Ābraham! Tev kaut kas jādara Emmas labā.

- Protams, man ir jādara, un es arī darīšu, - viņš atbildēja un papliķēja Emmai pa roku. - Jums vairs nebūs jāapgrūtina sevi ar neauglīgiem meklējumiem. Pirmdien no rīta, precīzi pulksten astoņos, ierodieties manā šūšanas darbnīcā, un es pieņemšu jūs darbā, Emma. Esmu pārliecināts, ka varēsim atrast kaut ko jums piemērotu.

Ābrahams paskatījās uz Deividu.

- Vai tu man piekrīti, dēls?

- Jā, tēt. Emma varētu sākt kā pogcaurumu apšuvēja. Tas nav pārāk sarežģīts darbs, - atbildēja Deivids.

Emma no pārsteiguma bija gandrīz zaudējusi valodu, taču ātri attapās.

-Ak, paldies, Kalinska kungs! Tas būtu brīnišķīgi. Es ātri visu iemācos un strādāšu, spēkus netaupīdama.

Viņa apklusa un papurināja galvu.

- Es nezināju, ka jums pieder šūšanas darbnīca.

Ābrahams pasmējās.

- Kā gan lai jūs to varētu zināt? Mana darbnīca atrodas Rokinghemas ielā, netālu no Kcmpa ceļa. Deivids uzrakstīs jums adresi. Darbnīca nav pārāk liela, tajā strādā apmēram

divdesmit cilvēki, bet mēs nopelnām diezgan labi, šujot pa detaļām.

- Ko tas nozīmē - “šūt pa detaļām”? - vaicāja Emma, kura nekad nepalaida garām izdevību uzzināt kaut ko jaunu.

Ābrahams viņai tēvišķīgi uzsmaidīja.

-Ak jā, jums, protams, šis termins nav pazīstams, jo neesat strādājusi šūšanas darbnīcā. Tas nozīmē, ka mēs izpildām lielo šūšanas uzņēmumu pasūtījumus - tā strādā vairākums ebreju šūšanas darbnīcu Līdsā.

- Saprotu, - noteica Emma. - Tātad jūs šujat apģērbus lielajiem uzņēmējiem, kuri tos savukārt pārdod tālāk.

-Tā gluži nav, bet es ļaušu, lai Deivids jums to paskaidro. Viņš šajā ģimenē ir tas, kurš šūšanas darbus pārzina vislabāk.

Deivids sirsnīgi iesmējās.

- Diez vai tev būs taisnība, tēt!

Viņš atspiedās pret krēsla atzveltni un pa pusei pagriezās pret Emmu.

- Mēs nešujam visu apģērba gabalu kopumā. Izpildām atsevišķu detaļu pasūtījumus - šujam, piemēram, tikai piedurknes, žaketes muguras daļu, atlokus vai priekšdaļu, paretam arī bikses. Šujam to, ko lielās fabrikas mums konkrētajā darba nedēļā atsūtījušas.

- Bet kāpēc jūs strādājat tik jocīgā veidā? - gribēja zināt Emma. - Vai tas nav sarežģītāk nekā šūt visu apģērba gabalu vienuviet?

Deivids pasmaidīja.

- Nē, lai cik dīvaini tas arī liktos, lieliskās darba organizācijas dēļ, tā strādājot, darba process iznāk lētāks un ātrāks. Lielražotāji savāc atsevišķās apģērba detaļas no mazajām darbnīcām un apvieno tās gatavajā kleitā vai uzvalkā. Ideja

par tamlīdzīgu darba stilu ienāca prātā ebreju drēbniekam Hermanim Frendam. Tā radīja apvērsumu apģērbu ražošanā un padarīja Līdsu par lielāko apģērbu ražošanas centru pasaulē. Un šī nozare ar katru gadu top jo plašāka un daudzveidīgāka.

Puiša acis satraukti mirdzēja.

- Varu teikt jums, Emma, ka apģērbu rūpniecība kādu dienu padarīs Līdsu vēl slavenāku un bagātāku. Tā tas būs, un es esmu nodomājis šajā procesā ņemt aktīvu dalību.

- Jā, tādas domas nodarbina mana dēla prātu, - nomurmināja Ābrahams, mazliet neticīgi nogrozīdams galvu.

Emmu Deivida teiktais bija ārkārtīgi ieinteresējis - kā viss, kas bija saistīts ar jaunām idejām un naudu.

- Un ka tas vīrs - Hermanis Frends - nonāca pie savas idejas? Pastāstiet man par viņu, Dcivid!

- Kas to lai zina, kā viņš par to iedomājās, - paraustīdams piecus, atbildēja Dcivids, - bet šī ideja neapšaubāmi izrādījās lietderīga. Hermanim Frendam piederēja neliela šūšanas darbnīca, un viņš “ražoja detaļas” Džona Bāreņa fabrikai-pirmajam gatavo apģērbu ražošanas uzņēmumam Līdsā, kurš sāka darbu neilgi pēc tam, kad Zingers izgudroja šujmašīnu. Sadarbībā ar Bāreņu - dižāko Līdsas apģērbu rūpnieku, kurš, starp cilu, nav ebrejs, - Hermanis Frends izgudroja darba dalīšanas sistēmu: viena apģērba gabala pašūšana tika sadalīta piecās vai sešās operācijās. Tas uzreiz palētināja produkcijas pašizmaksu un paaugstināja tās izlaidi. Bārcns un pārējie rūpnieki, kuri pieņēma šo sistēmu, varēja ievērojami pazemināt gatavo apģērbu cenas - nu tos spēja iegādāties arī vienkāršie darba cilvēki. Peļņu ražotāji guva tieši no apjomu pieauguma. Frends sāka apgādāt ar darbu arī citas nelielās ebreju šūšanas darbnīcas, un tā šis process ar panākumiem attīstījās tālāk.

- Ideja būtībā ir vienkārša, - teica Emma, - bet, tāpat kā visas vienkāršās idejas, tā ir ģeniāla.

Dcivids piekrītoši palocīja galvu, mazliet pārsteigts par Emmas spriedumu. Viņa pārsteigums kļuva vēl lielāks, dzirdot meiteni turpinām:

- Tāpat ir ar Marksa un Spensera tirgotavu Līdsas tirgū - tur visas preces maksā vienu peniju. Spoža ideja - sakārtot visas preces pēc to veidiem pa atsevišķiem nodalījumiem, padarot tās labi apskatāmas un pircējiem viegli pieejamas, un pārdot par tik zemu cenu. Vai jums neliekas, Deivid, ka tas ir ļoti gudri darīts?

- Tā man liekas gan! - smaidīdams atsaucās Dcivids. - Bet vai jūs zināt, ka Maikls Markss arī ir ebreju emigrants, kurš ieradies Līdsā no Polijas? Tirgošanos Līdsas tirgū viņš uzsāka pirms desmit gadiem - toreiz viņam tur piederēja tikai viena lete. Ar Tomu Spcnseru Markss apvienojās nesen, un tagad viena penija tirgotavas ir ne tikai Līdsā, bet arī citās pilsētās. Kādu dienu viņi būs izveidojuši veikalu ķēdi, kas aptvers visu valsti.

Emma cieši raudzījās Deividā, viņas mute bija mazliet pavērta, bet bālā seja no satraukuma pietvīkusi. Viņai tātad bija taisnība. Līdsā bija tā vieta, kur varēja likt pie bagātības.

- Es ticu, ka visu var sasniegt, ja vien cilvēkam ir ass prāts un viņš ir gatavs smagi strādāt, - Emma sacīja.

- Jums ir pilnīga taisnība, Emma, - atbildēja Dcivids.

Un viņš sāka jaunu stāstu par kāda cilvēka gūtajiem panākumiem, un Emma tajā klausījās tikpat kāri kā iepriekšējā.

Dcivids un Emma būtu varējuši sarunāties visu nakti, jo abos mutuļoja godkāre un enerģija, bet pats pārsteidzošākais bija tas, ka abiem piemita viņu vecumam neraksturīga tālredzība. Jaunieši intuitīvi apjauta to, kas viņus vienoja,

un tiecās viens pēc otra sabiedrības. Taču Ābrahams viņus pārtrauca. Paskatījies pulkstenī, Kalinska kungs sacīja:

- Manuprāt, zēni, jums pienācis laiks pavadīt Emmu uz mājām. Man arī viņas sabiedrība ir tīkama, bet ir jau vēls, un es negribētu, lai jūs atrodaties uz ielas laikā, kad tiek slēgti krogi un citas izpriecu vietas. Man šķiet, ka tas būtu pārāk bīstami.

- Jā, man patiesi jādodas prom, - teica Emma un piecēlās. - Bet vispirms es gribētu palīdzēt Kalinska kundzei nokopt galdu un nomazgāt traukus.

- Nē, nē, Emma, tas nav nepieciešams! Manam vīram taisnība. Zēniem tūlīt pat jāved jūs uz mājām. Deivid, neaizmirsti uzrakstīt Emmai darbnīcas adresi, un tad jums jāiet,-sacīja Džencsa.

Emma pateicās vecākajiem Kalinskiem par viesmīlību un jaukajām vakariņām, bet visvairāk - par darbu, kas nodrošinās viņas izdzīvošanu. Emma apsolīja, ka pirmdien tieši astoņos no rīta ieradīsies darbnīcā, un rūpīgi noglabāja rokassomiņā papīra lapiņu ar adresi.

Līdz Deniela kundzes mājai bija ejams diezgan tāls ceļš, taču Emma jutās drošībā, jo pie katra sāna viņai bija pa brašam puisim - klusais Viktors un runīgais Deivids. Ielu bandas viņiem neuzmācās, un laiks ejot aizritēja ātri, īpaši Emmai, kura nenogurstoši klausījās Dcivida tērzēšanā gan par apģērbu šūšanu, gan par daudzām citām lietām. Abi brāļi uzstāja, ka viņiem Emma jāpavada līdz pat Deniela kundzes namdurvīm. Laternas gaismā meitene viņus vēlreiz aplūkoja un nodomāja, ka jaunie Kalinski ir ļoti atšķirīgi, bet viņus vieno godīgums un atklātība. Pirmajam viņa sniedza roku domīgajam klusētājam Viktoram.

- Paldies, ka pavadījāt mani! Uz redzēšanos!

Viktora rokasspiediens bija stingrs.

- Arlabunakti, Emma! Un vēlreiz paldies, ka palīdzējāt mūsu tēvam. Tas bija labi darīts.

- Jā, nudien! - iesaucās Deivids, kurš tagad satvēra Emmas roku. - Tiksimies pirmdienas rītā. Arlabunakti, Emma!

Viņi pagriezās un gaja prom, bet, kad Emma jau bija ielikusi atslēgu slēdzenē, Deivids piepeši apstājās un skrēja atpakaļ.

- Mēs esam domubiedri, Emma, - viņš sacīja, un vakara klusumā Dcivida balss noslēpumaini vibrēja. - Es zinu, ka mēs kļūsim draugi. Labi draugi.

Emmas seja bija nopietna-viņa Dcividam ticēja. Meitene palocīja galvu.

- Es arī tā domāju, Deivid.

Viņš atvēra Emmai durvis un, kad viņa bija iekšā un drošībā, viegliem soļiem noskrēja lejā pa pakāpieniem un steidzās pievienoties Viktoram, kas gaidīja brāli ielas galā.

Deivids Kalinskis toreiz to, protams, nezināja, taču izrādījās, ka šie viņa vārdi bijuši pravietiski. Viņi ar Emmu patiesi bija lidzīgi, jo abus vadīja dedzīga vēlme gūt panākumus. Un tajā karstajā 1905. gada augusta vakarā dzima draudzība, kam bija lemts turpināties vairāk nekā pusgadsimtu. Viņu abu ceļš vedīs augšup, tiecoties pēc vērienīgiem darījumiem, plecu pie pleca viņi cīnīsies ar visdažādākajiem aizspriedumiem, un viņiem līdzi pacelsies arī pilsēta. Emma un Deivids atstās neizdzēšamu ietekmi uz Līdsas attīstību, uz visām tās dzīves jomām, jo viņi kļūs ne vien par ievērojamiem darījumu magnātiem, bet arī par devīgiem filantropiem. Emma Harta un Deivids Kalinskis kopā ar dažiem citiem tālredzīgiem, enerģiskiem un ideju apsēstiem ebrejiem un gojiem liks pamatus Līdsas dižumam un slavai.

Divdesmit devītā nodaļa

>

Aizritēja dienas un nedējas. Augustu nomainīja septembris, un pēkšņi ari septembris jau bija beidzies. Bija oktobra vidus, un Blekijs vēl aizvien nebija atgriezies Līdsā.

Emma bieži prātoja, kas viņu aizkavē Īrijā- īpaši neatlaidīgi domas par Blekiju meitenei uzmācās tad, kad viņa palika viena savā bēniņu istabiņā. Emma cerēja, ka Blekijam nav atgadījies nekas slikts. Viņa ilgojās pēc šī puiša atgriešanās tāpēc, ka Blekijs bija Emmas tuvākais draugs, un, lai gan viņa pati to neapzinājās, Blekijs turklāt bija vienīgā saikne ar Emmas pagātni, tātad arī ar viņas ģimeni, kuras Emmai ļoti pietrūka. Viņa tomēr patiesi raizējās galvenokārt par Ble-kijapaša labklājību, jo ar pārmērīgu sevis žēlošanu nemēdza nodarboties. Ar savu dzīvi Emma itin labi tika galā. Viņai bija darbs Kalinska šūšanas darbnīcā un istaba Deniela kundzes mājā, un, lai cik niecīgs un nenozīmīgs bija kā viens, tā otrs, tie tomēr radīja Emmai nomierinošu drošības sajūtu.

Mājas saimniece pret Emmu kļuva ar katru dienu aizvien draudzīgāka un sirsnīgāka. Viņa gluži negaidot bija paziņojusi, ka Emma var īrēt bēniņu istabiņu uz neierobežotu laiku. Acīgajai Deniela kundzei nebija vajadzīgs ilgs laiks,

lai pamanītu, ka Emma ir labi audzināta, godīga un sadzīvē klusa. Viņa turējās savrup un, nejauši priekšnamā tiekoties ar abiem pārējiem īrniekiem, aprobežojās ar pieklājīgu galvas palocīšanu, tūdaļ pat steigdamās augšup pa kāpnēm uz savu istabiņu. Gertrūdei Dcnielai bija jāatzīst, ka jaunā īrniccc nav nekāda traču cēlāja, un viņa sacīja Emmai:

- Jūs varat palikt manā mājā, cik ilgi vien vēlaties. Jūs neesat man par apgrūtinājumu. Nepavisam ar ne.

Deniela kundzes īgnajā sejā bija atplaucis starojošs smaids, un viņa gandrīz sirsnīgi papliķēja Emmai pa roku.

Emma pie Kalinska nopelnīja pietiekami daudz, lai varētu sevi uzturēt, neaizskarot iekrāto naudu. Viņa tērēja nopelnīto ļoti apdomīgi, un Emmas taupīgums jau robežojās ar skopulību - viņa gāja kājām pat tad, kad bija galīgi pārgurusi un prātīgāk būtu bijis braukt ar tramvaju. Barojošam ēdienam Emma tomēr naudu nežēloja. Viņa bija pietiekami saprātīga, lai apzinātos, ka nedrīkst ļaut izsīkt savām spēka un enerģijas rezervēm. Izturoties nevērīgi pret savu organismu, varēja saslimt, un Emmai iedvesa šausmas doma, ka viņa kādu laiku tad nebūtu spējīga strādāt. Bija taču jādomā arī par gaidāmo bērnu.

Mazajā šūšanas darbnīcā Emma tika nodarbināta no astoņiem rītā līdz sešiem, dažreiz līdz septiņiem vakarā. Emmai no tiesas patika tur strādāt, un tā tas bija jau kopš pirmās dienas. Ābrahams Kalinskis lietpratīgi vadīja darbus savā Rokinghemas ielas darbnīcā, taču viņš nebija tirāns. Kalinska kungs bija ļoti taisnīgs, tāpēc viņa laipnību neviens ļaunprātīgi neizmantoja. Darbiniekiem par ierašanos darbā nebija īpaši jāatzīmējas, un nepastāvēja strikti noteikts pusdienas pārtraukums vai pēcpusdienas tējas dzeršanas ilgums. Neviens neaizliedza arī darba laikā sarunāties. Algu Kalinska

darbinieki saņēma pēc gabaldarba apmaksas principa, tā ka viņu pašu interesēs bija lieki nekavēt laiku. Ābrahams neuzskatīja, ka “pātagas plikšķināšana” varētu ievērojami celt darba ražīgumu. Viņš bija pilnīgi apmierināts, ja izdevās noteiktajā laikā izpildīt lielo apģērbu ražotāju pasūtījumus.

Visi vīrieši, kas strādāja Kalinska darbnīcā, bija ebreji, turpretim meitenes piederēja pie visdažādākajām neebreju tautībām. Darbnīcā valdīja biedriska gaisotne, un šujmašīnu vienmuļo cak-cak-cak laiku pa laikam pārtrauca draudzīgi zobgalīga tērzēšana. Emma sēdēja pie gara koka darbagalda, un viņas kājas gandrīz līdz ceļgaliem grima audumu un polsterējamā materiāla atgriezumos. Meitene strādāja tik izveicīgi un tādā tempā, ka pat visvairāk pieredzējušās šuvējas bija pārsteigtas. Viņas biedrenes bija dzimušas un augušas līdsietes - pļāpīgas, atklātas, apveltītas ar dzēlīgu mēli, bet labu sirdi un veselīgu humora izjūtu. Viņas runāja savdabīgā Līdsas žargonā, saīsinot vārdus vai saplūdi not tos kopā, izlaižot burtus vai pievienojot tos tur, kur tic nemaz nebija vajadzīgi. Emmai nenācās grūti saprast citu šuvēju sacīto, jo viņu žargons pamatā bija rada Jorkšīras kalnu apgabalu dialektam. Emma pati tomēr turpināja runāt pareizā valodā, allaž paturēdama prātā Olīvijas Vcinrailas melodisko balsi, kuru centās atdarināt. Viņa nekad neļāva sev noslīdēt līdz biedreņu parupjajam runas stilam. Emma zināja, ka slikti paradumi ātri pielīp un atbrīvoties no tiem ir grūti. Sākumā meitenes viņu par izsmalcināto runasveidu ķircināja. “Kristāltīrā runāšana” -tā viņas to sauca. Emma tikai pasmaidīja un uz zobgalībām reaģēja labdabīgi, tā ka pārējās šuvējas drīz vien mitējās viņu zobot un pieņēma kā savējo. Bet neviena no Kalinska darbiniecēm nekad tā īsti neaprada ar Emmas skaistumu un izsmalcinātajām manierēm. Viņas Emmu mūždien paslepus novē-

roja un tad pārmija apbrīnas un godbijības pilnus skatienus, bet Emma pati par to neko nezināja.

Ābrahams ari centās paturēt viņu savā uzmanības lokā, jo nebija aizmirsis meitenes līdzjūtību un drosmi, tomēr darīja to tā, lai viņam nevarētu pārmest favorītismu, kaut Emma vecajam Kalinskim ļoti patika. Viņa vienmēr juta Viktora nemanāmo klātbūtni, taču bija pārāk aizņemta ar darbu, lai ievērotu dievināšanu, kas mirdzēja puiša laipnajās acīs. Emmas varonis bija Deivids. Viņš bija uzņēmies rūpes par meiteni jau pirmajā dienā, kad ierādīja viņai pogcaurumu darināšanu. Deivids nebūt nejutās pārsteigts, ka jau pēc dažām dienām Emma šo darbu bija meistarīgi apguvusi un kļuva par vienu no visražīgākajām strādniecēm. Pārliecinājies par viņas spējām ātri apgūt visu jauno, Deivids sāka apmācīt Emmu piegriezējas amatā. Kādu dienu, kad profesionālais piegriezējs nebija ieradies darbā, Deivids atritināja Emmas priekšā skaistu Jorkšīras audumu un, apbrīnojami veikli darbodamies ar krītu un šķērēm, izskaidroja viņai piegriezēja amata noslēpumus.

Dcivida vadībā Emma ātri iemācījās piegriezt piedurknes, atlokus, tad arī atsevišķus žaketes fragmentus un, visbeidzot, bikses. Viņa vienmēr ar prieku lika lietā savu jauniegūto prasmi, ja draudēja aizkavēties kāda pasūtījuma izpildīšana. Septembra vidū Emma jau varēja izgriezt un sašūt vīrieša uzvalku bez Deivida palīdzības. Ābrahams bija pārsteigts par meitenes milzīgajām darbaspējām un ātro šuvējas amata vissmalkāko nianšu izpratni. Patiesību sakot, viņš bija vai gluži mēms, redzot tādu izveicību, mērķtiecību un neizsīkstošu enerģiju. Viktors apbrīnoja Emmu klusēdams. Deivids vienkārši smaidīja kā Češīras kaķis*.Viņš bija iz-

•Tēls L. Kcrola bērnu grāmata "Alise Brīnumzemē”, kurS palēnām izgaisa, tā ka palika redzams tikai viņa smaids.

pratis Emmas raksturu jau pirmajā tikšanās reizē. Emma Hārta bija meitene, kura ies tālu, par to Deivids bija gatavs likt galvu ķīlā. Viņa paša nākotnes plānos Emmai bija ierādīta nozīmīga vieta.

Dženesa Kalinska joprojām ielūdza meiteni uz sabata maltītēm piektdienas vakaros, jo arī viņai Emma bija ļoti iepatikusies. Emma tomēr pārāk bieži šos ielūgumus nepieņēma. Sirsnīgās vakarēšanas viesmīlīgās ebreju ģimenes mājā sagādāja viņai lielu prieku, bet Emma baidījās, ka viņu varētu noturēt par uzbāzīgu vai pašlabuma meklētāju. Tajās reizēs, kad Emma ielūgumu pieņēma, viņa vienmēr aiznesa Ka-linskiem kādu nelielu dāvanu - Līdsas tirgū pirktu puķu pušķīti, podiņu ar pašas gatavotu ievārījumu (Emma izmantoja Deniela kundzes atļauju saimniekot viņas virtuvē) un reiz arī šokolādes uzputeni, kuru Emma pagatavoja pēc Olīvijas Veinraitas receptes, iepildīja vienā no Deniela kundzes labākajām kristāla bļodām un uzmanīgi aiznesa līdz Lcilcndsas mājai. Emmas gatavotais uzputenis piedzīvoja īstu triumfu -Kalinsku ģimene mielojās, neskopodamās ar uzslavām, arī Deniela kundze bija uzteikusi meitenes kulināres prasmi.

Lielāko daļu brīvā laika Emma tomēr pavadīja viena. Darbadienas beigās viņa reizēm nemaz tik nogurusi nebija, bet, tā kā Emmai Līdsā citu draugu nebija, tikai Kalinski,viņa pagatavoja sev vakariņas Deniela kundzes virtuvē un tad devās uz bēninu istabu. Dažkārt Emma vakaros šuva - viņa •> •>

varēja stundām ilgi darboties, pārtaisot kādu tērpu no Olīvijas Veinraitas garderobes. Tērpus Veinraita kundze viņai bija atdāvinājusi pirms aizbraukšanas uz Londonu - tas notika tūdaļ pēc Adeles Fērlijas bērēm. Tērpi, protams, vairs nebija pirmā svaiguma, bet neviens no tiem arī nebija tik stipri novalkāts, lai Emmas prasmīgās rokas nespētu tos pielabot vai,

mazliet pārveidojot, padarīt modernākus. Audumu kvalitāte un piegriezuma elegance bija nevainojama, un tā nu Emma cītīgi strādāja, apgriezdama otrādi apdilušas apkaklītes un apspūrušas piedurknes, aizlāpīdama caurumus un sašūdama atirušās vīles, Viņai izdevās savest kārtībā pelēka vilnas auduma kostīmu, sarkanu zīda kleitu, vairākus svārkus un blūzītes, kā ari mātes melno kleitu. Emma centās, lai viņas nelielā garderobe būtu labā stāvoklī, jo dažu nākamo gadu laikā bija iecerējusi iztikt bez jaunu tērpu pirkšanas. Laiku pa laikam viņa palasīja kumodes apakšējā atvilktnē atrastās grāmatas. Filozofiskos apcerējumus Emma ne vienmēr saprata, tomēr tie viņu intriģēja, un dažus teikumus meitene pārlasīja atkal un atkal, iedziļinādamās svešādajās frāzēs. Reizēm Emmas pūliņi atmaksājās, un tad viņai atklājās grāmatas patiesā jēga. Emmas alkas pēc izglītības un zināšanām bija tik lielas, ka viņa pat atļāvās iegādāties vārdnīcu. Bet Emmas mīļākā grāmata bija un palika Viljama Bleika dzejoļu krājums. Viņa to nemitīgi pārlasīja, pie tam darīja to skaļā balsī, lai uzlabotu savu runas mākslu. Emma Harta neizšķieda nevienu minūti no sava brīvā laika nevērtīgi, katrs mirklis tika veltīts sevis pilnveidošanai.

Dažas pirmās nedēļas Līdsā Emma naktīs mocījās ar bezmiegu. Viņa gulēja vaļējām acīm un raizējās par gaidāmo bērnu. Tad kādu dienu Emma piepeši saprata, ka ir ārkārtīgi muļķīgi uztraukties par kaut ko tādu, kam jānotiek tikai nākamā gada martā. Par bērnu viņai jāsāk domāt tajā dienā, kad tas nāks pasaulē. Tad un tikai tad Emma varēs izlemt, ko darīt tālāk. Viņa cerēja, ka bērns būs meitene, jo baidījās, ka zēns varētu pārāk līdzināties Edvinam Fērlijam un Emma šī iemesla dēļ nespētu viņu mīlēt Nabaga bērns nav vainīgs, Emma mēdza domās atkārtot. Katru dienu viņa sev sacīja:

“Es zinu, ka tā būs meitene,” - un šis apgalvojums nemainīgi uzlaboja Emmas garastāvokli.

Emma divas reizes apciemoja “Dubļainās pīles” viesmīli Roziju un pēdējā reizē atstāja pie viņas aizzīmogotu, Blekijam domātu aploksni, kurā bija ielikusi īsu vēstulīti ar ziņām par savu dzīvesvietu un darbu. Emma bija aizrakstījusi arī savam tēvam. Viņa vēstulē pastāstīja, ka pagaidām nav atradusi piemērotu darbu Brcdfordā, bet nolēmusi tur vēl uzkavēties cerībā, ka darbs tomēr galu galā atradīsies. Emma solīja drīzumā rakstīt atkal. Vēstuli viņa nosūtīja no Bred-fordas. Kaut arī Emmai bija žēl izdot naudu par vilciena biļeti, bailes, ka varētu atklāties viņas patiesā atrašanās vieta, ņēma virsroku. Tā nu Emma pašaizsardzības nolūkā sēdās vilcienā un brauca uz Brcdfordu, atdeva vēstuli galvenajā pastā un ar nākamo vilcienu atgriezās Līdsā.

Kādā oktobra sestdienas rītā Emma sēdēja pie galda savā istabiņā, sacerēdama kārtējo vēstuli tēvam. Glītajā, kārtīgajā rokrakstā uz papīra gūlās meli pēc meliem. Sākumā nepieciešamība melot izraisīja Emmā briesmīgu nepatiku, bet vēlāk viņai izdevās pārliecināt sevi, ka dara to tēva labā - lai viņš neuzzinātu apkaunojošo patiesību un tiktu pasargāts no nevajadzīgiem uztraukumiem. Tātad šos melus par īstiem meliem nemaz nevarēja uzskatīt. Lai nesapītos, Emma centās izgudrot pēc iespējas vienkāršāku stāstu.

Mīļo tēt!

Man žēl, ka neesmu Tev kopš septembra rakstījusi, bet biju stipri aizņemta, meklējot darbu. Priecājos Tev pavēstā, ka esmu dabūjusi vietu pie...

Emma apstājās, lai izvēlētos kādu bieži sastopamu vārdu, kuru nevarētu izmantot, ja gribētu sākt viņu meklēt. Meitene turpināja:

...Džona Smita kundzes. Būšu viņas personiskā istabene. Šodien mēs aizbraucam uz Londonu, atgriezīsimies pēc mēneša. Kad būšu atkal Bredfordā, noteikti apciemošu Tevi. Neraizējies par mani, tēt! Man klājas labi. Mīļi sveicieni Frenkam un Vinstonam.

Tava mīlošā meita Emma.

Nobeigumā viņa vēl pierakstīja:

P.S. Nosūtu Tev vienu mārciņu vieglākai iztikšanai.

Emma salocīja vēstuli, ielika vidū vienas mārciņas banknoti, rūpīgi aizzīmogoja aploksni, uzrakstīja adresi un uzlīmēja pastmarku.

Tad Emma steigšus apģērbās. Viņa uzvilka melno kleitu, kuru bija valkājusi Fērlijholā, kad vajadzēja apkalpot viesus. Tērpa atsvaidzināšanai viņa tam bija piešuvusi sniegbaltu apkaklīti un aproces. Aizejot no Fērlijholas, Emma bija prātojusi, ko lai dara ar formastērpiem. Ja viņa tos ņemtu līdzi, vai to neuzskatītu par zagšanu? Bet galu galā Emma tomēr iesaiņoja abas kleitas Edvina ceļasomā. Fērlijiem mantas bija gana, divu kleitu dēļ viņi nabagāki nekļūs, turklāt dūšīgajai Er.ijai tās tikpat nederētu.

Izejot uz ielas, Emmas garastāvoklis acumirklī uzlabojās. Bija gandrīz vasarīgi silta, saulaina diena, spoži zilajās debesīs peldēja daži baltām pieneņu pūkām līdzīgi mākonīši. Cik brīnišķīga diena, nodomāja Emma, dziļi ieelpodama neparasti silto oktobra rīta gaisu. Pāri pilsētas centrālajam skvēram viņa devās taisnā ceļā uz staciju un nopirka biļeti līdz Bredfordai. Emmai laimējās - vilciens sāka braukt, tiklīdz viņa tajā bija iekāpusi. Bredfordā Emma ātri izkāpa no vagona, aizsteidzās uz pastu un tad joņiem vien skrēja atpakaļ uz staciju, lai nenokavētu vilcienu uz Līdsu.

Nosūtījusi tēvam vēstuli, Emma sajuta zināmu atvieglojumu un atslīga pret vagona sēdekļa atzveltni. Ritmiski klaudzēdams, vilciens traucās pa sliežu ceļiem, un Emma iegrima domās. Nu viņa varēja tēvam veselu mēnesi nerakstīt. Viņai būs pietiekami daudz laika, lai sacerētu nākamo melu stāstu. Nodarboties ar krāpšanu nebija Emmas dabā, taču viņa zināja, ka līdz bērna piedzimšanai tēvs jāmierina, ņemot talkā viltu. Droši vien viņš joprojām uztraucas par Emmu, tomēr ne tik ļoti, kā raizētos, ja viņam par meitu nebūtu nekādu ziņu. Viņai regulāri jāraksta tēvam, jo tad viņam varbūt neienāks prātā doma mēģināt Emmu sameklēt. Lai būtu kā būdams, tēvs jau nemaz nezināja, kur Emma ir meklējama. Viņš uzskatīja, ka meita atrodas Bredfordā, un šajā pilsētā noteikti dzīvo ļoti daudzas Džona Smita kundzes. Kā vienmēr, kad Emma domāja par tēvu, viņu pārņēma spēcīga vainas sajūta.

Ceļojot no Līdsas uz Bredfordu un atpakaļ, bija pagājušas vairākas stundas, un, izkāpjot no vilciena, Emmas kuņģis no izsalkuma iesāpējās. Viņai tā gribējās ēst, ka gandrīz sametās nelabi. Emma steigšus iegāja Līdsas tirgū, nopirka porciju ēdamo gliemju, kurus pa ieradumam uzlaboja ar etiķi un pipariem, jo pēdējā laikā viņa juta stipru tieksmi pēc asiem ēdieniem. Ar baudu apēdusi pikanto uzkodu, Emma piegāja pie pīrādziņu tirgotāja letes un nopirka prāvu, sulīgi treknu gaļas pīrāgu. Viņa kādu brīdi vēl paklaiņoja pa tirgu, ēzdama pīrāgu un aplūkodama visdažādākās tirgotavas, tad nogriezās uz Brigeitas pusi. Sestdienu pēcpusdienās Emmai patika pastaigāties pa Līdsas galvenajām ielām, ieskatīties veikalu skatlogos un iegaumēt tur redzēto preču izkārtojumu un klāstu. Vairākos smalkos veikalos viņa iegāja arī iekšā, lai pavērotu, kā iekārtotas iekštelpas un ko cilvēki pērk. Katru reizi,

sperot kāju pāri veikala slieksnim, Emmu pārņēma savāds, patīkams satraukums. Viņai šķita tīkama gan tur valdošā drūzma, košās krāsas un kases aparāta zvanīšana, gan pārdevēju saspringti laipnās sejas un eleganti tērptās pircējas. Emma nespēja vien sagaidīt laimīgo bridi, kad varēs atvērt pati savu veikalu. Veikalus, viņa pati sevi pārlaboja, apskatīdama ziemas cepuru kolekciju - neviena no šīm galvassegām neatbilda Emmas gaumei, un viņu neapmierināja arī veids, kāda tās bija izliktas aplūkošanai.

Vairākas stundas ļāvusies veikalu apstaigāšanas priekam, Emma nolēma, ka pienācis laiks doties mājās. Viņai sāpēja kājas, turklāt bija jāpaveic šādi tādi darbiņi. Tiklīdz Emma bija iegājusi pa parādes durvīm mājā, pie viņas piesteidzās Denicla kundze. Puskrēslā mājas saimnieces acis asi zibsnīja, un viņa uzmeta Emmai pārsteigti vaicājošu skatienu, iesaukdamās:

- Jums bija ciemiņš - kāds džentlmenis!

Emma sastinga. Sirds viņai dauzījās kā negudra.

Kurš tas varēja būt? Viņas tēvs? Vinstons? Vai tiešām

viņiem būtu izdevies Emmu atrast? Neesi nu tāda mulke, viņa pati sevi norāja. Visticamāk, ka tas būs bijis Deivids Ka-linskis. Viņš jau reiz bija iegriezies pie Emmas, atnesdams viņai kādu ziņu no savas mātes, bet Denicla kundze toreiz bija izgājusi, tā ka viņa ar Dcividu nebija pazīstama. Jā, tam vajadzēja būt Dcividam, nosprieda Emma.

- Ak tā? - viņa atsaucās mierīgā balsī. - Vai viņš no-sauca savu vārdu, Denicla kundze?

- Nē, bet viņš atstāja šo te.

Denicla kundze izņēma no priekšauta kabatas aploksni.

- Paldies, Deniela kundze! - teica Emma un pagriezās, lai kāptu augšā uz savu istabiņu.

- Vai tad jūs to neatvērsiet? - vaicāja Deniela kundze, un viņas vilšanās bija tik acīm redzama, ka Emmai sanāca smiekli.

- Jā, protams, es atvēršu, - viņa ar vēsu smaidu atbildēja.

Viņa pieklājīgi pamāja mājas saimniecei ar galvu.

- Lūdzu mani atvainot, Deniela kundze!

Neveltījusi pārsteigtajai sievietei vairs ne skatiena,

Emma mērķtiecīgi devās augšup pa kāpnēm. Viņas sirds no prieka gavilēja. Meitene bija pazinusi Blekija rokrakstu, un viņa nu nekādi nedrīkstēja ļaut Deniela kundzei redzēt, cik līksma top, saņēmusi vēstulīti no vīrieša, kurš nepārprotami nebija Karaliskās flotes lepnums - Emmas daudzpieminētais “vīrs” Vinstons.

Nokļuvusi beidzot savā istabā, viņa ar drebošiem pirkstiem atplēsa aploksni un tūlīt pat izlasīja parakstu. Vēstule bija no Blekija. Viņš tajā pašā dienā ap pulksten pieciem gaidīšot Emmu “Dubļainajā pīlē”. Emma atlaidās gultā, atspieda galvu pret spilvenu un aizvēra acis, izbaudot laimīga atvieglojuma sajūtu.

Kad lielais priekšnama pulkstenis bija nositis četras reizes, Emma traucās pa kāpnēm lejā un ārā no mājas, pirms Deniela kundze paguva viņu aizkavēt ar saviem ziņkārīgajiem jautājumiem. Ārēji Emma izskatījās tikpat rimta kā parasti, bet krūtīs viņai trakoja nevaldāma līksme par gaidāmo tikšanos ar Blekiju O’Nīlu. Ak, kā viņai bija pietrūcis Blekija! Tikai tagad Emma saprata, cik liela paškontrole viņai bija vajadzīga, lai neļautos nomāktībai, kuru neizbēgami varēja izraisīt meitenes vientuļā dzīve Līdsā. Viņa pati bija pārsteigta, ka tik veiksmīgi prot tikt galā ar savām izjūtam.

Emma tik dedzīgi vēlējās ātrāk sasniegt savu celamērķi un tik dziļi bija iegrimusi domās, ka galīgi nemanīja sev pievērstās vīriešu un sieviešu sejas, - ļaudis pagriezās, lai nolūkotos pakaļ meitenei, kura skrēja pa Jorkas ceļu “Dubļainās pīles” virzienā. Lieliski piegrieztajā peleka vilnas auduma kostīmā Emma izskatījās satriecoši eleganta. Viņa bija cītīgi strādājusi, lai noslēptu apvalkātās vietas. Vidukli cieši pieguļošā žakete ar uzsvērto plecu līniju un šaurajām piedurknēm, garie, līdz puslicliem taisnie svārki, kas tālāk līdz potītēm turpinājās ar nelielu sakrokojumu, šajā apkaimē bija neredzēti eleganti. Londonā šāds modelis bija aktuāls pirms pieciem gadiem, bet Līdsu tas vēl nebija sasniedzis. Kaut ko tādu varēja iegādāties tikai pie Vērsa. Pie kostīma Emma valkāja zilu zīda blūzi - arī Olīvijas Veinraitas kādreizējo īpašumu. Blūzītes apkakle un piedurknes bija rotātas ar smalkām, baltām mežģīnēm, kuras zem žaketes bija tik tikko saskatāmas. Pie atloka Emma bija piespraudusi Blekija dāvāto brošu ar zaļajiem stikliņiem, citu rotaslietu Emmai nebija, tikai mātes šaurais sudraba gredzens, kuru viņa nēsāja uz kreisās rokas lielā pirksta. Ansambli papildināja baltie, tamborētie cimdi un melnā ādas rokassomiņa ar bruņurupuča bruņu aizdari.

Emma tobrīd bija piektajā grūtniecības mēnesī. Viņa pati, protams, manīja, ka viduklis piebriest, bet, raugoties no malas, tas vēl nebija redzams. Kostīms uzsvēra Emmas auguma lokanumu un izcēla viņas dabisko graciozitāti. Sārt-zeltaini mirdzošos matus meitene bija atglaudusi no ovālās sejas, pieres vidū izcēlās trīsstūrveidīgā matu sakņu līnija, ko ļaudis nezin kāpēc dēvēja par “atraitnes smaili”. Tajā pēcpusdienā Emma bija pacentusies sakārtot matus sarežģītā pompadūra stila sasukā - tas bija sava veida eksperiments, jo parasti viņa apmierinājās ar pieticīgāku matu sakārtojumu. Radās iespaids, ka Emma ir garāka par savām piecām pēdām un sešām collām, turklāt sasuka piešķīra viņai vairāk izsmalcinātas un nobriedušas sievietes izskatu. Emma gāja viegliem, elastīgiem soļiem. Viņa juta jaunu speķu pieplūdumu, un jaunās sievietes pacilātais noskaņojums bija redzams katram pretimnācējam.

Emma zināja, ka izgājusi no mājām par agru. Viņa gausināja soli, negribēdama ierasties krodziņā pirms Blckija. Viņam domāto savas dzīves stāstu Emma bija sacerējusi jau augustā, kad ieradās Līdsā. Viņa apzinājās savu divkosību, taču tobrīd nebija citas izejas. Būdama grūtniecības stāvoklī, Emma bija kļuvusi vēl piesardzīgāka, un viņas pašaizsargā-šanās tieksme saskarē ar citiem cilvēkiem dienu no dienas kļuva spēcīgāka. Ja Blekijs dabūtu zināt visu patiesību un sadomātu bruņnieciski cīnīties par Emmas tiesībām, viņa varēja drīz vien sagaidīt ierodamies tēvu vai Ēdamu Fērliju, un to nu Emmai nemaz negribējās piedzīvot. Ļaujot vaļu iztēlei un vienlaikus, cik tas bija iespējams, saglabādama patiesību, viņa bija sacerējusi stāstu, kas Blekijam varētu likties gana ticams, bet nemudinātu viņu uz nepārdomātu rīcību. Pa ceļam uz krodziņu Emma vēlreiz domās atkārtoja savu stāstāmo, lai gan tas bija iespiedies viņai atmiņā jau pirms vairākām nedēļām.

No pretējās puses Emmai pa Jorkas ceļu tuvojās neliela Pestīšanas armijas dāmu vienība. Ģērbušās garos, melnos formastērpos, cepurītēm šūpojoties, viņas sita bungas un līksmi dziedāja. Nevēlēdamās sevi pakļaut tradicionālajam sestdienas vakara alkoholisma apkarošanas rituālam, Emma nolēma uzreiz iet iekšā “Dubļainajā pīlē’’. Ja Blekijs vēl nebūs atnācis, viņa patērzēs ar Roziju. Emma atvēra krodziņa smagās ārdurvis un devās uz priekšu pa šauro gaiteni, kurš, kā parasti, oda pēc skāņa alus un tabakas dūmiem. Pie zāles divviru durvīm Emma uz bridi apstājās. Viņa bija izdzirdējusi Blckija balsi. Tā pacēlās pāri kroga murdoņai un nebija sajaucama ne ar vienu citu. Emma iegāja kroga zālē un palika stāvam kādā nomaļākā vietā.

Tur viņš bija visā savā īra raženajā krāšņumā - melnie, cirtainie mali ieskāva saules nobrūninātu seju, melnajās acīs dzirkstīja līksmas uguntiņas, starp sārtajām lūpām ik pa brīdim nozibsnīja baltu zobu rinda. Spēcīgā puiša veselīgo skaistumu izcēla gāzes lampu spožā gaisma. Pianists bungoja uz klavierēm “Puisi Dcniju”, un Blekijs, lepni izslej ies, stāvēja viņam līdzās, ar vienu roku atbalstīdamies uz klavieru virsmas. Blckija brīnišķīgais baritons pārskanēja glāžu šķindu un klusināto sarunu troksni. Emma aizlika mutei priekšā cimdoto plaukstu-tādu Blekiju O’Nīlu viņa nekad agrāk nebija redzējusi. Bet Emmai jau arī nekad nebija gadījies redzēt viņu krogā. Sarīkojis īstu uzstāšanos, uzjautrināta nodomāja Emma, tomēr Blckija teatrālā poza viņai šķita valdzinoša.

Patiesību sakot, no Blekija O’Nīla būtu varējis iznākt lielisks aktieris. Viņam neapšaubāmi piemita visi komedianta mākslai nepieciešamie atribūti - iznesība un dabisks šarms, intuitīva nojauta par īsto laiku un vietu, emocionāls dziļums un dzīvnieka pievilcība, kas atstāja uz klātesošajiem neatvairāmi valdzinošu iespaidu. Tobrīd Blekijs lika lietā visu šo savu bagātību, un pūlis klausījās un raudzījās uz viņu kā elektrizēts. Ticis līdz senas īru balādes pēdējam pantam, viņš atkāpās no klavierēm, mazliet pieliecās un tad atkal strauji iztaisnojās visā sešu pēdu un trīs collu garumā, lepni izriežot platās krūtis. Pastiprinājis šīs kustības dramatismu ar slaidu rokas vēzienu, Blekijs spoži pabeidza dziesmu:

- Un dzirdēšu virs galvas tavus vieglos soļus,

Un kaps man šķitīs tīkamāks un siltāks,

Tu klusi čukstēsi, cik ļoti mani mīli,

Es mierā dusēšu, līdz sagaidīšu tevi!

Blekija balss, kā vienmēr, aizskāra Emmas sirds visapslēptākās stīgas, kakls viņai aizžņaudzās no saldsērīgām skumjām, kuras viņai allaž uzvilnīja šī balāde. Emma samirkšķināja acis un pavērās visapkārt. Gandrīz visiem klātesošajiem bija miklas acis, un dažs labs noslaucīja asaras baltā mutautiņā. Pūlis sāka skaļi aplaudēt un lūdza Blekiju dziedāt vēl. Emma dzirdēja izsaucienus:

-Iepriecini mūs vēlreiz, Blckij, puisi... Nodziedi “Klejojošo dziedoni”!... Uzdziedi mums “Gliemežus un austeres”, puisi

Blckijs klanījās, smaidīja un atkal klanījās, acīm redzami izbaudīdams katru klausītāju atzinības mirkli. Viņš jau grasījās uzsākt jaunu dziesmu, te piepeši ieraudzīja Emmu.

- Vēlāk, draugi! - Blekijs iesaucās, pārkliegdams pūļa dūkoņu.

j

Izlauzies cauri ap klavierēm sanākušajam baram, viņš ar pāris lieliem soļiem šķērsoja zāli un piesteidzās pie Emmas, kura joprojām kautrīgi stāvēja pie durvīm, sažņaugusi rokās somiņu. Blekijs no sava varenā stāva augstumiem pārlaida viņai ašu, atzinīgu skatienu. Bija skaidri redzams, ka Blekiju pārsteidz radikālās pārmaiņas Emmas ārienē, lai gan viņš centās to noslēpt. Vienā mirklī Blekijs jau bija attapies un parastajā aizrautībā sacīja:

- Emma! Cik brīnišķīgi ir tevi satikt, jā, nudien, ma-voumeen 1

Blekijs satvēra Emmu aiz pleciem un sirsnīgi apskāva,

tad pa paradumam atvirzīja meiteni no sevis nost un, aizvien vel turēdams rokas viņai uzplečiem, ielūkojās Emmas augšup pavērstajā sejā.

- Tu izskaties vēl daiļāka nekā jebkad agrāk, Emma. Nu īsta jauna dāma, jā, nudien!

Emma iesmējās.

- Paldies, Blekij! Ir jauki, ka tevi atkal satieku.

Abi neslēpa atkalredzēšanās prieku. Blekijs uzsmaidīja Emmai.

- Nāc, mavourneen, ieiesim blakus salonā. Domāju, ka tur būs klusāks un mēs varēsim labāk aprunāties. Tā ir arī daudz vairāk piemērota vieta tādai jaunai, smalkai dāmai kā tu.

Pēdējo apgalvojumu pavadīja draiska acs piemiegšana. Tad Blckijs apvaicājās:

- Un ko tu, lūdzu, vēlētos iedzert?

- Limonādi, - atbildēja Emma.

- Gaidi mani šeit! - izrīkoja Blekijs un aizsteidzās pie

letes.

Emma ar acīm viņam sekoja. Viņa nebija puisi redzējusi kopš pavasara - gandrīz deviņus mēnešus -, un arī Blekijs bija mainījies. Viņš izskatījās nobriedis un, par spīti pāri plūstošajai enerģijai, kura, kā vienmēr, lauzās uz āru, tomēr šķita tāds kā vairāk apvaldīts. Emma bija pamanījusi Blekija sejā arī skumju atblāzmu. Rozija, tērpusies briesmīgi spilgtā, oranžā zīda kleitā, smaidīja pār visu seju un māja Emmai ar roku. Emma atbildēja uz viesmīles sveicienu tikpat sirsnīgi. Pēc īsa brīža Blekijs atgriezās, nesdams dzērienus.

- Seko man! - viņš uzsauca Emmai, ar platajiem pleciem atbrīvodams viņiem ceļu cauri pūlim, kas piepildīja “Dubļainās pīles” galveno zāli.

Salona bārs bija tukšāks un krietni vien klusāks. Emma te uzreiz jutās daudz ērtāk nekā lielajā zālē. Viņa ziņkāri vērās visapkārt. Patiesībā šī mierīgā telpa bija krogam gandrīz vai par elegantu Blekijs sameklēja viņiem stūrī galdiņu, nolika glāzes un dzeramo, ar īsta džentlmeņa žestu atvilka Emmas krēslu un tad apsēdās viņai iepretim. Puisis iedzēra malku no putojošā alus kausa un pāri glāzes malai uzmanīgi nopētīja Emmu. Nolicis kausu uz galda, viņš noliecās uz priekšu un drūmā balsī jautāja:

- Ko tas nozīmē? Ko tu te, Līdsā, dari? Man šķiet, es tev teicu: tādām mazām knīpām šajā pilsētā nekas nav meklējams. Tev vajadzēja vēl dažus gadus nogaidīt, pirms devies šurp, Emma Hārta.

Emma uzmeta Blckijam ašu skatienu.

- Man klājas labi.

- Jā, to jau es redzu pēc tava izskata. Bet tev varēja arī

nelaimēties. Klāj nu labāk vaļā! Kas tevi piespieda pamest Fērliju? .

Emma vēl nejutās nobriedusi grēksūdzei, tāpēc izlikās šo jautājumu nedzirdam.

- Jā, man laimējās, - viņa apstiprināja.

Un, mainīdama sarunas tematu, turpināja:

- Nezināju, ka tu nebūsi Līdsā. Man tevis pietrūka, Ble-kij Kāpēc tu tik ilgi paliki Īrijā? Man jau sāka likties, ka tu nekad vairs neatgriezīsies.

Blekija sejā atspoguļojās bēdas.

- Ak, meitēn, - viņš, smagi nopūties, sacīja, - mans labais draugs tēvs O’Donovens gulēja uz nāves gultas. Viņš bija vecs priesteris, kuru es ļoti mīlēju un kurš iemācīja man visu, ko es zinu. Paliku pie tēva O’Donovena līdz viņa pēdējam elpas vilcienam. Tas bija skumji, ak, cik skumji!

Blekijs papurināja galvu - viņa ķelta dvēsele no jauna pārdzīvoja notikušo un acis aizmiglojās.

Emma pastiepa savu mazo plaukstu un maigi papliķēja Blekijam pa roku.

- Man ļoti žēl, Blekij. Paliesi žēl. Es zinu, cik satriekts tu jūties.

Viņa brīdi klusēja, sērodama kopā ar draugu, un tad nočukstēja:

- Tātad tāpēc tu visus šos mēnešus pavadīji Īrijā.

- Nē, mavourneen. Tēvs O’Donovens, lai Dievs dod mieru viņa dvēselei, nomira jau pēc pāris nedēļām. Bet es nolēmu piešķirt sev nelielas brīvdienas un tikties ar abiem saviem brālēniem-Maiklu un Stīvcnu, kurus nebiju redzējis vairākus gadus. Tad man atrakstīja tēvocis Pets un aicināja pasteigties ar atgriešanos Anglijā. Vakar es ierados Līdsā. Kā piektdienas vakaros allaž esmu paradis, iegriezos “Dubļainajā pīlē“ iedzert kādu mēriņu alus. Biju varen pārsteigts, kad Rozija man iedeva tavu vēstuli. Ja gribu būt atklāts, jāatzīstas, ka stāvēju kā zibens ķerts.

Blekijs vaicājoši paraudzījās uz Emmu un pabeidza:

- Bet pietiks runāt par mani. Stāsti nu, meitēn, - kāpēc aizgāji no Fcrlijas?

Emma mazliet piesardzīgi pavērās Blekijā un klusi

teica:

- Pirms atklāju savas aiziešanas iemeslu, tev, Blekij, man kaut kas jāapsola.

Blckiju ne tik daudz pārsteidza meitenes lūgums, kā nopietnais tonis, kādā tas tika izteikts.

-Un tas būtu?

Emma mierīgi atbildēja uz Blekija ciešo skatienu.

-Tev jāapsola, ka tu neteiksi nedz manam tēvam, nedz kādam citam, kur es esmu.

- Kāpēc tāda noslēpumainība? - Blckijs stingri noprasīja. - Vai tad tavs tētis nezina, ka tu esi Līdsā?

- Viņš domā, ka es strādāju Bredfordā, - Emma paskaidroja.

- Ak, Emma, tā nu gan nedrīkst darīt! Kāpēc tu nepasaki tēvam taisnību?

- Blekij, tu man vēl neesi apsolījis, ka glabāsi manu noslēpumu, - viņa uzstāja savā vismierīgākajā balsī.

Viņš nopūtās.

- Nu labi - ja tu tā gribi. Zvēru pie visu svēto galvām, ka neteikšu nevienai dzīvai dvēselei, kur tu esi.

- Paldies, Blekij!

Un Emma ar cienīgu sejas izteiksmi, nebūdama nedz satraukta, nedz apjukusi, paziņoja:

- Man vajadzēja iet prom no Fērlijas, jo man būs bērns.

- Jēzin!

Blckija balsī jautās gan apmulsums, gan neticība.

- Bērns! - viņš atkārtoja, izrunādams šo vārdu tā, it ka nekad agrāk nebūtu to dzirdējis.

- Jā, martā, - vēsā mierā turpināja Emma. - Un prom man bija jāiet tāpēc, ka tas puisis-bērna tēvs - mani pameta.

- Ko viņš izdarīja? - ierēcās Blckijs, un viņa seja tumši pietvīka. - Pie velna, es izpurināšu viņam dvēseli no miesām! To es izdarīšu gan. Rīt pat brauksim uz Fēijiju un iesim pie tava tēva un tā zeļļa tēva. Sasodīts, viņš tevi apprecēs, pat ja man nāksies no viņa iztaisīt bifšteku, lai dabūtu līdz baznīcai!

- Nomierinies, Blekij! - sacīja Emma.

Viņa redzēja, ka draugs ir briesmīgi pārskaities.

- Tam nebūs nekādas jēgas. Kad pateicu puisim par gaidāmo bērnu, viņš sacīja, ka apprecēšot mani un ka man neesot jāuztraucas. Bet vai zini, ko viņš izdarīja tajā pašā naktī?

- Nē, meitēn, to es nevaru iedomāties, - caur zobiem nomurmināja Blckijs.

Pirmo reizi mūžā viņš juta vēlēšanos nogalināt. Doma, ka Emmai nodarīts pāri, padarīja Blekiju vai traku.

Emma bija ļoti uzmanīgi vērojusi Blekiju. Viņa klusi sacīja:

- Viņš izdarīja kaut ko šausmīgu, Bleķi j. Viņš aizmuka. Un iestājās Karaliskajā llotē. Padomā tikai! Izplēsa lapu no mana brāļa piezīmju grāmatiņas un, atdarinādams Vinstonu, aizlaidās pa nakts tumsu. To man pateica viņa tēvs, kas parādīja arī sava dēla atvadu vēstuli.

Emma papurināja galvu.

- Ko es varēju darīt? Tēvam par to stāstīt nedrīkstēju. Arī puiša tēvam ne. Tā nu es atbēgu uz Līdsu.

- Bet varbūt tavs tētis tomēr saprastu... - iesāka Blckijs, pūlēdamies savaldīties, lai balss nedrebētu.

- Nē, viņš to nekad nesapratīs! - iesaucās nobālusī Emma.

Viņa bija zinājusi, ka Blekijs, iespējams, mēģinās viņu pierunāt, lai atgriežas mājās. Emmai bija viņš jāpārliecina, ka viņai par katru cenu jāpaliek Līdsā.

-Tēvs būs dusmīgs un sāpināts! Tāda nelaime tik drīz pēc mātes nāves - to tēvs nepārcietīs. Negribu sagādāt viņam nekādus pārdzīvojumus. Domāju, ka ir labāk tā, ka ir.

Emma atkal klusināja balsi.

- Nudien, Blekij, tici man! Es pazīstu savu tēvu. Dusmās viņš var būt briesmīgs. Ciemā izcelsies pamatīgs skandāls. Tas izpostīs dzīvi gan man, gan bērnam. Un manam tēvam arī. Ir labāk, ka viņš neko nezina. Tādu kaunu viņš nespētu pārdzīvot.

- Jā, meitēn, sava taisnība tev ir, - piekrita Blckijs.

Viņš domīgi raudzījās Emmā. Kā jau viņa bija gaidījusi, pats fakts, ka Emmai būs bērns, Blekiju nesatrieca. Protams, viņš bija pārsteigts. Un pārskaities par bērna tēva gļēvulību -iedzīt Emmu nelaimē un tad pamest! Bet cilvēciskās vājības, īpaši, ja tās skāra miesu, Blekijam nebija svešas, un viņš neuzņēmās soģa lomu. Un tomēr Blekijs bija noraizējies par Emmu. Iedzimtā intuīcija viņam sacīja, ka ar Emmas stāstu kaut kas nav kārtībā. Tur kaut kas nesaskanēja, taču Blekijs nevarēja pateikt, kas īsti. Viņš uzmeta Emmai caururbjošu skatienu. Meitenes sejā nebija ne miņas no viltus. Viņa atklāti raudzījās Blckijā ar savām nevainīgajām acīm, un Emmas skaistā seja viņam šķita tik apgarota. Blekijs apspieda savu iekšējo nemieru un savaldīgi teica:

- Un ko tu darīsi, kad bērns būs piedzimis? Ko tu ar mazuli iesāksi, Emma?

-To es vēl nezinu, Blckij. Gan jau es kaut ko izdomāšu. Šobrīd man jāpasargā tēvs - lai viņš joprojām dzīvo tajā pārliecībā, ka es aizmuku no Fērlijas, lai sameklētu labāku darbu, un tagad strādāju Brcdfordā. Pēc bērna piedzimšanas es, protams, tēvu apciemošu, lai viņš pats ar savām acīm var pārliecināties, ka ar mani viss ir kārtībā. Pagaidām es viņam rakstīšu, tad tēvam nebūs par mani tik ļoti jāraizējas.

Pirms Blekijs paguva ko iebilst, Emma steidzīgi turpināja, stāstīdama par vēstulēm, kuras viņa nosūta Bredfordā, kā arī par visu pārējo, ko Līdsā pavadītajā laikā bija piedzīvojusi. Protams, Emma savu dzīvi attēloja mazliet rožainākos toņos, nekā tā patiesībā bija.

Blekijs klausījās ārkārtīgi uzmanīgi, un pamazām viņš saprata, ka ar Emmu notikušas daudz dziļākas pārmaiņas nekā tās, kuras izpaudās viņas ārējā izskatā. Šīs pārmaiņas bija tikko samanāmas un grūti formulējamas, tomēr tās bija.

un šo iespaidu neradīja tikai sarežģītā matu sasuka un elegantās novalkas no Fērlijholas skapjiem. Pārmainījusies bija visa Emmas būtība. Bet to jau varēja sagaidīt, nosprieda Blekijs. Viņa drīz kļūs māte, un dažu pēdējo mēnešu laikā pārdzīvotais ari ir atstājis savu ietekmi. Tad piepeši Blekijs aptvēra, kas īsti ir mainījies. Emma vairs nebija nīkulīgais, tīrelī saslaptais skuķēns. Viņa bija kļuvusi par jaunu un skaistu sievieti, turklāt īsā laikā no kalponītes izvērtusies par lēdiju. Nē, ne jau īsā laikā - tas noticis pakāpeniski, un pirmās iezīmes bija manāmas jau pirms pusotra gada. Tagad Blekijs to saprata. Viņš pats taču pirmajā tikšanās reizē bija manījis, ka meitenei piemīt kaut kas dižciltīgs, un nu šī īpašība bija uzplaukusi un visiem saskatāma. Blekijs pavīpsnāja. Viņam bija skaidrs, kas izraisījis Rozijas bezgala cildinošās atsauksmes par Emmu.

Emmas melodiskā balss pārtrauca Blekija domas.

- Kalinsku ģimene ir ļoti jauka un laipna. Ceru, ka tu ar viņiem iepazīsies. Man patīk strādāt šūšanas darbnīcā. Darbs man veicas, - stāstīja Emma. - Es zinu, Blckij, ka varēšu Līdsā dzīvot labi. Esmu par to pārliecināta.

- Jā, es tam ticu, Emma. Bet tu nemaz nedomā par tuvāko nākotni, - aizrādīja Blekijs. - Kā tu varēsi vienlaikus rūpēties par bērnu un strādāt?

Šis jautājums izskanēja tik stingri, ka uz to nevarēja neatbildēt. Emma uzmeta Blekijam asu skatienu.

- Es jau tev iepriekš teicu, ka par šo problēmu domāšu vēlāk! Patlaban man jāsapelna nauda, lai pietiktu gan pašai, gan bērnam.

Viņa noliecās uz priekšu un saspieda Blekija roku, pūlēdamās viņu pārliecināt.

-Lūdzu, neuztraucies! Visu ir iespējams atrisināt.

Emma pasmaidīja, un viņas seja Blekiju burtiski apbūra. Viņa ir valdzinoša sieviete, nodomāja Blckijs, un sirds viņam sāka sisties straujāk. Blekijs nu skatīja Emmu pavisam citā gaismā, nekā bija uz viņu raudzījies agrāk.

Lāgā neapdomājoties, Blekijam izspruka negaidīts priekšlikums.

- Es zinu atrisinājumu, Emma! - viņš steidzīgi sacīja. - Precies ar mani! Tad tu būsi drošībā un apgādāta. Es rūpēšos par tevi un arī par mazuli. Precies ar mani, mavoumeetū

Emma bija galīgi apjukusi. Viņa mēmi raudzījās Ble-kijā, un pirmo reizi kopš aiziešanas no Fērlijas meitene salūza - tik ļoti viņu aizkustināja puiša mīlestības pilnais un nesavtīgais žests. Emma nolieca galvu, un asaras ritēja viņai pār vaigiem. Tās pilēja uz meitenes trīcošajām rokām, kas drudžaini meklēja somiņā mutautu. Emma izslaucīja acis un drebošā balsī caur asarām sacīja:

- Ak, Blekij, cik brīnišķīgi, ka tu lūdz mani kļūt par tavu sievu! Tas patiešām ir jauki no tavas puses.

Viņa apklusa un ielūkojās puiša degošajās acīs.

- Bet es nevaru tavu piedāvājumu pieņemt. Tas nebutu godīgi - saistīt tev rokas ar sievu un cita vīrieša bērnu. Galu gala-tev taču ir pašam savi plāni. Tu gribēji kļūt par dižmani, par miljonāru. Tu šobrīd nedrīksti sev uzkraut atbildību par ģimeni. To es nespēju tev nodarīt, Blekij.

Blekijs bija izteicis savu priekšlikumu impulsīvi, nebūdams pat īsti pārliecināts par savām patiesajām jūtam pret Emmu, un, lai gan viņš saprata, ka Emmai daudzējādā ziņā ir taisnība, tomēr, saņēmis atteikumu, jutās vīlies.

- Bet tu taču nevari palikt viena, - Blckijs neatlaidās, satvēris viņas mazo roku savās lielajās plaukstās. - Kopā atmani tev būtu labāk, mavourneen. Par to esmu pārliecināts.

- Un ka ar tevi pašu, Blekij O’Nil? Vai tev būtu labak kopā ar mani?

Viņa mazliet bikli pasmaidīja. Emmas skropstu galos joprojām vizēja asaras.

- Es domāju, ka ne, - Emma pati atbildēja. - Nē, Blekij, to es tev nenodarīšu. Es neprecēšos ar tevi. Bet liels paldies par piedāvājumu. Jūtos pagodināta un glaimota. Nudien tā ir, Blekij.

Viņš redzēja, ka Emmas lēmums ir negrozāms, un nebija pārliecināts, vai jutās sarūgtināts vai atvieglots. Blekija tobrīd plosījās visdažādākās jūtas. Lai būtu kā būdams, viņš uzskatīja par vajadzīgu aizrādīt, ka neuzskata šo jautājumu par galīgi izlemtu.

- Labi, meitēn, nestrīdēsimies tagad par to, - Blekijs teica. - Pieņemsim, ka mans priekšlikums paliek spēkā - uz nenoteiktu laiku!

Emma nespēja atturēties nciesmējusies. Viņa purināja galvu.

- Ak, Blekij, ko lai es ar tevi iesāku!

Blekija dusmas bija pamazām izgaisušas, šaubas par Emmas stāsta patiesumu - uz laiku aizmirstas, un viņš ar vieglu sirdi pievienojās meitenes smiekliem. Pēc īsa brīža Blekijs sacīja:

- Es zinu gan, ko tu varētu ar mani darīt, meitēn. Tu nāksi kopā ar mani vakariņot vienā no tām lepnajām kafejnīcām, par kurām tev stāstīju, un pēc tam es aizvedīšu tevi uz pilsētas varietē teātri. Šovakar uzstājas Vesta Tilija, un es domāju, ka izrāde tev patiks. Vai šis priekšlikums ir tev pa prātam, Emma? Esmu pārliecināts, ka neliela izklaidēšanās tev par ļaunu nenāks. Ko tu par to saki? Vai pieņem manu ielūgumu?

-Jā, es ar prieku iešu tev līdzi, Blckij. Paldies! Blekij... es... - Emma sastomījās.

Mirkli vilcinājusies, viņa gandrīz kaunīgi atzinās:

- Es priecājos, ka tu esi atgriezies Lidsā. Es jutīšos daudz labāk, zinādama, ka tu esi mans draugs un atrodies kaut kur tuvumā.

Blekija garā virslūpa savilkās sirsnīgā smaida, un pamirdzēja viņa baltie zobi.

- Jā, es esmu tavs draugs, Emma, - viņš apliecināja. - Un es savukārt priecājos, ka tu man uzticējies. Tagad, kad es zinu, kas tevi pēc dažiem mēnešiem sagaida, mēģināšu savu dzīvi iekārtot tā, lai būtu tavā tuvumā, kad būšu tev nepieciešams. Bet šovakar par nopietnām lietām vairs nerunāsim. Tūlīt pat brauksim uz pilsētas centru! Es iepazīstināšu tevi ar Līdsas izpriecu vietām, mana dārgā Emma.

Viņa smaidīja, un viņas seja bija dzīva un līksma. Šķita, ka līdz ar Blekija atgriešanos izgaisušas arī visas problēmas. Kopā ar šo puisi viņa bija jutusies droša, jau pirmo reizi satiekot viņu tīrelī, un Emma instinktīvi zināja, ka Blckijs viņu vienmēr sargās.

Abi izgāja no salona bāra un atkal iekļuva galvenās zāles ļaužu murskulī. Blckijs ievēroja Emmai pievērstos vīriešu apbrīnas pilnos skatienus. Viņš izslējās visā garumā un lepni pacēla galvu. Dabiski, ka viņi skatās, Blckijs domāja, Emma taču ir īsta skaistule. Un tāds vīrietis vēl nav dzimis, kurš nejustos lepns un iepriecināts, ejot kopā ar tik daiļu sievieti. Kāds tur brīnums, ka tā jūtos arī es, nosprieda Blckijs.

Pēkšņi viņš apstājās kā zemē iemiets. Pār Blckiju gluži negaidot bija nākusi apskaidrība. Viņš saprata, kas viņam bija liedzis pilnībā noticēt Emmas stāstam. Šī jaunā, pārveidojusies Emma Hārta, kas graciozi gāja Blekijam pa priekšu,

nemūžam nebūtu varējusi sapīties ar kādu no ciema lempīgajiem puišiem. Nemūžam! Tas bija galīgi neiespējami. Blckijain šķita smieklīgi, ka viņš kaut uz brīdi bija varējis kaut kam tādam noticēt. Bet kurš tad ir bērna tēvs? Šis jautājums Blckiju mulsināja. Viņš saprata, ka nedrīkst Emmai to šovakar vēl vaicāt. Izmetis šīs satraucošās domas no galvas, Blekijs piespieda sevi mīļi pasmaidīt un steigšus sekoja Emmai. Saņēmis Emmu aiz rokas, Blekijs vadīja viņu ārā no kroga, pa ceļam mundri tērzēdams, lai radītu iespaidu, ka viss ir kā parasti. Bet puiša acis bija domīgas.

Trīsdesmitā nodaļa

9

Blekijs un Emma brauca ar tramvaju uz Armliju. Bija sveloši auksta 1906. gada janvāra svētdienas pēcpusdiena. Emma sēdēja, ierāvusies pašā sēdekļa stūri, un, pagriezusi pret Blckiju savu visnotaļ daiļo profilu, ledaini klusēja.

Jēzus, Marija un Jāzeps! B1 ekijam aiz izmisuma gribējās vai kliegt. Viņa reizēm ir tik stūrgalvīga! Blekijs ar acs kaktiņu pašķielēja uz Emmas pusi un tūlīt pat novērsās, viņas ietiepīgās sejas izteiksmes apmulsināts. Emma bija nelokāmi pretojusies šim braucienam jau kopš tās reizes, kad Blekijs pirms pāris nedēļām bija par to ierunājies. Viņam bija vajadzējis likt lietā visas savas pārliecināšanas spējas un lunkano īra mēli, lai panāktu no Emmas piekrišanu, un arī tad viņa bija to darījusi negribīgi un īgni. Blekijam palaikam likās, ka viņš Emmu nemaz nesaprot. Viņš jau sen bija samierinājies ar to, ka viņa ir ārkārtīgi sarežģītajauna sieviete, kurai piemīt visneciešamākā stūrgalvība un cietākā griba, kādu Blekijam jebkad bijusi tā nelaime pie cilvēkiem novērot. Bet viņam tomēr bija arī jāatzīst, ka Emma ir pārsteidzoši saprātīga un daudzās jomās apveltīta ar spožu talantu. Turklāt pa lielākajai daļai viņa izrādīja pietiekamu elastību, lai uzklausītu otra cilvēka domas, un par to Bleķi js bija pateicīgs Visaugstajam Dievam.

Viņš atkal zagšus paskatījās uz Emmas pusi. Par brīnumu, skarbā sejas izteiksme nebojāja viņas skaistumu. Patiesību sakot, tā radīja ap Emmu savdabīgi valdzinoša valdonīguma gaisotni. Viņas mati bija atsukāti atpakaļ un sapīti bizēs, kuras saturēja tauriņveidā sasieta melna tafta lente. Emma bija uzlikusi galvā zaļmclni rūtaina vilnas auduma skotu cepurīti un apsējusi galvassegai pieskaņotu šalli - to viņai uz. Ziemassvētkiem bija uzdāvinājis Blckijs. Cepurīte bija draiski nošķiebta uz vienas auss, garā šalle aplīta ap kaklu un tas brīvie gali ar nevērīgu eleganci pārmesti par melnā vilnas mētelī tērptajiem pleciem. Rokās, kuras, kā parasti, bija cieši satvērušas melno somiņu, bija uzvilkti zaļi, adīti pirkstaiņi -uzticamās Rozijas roku darbs. Šalles un cepures tumšzaļie toņi Emmai lieliski piestāvēja un izcēla viņas acu apbrīnojamo zaļumu un alabastra bālo, nevainojami tīro sejas ādu. Pēdējos grūtniecības mēnešos Emma neapšaubāmi izskatījās neparasti veselīga, labi aprūpēta un kopta.

Tramvajs grabēdams izbrauca no pilsētas centra un virzījās uz Ārmlijas pusi. Tas bija gleznains ciemats, kas atradas kāda pakalna virsotnē pusotras stundas brauciena attālumā no Līdsas. Blckijs sēdēja, domās nogrimis, un pacietīgi gaidīja, kad Emmai uzlabosies garastāvoklis, klusībā lūgdams Dievu, kaut tas notiktu pirms viņu ceļamērķa sasniegšanas. Viņš jutīsies atvieglots, kad Emmas bērns beidzot būs piedzimis un viņa varēs aizbraukt uz Fērliju. Lai gan Emma savu grūtniecību uzņēma diezgan filozofiski un ārēji nekādu īpašo satraukumu neizrādīja, Blckijs zināja, ka viņa ārkārtīgi raizējas par savu tēvu un Frenku. Emma pat bija iesaistījusi Blekiju intrigā ar vēstulēm - tās viņas tēvam no Londonas

nosūtīja Blckija paziņas, kuri devās uz galvaspilsētu. Emma joprojām turpināja izlikties, ka ceļo kopā ar neeksistējošo Džona Smita kundzi, jo tādējādi bija iespējams izskaidrot to, ka viņa neatrodas Bredfordā. Viņai par laimi, vairāki Blckija draugi aizbrauca uz Londonu cerībā atrast darbu īstendas dokos. Tie labprāt uzņēmās vēstuļu nosūtīšanas pienākumu, neuzdodami nekādus mulsinošus jautājumus. Blekijs tomēr bija Emmai aizrādījis, ka viņas tēvs brīnīsies, kāpēc meita nenorāda savu adresi, lai tas varētu viņai aizrakstīt.

- Nē, viņš nebrīnīsies vis, - strikti bija apgalvojusi Emma. - Novembrī nosūtītajā vēstulē es rakstīju, ka dodos kopā ar savu kundzi uz Parīzi, bet decembrī mēs ceļojām pa Itāliju. Kamēr vien tēvs saņem no manis vēstules, viņam sirds ir mierīga.

Blekijs bija raudzījies Emmā plaši ieplestām acīm -viņas prāta kombinācijas puisi ārkārtīgi pārsteidza.

- Tā rādās, ka tu par visu esi padomājusi, - viņš bija sausi piezīmējis.

Emma nebija uzskatījusi par vajadzīgu neko atbildēt, un saruna bija beigusies.

Blekijs kārtējo reizi pašķielēja uz Emmu un pievirzījās viņai mazliet tuvāk. Aplicis roku Emmai ap pleciem, viņš piesardzīgi ierunājās:

- Es ceru, ka tu izlemsi apmesties Ārmlijā.

Blekijs bija sagaidījis, ka Emma nikni iebildis, tomēr, viņam par pārsteigumu, nekas tamlīdzīgs neatskanēja. Viņa joprojām nekustīgi sēdēja un raudzījās uz priekšu.

Iedrošinātais Blekijs turpināja:

- Tu jutīsies labāk, dzīvodama pie Loras Spcnsercs. Tā noteikti būs, mavourneen. Pēc savas atraitnēs palikušās mātes nāves viņa meklē apakšīrnieci, jo viņai vienai pašai nākas grūti segt īres maksu par māju. Tā ir skaista māja. Protams, namiņš nav nekāds lielais, toties tas ir labi uzturēts un tīrs. Loras nelaiķa tēvs bija priekšstrādnieks tipogrāfijā, bet māte - audēja. Viņiem bija sava iztikšana. Mājā ir labas mēbeles, un Lora nenogurstoši gādā par spodrību.

Viņš apklusa un, pētoši pavēries Emmai sejā, mundri runāja tālāk:

-Tev tur nudien būs ļoti ērti. Un, kā jau es tev iepriekš teicu, Lora var tev sarunāt darbu Tompsona fabrikā, kur strādā arī viņa pati. Nesaprotu, kāpēc tu esi tā iespītējusies, Emma.

Viņa negaidīti strauji pagriezās pret Blckiju un ar liesmojošām acīm uzlūkoja puisi.

-Tāpēc, ka man nepatīk svaidīšanās! Es nupat kā esmu apguvusi šuvējas amatu, un tu gribi, lai es pametu Kalinska darbnīcu un mācos par audēju. Tas nav saprātīgi, Blckij. Turklāt man patīk dzīvot pie Deniela kundzes. Viņa pret mani ir ļoti laipna, un es varu lielot viņas virtuvi.

Blckijs novaidējās.

-Bet, Emma, pie Loras tavā rīcībā būs puse mājas. Turklāt viņa dzīvo desmit minūšu gājiena attālumā no Tompsona fabrikas. Tev katru rītu ir nepieciešamas četrdesmit piecas minūtes, lai nokļūtu līdz Kalinska darbnīcai, un tieši tikpat daudz laika - lai vakarā atgrieztos mājās. Tik garas pastaigas aukstumā vai lietū tev nemaz nenāk par labu. Pat Kalinski uzskata, ka mans priekšlikums ir saprātīgs, un Deivids man vakar teica, ka viņi pēc bērna piedzimšanas ar prieku ņems tevi atpakaļ. Ko tad tu vari zaudēt? Manuprāt, neko.

Viņš bezcerīgi nopūtās.

- Tu esi nepakļāvīga un stūrgalvīga meitene, Emma, bet tici man - es gribu tev tikai to labāko.

Emma ari saprata, ka Blekija ierosinājums ir visnotaļ praktisks, bet vienreiz mūžā viņa nu nekādi nespēja piekāpties.

- Es tiešām nezinu...

Blekijs acumirkli uztvēra, ka Emmas stingrā pārliecība ir mazliet sašķobījusies, un nekavējās izmantot šo izdevību.

- Klausies, es tev lūdzu tikai rūpīgi pārdomāt un apsvērt visus par un pret, iekams tu pieņem pārsteidzīgu lēmumu nepārcelties uz dzīvi pie Loras.

Viņš satvēra Emmas mazo, spēcīgo plaukstu un saspieda to.

- Un, lūdzu, esi jauka pret Loru! Viņa man ir laba draudzene, un es negribētu, lai tu pret viņu izturētos rupji vai augstprātīgi.

- Rupji! Es nekad ne pret vienu rupji neizturos! Tu to ļoti labi zini. Un es neesmu arī augstprātīga, Blckij O'Nil.

Viņš pārāk vēlu aptvēra savu kļūdu un, cerēdams to izlabot, vismaigākajā balsī sacīja:

- Es zinu, ka tu neesi vīzdegunīga, mīļā Emma. Bet reizēm... nu, reizēm rodas iespaids, ka tu esi - sacīsim -mazliet neiecietīga.

- Vai patiesi? - Emma pārsteigta vaicāja un, pieri saraukusi, kodīja lūpas.

Blekija apgalvojums viņu bija samulsinājis, jo Emma patiešām neapzinājās, ka šad un tad mēdz būt diezgan grūti paciešama. Viņas neiecietība gan bija izskaidrojama vienīgi ar to, ka prātu nemitīgi nodarbināja pašas problēmas un plāni, kas liedza viņai iedziļināties citu cilvēku izjūtās. Emma klusēja un pārdomāja Blekija sacīto, juzdamās pazemota un apvainota.

Manīdams, ka Emma ir apvainojusies, Blekijs laipni piezīmēja:

- Lora tev iepatiksies. Viņa nudien ir mīļa un laba meitene. Un es zinu, ka arī tu viņai patiksi, Emma. Tā noteikti būs, mavoumeen.

- Es nu gan neesmu par to tik pārliecināta - it īpaši, ja ņem vērā, ko tu nule sacīji, - Emma atcirta.

Blekijs mazliet kaunīgi pasmējās.

—Aizmirsīsim to! Tev nav jādara nekas cits kā vien jā-demonstrē kaut niecīga daļiņa no tā šarma, kas tev pārpārēm piemīt, un viss būs kārtībā.

Viņš atkal saspieda Emmas roku un turpināja:

- Armlija ir ļoti skaists ciems, un dzīve tur rit mierīgi un klusi. Sevišķi jauki tur ir vasarā, kad koki un puķes ir pilnā plaukuma. Ārmlijas parkā katru svētdienu spēlē pūtēju orķestris, tur ir arī daudzas citas gleznainas un pastaigām piemērotas vietas. Turpat netālu atrodas Svētās Marijas slimnīca, kur tu varētu dzemdēt bērnu, kad tavs laiks būs pienācis. Ārmlijā ir vesels lērums veikalu, tā ka tev nebūs jābrauc uz Līdsu, ja pēkšņi kaut ko ievāj adzēsies. Ārmlijā nudien ir viss, kas tev nepieciešams.

Emmas skatiens bija kļuvis modrs.

- Veikali, - viņa domīgi noteica. - Bet es domāju, ka Ārmlijā ir pavisam mazs ciems. Nevar būt, ka tur ir daudz veikalu.

- Ir gan, meitēn. Sākotnēji Ārmlijā nebija liela, bet pēdējā laikā tā ir, var teikt, izpletusies. Tur sabūvētas skaistas savrupmājas, kurās dzīvo bagāti un eleganti ļaudis - fabriku īpašnieki un tamlīdzīgi. Vairāki Ārmlijas veikali atbilst pat šo dižmaņu prasībām. Esmu tos redzējis, kad apciemoju Loru. Mēs arī varēsim šos veikalus aplūkot, kad iesim pa galveno ielu līdz Loras mājai.

- Ko šajos veikalos tirgo? - Emma gribēja zināt.

Viņas acis mirdzēja dedzīga ieinteresētība.

Pārliecinājies, ka viņam izdevies saistīt Emmas uzmanību, un sajutis, ka viņas noskaņojums mainījies, Blckijs steidzīgi turpināja, jo cerēja, ka Emmas lēmums tomēr nosvēries par labu Ārmlijai.

- Pag, ļauj man padomāt! Tauna ielā ir pārtikas preču veikals, dārzeņu tirgotava, divas gaļas tirgotavas - vienā no tām pārdod tikai cūkgaļu, zivju veikals, dzērienu veikals, Ķīna piena bode, aptieka un laikrakstu tirgotava. Esmu ievērojis arī apavu un manufaktūras preču veikalus, greznumlietu tirgotavu un smalku dāmu apģērbu veikalu. Tauna iela norit dzīva tirdzniecība, gandrīz tāpat kā Brigeitā. Domāju, ka Ārmlijas veikalos var nopirkt pilnīgi visu, Emma.

Viņa bija uzmanīgi klausījusies, un viņas aizspriedumi pret dzīvošanu Loras Spenseres mājā sāka strauji izgaist.

- Pastāsti man vēl par ciemu! - viņa teica. - Piemēram, cik tas ir liels? Cik daudz cilvēku tur dzīvo?

- Ak, mīļā Emma, man jāatzīstas, ka to es nezinu. Bet, ņemot vērā, ka veikali var pastāvēt un zaudējumus tie necieš, Ārmlijas iedzīvotāju skaitam jābūt krietni lielam. Turklāt Ārmlijā ir vairākas baznīcas un dažas skolas - tas nozīmē, ka arī tuvākā apkaime ir diezgan biezi apdzīvota. Jā, tā ir pievilcīga vieta, vari man ticēt. Lora man ir stāstījusi par Ārmlijas bibliotēku un trim politisko partiju klubiem. Ak, Ārmlijā ir pat cietums - diezgan briesmīgs iestādījums, cik nu var spriest pēc ārējā izskata.

Blekijs piemiedza Emmai ar aci.

- Tur ir arī diezgan daudz krogu. Es personiski esmu bijis vismaz sešos.

Emma iesmējās - pirmo reizi, kopš viņi bija devušies

ceļā.

- Jā, to nu gan tu zini!

- Un kas tad tur būtu ļauns, ja jaunam zellim tīk laiku pa laikam iedzert kādu alus pinti vai mēriņu laba īru viskija? -tēlotā aizvainojumā vaicāja Blckijs.

Tad viņš strauji satvēra Emmas roku.

- Nāc nu, meitēn! Esam klāt. Tagad varēsi pati apskatīt Armliju.

Tramvaja pietura atradās pakalna nogāzē. Blckijs veikli izlēca no vagona un palīdzēja izkāpt Emmai.

-Uzmanīgi, mīļā! Pamats zem kājām nav visai līdzens. Negribu, lai tu pakluptu un Zvārgulīte satrauktos, - viņš sacīja, saņemdams Emmu aiz elkoņa.

- Zvārgulīte?

- Jā, Zvārgulīte. Tā es saukšu tavu mazo. Atceries “Pīte-ru Peņu”*? Vai tev neliekas, ka tas ir piemērots vārds mazai brēkulci?

Emma iesmējās.

- Tā varētu būt, Blekij. Bet kā tu zini, ka man piedzims meitene?

- Es to zinu, jo tu taču nemitējies apgalvot, ka tev būs meita.

Blckijs ielika Emmas roku sev elkoņa līkumā, sabāza rokas jaunā, jūraszilā mēteļa kabatās un teica:

- Tur, priekšā, ir Tauersa - bagātnieku rajons.

Viņš ar galvas mājienu norādīja uz platu ielu, kuras abās malās auga koki.

-Tagad mēs iesim paTauna ielu. Skaties, kur sper soli! Šodien ir slidens.

- Jā, es būšu uzmanīga, Blekij.

Emma nodrebinājās un piekļāvās viņam ciešāk. No pa-

♦Zvārgullte ir tēls Dž. M. Borija stāstā “Pilers Pens”.

kalna virsotnes pūta ledains ziemeļu vējš. Sals knieba vaigos. Emma pavērās uz debesīm. Tās bija kā sasalis, balts baldahīns, bālo ziemas sauli tik tikko varēja saskatīt - tā šķita kā Visuma tālēs nevērīgi iemesta, sīka sudraba monēta. Visapkārt valdīja savāds klusums - tramvajs tālāk nebrauca, bet. pajūgus un cilvēkus nemanīja. Miegaini vienmuļa provinces svētdiena.

- Tas ir Cārlija Kūku parks, - Blekijs paskaidroja, šoreiz mādams ar galvu uz trīsstūrveidīga laukuma pusi pāri ceļam. -Vasarā tu tur varēsi sēdēt kopā ar Zvārgulīti un vērot garāmgājējus.

- Man ne ar kādu Zvārgulīti nekur nebūs laika sēdēt, -Emma atcirta.

Viņa uzmeta laukumam skeptisku skatienu.

- Čārlija Kūku parks! Kas tas par vārdu? Varu derēt, ka tu to izdomāji.

- Kāpēc tu vienmēr apšaubi manus vārdus? Es sūkšu tevi saukt par Neticīgo Emmu, ja tu neatteiksies no šī paraduma, manu meitēn. Lai būtu kā būdams, bet tā to parku patiešām sauc. Lora man stāstīja, ka pirms daudziem gadiem te kāds vīrs, vārdā Čārlijs, tirgojies ar kūkām, un tā šī vieta...

- Ieguvusi savu nosaukumu, - Emma pabeidza, un acis viņai uzjautrināti sprikstīja. - Es ticu tev, Blckij. Tādu nosaukumu neviens nebūtu spējis izdomāt.

Blekijs pasmīnēja, bet neko neteica, un viņi turpināja ceļu klusēdami. Emma ar lielu interesi raudzījās apkārt. Viņi gāja gar līdzenā rindā sabūvētām mājām, kuru fasādes bija vērstas pret Tauna ielu. Tie Emmai atgādināja pasaku namiņus. Sarkanos dakstiņu jumtus klāja bieza sniega kārta, bet no notekcaurulēm nokarājās mirdzošas lāstekas. Sniegs un ledus bija pārvērtis ikdienišķās ēkas par neparastām piparkūku mājiņām. Arī žogus, vārtiņus un kailos, melnos kokus klāja sasalis sniegs, kas Emmai atgādināja milzīgas Ziemassvētku kūkas sudrabaino garnējumu. Māju logos sārtu atblāzmu meta parafīna lampas un iekurto kamīnu liesmas, un no skursteņiem plūda mutuļojošas dūmu vērpetes, bet tās Tauna ielā bija vienīgās dzīvības zīmes. Mājiņas izskatījās omulīgas un viesmīlīgas, un Emma iedomājās, ka ikvienā no tām dzīvo kāda laimīga ģimene - vecāki kamīna priekšā vaļojas un izbauda svētdienas mieru, viņiem pie kājām rotaļājas, ēd ābolus un apelsīnus un grauž ceptus kastaņus sārtvaidzīgi bērni. Visi smejas, un gaisotne istabā ir mīlestības piestrāvola. Emma piepeši sajuta smeldzīgas ilgas pēc tēva un Frcnka. Viņa tobrīd dedzīgi vēlējās atrasties Hartu mazajā namiņā Fērlijā un kopā ar tēvu un brāli sēdēt pie kamīna.

- Lūk, arī pirmie veikali, Emma, - paziņoja Blekijs, un viņa balss klusumā izskanēja īpaši skaļi. - Tic izvietoti gar abām Tauna ielas malām un stiepjas līdz pat Brānča ceļam. Nu, vai es nestāstīju tev taisnību, mavourneenl

Emmas acis sekoja Blekija skatienam - no satraukuma tās bija plati ieplestas, un skumjais noskaņojums acumirklī tika aizmirsts.

- Taisnība gan, - viņa piekrita.

Viņi pagāja garām zivju tirgotavai un greznumlietu veikalam, tad nāca aptieka un liels dāmu apģērbu veikals. Emmai bija jāatzīst, ka tirgošanās Ārmlijā sit augstu vilni. Viņas smadzeņu dzīlēs sāka briest kāda ideja. Tikt pie veikala Ārm-lijā būtu daudz vieglāk nekā Līdsā, īres maksa te noteikti ir krietni vien zemāka, viņa loģiski sprieda. Varbūt es varu atvērt savu pirmo veikalu Ārmlijā - tūlīt pēc bērna piedzimšanas. Tas būtu sākums. Emmu šī doma tā aizrāva, ka, sasniedzot Loras Spenseres māju, viņa iztēlē jau pilnā sparā tirgojās.

Blekijs varēja viņu saukāt par Neticīgo Emmu, bet par vienu viņa gan nešaubījās - ka galu galā gūs panākumus. Emmas pirmais veikals ZnīsĀrmlijā, un par viņas pircējiem kļūs vietējie bagātnieki. Tā būs iespējams krietni vien nopelnīt. Pat Blekijs bija to apgalvojis.

Viņi bija iegriezušies kādā ielā, kur atradās mājas ar terasēm. Tās visas izskatījās labā kārtībā un respektablas -ar zaļi krāsotām durvīm, spodriem, mirdzošiem logiem, glītiem, koptiem dārziņiem un melniem dzelzs vārtiem. Tieši tajā brīdī, kad viņi pienāca pie Loras Spenseres mājas, Emmai iešāvās prātā kāda doma. Viņa apstājās un satvēra Blekija roku.

- Ko tu Lorai esi stāstījis par mani? - Emma jautāja.

Blekijs pārsteigts paskatījās uz viņu.

- Nu, to, ko tu man liki viņai teikt, - puisis klusi atbildēja. - Tieši to pašu stāstu, kuru tu esi izdomājusi visiem, - Hārta kundze, jūrnieka sieva, mātes cerībās, Blekija O’Nīla dārgā draudzene.

Emma atvieglota pasmaidīja un apmierināta pamāja ar galvu. Pa dārza taciņu viņi tuvojās mājai. Diez kāda tā Lora būs, Emmai ienāca prātā, bet, patiesību sakot, viņa nepiešķīra tam sevišķi lielu nozīmi. Svarīgi bija, lai viņa atstātu uz Loru labu iespaidu.

Emma tikai tobrīd aptvēra, ka Blekijs viņai par savu paziņu bija pastāstījis visai maz, un, stāvēdama uz sliekšņa, Emma nezināja, kas viņu sagaida. Viņa nekādā ziņā nebija cerējusi ieraudzīt skaisto meiteni, kura atvēra viņiem durvis, ar patiesu prieku abus apsveikdama. Lorai Spcnserei bij a Madonnas rāmā, iekšējas gaismas apstarotā seja, un viņas acis raudzījās tik uzticīgi, bet smaids bija tik pievilcīgs un mīļš, ka Emmai uzreiz kļuva skaidrs - šī būtne neapšaubāmi atšķiras no visiem cilvēkiem, kurus Emma jebkad ir satikusi.

Lora vedināja viņus dziļāk mājā, šausminādamās par auksto laiku un izteikdama bažas, ka viņu brauciens droši vien nav bijis sevišķi patīkams. Viņas patiesās rūpes par viesu labsajūtu bija acīm redzamas. Lora saņēma un novietoja uz drēbju pakaramā viņu mēteļus, šalles un Emmas skotu cepurīti. Tad viņa ieveda abus viesistabā un apsēdināja krēslos, kas bija sarindoti kamīna priekšā. Visas meitenes kustības bija bezgala graciozas,

Satvērusi Emmas rokas, Lora sacīja:

-Es tā priecājos ar jums iepazīties, Emma! Blckijs man pārjums stāstījis tikai labu. Ak kungs, jūsu rokas no aukstuma ir gluži sastingušas! Pasēdiet šeit, gan jūs atsilsiet, mīļā.

- Es ari priecājos ar jums iepazīties, Lora, - atbildēja Emma.

Viņai negribējās būt nepieklājīgai un tūlīt pat sākt pētīt istabu, tomēr ar vienu ašu skatienu Emmai bija izdevies aptvert kopskatu. Viņa bija ievērojusi neuzkrītošās, zilbalti svītrotās tapetes, biezos zila samta aizkarus pie logiem, nedaudzās sarkankoka mēbeles - mazliet nolietotas, taču rūpīgi ievaskotas - un gaumīgās greznumlietiņas. Viesistaba nebija pārāk liela, tomēr tā izskatījās glīta, jo te valdīja kārtība un nebija ne miņas no Deniela kundzes viesistabas atbaidošās pārblīvētības. Te viss bija pamatīgs un ērts.

Lora atvainodamās sacīja:

- Piedodiet, ka neesmu sagatavojusies jūsu uzņemšanai tik labi, kā biju gribējusi, jo man bija jāapciemo saslimusi draudzene, un es aizkavējos ilgāk, nekā biju paredzējusi. Atnācu tikai īsu brīdi pirms jūsu ierašanās. Lai būtu kā būdams, tēja tūlīt būs gatava - ūdens jau burbuļo.

- Ir jau labi, Lora, - teica Blckijs. - Mūsu dēļ tev nevajag satraukties, mēs nekur nesteidzamies. Dari, kas tev darāms, mīļā.

Tas lika pateikts tik klusā, rāmā balsi, ka Emma ziņkārīgi pavērās Blekijā. Viņš piepeši bija kļuvis apvaldīts, bet puiša sejā atspoguļojās maigums un cieņa pret Loru. Emmu tas nepārsteidza. Viņa jau bija pamanījusi, ka Loras izturēšanās atraisa cilvēkos viņu vislabākās jūtas.

- Atvainojiet mani uz. pāris mirkļiem, - Lora turpināja savā piemīlīgajā balsī, kārtodama uz galda porcelāna tasītes. - Man vēl virtuvē šis tas jāpaveic.

Emmai un Blekijam pret to nekas nebija iebilstams, tikai Blekijs apvaicājās, vai drīkstot aizkūpināt savu pīpi,

- Protams, tu drīksti to darīt, - atsaucās Lora.

Viņajau bija pusceļā uz virtuvi. Atbildēdama Blekijam,

meitene pagriezās atpakaļ, un viņas acīs sprikstēja smieklu dzirkstelītes.

- Lūdzu, jūties kā mājās, un arī jūs, Emma!

No sava novērošanas posteņa līdzās kamīnam Emma varēja redzēt Loru saimniekojam mazajā virtuvītē. Meitene bija tērpusies gaiši zilā vilnas kleitā ar kuplu svārku daļu, garām piedurknēm un lielu, baltu tā dēvēto kvēkeru^2 apkaklīti. Kaut arī kleita bija nedaudz apvalkāta un vietām salāpīta, tās vienkāršais piegriezums un tīrās krāsas lieliski atbilda Loras sirdsskaidrajai būtībai. Viņa ir skaista, nodomāja Emma, kuru slaidā, trauslā meitene bija ļoti ieinteresējusi. Šķita, ka Loru apņem garīguma aura.

Loras Spensercs sejas vaibsti bija tik klasiski pareizi un smalki, ka brīžiem likās - viņa ir pārāk nemanāma. Noteikti bija cilvēki, kuri Loras seju uzskatīja par visai kalsnu un bālu, bet Emmai tā atgādināja Drēzdenes porcelāna figūriņas. Viņa saskatīja šajā sejā patiesu izsmalcinātību, bet lielajās, brūnajās acīs - maigumu un gudrību. Loras medus krāsas mati zeltaini vizēja, to mirdzums šķita gluži vai nereāls. Emma turklāt bija pārliecināta, ka meitenes ārējais skaistums ir viņas iekšējās šķīstības atblāzma.

Emmai bija taisnība. Lorai Spensereipatiešām piemita kaut kas īpašs. Izskaidrojums tam bija pavisam vienkāršs. Lora Spensere pretojās ļaunumam jebkuros tā izpausmes veidos. Viņa bija katoliete un nelokāma savā ticībā. Reliģija, kuru Lora ar saviem draugiem neapsprieda un arī nemēģināja vmiem to uzspiest, bija viņas dzīves saturs un jēga. Loras uztverē Dievs nebija kaut kas tāls un neskaidrs. Viņa klātbūtni meitene sajuta ik brīdi, tā bija mūžīga un nebeidzama.

Tobrīd, sēdēdama Loras mājīgajā viesistabā un klausīdamās viņas maigajā balsī, kas skanēja no virtuves, Emma to visu vēl nezināja. Loras klātbūtnē Emmu pārņēma tāds miers, ka viņa gandrīz izbijās. Emma skatījās uz Loru un domāja: “Es gribu, lai viņa kļūst mana draudzene. Es gribu viņai iepatikties. Es gribu kopā ar viņu dzīvot šajā mājā."

- Tu esi ļoti klusa, mavourneen, - sacīja Blekijs. - Tas nemaz nav tavā garā. Tev taču allaž ir paticis patērzēt.

Emma sarāvās. Blekija balss bija viņu nobiedējusi.

- Ak, es tikai biju iegrimusi domās, - Emma atteica.

Blekijs smaidīja un pukšķināja pīpi. Kā jau viņš bija

paredzējis, Emma nespēja pretoties Loras valdzinājumam, un par to Blekijam bija liels prieks.

- Vai tu, Blekij, lūdzu, neienestu tējkannu virtuvē, lai es varu uzliet tēju? - pavaicāja Lora.

- Tūlīt, - atsaucās Blekijs un, noņēmis kūpošo vara tējkannu no āķa, ienesa to virtuvē.

Viņš pārvietojās pa nelielo viesistabu kā milzu tornis. Arī Emma piecēlās kājās.

- Vai varu ko palīdzēt? - viņa apjautājās.

Lora pārlaida skatienu virtuvītci.

- Paldies, Emma, bet viss jau ir kārtībā.

Pēc īsa brīža viņa ienāca viesistabā, nesdama lielu paplāti, uz kuras bija salikti šķīvji ar uzkodām, un viņai sekoja Blekijs ar tējkannu.

Galds bija skaisti uzklāts, un, apsēdusies pie tā, Emma nekavējās Loru uzslavēt:

- Jums ir ļoti mākslinieciska gaume, Lora. Galda klājums ir brīnišķīgs.

Viņa uzsmaidīja Lorai, kas neslēpa prieku par saņemto komplimentu.

- Ak, mūs gaida karaļu cienīga maltīte, - teica Blekijs, kurš arī bija novērtējis uzklāto galdu, tikai no cita viedokļa. - Bet tev nevajadzēja mūsu dēļ tā pūlēties, Lora. Tev taču pienākumu netrūkst - gan baznīcā, gan visādos labdarības sarīkojumos.

- Mani tas neapgrūtināja. Tu taču zini, cik ļoti man patīk gatavot ēdienus un kā es priecājos par viesiem. Lūdzu, cienājieties -pēc garā un aukstā brauciena no Līdsas jūs abi noteikti esat izsalkuši. Tev vienmēr bijusi laba apetīte, Blckij.

- Tā ir gan, - Blekijs apstiprināja un paņēma sviestmaizi.

Mazliet iestiprinājies, viņš atkal jutās savā elementā, un drīz vien pie tējas galda skanēja meiteņu līksmie smiekli. Blekijs lika lietā visu savu aktiera talantu, lai viņas izklaidētu, un kļuva tik runīgs, ka neļāva nedz Emmai, nedz Lorai iestarpināt kādu vārdiņu. Kad Lorai beidzot izdevās uz kādu no Blekija spriedelējumiem atbildēt ar asprātību, Emma pārliecinājās, ka šī jaukā meitene, kaut arī ārēji tik nopietna, ir apveltīta ar humora izjūtu, bet aiz viņas piemīlīgajām manierēm slēpjas ass prāts.

Savukārt Emmai pašai bija izdevies atstāt lielu iespaidu uz Loru Spenseri. Sākumā meiteni Emmas izcilais skaistums bija nobiedējis, bet, gatavodama tēju, viņa bija paslcpus novērojusi savu viešņu un secinājusi, ka tās izturēšanās nebūt nav augstprātīga. Lora bija pamanījusi ari to, cik saprātīgas ir Emmas brīnumaini skaistās, zaļās acis un izsmalcināts viņas ovālās sejas profils. Blckijs bija Lorai stāstījis, ka Emma dzīvo neērtā bēniņu istabiņā un katru dienu veic milzīgu attālumu, lai nokļūtu darbā un pēc tam - atpakaļ mājās. Blekijs bija noraizējies par Emmas veselību. Lora viņa bažām pilnīgi pievienojās. Sievietei septītajā grūtniecības mēnesī nepieciešams, lai par viņu kāds parūpējas, bet Emma bija gluži viena. Lorai jau bija radušās siltas jūtas pret Emmu.

Dzerot tēju, Blckijs nopētīja meitenes, kuras sēdēja viņam līdzās. Viņš mīlēja tās abas, lai gan - katru citādi, un jutās atvieglots, ka viņas viena otrai iepatikušās. Blekijs bija nojautis, ka tā būs, kaut arī Emma un Lora gan pēc izskata, gan pēc rakstura bija pilnīgi pretstati. Viņš zagšus pavērās Lorā, kas tobrīd slaucija salvetē savas vārās, jutīgās lūpas. Dvēseliskā, atturīgā Lora, te nu viņa sēdēja- trausla kā porcelāns. Ar otru acs kaktiņu Blckijs paskatījās uz Emmu. Līdzās Loras maigajai piemīlībai Emmas skaistums šķita mazliet mežonīgs un kvēls, viņā jautās pat kaut kas biedējošs. Blekijam jau sen bija radušās aizdomas, ka vajadzības gadījumā Emma var būt arī nežēlīga un skarba. Un tomēr - par spīti šīm atšķirībām, abām meitenēm piemita daudzas kopīgas īpašības: drosme, līdzjūtība un godīgums. Iespējams, ka taisni šīs rakstura iezīmes ļaus viņām sadraudzēties, Blekijs domāja. Kaut arī divdesmit vienu gadu vecā Lora bija tikai dažus gadus vecāka par Emmu, Blckijs nešaubījās, ka viņa Emmu pieskatīs ar īstu mātes rūpību. Savukārt enerģiskās, dzīvespriecīgās Emmas klātbūtne izkliedes Loras vientulību, kuru tā izjuta pēc mātes nāves. Loras māte bija mirusi pirms četriem mēnešiem.

Blekija uzmanību saistīja Emmas melodiskā balss -viņa aizrautīgi stāstīja Lorai par savu darbu Kalinska šūšanas darbnīcā. Blckijs pagriezās, lai paskatītos uz Emmu. Viesistabas rožainajā gaismā viņas seja šķita pats dzīvīguma iemiesojums. Viņa spēj apžilbināt jebkuru vīrieti. Bleķi js sev sacīja. Un tad viņam atkal ienāca prātā, kurš gan bijis tas vīrietis, ko Emma apžilbinājusi pirms septiņiem vai astoņiem mēnešiem. B1 ekijs joprojām nebija uzdrošinājies Emmai pavaicāt, kas ir bērna tēvs. Viņš atvairīja šo urdošo domu un pievērsās aktuālākai problēmai - kā piedabūt Emmu pārcelties pie Loras un sākt strādāt Tompsona fabrikā.

It kā būtu nolasījusi Blekija domas, Lora piepeši ieteicās:

-Man šķiet, ka šuvējas darbs jums patiešām ir tuvs sirdij, Emma. Cik noprotu, jums to izdevās apgūt visai ātri. Esmu pārliecināta, ka arī aušana jums nekādas grūtības nesagādās...

Lora apklusa, kā parasti, negribēdama kļūt nekautrīga vai uzbāzīga.

- Vai aušana ir grūts darbs? - Emma piesardzīgi jautāja.

- Nē, nekā pārāk sarežģīta tur nav - ja cilvēkam ir ķēriens un viņš izprot aušanas procesu. Man šķiet, ka jums, Emma, šis darbs nevarētu likties grūts.

Emma uzmeta ašu skatienu Blckijam un tad atkal pievērsās Lorai.

- Vai jūs varētu man sarunāt darbu pie Tompsona? Vai esat pārliecināta, ka jums tas izdosies?

- Esmu par to pilnīgi droša! - iesaucās Lora. - Tieši

ļ vakar runāju ar priekšstrādnieku, un viņš teica, ka meklējot meitenes, kuras varētu apmācīt. Jūs varat stāties darbā kaut rītdien un ķerties pie aužamajām stellēm. Protams, sākumā kā mācekle.

Emma īsu brīdi pārdomāja Loras vārdus un tad strauji pieņēma lēmumu.

- Vai jums nebūtu nekas pretim, Lora, ja es apmestos jūsu mājā? Es nebūšu jums par apgrūtinājumu un kārtīgi maksāšu savu īres naudas dalu.

Viņa cieši raudzījās Lorā, kuras eņģeļa sejiņā uzplauka priecīgs smaids, un Loras skaistās, brūnās acis iemirdzējās.

- Protams, Emma! Uzņemšu jūs ar vislielāko prieku. Nespēju no šīs mājas atteikties, lai gan īres maksa man vienai nav gluži pa kabatai. Esmu te nodzīvojusi sava mūža lielāko daļu, būtu skumji, ja nāktos aiziet. Turklāt jūs man būsiet brīnišķīga kompanjone.

Viņa noliecās uz priekšu un sirsnīgi paspieda Emmas

roku.

- Es domāju, ka pēdējos divus grūtniecības mēnešus jums patiešām der pavadīt tādā vietā kā Ārmlija. Es jūs pieskatīšu, Emma. Un es zinu, ka Blekijs man piekritīs...

- Es piekrītu! - iestarpināja Blekijs, nopriecājies par notikumu pavērsienu.

- Ļaujiet man jums izrādīt pārējās telpas - arī to istabu, kuru varu piedāvāt jums, Emma, - ierosināja Lora.

Viņa pirmā devās augšup pa stāvām, šaurām kāpnēm. Kāpņu laukumiņā Lora atvēra kādas durvis.

- Šī būs jūsu istaba, Emma, - viņa sacīja ar gaišu smaidu.

Iegājusi istabā, Lora aizdedzināja sveci, kas stāvēja uz

kumodes.

- Nu, vai nav jauka un ērta istabiņa? - mīņādamies uz sliekšņa, iesaucās Blekijs.

Viņš pastūma Emmu uz priekšu. Meitene atskatījās un

teica:

- Jā, istabiņa ir piemīlīga.

Telpas lielāko daļu aizņēma prāva misiņa gulta, pārklāta ar lupatu segu. Sienas bija baltas, bet uz grīdas pie gultas bija novietots paklājs.

- Tā bija manu vecāku istaba, - teica Lora.

Tad viņa kautrīgi piebilda:

- Ceru, ka jums tā patiks, Emma. Istaba ir diezgan paliela, un, tā kā te ir divguļamā gulta, šeit varēs apmesties ari jūsu vīrs, kad atgriezīsies no dienesta flotē.

Emma jau pavēra muti, lai kaut ko sacītu, bet, paskatījusies uz Blckija seju, neko neteica.

- Ē... redzi, viņas vīrs tik ātri vis neatgriezīsies. Patlaban viņš ir jūrā, un jādomā, ka būs tur vēl ļoti ilgi. Tā ka par Emmas vīra ērtībām mums patlaban nav jāraizējas! - teica Blekijs.

Viņš paraudzījās apkārt, izmisīgi meklēdams iemeslu mainīt sarunas tematu, un tad ātri turpināja, bērdams vārdus kā pupas:

- Paskaties, Emma, te starp drēbju skapi un mazgāšanās galdiņu ir brīva vieta. Lūk, tur, pie loga! Tu varētu šajā vielā nolikt šujamgaldu un šūt dāmu apģērbus, kā biji iecerējusi. Lora neiebildīs. Vai ne, mīlā Lora?

Blekijs cerēja, ka viņam izdevies novērst muļķīgās pārrunas par to sasodīto, Emmas izdomāto vīru.

- Protams, man nekas nav pretim. Mani tas netraucēs.

Lora pavērās Emmā, kura ar mazliet sarauktu pieri joprojām pētīja istabu. Lora apbēdināta nodomāja: “Ak Dievs! Viņai māja nepatīk.” Negribēdama ietekmēt Emmas lēmumu, Lora steidzīgi sacīja:

- Šeit augšā ir mazliet vēsi. Vai neiesim lejā? Jums nav jāizlemj tūlīt, Emma. Jūs varat visu pamatīgi apdomāt un tad man pateikt.

Emma bija pamanījusi Loras sejā pavīdam sarūgtinājumu un satvēra meitenes roku.

- Man šī istaba patīk! Nudien! Es ar prieku te apmetīšos. Protams, ja vien varēšu to atļauties.

Visi trīs atgriezās viesistabā. Blekijs iemeta kamīnā vēl dažas pagales, un Lora sameklēja savu mājsaimniecības rēķinu grāmatu. Viņa apsēdās pie kamīna līdzās Blekijam un Emmai.

- īres maksa par šo māju ir četri šiliņi nedēļā, tā ka jūsu daļa, Emma, būs divi šiliņi. Vēl jāmaksā par malku un oglēm apkurei ziemas laikā un par parafīnu lampām. Es būtu ļoti pateicīga, ja arī šos izdevumus mēs varētu dalīt uz pusēm. Kopumā ziemā sanāks kādi pieci šiliņi nedēļā, bet vasarā izdevumi būs mazāki.

- Pieci šiliņi! - iesaucās Emma.

*

Lora vērās viņā ar raižpilnām acīm.

- Vai dieniņ, tā jums ir pārāk augsta maksa? Varbūt es varu...

- Nē, tā nav pārāk augsta maksa, - Emma viņu pārtrauca. - Es gaidīju, ka būs jāmaksā daudz vairāk. Par to bēniņu ūķīti es maksāju Dcnicla kundzei trīs šiliņus nedēļā.

Lora pārsteigta lūkojās Emmā, un Blekijs nodārdināja:

- Es taču tev teicu, ka tas sasodītais sievišķis tev mauc deviņas ādas pār acīm, bet tu manī negribēji ne klausīties! Ak, Emma! Tev vajadzēja pārcelties pie Loras jau pirms vairākām nedēļām, kā es tevi lūdzu to darīt.

- Klusu, Blckij, nevajag tā uzbudināties! - Lora pus-nopietni, tomēr stingri viņu apsauca.

Meitene pasniedza Emmai mājsaimniecības rēķinu grāmatu.

- Jūs var at pati iepazīties ar maniem aprēķiniem. Gribu, lai jūs zinātu, cik kas maksā.

Emma negribēja grāmatu ņemt, bet Lora viņai to uzspieda. Viņa uzmeta skaitļiem tikai paviršu skatienu, jo zināja, ka Lora nav tas cilvēks, kurš mēģinās uz viņas rēķina nopelnīt. Pēc mirkļa Emma atdeva grāmatu atpakaļ.

- Lora, lūdzu! Nelieciet man izburties cauri visiem šiem skaitļiem. Esmu pārliecināta, ka jūsu aprēķini ir precīzi. Patiesību sakot, man ir aizdomas, ka jūs neprasāt no manis pietiekami lielu summu. Negribu, lai jūs izdevumu lielāko daļu segtu no savas kabatas.

- Ak nē! - iebilda Lora. - Ar pieciem šiliņiem pilnīgi pietiek. Goda vārds!

Viņa nolika rēķinu grāmatu atpakaļ bufetes atvilktnē un turpināja:

- Vai Blekijs jums teica, ka par pirmo mēnesi, kamēr jūs mācīsieties par audēju, jums algu nemaksās?

Emma apstiprinoši palocīja galvu. Lora nokremšļojās, piesardzīgi paskatījās uz Emmu un teica:

- Par šo pirmo mēnesi es nojums nekādu maksu neņemšu.

- Nē, tā nedrīkst! Es nevaru to pieļaut! - iesaucās Emma.

Lora bija nepielūdzama.

-Es neņemšu nojums naudu par to laiku, kad jūs neko nepelnīsiet, Emma.

Lora redzēja, ka Emma neprātīgā lepnumā ir saslējusies, un saprata, ka žēlastības dāvanas viņa nepieņems, tāpēc klusi piebilda:

- Nu, labi, iesim zelta vidusceļu. Maksājiet man tos divus šiliņus par īri.

Emma negribīgi piekrita, nevēlēdamās Loru apvainot, kaut gan sev nosolījās, ka maksās visus piecus šiliņus. Viņa paņems tos no saviem ietaupījumiem.

-Tātad nu viss ir norunāts. Emma pārcelsies uz šejieni nākamsestdien. Es pats viņu atvedīšu, tā, lūk! - paziņoja Ble-kijs, ņemdams sarunas pavedienu atkal savās rokās.

Viņš veltīja abām meitenēm starojošu smaidu.

- Redzat, izrādījās, ka man ir taisnība. Es zināju, ka jūs sapratīsieties un viena otrai icpatiksietics.

Emma pasmaidīja, bet neko neteica. Viņa bija laimīga, ka izlēmusi par labu dzīvošanai Ārmlijā kopā ar Loru Spen-seri. Emmu atkal pārņēma savāds, visaptverošs miers, un viņa atslābinājusies atspiedās pret krēsla atzveltni, piepeši juzdamās daudz bezrūpīgāka un drošāka par savu nākotni. Viss nokārtosies, par to Emma tagad bija pārliecināta. Tobrīd viņa to, protams, nezināja, bet šo pirmo tikšanos ar Loru Spcnseri Emma Hārta atcerēsies visu mūžu. Gadu gaitā viņa pārliecināsies, ka Lora ir vienīgais patiesi labais cilvēks no tiem, kurus Emmai būs lemts iepazīt, un viņa ārkārtīgi iemīlēs šo cildeno dvēseli.

Nākamajā piektdienā Emma atvadījās no saviem darbabiedriem šūšanas darbnīcā. Visi bija apbēdināti, ka viņa iet prom. Atvadas no Kalinskiem notika pie sabata vakariņu galda-Dženesa bija stingri to pieprasījusi. Pēc maltītes viņa paveda Emmu sāņus.

- Gribu, lai jūs man apsolāt, ka griezīsieties pie manis, ja dažu nākamo mēnešu laikā jums kaut kā icvajadzēsics, -Dženesa teica. - Ārmlija nav nemaz tik tālu, un es varu tur ierasties kurā katrā laikā.

- Ak, Kalinska kundze, cik jūs esal laipna! Paldies! Apsolu, ka rīkošos tieši tā.

Šķiroties tika lietas asaras, vienīgi Deivids bija mierīgs, jo zināja, ka viņa un Emmas celi vēl krustosies. Lai būtu par to pilnīgi pārliecināts, Deivids bija pierakstījis Emmas adresi Ārmlijā un piekodinājis, lai Emma pēc iekārtošanās jaunajā vietā viņam noteikti atraksta. Pat Deniela kundzei šķiroties bija asaras acīs, un arī viņa lūdza, lai Emma dod par sevi kādu zinu.

*

Pirmdienas rītā Lora aizveda Emmu uz Tompsona fabriku. Emmai šī viela jau pirmajā mirklī izraisīja riebumu, un viņa to sāka ienīst tikpat stipri, kā bija mīlējusi Kalinska darbnīcu. Te nebija ne vēsts no mazās šūšanas darbnīcas biedriskās gaisotnes. Nevienu nedzirdēja nedz jokojam, nedz smejamies. Fabrikā valdīja dzelžaina disciplīna, un uzraugi, kuri staigāja starp stellēm, bija skarbi un prasīgi. Jēlvilnas smaka Emmai bija pretīga, un sākumā viņai šķita, ka no steļļu nemitīgās klaboņas viņa zaudēs dzirdi. Trešajā darbadienā Emma bija tuvu nervu sabrukumam - viņa redzēja, kā atspole trāpa kādai meitenei pa seju, sakropļojot viņu uz mūžu. Tādi nelaimes gadījumi fabrikā bija diezgan bieži.

Lora bija laba skolotāja - pacietīgi viņa atkal un atkal skaidroja māceklei audējas amata noslēpumus, tomēr- pretēji gaidītajam - Emmai šis darbs likās grūts. Viņai bija paniskas bailes no “slazda”-tas izveidojās, ja pārtrūka kādi simt pavedieni. Lai izlabotu šo kļūmi, bija nepieciešamas vairākas stundas Lai atgūtu zaudēto, audējai pēc tam bijajāstrādā drudžainā steigā. Emmai laimējās - viņa bija pietiekami uzmanīga, un.“slazds” viņas stellēs nekad neizveidojās.

Kaut arī Emma juta nepatiku pret šo darbu, viņa bija apņēmusies izturēt līdz galam - nekas nedrīkstēja gūt pār viņu

Viņa un Lora devās uz darbu sešos no rīta un atgriezās sešos vakarā. Emmai dienas šķita nebeidzami garas. Laikam ritot, viņa kļuva smagnējāka - piebriedušais vēders traucēja strādāt, un Emmu aizvien biežāk pārņēma nogurums un apātija. Daudzas stundas stāvot pie stellēm, viņas kājas piepampa, un Emmai bieži vien šķita, ka bērns piedzims turpat uz fabrikas grīdas. Liels mierinājums paguruma brīžos viņai bija Loras draudzība. Emmu sajūsmināja Loras labā humora izjūta, un viņa vairs nesaprata, kā būtu varējusi iztikt bez Loras stingrā atbalsta un sirsnīgās gādības.

(virsroku, turklāt Emma zināja, ka citas izejas viņai nav. Ja gribēja nopelnīt sev iztiku, bija jāpierāda, ka esi audējas amatam derīga. Emma bija pietiekami attapīga un viņas pirksti -gana veikli, lai vienā mēnesī audējas amata prasme būtu Emmai rokā. Izrādījās, ka Lorai taisnība. Iegūstot lielāku pieredzi, pieauga arī Emmas pašapziņa, tomēr darbs nomācošajā, stingri uzraudzītajā vidē viņai joprojām nepatika.

Kādā otrdienas vakarā marta beigās Emma sajuta, ka tuvojas dzemdības, un Lora viņu aizveda uz Svētās Marijas slimnīcu Hiltopā. Pēc desmit stundām bērns nāca pasaulē. Emmai par prieku, izrādījās, ka piedzimusi meitene. Tieši pēc mēneša Emma kļuva septiņpadsmit gadus veca.

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Emma sēdēja pie kamīna Loras mājas viesistabā un drūmi raudzījās tukšumā. Viņas sirdi nomāca kāda problēma -tā bija tik smaga, ka aizēnoja visu citu. Emma zināja, ka viņai tā jāatrisina, pie tam nekavējoties. Viņa lauzīja galvu kopš bērna piedzimšanas brīža, bet joprojām nebija spējusi pieņemt kādu lēmumu. Prāts teica vienu, bet mīlestība un rūpes par bērnu allaž guva virsroku. Bijajāizlcmj mazulītes tuvākā nākotne. Vilcināties vairs nevarēja.

Emma nodrebinājās - viņai bija nosalušas kājas. Pēc bērna piedzimšanas Emmu mocīja smeldzošas kaulu sāpes. Viņa smagnēji piecēlās un sabikstīja kamīnā pagales, rīkodamās ar biguli tik sparīgi, it kā gribētu izgāzt uz gruzdošajām šķilām dusmas par savu bezpalīdzību. Kamīnā liesmas uzšāvās augstāk un spoži apgaismoja omulīgo, rūpīgi sakārtoto viesistabu.

Gaismas strēle pārslīdēja arī bērnam, kas gulēja pie Emmas kājām pagaidu šūpulītī, kuru Lora bija sameistarojusi no atvilktnes, biezām segām un dūnām pildītiem spilveniem. Mazulīte gulēja uz sāniem, un viņas pūkainie, sudrabaini blondie matiņi uguns gaismā vizēja, apaļā sejiņa bija piesār-tusi, bet sīkā plaukstiņa savilkta dūrītē, kuru meitenīte bija piespiedusi pie mutes. Mazā bija cieši aizmigusi. Tas bija Emmas bērns. Dala no viņas pašas. Kā gan viņa lai spētu no meitiņas šķirties? Gluži negaidīti Emmā sacēlās dumpības gars - ar jaunu spēku uzvilnīja apņemšanās, ka apstākļiem nedrīkst būt pār viņu vara.

- Es nepieļaušu, lai ar tevi atgadītos kaut kas slikts! -Emma klusi, bet dedzīgi čukstēja dusošajam bērnam. - Nemūžam! Un tev būs viss, ko vien iespējams par naudu nopirkt. To es tev apsolu!

Emma kādu brīdi novēroja savu četras dienas veco meitu un tad atgriezās pie kamīna. Neviens upuris viņai nebūs par lielu, ja vien tas būs vajadzīgs viņas bērna drošībai un labklājībai. Beidzot Emma atkal paņēma šuvekli - flaneļa naktskreklu - un atsāka strādāt. Viņa nedrīkstēja nokauties ar domām par nākotni. Jādara, kas nodomāts, un lēnām jāvirzās uz priekšu - soli pa solim, dienu pēc dienas. Tā ir vienīgā izeja.

Emmas rūpīgie dūrieni virknējās cits aiz cita, tomēr viņu pašu aizvien vairāk pārņēma pilnīgas nomāktības sajūta. Kaut ko tādu Emma savā mūžā nebija piedzīvojusi. Viņa apzinājās, ka nevarēs paturēt bērnu pie sevis, lai cik ļoti to arī gribētu. Emmai bija jāstrādā fabrikā un jānopclna iztika, un nebija neviena cilvēka, kurš pa dienu varētu rūpēties par mazulīti. Protams, viņai ne prātā nenāca nodot meitiņu bāreņu patversmē vai ļaut kādam viņas bērnu adoptēt. Ja atmeta abas šīs iespējas, atlika viens vienīgs risinājums. Arī par to Emma nebija sajūsmināta, taču pēc vairākām bezmiega naktīm viņa bija sapratusi, ka citas izvēles nav. Tobrīd viņa atkal visu pārlika savā prātā, domās uzskaitot ieceres priekšrocības un trūkumus. Emmu plosīja pretrunīgas izjūtas - tās nomainīja cita cilu tikpat ātri, kā viņa ar adatu darbojās gar naktskrekla vīli.

- Hallo! Hallo! Vai kāds ir mājās?

Izbijusies Emma strauji pacēla galvu. Durvis bija vaļā, un uz sliekšņa stāvēja Blekijs O’Nīls. Ārā bija dzestra marta diena, un puiša allaž iedegusī seja bija vējā pietvīkusi, bet mati savēlušies cirtainā ērkulī. Blekijs izskatījās varen apmierināts ar sevi un dzīvi. Viņš bija apkrāvies ar vairākiem saiņiem.

- Blckij! Negaidīju, ka tu būsi klāt tik ātri! - iesaucās pārsteigtā Emma.

Viņa nolika šuvekli un piecēlās, automātiski pieglauzdama savus nevainojami sakārtotos matus.

Blekijs smaidīdams sakrāva saiņus uz galda. Viņš pievilka Emmu sev klāt un apskāva ar varenajām rokām, mīļi raudzīdamies viņai sejā.

- Tu pēc dzemdībām izskaties kā pats veselības un skaistuma iemiesojums, - Blekijs secināja, veltīdams Emmai atzinīgu skatienu.

Viņa izmocīja smaidu, mēģinādama noslēpt savu drūmo noskaņojumu, taču neko neteica. Šķietami nemanīdams Emmas nomāktību, Blekijs aizrautīgi turpināja:

- Atnesu bērnam dažas dāvaniņas. Šādi tādi sīkumi, bet ceru, ka tev patiks.

Viņš norādīja uz apkrautā galda pusi.

- Ak, Blckij, tu esi pārāk devīgs! Tu nedrīksti izšķiest tik daudz naudas manam bērnam. Tu taču jau esi gana mani apdāvinājis.

- Tieši tam jau nauda, manuprāt, ir domāta - lai to tērētu.

Viņš novilka mēteli un devās to novietot uz drēbju pakaramā, kas atradās pie durvīm.

- Mēs ar tēvoci Pētu patlaban pelnām vairāk nekā jebkad. Šonedēļ vien saņēmām divus lielus pasūtījumus, gaidāms vēl arī trešais, tā ka mums pat nāksies nolīgt papildu strādniekus. O’Nīlus ir apņēmusi panākumu aura!

Viņš pagriezās pret Emmu un piemiedza viņai ar aci.

-Turklāt man vakar krita, tā teikt, lielais loms. Laimēju Donkasteras zirgu skriešanās sacīkstēs. Tā, \ūk,mavourneen\ Uz vienu likmes mārciņu dabūju atpakaļ divdesmit. Nu, un tad es nodomāju: “Jātu, Blekij O’Nīl, šonedēļ esi tāds laimes bērns un tev kabatas pilnas ar naudu, tu nedrīksti aizmirst savu labo draudzeni Emmu.” Un es tūlīt pat devos uz Brigcitu un nopirku dažas lietiņas mazajai, mīļajai Zvārgulītci.

- Priecājos, ka tev veicies, Blekij. Bet vai tev tomēr nevajadzētu pietaupīt naudu, lai tu reiz varētu uzbūvēt to dižo māju, par kuru tik bieži esi man stāstījis? - pamācīja pragmātiskā Emma.

Blekiju šis aizrādījums uzjautrināja. Viņš paraustīja plecus.

- Kādu dienu man piederēs Džordža stilā būvēta māja, Emma. Un tie daži šiliņi, ko esmu šodien izdevis, mana sapņa īstenošanos daudz neaizkavēs.

Blckijs nolieca savu raženo augumu un nometās ceļos līdzās šūpulītim, lai aplūkotu bērnu.

- Nu, vai nav viena maza mīlulīte!

Viņš bezgala uzmanīgi sakārtoja sedziņu,

- īsts eņģelītis, lūk, kas viņa ir!

Bērns sakustējās, samirkšķināja savas garās, sudrabainās skropstas un atvēra acis. Mazā pasmaidīja un sāka zem sedziņas kustināt kājas. Blekijam iemirdzējās acis.

- Skaties, Emma! Man nudien šķiet, ka viņa jau pazīst savu tēvoci Blekiju!

-Jā, tā rādās gan,-piekrita Emma. - Un viņa patiesi ir mīļa un laba mazulīte. Kopš esam atgriezušās no Svētās Marijas slimnīcas, meitiņa tikpat kā nav raudājusi.

Viņa paraudzījās uz galda pusi.

- Paldies par dāvanām, Blekij!

- Ak, ko nu! - atteica Blckijs un piecēlās. - Nāc labāk tās apskatīt! Ver vaļā! Sāc ar šo sainīti!

Viņš pasniedza Emmai prāvāko vīstokli. Emma apsēdās uz krēsla un attina saini.

- Blekij, tas ir pasakains! - viņa iesaucās, turēdama rokās sārtu adītu mētelīti, rotātu ar rožainām lentēm.

Blckijs staroja.

- Te ir arī mētelītim pieskaņota cepurīte un zābaciņi, -viņš sacīja, sniegdams Emmai nākamo sainīti. - Ceru, ka mazajai tie derēs. Nevarēju lāgā saprast, kāda izmēra apģērbs man jāpērk, jo neesmu radis kaut ko iegādāties tik mazam kukainītim.

Viņš paraudzījās Emmā ar bažīgu skatienu.

- Kā tev šķiet, vai būšu notrāpījis pareizo izmēru?

- Viss derēs mazulītei kā uzliets, - apgalvoja Emma. - Paldies, Blekij!

- Tad atver šo - pēdējo sainīti! - viņš mudināja. - Tur gan nav nekas tik praktisks kā mētelītis un cepurīte, bet, manuprāt, arī šis priekšmets Zvārgulītei var noderēt. Viņai taču būs vajadzīgas arī rotaļlietas, vai ne, Emma?

Viņa nepacietīgi attina papīru un izņēma no tā pūkainu, baltu jēriņu, kura kaklu rotāja lielā pušķī sasieta rozā lente un zvaniņš.

- Ak, tas patiesi ir jauks! Un tu esi nopircis arī grabu-līti! - Emma priecājās.

Viņa pakratīja spoži nopulēto stīpu, kurai, tāpat kā jēriņam, bija piestiprināts zvaniņš, un tad nolika rotaļlietas šū-pulītī blakus bērnam. Emma piecēlās un noskūpstīja Blekiju.

- Paldies, Blekij! Tu esi tik labs pret mums.

Emmu aizkustināja acīm redzamā rūpība, ar kādu puisis bija izvēlējies dāvanas viņas mazajai meitiņai.

- Ak, tie jau tādi sīkumi vien, - viņš teica un pavērās apkārt. - Un kur tad ir Lora?

- Šopēcpusdien katoļu baznīcā notiek labdarības tirdziņš, un viņas pārziņā ir viens no stendiem. Ap tējas laiku Lora būs atpakaļ. Tu taču paliksi uz lēju, vai ne?

- Protams!

Blckijs iekārtojās krēslā iepretim Emmai un sameklēja kabatā cigaretes. Vienu aizkūpinājis, viņš sacīja:

- Un kad tev jāatgriežas darbā, mavourneenl

Emma kādu brīdi neatbildēja, tad lēni pacēla galvu.

- Varu vēl mazliet atpūsties. Priekšstrādnieks teicis Lorai, ka pēc iznākšanas no slimnīcas drīkstu vienu nedēļu neiet uz fabriku. Tur šobrīd nav pārāk daudz darba, turklāt viņi jau neko nezaudē, jo maksā par gabaldarbu. Ja es nestrādāju, neko arī nesaņemu.

- Un tu atvēlēsi sev šo brīvo nedēļu? Manuprāt, tev vajadzētu to darīt, - piezīmēja Blckijs, cieši raudzīdamies Emmā.

- Lora arī domā tāpat. Viņa raizējas par manu veselību. Bet es jūtos ļoti labi. Nudien tā ir, Blekij. Es varētu sākt strādāt jau pirmdien, bet...

Emmai aizrāvās balss, un viņa, acis nodūrusi, ņēmās pētīt šuvekli. Tad viņa domīgi pabeidza:

- Es tomēr domāju, ka to nedarīšu. Man nākamnedēļ jānokārto dažas lietas.

Emma atkal nolaida plakstiņus un neko tuvāk nepaskaidroja. Blekijam negribējās viņu izprašņāt, jo Emma varēja sadusmoties. Viņa ne vienmēr bija noskaņota uz atklātību, un Blekijs bija iemācījies viņu lieki neiztaujāt.

Pēc mirkļa Emma ierunājās:

- Tātad jums ar darbiem sokas, vai ne?

-Jā, meitēn, tā ir gan! Un, vai zini, man pirmo reizi uzticēts izstrādāt būvējamās mājas plānu.

Viņš mazliet kautrīgi pasmējās.

- Nu, ne jau veselai mājai - tas būs tikai viens mājas spārns, ko mums pasūtījis kāds klients no Hcdinglejas. Džentlmenim - kurš, starp mums runājot, ir īsts naudas maiss - bija iepatikušās dažas manas idejas, un viņš lūdza mani turpināt darbu pie plānojuma izstrādāšanas. Tā ka manas nodarbības vakarskolā sāk atmaksāties.

- Tas ir brīnišķīgi, Blekij!

Emma to pateica diezgan nevērīgi, it kā būtu klausījusies pa ausu galam. Blekijs acumirklī kļuva modrs. Viņš pamanīja nomāktību Emmas sejā un to, ka viņa acīm redzami nav ieinteresēta sarunā. Emmas zaļās acis bija satumsušas, bet lūpas savilktas sāpīgā vaibstā. Nē, nevis sāpīgā, bet gan ciešanu pilnā, Blekijs sevi pārlaboja. Viņš brīnījās, par ko Emma tā satraukusies, bet atkal atturējās no izvaicāšanas. Stāstīdams par savām iecerēm, viņš ar vienu acs kaktiņu uzmanīgi novēroja Emmu. Beidzot Blekijs tomēr neizturēja un atļāvās pajautāt:

- Kāpēc tu esi tik drūma, mīļā Emma? Tas nemaz nav tev raksturīgi.

Viņa neatbildēja.

- Klau, Emma, tu esi apmākusies kā lietaina diena. Saki taču - kas tevi nomoka?

- Ak, nekas...

Mazliet vilcinājusies, Emma tomēr pati pret savu gribu izgrūda:

- Es drusku raizējos par to, ka bērns nav kristīts.

Blekijs apjuka. Viņš skatījās uz Emmu ar neizpratnes

pilnu skatienu, tad atmeta galvu atpakaļ un sāka skaļi smieties. Emma izskatījās aizvainota, bet Blekijs nespēja rimties.

-Tu raizējies par to, ka bērns nav kristīts! - viņš atsaucās, pūlēdamies apspiest jautrības vilni. - Neticu pats savām ausīm, Emma. Kāpēc tevi tas satrauc? Tu taču pati mēnešiem ilgi esi apgalvojusi, ka Dievam netici.

- Un neticu arī! Manas domas par to nav mainījušās, -iekliedzās Emma. - Bet es jūtu, ka nodaru bērnam netaisnību. Varbūt mana meita ticēs Dievam, kad būs pieaugusi, un pārmetīs man, ka neesmu likusi viņu kristīt.

Blekijs redzēja, ka Emma runā nopietni, tāpēc teica:

- Kāpēc tad tu neej pie Kristus baznīcas vikāra un nenokārto...

- Ak, es nevaru to darīt, - Emma viņu skarbi pārtrauca, uzmezdama Blekijam vēsu skatienu. - Vikārs gribēs redzēt bērna dzimšanas apliecību, jo tādi ir noteikumi, un tad viņš skaidri un gaiši redzēs, ka bērns ir... ir... nelikumīgs, un negribēs mazo kristīt. Turklāt es negribu, lai viņš vai jebkurš cits jauktos manās darīšanās.

-Emma, jātu negribi iet uz Kristus baznīcu, es nudien nezinu, ko vēl tu varētu darīt. Bērnam jāpaliek nekristītam, un tas ir viss!

- Jā, es zinu. Nebūtu ar tevi par to runājusi, ja tu nevaicātu, kāpēc esmu sadrūmusi. Tev taisnība, nekas nav līdzams. Man atliek tikai cerēt, ka mans bērns kādu dienu nevērsīsies pret mani ar pārmetumiem.

Ja bērns par kaut ko ari būs dusmīgs, domāja Blckijs, tad ne jau par to, ka nav nokristīts. Būt par ārlaulības bērnu noteikti ir daudz nepatīkamāk nekā palikt nekristītam. Bet skaļi viņš sacīja:

- Tu esi sapinusies pretrunās, mana mīļā meitene. Bet kāpēc tu nevarētu kristīt mazo kādā baznīcā, kas atrodas attālākā Līdsas nostūrī? Tur tevi neviens nepazīs, un tur nebūs nekādas nozīmes, vai kāds ir lasījis to, kas rakstīts dzimšanas apliecībā, vai nav.

- Nē! Nē! Es negribu, lai kaut viena dzīva dvēsele zinātu, ka mans bērns nav dzimis likumīgā laulībā, - atcirta Emma.

Piepeši Blekijam ienāca prātā lieliska ideja.

- Klau, mēs paši viņu nokristīsim! Tepat uz vietas un

tūlīt!

Viņš pielēca kājās un apņēmīgi devās uz virtuvi, kur atradās izlietne.

- Līdsas kooperatīvās ūdensapgādes sabiedrības ūdens būs kristīšanai tikpat noderīgs kā jebkurš cits, - viņš līksmi klaigāja. - Iedod man kādu kausu!

- Kā to saprast - “nokristīsim paši”? Es nesaprotu.

Emma sarauca pieri.

- Tā kā tu esi tik ļoti noraizējusies par to, ka tavs bērns paliks nekristīts, es pats to izdarīšu. Tagad. Atnes bērnu pie izlietnes! Nu, nāc! - Blekijs mudināja, stāvēdams uz virtuves sliekšņa.

Emmas sejā atspoguļojās neticība.

- Tu to darīsi! Bet vai tā drīkst? Vai tad tās būs īstas kristības?

- Protams, drīkst! Dari, kā es tev saku, - viņš izrīkoja. - Es šo darbiņu varu padarīt tikāt labi kā vikārs vai mācītājs.

Kaut arī esmu nolādēts katolis, tomēr tev jāzina, ka es joprojām ticu Dievam. Es varbūt neeju uz baznīcu, taču no ticības nekad neesmu atteicies. Nekad. Par to tu vari būt droša. Un Dievs mīt ikvienā cilvēkā. Tā ir mana vissvētākā pārliecība. Es jūtu Viņu savā sirdī, un tas ir vissvarīgākais. Sajust Viņa mūžīgo mīlestību un klātbūtni.

Kaut arī Emma bija apmulsusi, viņa saprata, ka Blekijs runā nopietni.

Viņš klusā, laipnā balsī turpināja:

- Domāju, ka Visaugstais man piedos šo patvaļu, jo es ķeros pie šī darba ārkārtēju apstākļu spiests. Un Viņš pieņems mazulīti kā vienu no saviem svētītajiem bērniem, Emma. Tā noteikti būs. Viņa paša dēls, Jēzus, ir sacījis: “Laidiet bērniņus pie manis, neliedziet tiem, jo tādiem pieder Dieva valstība.” Tici man, nav svarīgi, kurš to dara un kurā vietā, svarīgi, lai tas tiktu darīts mīlestībā uz Dievu un mazo radībiņu. Mums, Emma, nav vajadzīga nedz baznīca, nedz kristāmais trauks.

-Es ticu tev, Blekij, un gribu, lai tu nokristī manu bērnu.

- Nu tu atkal esi agrākā Emma, - teica Blekijs. - Nes tagad mazulīti šurp!

Blekijs sāka darboties pie izlietnes, sagatavodams kausu ar siltu ūdeni, tad piesteidzās pie kumodes un, atvilcis atvilktni, meklēja dvieli.

Emma izcēla bērnu no pašdarinātā šūpullša un aijāja viņu uz rokām, glāstīdama mazo sejiņu un maigi dūdodama.

- Mana mazā, mīļā meitenīte, - čukstēja Emma.

Pavisam negaidīti viņas iztēlē pazibēja Edvina Fērlija

seja. Ja vien Edvins nebūtu bijis tik nežēlīgs... Viņš tagad varētu raudzīties bērnā un mīlēt to tāpat kā es. Emma ar šausmām atklāja, ka nebija spējusi izdzēst no atmiņas nedz viņa

vārdu, nedz seju. Mēnešiem ilgi Emma nebija domājusi par Edvinu un, ja arī iedomājās, tad tikai ar naidu. Bērnam dzimstot, viņa tēvs Emmai nebija ne prātā, bet nu viņa no domas par Edvinu vairs nespēja atbrīvoties un apjukumā zaudēja modrību.

Blekijs no viesistabas otra gala viņai uzsauca:

- Un kā tad mēs mazo Zvārgulīti sauksim? Vai vārdu jau esi izdomājusi?

Emma bija tā iegrimusi atmiņās, ka nemanot nosauca skaļi to vārdu, kurš viņai bija uz mēles.

- Edvīna...

Aptvērusi, ko ir izdarījusi, Emma sastinga pie izlietnes, satriekta par savu neapdomību Kāpēc es nosaucu viņa vārdu, Emma brīnījās, dusmodamās uz sevi. Viņai nebija nācis ne prātā dot bērnam Edvina vārdu. Jau pirms vairākām nedēļām Emma bija nolēmusi, ka meitenīti sauks par Loru. Nu viņai šķita, ka zūd pamats zem kājām.

Arī Blekijam no pārsteiguma mute bija palikusi vaļā. Viņš redzēja, kā Emma saspringst - zem blūzītes baltā zīda varēja saskatīt viņas plecu lāpstiņas. Viņš klusībā atkārtoja pie sevis nule dzirdēto vārdu, un tad pēkšņi Blekijam bija skaidrs, kas ir bērna tēvs. Edvins Fērlijs. Par to nebija ne mazāko šaubu. Viss sakrita. Kāpēc viņš jau agrāk nebija iedomājies par Edvinu? Patiesība bija skaidri saskatāma. Blekijs taču mēnešiem ilgi klusībā apšaubīja Emmas stāstu, būdams pārliecināts, ka šī izsmalcinātā meitene nevarēja sapīties ar kādu ciema lamzaku. Blekijam sāpēja sirds Emmas dēļ, un viņam gribējās to mierināt. Redzot Emmas apjukumu, viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka Edvina vārds viņai izsprucis nejauši, un saprata, ka jebkurš mierinājuma žests tagad būtu nevietā. Blekijam bija skaidrs arī tas, ka Emmai nav ne prātā nācis nosaukt meitu parEdvinu. Apdomīgajai, piesardzīgajai Emmai gluži vienkārši bija misējies. Viņa pieļāvusi kļūdu un nu nezina, kā to izlabot.

Un tā nu Blekijs bezrūpīgā tonī sacīja:

- Kur tad tu sameklēji tik elegantu vārdu? Jādomā, būsi izlasījusi to kādā ilustrētajā žurnālā. Savāds vārds, bet, manuprāt, Zvārgulītci tas piedien itin labi. Man šis vārds patīk. Jā, nudien!

Emma palocīja galvu, neuzdrošinādamās runāt. Blekijs pārlika pār roku dvieli un tad paraudzīja ūdeni, tīši vilcinādamies, lai Emma varētu atgūties.

- Nu, tā - esmu gatavs, - viņš sacīja ar gaišu smaidu. -Turi bērnu nedaudz izstieptās rokās... Jā, tā ir labi.

Savaldījusies Emma teica:

- Pilnā vārdā viņu sauks par Ed... Edvinu...

Viņa sastomījās, norija siekalas un turpināja stingrākā

balsī:

-Loru Scinu...

- Par Šeinu! - pārsteigtais Blekijs Emmu pārtrauca.

- Jā, par godu tev. Es taču nevarētu viņu nosaukt par Palriku vai Dezmondu, bet Blekija skanētu drusku jocīgi, vai ne?

Blekijs iesmējās.

-Taisnība! Taisnība! Jūtos glaimots un iepriecināts, Emma. Nu tad sūksim!

Viņš iemērca pirkstus kausā ar ūdeni un mazliet teatrāli uzvilka krustu virs bērna pierītes.

- Pagaidi mirkli! - iesaucās Emma. — Es neesmu katoliete un mans bērns arī ne. Anglikāņu baznīcas vikārs tikai uzšlaksta bērnam dažas ūdenslāses. Viņš nevelk krustu. Mums viss jādara, kā pieklājas. Lūdzu, sāc no sākuma!

Blekijs apspieda smaidu. Pārsteidzoši, ka pārliecināta ateiste tik ļoti rūpējas par rituāla precizitāti.

- Es saprotu, Emma.

Viņš noslaucīja mitro krustu no bērna pieres, atkal iemērca savus lielos, brūnos pirkstus ūdeni un ceremoniāli uz-šļakstīja mazajai dažas pilītes. Meitenīte skatījās uz Blekiju, acis nemirkšķinādama.

-Kristīju tevi par Edvinu Loru Seinu Hārtu. Dieva Tēva, Dieva Dēla un Svētā Gara vārdā.

Blekijs pārmeta krustu sev pašam, noliecās un noskūpstīja mazulīti. Viņš uzsmaidīja Emmai un noskūpstīja arī viņu.

- Tā, lūk, mavourneen. Bērns ir nokristīts. Vai nu tu jūties laimīgāka?

-Jā, Blekij. Paldies! Tu to izdarīji ļoti jauki. Un paskaties uz mazulīti! Viņa smaida un neraudāja pat tad, kad tu apšļakstīji viņu ar ūdeni. Tagad esmu pārliecināta, ka viņas dzīve būs laimīga. Es no savas puses centīšos sagādāt viņai visu to labāko, Blekij.

Emma svinīgi vērās Blekijam sejā.

-Viņai būs visskaistākās drēbes, viņa apmeklēs vislabākās skolas un kļūs par īstu lēdiju. Es to panākšu, un nekas mani neaizkavēs.

Nopietno sejas izteiksmi nomainīja maigs smaids, un Emma turpināja:

-Nevaru iedomāties, kāda viņa izskatīsies, kad paaugsies. Kā tev šķiet, Blekij, kam viņa būs līdzīga?

Fērlijicm, protams, nosprieda Blekijs, uzmanīgi aplūkojis bērnu. Raksturīgie vaibsti bija saskatāmi pat zīdaiņa sejā.

- Lai būtu kā būdams, viņa būs skaista, - teica Blekijs. - Bet liec nu mazo atpakaļ šūpulī un salūko Loras portvīna pudeli. Mums taču jāuzsauc tosts par godu nokristītajam bērnam.

- Ai, Blckij, vai mēs drīkstam to darīt? Lora var apvainoties, ja mēs rakņāsimies pa viņas...

-Neesi nu muļķīga, Emma! - caur smiekliem iesaucās Blckijs. - Viņai nebūs nekādu iebildumu. Un es jebkurā gadījumā mazliet vēlāk aizstaigāšu līdz dzērienu tirgotavai un nopirkšu jaunu pudeli. Mums jāiedzer uz Edvinas veselību. Tāda ir tradīcija.

Emma piekrītoši pamāja un sameklēja pudeli. Viņi iedzēra uz bērna veselību rubīnsarkano portvīnu, kuru Emma bija ielējusi divās mazās glāzītēs.

- Lai viņa ir veselīga, bagāta un gudra, - novēlēja Ble-kijs, iedzerdams malku vīna. - Es nepiemetināšu - skaista, jo mēs labi zinām, ka viņa ir atsitusies savā māte!

Emma iepriecināta un apmierināta smaidīja, un viņi apsēdās pie kamīna un, iegrimuši katrs savās domās, malkoja vīnu. Pēc īsa brīža Emma ieteicās:

-Mēs nedrīkstam stāstīt Lorai par kristībām. Viņa mūs neatbalstīs un neatzīs par likumīgu to, ko izdarījām. Turklāt viņa brīnīsies, kāpēc es negāju uz baznīcu.

Blekijs piekrītoši palocīja galvu un sarauca pieri.

- Jā, tev taisnība. Bet ko tu vispār domā viņai teikt, Emma? Nezinādama patiesību, Lora šā vai tā brīnīsies, kāpēc tu neej uz baznīcu nokristīt bērnu.

- Sacīšu viņai, ka gribu to darīt Riponā, - atbildēja Emma, tajā pašā brīdī apjaušot, ka beidzot ir pieņēmusi lēmumu par bērna tuvāko nākotni.

- Riponā! Kāpēc tad tur? - Blekijs pārsteigts vaicāja.

Emma uzmanīgi pavērās draugā, nokremšļojās un klusi

sacīja:

- Tāpēc, ka uz turieni mēs ar meitiņu nākamnedēļ brauksim. Aizvedīšu viņu pie savas māsīcas Fredas.

Blekijs izskatījās apmulsis, un Emma steidzās paskaidrot:

- Viņai būs jādzīvo pie manas māsīcas. Tu taču zini, ka es nevaru paturēt bērnu pie sevis, ja man ir jāiet uz darbu. Tu pats par to esi runājis mēnešiem ilgi.

Blekijs samiedza acis.

- Vai tu ar savu māsīcu esi sazinājusies? Vai viņa ir ar mieru pieņemt Edvinu?

- Nē. Baidījos rakstīt, jo viņa varētu manu lūgumu noraidīt. Bet, ja ieradīšos ar bērnu uz rokām, zinu, ka Freda mūs pieņems.

Emma pūlējās piešķirt savai balsij pēc iespējas pārliecinošu toni.

- Fredai ir laba sirds, Blckij, un, kaut arī viņai ar manu māti bija liela gadu starpība, abas bija ļoti tuvas. Freda ir ļoti sirsnīga un mīl bērnus. Viņai pašai ir divi mazuļi. Skaidri zinu, ka viņa man neatteiks, ja redzēs bērnu. Un es viņai par Edvinas aprūpēšanu maksāšu.

Blekijs nopūtās.

- Tava nodoma praktisko pusi es saprotu, bet vai tu neskumsi pēc meitiņas?

-Jā, protams, es ļoti skumšu, Blekij. Ļoti! Bet, tiklīdz būšu nostājusies uz kājām, Edvina varēs atgriezties pie manis. Pagaidām apciemošu viņu vienu vai divas reizes mēnesī.

Blekijs nobēdājies purināja galvu - viņa ķeltiskā dvēsele smcldza, iedomājoties, ka Emmai būs jāšķiras no bērna. Blekijs tomēr centās runāt mundrā tonī.

- Un kad tieši tu brauksi uz Riponu? - viņš vaicāja.

Emma iekoda lūpā.

- Ceturtdien. Ilgāk atlikt vairs nevarēšu. Piektdienu pavadīšu pie Fredas kopā ar mazo un tad braukšu atpakaļ, lai no pirmdienas sāktu strādāt.

Redzēdama Blckija satriekto seju, viņa iekliedzās:

- Man tas ir jādara! Citas iespējas nav!

Emmai acis sanesās asaras un balss drebēja.

- Es zinu, Emma. Es zinu. Lūdzu, neuztraucies! - Ble-kijs viņu līdzjūtīgi mierināja.

Viņš noliecās uz priekšu un satvēra Emmas roku.

- Šajos apstākļos tas ir labākais, ko tu vari darīt.

- Meitiņa vismaz būs kopā ar mūsu ģimenei piederīgu cilvēku un varēs elpot svaigo lauku gaisu, - Emma stingri noteica, it kā lai pārliecinātu ne vien Blekiju, bet arī pati sevi par sava lēmuma saprātīgumu.

- Bet kā būs ar tavu tēvu? - jautāja Blekijs. - Vai tava māsīca nepavēstīs viņam par bērnu?

- Nē, to Freda nedarīs, ja es viņu palūgšu, - atbildēja Emma, cerēdama, ka tā patiešām būs. - Freda pazīst manu tēvu un gribēs mani pasargāt no viņa dusmām. Freda tā rīkosies kaut vai manas mātes dēļ - yiņas bija gluži kā māsas.

Emma ieskatījās Blckijam tieši acīs un turpināja:

-Es izstāstīšu viņai visu patiesību, Blekij, - par to puisi no mūsu ciema, kurš mani pameta un aizmuka, lai iestātos flotē.

- Jā, tas tev jādara gan, - piekrita Blekijs, nodomādams, ka māsīcai stāstāmā patiesība mazliet atšķirsies no tās pasaciņas, ko Emma līdz šim visiem stāstījusi.

Piepeši viņam iešāvās prātā vēl kāda doma, un Blekijs, mirkli vilcinājies, izteica to skaļi:

- Emma, tu iepriekš runāji par dzimšanas apliecību. Tev bērns jāreģistrē Līdsā, lai dabūtu šo dokumentu. Reģistrējot jānosauc tēva vārds - tāds ir likums.

Emmas seja satumsa. Viņa pati jau bija par to domājusi, un viņu šis apstāklis ļoti uztrauca. Emma sēdēja kā sastingusi un neko neatbildēja.

- Varu iedomāties, kas tev šobrīd prātā, mavourneen. Kad reģistrators tev vaicās bērna tēva vārdu, tu esi nolēmusi atbildēt, ka tēvs nav zināms, vai ne?

- Jā, - Emma klusi atzinās.

-Tā jau es domāju. Klau, tev vajadzētu pierakstīt mani par bērna tēvu, - Blekijs ierosināja.

Emmu šis priekšlikums apstulbināja.

- Ak, Blekij, to es nevaru! Es tā nedarīšu! Kāpēc tev jāuzņemas tāda atbildība?

Blckija caururbjošais skatiens liecināja par nelokāmu apņemšanos.

- Vai tu vēlies nosaukt īstā tēva vārdu, Emma? - viņš Zīmīgi vaicāja.

- Nē! - iekliedzās Emma, un viņas acis liesmoja.

- Vai tad nebūtu labāk, ja dzimšanas apliecībā ierakstītu manu vārdu? No dokumenta joprojām būs redzams, ka Ed-vina ir ārlaulības bērns, to es saprotu. Bet, manuprāt, jebkurš vārds tomēr izskatītos labāk par ierakstu “tēvs nezināms”. Padomā par to, mavourneen!

- Bet Blekij...

Viņš pacēla roku, lai Emmu apklusinātu, un ar pārmetošu sejas izteiksmi sacīja:

- Vai tu maz zini, cik bieži saki: “Bet Blekij!” Nekad tu neesi ar mani vienisprātis.

Un tādā balsī, kas noraidīja jebkuru pretimrunāšanu, Blekijs paziņoja:

- Uzskatīsim jautājumu par izlemtu. Uz civilstāvokļa aktu arhīvu iesim abi kopā, jo es gribu būt pārliecināts, ka tu darīsi tā, kā es teicu.

Viņš vieglītēm papliķēja Emmai pa roku.

- Tu redzēsi, Emma, ka viss būs kārtībā. Un es būšu laimīgs uzņemties, kā tu saki, atbildību par Zvārgulīti.

Blekijs blēdīgi pasmīnēja.

- Tas ir, es, protams, gribēju teikt - par Edvinu Loru Šeinu. Savu dārgo krustmeitiņu.

Emmas acis pieplūda ar asarām. Viņa sataustīja mutautiņu un izšņauca degunu, cenzdamās apvaldīt emocijas.

-Tu esi tik labs, Blckij! Nesaprotu, kāpēc tu tik ļoti nopūlies manis dēļ.

- Tāpēc, ka man rūp tavs un mazā kukainīša liktenis. Kādam taču ir jāgādā pārjums abām šajā nežēlīgajā pasaulē, tā man šķiet, - viņš klusi piebilda, un no Blekija melnajām, spožajām acīm staroja mīlestība.

- Var gadīties, ka tu vēlāk to nožēlo. Es domāju - to, ka tavs vārds būs ierakstīts dzimšanas apliecībā.

Blekijs noraidoši pasmējās.

-Es nekad nenožēloju izdarīto, manu meitēn. Uzskatu, ka nožēla ir grēcīga laika izšķiešana.

Emma mazliet pasmaidīja. Viņa zināja, ka nav jēgas strīdēties ar Blekiju,ja viņš lēmumujau irpieņēmis. Arī Blc-kijs varēja būt stūrgalvīgs. Emma domīgi raudzījās ugunī.

- Dzimšanas apliecība man būs jāglabā drošā vietā. Zem atslēgas. Lora nedrīkst to redzēt, - viņa teica.

Emmas balss skanēja tik klusi, ka to gandrīz nevarēja sadzirdēt.

Blekijs nebija pārliecināts, ka Emmas sacīto saklausījis pareizi. Viņš noliecās uz priekšu un pārvaicāja:

- Ko tu tur teici?

Emma veltīja Blckijam ilgu skatienu un tad sacija:

- Es teicu, ka Lora nedrīkst redzēt dzimšanas apliecību, jo tajā būs ierakstīts tavs vārds.

- Ak, tas man ir gluži vienalga, - atteica Blekijs. - Bet dzimšanas apliecību Lora šā vai tā nedrīkst redzēt, jo tad viņa uzzinās, ka tu neesi precējusies un Edvina ir ārlaulības bērns. Vai tad es nestāstīju Lorai, ka tu esi precējusies ar jūrnieku Vinstonu Hārtu? Sagvelzu tai nabaga meitenei kaudzēm melu. Tu nedrīksti to aizmirst, Emma.

Viņš smagi nopūtās.

- Melu galvenais trūkums ir tas, ka tajos var sapīties.

Emma pietvīka.

- Tie nebija ļaunprātīgi meli. Es stāstīju nepatiesību tikai bērna dēļ, un tu piekriti, ka es rīkojos pareizi, - viņa nikni atcirta. - Un es neko neesmu aizmirsusi. Es vienīgi domāju, ka man vajadzētu tevi pasargāt. Negribu arī Lorai nodarīt sāpes. Viņai noteikti sāpēs, ja viņa ieraudzīs tavu vārdu dzimšanas apliecībā. Lora var nodomāt, ka tu patiešām esi bērna tēvs.

-Nu un tad? - noprasīja samulsušais Blekijs.

- Lora tevi mīl, Blekij.

- Mīl mani! Lora! Tas nu gan būs no pirksta izzīsts, meitēn.

Viņš smējās un neticīgi purināja galvu.

- Drīzāk uguns zem elles katliem sasals nekā Lora/»«/»’ mīlēs. Neesmu tev laikam stāstījis, ka viņa ir stingra katoliete, nelokāma savā ticībā, un Lora zina, ka esmu atkritējs. Liecies mierā, Emma! Tā ir muļķīga iedoma. Mīlot mani, ko tu neteiksi! Pie visu svēto galvām varu apzvērēt, ka tu kļūdies.

Emma paskatījās uz Blckiju laipni, bet nepacietīgi.

- Tu esi liels muļķis, Blekij O’Nīl. Tu neredzi to, kas katram duras acīs. Saprotams, ka viņa tevi mīl. Ļoti mīl.

- Vai viņa pati tev to teica? - vaicāja Blekijs, pētoši vērdamies Emmā.

- Nē, to viņa man nav teikusi. Bet es, vienalga, zinu, ka Lora tevi mīl.

Redzēdama Blekija skeptisko sejas izteiksmi, Emma dedzīgi piebilda:

- Es to nojaušu. Tici man, Blekij, viņa tevi mīl.

Viņš atkal sāka smieties.

- Tev ir pārāk dzīva iztēle, Emma. Nudien tā ir. Es nu gan tam nemaz neticu, nemaz.

Emma samierinoši paraustīja plecus.

- Tici vai netici, bet tā ir taisnība, - viņa stingri palika pie sava. - Es taču redzu, kā viņa reizēm uz tevi skatās, un dzirdu, kādā balsī par tevi runā. Esmu pārliecināta - ja tu lūgtu Loras roku, viņa kļūtu par tavu sievu.

Blckijs apmulsis klusēja, un viņa sejā iegūla savāda izteiksme, kuru Emma neizprata. Viņa pasteidzās piebilst:

-Tu nedrīksti Lorai stāstīt, ka es tev to teicu. Viņai nepatiks, ka esam par to runājuši viņas prombūtnē. Turklāt Lora patiešām man nekad nav sacījusi, ka mīl tevi. Tas ir tikai mans personiskais uzskats.

Blckijs joprojām neko neteica. Emma piecēlās un piegāja viņam klāt. Meitene viegli pieskārās drauga masīvajam plecam. Viņš pacēla acis, un Emma tajās ieraudzīja neparastu mirdzumu.

- Apsoli man, ka nestāstīsi neko Lorai par šo sarunu, Blekij. Lūdzu!

- Apsolu, ka nestāstīšu par to nevienai dzīvai dvēselei, -viņš teica un papliķeja pa mazo plaukstu, kas gulēja viņam uz pleca.

Emma apmierināta pamāja - viņa zināja, ka Blckijs turēs doto vārdu. Emma aizsteidzās uz virtuvi, uzsaukdama:

- Jāsāk gatavoties tējas dzeršanai!

- Jā, mavourneen, - atteica Blekijs un iemeta kamīnā vēl vienu pagali.

Viņš iekārtojās atzveltnes krēslā ērtāk un aizsmēķēja cigareti, laiku pa laikam īsi iesmiedamies. Blekijs uzjautrinājās par Emmas vārdiem - viņš neticēja, ka tiem būtu reāls pamats. Romantiska meitenes fantāzija, Blekijs nodomāja un dziji ievilka dūmu. Par spīli šai pārliecībai, viņš atklāja, ka Emmai izdevies sacelt nemieru viņa domās. Blekijs sāka apcerēt iespēju, ka Lora viņu patiešām mīl. Kaut kas tāds viņam agrāk nebija nācis ne prātā. Pamazām Blckija atmiņā atdzīvojās daudz kas no tā, ko Lora dažu pēdējo gadu laikā bija sacījusi vai darījusi, un viņš jutās satriekts. Pēc Emmas teiktā, šķietami mazsvarīgās epizodes ieguva pavisam citu saturu. Varbūt Emmai patiesi bija taisnība? To Blekijs nezināja, taču viņš zināja ko citu - Emmu nevarēja piemuļķot. Viņa bija apveltīta ar asu uztveri, un, patiesību sakot, Blekiju viņas spēja dziļi ielūkoties otrā cilvēkā reizēm pat bija izbiedējusi. Domājot par Loru Spenseri, viņš mulsa, jo Blekijam bija grūti noteikt, cik dziļas ir viņa jūtas pret šo meiteni. Ak, Blekijs viņu, protams, mīlēja. Par to nebija šaubu. Bija pilnīgi neiespējami nemīlēt tādu laipnu un maigu būtni. Bet kā viņš Loru mīlēja? Vai viņš bija Lorā iemīlējies? Vai gribēja viņu par sievu, par savu bērnu māti? Vai viņš vēlējās dalīt ar Loru savu mūžu un savu gultu? Vai tā bija viņa, uz ko vērsās Ble-kija kaislība un vīrietiskā iekāre? Viņš neizpratnē purināja galvu, netikdams ar sevi gudrs. Un kā ir ar Emmu? Viņu Blekijs arī mīlēja. Viņš gan allaž bija uzskatījis, ka lolo pret Emmu tēvišķas jūtas, bet nu Blekijs sāka prātot, vai tikai neapzināti nav gribējis sevi maldināt. Viņš atcerējās to vakaru “Dubļainajāpīlē”, kad bijaEmmu bildinājis, gribēdams viņu pasargāt. Tomēr tieši tajā pašā vakarā Blekijs bija pamanījis,

MO

ka meitene izvērtusies par valdzinošu jaunu sievieti. Viņš saprata, ka ir galīgi sapinies savās izjūtās. Vai bija iespējams, ka īstenībā Blekijs mīlēja Emmu tā, kā vīrietis mīl sievieti, -ar visu sirdi un dvēseli? Visu šo pārdomu rezultātā Blekijam šķita, ka viņš nonācis neatrisināmas dilemmas priekšā. Kā var vienlaikus mīlēt divas sievietes? Blekijs satraukts izlaida pirkstus caur nepakļāvīgajiem matiem. Tu nu gan esi iekūlies ķezā, Blekij O’Nīl, viņš sacīja pats sev. Viņa tumšo acu skatiens bija apcerīgs. Blekijs velti pūlējās rast atbildes uz skaudrajiem jautājumiem, kurus bija izraisījusi saruna ar Emmu. Atbildes no viņa vairījās un darīs to vēl diezgan ilgi.

Trīsdesmit otrā nodaļa

y

Bija svētdienas pēcpusdiena, un Fērlijas galvenajā ielā nemanīja nevienu cilvēku. Tā bija vēsa aprīļa diena, un, kā parasti šajā gadalaikā, mākoņainās debesis smagnēji nokarājās pār tumšo tīreli. Blāvā saule bija nozudusi jau pirms vairākām stundām, un ciems izskatījās nemīlīgs. Pelēkās sienas un šīfera jumti darīja to līdzīgu fabrikas teritorijai, kas vienmuļi pletās zem nomācoši drūmajām tēraudkrāsas debesīm.

Vējš, kas plūda šurp no tuvējās kaļķakmens ielejas, atnesa sev līdzi Ziemeļu jūras lietu. Garlaicīgā rasināšana no debesīm gandrīz nemitējās. Pirms neilga laika lietus bija sasparojies un nogāzis pamatīgu šalti, tāpēc jumti un bruģakmeņi bija ieguvuši sudrabainu mirdzumu, bet arī tas drūmajā vidē šķita sastindzis un nedzīvs.

Emma kāpa augšā pa stāvo nogāzi, un viņai šķila, ka ciems izskatās mazāks, nekā tas bija palicis viņas atmiņā. Tas bija dīvainā veidā sarāvies. Emma gan tūlīt aptvēra, ka viņas acis pieradušas pie lielākiem plašumiem un augstumiem. Bija gluži dabiski, ka salīdzinājumā ar Līdsas varenajām ēkām un Ārmlijas izsmalcinātajiem namiem Fērlija likās maza un nožēlojama. Tomēr nomācoša Emmai ciema apkārtne nešķita, jo viņa bija pārāk laimīga. Emma pasmaidīja. Viņa ar prieku domāja par gaidāmo tikšanos ar tēvu un Frenku. Emma pēc viņiem bija tik ļoti noilgojusies, ka vairākas dienas viņas prātā nekam citam vairs nebija vietas. Tēvs un brālis nezināja, ka viņa šodien ieradīsies. Emma nebija rakstījusi, ka gatavojas viņus apciemot. Viņa gribēja abiem sagādāt patīkamu pārsteigumu. Priekpilnās gaidas atspoguļojās Emmas dzīvajā, starojošajā sejā. Pagājušo desmit mēnešu laikā Frenks noteikti būs izaudzis, viņa domāja. Emma prātoja, kādi viņi abi izskatīsies - trīspadsmit gadus vecais brālis un viņas tēvs. Viņa pati pirms izbraukšanas bija rūpīgi uzposusies, lai varētu ierasties vislabākajā izskatā. Uz to Emmu bija mudinājis ne vien lepnums, bet arī vēlēšanās pārliecināt tēvu, ka viņas patstāvīgā dzīve izrādījusies veiksmīga. Emmai mugurā bija Olīvijas Veinraitas sarkanā zīda kleita un melnais vilnas mētelis, bet kājās - tikai pagājušajā nedēļā iegādāti melni zābaciņi ar podziņām. Viņa nesa iepirkumu somu, kurā bija saliktas rūpīgi izvēlētās dāvanas - zeķes, krekls un kaklasaite tēvam (viņam bija domāts ari sainītis ar iecienīto tabaku), dažādi rakstāmpiederumi un “Dcivids Koperfīlds” - Frcnkam. Virspusē bija uzmanīgi novietots pušķītis ar pavasara ziediem - to Emma gribēja nolikt uz mātes kapa. Lai nopirktu dāvanas, viņai bija vajadzējis ņemt naudu no ietaupījumiem, bet Emma to bija darījusi ar prieku un mīlestību. Melnajā rokassomiņā čaukstēja trīs mārciņu banknotes, kuras Emma iedos tēvam ģimenes kopīgajām vajadzībām.

Nogāze bija stāva, bet Emma nebija pat aizelsusies. Viņa gāja elastīgiem soļiem un jutās brīnišķīgi spēkpilna. Būdama pēc dabas optimiste, viņa tobrīd kā vēl nekad bija pārliecināta par savu nākotni.

Meitiņu bija izdevies iekārtot pie māsīcas Fredas, un mazulīte Riponājutās ļoti labi. Kā jau Emma bija paredzējusi, Freda ar prieku pieņēma Edvinu un bija ar mieru rūpēties par viņu, cik ilgi vien nepieciešams. Māsīca, protams, bija pārsteigta un pat mazliet šokēta, ieraugot uz sava sliekšņa Emmu ar bērnu uz rokām, taču sirsnīgā, līdzjūtīgā Freda ne mirkli nebija šaubījusies par Emmas stāsta patiesumu. Viņa bija viesmīlīgi uzņēmusi nelaimē nokļuvušo radinieci un tūlīt pat sākusi rosīties, lai viešņu pamielotu. Freda nebeidza vien jūsmot par Edvinas piemīlību un kluso dabu. Viņa apsolīja rūpēties par mazo kā par savu pašas bērnu un neko nestāstīt Džonam Hārtam, kuru lāgā neieredzēja un ar kuru nebija likusies kopš Elizabetes nāves 1904. gadā. Emma atgriezās Ārmlijā ar daudz vieglāku sirdi, nekā aizbraucot uz Riponu. Lai gan Emmu apbēdināja šķiršanās no meitiņas, viņas ticība Fredai, kura tik ļoti līdzinājās viņas mātei, palīdzēja pārvarēt skumjas. Emma zināja, ka Edvina atrodas drošās rokās un tiks aprūpēta ar vislielāko mīlestību.

Kad Emma bija tikusi līdz pusceļam un priekšā pavīdēja krodziņš “Baltais zirgs”, viņa pielika soli. Viņai nebija ne mazākās vēlēšanās satikt kādu no ciema vīriem vai puišiem, kuri allaž nīka krodziņā līdz pat pulksten diviem, lai pagūtu vēl iedzert kādu alus pinti. Viņi kuru katru brīdi varēja parādīties uz ceļa, jo pa to laiku, kamēr krodziņš slēgts, devās uz mājām ieturēt vēlīnu lenču. Kad Emma jau bija pagājusi garam “Baltajam zirgam”, viņa izdzirdēja aiz muguras noklaudzam durvis, un dzestrajā gaisā atbalsojās piesmakušas balsis. Bariņš vīru grīļīgā gaitā iznāca uz ceļa. Milzīgais patērētā alus daudzums bija viņus varcn ielīksmojis. Emma steidzās ātrāk uz priekšu.

- Emma!

Viņai sarāvās sirds un gribējās skriet prom, lai netiktu iesaistīta sarunā un nebūtu jāatbild uz fērlijiešu ziņkārīgajiem jautājumiem. Emma straujā gaitā devās prom, atpakaļ neskatīdamās. Piedzērušie lempji, viņa nicīgi nodomāja.

- Emma! Dieva dēļ, pagaidi! Tas esmu es. Vinstons!

Emma apstājās un ātri apcirtās riņķī. Viņas sejā iemirdzējās gaišs prieks. Pa ceļu Emmai nopakaļ traucās viņas vecākais brālis, kas jūrnieka formastērpā izskatījās lieliski. Aizmirsis pirmītējos biedrus, viņš enerģiski māja ar balto jūrnieka cepuri. Pārējie vīri noraudzījās viņos abos, muti iepletuši. Beidzot Vinstons aizelsies piesteidzās pie Emmas, apskāva viņu, pievilka sev cieši klāt un noklāja māsas matus un seju ar skūpstiem. Silts laimes vilnis pāršalca Emmas augumu, un viņa piespieda pieri pie karsti mīļotā brāļa pleca. Tobrīd viņa sāpīgi apjauta, cik ļoti viņai Vinstona bija pietrūcis.

Pēc dažām sekundēm, joprojām cieši apskāvušies, abi soļoja uz māju pusi. Gan Emmas, gan Vinstona acis raudzījās pētoši un vaicājoši. Skatoties uz brāli, Emmai aizrāvās elpa. Viņa seja allaž bija bijusi glīta, tikai par daudz meitenīga. Tagad tie bija nobrieduša vīrieša pievilcīgie vaibsti - augstie vaigu kauli, platā piere, taisnais deguns, skaisti veidotā mute un zods bija tie paši, taču dzīves pieredze bija agrāk tik maigajai sejai pārklājusi tādu kā raupjuma kārtiņu. Tā bija vīrišķīga seja, kas liecināja par pašapziņu un spēku. Rudzupuķu zilās acis zem melnajiem uzacu lokiem aizvien vēl bija biezu, garu skropstu apēnotas, tikai mirdzums tajās bija pavisam cits. Vēsajā ziemeļu gaisinātas šķita žilbinoši kvēls. Vējš jauca Vinstona melnos matus, viņam smaidot, pazibēja nevainojami baltie zobi. Viņš bija gandrīz tikpat garš, muskuļains un plecīgs kā tēvs. Vinstons gandrīz ir pārāk glīts, lai tas nāktu viņam par labu, Emma nodomāja. Sievietes viņu noteikti dievina, bet vīrieši - ienīst. Diez cik meiteņu viņš jau paguvis savaldzināt, cik salauztu siržu atstājis visdažādākajās ostās, viņa prātoja. Pretējā dzimuma pārstāves nespēj pretoties Vin-stonam, par to Emma bija pilnīgi pārliecināta. Viņa nobrīnījās, ka šis izcilais vīrietis patiesi ir viņas brālis - kaulainais, karstgalvīgais puika, kas Emmu bija nežēlīgi ķircinājis, raustījis aiz matiem, strīdējies ar viņu un pat kāvies, bet nepieciešamības gadījumā kļuvis māsai par drošu sabiedroto un aizstāvi, kuru viņa slepenībā allaž bija dievinājusi.

Vinstons, vērdamies Emmā, savukārt domāja: viņa ir ārkārtīgi mainījusies. Emmā sajūtams kaut kas jauns un nepazīstams. Viņa kļuvusi vairāk pašpārliecināta, gandrīz kā tāda sabiedrības dāma. Pie velna, Emma izvērtusies par satriecoši skaistu meiteni. Nē, Emma vairs nav nekāds meitēns, Vinstons sevi pārlaboja. Viņa ir sieviete pilnā plaukumā. Jaunekli pārņēma tāda kā privātīpašnieka greizsirdība, un šīs izjūtas bija tik spēcīgas, ka Vinstons iekšēji nodrebēja. Viscildenākais starp vīriešiem nav manai māsai labs diezgan, viņš nodomāja, tajā pašā brīdī saprazdams, ka paliesi dievina Emmu. Tā būs galvenā problēma Vinstona dzīvē - neviena sieviete viņa acīs nespēs līdzināties Emmai.

- Tu izskaties brīnišķīgi, - Emma beidzot sacīja, pārtraukdama klusumu.

No viņas acīm staroja apbrīna un maigums.

- Tu tāpat, mazo māšel, - atsaucās Vinstons. - Izskaties gluži kā pieaugusi.

Viņš raudzījās Emmā ar mīlestības un lepnuma pilnu smaidu, un tad piepeši smaids Vinstona lūpās sastinga. Viņa prieku apslāpēja doma par to, cik ļoti pēc Emmas bija skumis nabaga mazais Frenks, un Vinstona mulsinoši skaistajās acīs iezaigojās dusmīgas uguntiņas. Viņš rupji satvēra Emmu aiz rokas.

- Klau, Emma, kur, ellē, tu visus šos mēnešus biji? Mēs bijām uztraukušies līdz nāvei! Kā tu drīkstēji tā aizmukt?

Emma tikko jaušami pasmaidīja.

- Nu, man gan šķiet, ka mēs abi esam pār vienu kārti metami.

Vinstons nikni nozibsnīja ar acīm.

- Es esmu vīrietis. Tas ir pavisam kas cits. Tu nedrīkstēji tā aizbēgt, jo biji nepieciešama mājās.

-Neklaigā, Vinston! - Emma viņu apsauca. - Tētis zināja, kur esmu. Es viņam regulāri rakstīju un sūtīju arī naudu.

Vinstons joprojām caur pieri drūmi lūkojās māsā.

- Jā, bet tu nekad nenorādīji atpakaļadresi, tā ka mēs tev aizrakstīt nevarējām. Tas nebija labi darīts, Emma.

-Tētis zināja arī to, ka es ceļoju kopā ar savu darba devēju - Džona Smita kundzi no Bredfordas. Lūdzu, Vinston, neskaties uz mani tik dusmīgi un laid vaļā manu roku! Tu dari man sāpes.

- Piedod! - Vinstons nomurmināja un atlaida Emmas roku no sava spēcīgā tvēriena.

Viņš saudzīgi saņēma māsas plaukstu un teica:

- Iesim nu, nestāvēsim kā aktieri uz skatuves. Redzu, ka vismaz pusducim kaimiņu logu aizdomīgi kustas aizkari.

Vinstons sāka ātri iet, gandrīz raudams Emmu sev līdzi.

- Jādomā, ka tagad tu esi piesaistīts pie kāda noteikta kuģa? - Emma vaicāja sirsnīgā balsī, cerēdama izkliedēt brāļa nelāgo noskaņojumu.

- Jā, - lakoniski atbildēja Vinstons.

Neļaudama brāļa strupajam tonim sevi apmulsināt, Emma turpināja:

- Un kādā ostā tavs kuģis patlaban atrodas?

- Skepa Flovā.

- Ja tu man iedotu savu adresi, es varētu tev rakstīt katru nedēļu. Vai tu to gribētu?

- Ja vēlies, raksti.

- Jā, es vēlos gan. Un es iedošu tev savu adresi. Tu taču atbildēsi uz manām vēstulēm, vai ne?

-Jā.

Emma iekšēji nopūtās. Viņa tomēr pārāk labi pazina brāli, lai apvainotos par viņa īgnajām atbildēm. Emma saprata, ka Vinstonam joprojām nedod mieru neziņa par to, kur īsti viņa bijusi dažu pēdējo mēnešu laikā. Emma cerēja, ka tēvs tā neizturēsies un nebūs lolojis pret meitu dziļu sapīkumu. Viņa līksmi teica:

- Dienēt flotē laikam ir ļoti aizraujoši. Tu dabū redzēt dažādas pasaules malas. Es no tiesas priecājos, Vinston, ka tu piepildīji savu sapni. Tu taču jau kopš bērnības par pasaules apceļošanu vien runāji.

Vinstons neko neatbildēja, bet Emma redzēja, ka viņa seja atmaigst, tāpēc uzstāja:

- Tas ir aizraujoši, vai ne?

Vinstons nespēja ilgi dusmoties uz savu mīļo Emmu. Turklāt viņš zināja, kāpēc izturas tik skarbi, jo pašu māca ļaunas priekšnojautas. Bija muļķīgi satraukt Emmu ar nevajadzīgiem pārmetumiem, labi zinot, ka pēc īsa brīža māsu sagaida īsts trieciens. Vinstons centās izlikties dzīvespriecīgs, kaut gan patiesībā tāds nemaz nejutās.

- Jā, tev taisnība, - viņš mundri sacīja. Tas ir ārkārtīgi interesanti. Flotē man patīk, Emma. Esmu jau daudz ko iemācījies. Ne tikai praktiskas lietas, kas jāzina, kuģojot pa jūrām, bet arī vispārizglītojošas zinības. Jūra ir valdzinoša, un mans mērķis ir saistīt ar to visu savu dzīvi.

Šis pēdējais apgalvojums Emmu iepriecināja-viņa saprata, ka brālis negrasās palikt tikai par vienkāršu matrozi. Emma jau atvēra muti, lai Vinstonu uzslavētu, bet viņš pasteidzās pirmais.

- Pateikšu tev kaut ko tādu, ko nevienam neesmu stāstījis, Emma. Sākumā biju drusku nobijies.

Emma iepleta acis.

-Tu- un nobijies? Tam es neticu.

Vinstons jutās atvieglots, ka šī saruna novērš Emmas uzmanību un viņa nesāk iztaujāt brāli par ģimenes lietām. Vinstons nokrekšķinājās.

- Jā, bet tā bija gan, - viņš atzinās, mazliet greizi pasmaidīdams. -Tas notika tajā naktī, kad pirmo reizi uzkāpu uz kuģa. Tā bija ļoti tumša, auksta un lietaina nakts. Mūs pārveda no Šotlijas barakām uz Šēmesu. Sardzes laiva aizveda mūs līdz karakuģim, un, kad es kāpu augšā uz klāja pa aiz-borta trapu, ieraudzīju blāvajā apgaismojumā iemirdzamies milzīgus, pie kuģa starpsienas piestiprinātus misiņa burtus. “Bīsties Dieva, godā karali!” - tā tur bija rakstīts. Man vēderā tā savādi iekņudējās. Mani pārņēma godbijīgas trīsas un izbailes, Emma. Tie vārdi bija tik... tik daudznozīmīgi un nopietni. Es piepeši aptvēru, kādu atbildību man uzliek britu flotes dižās tradīcijas. Tajā bija dienējuši tādi slaveni, drosmīgi un godājami vīri kā Dreiks, Ralijs un Nelsons. Sapratu, ka tagad arī cs kalpošu savam karalim un tēvzemei. Jutos lepns un satraukts. Šķiet, ka tieši tonakt sāku izturēties pret floti nopietni. Tā manās acīs vairs nebija tikai iespēja tikt prom no Fērlijas. Puicisko draiskulību laiks bija pagājis.

Uz Emmu šie Vinstona vārdi atstāja lielu iespaidu, un viņa jutās aizkustināta.

- Es lepojos ar tevi, Vinston. Varu derēt, ka tētis arī.

Smaids Vinstona sejā acumirkli nodzisa.

- Pasteidzies! - viņš teica un ātriem soļiem gāja uz priekšu.

Emmai bija jāskrien, lai tiktu brālim līdzi.

- Tētis taču ir lepns, vai ne? - viņa priecīgi vaicāja, nepievērsdama uzmanību brāļa drūmajai sejas izteiksmei.

- Nezinu, - noburkšķēja Vinstons un novērsās.

- Vai tu viņam to visu stāstīji? Par flotes tradīcijām un savām izjūtām? Tēti tas iepriecinātu, Vinston. Viņš pats drosmīgi cīnījās būru karā, un tu taču zini, ka tētis ir liels patriots.

Lai izvairītos no pārrunām par tēvu, Vinstons teica:

- Un kā ar tevi pašu, Emma? Kā tu esi dzīvojusi? Ievēroju, cik ļoti mainījusies tava valoda.

Uzjautrināta viņa iesānis palūkojās uz brāli un ķircinoši atbildēja:

- Arī tava valoda, Vinston, ir mainījusies. Vai tad tu domā, ka es esmu kurla?

- Nē, tā es nedomāju vis. Atzīšos, ka ne vien cenšos runāt pareizi, bet arī pievēršu uzmanību savām manierēm kopumā. Drīzumā gaidu paaugstinājumu, - viņš paziņoja. - Virzīšos uz augšu pa karjeras kāpnēm. Tu taču nedomāji, ka es taisos palikt par vienkāršu ierindnieku, vai ne? Varbūt man izdodas uzkalpoties līdz apakšvirsniekam!

- Un par admirāli tu negribētu būt? - Emma zobojās.

- Es zinu savas robežas, - Vinstons atcirta, tomēr viņa balss bija laipna.

Viņš aizbildnieciski aplika Emmai roku ap pleciem -tā, kā to bija darījis bērnībā. Tas bija mīlestības apliecinājums bez vārdiem. Emma pasmaidīja un nodomāja, cik brīnišķīgi ir atkal būt kopā ar Vinstonu. Pēc dažiem mirkļiem viņa apskaus tēvu un mazo Frenku, un viss būs tāpat kā agrāk.

Klusēdami viņi sasniedza Hartu namiņa dārza vārtiņus. Emmas sirds aiz laimes sāka sisties straujāk, viņa izrāvās no Vinstona apskāviena un, pieaugošā satraukuma dzīta, aizsteidzās pa akmens plāksnēm klāto taciņu. Emma neredzēja, cik sāpīgā vaibstā savelkas brāļa seja.

Kad Emma iegāja virtuvē, Frenks sēdēja ar muguru pret durvīm un raudzījās pavardā.

-Tu atkal esi nokavējis, Vinston. Tante Lilija sacels brēku, ja dabūs zināt. Mēģināju saglabāt tavas pusdienas siltas, bet ēdienam tas par labu nenāca. Te nu tas ir, Vinston.

Zēns atliecās un pagriezās pret ienācēju Ieraudzījis Emmu, viņš gandrīz izmeta no rokām šķīvi. Mute Frenkam pavērās, bet acis kļuva tik milzīgas, ka aizņēma lielāko daļu no šaurās sejiņas. Zēns bija bez valodas no pārsteiguma. Tad viņš nevērīgi nosvieda šķīvi uz galda un skrēja pie Emmas, iekrizdams viņas izstieptajās rokās ar tādu sparu, ka gandrīz notrieca māsu no kājām. Emma piespieda brāli sev cieši klāt un glāstīja viņa matus. Zēns sāka raudāt, un viņa elsas bija tik izmisīgas, it kā viņam sirds plīstu pušu. Satrūkusies un apmulsusi Emma mēģināja Frcnku nomierināt.

- Frenk, mīļumiņ, nu neraudi tā! Esmu šeit - sveika un vesela, turklāt atvedu tev skaistas dāvanas.

Viņš pacēla pret māsu saviebto, miklo seju un iešņukstējies sacīja:

- Man tevis ļoti pietrūka, Emma. Es jau domāju, ka tu nekad neatgriezīsies.

- Nerunā muļķības! Kā tad es varētu nekad neatgriez-ties? Arī man tevis pietrūka, Frenk. Lūdzu, nomierinies, beidz raudāt un ļauj man novilkt mēteli!

Vinstons bija nometis cepuri uz krēsla un, nespēdams skatīties uz Emmu, ar nepatiku uzlūkoja ēdiena šķīvi. Pajēlais

Jorkšīras pudiņš, apdegušais rostbifs, kartupeļu biezenis un Briseles kāposti bija pārvērtušies par kopā saplūdušu, sacietējušu masu.

- Es nejūtos pārāk izsalcis, - viņš klusi nomurmināja. Vinstons pēkšņi saprata, ka ir galīgi zaudējis drosmi.

Kā lai viņai pasaka? Visi vajadzīgie vārdi bija kaut kur pagaisuši, un viņam galvā valdīja pilnīgs tukšums.

- Mūsu tante Lilija būs varen pikta, ja tu neēdīsi pusdienas, - Frcnks brīdināja.

Emma pakāra mēteli aizdurvē un aiznesa savu iepirkumu somu pie pavarda. Puķes viņa ielika izlietnē un tad izņēma no somas Frenkam domātās dāvanas. Emma cerēja, ka izdosies izvilināt bēdu sagrauztajā sejiņā smaidu.

- Tas viss ir tev, mīļais, - viņa sacīja un uzmundrinoši pasmaidīja.

Pec tam Emma pievērsās vecākajam brālim.

- Man ļoti žēl, Vinston, ka tev es neko neesmu atvedusi. Nezināju, ka tu būsi atbraucis atvaļinājumā. Ceru, ka arī šis tev lieti noderēs.

Runādama viņa bija izņēmusi no rokassomiņas vienu no jaunajām, čaukstošajām mārciņas banknotēm.

- Pieņem to no manis, Vinston. Varēsi nopirkt sev cigaretes un pāris pintes alus.

Frenks bija klusēdams paņēmis Emmas sniegtās dāvanas, bet, aplūkojis tās tuvāk, zēns patiesi nopriecājās.

- Paldies, Emma! Tieši tas, kas man bija vajadzīgs. Emma ņēma no somas ārā pārējās dāvanas.

- Tas ir tētim, - viņa līksmi sacīja. - Kur viņš ir? Emma pārmaiņus vērās te Frenkā, te Vinstonā, un viņas

sejā atspoguļojās priekpilnas gaidas.

Vinstonā nazis un dakšiņa skaļi noklaudzēja pret šķīvi.

Frcnks bija piespiedis pie krūtīm dāvanas un raudzījās Emmā ar neizteiksmīgu skatienu. Neviens no abiem neteica ne vārda.

- Kur ir mūsu tētis? - Emma vaicāja.

Brāļi joprojām neko neatbildēja, tikai Vinstons uzmeta nobālušajam Frenkam brīdinošu skatienu.

- Kas noticis? Kāpēc jūs abi klusējat? -Emma stingri noprasīja.

Viņa juta, ka asinis viņai sastingst dzīslās. Emma strauji satvēra Vinstona roku un noliekusies ieskatījās viņam acīs.

- Kur viņš ir, Vinston?

Vinstons nervozi nokremšļojās.

- Viņš ir pie mūsu mammas.

Emma izjuta īslaicīgu atvieglojumu.

- Tu gribēji teikt, ka tētis aizgājis pie mātes kapa? Kaut es būtu ieradusies ātrāk! Mēs būtu varējuši iet abi kopā. Domāju, ka pagūšu vēl aizskriet turp, iekams viņš...

- Nē, Emma, to tev nevajag darīt, - pielēcis kājās, iesaucās Vinstons.

Viņš aplika roku māsai ap pleciem un pieveda Emmu pie krēsla.

- Apsēdies uz mirkli, Emma!

Vinstons pats apsēdās viņai iepretim. Saņēmis māsas roku savā plaukstā, viņš to cieši saspieda.

-Tu mani nesaprati, mīļā, - Vinstons iesāka tik klusā balsī, ka Emma tik tikko varēja viņu sadzirdēt. - Es negribēju teikt, ka tētis aizgājis apciemot mātes kapu. Es vēlējos tev pasacīt, ka viņš tur ir kopā ar māti. Nu viņi abi dus viens otram līdzās.

Vinstons uzmanīgi vēroja Emmu, gatavs satvert viņu, ja tas būs nepieciešams. Viņam tobrīd bija viena vienīga vē-

Iešanās - mazināt māsas sāpes. Bet likās, ka viņa nav aptvērusi dzirdēto.

- Mūsu tētis ir miris, - sev raksturīgajā bērna tiešumā sacīja Frenks.

Viņa balss no bēdām bija aizsmakusi.

- Miris, - nočukstēja Emma. - Viņš nevar būt miris. Tas nav iespējams. Es būtu to nojautusi. Dziji sirdī es būtu sajutusi, ka tēvs mirst.

Taču, jau runājot šos neticības pilnos vārdus, viņa no brāļu drūmajām sejām noprata patiesību. Emmai noraustījās acu plakstiņi, un asaras sāka klusi ritēt viņai pār vaigiem. Uz kleitas sarkanā zīda veidojās mazas peļķītes, kas palēnām iesūcās audumā, samērcēdamas to.

Arī Vinstona acis bija asaru pilnas, un viņš raudāja tikpat gauži kā toreiz, kad bija nomiris tēvs. Bet tobrīd Vinstons bēdājās Emmas dēļ. Viņa tēvam bija bijusi daudz tuvāka nekā Frenks vai Vinstons. Viņš apņēmīgi notrausa asaras, piespiezdams sevi nomierināties. Tagad viņam jāmicrina Emma, jāatvieglo viņas ciešanas. Vinstons nometās ceļos un apskāva māsas augumu. Emma elsodama atspieda galvu pret brāļa plecu.

- Vinston! Vinston! Es nekad viņu vairs neredzēšu! Es nekad viņu vairs neredzēšu! - viņa vaimanāja.

- Neraudi, mīļā, neraudi! - Vinstons mierināja Emmu, glāstīdams viņas matus un maigi kļaudams māsu sev pie krūtīm.

Pagāja ilgs laiks, iekams Emmas elsas norima. Vēl pāris reižu īsi iešņukstējusies, viņa apklusa.

Frenks, asaras rīdams, gatavoja tēju. Vinstons bija teicis brālim, ka viņam jāturas braši, jo viņš jau esot liels puisis. Bet Emmas nevaldāmās bēdas bija satricinājušas arī Frenku, un viņa pleci ik pa brīdim noraustījās aizturētās raudās. Redzēdams, cik izmisis ir mazais brālis, Vinstons pastiepa roku arī pret viņu. Frenks pieskrēja klāt un paslēpa galvu pie Vinstona krūtīm. Turot brāli un māsu savās skavās, Vinstons juta nebeidzamu mīlestību pret sev tuvajām būtnēm. Viņš apzinājās, ka nu ir kļuvis par ģimenes galvu un atbild par tiem abiem. Visi trīs labu brīdi palika apskāvušies, gūstot mierinājumu viens no otra tuvuma. Beidzot asaru straumītes izsika.

Virtuve pildījās ar novakares ēnām. Caur logu ieplūda pelēcīga gaisma, kurai kvēlojošās ogles piešķīra sārtu nokrāsu. Valdīja pilnīgs klusums, kuru pārtrauca tikai tējkannas sīkšana, vecā pulksteņa tikšķi un pavasara lietutiņa grabināšanās pie rūtīm. Vinstona balss dobji atbalsojās sāpju piestrā-votajā telpā.

- No Hārtu ģimenes esam palikuši tikai mēs trīs. Mums jāturas kopā. Ģimene nedrīkst izirt. Tāda būtu bijusi mūsu vecāku vēlēšanās. Mums jārūpējas citam par citu. Emma, Frenk, vai jūs mani dzirdat?

- Jā, Vinston, - čukstus atsaucās Frenks.

Nomākta, bēdu sagrauzta, Emma iztaisnojās un pārvilka

ar plaukstu pār seju. Viņa bija nobālusi, ar pietūkušiem plakstiņiem un apsārtušām acīm. Emmas lūpas raustījās, bet viņa dzelžaini apvaldīja sevi. Vārgi pasmaidījusi, Emma nolieca galvu par zīmi, ka sapratusi Vinstona vārdus. Parunāt viņa nevarēja.

- Frenk, liec tēju galdā! - grīļīgi pieceldamies, mudināja Vinstons.

Viņš atkal apsēdās krēslā iepretim Emmai un salūkoja cigareti. Uzvilnīja nostalģiskas skumjas - tā bija tēva iecienītā marka, un Vinstons atcerējās, kā Džons Hārts bija gaudies, ja kādu laiku nācās iztikt bez smaržīgā dūma.

Emma bija pilnīgi savaldījusies. Ielūkojusies Vinslo-nam sejā, viņa jautāja:

- Kāpēc tu man to nepateici tūlīt, kad mēs satikāmies pie “Baltā zirga”?

- Kā gan es to būtu varējis, Emma? Stāvot uz ielas ciema vidū! Jutos tik atvieglots, tevi ieraugot, ka tobrīd spēju domāt tikai vienu - cik labi, ka tu esi atgriezusies sveika un vesela. Izbaudīju īslaicīgu laimes mirkli. Un pēc tam cs nobijos, tāpēc turpināju pļāpāt ar tevi par flotē pieredzēto un mudināju ātrāk iet uz mājām. Zināju, ka ļaunā vēsts tevi satrieks, un gribēju, lai tu dabū to zināt šeit, šajās sienās.

- Jā, tu rīkojies pareizi, Vinston. Un kad tad mūsu... mūsu tētis...

Emma piespieda pie sejas mutautiņu, lai apslāpētu raudas. Arī mātes nāve viņu savulaik bija ārkārtīgi apbēdinājusi, taču šis skumjais notikums, patiesību sakot, nenāca negaidīts, jo māte bija vārgusi mēnešiem ilgi. Ziņa par tēva nāvi ķēra Emmu kā zibens spēriens.

- Viņš nomira pagājušā gada augustā, piecas dienas pēc tad, kad tu aizgāji no Fērlijas, - neizteiksmīgā balsī teica Vinstons.

Viņš nervozi smēķēja, cenzdamies savaldīties. Emmas seja kļuva pelnu pelēka un tik nekustīga, it kā tā būtu izcirsta no akmens. Un es to nezināju, viņa domāja. Visus šos mēnešus es turpināju viņam rakstīt. Turklāt rakstīju briesmīgus melus. Bet tēvs jau bija miris un apglabāts aukstajā zemē. Emma ar plaukstu aizspieda muti - elsas tā vien lauzās uz āru. Viņas krūtis smagi cilājās, bet Emma ncizdvesa ne skaņu.

Vinstonam beidzot izdevās viņu atkal nomierināt, un Frenks atnesa tēju. Emma paņēma tasīti, bet tūdaļ pat nolika to atpakaļ uz galda - viņai pārāk stipri trīcēja rokas. Emma kādu brīdi raudzījās tālumā un beidzot izmocīja nākamo jautājumu:

- Kā viņš mira?

Emmas balss skanēja sausi. Viņa vispirms paskatījās uz Frcnku, tad uz Vinstonu.

- Tas bija nelaimes gadījums, - atbildēja vecākais brālis. - Es tobrīd atrados Skcpa Flovā. Tante Lilija atsūtīja man telegrammu, un es atbraucu uz bērēm. Mēs nezinājām, kur lai tevi meklē, Emma. Domājām, ka tu pēc dažām dienām atgriezīsies. Mūsu cerības, kā izrādījās, bija veltas. Bet...

Emma klusēja. Viņa nevarēja sevi attaisnot. Skumjām pievienojās sāpīga vainas sajūta. Pēc īsa brīža Emma trīcošā balsī vaicāja:

- Kas tas bija par nelaimes gadījumu?

Viņa gribēja zināt visu, lai cik briesmīga arī būtu patiesība par tēva bojāeju. Emma pagriezās pret Frenku, kurš bija apsēdies viņai blakus.

- Tu biji šeit visu laiku, Vinstons atbrauca, kad viss jau bija beidzies. Vai vari man pastāstīt, kā tas nolika? Tev tas nebūs pārāk sāpīgi, mīļo Frcnkij?

- Nē, Emma. Es varu tev pastāstīt.

Viņš norija siekalas.

- Vinstons teica, ka man jābūt drosmīgam un stipram, dzīves nežēlīgie sitieni nedrīkst mani salauzt.

Tas tika paziņots tajā savādi nopietnajā balsī, kādā Frenks reizēm mēdza runāt. Emmai sažņaudzās sirds. Frcnks vēl bija mazs zēns, bet turējās dūšīgi.

- Tu esi labs un drosmīgs zēns. Pastāsti man, kā viss notika!

Emma uzmundrinoši saspieda brāļa roku.

- Tajā sestdienā, kad tu aizgāji, Emma, mēs ar tēti strādājām fabrikā. Tur izcēlās ugunsgrēks, un tētis apdega. Trešās pakāpes apdegumi uz muguras, uz pleciem un uz kājām - tā teica dakteris Maks. Un viņš arī bija saelpojies dūmus.

Klausoties Frenkā, Emmai asinis stinga dzīslās. Viņa nodrebinājās, un sirds viņai sažņaudzās, iedomājoties, kādas sāpes tēvam bija jācieš un kā viņš pirms nāves mocījies. Emma centās neizrādīt savas izjūtas, lai nesatrauktu Frenku, kurš atkal bija tuvu raudām.

- Vai ar tevi viss kārtībā, Emma? - viņš līdzjūtīgi apvaicājās.

- Jā, Frenk. Stāsti vien tālāk!

Skumjā balsī zēns pavēstīja māsai, cik smagi bijuši tēva ievainojumi, kā par viņu rūpējies gan dakteris Maks, gan ielejas slimnīcas ārsts, kādu uzmanību izrādījis Ēdams Fērlijs.

Kad viņš bija beidzis, Emma aizžņaugtā balsī sacīja:

- Cik šausmīgi, ka tēvam bija jāmirst, ciešot tādas sāpes. Mokoši par to pat domāt. Viņam vajadzēja justies drausmīgi.

Frcnks uzmanīgi pavērās māsā.

- Mūsu tante Lilija gan teica, ka viņš pats vairs neesot gribējis dzīvot.

Balss zēnam bija aizsmakusi un kalsnā sejiņa tā saviebta, ka viņš tobrīd izskatījās pēc maza vecīša. Emma, uzacis saraukusi, mulsi raudzījās uz brāli.

- Kā var teikt par mūsu tēvu kaut ko tik muļķīgu un briesmīgu? Ko īsti viņa ar to domāja, mīļais?

Frcnks palūkojās uz Vinstonu, kurš ar galvas mājienu deva viņam atļauju runāt.

- Mēs katru dienu apciemojām tēvu slimnīcā, - Frcnks paskaidroja. - Toms Hārdijs veda mūs turp ar skvaira ekipāžu. Tētim nemaz nekļuva labāk, Emma. Ceturtajā dienā pēc nelaimes gadījuma tante Lilija viņam sacīja: “Klau, Džon, tev jāsaņemas, vai arī tu nokļūsi tur, kur jau atrodas nabaga Elizabete, - kapsētā.” Un mūsu tētis - viņš raudzījās uz tanti tik savādi, it kā viņu nemaz neredzētu, bet vērtos kaut kur tālumā. Tad viņš teica: “Es vēlos būt pie Elizabetes, Lilija.” Mēs gājām prom, es viņu noskūpstīju, un tētis man sacīja: “Ardievu, Frcnkij! Esi vienmēr labs zēns!” Tas skanēja tā, it kā viņš atvadītos. Un kad Vinstons noliecās pie tēva...

Frenka acis pievērsās brālim.

- Pasaki viņai, ko viņš tev teica, Vinston!

Vinstons izlaida plaukstu caur matiem.

- Tētis man sacīja: “Pieskati jaunākos, Vinston! Turieties kopā! Un, kad Emma atgriezīsies no Bredfordas, saki, lai viņa nolauž Laimes Virsotnē kādu viršu zariņu un paglabā par piemiņu no manis un mātes.” Un tad...

Vinstonam aizlūza balss. Viņš dziļi ievilka elpu un klusi turpināja:

- Tētis mēģināja satvert manu roku, Emma, bet viņam tas neizdevās, jo plaukstas bija apdegušas un nosaitētas. Es pieliecos tuvāk, un tēvs mani vēlreiz noskūpstīja un teica: “Es mīlu jūs visus, Vinston, bet par visiem vairāk cs mīlēju Elizabeti un nevaru bez viņas dzīvot.” Es sāku raudāt, bet tētis tikai pasmaidīja, un viņam bija tik gaišas acis... Tās mirdzēja tāpat kā tavējās, Emma, un viņš izskatījās laimīgs. Patiesi laimīgs. Tētis sacīja, ka man nevajagot bēdāties, jo viņš taču aizejot pie mūsu mammas. Patiesību sakot, cs nodomāju, ka tēvs tā runā zāļu iespaidā. Tad ienāca ārsts un mudināja mūs iet prom. Atpakaļceļā uz Fērliju tante Lilija teica, ka tēva nāves cēlonis būs nevis smagie apdegumi, bet gan viņa salauztā sirds. Skumjas pēc mātes bijušas stiprākas par viņu. Tajā pašā naktī viņš nomira, Emma. Aizmiga un vairs nepamodās. Arī man šķiet, ka viņš gribēja nomirt. Tantei Lilijai taisnība.

Apspiedusi elsas, kas lauzās uz āru, Emma jautāja:

- Vai viņš saprata, ka vienīgi tāpēc neesmu pie viņa atnākusi, jo atrodos Bredfordā un nezinu, kas noticis, Vinston?

Viņas brālis palocīja galvu.

-Jā, un viņš to īpaši nepārdzīvoja. Tētis sacīja, ka viņam nemaz neesot tevi jāredz, jo tu esot ieslēgta viņa sirdī uz mūžīgiem laikiem.

Emma aizvēra sūrstošās acis un atslīga pret krēsla atzveltni. Es biju savam tēvam nepieciešama, un manis te nebija, viņa domāja. Ja vien es būtu vēl dažas dienas nogaidījusi... Lai cik sāpīgi tas arī bija, Emma tomēr gribēja zināt par nelaimi visos sīkumos.

- Tam vajadzēja būt šausmīgam ugunsgrēkam. Paldies Dievam, ka vismaz tu necieti, Frenk! Vai daudzi vīri guva apdegumus? Varbūt vēl kāds nomira?

- Jā, man nekas ļauns nenotika, - apstiprināja Frcnks. - Dažiem vīriem bija viegli apdegumi un ievainojumi, bet nomira tikai mūsu tētis.

Emma bija pārsteigta.

- Bet, ja aizdegusies bija fabrika, tad taču...

- Dega nevis fabrikas ēka, bet gan lielā noliktava, -Frenks viņu pārtrauca. - Tētis gāja pāri pagalmam un pamanīja liesmas. Ja viņš nebūtu ieskrējis noliktavā, viņam nekas nekaitētu. Redzi, todien uz fabriku bija atjājis jaunais kungs Edvins, un viņš atrāva vaļā noliktavas durvis un iegāja tur iekšā. Tētis skrēja viņam pakaļ, lai brīdinātu par draudošajām briesmām. Jaunajam kungam Edvinam gāzās virsū degoša vilnas ķīpa. Mūsu tētis aizsedza viņu ar savu augumu. Ķīpa uzkrita tētim. Viņš ar savu pašaizliedzīgo varonību izglāba jaunajam kungam Edvinam dzīvību - tā sacīja skvairs.

Emma juta, ka ledains aukstums pārņem viņas augumu no galvas līdz kājām.

- Mans tēvs izglābis dzīvību Edvinam Fērlijam! - viņa iekliedzās tik naidīgā balsī, ka pat Vinstons satrūkās, māsas toņa pārsteigts. - Viņš mira, lai glābtu kādu no Fērlijiem! Mans tēvs ziedojis sevi kādam no viņicm\

Katrs Emmas vārds bija kā indes spļāviens,

- Es nespēju tam noticēt! - viņa kliedza.

Emma sāka histēriski smieties - viss sarūgtinājums, kas bija krājies mēnešiem ilgi, tagad izpaudās šajos baisajos smieklos.

Brāļi raudzījās viņā pavērti muti, neticēdami savām acīm. Frenks sarāvās un atvirzījās nost no māsas. Vinstons ieminējās:

- Bet, Emma, jebkurš taču viņa vietā būtu rīkojies gluži tāpat...

- Ak tā tu domā! - Emma plosījās, pielēkusi kājās.

Viņa stāvēja virtuves vidū. Dusmas bija satricinājušas

Emmas slaido augumu kā vulkāna izvirdums.

- Vai skvairs Fērlijs būtu tā rīkojies? Vai jaunais kungs Džcralds? Vai jaunais kungs Edvins?

Šie vārdi tika spļautin izspļauti bezgalīgā naidā.

- Vai viņi būtu riskējuši ar savu dzīvību, lai glābtu mūsu tēvu? Nemūžam! Nemūžam, to es jums saku. Ak Dievs! Es nespēju to pārdzīvot, - Emma vaimanāja, un viņas augums raustījās trakās dusmās.

-Nomierinies! Nomierinies, Emma! Nenoved sevi līdz histērijai! Tā ir noticis, un neko tur vairs nevar mainīt, -sacīja Vinstons, kuru bija satriekušas un izbiedējušas māsas negantās dusmas.

- Skvairs pret mums ir bijis ļoti labs, - iestarpināja Frenks, arī gribēdams Emmu nomierināt. - Viņš maksā man tēva algu. Es saņemu vienu mārciņu nedēļā. Un tā viņš maksās, līdz es kļūšu piecpadsmit gadus vecs...

- Tad nu gan skvairs ir ārkārtīgi devīgs. - Emma nosprauslājās, bet viņas sadrūmušās acis šķīla draudīgus zibeņus. - Četrdesmit astoņas mārciņas gadā, ko tu neteiksi!

Emma dzēlīgi smējās.

- Cik saprotu, viņš maksā šo naudu jau desmit mēnešus un maksās vēl divus gadus. Kāda labsirdība! - viņa iznīcinoši sacīja. - Tātad Fērliju acīs mūsu tēva dzīvība ir apmēram simt piecdesmit mārciņu vērta. Tā ir pretīga ņirgāšanās!

Emmai aizrāvās elpa. Viņas krūtis smagi cilājās.

- Vai tiešām mūsu tēvs tik vien bija vērts? - Emma uzstājīgi noprasīja.

Vinstons noklepojās un sacīja mierīgā, klusā balsī:

- Nu, tas nav viss, ko viņš darījis mūsu labā. Es domāju - skvairs. Viņš iekārtoja Frenku darbā fabrikas kantorī, kur mūsu brālis tiek apmācīts par klerku. Un katru svētdienu tante Lilija iet uz Fērlijholu, lai saņemtu no virējas pilnu grozu ar pārtiku. Pietiek visai nedēļai - viņai un Frenkam. Redzi, Emma, tante Lilija pēc tēva nāves pārcēlās uz mūsu māju. Patlaban viņa ir aizgājusi uz Holu pēc pārtikas. Tas ir liels atspaids.

- Grozs ar pārtiku, - mēdoši atkārtoja Emma un nicīgi iesmējās. - Tā, tā, tā! Skvairs patiesi ir devīgs.

Viņa ar asu kustību atmeta atpakaļ galvu un nikni paskatījās uz Frenku.

- Esmu pārsteigta, ka tu pieņem šīs pabiras, Frenk. Zinu, ka es to nemūžam nedarītu!

Emma apgriezās un ar augsti paceltu galvu šķērsoja virtuvi. Vinstons un Frcnks noraudzījās māsas saspringti taisnajā mugurā un pārmija bažīgus skatienus. Emma uzvilka mēteli un paņēma no izlietnes puķes. Uz sliekšņa viņa apstājās un atskatījās.

- Iešu tagad uz kapsētu, - Emma stingri noteica. - Pēc tam uzkāpšu Laimes Virsotnē. Diez vai šajā gadalaikā tur varēs atrast viršus, bet es tomēr palūkošos. Lai būtu kā būdams, man patlaban gribas palikt vienatnē. Vēlāk es atgriezīšos, un mēs varēsim aprunāties. Piemēram, par Frenka nākotni. Gribētu satikt arī tanti Liliju.

- Es iešu tev līdzi, - sacīja Vinstons. - Mēs abi iesim, vai ne, Frenk?

Jaunākais brālis piekrītoši pamāja.

- Nē! - iesaucās Emma. - Es jums teicu, ka gribu palikt viena. Man viss jāpārdomā.

Pirms brāļi paguva iebilst, viņa jau bija izgājusi ārā un klusi aizvērusi durvis. Emma gausi vilkās caur ciemu - viņa pēkšņi jutās galīgi pārgurusi. Emma devās uz nelielo kapsētu, kas atradās līdzās baznīcai. Viņa gāja, neko sev apkārt nemanīdama - visu bija aizēnojušas dziļās bēdas. Emmas seja bija satumsusi un saspringta, bet ledainais skatiens nelokāmi vērsts tikai uz priekšu. Un tad viņas spīvais naids pret Fērli-jiem guva virsroku pār skumjām, un Emma vairs ne par ko citu nespēja domāt. Vai tiešām nebūs gala sāpēm, ko šī ģimene allaž centās viņai sagādāt? Vai viņa ir nolādēta ciest Fērliju dēļ līdz mūža galam? Nolādētie Fērliji. Viņi visi lai ir nolādēti! Nolādēti! Nolādēti! Lai viņi sapūst ellē!

Trīsdesmit trešā nodaļa

j

Un tā tas sākās: visnežēlīgākā dzīšanās pēc naudas, kāda jebkad pieredzēta, visskaudrākā sevis izdzīšana darbā, kādu labprātīgi bija uzņēmusies septiņpadsmit gadus veca meitene.

Pa dienu Emma strādāja fabrikā, vakaros, pēc steidzīgi apēstām vieglām vakariņām, viņa devās uz savu istabu Loras mājā, lai modelētu, piegrieztu un šūtu tērpus klientēm, kuru skaits aizvien pieauga. Uzticamā Lora bija pastāstījusi apkaimes sievietēm par izveicīgo, nasko šuvēju, kas turklāt strādāja par mērenu samaksu.

Svētdienās Emma cepa augļu kūkas, gaļas pīrāgus un vēl visādus gardus cepumus un kūciņas. Izmantojot Olīvijas Veinraitas receptes, viņa vārīja uzputeni, galertu, olu krēmu un citus kārumus. Sākumā Emmai šie ēdieni tika pasūtīti, ja bija gaidāmas viesības, bet drīz vien Ārmlijas bagātnieki kļuva par pastāvīgiem Emmas kulinārijas brīnumu pircējiem. Arī šajā jomā klientu skaits strauji pieauga. Ja Emmai atlika vēl kāds brīvs brīdis, viņa konservēja augļus un dārzeņus, marinēja sīpolus, sarkanos kāpostus un valriekstus, gatavoja ievārījumus, gatavoja dažādas asās piedevas un garšvielu maisījumus. Uz visām pudelēm un burciņām tika piestiprinātas etiķetes, uz kurām Emmas rūpīgajā rokrakstā bija uzrakstīts attiecīgā produkta nosaukums un izgatavošanas datums. Pēc tam šie pārtikas krājumi tika noglabāti Loras pieliekamajā kambari, lai vēlāk Emma tos varētu pārdot savā veikalā. Viņa iztika vienīgi no tā, ko nopelnīja fabrikā, bet katrs penijs, kuru Emma ieguva kā šuvēja vai ēdienu gatavotāja, tika ieguldīts “darījumu fondā”, kā viņa to sauca, - lai iegādātos nepieciešamos šūšanas materiālus un produktus.

Loru tas uztrauca, bet Emma uzskatīja, ka “nauda vispirms ir jāizdod, lai pie tās tiktu,” un atteicās uzklausīt brīdinājumus. Pēc neilga laika viņa tomēr no savas darbošanās sāka gūt arī peļņu. Emma bija apmierināta, bet Lora atvieglota nopūtās.

Emma bija nežēlīga un cieta pret sevi - viņa taupīja, krāja un strādāja septiņas dienas nedēļā, bet, ja vajadzēja, -arī naktis. Viņa nedrīkstēja zaudēt ne mirkli. Bija jāsasniedz sākotnējais mērķis - pirmais veikals. Pēc tam Emma atvērs vēl vairākus citus veikalus, līdz viņai piederēs vesela veikalu ķēde, kuri, tāpat kā Maikla Marksa penija tirgotavas, atradīsies daudzās Anglijas pilsētās. Taču Emmas veikali būs lieli un eleganti, un lajos icpirksics bagāti ļaudis. Un tad viņa beidzot tiks pie naudas, jo tirdzniecība bija tā joma, kurā veikls un gudrs cilvēks varēja nopelnīt patiešām lielas summas. Bet, lai tiktu pie pirmā veikala, Emmai bija vajadzīga nauda - veikala telpu īrei un tā iekārtojumam, preču iegādei. Viņa bija cieši apņēmusies nepieciešamo summu sakrāt jebkurā iespējamā veidā. Nekas Emmu neatturēs no virzīšanās uz mērķi. Viņa nešaubījās, ka galu galā gūs panākumus. No Emmas vārdu krājuma tādi jēdzieni kā “sakāve” un “zaudējums” bija izsvītroti. Viņas ticība sev bija nesatricināma, un Emma zināja, ka viņai piemīt galvenā īpašība, kas nepieciešama uzvarai, - milzīgas darbaspējas.

Veselu gadu Emma bija veltījusi sevi vienīgi darbam, ja neskaita to, ka reizi mēnesī viņa uz vienu dienu aizbrauca pie Edvinas. Emma nožēloja, ka nevar braukt uz Riponu biežāk, kā sākumā bija Fredai solījusi, bet viņa mierināja sevi ar domu, ka strādā Edvinas nākotnes labā.

Visā šajā laikā Emma tikai vienu reizi bija aizbraukusi uz Fērliju, lai apciemotu Frenku. Ari Vinstons bija ieradies kārtējā atvaļinājumā. Emma ar vecāko brāli bija tajā sirdi plosošajā aprīļa svētdienā vienojusies, ka Frenks paliks Fēr-lijā un ari turpmāk dzīvos kopā ar tanti Liliju. Viņiem abiem šķita, ka tas būs vislabākais risinājums. Frenks līdz piecpadsmit gadu vecumam strādās fabrikas kantorī. Ja viņš nebūs mainījis savas domas un aizvien vēl gribēs nodarboties ar rakstniecību, Emma un Vinstons atradīs iespēju, kā Frenks varētu savu sapni piepildīt. Varbūt viņu izdosies iekārtot darbā kādā no Līdsas avīzēm - lai sāk par izsūtāmo zēnu un pakāpeniski apgūst žurnālista profesiju, vienlaikus apmeklēdams vakarskolu, vai arī, ja viņiem ap to laiku būs gana naudas, Frenks varēs mācīties skolā, veltījot sevi tikai izglītībai.

- Dievs dāvājis Frcnkam smadzenes. Brīnišķīgas smadzenes, Vinston. Un viņam ir rakstnieka talants, par to es nešaubos, - Emma bija paziņojusi. - Jārod viņam iespēja likt savus dotumus lietā, par to mums abiem jāgādā, lai tur vai kas!

Vinstons bija piekrītoši mājis ar galvu. Tajā pēcpusdienā Emma bija pieņēmusi vēl kādu lēmumu. Viņa bija likusi Vinstonam pie sirds, ka tieši viņam jāapgādā Frenks ar rakstāmlietām un jādara tas regulāri.

- Pat ja tev tāpēc būtu jāatsakās no dažām alus pintēm vai cigaretēm, - Emma bija vecākajam brālim piekodinājusi.

Viņa pati apņēmās pirkt Frenkam vārdnīcas un citas grāmatas pēc savas izvēles. Viņam jāiepazīstas ar klasisko literatūru -jālasa Šekspīra lugas, Dikensa, Trolopa un Tekeri-ja romāni, filozofiski apcerējumi un stāsti par vēsturi. Viktors Kalinskis labi orientējās grāmatās, viņš palīdzēs Emmai izvēlēties īstās. Viņa neskopojās ar norādījumiem arī pašam Frcn-kam - viņam uzcītīgi jāmācās un katrs brīvais brīdis jāvelta lasīšanai, lai pašmācības ceļā pilnveidotu izglītību. Savukārt tantei Lilijai tika uzdots Frcnka izglītošanās centienus veicināt un atbalstīt.

- Lai nebūtu nekādas izvairīšanās un laiskošanās, - Emma bija mazo brāli bargā balsī brīdinājusi, -jo mēs ar Vinsto-nu pūlēsimies tavā labā.

Frcnku tas nebiedēja - viņš par māsas priekšlikumu bija ļoti priecīgs un labprāt apņēmās ievērot viņas noteikto stingro dienas kārtību. Frenks nespēja vien sagaidīt, kad saņems pirmo grāmatu sūtījumu, un viņam bija pilnīgi skaidrs, ka nekad nemainīs savas domas par rakstniecību.

Iedevusi Vinstonam, Frenkam un tantei Lilijai savu Ārmlijas adresi, Emma viņiem izstāstīja tikai daļu patiesības. Viņa paskaidroja, ka dēvējot sevi par Hārta kundzi un esot izgudrojusi vīru - jūrnieku, lai atvairītu nevēlamu pielūdzēju uzmākšanos. Vinstons bija pasmaidījis par šo māsas viltību un apsveicis viņu ar tik labu izdomu pašaizsardzības nolūkos. Viņš kārtējo reizi apbrīnoja Emmas praktisko prātu. Par Ed-vinu viņa, protams, nebilda ne vārda.

Zinot, ka Vinstona karjera flotē pamazām virzās uz priekšu, Frenka nākotne uz laiku ir nokārtota, bet Edvina atrodas drošībā Riponā, Emma nosprieda, ka nu viņa drīkst veltīt visus spēkus saviem godkārīgajiem centieniem un sākt realizēt sen iecerēto Plānu ar lielo P. Emma iejūdza sevi tādā darba ritmā, kas ikvienam citam cilvēkam būtu licis sabrukt.

Viņai neeksistēja nedz svētki, nedz citas apkārtējās norises. Emma neļāva savā galvā iemājot nevienai domai, kas būtu dabiska tik jaunai meitenei, bet varētu traucēt viņu darbā.

Reizēm Emma kļuva nevērīga pat pret saviem draugiem. Sākumā Blekijs bija domājis, ka Emma nevarēs izturēt pašas noteikto, nogurdinošo dzīves kārtību, tāpēc viņš paklusām brīdināja Loru, lai viņa neiejaucas. Bet aizritēja mēnesis pēc mēneša, un Emma turpināja labprātīgo darba jūgu. Blekijs un Lora sāka par viņu raizēties. Nobažījies bija arī Dei-vids Kalinskis - pat tik ļoti, ka uzmeklēja kādu vakaru “Dubļainajā pīlē” Blekiju, lai aprunātos ar viņu.

Dcivids bez īpaša ievada bija īsi un kodolīgi atklājis sava nāciena iemeslu.

- Mani Emma neuzklausīs, Blekij. Kad pēdējo reizi runāju ar viņu, es lūdzu, lai viņa ir pret sevi mazliet saudzīgāka un strādā tikai darbadienās, bet svētdienās, kā visi prātīgi cilvēki, atpūšas. Ieteicos kaut ko par mērenību, un vai zini, ko viņa man atbildēja?

Blekijs bija purinājis galvu, būdams tikpat noraizējies kā Dcivids.

- Nevaru iedomāties, puis. Viņa pēdējā laikā diezgan bieži izsakās visai dīvaini.

- Viņa man sacīja: “Pēc manām domām, mērenība ir stipri pārspīlēts tikums, īpaši, ja to attiecina uz darbu, Deivid.” Vai tu vari to saprast?

-Jā, varu gan. Emma ir stūrgalvīga, Deivid. Mani nebūt nepārsteidz tas, ko tu par viņu stāsti. Es pats esmu mēģinājis ar Emmu runāt, bet bez panākumiem. Viņa nevienu neklausīs, -Blekijs bija norūcis.

- Pamēģini aprunāties ar viņu vēlreiz, Blekij! Lūdzu! -Dcivids uzstāja. - Pierunā, lai Emma šosvētdien nestrādā.

Es aizbraukšu uz Ārmliju, un mēs varēsim pastaigāties pa parku, paklausīties, kā spēlē orķestris. Blekij, apsoli man, ka tu vismaz mēģināsi.

- Ak kungs, protams, es to darīšu, Dcivid! Būšu uzstājīgs un teikšu, ka mēs visi esam par viņu noraizējušies. Varbūt mūsu dēļ Emma piekāpsies. Mēs ar Loru aizvedīsim Emmu uz parku, pat ja man viņa būs jāstiepj kā kucēns aiz skausta!

Pienāca minētā svētdiena. Bija skaista, saulaina jūlija pēcpusdiena, un Dcivids Kalinskis pa Steninglejroudu tuvojās Ārmlijas parka ieejai. Viņš bija ģērbies savā labākajā uzvalkā un mirdzoši baltā kreklā, uz kura fona izcēlās tumšsarkanā kaklasaite ar mākslīgo pērļu saspraudi. Rūpīgi izgludinātajās drānās un spoži nospodrinātajos zābakos Dcivids izskatījās pēc nevainojami kopta džentlmeņa. Viņa biezie, melnie mati laistījās kā nopulēts ahāts, bet skaistā, svaigi skūtā un viegli pēc lauruķiršu ūdens smaržojošā seja gaid-pilnā priekā trīsēja. Deivids domāja par Emmu.

Viņš iegāja parkā caur skaisti kaltajiem dzelzs vārtiem un devās uz priekšu pa galveno aleju, kura veda uz klasiskās formās veidotu strūklaku. Tur Deivids apstājās un, ieņēmis nepiespiestu pozu, vēroja šalcošās ūdens strūklas, kuras vispirms uzšāvās augstu gaisā un tad krita atpakaļ strūklakas baseinā. Saules staros ūdens pilieni zaigoja kā sīku briljantu virtenes. Strūklakas diezgan sarežģītās konstrukcijas savaldzināts, viņš piegāja tuvāk un izlasīja uzrakstu:

Uzstādījis Viljams Gots no Ārmlijas.

Par godu Viņas Majestātes karalienes Viktorijas valdīšanas sešdesmitajai gadskārtai 1837-1897

Gotu ģimene bija ārkārtīgi bagāti fabrikanti, kas Līdsai bija dāvājuši daudzus dekoratīvus veidojumus. Dcivids nosprieda, ka tad, kad viņš varēs to atļauties, viņa labdarība būs vērsta uz to, lai palīdzētu cilvēkiem. Skulptūras un strūklakas, protams, bija skaistas, taču no praktiskā viedokļa pilnīgi nelietderīgas.

Deivids gāja tālāk un vēroja itāļu stilā iekārtotos apstādījumus. Celiņu malās augajaunas liepas, gobas un papeles, kuru paēnā svelmainās dienās bija patīkami pastaigāties. Stilizētajās puķu dobēs liesmoja ģerāniju un atraitnīšu sarkanie, rozā un dzeltenie toņi, bet baltās un mēļās uzpirkstīles veidoja tām mierīgākā noskaņā ieturētu fonu. Cituviet starp zaļiem košumaugiem krešu ugunīgās kaskādes mijās ar īrisu vēso zilumu. Parkā auga visdažādākie koki un krūmi, to daudzveidībā ar Ārmlijas parku nevarēja sacensties neviena no Līdsas apzaļumotājām vietām. Mauriņi bija tik gludi apcirpti, ka līdzinājās smaragdzaļam samtam, bet abpus akmens plāksnēm un šķembām klātajām taciņām kā koša apmale zaigoja spilgtās cīnijas. Silta vēja pūsma iekustināja lapotnes, un parku piepildīja klusas šalkas.

Pa parku pastaigājās iestīvinātos formastēipos ģērbušās bērnaukles, stumdamas sev pa priekšu ratiņus, šur tur manīja kādu iemīlējušos pārīti, bet galvenie parka apmeklētāji bija eleganti ģērbušās dāmas ar saviem cienīga izskata vīriem. Deivids iejuka starp pārējiem svētdienas atpūtas baudītājiem, priecādamies par skaistās pēcpusdienas idillisko mieru. Tobrīd viņam šķita, ka dzīve ir interesanta un daudzsološa. Deivids bija iecerējis daudz ko apskatīt, izdarīt un sasniegt, un viņš, tāpat kā Emma, bija pārliecināts, ka viņa darījumi vainagosies ar panākumiem.

Un kāpēc gan lai Deivids tā nedomātu? Bija 1907. gads, karaļa Eclvarda* valdīšanas laika kulminācija, kad viņš baudīja savu pavalstnieku nedalītu mīlestību. Tas bija gads, kad sabiedrība flirtēja, dejoja, medīja, kuģoja ar jahtām un vadīja dienas vienos priekos, jo tāds bija arī mīļotā valdnieka noskaņojums. Aristokrātija pielūdza izpriecas un neko negribēja zināt par drūmo dzīves īstenību vai kariem - sakāve Āfrikā bija aizmirsta, un Eiropas mieru nekas neapdraudēja. īsi sakot, 1907. gadā valdošā šķira pilnībā izbaudīja savu bezrūpīgo dzīvi, nerēķinoties ar raižu māktajiem ļaudīm kaut kur tālu lejā, zem cildenās Anglijas spožās virskārtas. Vispārējā svētku un izklaidēšanās gaisotne radīja šķietamas drošības sajūtu ari vidusmēra Anglijas iedzīvotājos, un Deivids Kalin-skis nebija nekāds izņēmums. Viņaprāt, pārmaiņas bija gaidāmas tikai uz labo pusi un nākotne bija cerību apstarota.

Un tā nu Deivids mundri soļoja estrādes virzienā. Estrāde bija pagodai** līdzīga konstrukcija, acīmredzot iecerēta kā norāde uz Britu impērijas plašajām robežām, un tā piešķīra šim tipiskajam angļu parkam austrumnieciski eksotisku nokrāsu. Jāatzīst, ka estrāde nebija parka rimti delikātajai, kopējai noskaņai īpaši atbilstoša, jo sevišķi tas dūrās acīs minētajā pēcpusdienā, kad šajā mandarīna tējas namiņa atdarinājumā bija ievietojies spoži uniformētais grenadieru gvardes kara orķestris.

Deivids pārlaida skatienu klausītāju rindām un, neredzēdams savus draugus, apsēdās uz nelielā, no dzelzs stieplēm pītā krēsla. Orķestris beidza “iesildīties” un pēc īsa tuša sāka savu programmu ar nacionālo himnu. Koncerta laikā Deivida prātu nodarbināja tikai Emma. Viņš saprata, ka interesējas par

‘Domāts Edvards VII, karalienes Viktorijas vecākais dēls, kas valdīja no 1901. līdz 1910. gadam un, būdams Velsas princis, bija pazīstams ar diezgan nenopietnu dzīvesveidu, kurā dominēja zirgu skriešanās sacīkstes un skaistas aktrises.

“Budistu templis Ķīnā, Japānā, Indijā un citās Austrumu un Dienvidaustrumu Āzijas zemēs.

viņu ne vien kā par iespējamo darījumu partneri, bet arī kā par sievieti. Maigās un vienlaikus kaislīgās jūtas pret Emmu bija gluži vai zagšus ielavījušās Deivida sirdī. Diez ko viņa jūt pret mani, Deivids prātoja. Draudzību, sirsnīgu pieķeršanos? Vai arī Emma ir tā aizņemta savā darbā, ka par mani pat neiedomājas? Turklāt viņa taču ir precējusies, Deivids nevarēja ar to nerēķināties. Nelaimīgs tas vīrietis, kurš iemīlējis precētu sievu. Un Deivids bija iemīlējies Emmā. Kur ir tas viņas nolādētais vīrs? Viņš nebija parādījies pat tad, kad piedzima bērns. Jūrniekiem taču kādreiz tiek piešķirti atvaļinājumi. Tur bija kāds noslēpums, bet Deivids pagaidām neuzdrošinājās iztaujāt Emmu par viņas vīru un vaicāt, vai viņa šo cilvēku joprojām mīl. Deividam bija aizdomas, ka nemīl vis. Emma vīru nekad nepieminēja, un nelikās, ka viņai tā īpaši pietrūktu. Deivids nopūtās. Viņam bija jāatzīst, ka rokas viņam tomēr ir saistītas - Deivids nedrīkstēja precētai sievietei atklāt savas jūtas.

No pārdomām viņu iztraucēja Blekija balss. Tā pēkšņi atskanēja Deividam aiz muguras, un viņš satrūkās.

- Te tu esi, manu zēn!

Deivids aši atskatījās unjutās vīlies, jo līdzās Blckijam redzēja tikai Loru Spenscri. Viņš piecēlās un paspieda Blekija pastiepto roku, tad pieliecās un sirsnīgi noskūpstīja Loru uz vaiga, savas patiesās izjūtas noslēpdams aiz līksma smaida. Balss tomēr nodeva Deivida sarūgtinājumu.

- Kas noticis Emmai? Kur viņa ir? - Kalinskis jautāja.

- Ak, Deivid, man ļoti žēl, bet Emma noraidīja tavu uzaicinājumu. Es no visas sirds centos viņu pierunāt nākt kopā ar mums, bet viņa bija tikpat nepiekāpīga kā parasti, Viņai esot jāpabeidz kaut kāda sasodīta kleita lēdijai no Tauersas, un tāpēc viņa nedrīkstot izkustēties no mājām, - mazliet sa-

Viebies, paskaidroja Blckijs. - Emma tomēr sacīja, ka ar prieku gaidīšot mūs uz vakariņām Loras mājā.

Redzēdams, cik nomākts ir Dcivids, viņš turpināja mundrākā tonī:

- Klau, puis, nu nerādi tik satriektu seju! Pēc pāris stundām iesim turp, un jācer, ka ap to laiku Emma būs ar savu steidzamo darbu tikusi galā.

Tad Blekijs pagriezās pret Loru.

- Un kā ir ar tevi, mīļā? Ko tu tagad vēlētos darīt?

- Iesim pastaigāties, ja Deividam nav iebildumu, - klusi nočukstēja Lora.

- Labi, darīsim tā, - piekrita Dcivids.

Mūzikas skaņu pavadīti, viņi devās prom no estrādes. Dcivids raudzījās uz Loru. Viņa izskatījās starojoši skaista. Meitene bija tērpusies bāli dzeltenā, ar margrietiņām un zaļām lapiņām apdrukātā lēta muslīna kleitā, un vieglais audums plīvoja ap viņas augumu kā zeltains mākonis, izceldams Loras vijīgo stāvu un graciozās kustības. Viņas seju apēnoja liela, ar dzeltenām un rozā tējasrozēm rotāta salmu cepure, un meitenē todien jautās kaut kas ēterisks. Zem cepures platās malas Loras seja šķita mirdzoša - šo iespaidu pastiprināja viņas zeltainie mati un dzidrās acis.

- Tu izskaties brīnišķīgi, Lora, - sacīja galantais Dei-vids. - Man ļoti patīk tavs tērps. Tas tev lieliski piestāv, mīļā.

- Paldies, Deivid! - viņa atbildēja. - To man pašuva Emma. Viņa arī salaboja šo veco cepuri, un nu tā šķiet gluži kā jauna. Emma ir tik apdāvināta, vai ne?

Deivids palocīja galvu, bet Blckijs norūca:

-Jā, jā, tikai kapsētā viņai no tā nekāda labuma nebūs.

- Blekij! - iesaucās Lora. - Kāpēc tu runā tik briesmīgas lietas?

Viņa uzmeta ašu zibsni Deividam. Viņš klusēja, bet Lora ievēroja, ka arī Deivids izskatās nobažījies un nervozi kodī lūpas. Lora vairs neko neteica, tikai vēsi paskatījās uz Blekiju, kuram pietika attapības piešķirt savai sejai dziļas nožēlas izteiksmi.

Viņi turpināja gausi pastaigāties pa parku. Blekijs un Lora draudzīgi tērzēja par kaut ko vispārīgu, bet parasti tik runīgais Deivids domīgi klusēja. Beidzot viņi nonāca pie stāvas kraujas - pakāpieni veda lejup uz Ēras upi. Lora žēlojās par karstumu, tāpēc visi apsēdās uz soliņa vītola ēnā. Deivids drūmi raudzījās pāri upei, viņa acis kavējās pie otrā krastā redzamajām Kerkstolas sisterciešu^3 klostera drupām. Viņš nopūtās un izņēma no kabatas cigaretes. Deivids piedāvāja cigareti arī Blekijam, kurš to paņēma, klusi pateikdamies. Beidzot Deivids vairs nevarēja izturēt nerunājis. Viņš pagriezās pret Blekiju un teica:

- Es nevaru saprast, Blekij, kas ir tas dzinulis, kurš liek Emmai tik smagi strādāt?

- Tas gluži vienkārši ir naids, - neapdomīgi atbildēja Blekijs.

Viņš būtu varējis sev vai mēli nokost. Sadusmojies pats uz sevi, Blekijs novērsās.

Lora noelsās un aizsedza muti ar plaukstu.

- Ak, Blekij, tas nevar būt! - viņa iesaucās.

Arī Deividu šis paziņojums bija satraucis.

- Naids! Nē, tas nevar būt Emmas virzītājspēks, - viņš

asi iebilda. - Viņa taču ir mīļa un maiga. Un ko gan lai viņa

tik loti ienīstu?

>

Blekijs kādu bridi neatbildēja. Viņš klusībā lamāja pats sevi. Balamutīgais stulbenis! Pļāpīgs muļķa puišelis, lūk, kas viņš bija. Sirds dziļumos Blekijs nojauta, ka Emmas naids ir vērsts pret Fērlijicm. Bet Deividam un Lorai viņš par to nedrīkstēja stāstīt.

- Neklusē, Blekij! Atbildi man! - uzstāja Deivids. - Nesēdi te ar tik noslēpumainu sejas izteiksmi!

Blekijs savaldījās un paskatījās uz Dcividu.

- Patiesību sakot, es to nezinu. Man nevajadzēja tik pārsteidzīgi izteikties, puis. Bet tādi jau mēs, īri, esam - mēle allaž aizsteidzas mums pa priekšu. Neko konkrētu jau es, tā sacīdams, nedomāju.

Blekijs apklusa, un viņa sejā atspoguļojās tēlota vientiesība.

- Dažreiz man liekas, ka Emmu dzen naids pret viņas dzīves apstākļiem, - Blekijs apgalvoja, mēģinādams labot pirmīt pieļauto kļūdu. - Naids pret nabadzību. Izmisīga vēlēšanās likt pie naudas.

Deivids skeptiski sarauca pieri.

- Es zinu, ka Emma grib būt bagāta. Bet to gribam arī mēs ar tevi, Blekij. Tikai mēs naudas krāšanai neziedojam visu savu dzīvi.

Blekijs noliecās uz priekšu un cieši uzlūkoja Dcividu ar savām melnajām acīm.

- Jā, puis, bet Emmai nauda ir nepieciešama pavisam cilu iemeslu dēļ nekā mums. Tu gribi tikt pie naudas, Deivid, jo velies labi dzīvot. Un kāpēc gan ne? Tu gribi, lai tev būtu skaista māja, lepna ekipāža un elegantas drēbes. To pašu gribu arī es. Un vēl mazdrusciņ naudas bankā, lai droši varam raudzīties nākotnē, vai ne?

Deivids piekrītoši pamāja - Blekijam bija pilnīga taisnība.

- Tātad tu apgalvo, ka Emma grib naudu cita iemesla dēļ. Kāds tas ir?

Blckijs pasmaidīja savādu, greizu smaidu.

- Viņai tā ir nepieciešama kā ierocis.

- Ierocis! Pret ko tad? - stingri noprasīja Lora.

Blekijs maigi satvēra viņas roku.

-Nevajag tā uztraukties, Lora. Tu mani pārprati, mīļā.

Viņš nožēloja, ka bija ielaidies šajā sarunā, bet nu vairs nevarēja atkāpties - Deivids un Lora gaidīja paskaidrojumu. Blckiju caururba divu vaicājošu acu pāru asais skatiens. Viņš nokremšļojās.

- Es gribēju sacīt, ka Emma pati uzskata naudu par ieroci...

- Bet pret ko? - Deivids viņu strupi pārtrauca. - Tu joprojām neesi atbildējis Lorai.

-Tas nav ierocis pret kaut ko konkrētu, Deivid.

Blekijs paraustīja plecus.

- Varbūt pret pasauli kopumā. Jā gan, es domāju, ka, tikusi pie naudas, Emma pavērsīs to pret pasauli. Vai, pareizāk sakot, pret tiem, kas varētu viņai nodarīt ko ļaunu. Redzi, nauda Emmai nepieciešama, lai varētu aizsargāt sevi un Ed-vinu. Viņas mērķis ir uzcelt ap sevi un savu bērnu tādu nocietinājumu, kuram neviena bulta nekad netiks cauri. To es vēlējos jums pasacīt.

Deivids ne vien nenoticēja Blckijam, bet pat jutās nepatīkami pārsteigts.

-Tu mums tēlo visai dīvainu ainu, Blckij. Tādu Emmu cs nepazīstu.

- Jā, puis, bet cs viņu pazīstu daudz ilgāk un labāk nekā tu. Un es domāju, ka saprotu, kas nosaka viņas rīcību, - nomurmināja Blckijs, atcerēdamies dedzīgo skatienu Emmas acīs tajā dienā, kad viņi pirmoreiz satikās tīrelī. - Man ir pilnīgi skaidrs, ka viņa nerimsies, iekams nebūs tikusi pie tā veikala. Un pirmajam veikalam sekos nākamais, un vēl, un vēl... Emmas mērķis ir kļūt par ļoti bagātu sievieti. Un vai zini ko, Deivid? Viņai veiksies. Par to es esmu pārliecināts.

- Bet par kādu eenu? - vaicāja Dcivids. - Palūkojies, kā viņa jau tagad izskatās - vāja kā žoga kārts, zem acīm tumši loki.

Viņš paraudzījās uz Loru.

- 7Vv jāpiekrīt, ka man ir taisnība.

Lora saminstinājās.

-Jā, Deivid, zināmā mērā tev ir taisnība, tomēr, ja gribu būt godīga pret Emmu, man jāteic, ka viņas uzturs ir pilnvērtīgs un vispār viņa par sevi rūpējas.

- Tikai nekad neguļ.

- Ai nē, Deivid, Emma guļ! - Lora aizstāvēja draudzeni. - Vismaz piecas stundas. Šķiet, ka spēku atjaunošanai viņai nav nepieciešams tik ilgstošs miegs kā citiem cilvēkiem. Man, protams, jāatzīstas, ka ari es raizējos par Emmu.

Lora viegli pieskārās Blekija rokai.

- Varbūt tev vajadzētu ar viņu vēlreiz aprunāties - lai nestrādā tik saspringti un nekrīt galējībās.

-Cik maz tu pazīsti Emmu, Lora, ja domā, ka manai runāšanai varētu būt kāda jēga. Viņa vienkārši manī neklausīsies, - ar nožēlu teica Blekijs.

- Tu gribi sacīt, ka mums mierīgi jānoskatās, kā Emma sevi nogalina ar darbu! - iekarsis iesaucās Dcivids.

Blekijs nespēja apvaldīt smieklus.

- Pieraugi, lai Emma tevi nedzird! Viņa netic, ka smags darbs varētu kādu nogalinātāja nu vienīgi pēdējo slaistu. Un tu jau pats zini, ko Emma saka par mērenību, Deivid.

Blekijs purināja galvu, un viņa acis jautri dzirkstīja.

- Emma ir neparasta, un tur neko nevar darīt.

Dcivids īsu bridi raudzījās Blekijā, tad novērsās un smēķēja cigareti, pārdomādams viņa teikto.

- Man sākumā Emmas ideja par veikalu likās muļķīga, - bikli ieminējās Lora, - bet nu arī es sāku domāt, ka tā viņai ir vienīgā iespēja tikt prom no nīstās fabrikas.

- Es cerēju, ka viņa kļūs par manu partneri. Nākamgad ap šo laiku es būšu iekrājis gana naudas, lai atvērtu pats savu fabriku. Esmu iecerējis ražot sieviešu apģērbus, kā ari izpildīt citu uzņēmēju pasūtījumus, kā to dara mans tēvs. Emma jau ir uzzīmējusi man vairāku tērpu modeļus, - stāstīja Dcivids, un viņa seja noskaidrojās. - Vai esi tos redzējusi, Lora?

- Jā, Emma man parādīja skices. Viņai ir brīnišķīgas idejas. Kaut vai tas mētelis ar kapuci, kuru var pēc vajadzības piestiprināt vai noņemt, žakete, ko var nēsāt arī izvērstu uz āru, un apģērbi topošajām mātēm - tas ir apvērsums, vai ne? Nevienam līdz šim nebija ienācis prātā darināt svārkus, blūzes un kleitas, kuras iespējams paplašināt, pieaugot ķermeņa apjomam. Vismaz es par kaut ko tādu neesmu ne dzirdējusi. Un tu, Dcivid?

- Es arī ne. Kā modelētāja Emma ir apsteigusi savu laiku.

- Par to es nevaru spriest jums līdzi, - iejaucās Blekijs. - Klausieties, neskatīsim šo lietu no tumšās puses. Ar Emmu viss būs kārtībā, tikai tam nepieciešams laiks. Viņa ir no tiem, kas izdzīvo, lai cik smagi arī būtu apstākļi. Bet, ja tas jums abiem sniedz kādu atvieglojumu, aprunāsimies šovakar ar Emmu visi kopā. Darīsim to piesardzīgi, lai viņu nesatrauktu. Varbūt mums izdodas Emmu pierunāt, lai samazina tempus. Iespējams, ka trijatā gūsim labākus panākumus, nekā runājot ar viņu pa vienam.

Blekijs gan nebija pārliecināts, ka Emma viņu runām piegriezīs kādu vērību, bet viņš vēlējās mazināt abu pārējo bažas.

- Labi, to mēs varam mēģināt, - piekrita Deivids.

Viņš brīdi klusēja un tad piesardzīgi vaicāja:

- Klau, Blekij, es zinu, ka tā nav mana darīšana, bet kur, ellē, ir palicis tas Emmas vīrs? Man sāk likties aizdomīgi, ka viņš nekad neatbrauc atvaļinājumā. Emma stājās darbā mana tēva darbnīcā 1905. gadā. Tas bija gandrīz pirms diviem gadiem, un visu šo laiku viņas vīru neviens nav manījis.

Blckijs jau mēnešiem ilgi bija gaidījis šo jautājumu un baidījās no tā. Laiku pa laikam viņš brīdināja Emmu, ka viņai jāizgudro ticams izskaidrojums. Pirms nedēļas Emma bija sacījusi Blekijam, ka drīzumā visiem paziņos - viņas vīrs jūrnieks ir viņu pametis. Dziļi ievilcis elpu, Blckijs nolēma, ka var aiztaupīt Emmai pūles.

- Ak, Dcivid, es priecājos, ka tu man reiz to atklāti jautā.

Viņš strauji pagriezās pret Loru un saņēma viņas roku savā plaukstā.

- Un tev arī tas jāzina, mana mīļā. Emma ir mazliet apmulsusi, jo nesaprot, kā lai pavēsta par pārmaiņām savā dzīvē. Redziet, tas sasodītais vīrs...

Viņš aprāvās un kā atvainodamies paspieda Loras roku.

- Piedod, mīļā, es zinu, ka tev nepatīk dzirdēt mani lamājamies. Lai būtu kā būdams, tas blēdis Emmas vīrs ir, tā teikt, piesitis pēdu. Viņš pirms kāda laika Emmu pametis.

Cerēdams, ka viņa stāsts izklausīsies pārliecinoši, Blckijs tuipināja:

- Rādās, ka viņš grib taisīt flotē lielu karjeru, bet sieva esot par traucēkli - tā šis Emmai sacījis. Esmu pārliecināts, ka mūsu pusē to zelli vairs nemanīs. Nē, viņš nekad vairs neatgriezīsies.

-Ak, Blekij, cik tas ir šausmīgi Emmai un nabaga mazulītei! - Lora iesaucās, un Blckijs juta, kā trīc viņas roka.

Viņš apskāva meitenes plecus.

- Nesatraucies nu tik ļoti, meitēn! Emma pati to pārāk nepārdzīvo. Man pat šķiet, ka viņajūtās apmierināta, ka tikusi no tā vējagrābšļa vaļā, vismaz tā Emma izteicās, kad bija man pastāstījusi par notikušo, - Blekijs raiti meloja.

Dcivids cieta klusu, bet sirds viņam strauji sitās un satraukums bija pārņēmis visu viņa būtni.

- Man žēl to dzirdēt, - Dcivids beidzot ierunājās rāmā balsī, kura nenodeva viņa iekšējās gaviles. - Bet, ja nu Emma tāpēc nav nelaimīga, varbūt tā arī labāk.

Runādams Deivids prātoja, cik varētu izmaksāt laulības šķiršana.

Blckijs palocīja galvu.

- Jā, tev taisnība.

Deivids pielēca kājās. Viņa nomāktība bija izgaisusi.

- Vai neiesim atpakaļ un nepaklausīsimies vēl mazliet mūziku, pirms dodamies mājās?

- Kāpēc ne, darīsim tā, - piekrita Blekijs.

Viņš palīdzēja Lorai piecelties no sola, un viņi lēnām gāja atpakaļ uz estrādes pusi. Man jābrīdina Emma, ka esmu viņu smalki atbrīvojis no tājūrnieka, Blckijs klusībā prātoja.

Kamēr Ārmlijas parkā norisinājās šī saruna, Emma nebūt nesēdēja mājās un nešuva, kā domāja viņas draugi. Emma tobrīd atradās ceļā pie Džo Loutera, kurš dzīvoja Ārmlijas otrā galā.

Tūlīt pēc tam, kad Blckijs un Lora bija aizgājuši, Emma ātri pārģērbās - viņa uzvilka melno zīda kleitu, uzlika galvā Lcghomas salmu cepurīti un izņēma sešdesmit mārciņas no skārda kārbas, kurā glabāja savus ietaupījumus. Ar apņēmīgu sejas izteiksmi viņa bija izsteigusies ārā no mājas gandrīz saviem draugiem pa pēdām.

Gadījumam bija labpaticis, ka iepriekšējā dienā Emma to bija ieraudzījusi. Gluži nejauši, iepērkot pārtikas produktus. Viņa bija ieraudzījusi veikalu. Savu veikalu. Tā bija viena no trim ēkām, kas veidoja savstarpēji saistītu namu bloku uz Tauna ielas, un tā bija izīrējama. Emma bija apstājusies kā zemē iemieta- šī ēka viņai derēja no visiem viedokļiem. Un tā bija uzradusies īstajā laikā, jo Emmai bija izdevies sakrāt naudu, kas nepieciešama telpu īrei un preču krājuma iegādei. Lielā, tukšā skatloga stiklu klāja kaļķu kārta, bet centrā bija notīrīts mazs laukumiņš un tajā no iekšpuses piestiprināts paziņojums: “izīrē”. Apakšā bija pierakstīts namīpašnieka vārds un viņa adrese. Nams piederēja kādam Džo Loutera kungam. Emma bija visu iegaumējusi, un, tā kā bija sestdienas vakars, viņa nolēma, ka nākamajā dienā būs pirmā pretendente, kas ieradīsies pie Džo Loutera. Tas, ka nākamā diena ir svētdiena, Emmu nebija mulsinājis. Viņa bija gatava kārtot darījumus jebkurā nedēļas dienā.

Emma raiti soļoja pa šauro līkloču ieliņu labirintu, no uztraukuma mazliet aizelsusies. Viņa nožēloja, ka bija uzvilkusi melno kleitu - tik svelmainā dienā tajā neapšaubāmi bija par karstu. Bet, par spīti karstumam, Emma negausināja soli un pēc piecpadsmit minūtēm bija sasniegusi ielu, kurā dzīvoja Džo Louters. Atradusi adresē norādīto māju, viņa apņēmīgi devās augšup pa akmens pakāpieniem. Emma trīs reizes skaļi pieklauvēja un gaidīja. Pēc īsa brīža durvis atvēra garš spēcīga augumajauneklis. Viņam bija gaiša seja, lielas, pelēkas acis un gaišbrūni mati. Puiša glītā seja bija atklāta un godīga. Viņš bija bez žaketes, un mati viņam spurojās uz visām pusēm.

Puisis pārsteigts uzlūkoja savu apmeklētāju.

- Jā, jaunkundz, ar ko varu jums pakalpot? - viņš nepacietīgi vaicāja.

- Es gribētu satikt jūsu tēvu, - Emma pieklājīgi atbildēja un, mazliet vilcinājusies, pievienoja šim lūgumam arī smaidu.

- Manu tēvu? Baidos, ka jūs neesat pieklauvējusi pie īstajām durvīm, jaunkundz. Mans tēvs nomira pirms sešiem gadiem.

- Ak Dievs, laikam es patiešām būšu kļūdījusies. Es meklēju Džo Loutera kunga māju.

- Tad jūs esat to atradusi. Es esmu Džo Loutcrs.

Nu bija Emmas kārta būt pārsteigtai.

- Ak! Lūdzu mani atvainot, bet es nospriedu, ka jūs izskatāties mazliet par jaunu, lai būtu namīpašnieks. Es domāju to izīrējamo veikalu Tauna ielā, - viņa sacīja ar sev raksturīgo tiešumu.

Emma tūlīt pat ievēroja, ka jauneklis ir sabozies, un steigšus turpināja:

- Vai jūs esat tas Loutera kungs?

- Jā, es tas esmu, - atsaucās puisis, un viņa acis kļuva šaurākas. - Tātad jūs interesē veikals? Acīmredzot gribat to noīrēt savai mātei?

- Nē, - viegli uzjautrināta, atbildēja Emma.

Viņai bija skaidrs, ka ar savu aizrādījumu par puiša jauneklīgo izskatu ir viņu pamatīgi aizvainojusi. Emmas lūpās uzplauka starojošs smaids, bet viņas lielās, zaļās acis raudzījās sirsnīgi un pašpārliecināti.

- Patiesību sakot, es to veikalu gribēju noīrēt pati sev.

- Ak to jūs gribētu gan! - teica Džo Louters. - Vai neesat mazliet par jaunu! Vai jums ir kāda pieredze mazumtirdzniecībā?

Emmai šķita, ka tā nav viņa darīšana, bet, būdama pietiekami attapīga, saprata, ka skaļi nedrīkst to sacīt, ja negrib, lai puisis apvainotos vēl vairāk.

- Man ir zināma pieredze, - viņa atbildēja, - un es šeit, Ārmlijā, šuju pēc pasūtījuma apģērbus un gatavoju ēdienus viesībām. Darījumi man sokas, un tagad vēlos iekārtot sev veikalu, lai pasūtījumu pieņemšanu un izpildi veiktu caur to.

Un ar milzīgu pašpārliecinātību Emma piemetināja:

- Es nekādā ziņā neesmu pārāk jauna, lai atvērtu savu veikalu, Loutera kungs.

Džo papurināja galvu.

-Nē, nē! Tur nekas neiznāks. Nevaru teikt, ka es vēlētos izīrēt jums veikalu, jaunkundz, — viņš mazliet parupji sacīja.

Emma šo nepārprotamo atteikumu ignorēja,

- Bet es vēlos nojums to īrēt, Loutera kungs. Šodien pat. Tūlīt uz vietas.

Viņa pakāpās divus pakāpienus augstāk, lai atrastos vienā līmenī ar Džo Louteru. Emma skatījās uz puisi, valdzinoši smaidīdama. Viņa saprata, ka jāliek lietā viss savs šarms.

- Vai mēs nevarētu iet iekšā un šo lietu pārrunāt, Loutera kungs? - Emma pieglaudīgā balsī jautāja.

- Neredzu tam jēgu, jo es savas domas nemainīšu, -viņš iecirtīgi paziņoja.

Emmas tuvums puisi satrauca, un, ielūkojies viņai sejā, Džo juta, ka viņam sametas karsti.

Emma pa to laiku bija atvērusi naudasmaku un ķērās pie ieroča, kura iedarbībai nešaubīgi licēja.

- Es varu samaksāt uz priekšu, Loutera kungs.

Džo negribīgi ieskatījās Emmai acīs un atklāja, ka mirdzošās acis, kuras raudzījās viņā vienlaikus vēsi un saspringti, iedarbojas uz viņu hipnotiski. Ko domās kaimiņi, ja es aicināšu viņu iekšā, prātoja Džo, bet, būdams labi audzināts, viņš kaunējās par pirmītējo nelaipnību, tāpēc izdzirdēja sevi pieklājīgā balsī sakām:

- Ja, jums taisnība - būs labāk, ja mēs iesim iekšā.

Patiesību sakot, Džo galvenokārt bija nobažījies par tenkot kārajiem kaimiņiem, un, lai Emmai nerastos maldīgs priekšstats, ka viņš gatavs mainīt savas domas par veikala izīrēšanu, puisis uzskatīja par vajadzīgu piebilst:

- Slieksnis nav sevišķi piemērota vieta darījumu kārtošanai, īpaši jau svētdienā. Šajā nedēļas dienā es par darījumiem parasti nerunāju, jaunkundz.

- Tas nekas, visu kādreiz nākas darīt pirmoreiz, Loutcra kungs, - sacīja Emma un uzjautrināta vēroja Džo no savu biezo skropstu apakšas.

Viņa bija pārliecināta, ka puisis jūtas neveikli, un nolēma to izmantot savā labā.

Tā nu gan ir nekauņa, Džo domāja satraucies un nelaimīgs. Viņš tomēr pavēra durvis platāk un ielaida Emmu mājā. Džo ieveda viņu viesistabā.

- Atvainojiet mani! Atgriezīšos pēc īsa brīža. Lūdzu, apsēdieties! - puisis teica un nozuda aiz durvīm.

Emma stāvēja viesistabas vidū un mirkšķināja acis nespodrajā gaismā. Viņa saviebās - kad acis bija apradušas ar puskrēslu, Emmas skatienam pavērās bezgaumīgi skumja aina. Šī telpa atgādināja viņai Deniela kundzes viesistabu -visas malas piebāztas ar mēbelēm un Viktorijas laika grez-numlictiņām. Mēbeles ir labas, Emma nosprieda, tikai to ir pārāk daudz. Viņa apsēdās uz neērta, ar zirga astriem polsterēta krēsla un sāka gaidīt.

Dzīvodama Līdsā, Emma bija atklājusi trīs svarīgas lietas. Pirmkārt, nauda runā vispārliecinošākajā valodā. Noliec to uz galda, un tikai retais spēs turēties pretim kārdinājumam naudu pieņemt. Otrkārt, maksāšana uz priekšu atstāja nemainīgi labvēlīgu iespaidu - jo vairāk uz priekšu varēja samaksāt, jo drošāks bija tavs stāvoklis. Un, visbeidzot, izdevība jāizmanto tieši tajā brīdī, kad tā rodas, jo divreiz tā pie vienām un tām pašām durvīm neklauvē. Emma to visu bija ņēmusi vērā ari šoreiz, taču viņa mazliet šaubījās, vai izdosies Džo Louteru iekārdināt ar naudu. Emma pēdējās viņu izprast, cik nu tas pēc pirmā iespaida bija iespējams. Viņš noteikti bija kautrīgs, un Emma nešaubījās, ka ar savu izturēšanos ir izsitusi puisi no garīgā līdzsvara. Tas, protams, nodrošināja viņai zināmu pārākumu, bet nebūt nenozīmēja, ka Džo būs ar mieru izīrēt Emmai veikalu. Viņš nepārprotami uzskatīja, ka Emma ir pārāk jauna, lai gan pats bija tikai dažus gadus vecāks. Džo Loutcram varbūt bija divdesmit vai divdesmit viens gads. Viņai šis cilvēks jāpārliccina par savu pieredzi un spējām tirdzniecībā, viņam jānotic, ka Emma būs izdevīga, maksātspējīga īrniece. īres maksa par trim mēnešiem uz priekšu - tam vajadzēja Louteru pārliecināt ne vien par Emmas nopietnajiem nolūkiem, bet ari pierādīt, ka ar darījumiem viņai veicas. Emma saprata, ka jācenšas izturēties piemīlīgi un valdzinoši. Viņas personīgais šarms un nauda-šiem apvienotajiem ieročiem Džo Loutcrs nespēs pretoties. Emma nogludināja tērpa krokas un tajā brīdī, kad atvērās durvis, jutās mierīga un droša par sevi.

Džo bija uzvilcis žaketi, apsējis kaklasaiti un rūpīgi sasukājis matus. Viņš tos bija pat samitrinājis, un Emma redzēja pamirdzam ūdens lāsītes. Viņa ātri nolieca galvu, lai Džo nepamanītu viņas smaidu. Emmai tagad bija skaidra Džo Lou-tera būtība. Starp viņiem notiks neliela stīvēšanās, bet no šīs mājas Emma aizies kā veikala jaunā īrniece.

Džo apsēdās Emmai iepretim un, cenzdamies runāt iespējami skarbākā tonī, bez vilcināšanās paziņoja:

- Tātad par veikalu, jaunkundz. Es pārdomāju jūsu priekšlikumu un esmu negrozāmi izlēmis, ka nevaru jums to izīrēt.

- Un kāpēc tad ne? - Emma vaicāja savā vissaldākajā balstinā.

-Tāpēc, ka divi mani īrnieki jau cietuši neveiksmi, tur darbodamies, un viņiem bija krietni vien vairāk pieredzes nekā jums. Negribētu izklausīties nelaipns, tomēr jums jāsaprot, ka nevaru atļauties izīrēt veikalu iesācējai. Es meklēju īrnieku, kurš patiešām kaut ko sajēdz no tirgošanās un kuram veikals nesīs peļņu, lai man nebūtu jāraizējas, ka telpas lielāko daļu laika paliek neizmantotas. Esmu pārāk aizņemts, lai tēlotu bērnaukli.

Emma apveltīja Džo ar smaidu, kas būtu licis izkust ziemeļu polārloka ledum, un iepleta acis, vienlaikus piešķirot tām nopietnu izteiksmi.

- Ak, es patiesi jūs saprotu, Loutera kungs, - viņa sacīja. - Zināmā mērā man ir saprotamas arī jūsu bažas manas jaunības dēļ. Līdz šim visus darījumus esmu kārtojusi savā dzīvesvietā, un tie galvenokārt ir saistīti ar pasūtījumu izpildi un pārdošanu. Mani darījumi ir ļoti ienesīgi, esmu sapelnījusi daudz naudas, šūdama apģērbus un gatavodama ēdienus. Man ir vairāki pastāvīgie klienti, bagāti un ietekmīgi ļaudis, un, patiesību sakot, tie ir viņi, kas mani pārliecināja, ka darījumu paplašināšanai man nepieciešams savs veikals.

Emma apklusa un atkal veltīja Louteram starojošu smaidu. .

- Tā ka es īstenībā nemaz neesmu tik nepieredzējusi, kā jums varbūt šķiet, un man ir lieli nākotnes plāni.

- Bagāti un ietekmīgi klienti, jūs sakāt? - pārvaicāja Džo, uz kuru Emmas vārdi bija atstājuši manāmu ietekmi. - Un cik ilgi jūs jau nodarbojaties ar saviem nelielajiem mājas darījumiem?

- Apmēram gadu, - atbildēja Emma. - Un tas nav pārāk īss laiks.

Viņas balss skanēja dedzīgi un pārliecinoši.

Džo cieši nopētīja Emmu. Viņa bija tieša un lietišķa un neapšaubāmi prata iestāstīt. Patiesību sakot, viņam nekad nebija gadījies sastapt tik pašpārliecinātu meiteni. Viņas mundrais gars un entuziasms šķita atsvaidzinošs un gandrīz vai lipīgs. Džo Loutcra šaubas par Emmas spējām un pieredzes trūkumu sāka strauji izgaist. Viņa, protams, puisi stipri mulsināja, bet viņš meiteņu sabiedrībā vienmēr bija juties bikls un neveikls, kur nu vēl sastopoties ar tādu skaistuli! Lai būtu kā būdams, viss, ko viņa gribēja, bija noīrēt Džo Louteram piederošo veikalu.

- Es patiesi nezinu, ko lai jums saku, - viņš vilcinādamies iesāka.

Juzdama, ka puisis vairs nav tik stingri noskaņots uz atteikumu, Emma pacēla roku.

- Uzgaidiet mirkli, Loutcra kungs! - viņa valdonīgi sacīja. - Es jau iepriekš jums teicu, ka varu samaksāt uz priekšu.

Emma atvēra melno rokassomiņu un izņēma no tās cieši kopā satītu naudaszīmju rullīti.

- Jūs varat pārliecināties, Loutcra kungs, ka es nemētājos ar tukšiem solījumiem. Kaut arī esmu jauna, šo to esmu iekrājusi un tik tiešām varu samaksāt īri par ilgāku laiku uz priekšu. Zinu, ka veikals man nesīs labu peļņu, un esmu pārliecināta, ka jau pēc sešiem mēnešiem tas darbosies ar noturīgiem panākumiem.

Džo neticīgi raudzījās Emmā.

- Ak, nu gan jūs pāršāvāt pār strīpu! Tik ātri tas nenotiks. Vai jūs domājat, ka esmu vakar piedzimis? Man arī ir zināma pieredze tirdzniecības lietās.

Emma nosprieda, ka šīs piezīmes nav atbildes vērtas. Viņa pastiepa Džo Loutcram roku.

- Esmu bijusi nepieklājīga, Loutcra kungs. Nestādījos jums priekšā. Mans vārds ir Emma Harta.

Viņš vilcinādamies saņēma Emmas roku. Cauri tambo-> *

l ētajam cimdam Džo sajuta, ka tā ir vēsa un sausa, bet Emmas rokasspiediens bija spēcīgs un stingrs - gluži kā vīrietim.

- Priecājos ar jums iepazīties, Hārtas jaunkundz, - viņš

teica.

- Esmu Hārta kundze, - Emma izlaboja.

- Ak, piedodiet! - iesaucās Džo, sajuzdams neizprotamu vilšanos.

Emma saprata, ka pienācis īstais bridis norunāt visu līdz galam.

- Nezinu, cik lielu īres maksu jūs prasīsiet, Loutcra kungs, bet esmu gatava maksāt par vairākiem mēnešiem uz priekšu.

Piedāvājumam jābūt tik vilinošam, lai viņš nespētu no tā atteikties, viņa domāja.

- Vai vienosimies, ka es maksāju sešus mēnešus uz priekšu? Tas jums apliecinās manus godīgos nodomus un ticību savai veiksmei.

Džo minstinājās ar atbildi, viņa pretošanās spējas šīs uzbrūkošās, bet valdzinošās jaunās sievietes priekšā strauji izgaisa. Viņam bija jāatzīst, ka Emma viņam šķiet pievilcīga -bīstami pievilcīga. Kautrīgais Džo bija šausmās. Precēta sieviete! Viņš piepeši saprata, kāpēc nevēlas Emmu par savu īrnicci. Viņš baidījās padoties viņas valdzinājumam.

Emma zināja, ka tobrīd visi trumpji ir viņas rokās un viņai jāveic izšķirošais gājiens. Emma noliecās uz priekšu un viegli pieskārās Džo Loutera rokai. Viņš tā satrūkās, it kā viņam būtu iekodusi čūska.

- Klausieties, Loutera kungs, - viņa stingri sacīja, - man ienāca prātā vēl kāda doma. Esmu ar mieru ne vien maksāt uz priekšu, bet arī parakstīt šādu vienošanos: ja man ar darījumiem neveiksies, cs turpināšu no jums īrēt veikala telpas, līdz jūs atradīsiet citu īrnieku. Vārdu sakot, jūs tiksiet savlaicīgi brīdināts par manu aiziešanu un varēsiet visu nokārtot tā, lai neciestu zaudējumus. Vai brīdinājums trīs mēnešus iepriekš jūs apmierinātu?

Džo saprata, ka ar šo meiteni nav iespējams strīdēties. Viņas vaļsirdība un tālredzība uzveica jebkurus iebildumus. Visi veikala izīrēšanas nosacījumi nāca par labu viņam, Džo Louteram. Viņš būtu pēdējais muļķis, ja nepieņemtu Emmas Hartas priekšlikumu.

- Labi, - Džo beidzot noteica. - Jūs esat ārkārtīgi pārliecināta par saviem panākumiem, Hārta kundze. Pretējā gadījumā jūs man nepiedāvātu tādus īres noteikumus. Šajā ziņā jūs esat ļoti godīga. Vai nevēlaties vispirms apskatīt veikalu, iekams mēs noslēdzam līgumu?

- Es veikalu esmu jau apskatījusi, Loutera kungs, -pamādama ar roku, atteica Emma. - Vairākas reizes tur iegāju, kad tajā darbojās jūsu iepriekšējā īrniece. Darbs bija slikti organizēts, preces mazvērtīgas, cenas neatbilstoši augstas. Viņa acīm redzami neprata apgādāt savu veikalu ar labām precēm, turklāt galīgi nepazina pircējus!

- Ak! - noelsās pārsteigtais Džo.

- Cik noprotu, mēs esam vienojušies, Loutera kungs, -Emma mundri sacīja.

- Ē... jā, protams. Es izīrēšu jums veikalu, - viņš teica. - Prasu par to vienu gineju nedēļā - tātad mēnesī būs četras ginejas. Pie veikala ir dzīvojamās telpas. Liela virtuve, kuru var izmantot arī par viesistabu, guļamistaba un prāvs pagrabs preču uzglabāšanai. Ja vēlaties, jūs varat turpat veikalā arī dzīvot.

Emma palocīja galvu.

- Jā, iespējams, ka es to darīšu. Tas būtu saprātīgi. Četras ginejas mēnesī - tātad apmēram četrdesmit astoņas ginejas gadā, vai ne?

Viņa sāka atritināt sarullētās naudaszīmes, prātā izdarīdama ašus aprēķinus.

-Vai jūs, lūdzu, neizsniegtu man kvīti?-Emma pieklājīgi palūdza, dodama naudu Louteram.

- Protams, - teica Džo. - Iedošu jums atslēgas un īres grāmatu, kurā ierakstīšu, ka esat samaksājusi par sešiem mēnešiem. Vai veikals būs uz jūsu vai uz jūsu vīra vārda?

- Uz mana vārda, lūdzu. Mans vīrs ir jūrnieks un patlaban atrodas ārzemēs.

- Ak tā! - izsaucās Džo.

Emma apstiprinoši pamāja ar galvu un turpināja:

-Uzrakstīšu jums garantijas vēstuli par brīdināšanu trīs mēnešus iepriekš un atnesīšu to rītvakar. Vai tas jūs apmierina? Ja vēlaties, varat vēstuli parādīt savam advokātam.

-Nē! Nē! Tas nav vajadzīgs. Būšu apmierināts, ja rītvakar to nojums saņemšu, - atbildēja Džo.

Viņš piecēlās.

- Iešu un sadabūšu atslēgas un īres grāmatu. Pēc pāris mirkļiem būšu atpakaļ.

- Vai tad naudu jūs nepārskaitīsiet? - Emma vaicāja, ar galvas mājienu norādīdama uz mārciņām, kuras Džo turēja rokā.

- Es jums uzticos, - viņš atbildēja. - Lūdzu mani atvainot, Harta kundze!

Emma dzirdēja, kā Džo, iegājis virtuvē, svilpo. Viņa gavilējoši pasmaidīja. Emma varēja sevi apsveikt. Viņa tik tikko spēja valdīties no prieka.

Emma Harta bija tikusi pie sava pirmā veikala.

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

>

Džo Loutcrs nodrebinājās un sabāza rokas sava melnā mēteļa kabatās. Kaut arī viņš gāja ātriem soļiem, tomēr aukstajā vējā bija nosalis. Brāzmas trieca pret viņa augumu sniega vērpetes. Džo drēbes bija samirkušas - tonedēļ tas tā notika katru vakaru. Decembris bija atnācis ar nelāgiem laika apstākļiem, un nekas neliecināja, ka tie mainīsies uz labo pusi. Tovakar viņš bija aizkavējies ilgāk nekā parasti. Remzbotema kungs kārtējo reizi bija lūdzis viņu neaiziet, iekams nebūs savesta kārtībā metāllietuves rēķinu grāmata. Tamlīdzīgu papildu darbiņu uzkraušana Džo Loutcram bija kļuvusi šim kungam par kaitinošu paradumu. Džo sapīkumam bija arī vēl cits, svarīgāks iemesls. Piektdienas vakaros viņš pēc vakariņām parasti devās pie Emmas Hārtas, lai sakārtotu viņas rēķinu grāmatu. Tovakar Džo pie Emmas nevarēs ierasties agrāk par pulksten desmitiem, un tas viņam, labi audzinātam zemākās vidusšķiras pārstāvim, likās nepieklājīgi. Nedrīkstēja apmeklēt tik vēlā stundā jaunu sievieti, kura turklāt dzīvo viena pati. Bet Džo bija Emmai solījis aiziet un uzskatīja par savu pienākumu turēt doto vārdu.

Džo bija iemācījis Emmai rēķinvedību un uzskatīja, ka viņa itin labi varētu tikt galā pati. Bet, tā kā Emma lūdza, lai viņš tomēr pārskata virsgrāmatu, Džo to labprāt darīja un, godīgi sakot, piektdienas vakarus gaidīja ar prieku. Emmai rēķināšana padevās, un ieraksti grāmatā bija precīzi līdz pēdējam sīkumam. Džo nesen bija ienācis prātā, ka viņai darbošanās ap garajām skaitļu rindām sagādā patiku, kādu viņš pats nejuta. Džo bija atklāti jāatzīst, ka rēķinvedību viņš nevar ciest. Tas noteikti nebija viņa aicinājums. Piecpadsmit gadu vecumā Džo bija sācis strādāt metāllictuves grāmatvedībā un deviņu gadu laikā ar šo darbu bija apradis. Viņam pat nebija radusies doma, ka varētu pameklēt sev citu, labāku darba devēju. Džo Louters bija ieraduma cilvēks, un, tā kā viņam nebija godkāru centienu, kas viņu mudinātu meklēt vairāk atbilstošu pielietojumu savām spējām, viņš palika kā piesiets pie Remzbotema garlaicīgajām rēķinu grāmatām. Flegmatiskais Džo pat nepieļāva domu, ka varētu vispār nestrādāt, - naudas dēļ viņam to nevajadzēja darīt, bet viņš izjuta riebumu pret dīku dzīvi un, tas bija daudz svarīgāk, ārkārtīgi baidījās no garlaicības. Darbs metāllietuvē aizpildīja Loutcra dienas un palīdzēja pārciest tukšos, vientuļos vakarus. Tā aizritēja mēnesis pēc mēneša, gads pēc gada.

Kad pirms četriem gadiem nomira Džo māte, viņš būtu varējis darbu pamest. Ģimenes advokāts Frederiks Einslijs bija nolasījis viņam testamentu, un Džo, sev par lielu pārsteigumu, uzzināja, ka māte parūpējusies, lai viņš varētu dzīvot bez rūpēm.

- Tu saņem prāvu mantojumu, manu zēn, - bija sacījis Einslija kungs. -Tas ir tavas mātes un arī vecmāmiņas pašaizliedzīgo pūliņu rezultāts.

Pēc tam Frederiks Einslijs bija uzskaitījis daudzos īpa-

šumus, kuri tagad piederēja Džo un par kuriem viņš varēja pateikties abu iepriekš minēto sieviešu čaklumam un taupībai. Mantojumā ietilpa astoņi veikali Tauna ielā, vesela virkne kotedžu Ārmlijā, vairākas mājas ar terasēm netālajā Vortlijā un - Džo tas pārsteidza visvairāk - divi lieli zemesgabali netālu no Sentpola ielas Līdsā.

- Tos tu pieturi, D/o, - Einslijs bija pamācījis. - Drīz Līdsā sāksies plaša celtniecība un zemes vērtība pieaugs. Ja tu šos zemesgabalus pārdod, tad tikai par augstu cenu.

Visbeidzot no pārsteiguma mēmais Džo bija uzzinājis, ka māte atstājusi viņam piecdesmit piecus tūkstošus mārciņu un nauda atrodas Midlcndas bankā. Satriektais Džo bija burtiski izstreipuļojis no advokāta biroja. Vēlāk, kad viņš jau sēdēja tramvajā un brauca atpakaļ uz Ārmliju, puisi bija pārņēmušas svelošas dusmas. Viņa māte nekad nebija mitējusies vaimanāt par finansiālo sabrukumu, kuru teju, teju piedzīvošot viņu ģimene. Džo labsirdīgais tēvs, kas atradās zem sievas tupeles, tika pirms laika iedzīts kapā - viņu nomocīja pārmērīgais darbs, barojoša uztura trūkums un mūžīgā taupīšana uz veselības rēķina. Kāpēc māte bija rīkojusies tik nežēlīgi, ja īstenībā viņiem piederēja tik daudz? To Džo mātei vēl aizvien nebija piedevis.

Aizvadīto gadu laikā viņš mātes atstātajai naudai nebija pieskāries. Džo šo summu bija tikai palielinājis, noguldot bankā peļņu, ko ienesa daudzie īpašumi. Atšķirībā no savas mantrausīgās mātes Džo nebija alkatīgs. Viņu pilnībā apmierināja tas, ka viņam ir pietiekami daudz naudas, lai segtu ikdienišķos izdevumus. Pārējā laikā Džo par naudu vispār nedomāja.

Tomēr tajā vakarā, ejot pa tumšo, mitro ielu, viņam prātā bija nauda. Pirms divām nedēļām Emma bija paziņojusi, ka nolēmusi ieguldīt līdzekļus Deivida Kalinska apģērbu fabrikā, kas atradās uz Jorkas ceļa. Viņa bija jau izstrādājusi vairākus dāmu apģērbu modeļus šīs fabrikas vajadzībām, un Emmas entuziasms, kā parasti, izrādījās lipīgs. Kad viņa bija ieminējusies, ka Deivids varētu ļaut arī Džo ieguldīt savu naudu fabrikā, viņš sākumā bija pārsteigts.

- Naudai jāliek strādāt tavā labā, Džo, - Emma bija apgalvojusi un piemetinājusi, ka viņa pati cerot īsā laikā ieguldītos līdzekļus saņemt atpakaļ ar uzviju.

Džo pēc dabas bija piesardzīgs, taču to noteica viņa iedzimtais kautrīgums, nevis viltība vai aprēķins. Emmas pierunāts, viņš tikai vienaldzīgi paraustīja plecus un piekrita ieguldīt naudu Deivida fabrikā. Emma apsolījās to nokārtot.

- Domāju, ka ar diviem tūkstošiem mārciņu pietiktu, -viņa bija teikusi - Protams, ja tu vari to atļauties. Būdams finansists, tu labāk par mani zini, ka nauda ir līdzeklis, lai sapelnītu vēl vairāk naudas. Kāda jēga, ja tā guļ bankā un netiek likta lietā, Džo?

Man patiesībā nav nekādas vajadzības naudu pavairot, Džo sacīja pats sev. Viņam nekā netrūka. No otras puses, Džo tomēr negribējās zaudēt divus tūkstošus mārciņu, un jebkurš ieguldījums taču bija risks. Bet viņš šo nelāgo domu atvairīja. Džo nelokāmi ticēja Emmas gudrībai naudas lietās, jo viņš bija pirmais, kurš varēja par to pārliecināties. Džo arī zināja, cik apsviedīga darījumos ir šī tikai divdesmit gadus vecā sieviete . Viņš paļāvās uz Emmas nekļūdīgajiem spriedumiem. Džo, protams, apzinājās, ka galvenokārt iegulda naudu pats sava prieka pēc. Viņam patika Deivids un Emma - tie faktiski bija viņa vienīgie draugi, un Džo gribēja būt iesaistīts viņu dzīvē, ņemt dalību kopīgā aizraujošā pasākumā.

Domās nogrimis, Džo Loutcrs bija gluži nemanot sasniedzis savas mājas slieksni. Nopurinājis no zābakiem sniegu, viņš gāja iekšā. Džo pretim vēlās kārdinošas ēdiena smaržas. Žilbinoši tīrajā virtuvē bija silti un omulīgi. Džo juta, ka īgnums izgaist.

Hjūvita kundze klāja vakariņu galdu.

- Beidzot jūs ierodaties, Džo, - viņa iesaucās. - Sasodīts, jūs izskatāties pārsalis līdz nāvei, mīļumiņ! Nāciet tuvāk pie uguns un sasildieties!

- Sveicināta, Hjuvita kundze! - sacīja Džo, noņemdams cepuri un atbrīvodamies no smagā mēteļa.

Viņš piesteidzās pie izlietnes, nomazgāja rokas un nosusināja seju un matus. Tad Džo apsēdās pie kamīna un berzēja rokas, kuras bija gluži sastingušas.

-Aukains vakars, Hjūvita kundze, un ļoti auksts. Naktī droši vien būs stiprs sals.

Hjūvita kundze piekrītoši pamāja.

- Es arī tā domāju, puis.

Paraudzījusies uz Džo, viņa sarauca pieri.

- Klau, Džo, nesēdiet ar samirkušiem zābakiem kājās. Tūlīt pat velciet tos nost! Tā var saķert zobu sāpes, ja kājas ir mitras un nosalušas, par to jūs, mīļais, pats varēsiet pārliecināties, ja neklausīsiet mani.

Džo pasmaidīja - viņaprāt, tās bija vecu sievu pasakas. Viņš tomēr atraisīja zābaku saites, novilka tos un nolika uz pavarda malas, lai izpaliktu Hjūvita kundzei. Viņa bija lāga dvēsele un rūpējās par Džo daudz labāk, nekā viņa māte to jebkad bija darījusi. Trīs vakarus nedēļā Hjūvita kundze nopūlējās, lai padarītu šo nomācošo māju par omulīgu mitekli.

- Paskatieties uz šo olu krēmu! - viņa sacīja, norādīdama uz trauciņu ar desertu. - Nopirku to pie Harta kundzes. Pie velna, Džo, puis, nav brīnums, ka viņai tā veicas ar lirgo-sanos. Un kā viņa izdresējusi tos Longa kundzes skuķus, kurus pieņēma sev par palīdzēm, - man no brīnumiem tīri vai elpa aizraujas.

Džo uzsmaidīja Hjūvita kundzei.

- Nekad nedomāju, ka viņa gūs tādus panākumus -toreiz, kad izīrēju viņai pirmo veikalu. Bet Emma pierādīja man un daudziem citiem, ka mēs esam kļūdījušies.

- Jā, puis, ar šo īrnieci jums palaimējās, - atzina Hjūvita kundze.

- Kas būs vakariņās? - Džo vaicāja, sildīdams rokas pie uguns. - Smaržo lieliski.

-Uzslava maltītei šovakar nepienākas man, - vecā sieviete atbildēja. - Nopirku no Hārta kundzes liellopu gaļas un nieru pīrāgu. Atceros, ka pagājušo reizi jums tas ļoti garšoja.

- Izklausās vareni, Hjūvita kundze.

- Šodien galantērijas preču tirgotavā runāju ar Loru Spenseri, un - vai varat iedomāties - izrādās, ka modeli manas māsīcas meitas kāzu kleitai zīmējusi pali Hārta kundze. Spensercs jaunkundze stāstīja, ka Hārta kundze modelēšot tērpus arī kādai lielai apģērbu fabrikai Līdsā.

- Jā, to es zinu, - teica Džo.

- Kāpēc tad jūs man par to nekā nesacījāt?

- Man neienāca prātā, ka jūs tas varētu interesēt, Hjūvita kundze. Vai tad tam, ko dara Hārta kundze, ir tik liela nozīme?

- Protams, Džo! Viss, kas saistīts ar Emmu Hārtu, ir nozīmīgs. Viņa ir patiešām jauka jauna dāma, tik cienīga un pieklājīga! Visi to vien runā kā par viņas veikaliem, pat Tauna ielā tas ir galvenais sarunu temats. Un pēc skata viņa vēl ir tāds sīks meitēns.

Hjuvita kundze ielika cepeškrāsni trauku ar kāļiem un turpināja:

- Vai negribat iedzert alu, Džo? Pieliekamajā kambarī viena pudele ir, noliku dzesēties.

- Es neatteiktos vis, Hjūvita kundze. Paldies!

Džo aizkūpināja pīpi un atlaidās pret krēsla atzveltni, pastiepdams pret uguni samirkušās kājas.

- Tā, nu viss ir kārtībā, Džo, - paziņoja Hjūvita kundze. - Cepeškrāsnī jūsu vakariņas vēl labu brīdi saglabāsies siltas, tā ka varat papriekš mierīgā garā iedzert savu alu. Man jādodas prom. Visu labiņu!

Džo izdzēra alu, izlasīja avīzi, tad izņēma no cepeškrāsns gaļas pīrāgu un dārzeņus un ķērās pie vakariņām. Viņš nule kā bija beidzis ēst, kad skaļš klauvējiens pie durvīm lika viņam satrūkties. Durvis atsprāga vaļā, un pa tām līdz ar sniegpārslu virpuli iebrāzās Mintona kundze - viena no Džo īrniecēm. Viņas seja bija pietvīkusi tumši sarkana, un pēc niknajiem zibeņiem, kurus šķīla sievietes acis, Džo noprata, ka Mintona kundzes seju ir nosārtinājis nevis ledainais vējš, bet gan negantas dusmas.

- Augstais Dievs, Mintona kundze... - viņš iesāka.

- Nav ko te mani Mintonkundžot, Džo Loutcr! - viņa iebrēcās. - Tas ir noziegums! Asiņains noziegums. Tā jau es zināju! Tiklīdz šī te uzradās, man bija skaidrs, ka tiks iekārots mans veikals. Kad jūs izīrējāt viņai otru veikalu - to, kas uz stūra, - es teicu vīram, ka drīz vien viņa mūs no šejienes izspiedīs ārā. Te nu es tagad esmu - vienā pusē viņas pārtikas veikals, otrā pusē - galantērijas preču tirgotava. Un tā viņa mani spiedīs no abām pusēm, līdz izgrūdīs uz Tauna ielas - un ārā es būšu! Jūs nevarat noliegt, ka man ir taisnība!

Satracinātā Mintona kundze apklusa, lai ievilktu elpu. Viņa stāvēja kareivīgā pozā, rokas gurnos iespraudusi.

-Lūdzu, nomierinieties, Mintonakundze! Es nesaprotu, par ko jūs tur runājat.

- Es runāju par Emmu Hartu, tā, lūk! Viņa grib dabūt manu veikalu. Man nav jāzīlē kafijas biezumos, lai to zinātu. Viņa grib izplesties, un viņai vajag manu veikalu, bet es to īrēju jau desmit gadus! Ceļojošie tirgotāji viņu nevar ciest, to kašķīgo, uzpūtīgo Emmu Hartu. Viņi to sauc par Netīro Dāmu. Ko domājies, šī pati iet pie ražotājiem un uz noliktavām pēc precēm, starpnieku pakalpojumi, redz, Hārta kundzei neesot vajadzīgi. Un tad viņa nolaiž, tik zemas cenas, ka neviens cits tirgotājs Tauna ielā vairs neko nevar pārdot. Jā gan - viltīga, slīpēta kuņa, lūk, tā ir Emma Hārta.

- Mintona kundze! - Džo protestēja. - Emma Hārta ir jauka meitene, un viņa strādā, spēkus netaupīdama. Viņa nemēģinājās izspiest, bet tikai lietišķi un apsviedīgi vada savus veikalus.

Viņš ar riebumu skatījās uz nevīžīgo sievišķi notašķītajā mētelī un ar kliedzoši neglītu šalli ap galvu. Mintona kundze bija gluži kā sava netīrā veikala staigājoša izkārtne. Viņas veikalā valdīja pilnīgs juceklis, un tikpat nolaidīgi ritēja arī tirgošanās.

- Sasodīts, tājau es domāju, ka jūs viņu aizstāvēsiet, -Mintona kundze auroja. - Es sacīj’ savam vīram, ka nav jēgas ar jums runāt. Jūs tā draņķa skuķa dēļ esat prāti ņu izkūkojis. Jā, un nav ko uz mani šitā blenzt! Visi zina, kas starp jums abiem notiek!

Viņa panāca soli tuvāk un šņāca Loutcram tieši sejā:

- Jūsu mīļākā, lūk, kas ir tā nolādētā Emma Hārta! Un viņa taču ir precēta sieva! Esmu pārsteigta, ka šī vēl nav izperējusi jums kādu vanckaru, bet gan jau bez tā nepaliks, puis!

Džo bija nobālis.

- Klausieties, jūs, vecā sieva ar rupjo muti ! Starp mani un Emmu Hārtu pastāv tikai darījumu attiecības, tā ka pievaldiet labāk savu mēli, pretējā gadījumā iesūdzēšu jūs tiesā par neslavas celšanu. Es necietīšu tādas neķītras pļāpas!

Mintona kundze noliecās uz priekšu un vicināja Džo gar degunu saujā iemiegto īres grāmatu. Louteram likās, ka viņa grasās tam iesist.

- Ejiet tagad prom, Mintona kundze, - viņš ledainā tonī sacīja, - pirms es neesmu uz jums no tiesas noskaities. Jūs man esat apnikusi.

Mintona kundze apcirtās uz papēžiem un ar augsti paceltu galvu slāja uz durvju pusi. Pie sliekšņa viņa atskatījās ar naida pilnām acīm un nokliedzās:

- Nu, bet to apmierinājumu es viņai nesagādāšu - Emma Hārta mani neizspiedīs, jo es aizeju pati! Un jūs varat ņemt savu sasodīto īres grāmatu un iesmērēt to kādam citam!

Viņa svieda Džo ar īres grāmatu, un, pārlidojusi pāri virtuvei, tā nokrita tieši uz olu krēma.

Durvis ar troksni aizcirtās. Džo izzvejoja īres grāmatu no olu krēma, aiznesa to pie izlietnes un noslaucīja ar trauku lupatu. Viņš ieskatījās ierakstos par īres maksu - vecais kaujas zirgs nebija vēl samaksājis par iepriekšējo mēnesi! Džo saprata, ka ar to viņam jāsamierinās. Summa nebija tik liela, lai Džo par to īpaši satrauktos.

Turpretim tas, ko Mintona kundze bija sarunājusi par viņu un Emmu, iedvesa Džo Louteram šausmas. Jācer, ka viņa to bija teikusi, dusmās neko ļaunāku nespēdama izdomāt. Vai varbūt tomēr arī citi kaimiņi uzskatīja, ka viņam ar Emmu ir neatļauts sakars? “Mīļākā” - tas sievietei šeit nebija pagodinošs tituls, jo ar to tika domāta “palaistuve”. Mintona kundzei līdzīgi cilvēki jau allaž visur saskatīja kaut ko piedauzīgu. Bet Džo nebija Emmai pat pieskāries, un viņš juta, ka viņam asinis sakāpj vaigos. Džo jutās vainīgs par tām bezmiega naktīm, kuras pavadīja, valstoties pa gultu un domājot par Emmu. Jo iekārot viņš Emmu iekāroja. Tajās šausmīgajās naktīs kaislība izrādījās stiprāka par Džo, un viņš iztēlē ļāva savām rokām slīdēt pa Emmas augumu, mutei alkaini pieplakt pie viņas lūpām un pirkstu galiem skart inci-tenīgi tvirtās krūtis. Džo nodrebinājās un samiedza acis, cenzdamies atbrīvoties no uzmācīgajām erotiskajām fantāzijām, kuras pēdējā laikā vajāja viņu aizvien biežāk.

Pēc pāris mirkļiem Džo bija nomierinājies. Iekārot sievieti un gribēt viņu iegūt bija viens, bet reālas attiecības -pavisam kas cits. Un šajā ziņā Mintona kundzes vārdos nebija ne kripatiņas taisnibas. Džo viegli nopūtās, viņš saprata, ka Emma - varbūt pat bez īpaša nodoma - bija iznīcinājusi nolaidīgās vecenes veikalu. Emmas Hārtas veikali pircējiem šķita gan pievilcīgāki ārējā izskata ziņā, gan pieņemamāki pēc preču cenām. īpaši iecienīti bija Emmas mājās gatavotie kārumi, kā arī oriģinālie, glītie apģērbi. Visi apkārtnes bagātnieki tagad iepirkās pie Emmas, un brauca pie viņas ari tādi, kuri dzīvoja jūdzēm tālu no Ārmlijas. Nepilnu trīs gadu laikā abi Emmas veikali bija izvērtušies par Tauna ielas visdzīvāko tirdzniecības vietu, un tie ienesa lielu peļņu. Džo to labi zināja, jo viņš taču katru nedēļu pārbaudīja Emmas rēķinu grāmatu. Patiesību sakot, viņas ienākumi bija tik milzīgi, ka Emma mierīgi varēja atļauties ieguldīt divus tūkstošus mārciņu Dcivida darījumos. Bija gluži dabiski, ka viņas panākumi izraisīja skaudību un ļaunas tenkas.

Džo apņēmīgi piecēlās, noskaņots vairs nedomāt par Mintona kundzes apvainojumiem. Viņš tūlīt pat ies pie Em-inas un pateiks viņai, ka Mintona kundze uzteikusi telpu Iri. Emma nu varēs tikt pie trešā veikala. Lai gan viņa ar Džo nebija par to runājusi, tomēr Louters nojauta, ka Emma patiešām klusībā ir metusi acis uz namu, kurš atradās starp abiem viņas veikaliem. Džo bija jāatzīst, ka nudien būtu jēdzīgāk, ja visus trīs veikalus īrētu Emma. Mintona kundzei aizejot, Emma varēs izveidot kaut ko līdzīgu nelielam universālveikalam. Viņš pameta aci pulkstenī. Bija jau krietni pāri deviņiem. Džo paraustīja plecus. Pie velna ar kaimiņiem! Kāda man daļa, ko viņi domā. Viņš devās uz augšstāvu, lai uzvilktu tīru kreklu.

Emma stāvēja pārtikas veikala vidū un apmierināta noraudzījās savā roku darbā. Viss izskatās skaisti, viņa nosprieda, noteikti bija vērts celties puspiecos no rīta, lai izveidotu īpašu, Ziemassvētkiem veltītu veikala dekorējumu. Emmas modrās acis pamanīja putekļus uz kāda no stiklotajiem skapīšiem, un viņa tūdaļ aizsteidzās tos noslaucīt ar samitrinātu drāniņu. Skapīšu stiklotās durtiņas gāzes lampu gaismā mirdzēja - tik nevainojami tīras tās bija. Skapīšos saliktie pārtikas produkti izskatījās varcn kārdinoši - tur bija Ziemassvētku kūkas ar mandelēm, muslīnā ievīstīti un ar sarkanu lenti pārsieti svaigi plūmju pudiņi, visdažādāko lielumu pīrāgi ar maltas gaļas pildījumu un no biskvīta kūkas izveidoti Ziemassvētku bluķīši - biezajā tumšas šokolādes glazūrā bija sasprausti āmuļa zariņi no marcipāna. Emma kopā ar abām Longu meitenēm bija rāvusies sviedriem vaigā, lai sarūpētu šos svētku našķus, bet viņa zināja, ka viņas čaklums atmaksāsies. Viss, kas atradās veikalā, tiks izpārdots, un arī tic labumi, kuri bija noglabāti lielās skārda kārbās un atradās vēsajā pagrabā.

Emma nogludināja balto galdautu, ar kuru bija pārsegts galds līdzās pārtikas skapīšiem, un pārlūkoja ārzemju produktu sakārtojumu. Tās bija delikateses, kuras viņa bija iepirkusi tieši svētkiem, un tādas nebija atrodamas nevienā Ārm-lijas veikalā. Emma pabīdīja mazliet tālāk zilibalto porcelāna trauku ar ingveru, lai uzskatāmāk izceltos franču glazētie augļi un turku saldumi, kā arī iztaisnoja kārbas ar Ēģiptes datelēm un Grieķijas vīģēm. Tad viņa steigšus devās aiz letes un atgriezās ar vairākiem nelieliem groziņiem - tajos atradās no marcipāna darināti augļi un jautras cūciņas. Šie saldumi tikai vakar bija saņemti no Vācijas. Emma bija izrotājusi groziņus ar sakrokotu, zaļu papīru, bet rokturīšus apsējusi ar sarkanām lentēm. Veikals bija preču pārpilns, bet Emma paredzēja, ka dažu tuvāko dienu laikā tirgošanās noritēs ļoti dzīvi. Emmai kā veikala īpašniecei šie bija jau trešie Ziemassvētki, un viņas veikals bija tik ļoti iecienīts, ka par pircēju trūkumu bažīties nevajadzēja. Emma bija pārliecināta, ka pirmssvētku dienās te iegriezīsies gan pastāvīgie pircēji, gan jaunatnācēji.

Emma vēl pēdējo reizi pārlaida acis veikala telpas kopskatam, lai pamanītu kādu nepilnību. Tādas nebija. Uz garajiem plauktiem, kas stiepās visgarām sienām un bija nokrauti ar gaļas konserviem, melni zeltītām skārda tējas kārbām, viņas pašas gatavoto ievārījumu, marinētu dārzeņu un kompotu burciņām, valdīja nevainojama kārtība. Mazliet zemāk atradās trauki ar dažādām Ziemassvētku zosu un tītaru cepešiem paredzētām piedevām - dzērveņu un ābolu mērcēm, glazētiem ķiršiem un sukādēm. Letes labajā pusē stāvēja Uīs lieli grozi, pilni ar āboliem, apelsīniem un riekstiem - tradicionālajiem bērnu Ziemassvētku kārumiem. Vieglā, saldenā augļu smarža gaisā sajaucās ar pikantajiem austrumu garšvielu aromātiem. Bet, ja palūkojās uz sieriem un jau gatavajiem gaļas ēdieniem, siekalas pašas saskrēja mutē. Ak, kā Emma mīlēja savu veikalu! Šeit viņa jutās drošībā - prom no Fērlijiem un ļaunām ļaužu valodām. Iedomājoties par gaidāmo tirgošanos un ienākumiem, kuri kļuva aizvien lielāki, Emmai sejā acumirklī uzplauka smaids.

Viņa piegāja pie durvīm un savilka uz augšu žalūzijas, tad atvilka durvju bultas. Pirmie pircēji kuru katru brīdi varēja būt klāt. Tās, bez šaubām, būs tuvējo savrupmāju virējas un saimniecības vadītājas. Viņas vienmēr ieradās agri no rīta, lai savlaicīgi izdarītu pasūtījumus. Emma cerēja, ka viņu iepirkumu saraksti būs garāki nekā citām dienām.

Pulkstenis nosita astoņas reizes, un Emma aizgāja uz savu parasto vietu aiz letes - viņa apsēdās uz taburetes blakus parafīna plītiņai. Emma noliecās un izņēma no bufetes galantērijas preču tirgotavas virsgrāmatu. Bija pagājis tikai gads, kopš viņa no Džo Loutera īrēja otru veikalu, un panākumi galantērijas preču pārdošanā pārspēja Emmas vispārdrošākās cerības. Viņa bija pierunājusi Loru stāties aiz otra veikala letes, un meitene izrādījās spējīga un lietpratīga pārdevēja. Pēc sešiem mēnešiem preču apgrozījums jau bija divkāršojies. Emma pārskatīja acij un sirdij tīkamās skaitļu rindas un atvieglota nopūtās. Viņa varēja justies droša par savu un Edvinas nākotni.

Iedzinkstējās durvju zvaniņš, un Emma strauji pacēla galvu, atlika virsgrāmatu atpakaļ bufetē un aizslēdza to. Viņa piecēlās un ar smaidu sagaidīja ienākušo sievieti. Tā bija saimniecības vadītāja no Tauersas - tā sauca eleganto, privileģēto savrupnamu virkni, kuros dzīvoja tikai ļoti bagāti ļaudis.

- Labrīt, Džcksona kundze! - teica Emma. - Jus šorīt esat klāt līdz ar gaismu.

- Labrīt, Harta kundze! Sasodīt!?, šorīt nu gan sals kniebj vaigos. Jūsu veikalā ir tik patīkami silts. Nesaprotu, kāpēc citi veikalnieki neseko jūsu paraugam un arī neapsilda veikala telpas.

Džeksona kundze nodrebinājās un tuvojās letei ar elkoņos iekārtiem diviem lieliem groziem.

- Nospriedu, ka jāsāk šīrīta gailas ar jūsu veikalu -nodošu pasūtījumu, un dārznieka dēls vēlāk atnāks pakaļ precēm.

Viņa pasniedza grozus pāri letei un apsēdās uz taburetes letes pretējā pusē.

Emma novietoja grozus tā, lai tic nemaisītos pa kājām, un sacīja:

- Vai varu jums piedāvāt tasi karstas tējas, Džeksona kundze?

Sievietes seja no aukstuma bija gluži bāla. Viņa priecīgi pasmaidīja.

- Protams, mīļā, ja jūs tas neapgrūtina. Kamēr nogāju to garo gabalu pa Tauna ielu, sasalu gluži vai ragā.

Aukstā laikā Emmas veikalā vienmēr kūpēja liela tējkanna, un viņa devīgi cienāja savus klientus ar tēju. Emma bija atklājusi, ka šis nelielais viesmīlības žests praktiski neko nemaksā, bet peļņu ienes ar uzviju. Viņa paņēma tējkannu no galdiņa līdzās parafīna plītiņai, atbrīvoja to no tējkannas sildītāja un ielēja kūpošo šķidrumu tasē.

- Ar pienu un cukuru, vai ne, Džeksona kundze? Un kā klājas jusu mazajam Fredijam? Vai viņš jau atlabis pēc masalām? - Emma apjautājās.

Viņa nekad neaizmirsa apprasīties par pircēju vīriem

un bērniem, gatava līdzjūtīgi uzklausīt stāstus par slimībām

un citām ķibelēm.

>

Džeksona kundze paņēma tēju, labpatikā starodama.

- Cik tas jauki, ka atcerējāties manu Frediju! Domāju, ka uz Ziemassvētkiem viņš jau būs pavisam vesels.

Viņa atvēra rokassomiņu un izņēma no tās aprakstītu papīra lapu.

-Te būs mans šīsdienas saraksts, Hārta kundze. Manuprāt, neko neesmu aizmirsusi, bet, ja jūs neiebilstat, es vēl paskatīšos pa plauktiem un...

Teikuma vidū Džeksona kundze aprāvās, jo iešķindējās durvju zvaniņš. Emmas sejā atplauka priecīgs pārsteiguma smaids.

- Blekij! - viņa iesaucās. - Domāju, ka tu būsi tikai vakarā.

-Vislabākie šīrīta novēlējumi tev, Emma, un arī jums, kundze, - mundri atsaucās ienākušais Blekijs un palocīja galvu pret Džeksona kundzi. - Ceru, ka netraucēju tevi, Emma.

- Nē, nepavisam. Nāc otrpus letei un ielej sev tēju, kamēr es apkalpošu Džeksona kundzi, - sacīja Emma un atkal veltīja visu uzmanību pircējai.

Ar acīm ātri pārskrējusi iedotajam sarakstam, viņa teica:

- Rādās, ka jūs tiešām esat padomājusi par visu, Džeksona kundze. Tomēr jums varbūt vajadzētu...

Emma apklusa un domīgi pavērās saimniecības vadītājā

- Prātoju, vai jums nevajag ņemt vairāk gaļas pīrāgu un šokolādes Ziemassvētku bluklšu. Bcrniem tie loti garšo, un brīvdienas ir tik garas. Godīgi sakot, esmu saņēmusi ļoti daudz pasūtījumu uz šiem kārumiem un nevaru galvot, ka nedēļas beigās man vēl būs ko jums piedāvāt.

-Ak, es par to neiedomājos. Jā, būs labāk, ja šos gardumus ieliksiet tā pavairāk. Negribu, lai mana kundze būtu ar mani neapmierināta. Lūdzu, pievienojiet sarakstā minētajam vel trīs pīrāgus, trīs bluķīšus un drošības dēļ arī vēl vienu Ziemassvētku kūku, - sacīja Džeksona kundze.

Viņas skatienu saistīja no ārzemēm saņemtie našķi, un, tasi rokā turēdama, saimniecības vadītāja piegāja pie galda, lai aplūkotu tos tuvāk.

- Vai dieniņ, tie nu gan ir interesanti! - Džeksona kundze iesaucās.

Viņa pieliecās, lai izlasītu pie turku saldumu kārbas piestiprināto uzrakstu. “īpaši Hārtas veikalam. Piegāde ierobežota!” - tā tur bija rakstīts Emmas kārtīgajā rokrakstā.

Emma izlikās, ka vēlreiz pārlasa pasūtīto preču sarakstu, bet patiesībā viņa no skropstu apakšas vēroja Džeksona kundzi. Emma iepriekšējā vakarā bija rūpīgi pārdomājusi, ko rakstīt uz etiķetes, un izvēlējusies tieši šos vārdus, jo tic, viņasprāt, vislabāk atbilda pircēju vairākuma snobiskajām tieksmēm.

Džeksona kundze vēl kādu brīdi pētīja ārzemju saldumus un tad teica:

- Nezinu, vai nevajadzētu paņemt arī kaut ko no šiem te... Izskatās jau kārdinoši, tikai manai kundzei tic varbūt liksies pārāk neparasti.

- Jūs tā domājat, Džeksona kundze? Man gan vienmēr ir licies, ka dižciltīgie uz tādām delikatesēm ir gluži vai uzburti, - Emma zīmīgi sacīja. - Patiesību sakot, man žēl, ka nepasūtīju vairāk. Lielākā daļa saldumu tika izķerta jau pirmajā dienā, un žāvētajiem augļiem arī bija piekrišana. Vairākas virējas no Tauersas lūdza, lai rezervēju viņām vēl pusduci marcipāna figūriņu un vēl pa diviem eksemplāriem no katra kāruma. Kaut gan jāteic, ka tās ir diezgan dārgas.

Džeksona kundze uzmeta Emmai asu skatienu.

- Mana kundze par cenām neraizējas, - viņa lepni paziņoja. - Dodiet man no katra kāruma pa trim eksemplāriem, Hārta kundze!

Emma pasmaidīja. Viņa bija iemācījusies izmantot savā labā kluso sacensību starp vietējām virējām un saimniecības vadītājām, kuras allaž centās cita citu pārspēt.

- Ļoti labi, Džeksona kundze. Es izdarīšu atzīmi sarakstā un tūlīt pat atlikšu jūsu pasūtītās preces.

Džeksona kundzes acis jau zibēja uz plauktiem, kas atradās Emmai aiz muguras.

- Varbūt pievienojiet arī tos ārzemju šķiņķa konservus un četras burciņas ar augļiem sīrupā. Mana kundze gaida uz svētkiem ierodamies vairākus ievērojamus viesus. Būs labāk, ja mājās nekā netrūks.

-Jā, jums taisnība. Un, ja pirms svētkiem jums vēl kā ievajagas, atsūtiet pie manis dārznieka dēlu. Vienmēr būšu priecīga jums pakalpot, Džeksona kundze.

Saimniecības vadītāja jutās pagodināta.

- Patīkami apzināties, ka man kā pircējai tiek izrādīta tāda labvēlība, Hārta kundze. Zinu, ka varu uz jums paļauties. Jūs esat ēdienu gatavošanā pieredzējis cilvēks, sakiet man -vai es neko neesmu aizmirsusi pasūtīt? Ļoti vēlos, lai svētku dienās mana kundze ar ēdienkarti būtu apmierināta.

Emma tēloja, ka rūpīgi pārdomā.

- Ja es būtu jūsu vietā, es iegādātos vēl divas kārbas ar konservēto cūkgaļu un trīs burkas ar ābolu mērci. Lai būtu ar ko izlīdzēties, ja ierodas vairāk viesu, nekā paredzēts. Un varbūt desertam noderētu sieru izlase. Atstājiet to manā ziņā, Džeksona kundze! Es izvēlēšos labākos sierus, kuri ir manā veikalā.

Džeksona kundze nolika tējas tasi uz letes. Viņai bija tāda sejas izteiksme, it kā Emma viņai būtu izdarījusi milzīgu pakalpojumu.

- Paldies, Hārta kundze! Jūs manis dēļ tā nopūlaties. Man jāatzlst, ka dzīve kļuvusi krietni vien vieglāka, kops jūs Tauna ielā esat atvērusi savu veikalu. Man vairs nav tik daudz jānoņemas ar ēdienu gatavošanu. Tā, bet nu gan jāiet. Priecīgus Ziemassvētkus, mīļā!

Pie durvīm Džeksona kundze apstājās un pamāja Emmai ar roku.

- Priecīgus Ziemassvētkus, Džeksona kundze! Un, lūdzu, neraizējieties! Es gādāšu, lai jūsu pasūtījums tiek precīzi izpildīts, - Emma vēl piemetināja.

- Par to es nešaubos, - pasmīnējis piezīmēja Blekijs.

Viņš apgāja apkārt letei un apsēdās uz taburetes, kuru

Džeksona kundze nule bija atbrīvojusi.

-Tu esi spējīga pārdot ogles Āfrikas iedzimtajiem. Kaut ko tādu es vēl nebiju pieredzējis - tu taču dubultoji tās nabaga sievietes pasūtījumu sarakstu.

-Trīskāršoju, - ar mazliet blēdīgu smaidu teica Emma.

Blekijs papurināja galvu un piešķīra savai sejai nopietnu izteiksmi.

- Emma, es ienācu tikai uz īsu brīdi, lai izteiktu tev savu līdzjūtību.

-Līdzjūtību?

- Jā gan. Tavs vīrs taču pirms dažām nedēļām negaidīti šķīries no dzīves. Cik esmu dzirdējis, viņš miris no tīfa drudža kaut kur Indijas okeāna plašumos. Ļoti bēdīgs gals.

Viņš atmeta atpakaļ savu lielo galvu un pērkondimdoši iesmējās. Emma smējās Blekijam līdzi.

- Mans Dievs, Emma, tev nu gan ir iztēle! Tev vajadzēja kļūt par rakstnieci, nevis Frenkam. Tīfa drudzis, pie tam Indijas okeānā - ko tu neteiksi!

- Ko lai dara, bija pienācis laiks viņu novākt, - sacīja Emma. - Tas muļķīgais vīrs man jau sāka kļūt par apgrūtinājumu - kaut arī viņš mani pameta. Nospriedu, ka būs labāk, ja viņš mirs kaut kur tālu no Anglijas un liks apglabāts jūrā.

Blckijs nokrckstējās.

- Taisnība, taisnība. Tā ir labāk.

Viņš ar acīm norādīja uz Emmas sarkano vilnas kleitu.

- Redzu, ka tu nevalkā sēru tērpu.

- Mani draugi negaida, lai es sērotu pēc cilvēka, kurš mani pametis, vai ne? Cik noprotu, tad Lora bijusi tā, kas tev pastāstīja par nelaiķi.

- Jā, tā bija viņa. Lora sacīja, ka vakar no rīta tu esot saņēmusi vēstuli no admiralitātes. Tu pie tās vēstules droši vien pamatīgi piestrādāji, ko?

- Man bija jācenšas, lai tā izklausītos kā īsta. Tie bija pēdējie meli. Turpmāk varēšu runāt taisnību.

- Ak tā tev šķiet?

- Jā, - Emma stingri atbildēja. - Protams, tas neattiecas uz Edvinu. Viņa man noteikti jāpasargā no patiesības. Neviens nedrīkst uzzināt, ka viņa ir ārlaulības bērns.

- Es jau nu nebūšu tas, kurš tevi nodos, mavourneen. Tu to zini. Starp citu, vakar es tikos ar Deividu Kalinski. Biju aizgājis apskatīt fabriku, lai varētu sākt plānot tas pārbūvi. Ceru, ka tev nav iebildumu - es arī viņam pastāstīju par tava vīra nāvi.

- Ak! Un ko viņš teica? - Emma piesardzīgi vaicāja.

- Viņš sacīja, ka viņam esot žēl. Bet man gan Dcivids izskatījās pēc cilvēka, kurš nupat mantojis miljons mārciņu.

Blckijs uzmanīgi nopētīja Emmu.

- Kas tur starp jums abiem veidojas?

- Nekas, - Emma mierīgi atbildēja. - Esmu viņa darījumu partnere, tas arī viss.

- Ak tā, - Blckijs domīgi novilka. - Man gan liekas, ka

viņš to uztver citādi.

>

- Muļķības! Tu ar savu ķelta iztēli atkal esi safantazējis nezin ko. No tevis paša iznāktu tīri labs rakstnieks.

Blckijs neko neatbildēja. Viņš izvilka no mēteļa iekškabatas vairākas papīra lapas un pasniedza tās Emmai.

- Te būs vidējā veikala atjaunošanas darbu plāns un uzmetumi visu trīs veikalu apvienošanai vienā, kā tu to esi iecerējusi, mavoumeen. Manuprāt, veikali būtu jāsavieno ar pasāžu. Kā tev šķiet?

- Brīnišķīgi, Blckij! Tu taču zini, ka šajā jomā es uzticos taviem spriedumiem. Šovakar pat izskatīšu tavus plānus. Kad tu domā sākt? - viņa dedzīgi vaicāja.

- Pazīstot tevi, varu secināt, ka tu gribētu, lai es sāku tūlīt pat, tomēr tev būs jāpaciešas līdz pirmajām pēcsvētku dienām. Garumā mēs nevilksim, un varu tev solīt, ka janvāra vidū viss jau būs kārtībā.

Trīsdesmit piektā nodaļa

Deivids Kalinskis sēdēja uz sofas Emmas virtuvē, kas reizē bija arī viesistaba un kas atradās aiz pārtikas veikala, un domīgi pētīja viņas pēdējās skices. Viņš turēja tās izstiepta rokā, acis vērtējoši piemiedzis.

Piepeši Deivids sajuta neparastu satraukumu un ciešāk sažņaudza zīmējumu plaukstā. Ziemas modeļu kolekcija bija vēl vairāk satriecoša nekā vasaras tērpi, Elegantas līnijas, gaumīgi rotājumi, smalki izstrādātas detaļas un asprātīga krāsu kombinācija, lai panāktu lielāku efektu. Emmai bija izcili laba, varbūt pat mazliet pārdroša krāsu izjūta. Tikai Emma varēja atļauties vēl nebijušus salikumus - burgundieša sarkanais kopā ar spilgti rozā toni, jūras zilais - un turpat līdzās ābolu zaļais tonis, bet pats aizraujošākais šķita kontrasts staip košajām, siltajām rudens krāsām un to izcelšanai izmantoto balto, miglas pelēko un violeti zilgano tērpu apdari. Un, kā par brīnumu, visi šie toņi labi saderēja kopā. Turklāt tērpu piegriezums bija tik vienkāršs, nekas nebija lieki samudžināts, tā ka tas ideāli atbilda masveida ražošanas tehnoloģijai.

Deivids apmierināts smaidīja - viņš lepojās ar Emmu.

Viņas mākslinieciskie dotumi bija neapšaubāmi, gaume -nevainojama un nojauta - nemaldīga. Deivids jau sen bija sapratis, ka daba apveltījusi šo meiteni no vienkāršās tautas ar neparastu talantu, kam pievienota neizsīkstoša enerģija un, pats svarīgākais, pircēju vēlmju izpratne-Emma zināja, ko pirks un ko - ne. Lai arī ko viņa uzsāktu, viss vainagojās ar panākumiem, it kā noslēpumains dēmons čukstētu Emmai pie auss, kas viņai jādara. Deividam bija aizdomas, ka Emma Harta spētu nopelnīt naudu jebkurā darbības jomā, jo viņas roku pieskāriens visu pārvērta zeltā. Gan Deividu, gan viņa tēvu bija pārsteidzis Emmas ķēriens finansu lietās - viņa grāmatvedības bilanci lasīja tā, kā citi lasa avīzi, acumirklī novērtēdama situācijas priekšrocības un trūkumus. Emmai bija tikai divdesmit viens gads, bet viņa ātri un ar lielu pārliecību virzījās augšup pa panākumu kāpnēm. Deividam šķita, ka nekas nespēj Emmu aizkavēt. Tas būtu tas pats, kas mēģināt savažot zibeni. Viņa aizvien vēl pārsteidza Deividu ar jaunām savu spēju izpausmēm, un viņš pat neuzdrošinājās pareģot, ko Emma būs sasniegusi pēc desmit gadiem. Viņa noteikti būs jau kāpņu augšgalā, Deivids sprieda, bet Emmas turpmākais ceļš bija it kā mirdzošā miglā tīts un ietiecās bezgalīgā tālē.

Deivids nolika skices uz galda un aizkūpināja cigareti. Darījumi virzījās uz priekšu tieši tā, kā viņš bija ieplānojis. Fabrika strādāja jau četrus mēnešus: Emma un Džo Loutcrs bija Deivida partneri. Emma darbojās arī kā modelētāja un sliliste, un Deivida brālis Viktors bija fabrikas pārvaldnieks. Pēc mēneša Deivids kļūs divdesmit piecus gadus vecs, un viņš jutās drošs gan par savu, gan Kalinska apģērbu ražošanas kompānijas nākotni. Deivids bija pārliecināts, ka kļūs par bagātu un ievērojamu ebreju kopienas locekli un iekaros savu vietu Līdsas augstākajās aprindās. Kādu dienu viņa vārdam varbūt būs svars pat visā Jorkšīrā. To Deivids bija apsolījis sev pirms daudziem gadiem, un viņš zināja, ka šo solījumu izpildīs.

Deivids bija ienācis darījumu pasaulē ar pārliecību un pat zināmu agresivitāti, vienlaikus nevairoties no riska. Viņam veicās - jau pirmās vasaras tērpu kolekcijas tika uzņemtas ar entuziasmu, pēc modeļu skatēm sekoja lieli pasūtījumi no Līdsas, Bredfordas, Šefīldas un Mančestras ievērojamākiem veikaliem. Milzīgā enerģija un garās darba stundas, kuras viņš, Emma un Viktors bija ieguldījuši, lai izveidotu šo kolekciju, noteikti atmaksājās.

Deivids nespēja atturēties, neaplūkojis Emmas skices vēlreiz. Viņš izklāja zīmējumus uz grīdas un atkal sajuta priecīgu uzbudinājumu. Sasodīts, Emmai kārtējo reizi bija izdevies! Neviens Līdsas un pat Londonas apģērbu ražotājs nespētu izgudrot neko labāku. Deivids bija pilnīgi pārliecināts, ka arī pēc ziemas modeļu skates sekos milzīgi daudz pasūtījumu. Viņš jau prātoja, ka dažu nākamo mēnešu laikā ražošanu vajadzēs trīskāršot. Deivids Kalinskis, tāpat kā Emma, bija dzimis tirgotājs - pieklājīgs un laipns pret pircējiem un bezgala uzticīgs savam darbam.

Emma pārtrauca Deivida domas. Viņa ienesa cienastu - gaļas pīrāgu. Deividam aizrāvās elpa. Emma bija uzvilkusi vienu no viņu ražotajiem tērpiem, un tas viņai lieliski piestāvēja. Modelis nebija pārāk uzkrītošs, bet mīkstais vilnas audums nevainojami piekļāvās Emmas augumam, izceļot viņas augsto krūšu līniju, gurnu maigo apaļumu un slaidās kājas. Tērps bija tumšzaļā krāsā, un šis tonis uzsvēra Emmas baltās ādas mirdzumu un labi saderējās ar viņas skaistajām acīm. Deivids ievēroja, ka Emma izgudrojusi arī citu sakārtojumu saviem krāšņajiem matiem. Tie, kā parasti, bija atsukāti atpakaļ, izceļot matu sakņu trīsstūri uz pieres, taču aizmugurē nevis saņemti augstā mezglā, bet gan gūlās zemu uz kakla, zaļa matu tīkliņa saturēti. Matu rotājumam Emma bija izmantojusi nelielu tumšzaļa samta “tauriņu”. Tīkliņa apņemtie mati sniedzās viņai līdz pleciem un piešķīra Emmas daiļajai sejai savādi nevainīgu izskatu. Viņa ir pati valdzinošākā būtne pasaulē, ar apbrīnu nodomāja Deivids.

Emma sāka justies neērti no viņa ciešā skatiena un, pieri saraukusi, vaicāja:

- Kas vainas, Dcivid? Tev nepatīk jaunie modeļi?

- Augstais Dievs - man tic patīk! - Deivids iesaucās. - Modeļi ir lieliski, Emma. Nē, tas ir par maz teikts. Tie ir nepārspējami. Tu esi paveikusi fantastisku darbu.

Emma smaidīja.

- Lūdzu, nepārspīlē! - viņa iebilda, bet iekšēji atvieglota nopūtās.

Ielikusi gaļas pīrāgu cepeškrāsnī, Emma pienāca pie Deivida un apsēdās uz grīdas viņam pie kājām. Viņa ātri pārskatīja skices un ieteica vienu otru labojumu. Emma arī izskaidroja, kā, pēc viņas domām, varētu tērpus racionālāk piegriezt un paātrināt ražošanas procesu. Viņa izteica savas domas par šo apģērbu iespējamo cenu, ņemot vērā katras ražošanas fāzes reālās izmaksas. Deivids, noliecies uz priekšu, uzmanīgi klausījās, un viņa jauneklīgā, dedzīgā seja staroja. Prakse bija pierādījusi, ka Emmas priekšlikumi ir saprātīgi, un Deivids nekad tos nenoraidīja.

Kad Emma bija beigusi, viņš teica:

- Mēs neesam padomājuši tikai par vienu - kā nosaukt mūsu modeļus. Vasaras kolekcijas ražošana jau ir uzsākta, un mēs vairs nedrīkstam vilcināties, jo man ir jāpasūta etiķetes. Manuprāt, “Kalinska apģērbi” neskan parak aizraujoši, vai nc?

Emma uzmeta Deividam ašu skatienu. Viņa mazliet vilcinājās ar atbildi, jo negribēja Kalinski aizvainot.

-Jā, šis nosaukums īsti neder... Tas nav sievišķīgs, Dei-vid. Bet arī man nekas labāks nenāk prātā. Kāpēc tu neaprunājies ar Viktoru? Viņam uz tādām lietām ir ķēriens.

Dcivids pasmīnēja.

- Es nojautu, ka tu man to ieteiksi, un jau csnui runājis ar Viktoru Viņam šajā pēcpusdienā radās kāda ideja. Man tā šķita itin pieņemama, es tikai nezinu, vai tu piekritīsi. Viktors ierosināja, lai mēs izmantojam tavas slavenās vārdamāsas vārdu un titulu.

- Slavenā vārdamāsa? Ko viņš ar to domā? Neesmu dzirdējusi, ka man tāda būtu.

-Ar kaunu jāatzīst, ka arī es nezināju. Tas tikai pierāda, cik slikti mēs zinām Anglijas vēsturi. Viktors runāja par pirmo Emmu Hartu, viņas uzvārdam gan bijusi mazliet citāda rakstība*, bez galotnes burta e.

Emmas seja pauda neslēptu ziņkāri.

- Pirmā Emma Hārta, - viņa atkārtoja. - Kas šī sieviete

bija?

- Pirmā Emma Hārta bija visai slavena dāma - vai arī bēdīgi slavena, atkarībā no tā, kā vērtē viņas dzīvi. Tūlīt es tev paskaidrošu. Tava vārdamāsa apprecējās ar seru Viljamu Hamiltonu un kļuva par lēdiju Hamiltoni. Tas ir vārds, kuru Viktors iesaka mūsu ražotajiem apģērbiem.

Dcivids smējās, redzēdams Emmas apjukumu.

- Emma Hārta kļuva par Nelsona** lēdiju Hamiltoni.

•Uzvārdam “Hārta” angļu valodā ir divi rakstības varianti: Hurle un Htiri.

••Ilorcišio Nelsons (1758-1805) - angļu admirālis, kurš pēc vairākām spožām uzvarām jūras kaujās kļuva par nacionālo varoni.

Par viņa lielo mīlestību. Par viņa mīļāko. Viktors man vēl kaut ko stāstīja par viņa slaveno novēlējumu angļu tautai. Vai tad tu neatceries, kas bija rakstīts vēstures mācību grāmatā, manu meitēn? - viņš ķircināja Emmu.

- Ak tā lēdija Hamiltone! Mmm... Tas nav slikts nosaukums. Nepavisam ar ne, - viņa prātoja. - Ja tā padomā -skan visai izsmalcināti. “Lēdijas Hamiltones kleitas”. Nē, mēs taču ražosim arī kostīmus un mēteļus, tāpēc “Lēdijas Hamiltones apģērbi” būs vairāk atbilstošs, vai ne?

- Piekrītu. Vai tev patiešām šis nosaukums patīk? Godīgi sakot, man tas uzreiz likās ļoti piemērots, tomēr vispirms gribēju aprunāties ar tevi un tikai tad pasūtīt etiķetes. Ko tu saki?

Emma domās atkārtoja lēdijas Hamiltones vārdu - tas bija pievilcīgs skaņu kopojums, un tam bija “augstas klases” nokrāsa. Viņa atcerējās, kaNelsons bija Vinstona iemīļotais varonis. Varbūt tā bija laba zīme un izrādīsies, ka šis vārds ir laimīgs.

- Jā, man tas patīk! Izmantosim to, Deivid.

- Un kā būs ar Džo? Vai nevajadzētu noskaidrot arī viņa domas?

- Ak kungs, Deivid, tu taču zini, ka Džo piekrīt visam, ko mēs abi ierosinām. Par viņu tev nav jāraizējas.

Emma iesmējās.

- Ko gan mēs iesāktu bez Viktora? Mūsu izglītībā neapšaubāmi ir robi, vai ne?

- Varbūt mēs neesam pārāk izglītoti, toties protam taisīt naudu. Kā būtu ar glāzi heresa - jaunais nosaukums taču jāapslaka.

Dcivids piecēlās, noliecās pār Emmu un sniedza viņai roku, lai palīdzētu piecelties no grīdas. Ceļoties kājās, Emma ieskatījās Deividam sejā un pasmaidīja. Viņu acis sastapās. Viņi labu brīdi tā palika stāvam, nespēdami novērst skatienu. Emma sajuta iekšējas trīsas-kā vienmēr, kad Deivids viņai pieskārās. Emmas seja pietvīka un sirds sāka dauzīties kā negudra. Viņa turpināja raudzīties Deivida mīļajā sejā, viņa zilo acu ilgpilnā skatiena hipnotizēta.

Deivids vairs nevilcinājās. Viņš apskāva Emmu un piepluka ar lūpām viņas mutei. Deivida mēle vienlaikus saudzīgi un noteikti pašķīra Emmas lūpas, un no šī maigi jutekliskā pieskāriena viņas augumam pārskrēja karsta šalts. Emma apskāva Deivida galvu, un viņas pirksti sapinās melnajos, biezajos matos. Deividam šķita, ka viņu apsvilina karsta liesma. Viņš pievilka Emmu sev vēl ciešāk klāt un glāstīja viņas muguru. Tā tas turpinājās jau vairākas nedēļas - tiklīdz Emma un Deivids palika divatā, viņus pārņēma nevaldāma tieksme vienam pēc otra.

Emmai aizrāvās elpa - gadiem ilgi viņa nebija ļāvusi vaļu saviem jutekļiem. Viņas tikko atmodinātajai kaislībai bija jāatkāpjas, kad priekšplānā izvirzījās cīņa par eksistenci. Deividam bija izdevies tikai iedvest jaunu dzīvību. Kad viņš Emmu skūpstīja, viņas prāts padevās un jutekļi guva virsroku.

Aizvien vēl apskāvušies, viņi atslīga uz sofas. Deivids bija noliecies pār Emmu, un viņa acis pauda neslēptas ilgas. Deivida tēls piepildīja visu Emmas apziņu, un viņa aizvēra acis. Deivids glāstīja viņas seju, skūpstīja acu plakstiņus, pieri un lūpas. Viņš ļoti uzmanīgi izņēma no Emmas sasukas zaļo “taurenīti” un atbrīvoja viņas matus no tīkliņa. Rūsganie mati izlija pār Emmas pleciem kā varena ūdens straume. Deivida pirksti rotaļājās ar šo zeltaini vizošo krāšņumu. Emma icsvēla viņā neprātīgu kaisli, Deivids dega nepacietībā iegūt šo sievieti līdz galam. Tobrīd viņam šķita, ka Emmai jāpaliek viņa skavās uz mūžu.

Deivida žiglās acis pārskrēja Emmas augumam, kura laiski kārdinošā poza laupīja viņam pēdējo apvaldu. Viņš sāka skūpstīt Emmas kaklu, plecus un krūtis. Tas bija tik saldi un sāpīgi vienlaikus - sajust, kā zem tērpa mīkstā auduma piebriest viņas krūšu galiņi. Deivida iekāre kļuva gandrīz neizturama.

Emma atvēra acis un redzēja, kādas mokas atspoguļojas Deivida satumsušajā skatienā. Viņa augums piespieda Emmu pie sofas, bet skūpsts kļuva nežēlīgi prasīgs. Emmai šķita, ka viņas augums izzūd zem Deivida svara.

Viņa balss noslāpa Emmas kakla dobītē.

- Ak, Emma! Mīļā Emma! Es vairs nevaru to izturēt!

- Es zinu, Deivid, es zinu, - viņa murmināja.

Viņa glāstīja Deivida tumšās cirtas un turēja viņa galvu piespiestu pie savām krūtīm. Emmas rokas slīdēja pār Dei-vida platajiem pleciem, un uz viņas lūpām trīsuļoja aizturēts iekāres kliedziens. Emma nolieca galvu, un viņas mati apsedza Deivida seju kā zīda plīvurs. Emma gari nopūtās. Viņa apzinājās, ka mīl Dcividu Kalinski un grib viņu sev uz visu atlikušo dzīvi, bet Emmas iedzimtā tikumība, kurai vēl pievienojās bailes no ārpuslaulības seksuālās tuvības sekām, neļāva viņai padoties jutekļu varai līdz galam. Nebija jau tā, ka Emma neuzticētos Deividam. Viņa zināja, ka viņš nav Edvins Fērlijs. Dcivids Emmu nekad nenodotu. Un tomēr viņa apspieda sevī ķermeņa uzstājīgo prasību, lika norimt jutekļu vētrai un aizliedza Dcividu ja ne savā sirdī, tad prātā gan.

Emma ļoti klusi čukstēja viņa matos:

- Mums tas jāizbeidz, Deivid. Ar katru reizi kļūst ļaunāk, un tas nav godīgi pret tevi. Mēs nedrīkstam pieļaut, ka situācija valda pār mums.

Viņa laipni, bet noteikti atstūma Deividu no sevis un pieslējās sēdus. Emma trīcēja, un acu priekšā viņai viss bija izplūdis. Deivids atlaidās pret sofas atzveltni un saņēma pirkstos Emmas matu šķipsnu. Viņš to noskūpstīja un tad palaida vaļā. Deivids pasmaidīja ar vienu lupu kaktiņu.

- Es tevi tik ļoti mīlu, Emma! Nebaidies no manis! Es nekad nedarīšu tev pāri.

Emmai šie vārdi šķita kā atbalss no pagātnes, un viņa sarāvās.

-Es nebaidos no tevis, Deivid,-Emma klusi atbildēja. - Baidos pati no sevis. Kas ar mums notiks, ja mēs tik ļoti...

- Lūdzu, nevajag!

Deivids uzlika pirkstu uz Emmas lūpām.

- Es tev piekrītu. Mēs nevaram turpināt tādā pašā garā. Tas ir neprāts. Bet mums jābūt kopā, Emma. Es vairs nespēju ilgāk izturēt šīs mocības.

Viņš satvēra Emmas roku un atklāti raudzījās viņai acīs.

- Apprecēsimies, Emma! Cik ātri vien iespējams, - Deivids lūdza. - Mums jākļūst par vīru un sievu, tu taču to saproti.

- Apprecēties! - viņa iesaucās.

Deivids pasmaidīja.

- Jā, mums vajag apprecēties. Es to vēlos jau pāris gadu, tikai neko tev neteicu, ņemot vērā tavus... apstākļus.

Deivids īsi iesmējās.

- Vai tiešām tu uzskati, ka man pret tevi varētu būt negodīgi nodomi, Emma? Es nekad nemēģinātu tevi kompromitēt, jo mīlu tevi pārāk stipri, lai...

Viņš aprāvās un raudzījās Emmā ar pārsteigumā ieplestām acīm.

- Emma, kas ar tevi notika? Tu esi bāla kā krīts.

- Es nevaru ar tevi precēties, Deivid, - viņa atbildēja klusā, aizžņaugtā balsī.

- Kapcc ne? Nerunā muļķības!

Un viņš iesmējās - tik aplami Dcividam likās Emmas vārdi.

- Es mīlu tevi un zinu, ka arī tu mīli mani. Tas taču būtu tikai dabiski, ja divi mīloši cilvēki apprecētos, vai ne?

Emma piecēlās un paspēra dažus grīļīgus soļus. Viņa skatījās ārā pa logu, un Emmas acis pildījās ar asarām. Viņa juta, ka nespēj Dcividam neko atbildēt. Viņš apmulsis raudzījās Emmas saspringtajā mugurā un neko nesaprata.

- Ko tas nozīmē, Emma? Dieva dēļ, atbildi man! - Dei-vids uzstāja.

- Es nevaru ar tevi precēties, Dei vid. Lūdzu, nerunāsim vairs par to, - sacīja Emma, ar pūlēm valdīdama asaras.

- Saprotams, ka tu vari ar mani precēties! - viņš dedzīgi iebilda. - Nekādu šķēršļu vairs nav. Tavs vīrs ir miris. Tu esi brīva.

Deivids apklusa, un, kad viņš atkal ierunājās, viņa vārdos jautās mierīga pārliecība.

- Emma, es mīlu tevi stiprāk par visu šajā pasaulē. Vēlos tevi lolot un sargāt, ziedot tev savu mūžu. Mēs saderam kopā, Emma. Es to jūtu dziļi sirdī. Un tu arī to zini. Starp mums pastāv kāda īpaša, nesaraujama saikne.

Viņa joprojām neko neatbildēja, un Deividam ienāca prātā cita doma.

- Vai tu man atsaki Edvinas dēļ? - viņš ātri iejautājās. - Par to tev nav jāraizējas. Es nebaidos no atbildības. Es adoptēšu lavu meitu, Emma, un mēs visi trīs varēsim dzīvot kopā. Mēs būsim laimīgi, un es...

- Tas nav Edvinas dēl.

- Tad pasaki man iemeslu, kāpēc tu negribi ar mani precēties! - ar uztraukumā nobālušu seju pavēlēja Deivids.

- Dcivid, es nevaru ar tevi precēties, jo tava māte mani nekad nepieņems par savu vedeklu. Viņa nekad nesamierināsies, ja tu apprecēsies ar jūsu ticībai nepiederošu sievieti. Man taču nav tev tas jāstāsta. Viņa grib, lai tu appreci ebreju meiteni, kura dzemdēs viņai mazbērnus - ebrejus...

- Pie velna ar to visu! - Dcivids Emmu dusmīgā balsī pārtrauca. - Kāda man daļa, ko vēlas mana māte, Emma. Es gribu, lai tu būtu mana sieva, un pārējam nav nozīmes.

- Es nevaru tavai mātei to nodarīt, - čukstēja Emma. - Viņa pret mani ir bijusi brīnišķīga, gluži kā otra māte. Es viņu esmu iemīļojusi un negribu sāpināt. Tu esi viņas vecākais dēls. Ja mēs apprecēsimies, tas viņu nogalinās. Es zinu, ka patīku tavai mātei, bet tas nenozīmē, ka viņa vēlas mani par savu vedeklu. Saproti taču to, Dcivid! Nevairies skatīties patiesībai acīs!

Dcivids noliecās uz priekšu un sēdēja, cieši sažņaudzis kopā abas plaukstas.

- Gribu, lai tu paskaties man acīs un pasaki, ka nemīli mani, Emma, Pagriezies pret mani un saki to!

- Es nevaru, - Emma klusi atsaucās.

- Kāpēc? - aizlūzušā balsī jautāja Dcivids.

- Tāpēc, ka es mīlu tevi, Dcivid. Tikpat stipri, kā tu mīli mani.

Emma gausi pagriezās un tuvojās Deividam. Viņa nometās ceļos pie Dcivida kājām un ielūkojās viņam sejā. Emma ar pirkstu galiem pieskārās Dcivida vaigam.

Viņš apskāva Emmu, glāstīja viņas matus un skūpstīja no asarām miklos vaigus.

- Tad visam citam nav nozīmes, mana mīlā. Nav no-zīmes.

- Nē, Deivid.

Emma atrāvās un apsēdās Dcividam blakus uz sofas.

- Mīlestība starp vīrieti un sievieti nav vienīgais, kas pastāv šajā pasaulē. Es nesagādāšu sirdssāpes taviem vecākiem, nekļūšu par ģimenes šķēlēju. Viņi ir bijuši pārāk labi pret mani... Es nekad nespētu sev to piedot.

Viņa raudzījās Dcivida sadrūmušajā sejā.

- Vai tad tu nesaproti, Dcivid, ka nevar būt laimīgs uz citu cilvēku nelaimes rēķina? Sākumā viss varbūt liktos labi, bet pamazām viņu sarūgtinājums un vilšanās nostātos starp mums. Galu galā tas sagrautu mūsu laulību.

Dcivids skatījās uz Emmas mazo, stingro plaukstu, kura bija cieši saspiedusi viņa roku. Tobrīd tā izskatījās tik savādi neaizsargāta. Beidzot viņš pavērās Emmai sejā, redzēja viņas zaļo acu vaļsirdīgo skatienu un saprata, ka viņa runājusi tieši to, ko domā. Dcivids tomēr nespēja atturēties neiesaucies:

- Tātad tu gribi sacīt, ka vēlies ziedot mūsu laimi uz novecojušu reliģisko aizspriedumu altāra! Es nevaru tam noticēt. Tas ir pārāk muļķīgi. Tikai ne tu. Tikai nemana Emma. Nelokāmā Emma, kura allaž bijusi gatava iet cīņā ar visu pasauli, lai tikai panāktu to, ko vēlas!

- Jā, tāda es laikam esmu. Bet ne šoreiz, Deivid. Lūdzu, mēģini mani saprast...

Viņai aizlūza balss. Emma redzēja, ka sāpina Deividu, un nespēja to paciest.

Dcivids izrāva savu plaukstu no Emmas rokas un pārvilka ar to pār seju. Viņam uzmācās nelabums un krūtīs neciešami sāpēja. Deividam šķita, ka dzīvība viņu atstāj. Bija tā, it kā viņam pēkšņi būtu atņemtas visas cerības, ilgas un nākotnes sapņi. Bet Dcivids zināja, ka Emmai ir taisnība. Viņš zināja arī to, ka viņa savas domas nemainīs, tāpat kā viņa māte neatteiksies no saviem uzskatiem.

Deivids piecēlās kājās un staigāja kamīna priekšā šurpu turpu. Kādu bridi tā nemierīgi soļojis, viņš apstājās, pagriezās pret Emmu un cieši viņu uzlūkoja.

- Vai tas ir tavs pēdējais vārds? - Deivids vaicāja tik klusi, ka Emma ar pūlēm sadzirdēja viņa jautājumu.

- Jā, Deivid. Man ļoti žēl, bet es nedrīkstu iznīcināt tavu māti.

- Es saprotu, Emma. Tev mani jāatvaino. Man jāiet prom. Ļoti žēl, ka nenobaudīšu pusdienas, kuras tu pagatavoji, bet man zudusi apetīte.

Deivids izsteidzās ārā, pirms Emma varētu pamanīt, ka viņam acis pieplūst ar asarām. Emma ātri piecēlās.

- Deivid! Pagaidi! Lūdzu, pagaidi!

Noklaudzēja durvis, un viņa bija palikusi viena. Emma ilgu laiku skatījās uz durvīm, tad pacēla skices un nolika tās uz bufetes. Viņai galvā pavīdēja neskaidra doma, ka pusdienām paredzētais pīrāgs jau pārāk ilgi atrodas cepeškrāsni, bet viņa jutās tik nelaimīga un vientuļa, ka nespēja piespiesties un izņemt to. Viņa vienmēr bija zinājusi, ka romantiskās attiecības ar Deividu lemtas neveiksmei. Viņi varēja būt draugi un darījumu partneri, bet tas arī viss. Emma bija pavadījusi pietiekami daudz laika kopā ar Džcncsu Kalinsku, lai saprastu, ka Dcivida māte nepiekāpsies. Emma sēdēja un raudzījās tukšajā istabā - acu priekšā viņai vīdēja Dcivida seja. Visu mūžu Emma nespēs aizmirst tās sāpīgo izteiksmi.

Pagāja apmēram stunda, kad Emmu no sastinguma izrāva skaļa dauzīšanās pie durvīm. Deivids būs atgriezies! Ar viņa vārdu uz lūpām un pukstošu sirdi Emma izskrēja nelielajā priekštelpā. Viņa atrāva vaļā durvis... un viņai pretim vērās Džcralda Fērlija gaļīgā seja.

Viņa bija tik pārsteigta, ka uz brīdi zaudēja valodu. Bet tajā pašā mirklī Emmas plauksta sažņaudza durvju tverckli, un viņa sastinga, sagatavojusies uz kaut ko nepatīkamu. Emma mēģināja aizvērt durvis, bet Džeralds viņu apsteidza. Viņš iespraucās iekšā un stingri aizvēra aiz sevis durvis.

Emma atguva valodu.

- Ko jūs vēlaties? - viņa vēsi jautāja.

Kā Džeraldam bija izdevies viņu atrast? Viņš smīnēja.

- Vai tad tu neaicināsi mani iekšā, Emma? - Džeralds vaicāja.

- Nē. Man jums nav nekas sakāms. Lūdzu, ejiet tūlīt pat prom! - Emma sacīja, saņēmusi visu savu drosmi un runādama savā visledainākajā tonī.

Džeralds, kura ēdelība aizvadītajos gados nebija mazinājusies, izskatījās pēc īsta gaļas kalna, un no viņa dvesa draudīgs spēks. Tuklā seja bija saviebta izsmējīgā grimasē.

- Nenāk ne prātā! Man tev ir daži vārdi sakāmi, Harta kundze, - viņš ilgodamies pavēstīja.

- Atkārtoju - man jums nekas nav sakāms. Lūdzu, ejiet prom!

- Kur ir bērns? - noskaldīja Džeralds, un viņa blēdīgās ačteles ļauni iemirdzējās.

- Kāds bērns? - Emma mierīgi vaicāja, bet kājas viņai ļodzījās.

Kaut Dcivids būtu atgriezies! Emmai tik ļoti bija nepieciešama viņa palīdzība.

Džeralds ņirdza Emmai tieši sejā.

-Liecies nu mierā un nemēģini mani apmuļķot! Es zinu, ka tev no Edvina ir bērns. Nav jēgas to noliegt. Viņš man nesen atzinās. Redzi, es viņam pateicu, ka esmu tevi atradis. Gluži nejauši, protams, jo man nenāca ne prātā tevi meklēt. Tas muļķis gribēja tūlīt pat skriet pie tevis, lai varētu palīdzēt tev un savam bērnam. Bet to nu es nevaru pieļaut.

Džeralds pievirzīja savu uzblīdušo seju tuvāk Emmai. Viņa atrāvās atpakaļ un atspiedās pret sienu, tik tikko spēdama paelpot, Džeralds smīkņāja.

- Pasaule ir maza, Emma. Pagājušajā nedēļā mēs nopirkām Tompsona fabriku. Iedomājies, kāds man bija pārsteigums, kad vecajās norēķinu grāmatās ieraudzīju tavu vārdu. Tu strādāji tur par audēju, iekams iekļuvi augstākā sabiedrības slānī. Redzu, ka esi metusies uz tirgošanos, - viņš nievājoši teica, - Tātad - kur ir bērns?

- Man nav nekāda bērna, - Emma palika pie sava.

-Nemelo man! Es varu itin viegli to noskaidrot. Neaizmirsti, WĀr\.a.kundze, ka man ir nauda un vara. Varu aiziet uz to vietējo slimnīcu - tā bija Svētās Marijas slimnīca, vai ne? -un par pāris mārciņām ieskatīties reģistrācijas grāmatās.

Emmai sirds gandrīz mitējās pukstēt. Viņa saprata, ka Džeralds to patiešām var izdarīt. Emma tomēr nolēma turēties līdz galam un neko neatzīt.

-Man nav bērna, - viņa atkārtoja un, acis nemirkšķinādama, raudzījās Džeraldā.

- Ak, liecies nu mierā, Emma! Neizvairies! Edvins nebūtu man stāstījis tādas lietas, ja tās neatbilstu patiesībai, īpaši šobrīd, kad viņam teju, teju jāsaderinās ar lēdiju Džcinu Stensbiju.

Džeralds sagrāba Emmu aiz rokas.

- Man ir tāda jušana, ka tu vēlāk izmantosi bērnu, lai Edvinu šantažētu. Tas ir strādnieku šķiras padauzu parastais gājiens. Mans mērķis ir to novērst. Fērliji nevar atļauties piedzīvot skandālu. Tā ka klāj vien vaļā - kur ir tas mazais bastards? Vai tā ir meitene vai zēns?

Emma uzmeta Džeraldam spīvu skatienu.

- Es jau jums teicu - man nav Edvina bērna, - viņa skarbi sacīja.

Emma atrāva savu roku. Viņas acis naidīgi liesmoja.

- Un, ja jūs, Džerald Fērlij, vēl kādreiz man piedursiet pirkstu, es jūs nogalināšu!

Viņš smējās un tad palūkojās uz kāpņu pusi. No guļamistabas lampas uz pakāpieniem krita nespodra gaismas strēle. Džeralds pēkšņi pagrūda Emmu malā un strauji devās augšā pa kāpnēm. Atguvusi līdzsvaru, Emma traucās viņam pakaļ.

- Kā jūs uzdrošināties ielauzties manā mājā! Es saukšu policiju! - viņa kliedza.

Džeralds bija nozudis aiz guļamistabas durvīm. Kad Emma ieskrēja iekšā, viņa redzēja, ka Džeralds rauj āra atvilktnes un izkaisa to saturu pa grīdu.

- Ko jūs darāt? - no dusmām trīcēdama, iesaucās Emma.

- Meklēju pierādījumus tam, ka tev ir bērns. Gribu zināt, kur tas atrodas un pie kādiem cilvēkiem. Man jātiek skaidrībā, pirms tu esi sagādājusi mums nepatikšanas.

Emma stāvēja istabas vidū kā sastingusi, un viņas acīs vīdēja draudīgs mirdzums. Džeralds Fērlijs bija uzpūtīgs stulbenis. Te viņš neatradīs ne mazāko norādi par Edvinas eksistenci.

Džeralds pagriezās un, nikni skatīdamies uz Emmu, stampāja uz viņas pusi. Viņa milzīgais ķermenis pretīgi ļumēja. Džeralds satvēra Emmu aiz pleciem un sāka neganti purināt.

- Kuce! Neķītra kuce, lūk, kas tu esi! Klāj vaļā! Kur ir bērns?

Emmas bālajos vaigos parādījās sārti plankumi, bet riebīgās lamas neskāra viņas apziņu. Džeralds Fērlijs Emmas acīs nebija pat nicinošas atbildes vērts.

- Nekāda bērna nav, - viņa izgrūda caur sakostiem zobiem. - Laid mani vaļā, tu, smirdīgais riebekli!

Džeralds purināja Emmu včl stiprāk, viņa milzīgās plaukstas žņaudza viņas plecus. Emma no sāpēm iekliedzās. Piepeši Džeralds viņu negaidīti palaida vaļā un atgrūda no sevis ar tādu spēku, ka Emma sagrīļojās un atmuguriski nokrita uz gultas.

Viņš pārlaida skatienu Emmas kuplajiem matiem, viņas valdzinošajai sejai un labi veidotajam augumam. Džeraldā pamodās iekāre. Viņš iesmējās un, nekaunīgi blenzdams uz Emmu, sacīja:

- Vai tu mani arī neaplaimotu ar kādu nieku no tā, ko tik devīgi atvēlēji manam mazajam brālītim? Tādas sievietes kā tu, Emma Hārta, ir allaž gatavas papriecāties, vienalga, diena vai nakts. Vai mēs nevarētu drusku pamīlēties, Hārta kundze? Edvinam vienmēr veicies ar izskatīgām meičām. Es nesmādēšu arī to, kas viņam palicis pāri.

Emmu šis neķītrais piedāvājums burtiski paralizēja. Džeralds tuvojās gultai, un viņa ar pretīgumu pamanīja, ka viņš pogā vaļā bikses. Emma pieslējās sēdus un, atbalstījusies pret spilveniem, mēģināja izkļūt no gultas. Bet bija jau par vēlu. Džeralds uzgāzās viņai virsū, un, smagā ķermeņa saspiesta, Emma nevarēja pakustēties. Viņa rokas grābstījās gar Emmas tērpa apakšmalu, pūloties paraut to uz augšu. Emma sāka spārdīties ar kājām, un Džeralds smīnēdams pieturēja tās ar vienu roku. Viņa seja nāca aizvien tuvāk, lūpas tuvojās Emmas kaklam. Emma grozīja galvu no vienas puses uz otru, grūzdama Džeraldu prom. Lai gan viņa bija fiziski spēcīga, ar Džeraldu tomēr nevarēja spēkiem mēroties. Elsdams un stenēdams viņš sāka zvalstīties pa Emmas augumu, neveiksmīgi cīnīdamies ap viņas kleitu - Džeralds bija to piespiedis ar paša svaru. Zvalstīšanās un elšana kļuva aizvien straujāka, līdz beidzot gaļas blāķis nodrebēja un ļengani novēlās uz gultas Emmai blakus. Viņa pielēca kājās, īsi un aprauti elpodama. Pieskārusies ar roku kleitai, Emma sajuta uz tās riebīgi glumu mitrumu. Emmai šķita, ka viņa aiz pretīguma sāks vemt. Viņa piesteidzās pie izmētātās veļas kaudzes un paķēra kādu dvieli. Noslaucījusi kleitu, Emma metās pie galda, uz kura stāvēja šūšanas piederumi. Viņas pirksti satvēra šķēres, un, draudīgi tās vicinādama, viņa tuvojās Dže-raldam. Viņas acis šķīla slepkavīgus zibeņus.

-Celies augšā un vācies prom, pirms neesmu tevi nogalinājusi! - Emma uzkliedza Džeraldam ar tādu naidu, ka viņš satrūkās.

Viņa nāca uz gultas pusi, sažņaugusi šķēres plaukstā kā dunci. Džeralds nobālēja. Emma noliecās pār viņu un draudēja:

- Es saku, ka nogalināšu tevi, Džerald Fērlij, ja tu tūlīt pat neaizvāksi no šejienes savu piedauzīgo ķermeni!

Džeralds ņirdzīgi smējās.

- Nedomāju, ka tu esi tāda muļķe, lai to darītu, - viņš sacīja.

Džeralds pietrausās sēdus uz gultas malas un sāka pogāt ciet bikses, tīši vilcinādamies.

- Jateic, ka man patīk tīģerienes, Emma. Padara to lietu varen aizraujošu. Es vēl atgriezīšos, manu meitēn, un nākamreiz tu būsi piekāpīgāka.

Viņš nevērīgi paraustīja Emmas kleitas apkaklīti.

- Šitā lupata tev būs nost un viss pārējais arī. Tu būsi gatava un gaidīsi mani. Es gribu izbaudīt tavu daiļo augumu, uzzināt, kā pārojas strādnieku skuķe. Esmu dzirdējis, ka jūs esot kārīgas kā trusenes.

Džeralds pasmīnēja.

- Kas bija labs diezgan smalkajam Edvinam, noteikti patiks arī man!

Emma juta spēcīgu vēlēšanos iespļaut viņam sejā, taču piespieda sevi savaldīties, jo negribēja nolaisties līdz Dže-ralda līmenim.

- Nekavējoties vācies prom no manas mājas, Džerald Fērlij, un nekad vairs nenāc atpakaļ, ja negribi iekulties pamatīgās nepatikšanās.

Viņš smagiem soļiem kāpa lejā, aizsmakušā balsī smiedamies. Emma pārskaitusies stāvēja kāpņu galā un noraudzījās viņam pakaļ. Viņai vairs nebija baiļu. Emma bija pilnīgi savaldījusies, tikai auksta naida blāzma vīdēja viņas sejā.

Emma nokāpa mazliet zemāk un stindzinoši ledainā balsī teica:

-Es jūs iznīcināšu! Jūs visus! Fērliji nožēlos to dienu, kad pirmoreiz dzirdēja Emmas Hārlas vārdu. Vai tu mani dzirdi? Es jūs iznīcināšu! Zvēru, ka tā būs!

- Tu mūs iznīcināsi! Tu? Mazā slampa? Tas tev nebūs pa zobam.

Džeralds nievīgi papliķēja Emmai zem zoda, un tad viņa sita. Emmas nagi ietriecās Džcraldam sejā, atstājot asiņainas švīkas.

»

- Sasodītā kuce! - iebrēcās resnis, bet tad, galvu atmetis, sāka smieties. - Man patīk tīģerienes, Hārta kundze, kā es jau iepriekš teicu. Neaizmirsti - es atgriezīšos. Man tc tuvumā kārtojami darījumi. Ieskriešu kādu pēcpusdienu mazliet pa-meņģēties.

- Ārā! Ārā!

Tajā pašā brīdī, kad aiz Džcralda noklaudzēja durvis, Emma tās aizslēdza un steidzīgi aizšāva arī durvju bultu. Viņa iegāja virtuvē, izmazgāja no kleitas pretīgo traipu un tad, aizvilkusi logiem priekšā aizkarus, apsēdās pie kamīna. Emmas augums raustījās elsās, bet viņas acis bija sausas.

Emma jutās galīgi salauzta, un viņu māca ļaunas priekšnojautas. Pēc vairākiem drošībā pavadītiem gadiem Emmai atkal bija bail no Fērlijiem. Paldies Dievam, ka Edvina bija Riponā. Džeralds viņu tur nekad neatradīs. Bet viņš bija pietiekami stulbs, lai atkal vilktos šurp, un šī doma lika Emmai šausmās sastingt.

Pasaule ir džungļi, viņa sacīja pati sev un trīcēdama sarāvās kamoliņā dziestošā kamīna priekšā. Un es joprojām neesmu pasargāta no plēsoņu tīkojumiem. Man vēl nav pietiekami daudz naudas, lai uzceltu ap sevi un Edvinu drošu mūri. Tajā brīdī Emma skaudri un sāpīgi apjauta, ka nedrīkst vairs palikt viena. Viņai bija vajadzīgs vīrs. Emma ar izmisīgām ilgām iedomājās par Dcividu. Bet šis mīļais cilvēks viņai bija aizliegtais auglis. Lai cik stipri viņi viens otru mīlēja, Deivida ģimenes iebildumi bija radījuši starp viņiem nepārejamu plaisu. Emmas prāts drudžaini darbojās. Kur lai viņa atrod vīru, kas spētu aizsargāt gan viņu, gan Edvinu? Ar ko lai Emma apprecas? Pēkšņi pār viņu nāca apgaismība. Džo Lou-ters! Emma zināja, ka viņš to mīl. Vienīgā problēma bija tā, ka viņa nemīlēja Džo. Emmai viņš patika. Un kā gan Džo varētu nepatikt? Viņš bija laipns, pieklājīgs, un uz viņu varēja paļauties. Ja Emma apprecētu Džo, viņa liegtu šim cilvēkam to, kas laulībā bija vissvarīgākais, - mīlestību. Emmai bija jāapzinās, ka laulība nozīmē arī kopīgu gultu, vīra seksuālo prasību apmierināšanu un viņa bērnu dzemdēšanu. Kā viņa spēs atdoties citam vīrietim, ja viņas sirds un dvēsele piederēja Deividam? Un tomēr Emmai nebija citas izejas. Viņa sāka raudāt, un elsas skaļi atbalsojās klusajā telpā.

- Piedod man, Dcivid! - Emma šņukstēja. - Piedod man to, ko es grasos darīt, mīļais!

Ceturtā daļa. Plakankalne 1914-1917

Jo vairak tuvojas kalna galotnei, jo dzīve allaž top grūtāka - kļūst vēsāks un pieaug atbildība.

Fridrihs Nice

Trīsdesmit sestā nodaļa

“The Yorkshire Morning Gazette ” valdes priekšsēdētāja kabinetā ozolkoka paneļu sienas, spoži pulētās sarkankoka mēbeles un senlaicīgās slavenu angļu mākslinieku gravīras tinās zilganā dūmu mākonī, kas šķita vibrējam no telpā valdošās sasprindzinātās gaisotnes. Edams Fērlijs un lords Džoslins Sidnijs sēdēja viens otram iepretim un, drūmi klusēdami, nervozi smēķēja. Katram priekšā uz galda bija nolikts pa kristāla pelnutraukam. Prāvās cigarešu nodeguļu kaudzītes liecināja, ka saspringtās gaidās abi kungi aizvadījuši jau vairākas stundas.

Edams, tērpies nevainojami piegrieztā tumšzilā uzvalkā, nemierīgi sagrozījās melnajā ādas krēslā un izlaida plaukstu caur gaišajiem, iesirmajiem matiem. Piepeši viņš saknieba lūpas, un noguruma rievas ap muti kļuva skaidrāk saskatāmas. Lorda Fērlija pelēkzilās acis bija kā piekaltas pulksteņa ciparnīcai. Stundcnis tikšķēja ar nežēlīgu precizitāti, un tā bija vienīgā skaņa, kas pārtrauca svina smago klusumu.

- Nolādēts! - Edams beidzot iesaucās, vairs nespēdams novaldīt dusmas.

Viņš strauji ielūkojās Džoslinam sejā.

- Pulkstenis tūlīt būs viens. Ja Pārķers nepasteigsies, mēs nokavēsim pirmo izdevumu. Viņš tūļājas ap to rakstu jau vairāk nekā divdesmit minūtes. Nesaprotu, ko tas stulbenis tur dara!

Džoslins raudzījās uz Ēdamu caur cigarešu dūmu mā-

kuli.

- Rūpīgi pārdomā katru vārdu. Pārķēra paradumi taču arī tev vairs nav sveši, veco zēn.

- Dodu viņam vēl piecas minūtes, tad es eju augšā,

lai...

Ēdams aprāvās, jo tobrīd ienāca avīzes izsūtāmais zēns. Smagās ozolkoka durvis atsprāga vaļā, un līdz ar ienācēju klusajā kabinetā ieplūda dažādu trokšņu sajaukums - tur, aiz durvīm, pilnā sparā tapa avīzes kārtējais numurs.

- Te būs titullapas raksta korektūra, ser. Un redaktors lika jums pateikt, ka iespiešana sāksies pēc piecām minūtēm.

Zēns nolika Ēdamam priekšā svaigo novilkumu, no kura vēl pilēja tipogrāfijas krāsa, un ātri aizgāja. Durvis noklaudzēja, un kabinetā atkal valdīja klusums. Džoslins steigšus piegāja pie Ēdama un, uzlicis vienu roku uz Fērlija platā pleca, noliecās, lai ielūkotos korektūrā. Virsraksts bija salikts ar lieliem, melniem burtiem un stiepās pāri visai lappusei.

LIELBRITĀNIJA PIESAKA KARU VĀCIJAI.

Divi acu pāri aši pārskrēja vienā pusē apdrukātās lapas apakšvirsrakstiem, kas bija salikti ar mazākiem burtiem, tomēr izcēlās pietiekami labi.

Lielais konflikts sācies. Nogrimis britu mīnukuģis. Iebrukums Beļģijā. Divi jauni karakuģi mūsu flotei. Valdība nodibina kontroli pār dzelzceļiem. Nodrošināšana ar pārtikas rezervēm. Valsts garantē transportkuģu aizsardzību.

Džoslins uzsila ar pirkstu pa lapu.

- Kā Pārķers ticis ar to galā, Edām? Šovakar, steigdamies šurp, aizmirsu mājās brilles, un bez tām es sīko druku nevaru izlasīt.

Ēdams ātri izlasīja korektūru un teica:

- Manuprāt, Pārķeram izdevies pieminēt visu, kas šobrīd ir svarīgs.

Viņš pavērās augšup uz Džoslinu.

- Gadiem ilgi paredzēju šo karu un baidījos no tā. Nu konflikts ir sācies, un tagad atpakaļceļa vairs nav.

Džoslins uzmeta Ēdamam vēsu skatienu.

- Vai tu patiešām domā to, ko pirmīt sacīji - ka šis karš ieilgs?

- Jā, tā es nudien domāju, - Ēdams stingri atbildēja. - Pretēji dažiem viszinīgiem Londonas ekspertiem es uzskatu, ka šis karš ilgs vismaz divus gadus, ja ne vairāk.

Džoslins pārsteigumā pavēra muti.

- Tik ilgi!

Ēdams drūmi palocīja galvu.

- Jā. Un tas būs karš, kurā galveno lomu spēlēs pretinieka novājināšana. Gaidāma tāda asinspirts, kādu pasaule vēl nav pieredzējusi. Piemini manus vārdus, Džoslin!

- Ak Dievs, Edām, es no sirds ceru, ka tu kļūdies!

Ēdams neatbildēja. Viņš aizdedzināja cigareti un domīgi

raudzījās tālumā, iztēlē skatīdams šausmīgās sekas, kuras izraisīs Lielbritānijas iestāšanās karā.

- Mums abiem tagad nepieciešams kāds stiprāks malks, - pēc īsa brīža paziņoja Džoslins.

Viņš piesteidzās pie bufetes un salēja ar drebošām rokām divās glāzēs brendiju un sodas ūdeni. Atgriezies pie galda, Džoslins vienu glāzi pasniedza Ēdamam un tad smagi atslīga krēslā viņam līdzās. Vīrieši dzēra klusēdami - tosts šajā bēdīgajā situācijā viņiem šķita nevietā, un abi nodevās katrs savām domām.

Edams Fērlijs, jaunieceltais “The Yorkshire Morning Gazette” valdes priekšsēdētājs, pēdējās četras dienas bija nenogurstoši strādājis, lai izurbtos cauri informācijas kalniem. Ziņas pienāca gan no Londonas biroja, gan no Reilera aģentūras. Jaunumi nebija nekādi priecīgie - Lielbritānija tika neglābjami ierauta Eiropas krīzē. Ēdama vecais draugs Džoslins Sidnijs bija biežs viesis redakcijā. Viņš pauda uzskatu, ka no kara neprāta vēl ir iespējams izvairīties. Edams Džos-lina naivajam optimismam pretstatīja galēju pesimismu - tā izpaudās viņa domu skaidrība un faktu izpratne. Lords Fērlijs apgalvoja, ka nelaime vairs nav novēršama.

Neslēpts pesimisms skanēja Ēdama balsī arī tobrīd, kad, piepeši izrāvies no sastinguma, viņš ierunājās:

- Mēs nebūt neesam šim karam tik labi sagatavoti, kā to apgalvo valdība, Džoslin.

Sidnijasejā uztraukums mijās ar pārsteigumu. Viņš jau gribēja kaut ko sacīt, bet Edams aizsteidzās viņam priekšā.

- Vienīgais izņēmums ir mūsu flote, - kā gribēdams draugu nomierināt, teica Fērlijs. - Paldies Dievam, ka pēdējo trīs gadu laikā jūras kara flotes štāba priekšnieks bijis Vin-stons Čēreils. Tikai viņš un vēl daži saprātīgi vīri pareizi novērtējuši draudošās briesmas un centušies tām pienācīgi sagatavoties.

Turpinot Ēdama tonis kļuva piesardzīgāks.

-Es zinu, Džoslin, ka tu nekad neesi jūsmojis par Cēr-čilu, tomēr tev jāatzīst viņa tālredzība - vācu kara flotes pieaugošos draudus viņš saskatīja jau deviņi simti vienpadsmitajā gadā, kad ķērās pie mūsu flotes reorganizēšanas. Tas bija labs darbs - Čērčils atsauca mūsu kuģus no Ķīnas un

Vidusjūras, un tagad gan aizsardzības, gan kaujas flotes vienības atrodas Ziemeļu jūrā. Karā tas būs liels atbalsts.

- Jā, tev taisnība, - piekrita Džoslins. - Turklāt Čērčila galvenais mērķis vienmēr ir bijis padarīt Karalisko floti par neuzvaramu spēku. Tas, manuprāt, viņa darbībā bijis visvērtīgākais.

- Jā, flote ir stipra, bet diemžēl par citām ieroču šķirām to nevar teikt, Džoslin. Armija ir diezgan slikti organizēta, un mūsu gaisa spēki ir pavisam niecīgi, lai gan Cērčils pēdējā laikā pūlējies uzlabot stāvokli arī šajā jomā.

Ēdams mirkli klusēja, ievilka dūmu un tad pabeidza:

- Kara ministrijas darbošanās ir bijusi ārkārtīgi neefektīva. Patiesību sakot, mums tagad būtu ļoti nepieciešams jauns kara ministrs!

- Vai tu domā, ka Eskvits* kādu iecels šajā amatā?

- Esmu pārliecināts, ka viņš būs spiests to darīt, -Ēdams noteikti atbildēja. - Krīzes apstākļos viņš nevarēs vienlaikus būt gan premjerministrs, gan pārzināt Kara ministriju. Pazīstot Eskvitu, es nešaubos, ka viņam pietiks veselā saprāta, lai to apjēgtu. Un vēl es ceru, ka viņš būs pietiekami gudrs, lai izvēlētos šim amatam lordu Kičeneru. Pārbaudījumu stundā tas ir īstais vīrs, kurš mums nepieciešams -ne tikai savu izcilo spēju dēļ, bet arī tāpēc, ka viņa iecelšana par kara ministru radītu milzīgu pacilātību sabiedrībā.

- Jā, es saprotu, ko tu ar to gribi teikt, - piekrita Džoslins. - Galu galā Kičcncrs ir nacionālais varonis.

- Vēl vairāk, Džoslin. Sabiedrības acīs viņš ir britu panākumu simbols. Kičeners līdz šim ir lieliski ticis galā ar jebkuru viņam uzticēto militāro pasākumu.

Ēdams domīgi skalināja glāzē brendiju.

‘Herberts Henrijs liskvits (1852-1928) - Lielbritānijas premjerministrs no 1908. lid/. 1916. gadam.

- Viņam, protams, būs jāpalielina armijas skaitliskais sastāvs. Mūsu sauszemes karaspēks nav pārāk liels. Faktiski jebkuram cilvēkam, kurš ieņems kara ministra amatu, sava darbība būs jāsāk ar rekrūšu vervēšanas kampaņu - neprecētajiem vīriešiem vajadzēs doties uz fronti.

Džoslina bālā seja bija kļuvusi pelēka.

- Neprecētos vīriešus aicinās iestāties armijā, - viņš trīcošā balsī noteica. - Nebiju par to iedomājies.

- Tā kā mūsu valstī nav obligātās karaklausības, dzimtenes vienīgā cerība ir neprecējušies brīvprātīgie vecumā no astoņpadsmit līdz trīsdesmit gadiem.

Pamanījis drauga sejas izteiksmi, Ēdams aprāvās.

- Vai ar tevi viss kārtībā, veco zēn? Tu slikti izskaties.

- Mani zēni, - Džoslins nočukstēja. - Es nespēšu viņus atturēt, Edām. Viņi abi nekavējoties pieteiksies armijā. Tu vari būt laimīgs - Džeraldu izbrāķētu fizisku iemeslu dēļ, bet Edvins ir precējies, turklāt viņam ir atbildības sajuta gan pret tevi, gan Džcinu.

- Godīgi sakot, es par Edvinu neesmu tik pārliecināts. Viņš reizēm rīkojas visai impulsīvi. Ja Edvins sadomās doties karā, precēta vīra stāvoklis viņu neatturēs. Man ir nelāgas aizdomas, ka atbildība karaļa un dzimtenes priekšā liks viņam aizmirst gan ģimeni, gan pat Džcinu.

Džoslins nervozi kodīja lūpas.

- Nu gan esam iekūlušies ķezā, vai ne? Kurš pirms dažiem gadiem būtu domājis, ka mēs nokļūsim tik neapskaužamā stāvoklī, Edām?

- Brūss Makgils pirms desmit gadiem brīdināja mani, ka gaidāms liels karš, - klusi sacīja Ēdams, un viņa acis satumsa. -Tas bija tūkstoš deviņi simti ceturtajā gadā, un izrādās, ka viņam bijusi taisnība...

- Ko tu saki! - Džoslins Ēdamu pārtrauca. - Pie Jupitera, es nezināju, ka vecais zēns Brūss ir pareģis politikā.

- Nezinu, vai viņš ir pareģis, - atsaucās Ēdams, - bet Brūss ir ārkārtīgi bagāts un varens vīrs, un viņam ir draugi, kas ieņem augstus amatus. Kad Brūss pagājušajā gadā bija Londonā kopā ar savu dēlu Polu, viņš nemitējās mani brīdināt, bet es viņu neņēmu par pilnu. Sāku domāt, ka esmu tāds pats strauss kā visi pārējie.

Ēdams piecēlās.

- Jādomā, ka tu atcelsi medības, Džoslin?

- Dabiski. Nevienu šādos apstākļos taču vairs neinteresēs rubeņu šaušana, - ar vārgu smaidu atbildēja lords Sid-nijs. - Paldies, ka uzaicināji mani uz savas avīzes redakciju. Man tas paliesi sagādāja prieku, veco zēn.

- Man bija patīkami šādā brīdī atrasties tavā sabiedrībā, Džoslin. Dosimies tagad prom no šejienes. Šīs četras sienas sāk mani žņaugt.

Pēc pusotras stundas Ēdama jaunais deimlers iegriezās Fērlijholas piebraucamajā ceļā. Novēlējis šoferim stingā balsi “arlabunakti!”, lords Fērlijs devās augšā pa galvenajām kāpnēm.

Mergatroids rosījās vāji apgaismotajā priekštelpā. Ieraudzījis Ēdamu, viņš steidzās tam klāt, tikpat iztapīgs kā parasti.

- Fērlija kundze bija nonākusi lejā virtuvē, lai pavēstītu man un virējai, ka sācies karš. Ak, tā ir šausmīga ziņa!

Ēdams nokremšļojās.

-Jā, tā patiesi ir, Mergatroid. Mūs gaida grūtas dienas. Bet tādā brīdī, kad dzimtene ir briesmās, mums visiem jāturas kopā un jābūt stipriem.

Viņš ievēroja, ka bibliotēka ir apgaismota.

- Vai Fērlija kundze vēl nav devusies pie miera, Mergatroid?

- Nē, ser. Viņa gaida jūs. Pirms īsa brīža iekūru bibliotēkā kamīnu un aiznesu viņai tasi ar karstu šokolādi. Šonakt ir vēsi.

- Skaidrs, - noteica Ēdams un steidzās uz bibliotēku. Olīvija bija izdzirdējusi Ēdama balsi un gāja viņam

pretim. Abi sastapās pie bibliotēkas durvīm.

- Ak, Edām, cik tas viss ir šausmīgi! - viņa iesaucās un piekļāvās vīram.

Ēdams kādu brīdi turēja Olīviju cieši apskautu un glāstīja viņas matus.

- Jā, tā ir, mana mīļā. Šis trieciens tomēr nav nācis negaidīts, un mums jābūt drosmīgiem.

Atvirzījies mazliet nost no Olīvijas, Ēdams ielūkojās viņai sejā.

- Tev nevajadzēja mani gaidīt. Ir jau briesmīgi vēls,

mīlā.

>

Olīvija pasmaidīja.

- Man tik ļoti gribējās tevi redzēt!

- Baidos, ka esmu drusku saguris.

- Varbūt tev vajadzētu kaut ko iedzert? - viņa ierosināja.

-Jā, es labprāt iedzeršu kādu glāzi pirms gulētiešanas. Brendiju, lūdzu!

Olīvija paraudzījās viņā ar maigām, mīlestības pilnām acīm. Ēdams noskatījās, kā viņa vieglā, slīdošā gaitā šķērso bibliotēku, un acumirklī kļuva mundrāks - kā parasti, kad bija kopā ar sievu. Karš uz īsu brīdi tika aizmirsts. Olīvija bija ģērbusies tumšzila krepdešīna vakara tērpā, kas izcēla viņas lokano augumu un labi saskanēja ar Olīvijas acu krāsu. Viņas sejā joprojām nebija grumbu, un sirmā cirta tumšajos, krāšņajos matos darīja šo sievieti vēl pievilcīgāku. Piecdesmit četru gadu vecumā Olīvija bija valdzinoša sabiedrības dāma, un Ēdamam šķita, ka viņa, laikam ritot, kļūst vēl skaistāka. Viņi bija apprecējušies pirms sešiem gadiem. 1907. gadā parlaments beidzot bija pieņēmis likumu, kas atļāva vīrietim apprecēt savas mirušās sievas māsu. 1908. gadā Ēdams bija pārliecinājis Olīviju kļūt par viņa sievu. Viņi bija tik laimīgs un saderīgs pāris, ka apkārtējā pasaule abus diez ko vairs neinteresēja.

- Starp citu, neilgi pirms tavas atnākšanas zvanīja Ed-vins. Es pavēstīju viņam drūmos jaunumus, - teica Olīvija.

Viņa pienesa Ēdamam glāzi ar brendiju. Ēdams stāvēja pie kamīna. Izdzirdējis Olīvijas vārdus, viņš sastinga.

- Kā viņš reaģēja? - Ēdams vaicāja.

- Pārsteidzoši mierīgi. Viņi ar Džeinu atbrauks rīt, lai pavadītu nedēļu kopā ar mums, kā bijām iecerējuši.

- Tā ir laba ziņa, - sacīja Ēdams. - Pazīstot Edvinu, cs jau iedomājos, kā viņš traucas uz pilsētu, lai būtu nolikumu virpulī. Priecājos, ka viņi abi atbrauks. Vismaz tev būs piemērota sabiedrība, jo es pārāk bieži mājas vis nebušu.

- Kā tev šķiet - vai viņi ir laimīgi, Edām?

- Sasodīts, to es nezinu. Kāpēc tu tā vaicā?

Ēdamam pēkšņi ienāca prātā, ka arī Olīvija ievērojusi

sirsnības trūkumu viņa dēla un vedeklas attiecībās.

- Nevaru īsti pateikt, - domīgi atbildēja Olīvija, - bet starp viņiem nav tuvības. Ak, Edvins, protams, ir ļoti laipns un uzmanīgs, bet man neliekas, ka viņš būtu iemīlējies. Būdami abi kopā, viņi tomēr nav pāris. Un reizēm esmu pamanījusi Edvina acīs to šausmīgo, tukšo skatienu.

Olīvija apklusa un cieši pavērās Ēdamā, kurš neko neteica.

- Vai tu neesi to ievērojis, mīļais? - viņa uzstāja.

Lai ari kā Ēdamam būtu gribējies izvairīties no šis sarunas, viņš tomēr atzina:

- Jā, godīgi sakot - esmu gan. Ja viņu attiecībās kaut kas nav kārtībā, vainīgs noteikti ir Edvins. Dažu pēdējo gadu laikā viņš ir krasi mainījies. Divdesmit četras stundas diennaktī Edvins nodarbojas ar jurisprudenci - vai vismaz man tā šķiet. Nekādu citu interešu viņam nav, un tā rādās, ka Edvins kļūs par vienu no Anglijas izcilākajiem juristiem, nesasniedzis pat trīsdesmit gadu vecumu. Un es jūtu, ka viņš ir satriecoši nevērīgs pret Džeinu.

- Jā, tā tas ir, - Olīvija apstiprināja.

- Un viņš taču varētu būt tik laimīgs! Džeina ir pievilcīga un jauka, turklāt nosvērta un saprātīga. Žēl, ka viņiem nav bērnu. Jāteic, ka esmu sācis ilgoties pēc mazbērniem. Galu galā-viņi ir precējušies jau trīs gadus...

Olīvija labu brīdi raudzījās ugunī, tad atkal pievērsās Ēdamam.

- Vai tu tici tam muļķīgajam stāstam, kuru pirms dažiem gadiem mums pavēstīja Džeralds? Par Edvinu un Emmu Hārtu?

- Noteikti nc! - iesaucās Ēdams, vēlēdamies, kaut tā patiešām būtu.

Rūpēdamies par Olīvijas sirdsmieru, viņš nevēlējās sievu satraukt, velkot ārā no kumodes veco ģimenes skeletu*. Tāpēc šī bija viena no tām retajām reizēm, kad Ēdams Olīvijai meloja.

- Nav nekāda pamata Džeraldam ticēt. Viņa stāsts ir muļķīgs un sadomāts. Džeralds tā runāja, nepārprotami vēlēdamies Edvinu manās acis noniecināt. Tu taču zini, ka viņš vienmēr ir bijis neparasti greizsirdīgs uz savu brāli.

*“Katrai ģimenei ir kāds skelets kumodē”- angļu paruna. Ar skeletu domāti nepatīkami ģimenes noslēpumi.

Olivija tomēr nebija tik viegli pārliecināma.

- Atceros, ka tu tolaik uzmanīgi ievāci ziņas par Emmu un viņas bērnu. Vai esi pārliecināts, ka tev izdevās noskaidrot patiesību, Edām?

- Protams, esmu!

Ēdams nolika brendija glāzi un satvēra Olīvijas roku.

- Kāpēc tu pēkšņi sāki raizēties par šo veco notikumu? Tas jau sen ir aizmirsts.

- Es nudien nezinu, mīļais. Laikam tāpēc, ka mēs runājām par Edvina laulībām, ka viņa attiecībās ar sievu trūkst mīlestības. Ja Džeralda stāsts nav patiess, Edvina sirdsapziņa ir tīra.

Viņas acis pētoši pārslīdēja Ēdama sejai.

- Un tomēr man bieži vien šķiet, ka viņa sirdi kaut kas nomāc. Varbūt Edvina savādais skatiens ir tas, kas liek man tā domāt, Edām.

Ēdams sarauca pieri.

- Ak, ko nu, mīļā, - viņš maigi teica. - Tu ļauj vaļu iztēlei. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka Džeralds meloja. Bet Edvina acīs droši vien atspoguļojas viņa vilšanās laulībā. Tu taču zini tikpat labi kā es - ne jau visas laulības ir tik laimīgas kā mūsējā.

- Jā, tev taisnība, - Olivija nočukstēja un nopūtās. - Nabaga Edvins! Ja viņš nemīl Džeinu, kopdzīve viņam liekas šausmīgi nomācoša. Un arī viņai tas sagādā sāpes.

Ēdams vēlējās šo sarunu izbeigt, tāpēc stingrā balsī sacīja:

- Ir jau ļoti vēls, mana mīļā. Dosimies pie miera.

Ejot uz guļamistabu, Ēdams atzinās pats sev, ka šajā

brīdī nespēj raizēties par Edvina laulību, jo viņu satrauc pavisam kas cits - tas, vai Edvins nesadomās iestāties armijā.

Ēdams saprata, ka personīgā drošība dēlam vairs daudz ko nerūp. Viscilvēciskākais no visiem instinktiem bija Edvīnā gājis bojā tajā dienā, kad no dzīves šķīrās Džons Hārts. Ēdams zināja, ka viņa jaunākajam dēlam ir vienalga - dzīvot vai mirt. Ja šai attieksmei pievienosies vel arī spēcīgas patriotisma jūtas, Edvins būs starp pirmajiem, kuri dosies karā.

Trīsdesmit septītā nodaļa

Emma ciešāk saspieda telefona klausuli, un viņas sirds sāka pukstēt straujāk.

- Es negribu, ka tu to dari, Frenk! Tu nevajadzīgi pakļauj sevi briesmām. Tas ir muļķīgi un...

-Nē, nav vis muļķīgi,-Trenks viņu pārtrauca. - Redzi, Emma, es vienbrīd pat gribēju pieteikties armijā, bet zinu, ka mani nepieņems. Izbrāķēs sliktās redzes un vājo krūšu deļ. Bet kādam taču ir jāstāsta lasītājiem par to, kas notiek frontē. Man jābrauc, Emma.

- Bet kāpēc tas būtu jādara tev, Frenk? Tu taču vēl esi tikai zēns! - Emma iekarsusi kliedza klausulē.

-Neesmu gan nekāds zēns. Nākamo mēnesi kļūšu divdesmit trīs gadus vecs.

Viņa tonis kļuva uzstājīgs.

- Es gribu braukt. Lūdzu, mēģini mani saprast, Emma! Arī redaktors vēlas, lai braucu tieši es. Savā ziņā man tādējādi tiek parādīts gods.

- Gods! - Emma skeptiski izdvesa. - Manuprāt, bez tāda goda tu itin labi varētu iztikt! Tu nokļūsi ierakumos. Pašā kauju mutulī. Apstākļi tur būs šausmīgi, un tu pats sacīji, ka tava veselība nav nekāda stiprā. Lūdzu, Frenk, pārdomā visu vēlreiz, pirms pieņemsi galīgo lēmumu!

- Es jau esmu izlēmis, - viņas brālis stingri atbildēja. - Lai būtu kā būdams, ir par vēlu kaut ko mainīt. Tāpēc es zvanu tev. Piecos no rīta es aizbraucu uz fronti.

- Ak, Frenk! Tev vajadzēja iepriekš aprunāties ar mani, - Emma pārmeta.

- Ar mani viss būs kārtībā, Emma. Goda vārds. Nepadari man šo soli vēl grūtāku, - Frenks lūdza. - Rūpējies par sevi un nodod manus sveicienus visiem pārējiem! Tiklīdz varēšu, došu par sevi kādu ziņu. Manu atrašanās vietu tu varēsi uzzināt, ja lasīsi manas reportāžas “Hronikā”. Saglabā tās man, Emma, un mēģini par mani pārāk neraizēties. Uz redzēšanos, mīļā!

- Ak, Frenk! Frenkij!

Emmai aizrāvās balss, un viņa ar grūtībām norija siekalas, lai atgūtu vārdu.

- Uz redzēšanos, Frenk! Un paņem līdzi lietusmēteli, neaizmirsti ari stiprus zābakus...

Emma apklusa - viņa vairs nespēja parunāt.

- Darīšu, kā tu saki. Uz rcdzīti!

Otrā galā tika nolikta klausule. Iedomājoties Frenku klīstam pa kaujaslauku kaut kur Flandrijā, Emmai šermuļi skrēja pār kauliem. Tādu brāļa rīcību viņa nebija paredzējusi. Emma bija apmulsusi un nobijusies Frenka dēļ. Pietika jau ar to vien, ka Vinstons atradās kara flotē. Nu arī Frenks sadomājis līst pašā peklē. Dažu pēdējo nedēļu laikā Emma bija nemitīgi sev iegalvojusi, ka, sākoties karam, vismaz viņas jaunākais brālis savas vārgās veselības dēļ būs drošībā. Un tā tas ari būtu bijis, ja Frenks pa šo laiku jau nebūtu pamanījies kļūt par uzlecošu zvaigzni pie žurnālistikas debesīm. Viņam piemita visas īpašibas, kuras redaktori vēlējās redzēt jaunā reportieri. Frenks lieliski pārvaldīja angļu valodu, bija apsviedīgs un apveltīts ar asu uztveri. Viņa apraksti bija nepārspējami - izteiksmīgo valodu papildināja precīzā gaisotnes un noskaņojuma izpratne. Turklāt Frenks pēc dabas bija romantisks, kārs pēc piedzīvojumiem un vienaldzīgs pret briesmām. Emmai gan būtu vajadzējis iedomāties, ka viņš gribēs kļūt par kara korespondentu. Atceroties nulc notikušo telefona sarunu, Emmai bija jāatzīst, ka Frenka balsī, kad viņš runāja par braukšanu uz fronti, bija priecīgs uzbudinājums.

Pēkšņi Emmu pārņēma gluži neprātīga vēlēšanās, kaut viņas jaunākais brālis nebūtu tik talantīgs. Būdams neveiksminieks, Frenks noteikti paliktu drošībā aizmugurē. Netieši tā bija Emmas vaina, ka viņa žurnālista karjera attīstījusies ar tādiem panākumiem. Ja Frenku nogalinās, viņa nekad to sev nespēs piedot. Man vajadzēja ļaut viņam palikt tajā maznozīmīgajā Šiplijas avīzītē, tur Frenks būtu pamazām iesūnojis, ne ar ko īpaši neizceļoties, Emma nikni sacīja pati sev. Bet nē - man bija jāiejaucas viņa liktenī, jo es apbrīnoju Frenka talantu un vēlējos, lai to pamana arī citi. Viss pārmērīgas godkāres dēļ, Emma sevi strostēja. Pēc īsa brīža tomēr Emmas iedzimtais pragmatisms guva virsroku pār emocijām. Nekļūsti nu muļķīga, viņa sev stingri teica. Tu gluži labi saproti, ka Frenks būtu guvis panākumus arī bez tavas palīdzības. Viņš pats bija pietiekami mērķtiecīgs, turklāt tik spilgtu talantu nemaz nevarēja nepamanīt. Emma bija mazliet paātrinājusi Frenka augšupeju, bet tas arī viss. Viņa bija iekārtojusi brāli darbā par jaunāko reportieri Līdsas “Merkūrijā”, jo šīs avīzes redaktora palīgs Ārčijs Klegs bija labs Emmas draugs. Kopš tā brīža Frenku nekas vairs nespēja apturēt - viņš traucās augšup ar meteora ātrumu, pārsteigdams gan Ārčiju, gan citus savus kolēģus. Protams, vēl jau bija ari Frenka grāmata. Emma tai bija pievērsusi pareizo cilvēku uzmanību. Bet, ja ari viņa to nebūtu darījusi, gan Frenks būtu ticis galā pats. Kad Frenkam bija divdesmit gadi, viņš reiz māsai kautrīgi parādīja romānu, kuru esot rakstījis divus gadus, un lūdza, lai Emma to izlasa. Viņš vēl bija nomurminājis, ka “pārāk labs jau tas nav”.

Būdama ārkārtīgi aizņemta, Emma palika nomodā visu nakti un romānu izlasīja. Nākamajā rītā viņa zvanīja Frenkam uz avīzi.

- Kāpēc tu saki, ka tavs romāns nav labs? - Emma bija kliegusi klausulē, nespēdama apvaldīt uztraukumu. - Tas ir brīnišķīgs! Un tiks publicēts. Atstāj to manā ziņā!

Viņa bija aizrāvusi Ārčiju Klegu uz “Metropoli”, izmaksājusi viņam dārgas pusdienas un tik ilgi apvārdojusi, līdz viņš apsolīja, ka aizsūtīs romānu uz Londonu kādam savam draugam grāmatizdevējam. Holisa un Blcika apgāds bija romānu nekavējoties pieņēmis, lai publicētu, un Emma personiski bija raudzījusies, lai noslēgtais līgums būtu Frenkam izdevīgs. Kad iznāca grāmata, kritiķi to uzņēma ar aplausiem. Emmai vēl svarīgāk likās tas, ka romāns guva arī komerciālus panākumus. Frenks vienā rāvienā bija kļuvis slavenība, un dažus mēnešus pēc tam viņš saņēma darba piedāvājumu no Londonas avīzes “The Daily Chronicle”. Uz Flīta ielu Frenks devās ar Emmas svētību. Tobrīd, kad sākās karš, viņš tika uzskatīts par vienu no izcilākajiem angļu jaunajiem žurnālistiem, un Frenka nākotne bija nodrošināta. Pareizāk sakot, tāda tā bija līdz šai naktij.

-Nolādētais, smirdīgais karš! - Emmabezspēcīgās dusmās skaļi iekliedzās.

Viņa uzskatīja to par šausmīgu netaisnību - tika sagrauti

Emmas visrūpīgāk izstrādātie plāni. Lai gan Emmas prātu galvenokārt nodarbināja pašas iecerētie darījumi, viņa bija pietiekami gudra, lai saprastu, ka sekas būs vēl briesmīgākas -visa pasaule tiks ierauta asiņainā juceklī un tūkstošiem cilvēku dzīve būs izpostīta. Par to domājot, Emmu pārņēma šausmas.

Viņa strauji piecēlās. Gremdēšanās pagātnē un drūmas nākotnes pareģošana bija nelietderīga laika tērēšana, un to Emma uzskatīja par visvairāk nosodāmo grēku. Viņa neko nevarēja darīt, lai mainītu to, kas jau noticis, un viņas spēkos nebija arī ietekmēt nākotni. Emma savilka ciešāk zilo zīda rītatērpu - kaut arī nakts bija silta, viņu kratīja viegli drebuļi. Ejot pāri priekštelpai, Emmas rītakurpes metāliski klaudzēja pret marmora grīdu, bet, kāpjot augšup pa tepiķiem noklātajām trepēm, viņas soļi kļuva nedzirdami. Lielais pulkstenis, kas atradās kāpņu pagriezienā, nosita divas reizes - melodiskās skaņas skaļi atbalsojās miegā iegrimušās mājas klusumā. Emma uz pirkstgaliem ielavījās guļamistabā, novilka rītatērpu un ieslīdēja zem segas lielajā laulības gultā.

Džo sakustējās.

- Emma?

- Piedod, Džo! Vai es tevi uzmodināju? - viņa čukstus vaicāja, kārtodama segu sev ap pleciem.

- Nē, to paveica telefons. Kas zvanīja? - Džo miegainā balsī jautāja.

- Frenks. Viņš dodas uz fronti kā kara korespondents. Pēc pāris stundām Frenks aizbrauc. Nespēju viņu atrunāt, Džo. Es tā baiļojos par Frenku, - Emma klusi atbildēja.

- Vai nav tā kā mazliet par ātru? Anglija iestājās karā tikai pirms dažām dienām. Vai tad viņš nevarēja pagaidīt?

- Lūdzos, lai Frenks pārdomā, bet viņš manī nemaz neklausījās. Tagad man jāuztraucas par abiem brāļiem...

Emma notrīcēja un iespieda seju spilvenā, pūlēdamās apvaldīt asaras. Džo sajuta, kā raustās sievas pleci, un pievirzījās viņai tuvāk.

- Neraizējies, Emma, - viņš čukstēja. - Nekas ar viņiem nenotiks. Turklāt šis nejēdzīgais karš pēc pāris mēnešiem būs beidzies.

Emma ievaidējās - viņā trakoja dusmas, kuras nedrīkstēja izrādīt. Džo nebija ne mazākās izpratnes par realitāti. Viņa pati bija paredzējusi karu jau pirms vairākiem mēnešiem, bet, kad viņa runāja par to ar Džo, vārdi bija atsitušies kā zirņi pret sienu. Viņa vairs nepūlējās ar vīru strīdēties. Džo kā vilcinādamies pieskārās Emmas plecam, tad viņa rokas tvēriens kļuva stingrāks, līdz viņš pagrieza Emmu pret sevi. Atspiedies uz elkoņa, Džo centās saskatīt viņas seju. Emma sajuta uz vaiga vīra silto elpu un acumirklī sastinga. No Džo plūda viegla sīpolu, alus un tabakas smarža. Viņa ar riebumu novērsās. Džo sāka skūpstīt Emmas seju, un viņa brīvā roka paslīdēja zem segas, lai glāstītu viņas krūtis.

- Džo, lūdzu! Tagad ne!

-Neesi pret mani vēsa! - viņš neskaidri nomurmināja.

- Es neesmu vēsa. Es tikai šobrīd nejūtos tā, lai...

- Tu nekad tā nejūties, - Džo atcirta.

- Nav taisnība, - Emma pretojās, - un tu to ļoti labi zini. Man bija grūta diena, un esmu sanervozējusies Frcnka dēļ. Kā tu vari but tik neiejūtīgs? Turklāt tu pēdējā laikā neesi īpaši piesardzīgs. Es negribu atkal kļūt grūta.

- Es uzmanīšos, Emma. Apsolu tev, - viņš sacīja diedelējošā tonī. - Lūdzu, mīļā! Pagājušas jau vairākas nedēļas, kopš mēs...

- Desmit dienas,-Emma auksti izlaboja, noskaitusies par Džo savtīgumu un nevērību pret viņas izjūtām.

- Bet es gribu tevi, - viņš dvesa un, neievērodams Emmas iebildumus, pievilka viņu sev tuvāk klāt. - Lūdzu, Emma, nenoraidi mani!

Viņa neko neatbildēja. Noturēdams Emmas klusēšanu par piekrišanas zīmi, Džo sāka darboties gar viņas zīda naktskreklu. Viņš strauji un smagi elpoja. Rupji un prasīgi Džo rokas slīdēja pār Emmas augumu, taustoties gar viņas kājām, gurniem un krūtīm. Emma grozīja galvu, lai izvairītos no viņa skūpstiem, un aizvēra acis, apspiežot vēlēšanos atgrūst Džo. Viņi bija precējušies četrus gadus, un visu šo laiku Emma ar milzīgu piepūli bija centusies pielāgoties Džo Loutera fiziskajām prasībām, un viņa zināja, ka pakļausies arī šoreiz. Tas bija vieglāk nekā noraidīt vīru un vēlāk piedzīvot negantu ķildu. Turklāt Emma bija noslēgusi ar sevi darījumu - viņa bija apņēmusies būt laba sieva Džo, un atkāpties no saviem darījumiem Emma nemēdza. Viņa nebija rēķinājusies ar Džo neatslābstošo seksuālo agresivitāti, kas laika gaitā nevis mazinājās, bet gan pieauga.

Izvairīties vairs nebija iespējams - atteikumam sekotu satricinoša scēna, tāpēc Emma automātiski ļāva savam augumam atslābt, bet prātam pievērsties lietām, kuras nebija saistītas ar to, kas šajā brīdī nolika gultā. Viņa it kā paslēpās savā iekšējā pasaulē. Emma izdarīja galvā sarežģītus matemātiskus aprēķinus, apsvēra finansiālas spekulācijas - darījumi bija viņas glābiņš no netīkamās realitātes.

Džo uzgūlās Emmai virsū - viņa jutās kā lakta zem kalēja āmura. Vīra uzbudinājums pieauga, un viņa straujās kustības izrāva Emmu no pašiedomātā patvēruma. Kā jau viņa bija paredzējusi, Džo zaudēja jebkuru apvaldu. Viņš satvēra Emmas kājas un rupji pielieca tās viņai pie krūtīm. Tajā brīdī Emmai šķita, ka viņa nespēs noslēpt savas patiesās izjūtas. Emma ar mokām apspieda sāpju, dusmu un pretīguma kliedzienu, kamēr Džo atkal un atkal ietriecās viņas ķermenī - kā satrakojies vērsis, kuram neeksistē vairs nekas cits kā vien paša iekāres apmierināšana.

Viņš norima. Paldies Dievam, beidzot viņš norima. Spēku izsīkumā Džo ļengani noslīga uz Emmas auguma, un pamazām viņa sēcošā elpa atkal kļuva normāla. Emma izstiepa notirpušās kājas un gurdi aizvēra acis, kurās bija sanesušās pazemojuma asaras. Mutē viņa sajuta asiņu sājo garšu, jo bija nežēlīgi sakodusi lūpu. Piespiedu sekss izraisīja Emmai nelabumu. Tas kļuva neizturami, jo Džo fiziski nebija viņai pievilcīgs. Viņš neiesvēla Emmā nedz iekāri, nedz kaislību. Vēl vairāk - viņš nekad pat nebija mēģinājis to darīt. Aizņemts ar personiskajām seksuālajām izjūtām, Džo pret Emmas ncatsaucību izturējās vienaldzīgi. Ja viņš būtu izturējies saprātīgāk un iejūtīgāk, situācija ar laiku varbūt uzlabotos. Emma baidījās, ka seksuālā nesaderība nenovēršami novedīs pie atšķirtības starp laulātajiem. Viņa patiesi nezināja, cik ilgi spēs paciest nemitīgos uzbrukumus savam augumam. Šķita, ka Džo mūždien atrodas seksuālā uzbudinājuma stāvoklī, un tas Emmu biedēja.

Džo apskāva Emmu un piespieda galvu viņai pie krūtīm.

- Tas bija brīnišķīgi, mīļā, - viņš klusi sacīja dīvaini kautrīgā balsī. - Tu esi smags pārbaudījums vīrietim. Es nekādi nespēju ar tevi piesātināties - man gribas vēl un vēl.

It kā es to nezinātu, Emma nikni nodomāja, tomēr skaļi neko neteica. Džo atvirzījās nost, uzgrieza viņai muguru un pēc pāris mirkļiem jau bija cieši aizmidzis. Viņš pat nenovēlēja man labunakti, aizkaitināta domāja Emma. Viņa bija aizvainota.

Uzmanīgi izkāpusi no gultas, viņa klusiņām aizlavījās uz vannasistabu. Viņas kailās kājas iegrima skaistajā, biezajā Villonas paklājā. Emma stingri aizbultēja vannasistabas durvis, novilka saburzīto naktskreklu, uzsprauda matus un iekāpa vannā. Viņa atgrieza karstā ūdens krānu un mazgājās zem gandrīz verdošās strūklas. Emma tikmēr ziepēja un berza savu maigo, balto ādu, līdz tā kļuva koši sarkana. Tad viņa atgūlās karstajā ūdenī, cerēdama, ka tas remdēs sāpes un nomierinās viņas satrauktos nervus. Pēc neilga laika Emma sajuta atslābumu. Viņa izkāpa no vannas un noslaucījās dvielī. Kustēdamās pa eleganti iekārtoto vannasistabu, Emma nejauši ieraudzīja savu atspulgu spogulī. Viņa apstājās un skatījās uz savu seju. Tās bālajā ovālā nemanīja nekādas izmisuma vai ciešanu pēdas. Blekijs mēdza sacīt, ka viņai esot austrumnieces neizdibināmā seja, un Emmai bija jāsāk viņam ticēt. Šī ncizdibināmība lieliski kalpo manam mērķim, viņa teica pati sev. Emma izņēma no kumodes atvilktnes tīru naktskreklu, uzvilka to, apāva rītakurpes un nokāpa apakšstāvā.

Viņa iegāja nelielajā kabinetā, kas atradās līdzās viesistabai. Emma bija nolēmusi kādu stundu pastrādāt. Miegs viņai vairs nenāca, un darbs, pēc Emmas domām, bija vislabākās zāles pret nepatīkamiem piedzīvojumiem. Caur stiklotajām franču stila durvīm kabinetā ieplūda mēnessgaisma, un viņa apstājās, lai papriecātos par naksnīgā dārza skaistumu.

Emma ar impulsīvu kustību atgrūda durvis vaļā un izgāja uz akmens plāksnēm noklātās terases, kas stiepās gar visu mājas sienu. Bija jauka augusta nakts, siltais, rāmais gaiss apņēma Emmu kā mīksts plīvurs. Viņa dziļi ievilka elpu, sajuzdama pēkšņu atvieglojumu, un pacēla acis pret debesīm. Tās bija dzidras un gaisīgas, satumsušajā zilgmē nemanīja neviena mākonīša. Jaunais mēness bija kā nevainojami apaļa lode, kas lēja pār kokiem, krūmiem, gludo mauriņu un krāšņajām puķu dobēm sudrabainu gaismu. Vecais, efejām apvītais mūra žogs meta platu, tumšu ēnu.

Emma šķērsoja terasi un apstājās uz kāpnēm, kas veda lejup dārzā. Viņa atspiedās ar roku pret vienu no lielajām akmens vāzēm, kuras atradās kāpņu galā. Emmas acis slīdēja pār viņas tipiskā angļu stilā izveidoto dārzu. Tam piemita atturīgs, lauciniecisks skaistums, bet, pats galvenais, dārzā vienmēr valdīja dziļš miers. Bija grūti noticēt, ka otrpus Lamanšam trakoja karš, kā arī samierināties ar faktu, ka tūkstošiem jaunu angļu vīriešu tiks ierauti asiņainajās kaujās.

Emma nokāpa lejā dārzā un lēnām tuvojās savai iemīļotajai vietai - no vēja pasargātam dārza stūrim, ko ieskāva krāšņi rododendri un kupli baltu, rozā un gaiši violetu peoniju puduri. Te atradās arī vecs saules pulkstenis. Džo bija gribējis šajā dārza malā audzēt rozes, bet Emma bija stingri pret to iebildusi. Viņa neļāva iestādīt pat ne vienu vienīgu rožu krūmu. Emma nekad nebija stāstījusi Džo, ka necieš rozes, jo to smarža izraisa viņai stipru nelabuma sajūtu.

Varens dižskābardis bija izpletis savu zaru vainagu pār vecu dārza solu. Vietām zari bija tik zemu nolīkuši, ka skāra zemi. Kopā ar vīteņaugiem tie veidoja savdabīgu lapeni. “Māmiņas sols” - tā šo vietu sauca bērni. Emma nāca šurp, lai pabūtu prom no mājas dzīves kņadas un varētu nodoties mierīgām pārdomām. Bērni bija iemācījušies māli šajos vientulības brīžos netraucēt. Emma iedomājās par Džo, un nule atgūtais sirdsmiers atkal izgaisa. Viņa sastinga, ar riebumu atcerēdamās mīlēšanos, kas Džo izpildījumā līdzinājās smagam fiziskam darbam. Un tad piepeši Emmas domas mainījās. Nabaga Džo, viņa sprieda, viņš taču patiesi nespēj tikt ar sevi galā. Emmas dusmas bija tik negaidīti izgaisušas, ka viņa pali bija pārsteigta par straujo garastāvokļa maiņu.

Vēl pirms neilga laika, jūtot uz sava auguma Džo smago stāvu, pretīguma un niknuma pārņemtā Emma bija apsvērusi iespēju no vīra šķirties. Nu viņa skaidri saprata, ka tas nav iespējams - ne vien tāpēc, ka bērni bija tēvam pieķērušies un arī viņš tos mīlēja, bet vēl tāpēc, ka Emmai pašai daudzu iemeslu dēl Džo bija nepieciešams. Turklāt viņš nemūžam nedotu Emmai šķiršanos, jo neprātīgi viņu mīlēja. Emma dažreiz vēlējās, kaut Džo būtu brunču mednieks un tajās reizēs, kad sieva viņu noraidītu, meklētu mierinājumu atsaucīgākas sievietes skavās. Protams, viņa saprata, ka tā ir muļķīga iedoma. Džo gribēja tikai Emmu. Neviena cita sieviete nespētu viņu apmierināt, jo viņš iekāroja tikai savu sievu.

Emma apsēdās uz sola. Kādu brīdi objektīvi pārdomājusi savu laulību, viņa galu galā secināja, ka nevēlas dzīvē neko mainīt. Lai kāds arī bija Džo, nevienu labāku par viņu Emma tuvumā nemanīja, turklāt viņš bija tāds kā buferis starp Emmu un cilvēkiem, kas tīkoja nodarīt pāri viņai vai Ed-vinai. Viņu seksuālās attiecības, protams, nebija veiksmīgas, un Emma tāpēc jutās nelaimīga, taču citādi viņai Džo gluži labi patika. Ikdienā Džo bija mierīgs un saprātīgs, un viņš nekad neiejaucās Emmas darījumos. Jā, viņš bija flegmatisks un aizspriedumains un bieži vien iedegāš dusmās, ja Emma atļāvās runāt viņam pretim, vai arī dienām ilgi varēja zūdīties par kaut ko nebūtisku. Šie vīra trūkumi Emmu kaitināja, tomēr viņai bija jāatzīst, ka kopumā Džo nav slikts cilvēks.

Emma bija pārāk gudra sieviete, lai ilgi turētu ļaunu prātu vai no savas puses veicinātu ķīviņus. Viņa bija pārliecinājusies, ka Džo Louters daudzējādā ziņā ir labs vīrs. Sēžot dārzā uz sola, Emma atcerējās, cik bieži viņš rīkojies devīgi un augstsirdīgi. Džo bija nopircis šo skaisto māju. Tas notika 1910. gada decembrī, četrus mēnešus pēc viņu kāzām, kad Emma jau gaidīja bērnu. Jūnijā, tieši pirms laulībām, Džo negaidīti bija saņēmis vēl vienu mantojumu, turklāt krietni vien lielāku par to, ko viņam bija atstājusi māte. Deviņdesmit viena gada vecumā nomira Džo vecmāmiņas māsa. Tā kā viņai nebija nedz bērnu, nedz citu tuvinieku, izrādījās, ka Džo ir vienīgais vectantes radinieks. Džo saņēma simt piecdesmit tūkstošus mārciņu skaidrā naudā, kā ari kļuva par lielas mājas un četru ražošanas ēku īpašnieku. Māja atradās Oldfērnlijā, bet ražošanas ēkas - pašā Līdsas centrā, un tās bija izīrētas kādam apavu ražotājam, ādminim, iespiedējam un galantērijas preču vairumtirgotājam. Ikgadējais ienākums no īres maksām bija tik liels, ka pārsniedza vispārdrošākās Džo cerības. Apsvēris savu finansiālo stāvokli, viņš nosprieda, ka var atļauties nopirkt māju Tauersā un iekārtot to ar visām ērtībām.

Māja atradās neliela parka vidū Augšārmlijā. No apkārtējās pasaules parku norobežoja augsta mūra siena un lieli dzelzs vārti. Līkumots piebraucamais ceļš veda uz astoņām skaistām ēkām, kuras savukārt ieskāva zems žogs. Katrai mājai piekļāvās ari nelicis dārzs. Aukstā decembra dienā pirmo reizi iegājusi šajā mājā, Emma to uzreiz iekāroja. Viņai patika gan pašas mājas diženums, gan skaistais skats uz dārzu un parku. Pirmajā stāvā bija vairākas plašas un ērtas telpas viesu uzņemšanai, iespaidīga ēdamistaba un mazs kabinets. Mājas aizmugures daļā bija milzīga virtuve, telpa trauku mazgāšanai un glabāšanai, kalpotāju istabiņas un veļas mazgātava. Augšstāvā astoņas guļamistabas un trīs vannasistabas lieliski atbilda Džo ģimenes vajadzībām. Bēniņos bija izbūvētas telpas pārtikas produktu un citu noderīgu lietu glabāšanai.

Ņemot vērā mājas lielos apjomus, kā ari to, ka Emma pēc bērna piedzimšanas gribēja atsāki savus darījumus, Džo galu galā bija piekritis, ka viņiem nepieciešami daži kalpotāji.

Fentona kundze, kāda Augšārmlijas atraitne, tika pieņemta darbā par saimniecības vadītāju un virēju, un Hjūvita kundze, Džo kādreizējā mājkalpotāja, nāca katru dienu uzkopt. Hjūvita kundzes māsasmeita Klēra sākotnēji lika salīgta par aukli Edvinai, bet, kad 1911. gada jūnijā piedzima Kristofers, viņa ņēma savā aprūpē ari mazuli.

Tajā dienā, kad Emma, Edvina un Džo apmetās jauniegūtajā mājā, Emmu pārņēma tik visaptveroša drošības sajūta, ka pirmo reizi kopš vairākiem gadiem viņa pilnībā atbrīvojās no modrā sasprindzinājuma. Skaistajā, elegantajā, no ārpasaules nošķirtajā savrupmājā Emma beidzot jutās pārliecināta, ka Fērliji - un jo īpaši Džeralds Fērlijs - viņu vairs neapdraud. Emma nodrebēja, atcerēdamās Džeralda neparedzēto un rupjo iejaukšanos viņas dzīvē pirms četriem gadiem. Viņa zināja, ka nekad mūžā nespēs aizmirst to baismīgo aprija vakaru. Pēc Džeralda “viesošanās” Emma vairākus mēnešus bija dzīvojusi vienās bailēs, ka viņš varētu atgriezties.

Bija vajadzīgs diezgan ilgs laiks, lai Emmai izdotos pārliecināt Deividu Kalinski, ka viņa savu lēmumu nemainīs. Beidzot viņš ar skumjām sirdī samierinājās, un, kaut arī viņi palika labi draugi un darījumu partneri, Dcivids bija pietiekami gudrs, lai tiktos ar Emmu vienīgi lietišķu iemeslu dēļ. Viņa Deividu saprata, tomēr sirds dziļumos ilgojās pēc viņa. Bet pamazām Emmai izdevās savas jūtas apspiest un neizrādīt tās Dcividam, cerot, ka tādējādi tiks atvieglotas ari viņa ciešanas.

Un tad Emma ar aprēķinu, izmantojot sievišķīgu viltību, ķērās pie Džo Loutcra ievilināšanas laulības tīklos. Iemīlējies Emmā, viņas skaistuma un lietišķo īpašību apžilbināts, Džo bija viegli sasniedzams mērķis. Viņu draudzībai kļūstot ciešākai, Džo sāka drosmīgāk lakstoties ap Emmu. Juzdams, ka netiek atraidīts, viņš sadūšojās un trīcošā balsī Emmu bil-

(.lināja. Saņēmis piekrišanu, Džo no prieka gandrīz zaudēja prātu. Džo tā ari neapjēdza, ka patiesībā tas bija viņš, kurš lika aplidots un apprecēts.

Tajā vakarā, kad Džo Emmu bildināja, viņa tam pastāstīja, ka Edvina ir ārlaulības bērns. Emma runāja ar Džo pilnīgi vaļsirdīgi, tomēr neatklājot viņam, kas ir bērna tēvs. Viņa stāstīja savam nākamajam vīram to pašu pasaciņu, ko pirms vairākiem gadiem bija stāstījusi Blekijam O'Nīlam. Emmas godīgums uz Džo atstāja lielu ietekmi, un viņš apbrīnoja jauno sievieti, kura ar tādu izturību un pašcieņu bija uzņēmusies smago nastu. Džo teica Emmai, ka viņas pagātne to neinteresējot, un tā tas arī bija. Viņš bija tik ļoti iemīlējies Emmā, ka viņas piekrišana laulībām visu aizēnoja.

Emmai negribējās sākt laulības dzīvi ar maldināšanu par savu pagātni un bērnu, turklāt viņa saprata, ka nav citas izvēles - Džo bija jāzina patiesība. Ja viņš joprojām ticētu, ka Emma ir jūrnieka Vinstona Hārta atraitne, kā gan viņa varētu iepazīstināt vīru ar savu brāli Vinstonu? Šī iemesla dēļ Emma tādu pašu puspatiesību atklāja arī Lorai un, visbeidzot, dažas nedēļas pēc kāzām - Deividam. Neviens no abiem nejutās šokēts, un viņi ar izpratni uzklausīja Emmas atzīšanos.

Visgrūtākais brīdis bija saruna ar Vinstonu un Frenku, jo ari brāļiem vajadzēja paskaidrot, kur Emmai pēkšņi radusies trīs gadus veca meitiņa, kas nepārprotami nebija Džo Loutera bērns. Frcnks, kurš joprojām dievināja Emmu, neuzdrošinājās viņai pateikt nevienu nosodošu vārdu. Vinstonam turpretim likās, ka māsa ir nokritusi no pjedestāla, uz kura viņš pats to savās domās bija uzcēlis. Vinstons bija pārskaities, vīlies un neskopojās ar pārmetumiem. Vēlāk, mazliet nomierinājies, viņš pārliecināja sevi, ka Emma tikusi piekrāpta un tāpēc nav vainīga. Māsas gaišais tēls Vinstona acīs atkal bija tikpat neaptraipīts kā agrāk. Viņš gānīja neģēli, kurš pavedis viņa nevainīgo māsu, tādiem jūrnieku baraku žargona vārdiem, ka Emma un Frenks no pārsteiguma zaudēja valodu.

Zinot, ka viņas brāļi ir pietiekami attapīgi, lai nojaustu patiesību, Emma viņiem domāto stāstu bija nedaudz pārveidojusi, darīdama to galvenokārt pašu brāļu labā. Viņa stāstīja par kādu noslēpumainu kungu ar šaubīgu pagātni, kuru esot sastapusi Līdsā. Iepriekš Emma bija brīdinājusi Džo, ka patiesību atklājot tikai viņam, jo neuzdrošinoties brāļiem teikt, ka viņu pavedis kāds no Fērlijas puišiem. Brāļi varēja sacelt ciemā skandālu. Džo bija piekritis, ka Emma rīkojas prātīgi, un bija šajā ziņā viņas sabiedrotais. Izrunājusies ar visiem, Emma jutās atvieglota. Pēc dabas viņa nebija mele, un nu viņai vairs nekādus melu stāstus nevajadzēs izdomāt.

Jā, Džo bija izturējies smalkjūtīgi, Emma sacīja pali sev. Viņš bija adoptējis Edvinu un devis meitenītei savu uzvārdu. Un Džo mīlēja Emmas meitu tikpat stipri kā Kristo-feru, ja ne pat stiprāk - kā Emmai dažreiz likās.

Pārdomājusi to visu, Emma jutās vainīga, ka bijusi tik neiecietīga pret Džo. Viņš bija rīkojies kā džentlmenis un izturējies pret Emmu augstsirdīgi. Viņas augums un sievas pienākumu izpildīšana bija tikai niecīga samaksa par viņai izrādīto laipnību. Visu mierīgi apsvērusi, Emma secināja, ka tā ir viņa, kas pelnījusi pārmetumus.

Viegli tas nebūs, Emma domāja, Džo iekāre ir neremdināma, bet man tomēr jāsaņemas. Emma ar vēsu prātu nolēma turpmāk būt vairāk saprotoša un iejūtīgāka pret vīra vēlmēm.

Trīsdesmit astota nodaļa

y

Nākamajā rītā Emma sēdēja savā universālveikalā pie rakstāmgalda. Viņa bija ieradusies agrāk nekā parasti. Tērpusies elegantā, atturīgi piegrieztā, melnā zīda kleitā, ar pērļu virkni ap kaklu - Džo šo stilu dēvēja par “Hārtas formastērpu” Emma iedziļinājās skaitļos, kas bija ierakstīti divās biezās virsgrāmatās. Viņa bija tā aizrāvusies ar aprēķiniem, ka tikko manīja mostamies darbam veikalu un satiksmes trokšņus uz ielas.

Universālveikalu Emma bija nopirkusi 1912. gada beigās, ar Blekija O’Nīla palīdzību atjaunojusi to un modernizējusi un 1913. gada janvārī svinīgi atvērusi.

Jaunais veikals acumirkli bija guvis panākumus. Spožās reklāmas, kas tika darinātas pēc Emmas skicēm, saistīja pircēju uzmanību. Viņi nāca bariem vien, lai izpētītu un novērtētu krāšņo un eksotisko tirdzniecības centru, kas bija stājies kādreizējā Listcra universālveikala vietā. Listera veikals bija uzskatīts par tādu kā izsmalcināti konservatīvas tirdzniecības svētnīcu, un nu šīs “svaidītās” telpas bija dabūjusi jauna, godkārīga plebcjicte, kura atļāvās te realizēt savas trakās jaunlaiku idejas. Bet jaunā veikala vēriens un ekskluzivitātes gaisotne, kas bija jaušama katrā tā stāvā, savaldzināja pat viskritiskāk noskaņotos apmeklētājus. Elegantais interjers - mirdzošie spoguļi, plīša grīdsegas, prasmīgi izmantotie gaismas efekti - noveda pircējus savdabīgā eiforijas stāvoklī, un jūsmīgos apbrīnas saucienus nomainīja praktiska darbība - tika atvērti maciņi un iegādāta kāda prece. Laimīgais pircējs nemaz nenojauta, ka gaumīgais, uzmundrinošais veikala iekārtojums ir novirzījis viņa domas uz iepirkšanos, kas sākotnēji nemaz nav bijusi paredzēta. Ar šo psiholoģisko pieeju pircējiem Emma bija visus apsteigusi.

Preces bija izkārtotas ļoti uzskatāmi, turklāt tas bija darīts tā, lai pircēja aci uzreiz piesaistītu vai nu preces kvalitāte, vai arī tās pieņemamā cena. Preces galvenokārt piederēja pie dernier cri^4, un Līdsas, kā arī citu tuvāko pilsētu dāmas nespēja pretoties kārdinājumam. Pievilcīgo, ar patīkamām manierēm apveltīto pārdevēju laipni pamudinātas, viņas iepirkās ar patiesu entuziasmu. Veikalā strādāja meitenes, kuras Emma bija stingri apmācījusi likt lietā to, ko viņa pati dēvēja par “neuzbāzīgo pārdošanas mākslu”. Vēlākajos gados Emma šo paņēmienu pārdēvēja par “saudzīgo tirgošanos”.

Universālveikala popularitāti veicināja arī tā otrajā stāvā atvērtā kafejnīca. Emma to bija iekārtojusi angļu provinces dārza stilā - sienas klāja tapetes ar pastorālu ainiņu zīmējumiem, interjerā bija izmantoti balli krāsoti režģi, dekoratīvi apcirpti mākslīgie košumkrūmi un putnu būrīši ar daudzkrāsainiem putnu izbāzņiem.

Viņa nosauca kafejnīcu par “Elizabetes lapeni” un ietērpa viesmīles vienkāršās, gaiši zaļās kleitās, uz kuru fona skaisti izcēlās baltie, kruzuļotie organdija priekšauti un cepurītes. Kafejnīcas iekārtojums apmeklētājus burtiski apbūra - tā bija atsvaidzinoša pārmaiņa pēc ierastajām, pārspīlēti pompozajā Viktorijas stilā dekorētajām citu tamlīdzīgu iestādījumu telpām. “Elizabetes lapene” ātri kļuva par iemīļotu tikšanās vietu - te varēja iedzert rīta kafiju, paēst vieglas otrās brokastis, iemalkot pēcpusdienas tēju. Kafejnīcas gaisotne bija nomierinoša, ēdieni - vienkārši, bet garšīgi, apkalpošana - visaugstākajā līmenī. Sabiedrības dāmām drīz vien izveidojās paradums norunāt tikšanos ar draudzenēm tieši “Elizabetes lapenē”, un, kā jau Emma bija paredzējusi, tikai dažas no viņām neiegriezās arī veikalā, lai kaut ko nopirktu. Emmas jaunievedumam - līdz tam nevienam nebija ienācis prātā iekārtot veikalā arī kafejnīcu - radās daudzi sekotāji, taču skaudīgajiem konkurentiem neizdevās sasniegt “Elizabetes lapenes” panākumus. Viņu bezgaumīgās rokoko imitācijas nespēja kaitēt Emmas darījumiem.

Sen lolota Emmas ideja bija arī dāvanu iesaiņošana. Viņa atcerējās, ar kādu sajūsmu bija saņēmusi savu pirmo dāvanu - piespraudi, kuru Blckijs uzdāvināja Emmai viņas piecpadsmitajā dzimšanas dienā un kura bija iesaiņota spožā papīrā. Citos turienes veikalos šis nelielais pakalpojums netika sniegts, un šī priekšrocība piesaistīja Emmas veikalam aizvien jaunus pircējus - daudzi vēlējās, lai viņu pirkums tiktu iesaiņots kā dāvana. Emmai piemita nemaldīga pircēja psiholoģijas izpratne. Šis nelielais uzmanības žests, kurš neprasīja nedz daudz pūļu, nedz laika un par kuru papildu samaksa netika ņemta, pircējus ļoti iepriecināja. Sudraba papīrā iesaiņota, ar sudraba lenti pārsieta un ar zīda vijolītēm rotāta dāvana kļuva par Hārtas veikala firmas zīmi - tāpat kā zili-zcltītajā formastērpā ģērbies šveicars, kas palīdzēja aiznest līdz automobilim iepirkumu saiņus, atvēra un aizvēra durvis, kā arī veica citus nelielus, galantus pakalpojumus un ar savu klātbūtni rādijā cienīguma un izsmalcinātības noskaņu. Visbeidzot, lai pamudinātu cilvēkus to, kas nepieciešams, iegādāties tieši Hārtas veikalā, trīs reizes nedēļā tika piedāvāts preces piegādāt mājās. Pircēji šo pakalpojumu tā iecienīja, ka preču apgrozījums pieauga līdz fantastiskiem apmēriem, un Emmai bijajāgādā, lai zilie preču izvadāšanas automobiļi strādātu ne vairs trīs, bet gan piecas un dažreiz pat sešas

reizes nedēļā.

*

Tajā sestdienas rītā apritēja divdesmit mēneši kopš veikala atvēršanas, Emma Hārta bija tērpusies melnā, un peļņa bija pat pārspējusi parasto līmeni. Izskatījusi grāmatvedības atskaiti, viņa secināja, ka brīvās naudas ir pietiekami, lai vairākus gadus lepni dzīvotu. Emma tomēr nolēma, ka nebūtu lietderīgi noņemt piecdesmit tūkstošus mārciņu no veikala konta bankā. Valsts tikai kopš četrām dienām bija iesaistījusies karadarbībā, un viņai bija priekšnojauta, ka šis karš var ieilgt. Emma ciestu nopietnus zaudējumus, ja tirdzniecība apsīktu, un tas nebūtu nekāds brīnums - drūmā noskaņojumā cilvēki nevēlas iepirkties. Viņa saprata, ka nedrīkst apdraudēt veikala stabilitāti ar spēju rīcību vai pārliecīgu darbības paplašināšanu.

Nolikusi vienu virsgrāmatu, Emma pievērsās otrai, uz kuras vāka bija rakstīts “Gregsona vairumtirgotava”. Tā bija vairumtirdzniecības firma, kas arī piederēja Emmai. Pārlaidusi skatienu skaitļu rindām, viņa izdarīja galvā ātrus aprēķinus. Firmai bija lielākas skaidras naudas rezerves nekā veikalam - galvenokārt tāpēc, ka “Gregsona vairumtirgotava” Emmai piederēja ilgāk, ta pārdeva preces vairumā, un tām bija masveida noiets, bet pieskaitāmo izdevumu tikpat kā nebija. Turklāt Emma bija apgādājusi tik daudz preču, ka vismaz gadu varēja no rūpniekiem neko neiepirkt, tā ka būtiski izdevumi šajā jomā nebija gaidāmi.

Viņa pāršķīra lappusi. Acis apstājās pie ienākumu iedaļas. īpašas atzīmes uzreiz ļāva saskatīt, ka dažādi Londonas, Mančestras un Skotijas veikali bija kopumā Emmai parādā gandrīz simt astoņdesmit tūkstošus mārciņu. Viņa nesatraucās. Nauda ienāks nākamo trīsdesmit dienu laikā. Emma tomēr kopš dažām nedēļām bija ievērojusi, ka vairāki veikali sāk aizkavēties ar norēķināšanos par saņemtajām precēm. Viņa atzīmēja tos vairumpircējus, kuri nebija norēķinājušies divu mēnešu laikā, un nosprieda, ka uz vainīgajiem nekavējoties jāizdara spiediens. Emmas noteiktais norēķinu termiņš bija trīsdesmit līdz sešdesmit dienas, lai gan senākiem un cienījamiem klientiem kredīts bieži vien tika pagarināts. Tagad tam būs jādara gals, viņa apņēmīgi nolēma. Personiskās attiecībās Emma spēja iejusties otra cilvēka problēmās, taču darījumos viņa bija nelokāma un nepielūdzama. Džo reiz bija izteicies, ka Emmai dzīslās asiņu vietā ritot ledus-ūdens, un viņa bija atbildējusi:

- Jā, tev taisnība. Tāpat kā baņķieriem.

Emma atspiedās pret krēsla atzveltni un ar zīmuļa galu klaudzināja pa zobiem - viņa bija iegrimusi domās. Tad piepeši Emma paliecās uz priekšu un paņēma izgriezumu no kādas finansistu avīzes. Tas gulēja uz Emmas rakstāmgalda kopš pagājušās nedēļas. Avīžrakstā bija vēstīts par Londonas biržas slēgšanu un banku procentu likmju pieaugumu no četriem procentiem uz astoņiem. Abi šie sensacionālie notikumi bija datēti ar piektdienu, 31. jūliju. Emma saprata, ka tie liecina par dziļu krīzi finansistu aprindās. Viņa nojauta, ka pirmais pasākums tika veikts, lai novērstu paniku Sitijā, savukārt procentu likmes vajadzēja paaugstināt, lai aizkavētu zelta aizplūšanu no valsts. Vērīgajai Emmai bija licies, ka tā ir draudīga pazīme, un viņa jau pirms nedēļas zināja - lai politiķi runā ko runādami, no kara nebūs iespējams izvairīties.

Notikumu attīstība bija diktējusi Emmas rīcību attiecībā uz kādu sen iecerētu darījumu - viņa no tā nevis atteicās, bet gan pasteidzināja tā īstenošanu dzīvē. Vienlaikus procentu likmju paaugstināšana bija likusi viņai atteikties no nodoma aizņemties bankā šim nodomam nepieciešamo naudu, kā Emma sākotnēji bija gribējusi darīt. Agrāk viņa nekad nevairījās saviem darījumiem no bankas aizņemties naudu.

Kad 1910. gadā Emma sāka paplašināt darījumu loku, viņa finansiālajās aprindās bija ienākusi, būdama apveltīta ar daudzām psiholoģiskām priekšrocībām. Emma pēc dabas bija optimiste, viņa nebaidījās izmantot gadījumu un riskēt, jo bija pārliecināta par saviem panākumiem. Viņas risks vienmēr bija rūpīgi izsvērts, Emma darbojās kā tālredzīgs kāršu spēlmanis. Patiesību sakot, viņa visu mūžu bija allaž centusies paredzēt vairākus gājienus uz priekšu. Deivids Kalinskis šajā ziņā Emmu ļoti labi saprata - viņš bija oga no tās pašas zemeņu dobes.

Emmai bija arī dzelžaini nervi, un šī īpašība atšķīra

viņu no daudziem vīriešu kārtas līdzbiedriem un sāncenšiem, *

kuri mūždien baidījās pazaudēt to, ko ar pacietīgu darbu bija uzkrājuši. Emmai tādas bailes nebija raksturīgas, viņa ar abām rokām tvēra jebkuru izdevību. Emmu neuztrauca darījumi uz papīra vai ilgtermiņa aizņēmumi. Aizvadītajos četros gados viņa bija izmantojusi savā labā visu, kas pieejams, un nepieciešamības gadījumā atkal rīkotos tāpat.

Tikai ne šobrīd, Emma sacīja pati sev, domādama par astoņu procentu likmi. Tie bija sasodīti augsti procenti. Viņai bija brīva nauda “Gregsona vairumtirgotavas” kontā, un arī no veikaliem drīzumā ienāks lielas summas. Emma mierīgi varēja paņemt savai iecerei nepieciešamos piecdesmit tūkstošus - vairumtirgotavas darbību tas neietekmētu. Izņēmusi “Gregsona vairumtirgotavas” čeku grāmatiņu no atvilktnes, viņa izrakstīja čeku, iebāza to aploksnē, adresēja šo sūtījumu Frcdcrikam Einslijam un nolika čeku grāmatiņu atpakaļ atvilktnē. Emma paskatījās pulkstenī, pievilka tuvāk telefonu un uzgrieza vairumtirgotavas numuru.

Atbildēja tirgotavas pārvaldnieks Vinss Hārtlijs. Tieši viņa balsi Emma bija cerējusi dzirdēt.

- Labrīt, Vins! Izskatot virsgrāmatu, es pamanīju, ka vairāki klienti kavējas ar maksāšanu, - viņa teica.

- Labrīt, Hārta kundze! Jā, es zinu. Gatavojos ar jums par to runāt...

- Es gribu, lai jūs sākat iekasēt naudu, Vins. Tas jums pirmdienas rītā jādara pirmām kārtām, - Emma viņu pārtrauca. - Un nenīkstiet parastās brīdinājuma vēstules! Zvaniet pa telefonu un sūtiet telegrammas! Man nepieciešams tūlītējs rezultāts. Ja viņi nespēj samaksāt visu uzreiz, lai maksā pa daļām. Lieciet manīt arī tiem veikaliem, kuru maksāšanas termiņš tuvojas sešdesmit dienām vai ir jau tās pārsniedzis, ka šoreiz pagarinājuma nebūs un es sākšu iekasēt nokavējuma procentus. Likme būs tāda pati kā bankām - astoņi procenti.

Vinsam Hārtlijam aizrāvās elpa.

- Hārta kundze, vai tas nav pārāk krasi? Man šķiet, ka mūsu klientiem tas nepatiks. Viņi var sākt iepirkt preces citur...

- Man par viņu patikšanu vai nepatikšanu nav nekādas daļas. Pat ja viņi pie mums vairs neiepirksics, man tas ir gluži vienalga.

- Bet mūsu noliktavas vai plīst no preču pārpilnības. Ja nebūsim uzmanīgi, nevarēsim tās realizēt.

- Varēsim gan, - Emma stingri atbildēja. - Ir sācies karš. Drīz vien apsīks preču ražošana. Mēs izmantosim savus krājumus, patiesību sakot, man tie būs nepieciešami pašas veikalam. Daudzas fabrikas, no kurām mēs līdz šim iepirkām preces, sāks izpildīt valsts pasūtījumus kara vajadzībām -šūs formastērpus karavīriem un tamlīdzīgi. Tā ka es par krājumiem noliktavās neraizējos. Drīz vien mēs tos varēsim uzskatīt par Dieva dāvanu.

- Jā, es saprotu, ko jūs domājat, - Hārtlijs pieklāta, nožēlodams, ka tas nav ienācis prātā viņam pašam.

Emma Hārta vienmēr bija trīs gājienus priekšā citiem, ar to Hārtlijam bija jāsamierinās. Viņš teica:

- Es gribēju apspriest ar jums vēl kādu problēmu. Divi mūsu ceļojošie aģenti - viņu pārziņā bija Skotija - iesnieguši atlūgumu. Viņi šodien iestājas armijā. Vai man viņu vietā jāpieņem jauni darbinieki?

- Nē, nevajag. Mums pietiks ar vienu aģentu Londonā un otru - Mančestrā. Kā jau es teicu, preču krājumi noderēs man pašai, un es negribu, lai noliktavas tiktu iztukšotas. Ķerieties pirmdien pie tiem klientiem, kuru maksāšanas termiņi notecējuši, un dienas beigās ziņojiet man par rezultātiem! Jums viņiem stingri jāuzstāj, Vins! Man nav laika nodarboties ar to pašai, bet, ja jums neveiksies, būšu spiesta to darīt.

- Lūdzu, neraizējieties, Hārta kundze! Jūs varat uz mani paļauties, - nervozi atbildēja Hārtlijs.

- Līdz pirmdienai, Vins! Uz redzēšanos!

Emma atslīga pret krēsla atzveltni un sāka prātot, vai rīkojusies pareizi, atsacīdamās no diviem ceļojošajiem aģentiem un samazinādama preču pārdošanu citiem veikaliem, lai nodrošinātu ar krājumiem savu veikalu. Klauvējiens pie durvīm iztraucēja viņu no pārdomām. Emmas jaunā sekretāre Glcdisa Bārncsa pabāza galvu durvju spraugā.

- Ieradies Einslija kungs, Hārta kundze.

-Aicini viņu ienākt, Gledisa!

- Jā, Harta kundze.

Emma piecēlās, nogludināja tērpu un ar ierastu kustību pārbaudīja, vai mati ir kārtībā. Tad viņa pagājās uz durvju pusi, lai sasveicinātos ar savu advokātu, kuru torīt gaidīja. Emma bija apmulsusi un aizkaitināta, ieraugot uz sliekšņa parādāmies nevis Einsliju pašu, bet gan viņa dēlu Arturu.

Arturs Einslijs bija garš, slaids, gaišmatains jauneklis, kas ļoti labi zināja, kādu iespaidu viņa ārējais izskats atstāj uz sievietēm. Eleganti, pat mazliet švītīgi ģērbies, viņš tēloja dendiju no galvas līdz papēžiem. Jaunais cilvēks iesoļoja Emmas kabinetā ar bezrūpīgu pašpārliecinātību.

Viņš aizmirsis paņemt līdzi savu tcnisa raketi, Emma nievājoši nodomāja, tomēr veltīja jaunajam Einslijam apburošu smaidu.

- Labrīt, Einslija kungs!

- Labrīt, Hārta kundze! Jūs, kā allaž, izskatāties brīnišķīgi.

Nozibsnījis savus nevainojami baltos zobus, viņš satvēra Emmas sniegto roku. Viņai šķita, ka Arturs to spiež mazliet ilgāk, nekā prasa pieklājība.

-Pateicos par komplimentu, Einslija kungs. Lūdzu, apsēdieties!

Arī Emma pati cēli apsēdās pie sava rakstāmgalda un joprojām smaidīja, lai slēptu aizkaitinājumu. Pēc viņas domām, Arturs Einslijs bija āksts un, kaut arī skaitījās juridiskās firmas jaunākais partneris, Emmas acīs bija tikai sava tēva izsūtāmais zēns.

- Vai jūsu tēvs mums pievienosies? - viņa mierīgi apvaicājās.

-Nē, viņš diemžēl nevarēs ierasties. Vakar viņš pamatīgi saaukstējās un tagad guļ slimības gultā, tāpēc tēva vietā esmu ieradies es, - laipni un pat mazliet kā atvainodamies atbildēja Arturs.

- Man ļoti žēl, - Emma nomurmināja.

- Tēvs tomēr lūdza man jums pateikt, - Arturs ātri turpināja, - ka jūs varat zvanīt viņam uz mājam, ja pēc mūsu tikšanās jums tas liksies nepieciešams. Tas ir, ja jums radīsies iespaids, ka es nevaru tikt galā ar jūsu... ē... ē... problēmu.

- Man nav nekādu problēmu, Einslija kungs, - Emma vēsi sacīja. - Es tikai gribēju atrisināt kādu jautājumu, par kuru ar jūsu tēvu jau esmu apspriedusies. Es domāju, ka jūs gluži labi tiksiet ar to galā, jo darba galvenā daļa ir padarīta.

Arturs Einslijs ignorēja viņas aizbildniecisko toni, tomēr saviebās. Visu aizvadīto gadu viņš bija bez panākumiem centies pielabināties Emmai Hārtai, un tas Arturu tracināja. Lai būtu kā būdams, viņš atbildēja ar uzspēlētu šarmu:

-Es no sirds ceru, ka būšu jums noderīgs, Hārta kundze. Jūs taču zināt, ka mans mērķis vienmēr ir bijis jums iztapt.

- Jā, nudien, - Emma nevērīgi noteica. - Vakar no rīta runājot ar jūsu tēvu, es viņam nepaskaidroju, kāpēc šodien vēlējos viņu sastapt, tā ka viņš acīmredzot nebūs varējis jūs instruēt. Ļaujiet man jums īsumā izklāstīt lietas būtību. Pirms vairākām nedēļām es uzsāku sarunas ar Viljamu Leitona kungu no Armlijas, ka gribu pirkt viņa vilnas fabriku. Leitona • kungs kļuvis pārāk vecs, lai rūpētos par efektīvu fabrikas darbu, un pēdējā laikā cietis ievērojamus zaudējumus - galvenokārt tāpēc, ka fabrika ražo sliktas kvalitātes audumus un arī to pārdošana norit neprasmīgi. Pēc manām domām, tikai daži soļi šķir Leitona kungu no pilnīga bankrota. Viņš piekrita pārdot man fabriku par piecdesmit tūkstošiem mārciņu. Man likās, ka tā ir godīga un saprātīga cena, lai gan fabrika ir neliela, atrodas nelabvēlīgā ekonomiskā stāvoklī un pastāvīgu klientu tai ir ļoti maz. Kopā ar fabriku es saņemtu arī veselu lērumu slikta auduma, no kura man butu gluži vienkārši jāatbrīvojas...

- Manuprāt, tas nav izdevīgs darījums, - iejaucās Arturs, cerēdams atstāt uz Emmu iespaidu.

Viņa sarauca pieri un pacēla roku.

- Lūdzu, Einslija kungs, ļaujiet man pabeigt!

Emmas balss skanēja ledaini.

- Mašīnas ir labas, arī ēkas stāvoklis nav slikts, tās atjaunošanai pietiks ar nelielu remontu. Turklāt Lcitonam ir milzīgi jēlvilnas krājumi, un tas man ir ļoti svarīgi. īsi sakot, Lci-tona kungs pieņēma manus pirkšanas nosacījumus, proti, piecr padsmit tūkstošus viņš saņem pēc līguma parakstīšanas, desmit tūkstošus pēc trim mēnešiem un pēdējais maksājums -divdesmit pieci tūkstoši mārciņu - tiks izdarīts pēc sešiem mēnešiem. Apmēram tāds laika posms man nepieciešams, lai fabrika sāktu nest peļņu. Mēs jau bijām tuvu tam, lai noslēgtu līgumu, bet tad Leitona kungs pēkšņi paziņoja, ka vairs nevēlas fabriku pārdot. Man bija grūti šo krupi norīt, bet neatlika nekas cits kā ar viņa lēmumu samierināties.

-Jūs taču zināt, ka varējāt piespiest Lcilonu neatkāpties no saviem vārdiem, kaut arī jūsu vienošanās bija tikai mutiska, - Arturs Emmu pārtrauca. - Esmu pārliecināts, ka mans tēvs jums to izskaidroja, vai ne?

- Jā, to viņš darīja, - Emma apstiprināja. - Es tomēr nolēmu tā nerīkoties. Leitona kungs ir vecs virs, un es negribēju iedzīt viņu strupceļā. Galu galā - īpašnieka tiesības ir pārdomāt un nepārdot savu īpašumu. Sacīju jūsu tēvam, ka meklēšu citu maniem nodomiem atbilstošu fabriku. Pirms dažām dienām es no uzticamiem avotiem dabūju zināt, ka

Leitona kungs saņēmis citu piedāvājumu. Summa nav augstāka par to, kādu es piedāvāju, bet maksāšanas termiņi ir Leilo-na kungam izdevīgāki. Mans sāncensis sola samaksāt divos piegājienos - katru reizi pa divdesmit pieciem tūkstošiem. Pirmā iemaksa - pēc līguma parakstīšanas, galīgais norēķins -pēc sešiem mēnešiem. Jāteic, ka Leitona kunga divkosība mani pārsteidza. Mēs taču jau bijām par visu vienojušies, kad viņš piepeši uzgriež man muguru. Turklāt viņš pat neuzskatīja par vajadzīgu paziņot par šo otru piedāvājumu, lai dotu man iespēju nākt ar jauniem priekšlikumiem arī no savas puses.

- Es saprotu jūsu izjūtas, Hārta kundze, - ar pieglaimīgu smaidu teica Arturs. - Cik noprotu, jūs gribat Leitona kungam piedāvāt to pašu, ko jūsu sāncensis?

- Nē, man ir labāks priekšlikums. Esmu nolēmusi samaksāt visu prasīto summu uzreiz. Pirmdien.

Arturs Einslijs izslējās sēdeklī taisni un sāka nervozi berzēt zodu.

- Bet tā taču nav piedāvājuma uzlabošana, vai ne? Jus itin vienkārši maināt maksāšanas kārtību. Kāpēc jūs domājat, ka otra ieinteresētā puse nerīkosies tāpat? Tad jūs nonāksiet strupceļā, jo Leitons joprojām var nepārdot fabriku jums. Bez tam - kā jūs zināt, ka viņi līgumu nav jau noslēguši?

Emma noslēpumaini pasmaidīja.

- Līgums vēl nav noslēgts, un gadījuma dēļ es zinu, ka manam sāncensim nav tik daudz skaidras naudas, lai norēķinātos uzreiz. Viņš tikko ir modernizējis savu fabriku, iepircis dārgas mašīnas. Es, bez šaubām, saprotu, ka viņš varētu aizņemties naudu bankā, lai samaksātu Lcitonam. Pirms ne-dēļas to varētu uzskatīt par izdevīgu darījumu, bet šodien vairs ne - likme par bankas aizdevumu ir sasniegusi astoņus procentus. Te nu rūpīgi jāpārdomā, vai ir vērts aizņemties. Man zināms arī tas, ka viņam jau ir diezgan liels parāds bankā. Diez vai banka vēlēsies kredītu vēl paaugstināt. Esmu pārliecināta-ja rīkošos ātri, man izdosies savu sāncensi nobīdīt no šī darījuma skatuves.

- Jā, tas jums var izdoties, - Arturs piesardzīgi piekrita.

- Es zinu, ka Lcitona kungs nevēlas, lai tirgošanās ieilgtu, jo kreditori jau min viņam uz papēžiem. Viņš grib fabriku pārdot pēc iespējas ātrāk. Un tā nu es varu būt droša par sev labvēlīgu iznākumu, vai jums tā neliekas?

Arturs, dziļi ietekmēts, apstiprinoši palocīja galvu. Emma Harta nemitīgi pārsteidza gan viņu, gan viņa tēvu. Piepeši Arturam ienāca prātā kāda doma.

- Klausieties, apdomāsim citu šīs lietas aspektu. Vai esat pārliecināta, ka vēlaties šajā nedrošajā laikā ieguldīt piecdesmit tūkstošus pilnīgi jaunā darījumu nozarē? Ņemot vērā, ka sācies karš, diez vai ir īstais brīdis tā riskēt?

- Nekāda riska te nav, gluži pretēji, šis patiešām ir īstais brīdis pirkt Leitona fabriku, jo vēlos saņemt valdības pasūtījumu un ražot audumus armijas vajadzībām. Audumus formastērpiem, Einslija kungs. Ja man būs līgums ar valdību, fabrika jau pēc neilga laika sāks nest peļņu!

- Man jāatzīst, ka jūs nudien esat padomājusi par visu!

Arturs nešaubījās, ka viņa dabūs valdības pasūtījumu,

tomēr uzskatīja par vajadzīgu apjautāties:

- Vai esat pārliecināta? Vai esat no tiesas droša, ka dabūsiet pasūtījumu? To pašu taču gribēs daudzu nostabilizējušos un labiekārtotu Jorkšīras fabriku īpašnieki. Viņiem var izdoties aizsteigties jums priekšā.

- Nedomāju vis, Einslija kungs, - Emma ar pašpārliecinātu smaidu klusi atbildēja. - Dabiski, arī citi to gribēs, bet man ir sakari Londonā. Turklāt, lai būtu kā būdams, valdībai būs nepieciešams vesels lērums auduma, lai apģērbtu armiju, varat man ticēt. Darba manai fabrikai netrūks.

Arturs apmulsis teica:

- Mans tēvs vienmēr ir uzskatījis jūs par ārkārtīgi tālredzīgu sievieti. Šķiet, ka arī šoreiz jūs zināt, ko darāt. Ko jūs vēlaties no manis šajā Lcitona fabrikas pirkšanas lietā?

-Tiklīdz jūs pirmdien būsiet pārkāpis pār sava kabineta slieksni, tūlīt pat zvaniet Lcitonam un pavēstiet viņam manu priekšlikumu! Sarunājiet ar Leitona kungu tikšanos pirmdienas pēcpusdienā. Uz tikšanos es iešu kopā ar jums, lai līgumu varētu parakstīt bez liekas kavēšanās. Un piekodiniet, lai ierodas arī Lcitona advokāts. Man negribētos, ka līguma slēgšana kādas nejaušības dēļ būtu jāatlick.

-Jā, es saprotu, - atsaucās Arturs, pārņemdams Emmas lietišķo toni.

Emma paņēma no galda dokumentu kaudzīti un pasniedza to Arturam.

-Te būs līguma sākotnējais teksts, kurā esmu izdarījusi vairākus grozījumus, tomēr domāju, ka tie nav tik būtiski, lai jūs nevarētu sagatavot galīgo līguma variantu jau līdz pēcpusdienai,

Viņa nu gan zina, kā dodami rīkojumi, ar iekšēju pretestību nodomāja Arturs, taču ārēji viņš tikai piekrītoši palocīja galvu.

- Tas nebūs grūti, - Arturs apliecināja.

- Un te būs čeks par visu pirkšanas summu.

Emma iedevajaunajam Einslijam aploksni un turpināja:

- Gribu, lai jūs izņemat naudu šodien pat, jo tad jūs droši varēsiet apgalvot Leitona kungam, ka nepieciešamā summa ir jums uz rokas.

Emmas mirdzošās, zaļās acis brīdi pakavējās pie Artura. Viņa uzjautrināta secināja, ka jaunais jurists ir mēms no pārsteiguma.

- Manuprāt, ar Leitona kungu jums neradīsies nekādas problēmas. Manu priekšlikumu viņš nespēs noraidīt, - Emma sacīja. - Es zinu, ka mans sāncensis nav šobrīd spējīgs uz ašu pretsitienu.

-Ak, es no visas sirds jums pievienojos! - ar atbruņojošu smaidu teica Arturs. - Vai varu jūs pirmdien uzaicināt uz pusdienām? Pirms mēs dosimies pie Leitona. Man tas sagādātu lielu prieku.

Emma liekuļoja nožēlu.

- Ak kungs, es diemžēl nevaru! Jūs esat ļoti laipns, bet esmu jau pieņēmusi kādu citu uzaicinājumu. Tiksimies jūsu birojā pulksten divos, ja jūs šis laiks apmierina, un pirms došanās pie Leitona izskatīsim kopīgi līgumu.

Arturs apspieda vilšanos, kārtējo reizi pārliecinājies, ka viņa šarms uz Emmu neiedarbojas.

- Jā, tas būtu labi. Vai vēlaties ar mani vēl ko pārrunāt? - viņš vaicāja, dedzīgi cerēdams, ka šī tikšanās tik ātri nebeigsies.

Emmai nebija laika nodoties dīkai tērzēšanai, tāpēc viņa atbildēja:

- Nē, tas ir viss, kas man ar jums bija runājams.

Emma strauji piecēlās. Arī Arturs pielēca kājās un sniedzās pēc sava portfeļa. Emma pavadīja viņu līdz durvīm.

- Paldies, ka atnācāt, Einslija kungs! Un nododiet no manis sveicienus savam tēvam! Ceru, ka viņš drīz izveseļosies.

*

Viņa ātri paspieda Arturam roku un atvēra durvis. Viņš tika izvadīts no Emmas kabineta tādā tempā, ka gandrīz nepaspēja no viņas pieklājīgi atvadīties.

Palikusi viena, Emma pasmaidīja. Arturs Einslijs ir par sevi varen augstās domās, viņa nosprieda un tūlīt pat jau bija jauno cilvēku aizmirsusi. Emmas galvu atkal nodarbināja veikala lietas. Brīdi pēc Einslija aiziešanas kabinetā gluži negaidīti iesoļoja Džo. Iepriekšējā naktī apņēmusies izturēties pret vīru pēc iespējas sirsnīgāk, viņa tam mīļi uzsmaidīja, par atbildi saņemot Džo drūmo sejas izteiksmi. Emmai izdevās saglabāt smaidu uz savām lūpām - par spīti tam, ka viņa bija iztraucēta darbā un uz viņas laipnību tika reaģēts ar nepiedienīgu īgnumu. Emma jau atvēra muti, lai vaicātu, kāpēc Džo ir saīdzis, bet viņš aiztaupīja sievai šīs pūles.

- Pie velna, ko tas Arturs Einslijs te darīja? - Džo norūca, apsēzdamies tajā pašā krēslā, kur pirmīt bija sēdējis jaunais advokāts.

- Viņš taču ir mūsu juridiskais padomdevējs. Tikai nesāc man stāstīt, kas tev ienācis prātā, Džo!

- Viņa tēvs ir mūsu advokāts, - viņš atcirta.

-Frcderiks Einslijs ir saslimis. Man jānokārto kāds steidzams darījums, un viņš atsūtīja savā vielā Arturu.

- Man tas zellis nepatīk! - paziņoja Džo.

Viņa tonis bija tik rupjš, ka Emma satrūkās.

- Dieva dēļ, neesi taču tāds īgņa, mīļais! Es domāju, ka Arturs Einslijs ir patīkams cilvēks un spējīgs jurists.

- Viņš taisās tev klāt, Emma. Tu esi kliente, kura valkā brunčus, un tas puisis ir īsts sieviešu mednieks. Viņš ir izvirtulis!

Emma iesmējās.

- Ak, Džo, nu gan tu runā muļķības! Lai būtu kā būdams, viņa personiskā dzīve uz mums neattiecas.

- Man nepatīk, ka viņš grozās tev apkārt, Emma. Esmu pamanījis, cik ļoti jaunais Einslijs cenšas iegūt tavu uzma-nibu. Viņš tev gluži vienkārši uzmācas, būdams sasodīti pārliecināts par savu liktenīgo pievilcību.

Emma apspieda smaidu. Džo bija greizsirdīgs, un tas viņu attiecībās bija kaut kas jauns. Bet Emma nekad nebija devusi savam vīram iemeslu būt greizsirdīgam, un viņai arī nebija nodoma to darīt. Par vīriešiem Emma tajā dzīves brīdī domāja vismazāk.

- Klausies, Džo, tu patlaban uztraucies gluži par neko. Es neierosinu Arturu Einsliju uz šiem uzmanības pierādījumiem. Patiesību sakot, es tos pat neievēroju. Tā nav mana vaina, ka Einslija kungs savā vietā atsūtīja dēlu. Liecies nu mierā, mīļais, un nekļūsti bērnišķīgs, - viņa samierinoši sacīja.

Džo pēkšņi jutās muļķīgi un nokaunējies pasmaidīja.

- Tev laikam taisnība, - bet kas tas par steidzamu darījumu, kurš jākārto sestdienā?

Emma pastāstīja vīram par savu lēmumu pirkt Leitona fabriku, izskaidrodama iemeslus, kuru dēļ viņai jārīkojas tik steidzami.

- Pārsteigums bieži vien ir vislabākais ierocis, - viņa uzsvēra. - Persijam Lomeksam šķiet, ka Leitona fabrika viņam ir jau rokā. Viņš domā, ka pārspējis mani viltībā, bet Lomekss kļūdās. Neviens mani viltībā nepārspēs. Nemūžam!

Džo raudzījās sievā ar neuzticību.

- Vai tev neliekas, ka tu gatavojies celt to, ko nespēsi panest? - viņš iesaucās.

- Ko tu ar to domā? - Emma pārsteigta jautāja.

- Tev ir veikals, “Grcgsona vairumtirgotava” un “Lēdijas Hamiltones apģērbi” - pilnīgi pietiekami, lai tu būtu nodarbināta divdesmit četras stundas diennaktī. Kur tu ņemsi laiku tai nolādētajai fabrikai?

Emma iesmējās.

- Es taču negrasos pati vadīt fabriku, Džo!

- Pazīstot tevi, Emma, es zinu, ka tu gribēsi aktīvi līdzdarboties tās pārvaldīšanā. Tu neko neatstāj nejaušības varā, tāpēc būsi spiesta pati visu pārzināt. Cik esmu dzirdējis, Lci-tona fabriku nepieciešams pārkārtot, vai ne?

- Jā, tā ir. Bet es visu esmu rūpīgi apsvērusi. Man padomā izdarīgs pārvaldnieks.

- Kurš tad? Labu pārvaldnieku ir grūti atrast, to taču tu pati zini...

- Bens Endrūss. Es esmu...

- Bens Endrūss! Augstais Dievs, viņš visu mūžu strādājis Tompsona fabrikā. Tu viņu no turienes prom nedabūsi.

-Nu gan tu kļūdies, Džo. Esmu vairākas reizes tikusies ar Bcnu, un viņš ir ar mieru iet no Tompsona fabrikas prom. Bens tikai gaida manu uzaicinājumu. Pirms četriem gadiem Tompsona fabrika nonāca jaunu īpašnieku rokās, un Benam tur vairs nepatīk. Patiesību sakot, viņš jau labu laiku domājis par promiešanu.

Džo pasmīnēja.

- Man jānoņem tavā priekšā cepure, Emma. Darbiniekus tu proti izvēlēties. Bens ir sasodīti krietns vīrs. Neviens nepārzina vilnas ražošanu labāk par viņu. Tompsona fabrikas panākumi neapšaubāmi ir viņa nopelns.

Emma pamāja.

- Zinu. Un tas ir manu panākumu noslēpums. Es atrodu īstos cilvēkus un ļauju darboties patstāvīgi tiem, kuri to spēj. Esmu arī ļoti devīga. Piedāvāju Benam tādu algu, kādu pie tagadējiem saimniekiem viņš nemūžam nesaņemtu!

Vērodams sievu ar tādu kā īgnu atzinību, Džo redzēja, ka viņas sejā prieku nomaina patiess triumfs. Viņš nespēja noturēties neiesmējies. Galvu purinādams, Džo teica:

- Varu iedomāties, kā tevi iepriecina tas, ka nu tu būsi darba devēja cilvēkam, kura pakļautībā pati esi strādājusi Tompsona fabrikā. Šo gandarījumu es tev no sirds novēlu.

- Nē, man tas ir vienaldzīgi, - Emma mierīgi atbildēja.

Un viņa sacīja taisnību. Emmu patiesi vairāk iepriecināja tas, ka bez Bcna Endrūsa viņai izdosies aizvilināt no Tompsona fabrikas vēl ari trīs priekšstrādniekus un divdesmit vislabākās audējas. Bez Bcna prasmīgās vadības, turklāt ja aizies prom visvairāk pieredzējušās strādnieces, Tompsona fabrikai pienāks grūti laiki. Emma par to domāja ar neslēptu pacilātību. Tas bija viņas pirmais karagājiens pret Fērlijiem, kuri tobrīd bija fabrikas “Dž. P. Tompsons un dēli” īpašnieki.

- Apsveicu tevi, Emma! Tu beidzot esi kļuvusi par fabrikas īpašnieci.

- Neapsveic mani priekšlaikus, Džo! - iesaucās Emma. - Esmu māņticīga. Līgums taču vēl nav noslēgts.

- Ak, Emma, es ne mirkli nešaubos, ka tas tiks noslēgts, - Džo teica ar savādu smaidu. - Tu vienmēr dabū to, ko vēlies, vai ne? Jātu esi kaut ko nolēmusi, tevi nekas nespēj apturēt. Tu traucies uz priekšu, pagrūžot citus sāņus, un tev nerūp, vai kāds netiek samīts zem tavām kājām.

Emma paskatījās uz Džo, pārsteigta par viņa skarbajiem vārdiem un sarkastisko toni. Parasti viņa nelikās ne zinis par vīra dzēlībām, tomēr šoreiz nespēja novaldīt dusmas.

- Pēc taviem vārdiem, iznāk, ka es esmu nežēlīga un neiejūtīga. Tāda es neesmu vis. Es tikai rūpējos, lai mani darījumi būtu veiksmīgi. Turklāt man pašai neviens neko nav pienesis klāt uz paplātes. Viss, kas man pieder, ir iegūts ar smagu darbu, Džo.

-To es nevaru noliegt. Darbs ir tava visaptverošā kaislība, vai ne?

To sakot, Džo acis bija cietas kā akmens. Tās raudzījās Emmā ar nicinājumu.

Viņa nopūtās un sāka kārtot uz galda papīrus, nepacietīgi gaidīdama, kad Džo beidzot ies prom. Uz vārdu kauju viņa tobrīd nebija noskaņota.

- Kāpēc tu šorīt tik agri esi ieradies pilsētā? - Emma laipni vaicāja, lai mainītu sarunas tematu.

- Iešu uz biroju. Neesmu paguvis izskatīt visas savu īpašumu virsgrāmatas, - viņš nevērīgi atbildēja un piecēlās.

- Pēc tam pusdienošu ar Blekiju “Metropolē”. Gribu parunāt ar viņu par miecētavas pārbūvi - tai jāuzliek jauns jumts un jānostiprina augšstāva balsti. Blckijs visu laiku bijis pārāk aizņemts, bet nu ir pienācis pēdējais brīdis ķerties pie šī darba.

- Pasveicini viņu no manis un pasaki, ka es svētdien ieradīšos apciemot Loru.

Runājot par draudzeni, Emmas seja atmaiga.

- Es raizējos par Loru, Džo. Viņa nemaz nav atlabusi pēc priekšlaicīgajām dzemdībām. Viņai vajadzētu atgūt spēkus. Es vēlētos kaut ko darīt Loras labā, lai...

- Tu tur neko nevari darīt, - iesaucās Džo. - Tā ir Ble-kija problēma. Viņam derētu sevi mazliet apvaldīt un nepadarīt Loru nemitīgi...

Viņš aprāvās un nosarka.

- Grūtu, tu gribēji teikt, - Emma pabeidza vīra vietā.

- Savādi dzirdēt šādu spriedumu no tavas mutes.

Džo ar rokas mājienu noraidīja šo dzēlienu, tomēr pietvīka vēl stiprāk.

-Turklāt tu jau tāpat daudz dari Loras labā. Tu rūpējies par šo sievieti tā, it kā viņa būtu mūsu ģimenes locekle.

- Viņa tāda arī ir! - Emma atcirta. - Lora ir mana vis-tuvākā draudzene, un es viņu izjūtu gluži kā savu māsu. Loras labā es esmu gatava uz visu!

- To es zinu!

Džo devās uz durvju pusi.

- Tiksimies mājās, Emma. Uz redzīti!

- Uz redzēšanos, Džo!

Kad viņš bija aizgājis, Emma, galvu purinādama, labu bridi noraudzījās uz durvīm, kuras Džo ar tādu sparu bija aizcirtis. Kāda bite viņam šorīt iedzēlusi, Emma gurdi prātoja. Viņai nebija laika raizēties par Džo un viņa bērnišķīgajiem untumu izvirdumiem. Emma paņēma virsgrāmatas un ieslēdza tās seifā, tad vingriem soļiem un paceltu galvu atgriezās pie rakstāmgalda. Viņa teju, teju kļūs par fabrikas īpašnieci un iegrūdis dunci Džeralda Fērlija mugurā. Emma skaļi iesmējās. Iespēja paplašināt darījumus, pie viena kaitējot Fēr-lijiem, tā bija viņas sirdij tīkama likteņa ironija. Emma paskatījās uz savas astoņus gadus vecās meitas fotogrāfiju, kas sudraba rāmītī vienmēr atradās uz viņas rakstāmgalda.

- To sauc par taisno tiesu, Edvina, - Emma sacīja fotogrāfijai. - Tā ir taisnā tiesa mūsu abu labā. Turklāt tas ir tikai sākums.

Emma atspieda galvu pret krēsla atzveltni. Viņai atkal bija jādomā par karu, viņa centās paredzēt, kā tas ietekmēs rūpniecību un tirdzniecību. Šo pārdomu rezultātā Emma pieņēma lēmumu - viņai jāpārtrauc dažu veidu preču pārdošana citiem veikalu īpašniekiem. Emma bija pārliecināta, ka agrāk vai vēlāk noliktavu krājumi būs nepieciešami Hārtas veikalam. Jāierobežo abu vēl palikušo ceļojošo aģentu darbība, jāsamazina to preču klāsts, kuras viņi drīkst piedāvāt Londonā un Mančestrā. Emma sāka domās rūpīgi izvēlēties preces, kuras gribētu paturēt pašas veikalam.

- Vecā, labā “Gregsona vairumtirgotava”, - viņa tikko dzirdami nomurmināja. - Tas ir labākais līdzekļu ieguldījums, kādu jebkad esmu veikusi.

Un tā patiešām ari bija. 1910. gadā, dažus mēnešus pēc laulībām ar Džo, Emma uzzināja, ka “Gregsona vairumtir-gotava” - vairumtirdzniecības sabiedrība, kas darbojās kā starpniece starp rūpniekiem un mazumtirgotājicm, ir bankr ota priekšā un nopērkama par nieka grašiem.

Emma to gribēja dabūt sev. Vēl vairāk - viņa vairum-tirgotavu kaislīgi iekāroja. Emma nolēma to nopirkt, saprazdama, ka, prasmīgi vadot vairumtirgotavas darbību, tā var nest milzīgu peļņu. Viņa jau sen meklēja iespēju, kā nopelnīt, iepērkot preces no rūpniekiem vairumā un par zemāku cenu. Bet šīs preces vajadzēja kaut kur uzglabāt. Vairumtirgotavas noliktavas ideāli atbilda šim nolūkam. Emma to nopirka par diviem tūkstošiem mārciņu un ar sev raksturīgo apsviedīgumu ātri tika vaļā no vecajām, nekvalitatīvajām precēm, ar kurām bija pieblīvētas Gregsona noliktavas. Viņa to izdarīja ar vienkāršu, bet drošu paņēmienu - nolaida cenas ārkārtīgi zemu un pārdeva preces apkārtējiem veikaliņiem, kas bija priecīgi, ka var tās iegūt gadskārtējām izpārdošanām.

Kā jau Emma to gudri bija paredzējusi, viņa ar šiem vecajiem krājumiem tīri labi nopelnīja. Izmantojot šo naudu un pārliecinot ražotājus piešķirt viņai ilgtermiņa kredītus, Emma iepirka preces vairumā. Dažas nelielas apģērbu fabrikas pat sāka ražot savu produkciju vienīgi viņai, līdz ar to tādas preces kā Emmai Hārtai nevienam citam nebija, un viņa noteica tām saprātīgas cenas. Emma izmantoja arī četru pieredzējušu ceļojošo aģentu pakalpojumus. Viņu darbības pamatā bija komerciālā ieinteresētība, un viņi palīdzēja Emmai apgādāt ar precēm arī Londonas, Lenkašīras un Skotijas mazumtirgotājus. Emmas stāvoklis patiesi bija apskaužams -viņa varēja lēti apgādāt pati savus trīs veikalus, kas turklāt necieta no konkurences, jo pārējie veikali, kuri saņēma preces no “Gregsona vairumtirgotavas”, pēc Emmas viltīga aprēķina, atradās krietni tālu no Līdsas.

1911. gada sākumā, kad “Gregsona vairumtirgotavas” darbs jau ritēja gludi un ar panākumiem, Emma lūdza, lai DŽo pārdod viņai trīs veikalus, kurus Emma līdz šim bija no viņa īrējusi, kā ari vēl piecus citus. Džo nebija gribējis veikalus pārdot, kaut Emma piedāvāja viņam piecus tūkstošus mārciņu. Ikgadējais ienākums no šo veikalu īres bija pavisam niecīgs - tikai piecdesmit mārciņas no katra, tāpēc viņa bija aizrādījusi Džo, ka pārdodot viņš gūs tūlītēju labumu, turklāt no paša sievas.

- Es negribu gūt nekādu labumu, - bija pretojies Džo.

Viņš paskaidroja, kāpēc dod priekšroku ikgadējai īres

maksas iekasēšanai, nevis tūlītējai peļņai.

- Bet es taču tev piedāvāju summu, kas līdzinās īres maksai par veikaliem desmit gadus uz priekšu, un pielieku vēl vienu tūkstoti klāt! - iesaucās Emma, gandrīz zaudējusi savaldību.

Džo bija nepielūdzams - viņš negribēja šķirties no saviem nekustamajiem īpašumiem. Lai saglabātu mājās mieru un iepriecinātu Emmu, Džo bija gatavs uz kompromisu -izīrēt viņai arī pārējos piecus veikalus, pats tomēr paliekot par to īpašnieku. Emmu šī alternatīva sevišķi nesajūsmināja, jo viņai bija savi iemesli, kāpēc viņa vēlējās veikalus tieši nopirkt. Emma Džo piedāvājumu vienaldzīgi noraidīja.

Izeju no strupceļa palīdzēja atrast Frederiks Einslijs, kurš, Emmai par pārsteigumu, kļuva par viņas sabiedroto un nesavtīgu atbalstītāju. Viņa spožais pārliecināšanas talants un lokanā mēle uzveica pat iecirtīgo Džo.

-Tikai Emmas pašaizliedzīgais darbs nodrošinājis šiem veikaliem panākumus, - Einslijs bija uzsvēris. - Pirms viņa

tos no tevis noīrēja, Džo, tie nesa vienīgi zaudējumus un pusi laika vispār stāvēja tukši. Vai tev nešķiet, ka Emma ir pelnījusi, lai viņai piederētu tas, ko viņa ar savām rokām izcēlusi saulītē? Veikali Emmai būtu labs nodrošinājums nākotnē. Un ko tad tu zaudē, manu zēn? Viņa tev piedāvā lielisku samaksu, turklāt atbrīvos tevi no rūpēm par veikalu uzturēšanu un remontu. Neesi nenovīdīgs, Džo, un pārdod viņai tos astoņus veikalus. Tev tas nāks tikai par labu, jo iegūtos piecus tūkstošus tu varēsi ieguldīt kādā daudz izdevīgākā pasākumā.

Vēlāk privātā sarunā Frcderiks Einslijs bija izteicis savu izbrīnu, ka Džo nav nodevis veikalus Emmai ar dāvinājuma aktu.

- To varbūt varēja noformēt par kāzu dāvanu, - galantais advokāts bija klusi piebildis.

Viņš jūsmoja par Emmu, apbrīnodams viņas izcilo prātu un izveicību darījumos. Prasme rīkoties ar naudu un drosme riskēt - šīs īpašības Einslijs darījumu cilvēkos vērtēja visaugstāk. Viņš uzskatīja, ka Emmas talants robežojas ar ģenialitāti.

Emma bija tikai sparīgi purinājusi galvu.

- Nē! Es vēlos tos veikalus no viņa nopirkt. Tad es zinu, ka tic patiešām ir mani, un neviens nevarēs šo faktu apšaubīt!

Frcderiks Einslijs labi saprata, kāds ir Emmas galīgais mērķis, un pievienojās viņas saprātīgajiem apsvērumiem. Lai palīdzētu Emmai sasniegt kāroto, viņš ķērās pie citas taktikas. Einslijs bija norādījis Džo uz vairākām iespējām izdevīgi ieguldīt naudu, lai saņemtu augstas dividendes.

- Padomā par veikalu pārdošanu Emmai! Tāda izdevība katru dienu vis nerodas, - viņš it kā staip citu sacīja Džo. - Tic pieci tūkstoši darbosies tavā labā, nesot lielu peļņu.

Džo padomāja un galu galā pārdeva veikalus Emmai, kaut arī darīja to visai negribīgi, jo kopumā šī rīcība lika viņam justies neveikli.

Emma bija zinājusi, ka nāksies ieķīlāt vairumtirgotavu, lai sadabūtu naudu veikalu pirkšanai, taču tas viņu neatturēja. Un Emma gribēja samaksāt Džo visu summu uzreiz. Pēc sešiem mēnešiem vairumtirgotavas ķīlu zīme bija izpirkta, bet pēc gada Emma jau varēja ķerties pie senlolota sapņa īstenošanas - nopirkt Līdsā universālveikalu.

Lai iegūtu līdzekļus šī nodoma piepildīšanai, viņa pārdeva visus astoņus Ārmlijas veikalus par divdesmit tūkstošiem mārciņu. Džo bija satriekts un apvainoja Emmu negodīgumā - viņa esot veikalus apzināti nopirkusi par pazeminātu cenu, lai vēlāk no šī darījuma gūtu sev labumu. Viņš brīdināja, ka tamlīdzīgai rīcībai būšot sliktas sekas.

- Muļķības! - Emma bija ledaini atcirtusi, sadusmota par vīra apsūdzošo toni. - Es taču nepārdodu tikai ēkas, kā darīji tu, Džo. Kopā ar veikaliem tiek pārdoti arī lieli krājumi kvalitatīvu preču un milzīga klientūra, ko nodrošina veikalu labā slava. Un kā tad ar veikalu remontu? Par to taču arī maksāju es.

Džo bija paraustījis plecus un noslēpis savu neapmierinātību aiz vienaldzības maskas. Viņš paziņoja, ka nevēlas iedziļināties tik apšaubāmos darījumos.

Emma bija izrādījusi lielu drosmi un pieredzējušas spēl-manes pašpārliecību - viņa ieķīlāja vairumtirgotavu par vēl lielāku summu nekā iepriekš un aizņēmās arī no bankas. Pievienojot par veikaliem iegūtos divdesmit tūkstošus, Emma varēja atļauties nopirkt Listera universālveikalu. Aizņemoties naudu no bankas, viņa bija galvojumā minējusi tieši jauno veikalu, tāpēc bankas parādzīmes Emma izpirka pirmās -viņa negribēja, lai ar veikala nosaukumu asociētos nenokārtoti parādi. Vairumtirgotavas ķīlu zīmes Emmai izdevās izpirkt gada laikā.

Ass klauvējiens pie durvīm iztraucēja Emmu no pārdomām. Viņa pacēla acis. Ienāca Glcdisa.

-Tā esmu tikai es - atnesu jums tasi karstas tējas. Nodomāju, ka jums nebūtu par ļaunu to iedzert, pirms dosieties lejā uz veikala telpām.

- Paldies, Glcdisa! Jūs pret mani esat ļoti uzmanīga.

Emma atgrūda krēslu un uzcēla uz rakstāmgalda savas elegantās kurpēs ieskautās kājas. Tā nu viņa sēdēja, malkoja tēju un galvā izdarīja vairumtirgotavas noliktavu inventarizāciju. Viņas veikals būs labi apgādāts, kaut arī karš ieilgtu, Emma secināja, un, ja vēl viņai - kā visiem spēlmaņiem -mazliet veiksies, kara radītie zaudējumi nebūs pārāk lieli.

Domas par fabriku neļāva Emmai pabeigt prātojumus par Hārtas veikala apgādi. Viņa dega nepacietībā tikt pie Leitona fabrikas. Tā bija apslēpta zelta raktuve. Tad Emma iztēlojās, kādu seju rādīs Džcralds Fērlijs, kad viņa pārvaldnieks, trīs priekšstrādnieki un divdesmit labākās audējas paziņos par aiziešanu.

To maitu gaida patiess pārsteigums, Emma diezgan ļaunprātīgi nodomāja.

Trīsdesmit devītā nodaļa

>

Edvins Fērlijs slaistījās ap Hartas universālveikalu, laiku pa laikam ielūkodamies kādā no skatlogiem. Viņš pūlējās saņemt drosmi, lai ieietu iekšā. Bet parasti Edvinam tās pietika vienīgi līdz veikala slieksnim.

Viņš izlikās pētām elegantos vakartērpus, kas bija izlikti skatlogā, un atcerējās, kā pirmo reizi bija nogājis gar šo Komerciālās ielas izcilāko veikalu. Tas bija noticis apmēram pirms gada. Ieraudzījis izkārtni virs veikala durvīm, Edvins bija palicis stāvam kā zemē iemiets. Sudrabaini metāla burti uz violeti zilas pamatnes vēstīja, ka šis universālveikals pieder E. Hārtai. Sākumā viņš bija nospriedis, ka tā ir nejauša vārda sakritība, un turpināja ceļu, bet tad piepeši griezās atpakaļ. Edvins bija jutis, ka viņam nebūs miera, ja nenoskaidros patiesību.

Edvins bijapiegājis pie šveicara un iztaujājis viņu, kam pieder jaunais, skaistais veikals. Šveicars bija pieklājīgi paskaidrojis, ka īpašniece esot Hārta kundze. Edvins bija uzdevis vēl dažus jautājumus, un atbildes viņam likās tik satraucošas, ka viņš bija steigšus devies prom. Edvins bija satriekts -šveicars viņam tik lieliski aprakstīja veikala īpašnieci, ka

Edvinam vairs nebija ne mazāko šaubu - tā bija Emma. Pēc dažām stundām viņš saņēma apstiprinājumu arī no Džeralda, kas nespēja atturēties, nepiemetinājis vulgāru brīdinājumu, lai Edvins pieskatot savas bikšupogas. Edvins bija riebumā novērsies, apspiezdams dusmas un spēcigo vēlēšanos ietriekt dūri brālim sejā.

Kopš tā laika veikals viņu pievilka gluži kā magnēts. Katru reizi, kad Edvins ieradās Jorkšīrā, viņš atrada iemeslu, lai viens pats dotos uz Līdsu - bez Džcinas. Un Līdsā kājas pašas aizveda Edvinu uz Hartas universālveikalu. Viņa izjūtās valdīja pilnīgs sajukums. Beidzot Edvins bija sadūšojies, lai ieietu iekšā, un viņu apbūra elegantais telpu iekārtojums. Edvins apbrīnoja Emmas neapšaubāmos panākumus. Dīvaini, bet viņš juta, ka lepojas ar Emmu. Edvins pēc tam vēl vairākas reizes bija iegriezies veikalā, cerēdams ieraudzīt Emmu, taču viņam neveicās. Edvins lamāja sevi par bērnišķīgo uzvedību un katru reizi nosolījās, ka vairs nenodosies tik muļķīgām pašmocībām.

Tomēr te nu viņš atkal stāvēja - siltā augusta sestdienā, kad būtu vajadzējis atrasties Fērlijā kopā ar Džeinu un citiem piederīgajiem. Viņš ložņāja ap universālveikala skatlogiem, nespēdams saņemties, lai ieietu iekšā. Edvins ilgojās kaut uz īsu brīdi ieraudzīt Emmu Hartu un vienlaikus baidījās nejauši ar viņu saskrieties. Muļķis, Edvins nomurmināja bezspēcīgās dusmās par paša neizlēmību.

Gana aplūkojis vakartērpus, viņš dziļi ievilka elpu, sakārtoja kaklasaiti un atvēra veikala durvis. Juzdamies neveikli starp sievietēm, kas iepirkās pirmajā stāvā, Edvins steigšus devās uz vīriešu galantērijas nodaļu. Aizņemts ar savām domām, viņš pat nepamanīja, ka daudzas sievietes viņu pavada ar apbrīnas pilniem skatieniem. Divdesmit sešus gadus vecais Edvins Fērlijs bija ļoti glīts vīrietis. Gara, spēcīga auguma - viņš ar savu ārieni saistīja uzmanību. No tēva Edvins bija mantojis tieksmi pēc elegantiem apģērbiem, tāpēc allaž bija tērpies nevainojami piegrieztā uzvalkā. Tomēr tā bija Edvina seja, kura lika vairākumam sieviešu atskatīties. Viņa vaibsti bija diezgan asi, pat askētiski, taču jutekliskā mute un acu izteiksme liecināja par slēptu kaislību.

Galantērijas nodaļā Edvins lūdza, lai viņam parāda zīda kaklasaites. Pētīdams tās, Edvins paslcpus lūkojās pāri plecam, dedzīgi vēlēdamies ieraudzīt pūlī vienu vienīgu - nesalīdzināmi daiļu seju. Viņš beidzot nopirka pelēku zīda kaklasaiti, kura viņam nemaz nebija vajadzīga, bet Edvinam bija neērti aiziet, neko nenopērkot, kad pārdevēja bija izrādījusi viņam tādu uzmanību un laipnību. Noraidījis piedāvājumu iesaiņot pirkumu kā davanu, viņš samaksāja, paņēma sainīti un devās tālāk.

Izdarījis pirkumu, Edvins atklāja, ka sāk nomierināties, un, atguvis pašpārliecību, viņš lēnā gaitā apstaigāja pārējās universālveikala nodaļas, cenzdamies novilcināt laiku. Edvins apstājās pie letes, kur pārdeva parfimērijas preces, un nopirka divas pudelītes ar dārgām franču smaržām - vienu savai sievai Džeinai, otru-tantei Olīvijai. Vēlēdamies uzkavēties te ilgāk, viņš lika, lai katru pudelīti atsevišķi iesaiņo kā dāvanu. Jaunā un simpātiskā pārdevēja palocīja galvu, pasmaidīja un ķērās pie darba. Edvins nevērīgi atspiedās pret leti, bet viņa gaišpelēkās ticis uzmanīgi pētīja veikala apakšstāvu. Edvins pagriezās, lai paskatītos uz veikala galveno kāpņu pusi.

Un tad viņš ieraudzīja Emmu.

Viņa nāca lejā pa kāpnēm. Edvinam aizrāvās elpa. Emma bija skaistāka nekā jebkad, elegantais, melnais zīda tērps plūstoši vijās ap viņas daiļi veidoto augumu. Edvins uzreiz novērtēja Emmas iznesību un pašcieņu. Viņas skaistums bija pilnībā uzplaucis. Kāpņu pagriezienā Emma apstājās, lai aprunātos ar kādu pircēju. Viņas dzīvā seja staroja. Edvins nenolaida no Emmas acis, kā apburts vērdamies neparasti valdzinošajā, ovālajā sejā. Viņam sāka mežonīgi dauzīties sirds.

Edvins nebija Emmu Hartu redzējis deviņus gadus, bet tobrīd viņam šķita, ka vēl vakar Emma ir gulējusi viņa skavās tīreļa klinšu alā. Edvinam gribējās skriet Emmai klāt, lūgt piedošanu un iztaujāt par bērnu. Bet viņš neuzdrošinājās to darīt. Edvinam bija līdz izmisumam skaidrs, ka Emma viņu atstumtu, tāpat kā viņš bija atstūmis Emmu tajā šausmīgajā rītā Fērlijholas rožu dārzā.

Emma pa to laiku bija nokāpusi lejā un cēli soļoja no vienas pirmā stāva preču nodaļas pie nākamās. Lepni paceltā galva un pārliecinātā gaita šķita apliecinām: “Tas ir mans veikals. Te es esmu saimniece.” Tad Edvins - sev par lielām šausmām-pamanīja, ka Emma nāk tieši uz viņa pusi. Edvins stāvēja kā piekalts - viņš nespēja nedz izkustēties no vietas, nedz novērst seju. Edvina krūtīs dobji atbalsojās sirdspuksti. Emma apstājās pie kādas letes un sāka sarunāties ar pārdevēju. Edvins atvieglots nopūtās. Sarunādamās Emma paraudzījās pāri plecam, un Edvinam šķita, ka tā skatās tieši uz viņu. Edvins sastinga. Emmai bija nevaļīga sejas izteiksme, un viņas acis ātri pārsviedās uz juvelierizstrādājumu nodaļu. Emma papurināja galvu, noliecās uz priekšu un turpināja sarunu. Vai viņa bija Edvinu redzējusi? Varbūt redzēja, bet nepazina? Pēdējo iespēju Edvins tūlīt pat noraidīja. Viņš pa šiem gadiem nebija daudz mainījies, turklāt tik ļoti līdzinājās savam tēvam, ka nevienam nevarēja rasties šaubas par viņa identitāti.

Pārdevēja uzrunāja Edvinu, un viņš sarāvās. Edvins saņēmās un pievērsa uzmanību meitenei, kura, visu laiku laipni tērzēdama, sniedza viņam abus sainīšus un rēķinu. Edvinam galvā šalca, un viņš tik tikko spēja sadzirdēt pārdevējas balsi. Viņš ar pūlēm savaldījās, lai, saņemot pirkumu, viņa rokas netrīcētu. Meklēdams naudasmaku, Edvins ar acs kaktiņu manīja, ka Emma tuvojas. Viņš nodūra galvu, un sirds viņam kāpa vai pa muti ārā.

Emma pagāja Edvinam garām tik tuvu, ka viņš būtu varējis tai pieskarties. Klusi nočaukstēja viņas tērpa zīds, un gaisā novirmoja viegla, svaiga smarža. Tā smaržoja savvaļas lilijas, Edvins sajuta skaudras sāpes, un viņam bija jāapvalda dedzīgā tieksme satvert Emmas roku.

Un tad viņa bija prom. Edvins noskatījās, kā Emma nozūd nākamajā nodaļā, pa ceļam uzsmaidīdama pircējiem un sveicinādama tos ar galvas mājienu.

Edvins samaksāja un nedrošā gaitā neatskatīdamies izgāja no universālveikala. Viņš jutās galīgi salauzts. Sirdi stindzināja ledaina vientulības apziņa. Edvins apjauta, ka viņš ir neatgriezeniski zaudējis kaut ko savai dzīvei ļoti būtisku.

Neko neredzošām acīm Edvins virzījās cauri gājēju straumei uz pilsētas skvēra pusi. Nē, viņš redzēja - bet tā bija Emmas seja, kas nemitīgi vīdēja Edvina acu priekšā. Šo seju viņš nespēs aizmirst visu mūžu. Tā bija gluži kā ar nokaitētu dzelzi iededzināta Edvina smadzenēs. Dziļi elpojot, viņam beidzot izdevās sevi nomierināt, un Edvins mēķtiecīgi gāja uz galveno pastu - viņš piepeši bija kaut ko izlēmis, un nekas nespētu viņu no nodomātā atturēt.

Ātri nokārtojis darījumu pastā, Edvins devās uz savu automobili, kas bija novietots pie dzelzceļa stacijas. Iesēdies dcimlerā, viņš lika, lai šoferis brauc uz mājām, bet pats atslīga pakaļējā sēdeklī, juzdamies sagrauts un iztukšots.

Atceļa uz Fērliju Edvins domāja par Emmu. Atkalredzēšanās bija atstājusi uz Edvinu tik satriecošu iespaidu, ka viņš saprata, kāpēc bija pēc šī brīža gan ilgojies, gan centies to novilcināt. Emma bija pamodinājusi viņā senaizmirstas jūtas un likusi Edvinam sāpīgi apzināties, cik tukša ir viņa dzīve. Emma bija sabikstījusi ogles Edvina vainas un kauna sārtā, kuru viņam nekad nebija izdevies pilnībā apdzēst.

Atmiņas par Emmu mocīja Edvinu. Kāpēc viņam nebija lemts gūt apmierinājumu citu sieviešu skavās? Un viņu Edvinam pēdējo piecu gadu laikā nebija trūcis. Kādēļ, ak Dievs, kādēļ viņš neatlaidīgi meklēja sievieti, kura kaut nedaudz līdzinātos Emmai? Mūždien Edvins lūkojās pēc otras Emmas. Viņu neatvairāmi pievilka zaļas acis, sarkanbrūni mati, zī-žaina, balta āda, taču, tuvojies kārtējai līdziniecei, Edvins nenovēršami piedzīvoja vilšanos, neapmierinātību un vēlējās šo sakaru pēc iespējas ātrāk pārtraukt. Emmas tēls vajāja viņu gan nomodā, gan miegā.

Edvinam bija jādomā arī par viņu abu bērnu. Viņš dedzīgi ilgojās to redzēt. Ja bērns bija dzīvs, tam tagad vajadzēja būt astoņus gadus vecam. Protams, bērns bija dzīvs, Edvins sev stingri sacīja, gribēdams ticēt, ka daļiņa no viņa un Emmas ir apvienojusies un pastāv jaunā, cilvēciskā būtnē. Vai tā bija meitene vai zēns? Vai tas līdzinājās Emmai vai Edvinam? Varbūt bērnā bija sajaukušās viņu abu īpašības?

Edvina bālajā sejā pavīdēja rūgts smaids, automobiļa salona puskrēslā piešķirot tai spokainu izteiksmi. Kāda likteņa ironija - Emma bija dzemdējusi viņam bērnu, nebūdama Edvina likumīgā sieva, un šis bērns viņam bija aizliegts, turpretim Džeina ne reizi nebija kļuvusi grūta un nespēja dāvāt Edvinam dēlu vai meitu, pēc kuriem viņš tik ļoti ilgojās. Ja Džeina būtu dzemdējusi bērnu, viņu kopdzīve varbūt kļūtu vieglāk paciešama. Edvins domās salīdzināja Emmu ar Džcinu. Viņam nevajadzēja šo sievieti precēt. Vajadzēja pretoties ģimenes spiedienam. Viņa neauglīgā, garlaicīgā, neizteiksmīgā sieva! Viņa bija tas krusts, kas Edvinam šajā dzīvē jānes. Nē, tā bija negodīga, necienīga doma. Viņš nedrīkstēja nosodīt nabaga Džeinu. Viņa bija jauka un mīloša, un tā nebija viņas vaina, ka Edvins viņai nespēja atbildēt ar to pašu. Viņš piederēja Emmai Hartai, un kaut ko mainīt šajā apstāklī varēs tikai nāve.

Visu pēcpusdienu un arī vakaru Edvins bija sava drūmā garastāvokļa varā. Viņš ar mokām pārcieta ģimenes pusdienas, kas viņam šķita ievelkamies ilgāk nekā parasti. Pie galda lika pieklājīgi tērzēts, bet gaisotne bija saspringta. Edvins bija priecīgs, kad tēvs viņu uzaicināja doties uz bibliotēku. Viņš i/juta arī milzīgu atvieglojumu par to, ka Džeralds nebija ieradies, jo kopš atgriešanās no Līdsas Edvins meklēja iespēju aprunāties ar tēvu vienatnē.

Ēdams Fērlijs piepildīja glāzes, un viņi apsēdās pie kamīna. Tēvs draudzīgā tonī stāstīja par dažādām mazsvarīgām lietām, līdz Edvins beidzot saņēmās un viņu pārtrauca.

- Tēv, man ar tevi par kaut ko jārunā, - Edvins strauji izgrūda.

Ēdams cieši paraudzījās uz dēlu un sarauca pieri.

- Tu to saki tik nopietnā tonī, Edvin. Patiesībā tu jau visu vakaru biji tāds kā saīdzis. Ceru, ka nav atgadījies nekas slikts.

- Nē, tēv, viss ir kārtībā.

Edvins vilcinādamies nokremšļojās.

- Gribu, lai tu zinātu, ka es šodien pieņēmu kādu lēmumu. Es iestāšos armijā. Nekavējoties.

Ēdamam pārvērtās seja, un viņš ar pārspīlētu uzmanību nolika brendija glāzi uz galda.

-Edvin, nevajag steigties! Karš tikai nupat sācies. Tev nevajadzētu pa galvu pa kaklu mesties uz fronti, iekams nav zināms, kā attīstīsies karadarbība. Lūdzu, apdomā šo soli prātīgi, manu zēn!

- Es nepārdomāšu. Es to nevaru. Man žēl, ka sagādāju tev raizes, bet man ir jāiet. Lūdzu, mēģini mani saprast!

- Edvin, patlaban uz fronti tiek lūgti doties tikai neprecējušies vīrieši.

- Jā, es to zinu, tēv. Un tomēr esmu nolēmis.

Edvins piecēlās, paņēma “The Yorkshire Morning Gazette”, kas stāvēja uz bibliotēkas galda, un teica:

- Man nevajadzētu tev lasīt šo valdības uzsaukumu, tēv. Tu noteikti to jau esi izlasījis pats, jo avīzē tas publicēts vairākas dienas pēc kārtas. Bet es tomēr izlasīšu tev to priekšā vēlreiz.

- Klau, Edvin... - Edams iesāka.

Edvins pacēla roku un pievērsās avīzei, lēnām un rūpīgi lasīdams tur nodrukāto tekstu.

Jūsu karalis un dzimtene jūs aicina! Vai jūs atsauksieties tēvzemes aicinājumam? Tieši šajā brīdī impērija atrodas uz pasaules vēsturē vēl nepieredzēta kara sliekšņa. Krīzes apstākļos dzimtene lūdz visus jaunos vīriešus saslēgties ciešās rindās ap mūsu karogu un stāties armijā. Ja katrs patriotiski noskaņotais jaunais vīrietis atsauksies uz tās aicinājumu, Anglija un impērija kopumā kļūs stiprāka un vairāk vienota nekā jebkad agrāk. Ja neesat precējies un jūsu vecums ir no astoņpadsmit līdz trīsdesmit gadiem, atsaucieties tēvzemes lūgumam un dodieties uz tuvāko iesaukšanas punktu, kura adresi varat uzzināt jebkurā pasta nodaļā. PIEVIENOJIETIES ARMIJAI JA U ŠODIEN!

Edvins nometa avīzi atpakaļ uz galda un apsēdās uz sofas, uzmanīgi vērodams tēvu.

Ēdams gurdi purināja galvu.

- Ak, Edvin, Edvin, tev nav jāapelē pie manām patriotisma jūtām! Es zinu, ka mūsu valstij draud briesmas, bet es raizējos par tevi. Šis valdības uzsaukums domāts neprecētiem vīriešiem. Lūdzu tevi, Edvin...

- Par vēlu, tēv! Šopēcpusdien, kad biju Līdsā, es jau pieteicos armijā. Iesaukšanas punktā man jāierodas pirmdien.

-Ak mans Dievs! Edvin!

- Piedod, tēv! Lūdzu, nedusmojies un dod man savu svētību! Es negribētu aiziet, nesaņēmis tavu piekrišanu...

- Augstā debess, Edvin, man nemūžam nevajadzētu to pieļaut.

Ēdams pielēca kājās un apsēdās dēlam līdzās uz sofas. Viņš aplika roku Edvinam ap pleciem, un vienu šausmīgu brīdi Ēdamam pat likās, ka viņš sāks raudāt.

-Labi, manu zēn, nemalsim tukšus niekus. Es, protams, būtu vēlējies, lai tu mazliet nogaidi. Bet, dabiski, savu svētību es tev neliegšu.

- Paldies, tēv!

Ēdams piecēlās un pagatavoja sev vēl vienu brendija un sodas dzērienu. Viņš atspiedās pret kamīna dzegu un ar sāpju pilnām acīm lūkojās dēlā. Es jau vairākas dienas jutu, ka viņš to darīs, Ēdams domāja, tomēr tas nepadara man šo mirkli vieglāku.

- Ja es būtu tavos gados, noteikti rīkotos tāpat, - sacīja Ēdams. - Un mans tēvs droši vien būtu juties tieši tā, kā patlaban jūtos es.

Viņš papurināja galvu.

- Bet tu vēl esi tik jauns, Edvin! Tik jauns!

- Tādi ir visi angļu vīrieši, kuri iestājās armija, tev.

Ēdams uzmeta viņam asu skatienu.

- Vai tu jau esi par to runājis ar Džeinu, manu zēn?

Edvins apstiprinoši palocīja galvu.

- Es viņai pateicu, kad mēs pārģērbāmies pusdienām. Džeina bija satriekta, bet viņa mani saprot. Viņas ģimenē vīrieši allaž ir devušies karā. Džcinas brālis mums sacīja, ka pieteikšoties nākamnedēļ.

- Skaidrs, - Ēdams domīgi novilka. - Vai Džeina pārcelsies pie mums uz Dienvidodlijas ielu? Mēs būtu iepriecināti. Manuprāt, viņai nevajadzētu palikt vienai pašai ītonas skvērā. Lielajā mājā, būdama kopā tikai ar kalpotājiem, Džeina jutīsies ļoti vientulīgi.

- Paldies par piedāvājumu, tēv! Es augstu vērtēju tavu laipnību, taču Džeina man sacīja, ka viņa grib nākamnedēļ aizbraukt uz Londonu, aizslēgt māju un atgriezties Jorkšīrā. Džeina vēlas apmesties pie sava tēva, jo pēc viņas brāļa aiziešanas tēvs paliks viens. Džeinai patīk dzīvot laukos, un es domāju, ka šajos apstākļos tas viņai būtu vislabākais atrisinājums. Vai tev tā neliekas?

- Jā, protams, Edvin. Nu, tā rādās, ka viss ir nokārtots, -Ēdams nobeigumā sacīja, drūmi raudzīdamies ugunī.

Pēc īsa klusuma brīža Edvins ieteicās:

- Tēv, es gribu tev kaut ko iedot. Glabāju šo lietu jau daudzus gadus.

Viņš iebāza roku žaketes kabatā un izņēma no tās kādu

5 >

zīda mutautā ielītu priekšmetu. Edvins pasniedza vīstokli Ēdamam, kas to izklaidīgi paņēma.

Kamēr tēvs raisīja vaļā mutautu, Edvins turpināja:

- Atradu to jau krietni sen. Tagad es gribētu, lai tas glabājas pie tevis. Zinu, ka šo portretu esi gleznojis tu. Tā jaunā sieviete ļoti līdzinās tantei Olīvijai.

Ēdams skatījās uz apaļo, gludo oli zīda mutautā, nespēdams novērst acis no skaistās meitenes sejas. Eļļas krāsas bija ļoti labi saglabājušās. Viņš pārvilka glezniņai ar pirkstu.

- Vai tu to esi pārklājis ar laku, Edvin?

- Jā, tēv. Es to darīju, lai saglabātu krāsas.

Ēdams joprojām raudzījās uz oli, un pamazām viņā modās neskaidras atmiņas. Viņš bija apgleznojis šo akmeni, būdams septiņpadsmit gadus vecs vai ap to laiku. Gadu desmiti pašķīrās, un Ēdams redzēja meiteni stāvam zem Laimes Virsotnes pārkaru klintīm. Vējš plivināja viņas tumšos matus, bet no zilajām acīm staroja gaisma. Viņš dzirdēja meitenes kluso balsi: “Edām, man būs bērns.”

Edvins izbrīnījies lūkojās tēvā, viņa savādās sejas izteiksmes samulsināts.

- Tā taču ir tante Olīvija, vai ne? - viņš uzstāja, pārtraukdams tēva atmiņu vīzijas.

Ēdams Fērlijs neatbildēja. Viņš smaidīja, jo bija atcerējies. Patiesību sakot, viņš tā īsti nemaz nebija aizmirsis. Ēdams gandrīz maigi ievīstīja oli mutautā un sniedza to atpakaļ Edvinam.

- Glabā to pie sevis, manu zēn! Tu esi atradējs, un es gribu, lai šis portrets būtu pie tevis. Kādu dienu es tev pastāstīšu, ar ko manā dzīvē saistās šis akmens. Patlaban nav īstais brīdis.

Viņš ziņkārīgi uzlūkoja dēlu.

- Jādomā, ka tu to atradi tajā vecajā alā pie Remzdenas klints, vai ne?

Edvins cieši vēroja tēvu.

- Jā, tā bija.

Viņš norija siekalas un turpināja:

- Man tev jāsaka vēl kaut kas. Jau sen gribēju ar tevi par to runāt. Diemžēl man nepietika drosmes. Šis gadījums ir pārāk ilgi mocījis manu sirdsapziņu. Pirms dodos karā, es gribētu to atvieglot.

Ēdams apsēdās atzveltnes krēslā un virpināja rokā glāzi.

- Tad atvieglo savu sirdsapziņu, Edvin! - viņš laipni sacīja. - Varbūt tev kļūs vieglāk pēc tam, kad būsi ar mani runājis. Centīšos tevi uzklausīt ar visdziļāko izpratni.

- Redzi, tas bija tā, - Edvins nervozi iesāka. - Ak Dievs, man jāiedzer vēl!

Viņš pielēca kājās un aizsteidzās pie bufetes.

Viņš līdzinās man ne tikai ārējā izskata ziņā vien, nodomāja Ēdams, arī citas īpašības mums ir kopīgas. Viņš aizsmēķēja cigareti un atspiedās pret krēsla atzveltni, gaidoši noraudzīdamies Edvinā. Viņš man tagad stāstīs par Emmu Hārtu un bērnu, Ēdams domāja, un viņu pārņēma žēlums pret dēlu.

Četrdesmitā nodaļa

y

Lords Kičeners bija iecelts par kara ministru, un viņam ar pirmo aicinājumu bija izdevies savākt simt tūkstošus viru lielu armiju. Vinstons Čērčils savukārt bija gādājis, lai flote būtu kaujas gatavībā. No 6. augusta līdz 20. augustam pirmās britu armijas divīzijas šķērsoja Lamanšu. Neviens kuģis netika nogremdēts, neviens karavīrs nezaudēja dzīvību. Tas bija britu Karaliskās flotes aizgādņa Vinstona Čērčila triumfs. Mobilizācija ritēja pilnā sparā, un drīz vien karš bija skāris gandrīz katru ģimeni.

Slaktiņš bija sācies, nesot sev līdzi drupas un postažu. Pienāca 1915. gads. Simtiem tūkstošu jauno vīriešu, jaunās paaudzes cerība, bija nolikuši savu galvu Francijas un Beļģijas asiņainajos kaujaslaukos.

Likme šajā vēsturiskajā spēlē britiem un viņu sabiedrotajiem bija nežēlīga: izdzīvošana vai iznīcība. Visi saprata, ka tas, kas notiek, nav tikai kauja par kādu cietoksni vai teritoriju. Tā bija cīņa par katras nācijas neatņemamajām tiesībām dzīvot un attīstīties saskaņā ar savu gribu.

Tāpat kā visi citi saprātīgie cilvēki, arī Emma Harta-

Loutcrc bieži vien prātoja, kādas būs kara sekas un kā tās ietekmēs darījumus, tomēr pārmērīgi viņa domām par nākotni nenodevās. Emma dzīvoja galvenokārt konkrētajam brīdim un tiem apstākļiem, kādi tajā mirklī pastāvēja. Viņa nelaida garām kara laika radītās komerciālās izdevības un krāja naudu. Kad Emmai reizēm uzmācās sirdsapziņas pārmetumi par to, ka viņa gūst labumu no kara, viņai izdevās ar vienkāršu un praktisku loģiku savas šaubas izkliedēt. Emma sprieda tā: kādam ir jāražo formastērpi karavīriem, un, ja to nedarīs viņa, tad darīs citi. Patiesību sakot, citi to jau arī darīja. Vairums manufaktūras uzņēmumu Anglijas ziemeļos ražoja gan haki, gan zilas krāsas audumus kā Lielbritānijas, tā sabiedroto karaspēka vajadzībām. Jorkšīrā vien tika saražots miljoniem jardu auduma, no kura šūdināja formastērpus kājniekiem, jūrniekiem un gaisa spēku karavīriem.

Tajā laikā Emma sevi visu veltīja darbam, atstājot novārtā ģimeni. Reizēm viņai uzmācās vainas sajūta, tomēr Emma nešaustīja sevi ar pašpārmetumiem, jo zināja, ka cilas izejas nav. Darbs diktēja savus noteikumus, un viņa traucās no sava veikala uz “Gregsona vairumtirgotavu”, no Leitona vilnas fabrikas uz apģērbu šūšanas fabriku, visur nesdama līdzi sev raksturīgo aizrautības un lietpratības gaisotni. Un tomēr diena Emmai allaž likās par īsu, lai pagūtu paveikt visu iecerēto.

Viņai par atvieglojumu, universālveikals turējās līmenī un nopietnus zaudējumus necieta. Emma ar “Gregsona vai-rumtirgotavas” krājumiem rīkojās ļoti taupīgi, un viņai bija izdevies atrast vēl arī dažus citus preču avotus. Bena Endrūsa prasmīgā vadībā darbs Leitona fabrikā ritēja gludi, un lielie valdības pasūtījumi tika izpildīti bez mazākās aizķeršanās. Sākoties karam, Emma un Deivids bija vienojušies, ka uz laiku pārtrauks ražot “Lēdijas Hamiltoncs apģērbus”. Visas apģērbu šūšanas fabrikas jaudas tagad izmantoja formastērpu šūšanai. Peļņa, ko Emma ieguva no visiem saviem uzņēmumiem, auga augumā.

Aukstā 1915. gada decembra pēcpusdienā Emma sēdēja līdzās šoferim kādā no Hārtas veikala preču izvadāšanas automobiļiem, un viņas prātu tobrīd nebūt nenodarbināja darījumi. Emma brauca pie Deivida un domās apcerēja gaidāmos Ziemassvētkus. Viņa bija nolēmusi nosvinēt tos krāšņi - cik nu tas būs iespējams kara laika ierobežotajos apstākļos, visapkārt valdot drūmam noskaņojumam.

Frenkam vajadzēja atbraukt uz vairākām nedēļām atvaļinājumā, un Emma ar gluži bērnišķīgu nepacietību un satraukumu gaidīja brāli. Novembrī viņš bija ievainots, bet, par laimi, ievainojums nebija nopietns. Lode bija skārusi Frcnka labo plecu, un veselības atgūšanai viņš tika pārsūtīts uz Angliju. Ja arī Vinstons ierastos atvaļinājumā, ģimene būtu pilnā sastāvā, tomēr Emma reāli apzinājās, ka uz to nav ne mazāko cerību. Flote bija ierauta pašā kauju mutulī, un ziņas, kas pienāca no frontes, nebija iepriecinošas. Lai bulu kā būdams, Emma gādās par Ziemassvētku āmuļa zaru, eglīti, tītara cepeti, plūmju pudiņu un visiem tradicionālajiem jaukumiem, karstvīnu un dāvanas ieskaitot. Bet vissvarīgākais bija tas, ka viņa nodrošinās Frenkam tik nepieciešamo mīlestību, mieru un visus citus mājas dzīves labumus.

Dažu minūšu laikā kravas automobilis bija sasniedzis Jorkas ceļu un apstājās pie apģērbu šūšanas fabrikas. Emma lika šoferim viņu uzgaidīt un iesteidzās iekšā. Atvērusi Deivida kabineta durvis, Emma pārsteigta ieraudzīja tur sēžam Ābrahamu Kalinski.

Viņas vecais draugs piecēlās un sirsnīgi apskāva Emmu.

Ābrahama spožās acis līksmi nozibsnlja aiz briļļu stikliem. Atzinīgi nopētījis Emmu, viņš teica:

- Tu izskaties brīnišķīgi, Emma, un es ļoti priecājos tevi redzēt. Mēs tik sen neesam tikušies.

Emma pasmaidīja.

- Kā jums klājas? Un kā dzīvo Kalinska kundze?

- Mums abiem klājas labi. Džcnesa vienmēr apjautājas par tevi. Viņai tevis pietrūkst, Emma. Un man arī.

- Man ļoti žēl, ka pēdējā laikā neesmu varējusi jūs apciemot, - teica Emma, un uz viņas lūpām pavīdēja skumīgs smaids. - Diemžēl darbs paņem mani visu, tā ka nav pat iespējams atlicināt kādu brīdi draugiem.

- Ak jā! Mana mazā Emma ir kļuvusi par biržas magnāti! - iesaucās Ābrahams, ar mīlestību un lepnumu lūkodamies Emmā.

Emmas panākumi veco ebreju joprojām pārsteidza. Viņam tie šķita jo nozīmīgāki tieši tāpēc, ka Emma bija sieviete.

Deivids piecēlās no rakstāmgalda, kur bija sēdējis, nepārprotami ieracies papīru kalnos. Viņš iesmējās.

- Neesi nu tik pārsteigts, tēt! Es jau pašā sākumā pareģoju, ka viņa ies tālu.

Deivids piegāja pie Emmas, satvēra viņu aiz pleciem un noskūpstīja uz vaiga. Arī Emma automātiski apskāva Dci-vidu. Viņa juta vīrieša spēcīgo roku stingro pieskārienu, un Emmas pašas pirksti tiecās piekļaut Deividu ciešāk. Viņi atrāvās viens no otra un, neatlaižot rokas, pārmija ilgu, zīmīgu skatienu.

Ābrahams Kalinskis vēroja abus ar tēvišķīgu labvēlību, bet klusībā nodomāja: “Mans dēls. Mans dēls. Viņš pārāk ilgi tur Emmu apskautu. Ak, un es zinu, kas tas ir par skatienu, kas vīd viņa acīs! Mīļais Dievs, kaut viņa sieva Rebeka un

Emmas vīrs Dzo to nekad nepamanītu!” Nokremšļojies Ābrahams sacīja:

- Nāc nu šurp, Emma! Apsēdies te, man līdzās!

Viņš norādīja uz krēslu pie rakstāmgalda.

Emma apsēdās un teica:

- Ceru, ka nav atgadījies nekas ļauns, Deivid. Kapec tu tik steidzīgi vēlējies mani redzēt?

Deivids atspiedās pret krēsla atzveltni, un viņa možās, zilās acis meklēja Emmas skatienu.

- Man tev ir jāizsaka kāds priekšlikums, un es ceru, ka tu to pieņemsi un atbalstīsi manu nodomu.

Emma nepiespiesti iesmējās.

- Tu taču zini, ka es bezgalīgi paļaujos uz tavu spriedumu pareizību. Par ko ir runa?

- Tētis pēdējā laikā ir mazliet paguris. Viņš gribētu strādāt ar mazāku slodzi.

Deivids aizdedzināja cigareti.

- Mēs pārrunājām viņa problēmas, un man šķiet, ka esmu atradis risinājumu, kas apmierinātu mūs visus. Iedomājos, ka mēs taču varētu apvienot savus uzņēmumus, ņemot tēva fabriku savā pārvaldīšanā. Protams, viņš turpinātu strādāt, bet, tā kā viss organizatoriskais darbs gultos uz mūsu pleciem, tētim būtu daudz vieglāk.

Deivids uzmeta Emmai vaicājošu skatienu.

- Nu, ko tu par to saki?

Emmai atbilde nebija ilgi jāpārdomā - viņa ļoti labi saprata, kādas darbības paplašināšanas iespējas slēpjas aiz šī priekšlikuma. Tas bija milzīgs darbaspēka un jaudu papildu potenciāls.

- Lielisks priekšlikums, - viņa teica un pagriezās pret Ābrahamu. - Vai jūs būsiet apmierināts, ja mēs tā rīkosimies, Kalinska kungs?

- Protams, Emma! Un Dženesa arī par to priecāsies. Viņa par mani raizējas. Tik briesmīgi raizējas, ka cs sāku raizēties par viņas raizēšanos, - Ābrahams atsaucās, mazliet vainīgi iesmiedamies.

- Nu tad apvienosim abus uzņēmumus, - sacīja Emma.

- Es esmu “par”. Turklāt patlaban noteikti ir īstais brīdis to darīt.

- Mums šajā sakarā jāpārrunā vēl neskaitāmas detaļas, bet, pirms mēs tajās iedziļināmies, es gribētu tev darīt zināmus manus personiskos uzskatus par šo lietu, - teica Deivids.

- Es domāju, ka mums tēva uzņēmums ir jānopērk, maksājot viņam par to godīgu cenu - tā, lai viņš no šī darījuma gūst arī materiālu labumu. Galu galā tēvs gadiem ilgi ir strādājis, lai viņa fabrika nostabilizētos un uzplauktu. Iecelsim viņu par paša uzņēmuma direktoru un maksāsim direktora algu. Manuprāt, viņam, tāpat kā mums abiem, pienāktos arī daļa no gūtās peļņas. Kādas ir tavas domas par šādiem fabrikas pārņemšanas noteikumiem, Emma?

- Es pilnībā pievienojos tev, Deivid. Tavs tēvs ir pelnījis pienācīgu atlīdzību par savu garo darba mūžu. Domāju, ka par cenu jūs varat vienoties bez manis - esmu pārliecināta, ka piekritīšu tam, ko jūs abi būsiet nosprieduši.

Viņa iesmējās un purināja galvu, mazliet pārmetoši raudzīdamās Deividā.

- Nevaru saprast, kāpēc jūs iedomājāties, ka man varētu būt kādi iebildumi. Izlemšanas tiesības jebkurā gadījumā pieder tev, Deivid. Tu vadi šo fabriku un esi galvenais akciju turētājs.

- Tu ari dod savu ieguldījumu un esi mana partnere.

Viņš smaidīja un izskatījās atvieglots.

- Labi. Mēs ar tēli vienosimies par visu pārējo. Pēc tam es aprunāšos ar Frcderiku Einsliju. Domāju, ka nedēļas laikā viņš sastādīs līguma projektu.

- Lieliski, - noteica Emma.

Viņa atkal pagriezās pret Ābrahamu un sāka iztaujāt viņu par valdības pasūtījumiem, kurus saņēmusi Kalinska šūšanas fabrika, par Ābrahama uzņēmuma apgādi ar audumiem, darbaspēku un saražotās produkcijas apjomiem. Šīs lietišķās un vienlaikus aizrautīgās sarunas laikā Deivids sēdēja, atlaidies pret krēsla atzveltni, un cieši vēroja Emmu.

Pa logu telpā ieplūda ziemas saules spožie, vēsie stari. Viņa patiesi ir tas īpašais angļu skaistules tips, kas vislabāk izskatās tieši dienas gaismā, domāja Deivids. Viņai piemīt tas neatkārtojamais skaistums, kuru savos darbos padarījuši nemirstīgu Gcinsboro un Romnijs*. Savādi, bet šķiet, ka Emma savu izcilo daiļumu nemaz neapzinās. Iedomība viņai nebija raksturīga, un tas tikai pavairoja Emmas pievilcību. Viņa bija tik svaiga, starojoša un gandrīz jutekliska dzīvīguma pilna! Nav nekāds brīnums, ka Emma savaldzinājusi daudzus visdažādākā vecuma vīriešus. Jocīgi, ka arī to viņa pati nemaz nemana, prātoja Deivids.

- Vai tu tam nepiekrīti, Dcivid?

Deivids satrūkās un strauji izslējās krēslā.

- Piedodiet, bet es biju iegrimis domās.

- Es teicu, ka, manuprāt, mums lava tēva uzņēmums būtu jāpārņem nekavējoties. Apvienojot darbaspēku, mēs varētu strauji kāpināt produkcijas izlaidi, un abas fabrikas gūtu jaunu stimulu. Tavs tēvs tam piekrīt.

- Ļoti labi! Rīt pat sūtīšu Viktoru uz tēva fabriku.

Deivids palūkojās uz Ābrahamu.

“Tomass Gcinsboro (1727-1788)- angļu gleznotājs, ievērojams 18. gs. portretisis un ainavists. DžortlJs Romnijs (1734-1802)- angļu gleznotājs, kura gleznotā lēdijas Hamillones ģīmetne pieskaitāma pie populārākajām angļu Nacionālās galerijas gleznām.

- Vai tevi tas apmierinātu, tēt?

- Es priecāšos atkal strādāt kopā ar Viktoru. Tad man būs mierīgs prāts un tavai mātei arī.

Emma piecēlās. To pašu darīja abi vīrieši.

- Atvainojiet, bet man tagad jādodas prom, - viņa sacīja. - Solīju Edvinai, ka šovakar atgriezīšos mājās agrāk, lai palīdzētu viņai izgreznot Ziemassvētku eglīti. Manai meitai šī nodarbošanās sagādā lielu prieku, negribu viņu sarūgtināt.

- Nē, to tu nedrīksti darīt, - piekrita Ābrahams. - Bērnam dotais solījums ir svēts, to nedrīkst lauzt.

Viņš zīmīgi paskatījās uz Deividu.

- Diemžēl tu bieži vien neievēro šo likumu attiecībā pret maniem mazdēliem, - Ābrahams teica un smagi nopūtās.

- Bet tas taču notiek tikai darba dēļ, tēt, - Deivids taisnojās.

- Ak jā! Darbs. Vienmēr darbs un darījumi. Ej vien, Emma! Un pasveicini no manis Džo!

- Savukārt jūs nododiet manus sveicienus Kalinska kundzei! Sakiet, ka es drīzumā viņu apciemošu.

- Es tevi pavadīšu, - teica Deivids, palīdzēdams Emmai uzvilkt mēteli un ar īpašnieka žestu saņemdams viņu zem

elkoņa.

>

Ziemassvētku eglīte ir tieši vajadzīgajā lielumā, Emma nosprieda. Varēja dabūt arī lielākus kociņus, bet viņa bija izvēlējusies šo, lai izvairītos no kara apstākļiem nepiedienīgām pārmērībām. Saimniecības vadītāja bija nostiprinājusi eglīti puķu podā jau iepriekšējā vakarā, un tagad tas bija novietots uz apklāta galda viesistabas stūrī, netālu no kamīna. Emma pakāpās mazliet atpakaļ un, galvu piešķiebusi, nopētīja kociņu ar kritisku aci. Tā bija veselīga, jauna eglīte, kas lepni pleta savus tumšzaļos, biezos zarus.

- Sveika, Emma! Tu šovakar esi agri atgriezusies.

Viņa strauji apcirtās. Viesistabā bija ienācis Džo. Rokas

berzēdams, viņš tuvojās kamīnam.

- Sveiks, Džo! Jā, es apsolīju Edvinai, ka palīdzēšu izgreznot eglīti.

- Ak jā - pareizi! Biju aizmirsis.

Izsaiņodama eglīšu rotājumus, Emma izstāstīja vīram par tikšanos ar Kalinskicm.

- Manuprāt, tā ir brīnišķīga ideja - apvienot abus uzņēmumus, vai ne? - viņa nobeigumā vaicāja, pāri plecam uzlūkodama Džo.

Viņš rauca pieri.

- Es par to neesmu tik pārliecināts. Tas nozīmē, ka tev būs vēl vairāk darba un raižu.

- Kāpēc man? Galvenais darba smagums šūšanas fabrikā taču gulstas uz Dcivida pleciem.

- Man šķiet, ka jūs abi esat uzkrāvuši sev pārāk daudz, īpaši jau tu.

Džo runāja īgnā tonī - kā parasti, kad viņš pretojās kādam jaunievedumam.

-Neesi noskaņots tik noliedzoši, Džo! Reizēm es tevi patiešām nesaprotu, - Emma klusi teica. - Turklāt jāpadomā arī par Kalinska kungu. Viņš pēdējā laikā nejūtas pārāk labi. Uzņēmumu apvienošana viņam ir labākais atrisinājums.

- Vecais varēja pārdot savu fabriku kādam citam, -Džo nerimās.

- Jā, protams. Bet kāpēc lai viņš to darītu? Ir taču gluži dabiski, ka viņš ar šādu priekšlikumu griežas vispirms pie dēla, - Emma skaidroja. - Ābrahams Kalinskis vienmēr ir bijis labs pret mani. Es priecājos, ka tagad varu kaut nedaudz atvieglot viņa dzīvi.

- Es raizējos tikai par tevi, Emma. Lai būtu kā būdams, ja tev ši ideja šķiet brīnišķīga, kas gan es esmu, ka drīkstu to kritizēt? Jūs ar Deividu šā vai tā darīsiet tieši to, ko esat nodomājuši.

- Mēs tev vienmēr izstāstām par saviem plāniem, -Emma aši atcirta.

Džo sapīkušais tonis viņai bija nepatīkams.

- Jā, tā ir. Tikai pēc tam, kad jau esat tos ieviesuši dzīvē.

- Ak, Džo, lūdzu, neesi nu tāda skābumķērne! Ir jau gandrīz Ziemassvētki. Neķildosimies tagad!

- Ķildoties? Kurš tad te ķildojas? - Džo bija sašutis. - Nudien, Emma, es nedrīkstu pat muti pavērt, lai tu mani neapsūdzētu...

Viņš aprāvās un tad turpināja daudz maigākā balsī:

- Sveika, mīļumiņ! Nāc iekšā! Nestāvi tur!

Emma pagriezās. Uz sliekšņa mīņājās Edvina. Nu viņa steidzās pāri viesistabai pie Džo.

-Tētiņ! Tētiņ! - meitenīte sauca, mezdamās viņam ap kaklu.

Džo pacēla Edvinu un apgrieza riņķī, tā ka viņas zilā samta kleitiņa un gaišie, sudrabainie mati noplīvoja vien. Mati bija Edvinas krāšņums - tie sniedzās meitenei līdz viduklim un lampu gaismā spoži vizēja. Viņa priecīgi smējās, un Džo pēc pāris virpuļiem nolaida Edvinu uz grīdas, pieturēdams viņu aiz rokām.

- Vai tev nenoreiba galva, eņģelīt?

- Nē, tēt.

Meitene smaidīdama lūkojās uz Džo, un viņas daiļā, mazā sejiņa piemīlīgi staroja, bet vaigos ievilkās bedrītes.

- Te nu tu esi, mīļā, - teica Emma. - Es tevi gaidīju. Esmu izsaiņojusi visus rotājumus, un mēs varam sākt.

- Sveika, mal! - nepaskatījusies uz Emmu, atsaucas Edvina.

Viņa satvēra Džo aiz rokas.

- Tētiņ, vai tu, lūdzu, nepalīdzētu man izgreznot eglīti? Lūdzu! Lūdzu! Ak, saki taču “jā”, tētiņ!

Edvinas sudrabaini mirdzošās acis raudzījās lūdzoši.

Džo iesmējās un noglaudīja meitenei galvu.

- Protams, es to darīšu, mīļā.

Edvina aizvilka viņu pie eglītes. Meitene uzkāpa uz taburetes, kuru Emma bija novietojusi līdzās galdam. Viņa joprojām cieši turēja Džo aiz rokas.

Emma bija paņēmusi sudraba zvaniņu.

- Kur lai es to piekarinu, dārgumiņ?-viņa vaicāja, uzsmaidīdama savai deviņus gadus vecajai meitai.

Edvina neatbildēja. Viņa skatījās uz Džo un veltīja viņam starojošu smaidu.

- Kā tu domā, tētiņ, kur tas vislabāk izskatīsies?

- Nu, es gan tādos jautājumos neesmu nekāds lietpratējs. Varbūt karināsim to tur.

Džo norādīja uz kādu zaru.

- Vai tu man, lūdzu, neiedotu zvanu, māt?

Emma klusēdama pasniedza zvanu Edvinai. Viņa nekavējoties iedeva to Džo.

- Uzkarini šo zvaniņu, kur tu pats vēlies, tēt! Es domāju, ka eglītes izgreznošana tev jāsāk pirmajam.

Šis rituāls turpinājās vairākas minūtes. Tiklīdz Emma izvēlējās kādu rotājumu un ieteica, kur to vislabāk būtu uzkarināt, Edvina viņai spīguli aši atņēma un, ignorēdama mātes ieteikumu, prasīja padomu Džo. Emma, mazliet pavilcinājusies, atkāpās no eglītes, skaudri apzinādamās, ka viņai tiek izrādīta necieņa. Viņa bija nevēlams traucēklis. Emma piegāja pie kamīna un no turienes vēroja tos abus laimīgi smejamies. Viņa apspieda uzplaiksnījušo aizvainojumu. Emmai vajadzēja būt laimīgai, ka viņas vīrs un meita ir viens otram tik ļoti pieķērušies.

Džo un Edvina bija tā aizrāvušies ar līksmo eglītes rotāšanu, ka viņi pat nepamanīja Emmu klusi izslīdam no viesistabas. Viņa saudzīgi aizvēra aiz sevis durvis un atspiedās pret tām. Emma norija kaklā sakāpušo kamolu. Acis viņai sūrstēja no aizturētām asarām. Pēc īsa brīža Emma jau bija savaldījusies un stingriem soļiem šķērsoja priekštelpas marmora grīdu. Viņa uzvilka mēteli, paņēma abus grozus, kas stāvēja līdzās drēbju skapim, un ātri izgāja ārā.

Vakars bija auksts un tumšs, krita viegls, sauss sniegs. Labi, ka pie visu savrupmāju dzelzs vārtiem dega lampas. Tās blāvi apgaismoja Emmas ceļu. Viņa gāja pa akmens plāksnēm izlikto taku, kas vijās gar mājām. Sniega kārta bija noklājusi gandrīz visu apkārtni. Šie būs balti Ziemassvētki, nodomāja Emma, un tieši to viņa bija dedzīgi vēlējusies. Viņa iekoda lūpā. Svētki viņas acīs piepeši bija zaudējuši visu pievilcību. Emma pārdomāja Edvinas noraidošo izturēšanos, un sirds viņai pildījās ar nožēlu un sāpēm.

Pēc brīža Emma jau vēra vaļā pēdējās savrupmājas vārtiņus - tur dzīvoja O’Nīli. Blekijs to bija nopircis 1913. gadā, divus gadus pēc laulībām ar Loru. Kaut ari tā nebija dižā celtne Džordža stilā, par kuru Blekijs kādreiz bija sapņojis, māja tomēr izskatījās visai ietekmīga, un viņš bija krietni piestrādājis, lai uzlabotu tās sākotnējo veidolu.

Mazā kalponīte īriete mundri sveicināja Emmu. Viņa paņēma viešņas mēteli, šalli un ari abus grozus, pieklājīgi apvaicādamās par Emmas veselību. Kad Emma jau gribēja meitenei vaicāt, kur ir O’Nīla kundze, ar sarkanu paklāju noklāto kāpņu augšgalā parādījās Blekijs.

Divdesmit deviņu gadu vecumā viņš izskatījās tikpat cienīgs kā viņa nams. Gadi bija nākuši Blekijam tikai par labu. Viņam un tēvocim Pctam bija veicies ar darījumiem, un celtniecības firma, kas abiem piederēja, bija viena no lielākajām Līdsā. Panākumi Blekiju neatstāja. Viņš gan nebija kļuvis par miljonāru, par kādu reiz grasījās kļūt, tomēr bija bagāts vīrs un “dižmanis”. Šajā ziņā Blckija ilgas bija piepildījušās. Viņš tērpās elegantās un dārgās drānās. Lora pēc laulībām viņu taktiski pamazām pārliecināja atteikties no spilgtajām kaklasaitēm, krāsainajām brokāta vestēm un bezgaumīgajām rotaslietām. Blekija parupjā stūrainība tika pakāpeniski nogludināta, un tās vietā bija stājusies pat zināma izsmalcinātība. Viņa stiprais īru akcents bija pilnībā izzudis, Blckijs vienīgi joprojām mazliet neskaidri un dziedoši izrunāja skaņu “r”. Lora bija atstājusi uz viņa ārējām izpausmēm labvēlīgu ietekmi, vienlaikus nenomācot Blekija dabisko dzīvesprieku un spontānosjūtu izvirdumus. Viņš aizvien vēl bija stipri teatrāls, jo bija nācis pie atziņas, ka šī īpašība darījumiem nāk tikai par labu.

Blekijs pamāja Emmai ar roku un traucās pa kāpnēm lejup. Viņa sejā atspoguļojās patiess prieks.

- Emma, mīļā, ļauj, lai pamieloju pie tevis savas acis! -Blckijs iesaucās un tik sparīgi apskāva Emmu, ka viņas kājas atrāvās no grīdas.

Viņš apgrieza Emmu riņķī, stingri nostādīja viņu atpakaļ uz kājām un pa paradumam pacēla uz augšu Emmas zodu.

- Kas gan tā par bēdu sagrauztu seju? Tu izskaties tā, it kā būtu pazaudējusi mārciņu un tās vietā atradusi sešpensu.

Blekija lieliskā humora izjūta arī šoreiz lika Emmai pret pašas gribu iesmieties.

- Ar mani viss ir kārtībā, Blekij. Gluži vienkārši neesmu pārāk mundrā omā, cits nekas.

- Tu - un neesi mundrā omā! Man grūli noticēt, ka tam nav nopietna iemesla.

Viņš uzmanīgi nopētīja Emmu.

- Vai tev kaut kas dara raizes? - Blekijs vaicāja, un viņa acis caururbjoši vērās Emmā.

- Nē, patiesi ne. Kur ir Lora?

- Viņa ir viesistabā un gaida tevi. Lora jau domāja, ka tu varbūt iegriezīsies.

Blekijs vedināja Emmu dziļāk mājā.

Lora sēdēja pie kamīna un adīja haki krāsas šalli. Ieraudzījusi Emmu, viņa nometa adīkli un steidzās tai pretim. Abas draudzenes sirsnīgi apskāvās.

- Emma, mīļā! Es cerēju, ka tu atradīsi laiku, lai mūs šovakar apciemotu. Vai vari iedomāties, ka pagājusi jau vesela nedēļa, kopš neesam tevi redzējuši?

Ieraugot savu vistuvāko draudzeni, Emma juta, ka nomāktība izgaist.

- Zinu. Bet es patiešām biju līdz kaklam ierakusies darbos.

Viņa pasmaidīja.

- Atnesu tev no veikala tās mantas, kuras tu biji pasūtījusi svētdienas skolas Ziemassvētku eglītei. Atdevu iepirkumu grozus kalponei. Ieliku tajos arī šo to no savas puses -izdali šīs lietiņas trūcīgajiem bērniem.

- Ak, Emma, tu esi tik laba! Paldies!

Lora paņēma Emmu zem elkoņa, un tā, kopā saķērušās, viņas tērzēdamas .devās pie kamīna.

- Redzu, ka meiteņu sarunās zēns ir lieks, - Blekijs viņas ķircināja. - Es jūs tagad atstāšu, lai jūs varētu pēc sirds patikas nodoties savām sieviešu pļāpām. Tikai nevelciet garumā - es drīz atgriezīšos, lai izdzertu kopā ar jums kādu glāzi par godu Ziemassvētkiem.

Sēdēdama pievilcīgi iekārtotajā viesistabā un klausīdamās Loras gaišajā, skanīgajā balsī, Emma juta, ka pamazām atbrīvojas no sasprindzinājuma. Lorai vienmēr izdevās Emmu nomierināt. No viņas staroja gaisma un siltums, kas sasildīja dvēseli. Šī jaukā sieviete Emmai bija ļoti mīļa. Lora stāstīja par svētkiem, kurus viņa bija sarīkojusi bērniem, kas apmeklē viņas vadītās nodarbības svētdienas skolā. Emma klausīdamās ar labpatiku vēroja draudzeni. Tovakar Lora izskatījās ļoti piemīlīga. Pirms diviem gadiem pārcietusi neveiksmīgas dzemdības, viņa bija pilnīgi atkopusies un uzplaukusi. Tērpusies tumši zilā kleitā un gaišos medus krāsas matus sasējusi mezglā uz pakauša, Lora ar savu maigo, micri-go seju vairāk nekā jebkad atgādināja Madonnu. Lora ar Blc-kiju bija laimīga, un viņas prieku aptumšoja vienīgi tas, ka nespēja Blekijam dāvāt bērnu.

- Gatavošanās svētkiem dažas pēdējās nedēļas ir prasījusi visu manu laiku, - Lora stāstīja. - Blekijs sameklēja man skaistu egli, ko nolikt baznīcā. Rīt es to izgreznošu.

Emma sastinga, un viņa juta, ka tas atspoguļojas arī viņas sejā.

Lora pacēla acis no adīkļa. Viņa mitējās adīt un raudzījās Emmā.

- Ak Dievs, mīļā, tu izskaties šausmīgi! Kas noticis?

Emma papurināja galvu.

- Nekas. Patiesi, nav nekā nopietna, - viņa izmocīja un, acis nodūrusi, pētīja savas rokas.

- Nē, ir gan. Es tevi pārāk labi pazīstu. Ja tevi māc kādas raizes, mīļā, lūdzu, uztici tās man! Tu noteikti jutīsies labāk, ja būsi ar kādu aprunājusies.

Emma nokremšļojās.

- Redzi, Edvina šovakar pret mani izturējās ļoti aizvainojoši. Jutos patiesi apbēdināta.

Dziļi ievilkusi elpu, Emma atstāstīja sāpīgo epizodi pie Ziemassvētku eglītes.

Lora sarauca pieri un tad teica:

- Meitenes allaž vairāk pieķeras tēvam, Emma. Tu pati to zini. Tas nav nekas neparasts. Gan ar laiku Edvina mainīsies. Esmu pārliecināta, ka šis viņas noskaņojums ir pārejošs.

- Viņa vienmēr devusi priekšroku Džo, - klusi sacīja Emma. - Pret to man nav nekādu iebildumu. Es esmu laimīga, ka viņi viens otram ir pieķērušies. Mani satrauc uzsvērtais vēsums, kādu Edvina laiku pa laikam man izrāda. Es tā cenšos iekarot viņas mīlestību!

- Es zinu, ka tu to dari.

Lora nopūtās un paspieda Emmas roku.

-Bērni var būt///.'nelaipni... Viņi neapzinās, ka izturas nežēlīgi. Tas ir nevis ļaunums, bet gan nevērība.

- Jā, iespējams, ka tev ir taisnība.

- Un Edvina taču ir ļoti labs bērns, vai ne?

-Jā, savā ziņā pat pārāk labs. Man bieži vien liekas, ka viņa ir piedzimusi jau pieaugusi.

Mazliet padomājusi, Emma turpināja:

- Dažreiz es jūtu, ka Edvina dzīvo savu - iekšēju dzīvi.

Viņa mēdz būt loti vēsa. Un Edvinas acis allaž vērstas kaut > >

kur tālumā.

Lora iesmējās, mēģinādama izkliedēt Emmas nemieru.

- Ak, mīļā, tas ir tik dabiski. Meitenēm vienmēr ir piemitis paradums sapņot ar vaļējām acīm.

- Tā ir gan, - Emma piekrita, vēlēdamās sevi pārliecināt.

- Un aiz ārējā vēsuma gluži vienkārši slēpjas atturīga daba. Vēl vakar Blckijs man sacīja...

- Ko es tev sacīju? - uz sliekšņa stāvēdams, nodārdināja Blekijs.

Smēķēdams cigāru, viņš ienāca un apsēdās sievietēm līdzās.

- Es gribēju teikt Emmai, ka, tavuprāt, Edvina ir izsmalcināta, maza lēdija ar apburošām manierēm.

- Tāda viņa ir. Turklāt īsta skaistule!

Blckijs pagriezās uz bufetes pusi.

- Ko es drīkstu jums piedāvāt, dāmas? - viņš līksmi apjautājās.

Blekijs piegāja pie bufetes un ielēja sev Iru viskiju.

- Ko tu gribētu, Emma? Iedzer taču reiz, lūdzu, kādu lāsi kopā ar mums! - Lora laipni mudināja.

- To es darīšu! - Emma smējās. - Šovakar man stiprāks dzēriens par ļaunu nenāks. Lūdzu, ielej man heresu, Blckij!

- Jādomā, ka tu, mana mīļā Lora, dzersi tieši to pašu, vai ne?

- Jā, Blckij. Bet tikai mazliet.

- Priecīgus Ziemassvētkus, manas vismīļās dāmas! -novēlēja Blekijs un ar sev raksturīgo pārspīlēto galantumu pacēla glāzi.

- Priecīgus Ziemassvētkus! - abas sievietes reizē atsaucās.

Un Emma dzēlīgi ķircinošā tonī piemetināja:

- Es ceru gan, ka mēs esam tavas vismīļās dāmas. Mēs būtu ļoti dusmīgas, ja izrādītos, ka ir vēl arī citas.

Blekijs pasmīnēja.

- Lora man sacīja, ka Pirmajos Ziemassvētkos esam uzaicināti piejums. Es gaidu šo dienu ar nepacietību - izmantosim īso atelpas brīdi un kārtīgi izpriecāsimies.

Viņas abas nenolaida acis no Blckija.

- Ko tu ar to gribēji teikt, mīļais? - Lora vaicāja.

- Ak, neko īpašu, - viņš atsaucās, nožēlodams savus vārdus.

- Blekij, lūdzu, neizvairies! Atbildi man, mīļais! Vai tev ir kaut kas zināms... kaut kas par kara norisi? - Lora uzstāja.

- Nebūt ne, - atteica Blekijs, un viņa valodā ieskanējās stiprs īru akcents. - Met nu mieru, mīļā, šovakar par karu nerunāsim.

Viņš apsēdās Lorai blakus uz sofas un saņēma viņas roku savējā. Uzmanīgi pavēries Emmā, Blekijs sacīja:

- Esmu dzirdējis, ka Tompsona fabrikai iestājušies grūti laiki. Viņi ražojot sliktas kvalitātes audumus un netiekot galā arī ar valdības pasūtījumiem.

- Tā varētu būt, - Emma atsaucās vienaldzīgā balsī.

Viņas seja bija neizdibināma, un viņa pasteidzās mainīt

sarunas tematu.

Jaunais gads atnāca, atnesot britiem un viņu sabiedrotajiem sliktas ziņas no kaujaslaukiem. Tranšejās vīri gāja bojā tūkstošiem, un zaudējumi abās pusēs bija tik milzīgi, ka pasaule šausmās aizturēja elpu. 1916. gada 4. janvārī premjerministrs Henrijs Eskvits iesniedza apakšnamā likumprojektu par visu atbilstoša vecuma neprecēto vīriešu obligātu iesaukšanu armijā. Likumprojektam tika izrādīta liela pretestība, īpaši pret to iebilda konservatīvie un vecās, brīvprātīgās sistēmas piekritēji. Tomēr pirmdien, 24. janvārī, likums trešajā lasījumā tika pieņemts ar trīssimt četrdesmit septiņām balsīm pret trīsdesmit sešām. Un tā 2. martā stājās spēkā pirmais likums par vispārējo karaklausību.

Lai gan sākumā jaunais likums tika attiecināts vienīgi uz neprecētajiem vīriešiem, Emma kļuva jo dienas jo nemierīgāka. Viņa cītīgi lasīja avīzes, savā prātā analizēdama kara gaitu, un drīz vien nāca pie secinājuma, ka precēto vīru iesaukšana ir tikai dažu nedēļu jautājums. Un izrādījās, ka Emmai bijusi taisnība.

Kādā rītā maija sākumā atvērusi avīzi “The Epoch”, viņa pārliecinājās, ka neskaidrie draudi ir kļuvuši par realitāti. Emma ātri pārskrēja ar acīm vēstij, ka premjerministrs iesniegs jaunu likumu par karaklausību.

- Džo, es domāju, ka arī precētie vīri būs spiesti doties uz fronti, - viņa klusi sacīja.

Džo pāri brokastu galdam uzlūkoja sievu, un viņam bija skumjas acis.

- To varēja paredzēt, Emma. Kičeners jau nedēļām ilgi sauc pēc papildspēkiem.

Emma palocīja galvu.

- Jaunajā likumā paredzēts, ka visiem britu vīriešiem vecumā no astoņpadsmit līdz četrdesmit gadiem jābūt pakļautiem vispārējai karaklausībai un jātiek iesauktiem regulārajā armijā, ja vien viņi no šī pienākuma nav jāatbrīvo svarīgu iemeslu dēļ. Tā rādās, Džo, ka tev nav iemesla tikt atbrīvotam, vai ne? - viņa jautāja ar samocītu smaidu.

- Nē, mīļā, tāda man nav.

Pēc dažām dienām Emma ar drūmu samierināšanos lasīja, ka apakšnama locekļu domas ir dalījušās, tomēr vairākums ir nobalsojis pārjauno likumprojektu. 27. maijā jaunais likums par karaklausību guva arī karalisko apstiprinājumu.

Tajā vakarā Emma sēdēja viesistabā kopā ar Frcnku, kas atkal bija ieradies apciemot māsu, un pārrunāja jaunumus.

- Ko tas īsti nozīmē - karaliskais apstiprinājums? -viņa vaicāja.

- Tas nozīmē, ka britu nācijas liktenim izšķirošā brīdī mēs esam atgriezušies pie normaņu un sakšu laiku tradīcijām, proti, lai aizstāvētu tautu, karalis ir tiesīgs ņemt savā pakļautībā visus vīrus, kuģus un citu nepieciešamo kustamo mantu, -Frenks svinīgi atbildēja.

Viņa saprata. Bet sapratne Emmas raizes nedarīja mazākas.

Emma, kas agrāk bija sodījusies par ierēdņu gausumu un birokrātisko tūļāšanos, nu nolādēja šo pašu ierēdņu pārmērīgi efektīvo darbību. Trīs viņas dzīvē visnozīmīgākie vīrieši zibens ātrumā saņēma pavēsti. Pirmais kājniekos tika iesaukts Deivids, viņam sekoja Džo un Blekijs - abi vienlaikus. Gan Džo, gan Blekijs nokļuva Sīfortas kalniešu pulkā, kurā savulaik bija dienējis Emmas tēvs un kurš sastāvēja galvenokārt no jorkšīriešiem.

- Es būšu vienīgais izņēmums, - bija jokojis Blekijs. - Esmu īrs, kas dzīvo Anglijā, precējies ar saseksieti, atkritis no baznīcas un tagad, tērpies bruncīšos, dienēs skotu karaspēka vienībā. Neparasts gadījums, vai ne?

Lora un Emma bija smējušās kopā ar Blekiju, bet sirds viņām bija smaga.

Džo un Blekijs tika nekavējoties nosūtīti uz kaujas apmācībām Riponā. Emmai ar šo seno, gleznaino garnizona pilsētiņu saistījās vecas atmiņas. Pēc divām nedēļām abi vīrieši uz divdesmit četrām stundām drīkstēja atgriezties mājās. Pēc šī īsā atvaļinājuma viņi devās uz Tilberiju, lai no turienes tiktu nosūtīti uz Franciju. Lietainā jūnija rītā Emma pavadīja Blekiju un Džo uz dzelzceļa staciju. Lora, kas atkal gaidīja bērnu, bija lūgusies, lai ņem viņu līdzi, bet Blekijs bija nelokāms.

-Tu nedrīksti nākt, mīļā, - viņš laipni sacīja, glāstīdams sievas matus. - Lieks uztraukums un pārdzīvojums var kaitēt kā tev, tā bērnam.

Pēdējā brīdī Blekijam bija gandrīz ar varu jāatbrīvojas no Loras, kas ieķērās vīram rokā, vairs nespēdama valdīt asaras. Bet, kad viņi jau gāja prom, Lora stāvēja pie loga un māja viņiem atvadas, līdz Emma un abi vīrieši izzuda viņas skatienam. Loras bālajā, saspringtajā sejā tobrīd atspoguļojās drosmīga apņemšanās izturēt - par spīti visam.

Līdz Līdsai viņi aizbrauca klusēdami. Emmu pārsteidza stacijā valdošā drūzma un kņada. Karavīri veseliem bariem plūda iekšā pa stacijas vārtiem. Uz drūmi pelēkajiem peroniem bija grūti atrast brīvu vietu. Visdažādākā vecuma un šķiriskās piederības sievietes un meitenes - sievas, mātes un mīļotās - bija te sanākušas, lai atvadītos no saviem vīriešiem. Blekijs paņēma abu uzkabes un aiznesa uz vagonu. Emma un Džo, rokās saķērušies, palika stāvam uz perona.

- Viss būs labi, mīļā, - Džo teica un saspieda Emmas pirkstus. - Neraizējies par mani! Rūpējies par sevi un bērniem!

Emma iekoda lūpā, pūlēdamās savaldīties. Dažus pēdējos mēnešus Džo bija izturējies pārsteidzoši maigi un saprotoši - acīmredzot nojauta, ka tuvojas šķiršanās brīdis. Pa šo laiku viņi bija kļuvuši viens otram daudz tuvāki.

-Tas esi tu, Džo, kam jārūpējas par sevi, -Emma klusi

teica.

Pēc īsa brīža atgriezās Blekijs. Emma saņēma viņu aiz rokas un pievilka sev klāt.

- Un tu arī esi uzmanīgs, Blekij!

Viņa mēģināja iesmieties.

- Pieraugiet, ka neiekuļaties kādā ķezā...

Emma apklusa, un lūpas viņai trīcēja.

Džo maigi satvēra sievas seju plaukstās.

- Mīļā, kur palicis Emmas Hārtas slavenais smaids?

- Piedod, Džo! Es nespēju šobrīd smaidīt.

Lokomotīve nosvilpa, un gaisā izplūda dūmu un tvaiku

mutuļi-vilciens gatavojās ceļam uz dienvidiem. Blekijs aplika roku Emmai ap pleciem.

- Uz redzēšanos, mavourneenl Lai tev labi klājas, un pieskati manā vietā manu mīļo Loru! Uzmani, lai viņa pārāk nenododas skumjām!

Viņš noskūpstīja Emmu uz vaiga. Blekija acis bija miklas.

Emma norija kaklā sakāpušo kamolu.

- Apsolu tev, Blekij, ka pieraudzīšu, lai nedz viņai, nedz bērnam nenotiktu nekas ļauns.

Blekijs uzlēca uz vagona pakāpiena un novērsās, lai Emma un Džo varētu netraucēti atvadīties.

Džo apskāva Emmu.

- Tu man esi bijusi vislabākā sieva, sirdsmīļā.

Redzot, ka Emmas sejai pārslīd baiļu ēna, viņš pasteidzās piemetināt:

- Un tieši tāpēc tu vari būt sasodīti pārliecināta, ka es pie tevis atgriezīšos!

- Es zinu, ka tu atgriezīsies, mīļais. Tu arī man esi bijis labs vīrs, Džo. Esi piesardzīgs, kad būsi frontē!

Viņš palocīja galvu, nespēdams parunāt. Džo vēlreiz noskūpstīja Emmu, un viņa juta, kā pašas asaras sajaucas ar sāļajām lāsēm, kas ritēja pār vīra vaigiem. Džo strauji izrāvās no Emmas skavām, uzlēca uz vagona kāpnītēm un nostājās blakus Blekijam. Vilciena riteņi sāka griezties, spalgi šņirkstēdami pret sliedēm. Sākumā vilciens kustējās tik gausi, ka Emma varēja iet tam līdzās, turēdamās pie Džo rokas.

Piepeši kāds no karavīriem sirsnīgā, skumjā balsī iedziedājās: “Kaut sirdi ilgas māc, neļaujiet mājas pavardam dzist...” Tad dziedātājam pievienojās vēl kāda balss, un drīz vien dziesma pāršalca visu staciju - piedziedājumam pievienojās ari citos vilcienos sakāpušie karavīri un uz perona stāvošās sievietes. Visām balsīm pāri cēlās Blekija varenais, sulīgais baritons.

Vilciens uzņēma ātrumu. Džo palaida vaļā Emmas roku, un viņa palika stāvam. Emma māja aizbraucējiem ardievas, un, par spīti miklajām acīm, viņas atvadu smaids bija drosmīgs un uzmundrinošs. Emma raudzījās vilcienam nopakaļ, līdz tas vairs nebija saskatāms, tad viņa pagriezās un cauri pūlim virzījās uz stacijas izeju. Asaras aizmigloja Emmai acis, un viņa izmisusi domāja, vai viņai būs vēl kādreiz lemts redzēt abus aizbraukušos vīriešus.

Četrdesmit pirmā nodaļa

Viņi soļoja zem šrapneļu krusas, kājām līdz potītēm grimstot dubļos. Vējš plivināja kiltus vīriem ap stilbiem, un dūdu spēlētā melodija, kurai brīžiem izdevās izlauzties cauri lielgabalu kanonādei, atgādināja raudulīgu sēru maršu. Britu artilērijas radītais troksnis sasniedza draudīgu un apdullinošu krešendo, un dūdas piepeši apklusa pavisam.

Sīfortas kalniešu pulks gausi virzījās uz priekšu artilērijas uguns aizsegā. Viņi nāca no Sommas kanāla puses, pāri dubļainajiem un asiņainajiem laukiem, kurus bija izārdījuši šāviņi un izvagojuši ierakumi. Šur un tur redzēja stiepjamies dzeloņstiepļu pinumus. Divīzijai aiz muguras bija palikusi Hārd-ckorta, pa labi atradās Komblē un Žilemona, pa kreisi - Ma-mcca, priekšā - Bazentīna un Longevāla. Un šī ģeogrāfiskā trīsstūra centrā bija meklējams viņu galamērķis - Tronas mežs.

Šajā mežā ierakumos gulēja ģenerālis fon Arnims un viņa armija. Cietis smagus zaudējumus Mamecā, viņš bija mēģinājis no sakāves kreisajā flangā izvairīties, strauji novirzot savu karaspēku pa labi - uz Tronas mežu. Mežs stiepās

pāri šaurai ielejai, pa kuru uz Frikortu plūda kāda upe. Vāciešu rīcībā bija divas caur ieleju izbūvētas dzelzceļa līnijas, kas savienoja viņu pozīcijas ar Žilemonu un Komblē. Ierakumi šķērsoja mežu tieši tā centrālajā daļā, ziemeļu - dienvidu virzienā. Rietumpusē vāciešus sargāja dzeloņstiepļu pinumi un ložmetēji. Šķita, ka šī tūkstoš četri simti jardu garā un četri simti jardu platā zemes strēle būs britu armijai ciets rieksts.

Briti jau bija iegājuši mežā, un Lcnkašīras pulkam pat bija izdevies iespiesties šajā zaļajā nocietinājumā, bet, izvirzījušies uz priekšu kā ķīlis, viņi atradās kļūmīgā stāvoklī, jo viņus no visām pusēm aplenca vācu kājnieki. Ģenerālis fon Arnims izmantoja visu viņa rīcībā nodoto dzīvo spēku un artilēriju, lai noturētu garo meža joslu. Četras reizes briti bija mēģinājuši virzīties uz priekšu, un katru reizi fon Arni-mam bija izdevies uzbrukumu atsist. Ģenerālis ziedoja desmitiem tūkstošu vīru dzīvības, lai tikai noturētu Tronas mežu, jo lielajā Sommas ofensīvā tam bija ievērojama stratēģiska nozīme. Naktī neticamo zaudējumu neietekmētais fon Arnims virzīja pret britiem jaunas divīzijas, lai nostiprinātu pretinieka armijas aplenkumu. Piekto reizi viņa vīrus burtiski nopļāva britu ložmetēji meža rietumpusē un franču ložmetēji -tā austrumos, savukārt pēc sestā izmisīgā britu uzbrukuma vācu ģenerālim izdevās atgūt meža lielāko daļu. Pa to laiku britu armijas komandieri bija saņēmuši sera Henrija Rolin-sona pavēli: triecienā iziet cauri Tronas mežam, sagraut vācu aizsardzības līniju un virzīties uz Longevālu un Bazentīnu.

13. jūlija pēcpusdienā mežu atkal ārdīja sabiedroto armijas artilērija, bet Sīfortas kalniešu pulks bija nosūtīts kā papildspēks Lenkašīras pulkam. Tā bija pelēka, apmākusies diena, un mākoņainās debesis apgaismoja lielie, sarkanīgie šāviņu uguņu loki un sprāgstošo granātu blāzma. Debesis bija pilnas ar britu lidmašīnām, kas apšaudīja vācu novērotāju gaisa balonus.

- Durkļus kaujas gatavībā! - noskanēja skarba pavēle.

Sekoja metālisks troksnis - durkļi ideāli piegīila šautenes stobram.

- Uz priekšu - marš!

Turot durkļus zemu nolaistus, viņi devās uz priekšu kā vienots, haki krāsas un rūtaina auduma formastērpos ieģērbts ķermenis: muguras - taisnas, acu skatiens - ass, galvas - lepni paceltas. Viņi bija gari un spēcīgi vīri. Negantās, nevaldāmās drosmes un rūtaino, tumšzaļi jūraszilo kiltu dēļ ienaidnieki viņus dēvēja par “sātana lēdijām”.

Mežā viņi iegāja apņēmības pilni sasniegt mērķi un atriebt kritušos biedrus. Tā bija nežēlīga kauja, un kritušo skaits abās pusēs nemitīgi pieauga. Arī britu lielgabali šķita saplūduši vienā, pārdabiskā ierocī. To šāviņi bez žēlastības plosīja zemi, šķieda pa gaisu dubļus un akmeņus, noslaucīja no zemes virsas kā cilvēkus, tā kokus. Šo šausmīgo, postošo pūliņu rezultātā Sīfortas kalniešu pulkam izdevās ienaidnieku atspiest atpakaļ. Briti virzījās aizvien dziļāk mežā, kas bija tā sapostīts, it kā to būtu skārusi zemestrīce.

Pēc tuvcīņas, kas noritēja ar mainīgiem panākumiem un bija ārkārtīgi nežēlīga, kāds bataljons guva nelielu, bet iepriecinošu uzvaru - viņiem izdevās ieņemt meža augšdaļu. No vecākajiem virsniekiem bataljonā bija palicis dzīvs tikai kāds jauns kapteinis, kas kopā ar diviem leitnantiem iekārtoja pagaidu štābu un deva vīriem rīkojumu meklēt patvērumu ierakumos meža dienvidu malā. Viņu pavēle skanēja: te mums jāturas līdz pēdējam vīram!

Blekijs O’Nīls gurdi noslaucīja no sejas dubļus un ar ašu skatienu pārlūkoja ierakumos sagūlušos vīrus. Viņa asinīm pieplūdušās acis meklēja Džo Louteru. Tuvāk sēdošo vīru pulciņā viņu nemanīja. Blekiju pārņēma nelāga jutoņa. Diez vai Džo ir dzīvs vai miris, viņš prātoja. Vai Louteram izdevies sasniegt šo meža sektoru, vai arī viņš palicis guļam uz sadangātās zemes kopā ar citiem līķiem? Blekijs atvairīja šo biedējošo domu. No tik ļauna pieņēmuma asinis stinga dzīslās. Varbūt Džo palicis pie tās pulka daļas, kas kopā ar lenkašīriešiem lika atsviesta atpakaļ. Blekijs lūdza Dievu, kaut tā būtu.

Pamanījis pazīstamu jorkšīrieti, vārdā Harijs Metkālfs, Blekijs, zābakiem žļerkstot, brida uz viņa pusi. Blekijs juta, ka viņa kājas līdz potītēm ir samirkušas. Viņš riebumā sarauca degunu. Muklājam zem klijām piemita īpatnēja, pretīga smaka, turklāt tai pievienojās ierakumu iepriekšējo iemītnieku atstātā urīna, vēmekļu un izkārnījumu dvaka, uzdzīdama nelabumu.

- Jēzus, Marija un Jāzeps! To sasodīto dubļu te ir tik daudz, ka mēs visi tajos apslīksim, iekams tiksim no šejienes ārā, - Blekijs teica, kad bija nonācis pie Harija.

- Jā, tavos vārdos ir taisnība, puis.

- Vai neesi redzējis Džo Louteru? Ceļā uz šejieni mēs pašķīrāmies.

- Pēdējo reizi redzēju viņu pa galvu pa kaklu iemetamies ierakumos tur, tālāk. Viņš ir sveiks un vesels, draugs.

-Paldies Dievam! Es jau baidījos, ka Džo būs nopelnījis koka mēteli.

- Viņš ne, bet daudzi citi mūsējie gan. Redzēju Makdo-naldu un Klārku nokrītam kā ķegļu vālītes. Nabaga zeļļi! Maku granāta saplosīja sīkos gabaliņos, be Klārkijam iešāva sejā un krūtīs. Viņš pārvērtās par asiņainu masu.

- Mīļais Jēzu! Klārkijam bijajauna sieva un divi bērneļi, vēl gluži mazi.

Blekijs uz bridi aizvēra acis, un viņa seja sadrūma.

- Ak Dievs! Šis smirdīgais, pretīgais karš! Draņķīgais, utainais, sapuvušais karš!

- Nu, nu, Ir, nepārdzīvo to tik ļoti, - teica Harijs, līdzjūtīgi vērdamies Blckijā.

Blekijs atspiedās pret ierakumu malu un atbalstīja galvu pret smilšu maisu. Viņu piepeši bija pārņēmis galīgs spēku izsīkums. Piegānīto ierakumu smirdoņas dēļ kaklā kāpa nelabums. No dūmiem un pulvera gaiss šķita biezs. Tam visam vēl piejaucās vīru miesas izgarojumi. Blekijs vilka gaisu nāsīs ar riebumu. Ausīs joprojām skanēja lielgabalu dārdi. Viņam noreiba galva un aizmiglojās acis.

- Slikti jūties, Blckij, puis?

- Nē, tikai atvelku elpu, - Blekijs atbildēja un atvēra

acis.

Viņš aplūkoja tuvāk Hariju. Metkālfa haki krāsas žakete bija notraipīta ar asinīm.

- Un kā ir ar tevi, Harij? Tu neesi ievainots?

- Nē, es ne. Esmu tikai nocūkojics ar šiliem draņķa dubļiem. Un Džerija* iekšām.

Harijs paraudzījās uz haki auduma priekšautu, kas sedza viņa rūtainos bruncīšus - tādus priekšautus Sīfortas kalniešu pulkam izsniedza kaujas vajadzībām, lai cīņas karstumā netiktu sasmērēti kilti.

- Un, kad Šitie dubļi sakaltīs, es kļūšu stīvs kā dēlis. Spriežot pēc tā, kā tu izskaties, veco zēn, tas pats notiks arī ar tevi.

- Neizaicini likteni! - Blekijs savā ķelta māņticībā

iesaucās._

♦Vāciešu palama kara laikā.

Un tad viņš iesmējās, drūmi uzjautrinādamies par paša nulc izteikto muļķību. Kara peklē, kur viņu dzīvības nemitīgi tika apdraudētas, senajiem ticējumiem vairs nebija nozīmes.

Harijs greizi pasmīnēja.

- Vai tev vēl ir kāds suļķis? - viņš apprasījās.

- Ir gan, Harij.

Blekijs sataustīja kabatā cigaretes, un viņi abi aizsmēķēja.

- Sasodīts, nav nekāds brīnums, ka mūsu puiši sauc šito vietu par Elles cauruma mežu. Šodien arī mums te gāja kā pa pekli. Mēs varam būt laimīgi, ka esam palikuši dzīvi, īr. Jā, nudien tā ir.

Harijs atstūma pakausī savu bruņucepuri un slaucīja dubļaino seju ar tikpat dubļainajām rokām.

- Teikšu tev, Blekij, nekad nedomāju, ka ilgošos atgriezties Hadersfrldā pie savas ķildīgās vecenes, bet, velns un elle, es daudz dotu, lai varētu tagad sēdēt mājās un klausīties, kā viņa šķendējas. Un malkot sasilušu alu. Tā nu ir -paša veča man piepeši šķiet līdzīga lēdijai Godaivai^5!

Blekijs pasmaidīja, bet neko neteica. Viņš tobrīd iedomājās par savu mīļo Loru. Blekijs aizvēra acis, iztēlodamies viņas nomierinošo mīļumu un skaidro, starojošo seju. Loras tēls uz brīdi aizsedza nāvi, asinis un netīrību.

- Hei, draugs, nav īstais laiks snaušanai!

Harijs iegrūda Blekijam dunku ribās.

- Mēs nedrīkstam zaudēt modrību. Neesam jau karstā vasaras dienā ieradušies uz pikniku Blekpūlā, puis.

Blekijs samirkšķināja plakstiņus, izstiepās visā garumā un dziļi ievilka plaušās cigaretes dūmus. Viņi ar Hariju pārmija zīmīgus, saprotošus skatienus un iekārtojās ērtāk - bija paredzams, ka šajos ierakumos nāksies kvernēt diezgan ilgi. Neviens no abiem nezināja, ko viņam nesīs nākotne un kāds liktenis viņus sagaida, bet viņi par to daudz neprātoja. Viņi izbaudīja īso atpūtas brīdi pēc kaujas. Nošķiedušies ar dubļiem un asinīm, nogurušām, zilu loku apņemtām acīm un smeldzošiem ķermeņiem - Harijs un Blekijs izskatījās kā cīņās rūdītu, sakāvi cietušu veterānu pāris, kuru atstājušas pēdējās kaujinieciskā noskaņojuma paliekas. Bet tas neatbilda īstenībai - drosmi viņi nebija zaudējuši, un abu vīru izturībai nebija robežu.

Pēkšņi Harijs saķēra Blekija roku.

- Vai nepamanīji kaut ko dīvainu, īr?

- Nē. Kas tad ir?

- Tie nolādētie lielgabali ir apklusuši, Blckij.

- Kungs Jēzu, tev taisnība, Harij.

Viņi skatījās viens uz otru. Blckijam un Harijam visaptverošais klusums likās tik mulsinošs, it kā lielgabalu klusēšana būtu kaut kas draudīgs un vēstītu nelaimi.

- Vēl vienu smēķi pirms nākamā kautiņa? - ierosināja Blekijs, saraucis uzacis.

- Nē, - galvu purinādams, nomurmināja Harijs. - Drīz būs tumšs. Džcriji ir taupīgi, viņi nemet granātas, kur pagadās. Vai saproti, ko es domāju?

- Saprotams!

Ātri satumsa. Blekijs pagriezās un raudzījās pāri ierakumu malai, vērodams ainavu. Puskrēslā viņš pamanīja, ka uz viņu pusi skrien kāds saliecies stāvs. Blekijs acumirklī tvēra pēc šautenes.

- Stāt! - viņš uzkliedza.

Tūlīt pat arī pārējie ķērās pie ieročiem, atguvuši modrību un gatavi sevi aizstāvēt.

- Tas esi tu, O’Nīl?

Blekija saspringtie muskuļi atslāba, viņš pazina balsi.

- Jā, leitnant, tas esmu es, - Blekijs atsaucās.

- Labi, puis!

Leitnants ielēca pie viņiem un ar acīm ātri pārskaitīja vīrus. Viņa seja bija sadrūmusi.

- Klausieties, zēni, man jums jāpavēsta slikti jaunumi. Mēs esam atgriezti no pārējiem. Mūsējo te ir kāds simts, ne vairāk. Kapteiņa rīkojums ir vienkāršs - mums jānotur šis meža stūris, lai kas arī notiktu. Jāieķeras tajā ar zobiem un nagiem. Mēs nedrīkstam izkustēties, kaut pār mums nāktu elles ugunis un ūdensplūdi. Turiet acis un ausis vaļā un norīkojiet sardzi! Dariet to nekavējoties!

- Jā, ser, - teica Blekijs. - Vai jūs domājat, ka tumsā viņi uzbruks?

- To es nezinu, puis. Bet mums ir daži Luisa ložmetēji un daudz granātu. Darīsim visu, kas mūsu spēkos.

- Leitnant, es gribētu būt kopā ar savu draugu Džo Lou-teru. Mctkālfs sacīja, ka Džo esot tajos ierakumos, kas atrodas mums aiz muguras, - sacīja Blekijs.

-Labi, O’Nīl! Bet pārvietojies žigli! Un izstāsti puišiem tajā grāvī to pašu, ko es teicu tev.

Un leitnants nozuda tumsā.

- Vai tu neiebilsti, īr, ja es iešu kopā ar tevi?

- Nē, Harij, nāc vien. Bet laižamies ātri, - atbildēja Blekijs, rāpdamies pāri smilšu maisiem.

Viņi abi ar Hariju bez starpgadījumiem sasniedza tālākos ierakumus. Kad pāri to malai draudīgi izslējās šauteņu stobri, Blekijs klusā balsī iesaucās:

- Tas esmu es, O’Nīls, Sīfortas kalniešu pulks.

- Leciet iekšā, puiši, pirms kāds no maniem šaudītkā-rājieni biedriem nav sašķaidījis jusu paurus, - atbildēja rupja balss.

Blekijs un Harijs lēca abi vienlaikus, piezemējoties tik sparīgi, ka dubļi vien nošļakstēja. Viņi izslējās. Vīri, kurus abi bija apšļakstījuši ar netīrumiem, sulīgi nolamājās, bet tas tika darīts draudzīgā balsī. Tumsā iegailējās cigarešu uguntiņas, un Blekijs nopētīja sev visapkārt nogurušās, drūmās sejas, cerēdams starp tām ieraudzīt Džo.

- Vai kāds nav redzējis Džo Loutcru? - viņš vaicāja.

- Jā, viņš ir tur, otrā galā, - kāda balss atbildēja.

Blekijs atrada Džo sēžam un bezrūpīgi smēķējam. Bruņucepuri viņš bija atstūmis pakausī, bet rokā turēja Emmas fotogrāfiju.

- Kā redzu, tu jūties kā mājās, - Blekijs ironizēja un sirsnīgi saspieda Džo plecu.

Loutcra sejā parādījās atvieglojums. Viņš atlika fotogrāfiju atpakaļ mundiera kabatā un cieši satvēra Blekija roku.

- Kungs Jēzu, Blekij, kā es par tevi uztraucos! Ceru, ka neesi cietis!

- Nē. Un tava veselība acīmredzot arī ir ziedoša. Pie joda, uz kā tu tur sēdi?

Džo pasmīnēja.

- Tās ir kastes ar sālītu liellopgaļu!

Ieraudzījis Blekija sejas izteiksmi, viņš sāka smieties.

- Mēs te atradām tādu kā zemnīcu, pilnu ar pārtikas krājumiem. Lenkašīrieši te bija ierakušies vairāk nekā nedēļu, un atkāpjoties viņi atstājuši visu iedzīvi. Labi, ka pa kastēm nav trāpījis neviens šāviņš. To visu apēst mēs, vienalga, nepagūsim, bet mums vismaz ir, uz kā sēdēt. Bentosa gaļas konservu firma būs gādājusi, lai mums pakaļas paliek sausas.

Džo pavirzījās, lai izbrīvētu vietu Blekijam. Dubļiem žļakstot, pienāca Harijs.

- Velns un elle, daži te sēž uz spilveniem, - viņš piezīmēja, skatīdamies uz kastēm. Kāds karavīrs iesmējās un savukārt izbrīvēja Harijam vietu uz sava sēdekļa.

Blekijs pastāstīja, ka viņi ir atgriezti no savējiem, un atkārtoja kapteiņa pavēles. Ap Blekiju sapulcējās kāds ducis vīru, un viņš teica:

- Norīkosim tagad sardzi. Pa vienam vīram katrā galā un divi, kas skatās abos virzienos. Ik pēc stundas nomainīsim cits citu. Es sākšu ar šo galu, jūs, pārējie, varat atpūsties. Sardzes vīriem jātur acis vaļā.

Pēdējais teikums izklausījās kā stingra pavēle. Viri devās uz sardzes posteņiem.

Blekijs bija nostāvējis sardzē tikai pusstundu, kad viņam šķita, ka redz kaut ko kustamies koku jaunaudzē, kuru, kā par brīnumu, nebija nopļāvusi artilērijas uguns. Viņš samiedza acis, pūlēdamies tumsā kaut ko saskatīt. Blekija rokas jau instinktīvi cēla šauteni - kaujas refleksi acumirklī bija pamodušies. Tumšie mākoņi, kas aizsedza mēnesi, pavirzījās nost, un apkārtne pielija ar spožu, sudrabainu gaismu.

- Svētā Dievmāte! - Blekijs klusi iesaucās.

Džo viņu sadzirdēja.

- Kas tur notiek? - pielēcis kājās, viņš noprasīja.

- Skaties! Tur! Vai redzi?

Džo sastinga.

- Kungs Jēzu!

- Nu ir ziepes, puikas! - iebrēcās Blekijs. - Sasodītie vāciešu kājnieki ir mums tieši aiz muguras!

Viri piecēlās un sāka nervozi mīņāties. Šurp skrēja arī karavīri no priekšējiem ierakumiem. Visu acis bija pievērstas pelēkajai kolonnai, kas nāca viņiem virsū. Vīri automātiski piestiprināja pie šautenēm durkļus. Kapteinis steidzīgi deva pavēli, lai ari ziņneši un sakarnieki apbruņojas ar šautenēm un granātām.

Un atkal sākās asiņaina tuvcīņa. Skriedams ienaidnie-kam pretim, Blekijs klusi lūdzās: “Svētā Dievmāte, stāvi man klāt! Svētā Dievmāte, stāvi man klāt! Svētā Dievmāte, stāvi man klāt!" Viņa sastingušajā sejā tobrīd atspoguļojās mežonīga nežēlība. Viņš nogalināja, nogalināja un vēlreiz nogalināja. Viņa šautene spļāva lodes citu pakaļ citai, bet no durkļa pilēja ienaidnieku asinis. Viņš nezināja, cik daudz cilvēku ir nogalinājis, un viņam tas arī nerūpēja. Blekijs zināja tikai vienu - dzīvs paliks vai nu viņš, vai arī tas vācietis, kurš skrien viņam virsū, un viņš gribēja palikt dzīvs. Galu galā Blekijs vairs neko nedomāja - viņš tikai uzbruka triecienā.

Pēc divām stundām ienaidnieki negaidīti atkāpās, meklējot patvērumu koku aizsegā, bet Sīfortas kalniešu pulks atgriezās ierakumos. Viņi bija noguruši, bet neuzvarēti. Baismīgā slaktiņa laikā Blekijs bija pazaudējis Džo un Hariju no redzesloka, un tagad viņus vairs nebija iespējams atrast. Blekijs no visas sirds lūdza Dievu, kaut viņa draugi būtu dzīvi.

Nākamo divdesmit četru stundu laikā vācieši vairākkārt uzbruka nelielajam, varonīgo vīru pulciņam. Viņi mēģināja uzspridzināt Lūisa ložmetējus, lavījās tumsā klāt, pārlienot no vienas granātas izrautas bedres uz nākamo, izmisīgi apmētāja ierakumus ar granātām, cerot kalniešus no turienes izsvēpēt. Bet kapteinim bija izdevies izveidot tik necaurejamu ložmetēju un šauteņu joslu, ka visi uzbrukumi tika atsisti.

Sīfortas kalniešu pulks aizvadīja šo diennakti neaprakstāmā sasprindzinājumā. Pa dienu sadursmes nedaudz atslāba, lai, tumsai iestājoties, atjaunotos ar divkāršu spēku. Bet ļaunākais bija vēl tikai priekšā. Nākamajā dienā ap pusdienas laiku sers Henrijs Rolinsons raidīja pret Tronas mežu vēl nepieredzētu artilērijas apšaudi, būdams pārliecināts, ka šī teritorija ir neglābjami zaudēta un visas britu vienības, kurām bija izdevies iespiesties meža dziļumā, - iznīcinātas. Bombardējot mežu, ģenerālis sagatavoja uzbrukumu ienaidnieka pozīcijām Bazentinas virzienā.

Sīfortas kalnieši drūmā stoieismā izturēja šo smago pārbaudi - kaut arī daudzi šāviņi nāca uz viņu galvām, viņi saprata, ka šāda rīcība ir nepieciešamības diktēta. No smagās apšaudes bija arī savs labums - tā neļāva vāciešiem pārvietoties, un viņu kājnieku uzbrukumi apsīka.

Vienu brīdi vācieši atsūtīja pie britiem parlamentāriešus un aicināja viņus padoties, lai viņi varētu izvairīties no pilnīgas iznīcināšanas. Bet bezbailīgie Sīfortas kalnieši atteicās un ar nepielūdzamu apņēmību neatdot šo meža daļu palika savos ierakumos. Vācieši, pārliecinājušies par viņu stūrgalvību un nelokāmo gribu, pievilka šajā virzienā vairāk lielgabalu, gatavodamies triecienuzbrukumam.

Tajā pašā laikā Rolinsona lielgabali dārdēja bez mitas, bet briti lēnām, taču neatlaidīgi atkaroja Tronas mežu pēdu pa pēdai. Tā bija spoža militāra operācija, pārsteidzoša savā varenībā.

Zem viesuļugunīm tuvojās saseksieši un citas Anglijas grāfistu kaujas vienības - apņēmības pilnas beidzot satriekt ienaidnieku un iekarot šo stratēģisko zonu.

- Sveiki, puiši! - atskanēja vienbalsīgs gaviļu kliedziens no Sīfortas kalniešu ierakumu puses.

Viņi bija glābti. Vīri traucās ārā no ierakumiem un apskāvās ar saviem tautiešiem. Visu sejās staroja plats smaids. Uzvandīto zemi krāsoja abu karojošo pušu karavīru asinis. Mirstošie vai jau mirušie vācieši un briti gulēja dubļos un granātu izrautajās bedrēs. Visapkārt pavērās tik šausmīgas asinspirts aina, ka daudziem britu ierindniekiem acīs sariesās asaras.

Piebrauca Sarkanā Krusta automobiļi, no tiem izlēca kara ārsti un sanitāri un steidzās pie ievainotajiem. Ārsti centās atvieglot viņu ciešanas, cik nu tas šādos lopkautuves apstākļos bija iespējams. Kāds jauns ārsts novērsās un vēma -viņš nespēja izturēt baiso skatu. Mirušos lēnām aiznesa līdz meža tālākajai malai.

Blekijs, noplūdis sviedriem, notraipījies ar asinīm, smirdošs, saplēstā formastērpā, bruņucepurei kūļājoties uz muguras, sāka meklēt Džo un Hariju.

Kāds karavīrs bija atkritis pret koka stumbru kā saplēsta lupatu lelle, pār viņa krūtīm stiepās robaina brūce. Nelaimīgajam acīm redzami tuvojās agonija.

- Palīdzi man, Dieva dēļ, palīdzi man! - pār viņa apkaltušajām lūpām lūgums izlauzās kā vaids.

Blekijs nometās ceļos un apskāva mirstošo. Puisis atkal mēģināja kaut ko teikt.

- Nerunā! - Blekijs nočukstēja un aijāja viņu kā bērnu.

Blekija acis drudžaini meklēja kādu ārstu vai sanitāru,

bet velti - tuvumā nevienu nemanīja.

Jaunais puisis dziļi nopūtās, nodrebēja un ļengani saļima Blekija rokās. Blekijs ieskatījās viņa sejā. Puisis bija miris, Blekijam pretim vērās platas, sastingušas acis. Viņš aizspieda mirušā plakstiņus un raudzījās jaunajā sejā, kura pēc nāves šķita tik maiga un nevainīga. Ne vairāk kā deviņpadsmit gadus vecs, Blekijs nodomāja, un acis viņam aizmigloja žēluma un bezspēcīgu dusmu asaras. Blekijs saudzīgi noguldīja puisi zemē pie koka, kas vientuļš auga jūdzēm plata klajuma vidū.

Sāpes Blekijam plēsa krūtis vai pušu, viņš nokrita uz sejas nelielā, ar zāli apaugušā laukumiņā, kas brīnumainā kārtā bija palicis granātu neskarts, Blekijs piespieda pieri pie zemes un aizvēra acis. Pēdējās divas dienas bija pagājušas asiņu, nogalināšanas un sāpju dūmakā. Viņš zināja, ka nekad nespēs aizmirst to vīru kliedzienus, kuri tika nokauti ar nežēlīgu mērķtiecību, tāpat kā nekad nevarēs atbrīvot savu ķermeni no pretīgās smakas, kura viņam bija pieaugusi kā otra āda. Blekijam likās, ka viņā ir iesūkusies visa šīszemes draņ-ķība un nomazgāt to nebūs iespējams.

Kā beigsies šis bezjēdzīgās slepkavošanas un postīšanas karš, ko izraisījuši ļaundari, kuri alkst pēc kundzības pār pasauli, pēc cilvēces paverdzināšanas, lai apmierinātu personisko kāri pēc varas? To Blekijs vaicāja pats sev, un atbildi viņš nezināja. Blekiju plosīja dusmas, nicinājums un izmisums, bet pāri visām citām izjūtām klājās bēdas. Viņš iespieda seju dziļāk zālē un juta, ka ādu skar vēsas, tīras rasas lāses. Blekijs nezināja, ka zāle ir sausa, un neaptvēra, ka seja viņam top mitra no paša asarām.

Spēcīgs rokas pieskāriens Blekija plecam atgrieza viņu īstenībā. Viņš pacēla galvu. Pār viņu bija noliecies Harijs.

- Nāc nu, veco zēn! Mēs te neesam nekādā sasodītā svētdienas skolas izbraukumā zaļumos, - Harijs jokoja.

Viņš palīdzēja Blekijam pierausties kājās.

- Vai esi redzējis Džo?

Harijs papurināja galvu, un mundro smaidu viņa sejā nomainīja drūma izteiksme.

-Nē, neesmu vis, puis. Un es pat nezinu, kur šajā asiņainajā jūklī lai viņu meklē.

-Palīdzi man viņu atrast, Harij! Lūdzu! - Blekijs aizlūstošā balsī lūdzās.

- Ak, to jau es darīšu, puis. Neuztraucies, gan jau viņš tepat kaut kur ir. Nāc, draugs, sāksim ar to ievainoto vīru pulciņu tur, tālāk.

Tā kā raižpilnā izteiksme no Blekija sejas nenozuda, Harijs pasmaidīja un iebelza viņam pa roku.

- Džo jau nu nebūs aizceļojis uz viņpasauli, tas pēc viņa neizskatās,-Harijs apgalvoja, pūlēdamies jokot. -Varu derēt, ka mēs atradīsim veco zēnu mierīgi pīpējam, un viņš rādīs tādu seju, it kā viņam nebūtu ne mazākās daļas par visiem šīs pasaules kariem.

Četrdesmit otra nodaļa

y

Emma sēdēja uz Kristofcra gultas malas un turēja rokās stāstu grāmatu. Lampas abažūrs meta viņai sejā sārtu atblāzmu, bet ap Emmas galvu mirguļoja gaismas oreols. Viņa aizvēra grāmatu un uzsmaidīja dēlam.

- Tagad būs gana, Kit. Laiks gulēt!

Kita platās, gaišbrūnās acis aši pavērās mātē. Mazajā, apaļajā, gaišiem vasaras raibumiem nosētajā sejiņā atspoguļojās piecgadīgam cilvēkbērnam neraksturīga mērķtiecība:

- Lūdzu, mamm, vēl tikai vienu stāstu, - viņš diedelēja. - Lūdzu, mamm! Tu apsolīji, ka šovakar palasīsi man mazliet vairāk nekā parasti, un tu taču vienmēr turi doto vārdu, vai ne? Vismaz tā tu parasti saki.

Emmu uzjautrināja šī dedzīgā uzstājība, tomēr viņa neļāvās ietekmēties. Emma iesmējās un sabužināja zēna matus.

- Es jau palasīju tev vairāk nekā parasti, Kit. Bet nu tev jālaižas miedziņā. Patiesību sakot, tev to vajadzēja darīt pirms laba brīža.

Viņa nolika grāmatu uz galda un, noliekusies uz priekšu, noskūpstīja dēla vaigu.

Zēna mazās, spēcīgās roķeles apskāva Emmas kaklu, un viņš piespiedās mātei ciešāk.

-Tu tik jauki smaržo, mainm. Gluži kā puķe. Kā vesels puķu pušķis, - viņš čukstēja Emmai ausī.

Emma smaidīdama atbrīvojās no Kita skavām un atglauda viņam no pieres matus.

- Saritinies zem segas un ver acis ciet, Kit! Arlabunakti un saldus sapņus!

- Arlabunakti, mamm!

Emma izslēdza gaismu un klusi aizvēra aiz sevis durvis. Pie Edvinas istabas sliekšņa viņa mazliet pavilcinājās, tad viegli pieklauvēja un gāja iekšā. Edvina sēdēja gultā un lasīja, pār kalsnajiem pleciņiem slīga kupls sudrabaini gaišo matu vilnis. Zem plānā kokvilnas naktskrekla varēja redzēt izspiežamies trauslās plecu lāpstiņas. Viņa pacēla galvu un pavērās Emmā ar savām vēsajām, sudrabpelēkajām acīm. Meitenes sejas izteiksme liecināja, ka viņa jūtas nepatīkami iztraucēta.

- Atnācu, lai noskūpstītu tevi pirms gulētiešanas, -Emma piesardzīgi sacīja un tuvojās gultai. - Lūdzu, nelasi pārāk ilgi, mīļā! Ir jau krietni vēls.

- Nē, māt, es vairs ilgi nelasīšu.

Edvina nolika grāmatu malā un ar pacietīgu izteiksmi turpināja raudzīties mātē.

Emma minstinādamās stāvēja pie gultas.

- Šovakar pusdienas, kuras ēdām bērnistabā, mums izdevās jauki, vai ne? - viņa līksmi teica, vēlēdamās saglabāt to nedrošo saikni, kas pēdējā laikā bija izveidojusies starp viņu un meitu.

Edvina palocīja galvu.

-Jā.

Bērns kādu brīdi pētīja māti un tad sacīja:

- Kad tēvocis Vinstons ieradīsies, lai paciemotos pie mums, māt?

-To es vēl īsti nezinu, mīļā. Ceru, ka tas notiks drīz. Pēdējā vēstulē viņš rakstīja, ka tuvākajā laikā dabūs atvaļinājumu.

- Es priecājos, ka viņš ciemosies pie mums. Man patīk tēvocis Vinstons, - teica Edvina.

Pārsteigta par meitas negaidīto uzticēšanos un tās iedrošināta, Emma uzmanīgi apsēdās uz pašas gultas maliņas. Viņa vienmēr paturēja prātā, ka Edvinai nepatīk pārāk ciešs otra cilvēka tuvums.

-Esmu ļoti laimīga, ka tev viņš patīk, Edvina. Vinstons tevi ļoti mīl un tēvocis Frenks tāpat.

- Vai tēvocis Frenks arī atbrauks? Es domāju - tad, kad tēvocis Vinstons dabūs atvaļinājumu?

- Jā, tā esam iecerējuši, Edvina. Varēsim pavadīt kopā jautrus vakarus. Minēsim vārdu mīklas un dziedāsim dziesmas. Tev taču tas patiks, vai ne?

- Ak jā - tas būs jauki!

Edvina apbalvoja Emmu ar vienu no saviem retajiem Smaidiem, kas darīja maigāku viņas jauno, vēso seju un siltāku lielo, sudrabaino acu skatienu.

Emma cieši vēroja meitu, un sirds viņai sarāvās. Te nu tas bija atkal. Šis smaids. Atbruņojošais, šķietami mīļais smaids, kuru Emma atcerējās pārāk labi. Viņa nolaida plakstiņus, lai meita nepamanītu mātes acīs uzzibsnījam bailes, un nervozi kārtoja gultas pārklāju.

- Pārrunāsim rīt, kā padarīt tēvoča Vinstona viesošanos pie mums iespējami interesantāku, - Emma klusi noteica un strauji piecēlās.

Noliekusies viņa ar lūpām tikai vieglītēm pieskārās Ed-vinas vaigam, baidīdamās, ka tiks noraidīta, un turpināja:

- Arlabunakti, mīļā! Guli cieši!

- Arlabunakti, māt! -Edvina stīvi atbildēja, kā pildīdama apnikušu pienākumu.

Viņa atkal paņēma grāmatu un, uz māti nepaskatījusies, iegrima lasīšanā. Bija skaidri redzams, ka māte vairs nenodarbina meitenes prātu. Māte - šī skaistā sieviete, kuru visi uzskatīja par apburošu un gudru, - desmit gadus vecajai Edvinai tik tikko eksistēja. Emmas meita dzīvoja pati savā pasaulē, kurā viņa nevienam un nekam neļāva ielauzties. Edvina mīlēja tikai divus cilvēkus - Džo un Emmas māsīcu Frcdu no Riponas.

Šis bērns Emmai bija mīkla. Viņa viegliem soļiem steigšus devās lejā pa kāpnēm un iegāja darbistabā. Emmai neizgāja no prāta Edvinas smaids. Mana meita ar katru dienu kļūst līdzīgāka viņai, Emma nemierīgi domāja. Bet tā ir tikai fiziska līdzība, viņa centās sevi pārliecināt, steigšus atvairīdama domu par dažām Edvinas rakstura īpašībām, kas aizvien vairāk izpaudās un laiku pa laikam nopietni satrauca Emmu.

Rakstāmgalds bija nokrauts ar papīriem, kurus viņai vajadzēja steidzīgi izskatīt, un Emma apsēdās, noskaņota tovakar pat tikt ar tiem galā. Pēc pusstundas viņa saprata, ka nespēj koncentrēties, un aizkaitināta nometa pildspalvu uz galda, bet pati atlaidās pret krēsla atzveltni. Kas man noticis, Emma prātoja. Esmu pārāk saspringta? Nogurusi? Viņa jau no paša rīta bija jutusies nemierīga un izklaidīga - tas Emmai nemaz nebija raksturīgs. Šīs sajūtas nebija no viņas atstājušās visu dienu, tāpēc Emma aizgāja no veikala agrāk nekā parasti, apzinādamās, ka viņai nepieciešama atelpa no darījumu kņadas. Emmu bija pārņēmušas izmisīgas ilgas būt mājās kopā ar saviem bērniem.

Saimniecības vadītājai bija brīvdiena, un Emma, aizraidījusi uzticamo aukli Klēru no virtuves, pati ķērās pie pusdienu gatavošanas. Vienkāršā darbošanās ar pārtikas produktiem sagādāja viņai prieku - bija patīkami atkal reiz nodarbināt rokas, nevis smadzenes. īsais brīdis, kuru Emma veltīja mājsaimniecībai, bija viņu atsvaidzinājis. Vēlāk viņa bija pusdienojusi kopā ar Klēru un bērniem bērnistabā, un skaidrais miers, kas valdīja meitas un dēla raižu neskartajā pasaulītē, lika izgaist arī Emmas pašas rūpestiem.

Tā bija dvēseli veldzējoša pārmaiņa, viņa sacīja pati sev un nosolījās vairs nevairīties no savu bērnu sabiedrības, kā to bieži pēdējā laikā bija darījusi. Viņa nedrīkstēja pieļaut, ka darījumi nežēlīgi nolaupa viņai šos tuvības mirkļus. Šis laiks bērnu dzīvē bija neatkārtojams, un Emma gribēja to izdzīvot līdz ar viņiem. Pat Edvina pusdienu laikā bija izturējusies daudz sirsnīgāk un vaļsirdīgāk nekā parasti - to Emma atcerējās ar patiesu prieku. Nozīmīga bija arī meitas atzīšanās savās simpātijās pret tēvoci Vinstonu. Emma bieži raizējās par Edvinas pilnīgo bezjūtīgumu pret citiem cilvēkiem. Tas, ka meitenei patīk Emmas brālis, bija viņai patīkams atklājums, un Emma cerēja, ka Edvina būs sākusi mainīties uz labo pusi.

Viņas izkliedētās domas apstājās pie Edvinas. Meita caur un cauri bija īsta Fērlija, to nevarēja nepamanīt. Emma jau sen bija ievērojusi, ka Edvina ir stipri līdzīga savai vecmāmiņai pa tēva līniju. Viņa bija gluži kā Adeles Fērlijas spoguļattēls. Diez vai arī Vinstonam un Frenkam tas nav ienācis prātā, Emma gudroja. Viņi gan par to ne vārda nebija teikuši. Blekijs turpretim bija pavisam kas cits - Emmai bija aizdomas, ka viņš patiesību uzminējis jau pirms daudziem gadiem, kaut gan neļāva Emmai to noprast ne ar vismazāko mājienu -zinošu skatienu vai neuzmanīgu izteikumu.

Tad Emmai bijajādomā par Edvinu Fērliju. Viņas naids pret šo cilvēku bija palicis nemainīgs, tomēr mainījusies bija naida daba - tagad tā avots bija nevis Emmas sirds, bet gan prāts, kas Emmai lika Edvinu nīst vēl negantāk un ar nežēlīgu aukstumu.

Pat ja Emma Fērliju ģimeni būtu gribējusi aizmirst, viņai tas neizdotos, jo “The Yorkshire Morning Gazette” nemitējās aprakstīt viņu gaitas - gan personiskās, gan sabiedriskās. Emma par Edvinu zināja diezgan daudz. Viņš bija armijas kapteinis un ticis apbalvots ar Uzvaras Krustu “par varonību, kas pārsniedz pienākuma izpildi”. Varonība, ko tu neteiksi, Emma domāja, nicīgi savilkusi lūpas. Bet vēl vakar avīze bija paziņojusi par Edvina dēla piedzimšanu. Viņa sieva, lēdija Džeina Fērlija, Karlsmūras grāfa meita, bija dzemdējusi septiņas mārciņas smagu puisēnu, kuru par godu abiem vectētiņiem nokristījuši par Roderiku Ēdamu.

Bet tobrīd Emmai gar Edvina Fērlija dzīvi nebija nekādas daļas. Par pirmajiem upuriem viņa bija noskatījusi Ēdamu un Džcraldu Fērlijus un darījusi to pavisam vienkārša apsvēruma dēļ: viņi pārvaldīja Fērliju fabrikas un līdz ar to arī Fērliju bagātību. Ģimenes liktenis atradās viņu rokās. Gadu gaitā Emma bija sapratusi, ka vislabāk varēs tiem atriebties tieši ar darījumu starpniecību. Viņa jau bija radījusi Fērlijicm nopietnas problēmas ar Tompsona fabriku - tēvs un dēls nespēja atrast atbilstošus aizvietotājus Emmas “nolaupītajam” darbaspēkam. Nebija nekā tāda, ko Emma nezinātu par viņu skaidras naudas noguldījumiem bankā un komerciālo darījumu vispārējo stāvokli. Šīs ziņas viņa vāca ar bezgalīgu pacietību, neiedomājamu uzcītību un ievērojot pilnīgu slepenību. Ar to, ko Emma zināja, viņai pietika, lai kaldinātu nākotnes plānus.

Viņi bija neaizsargāti un viegli ievainojami, paši to nemaz nezinādami! Ēdams Fērlijs vienmēr bija izturējies nevērīgi pret saviem darījumiem un pēdējā laikā bija kļuvis vēl bezrūpīgāks. Olīvija Vcinraita-Fērlija nesen bija sasirgusi ar kādu savādu slimību, tāpēc Ēdams reti ieradās Jorkšīrā. Groži atradās Džeralda Fērlija rokās, un viņš bija iedomīgs muļķis. Viņš bija vājais posms tajā dzelzs ķēdē, kuru Emma bija nodomājusi pārraut un pamest sāņus - tāpat kā Fērliji bija izrīkojušies ar viņas tēvu, meitu un viņu pašu. Tieši Dže-ralds Fērlijs lika Emmas zaļajās acīs iekvēloties visnegantākā naida liesmām. Neviena sieviete nekad nespēj bez šausmām un riebuma atcerēties vīrieti, kurš to mēģinājis izvarot, un Emma nebija nekāds izņēmums. Jā, Džeralds bija tas akmens, kas iekustinās Fērliju lejupslīdes lavīnu. Emmai pietika pastiept kāju un aizlikt to viņam priekšā, lai līdz ar Džeraldu gāztos arī visi pārējie. Viņa nešaubījās, ka gala iznākums būs tieši tāds. Ja Emma bija izvirzījusi sev mērķi, neviens viņu nespēs atturēt no tā sasniegšanas.

lešķindējās durvju zvans, skaļi atbalsojoties klusajā mājā. Emma satrūkās un aši piecēlās, izrauta no Fērliju apcerēšanas. Viņa strauji šķērsoja priekštelpu, zīda tērpam nočaukstot. Emma atvēra parādes durvis, brīnīdamās, kurš gan varētu pie viņas tik vēlu nākt. Uz sliekšņa stāvēja zēns, kas iznēsāja telegrammas.

- ...‘bvakar, kundze! - viņš teica, godbijīgi pielicis pirkstus pie cepures.

Zēns pasniedza Emmai telegrammu, vēlreiz pieskārās cepurei un noskrēja lejā pa pakāpieniem. Emma aizvēra durvis un skatījās uz dzelteno aploksni. Viņa nešaubījās, ka tā ir telegramma no Vinstona, kas vēsta par savu ierašanos.

Emma nostājās priekštelpas vidū zem kristāla lustras, jo tur bija gaišāks, un atplēsa aploksni. Viņas acis ātri pārskrēja pirmajai rindiņai, tad tās iepletās, un smaids no Emmas sejas nozuda. Viņa lasīja:

Kara ministrija ar dziļu nožēlu un vislielāko līdzjūtību ir spiesta Jums paziņot, ka Jūsu vīrs, ierindnieks DžozeJ's Deniels Louters no Sīfortas kalniešu pulka pirmā bataljona kritis kaujā 14. jūlijā Francijas teritorijā...

Pārējais teksts izplūda Emmas acu priekšā. Apmulsusi viņa smagi atkrita kādā krēslā, nespēdama noticēt tam, ko bija izlasīj usi. Neko neredzošam acīm Emma stingi raudzījās pretējā sienā, un lūpas viņai trīcēja. Beidzot viņa piespieda sevi atkal ieskatīties telegrammā, kuru bija krampjaini sažņaugusi saujā kā nevērtīgu papīra bumbiņu. Emma to izgludināja un izlasīja vēlreiz. Satriecošā ziņa beidzot iegūla Emmas smadzenēs, un sirds viņai salēcās.

Tā nevarēja būt taisnība! Tur noteikti bija kāda kļūda! Šausmīga kļūda! Emma iekšēji kliedza, grozīdama galvu no vienas puses uz otru - viņa noliedza to, kas bija rakstīts telegrammā. Džo nevarēja būt miris. Emmai aizžņaudzās kakls, apjēdzot, ka tā tomēr ir patiesība, un viņa sastinga krēslā kā akmens tēls - Emmu bija ķēris paralizējošs šoks.

Pēc kāda laika, kas viņai šķita garš kā mūžība, Emma uzrāva sevi kājās - tās ļodzījās, bet viņa piespieda sevi virzīties uz kāpņu pusi. Emma sataustīja kāpņu margas un atspiedās pret tām. Spējš vājuma vilnis pārņēma visu viņas augumu. Emma smagi kāpa augšā, ar pūlēm vilkdama kājas, kas šķita kā ar svinu pielietas. Viņa kustējās ar piesardzīgu piepūli - kā veca sieva, kuru izmocījušas artrīta sāpes. Grīļodamās Emma iegāja savā guļamistabā un iekrita gultā. Viņa tur palika nekustīgi guļam, kā transā raudzīdamās ar bēdās satumsušajām acīm griestos.

Nabaga Džo. Nabaga Džo. Nogalināts pēc tam, kad tikai dažas nedēļas pavadījis frontē. Viņš bija pārāk jauns, lai mirtu. Tas bija netaisnīgi. Netaisnīgi. Emma sāka raudāt, un asaras aumaļām plūda viņai pār vaigiem. Viņa nekad vairs neredzēs Džo. Bērni viņu nekad vairs neredzēs. Emma iedomājās par Kitu un Edvinu, kuri mierīgi gulēja savās gultiņās. Viņa nespēja tūlīt pat iet un pavēstīt bērniem slikto ziņu. Ne tagad. To Emma izdarīs no rīta.

Emmas satrauktais prāts sāka drudžaini darboties. Kā Džo bija miris? Un kur atradās viņa līķis? Emma gribēja dabūt Džo mirstīgās atliekas. Lai cik nesaprātīgi tas patlaban liktos, viņa vēlējās savu vīru pienācīgi apglabāt. Emmu vajāja doma, ka Džo saplosītais ķermenis varbūt ir pamests kaut kur Francijas dubļos. Viņas smadzenēs šausmu ainas nomainīja cita citu.

Emma nogulēja vaļējām acīm visu nakti, vientuļa un pamesta savās bēdās. Ausa pelēks rīts. Viņa juta neremdināmas skumjas pēc Džo. Viņš bija bijis augstsirdīgs un laipns, visdažādākajos veidos izrādījis savu mīlestību. Tas vira īpašības, kas Emmu bija kaitinājušas, viņa piepeši aizmirsa -tāpat kā nepatiku, kuru bija izjutusi laulības gultā. Emma rūpīgi izdzēsa no atmiņas visu, kas savulaik bija aizdevis viņai dusmas, un atcerējās tikai to, kas bijis labs.

Visu nakti Emma raudāja, sērodama pēc vīra un tā visa, ko viņš iemiesoja, - pēc tās dzīves daļas, kuru viņi bija aizvadījuši kopā.

Tā bija skaista svētdienas pēcpusdiena oktobra beigās. Negaidīti bija iestājusies atvasara - dzidrajās, neaizmirstulīšu zilajās debesīs spoži staroja saule, lejot savu zeltaino gaismu pār dārzu, kurā koki un krūmi jau bija pieņēmuši rudenīgas nokrāsas un mirdzēja dzelteno, sarkano un oranžo toņu virpulī.

Lora O’Nīla sēdēja dārzā uz sola un bija iegrimusi pārdomās. Viņas prāts un sirds, kā allaž, bija pie Blekija Francijā. Lorai jau vairākas nedēļas nebija pienākusi no viņa neviena vēstule. Bet viņai nebija atsūtīta arī tā šausmīgā, nelaimi vēstījošā telegramma. Nesaņēmusi no vīra nekādu ziņu, Lora tomēr bija cieši pārliecināta, ka Blckijs ir dzīvs un tāds arī paliks, lai atgrieztos mājās pie viņas, kad karš būs beidzies. Nelokāmā ticība Visvarenajam Dievam bija tā stiprā klints, uz kuras bija būvēta Loras dzīve, un viņa pilnīgi noteikti zināja, ka Blekiju sargā Viņa dievišķā aizgādnība. Lora, kas vienmēr bija bijusi dievbijīga, tagad gāja uz mesu katru dienu, neievērodama Emmas padomu, ka viņai būtu labāk palikt gultā un atpūsties. Lora aizdedzināja neskaitāmas sveces -par Blekiju, par Vinstonu, par visiem citiem vīriešiem kaujaslaukā. Un viņas maigā sirds sēroja līdz ar tām sievietēm, kuras bija zaudējušas vīrus, dēlus un mīļotos. Visdziļāk Lora juta līdzi Emmai, kas pirms četriem mēnešiem bija kļuvusi atraitne.

Emma dārza otrā galā piepildīja grozu ar krāšņām zeltainām un vara krāsas ziemas krizantēmām. Loras gaišbrūnās acis vēroja mīļo draudzeni, un viņas sirds sažņaudzās aiz mīlestības un līdzjūtības. Viņa ir tik ļoti novājējusi, Lora domāja. Emma strādā kā trojiete un noved sevi līdz pārgurumam. Jebkurš cils zem tādas darbu nastas sen būtu sabaicis -pat stipri, apņēmības pilni vīrieši.

Lorai likās, ka tūlīt pēc Džo nāves pār Emmu bija nācis gandrīz necilvēcīgs spēku pieplūdums. Viņa ne tikai kārtoja savus darījumus un pārzināja Džo īpašumus, bet viņai bija arī svarīga nozīme Kalinsku fabriku pārvaldīšanā. Kaut arī tik ļoti aizņemta, Emma tomēr atrada iespēju pabūt kopā ar bērniem, ar savu mīlestību cenšoties iedvest viņiem drošības sajūtu. Tā Emma tiek vislabāk galā ar savām bēdām, Lora nosprieda. Tikai tā viņa var izturēt - padarot bērnus un darbu par savu cietoksni.

Lora smagi nopūtās. Nāve nekad nenozīmēja beigas. Mīļais cilvēks bija miris, bet allaž palika citi, kuri pēc viņa sēroja. Prieks dzīvē vienmēr mijas ar bēdām - un otrādi, domāja Lora. Prieks bija bērniņš, kuru viņa nesa sev zem sirds un kuru tik sen ilgojās dāvāt Blckijam. Lora kā sargādama sakrustoja rokas uz vēdera un pateicās Dievam, ka šoreiz bērns tiks iznēsāts. Jā, nāve bija nenovēršama, bet tai līdzās pastāvēja arī piedzimšana. Mūžīgā atjaunošanās... nepārtraukts cikls, kurā viena cilvēka dzīves parādība nomainīja citu - tāds bija cilvēces neatvairāmais liktenis.

Emma, tikusi galā ar savu darbu, novilka dārza cimdus un apsēdās uz sola blakus Lorai.

- Vai tev nav vēsi? - viņa apvaicājās. - Domāju, ka mums pēc īsa brīža jāatgriežas mājās. Negribu, lai tu saaukstētos. Tu taču visu laiku esi tik braši turējusies.

Emma mīļi paraudzījās Lorā.

- Tev jāpaciešas vēl tikai divi mēneši, un Blckijs taps aplaimots ar dēlu un mantinieku.

Lora palocīja galvu, un viņas acis laimē staroja.

- Šī grūtniecība norit tik viegli, Emma. Tas ir īsts brīnums. Katru dienu pateicos par to Dievam.

- Es arī, mīļā.

Lora satvēra Emmas roku un klusi sacīja:

- Negribēju tev pirmīt vaicāt, lai tu nesatrauktos, bet saki man - vai Edvinai ir kaut nedaudz labāk?

- Jā, mazliet, - Emma atbildēja aizsmakušā balsī. - Ja vien viņa varētu izraudaties, varbūt tad Edvinai bēdas par Džo klūtu vieglāk izturamas. Viņas savaldība mani biedē. Tā rada nevajadzīgu emociju sastrēgumu. Tas ir pretdabiski.

Loras sejā atspoguļojās līdzjūtība.

- Jā, nav veselīgi tik ļoti apspiest bēdas un sāpes. Nabaga Edvina, viņa Džo tā mīlēja.

- Esmu runājusi ar viņu stundām ilgi, pūlēdamās sniegt Edvinai mierinājumu un sapratni, taču mani centieni nav vainagojušies ar panākumiem. Ir tā, it ka viņa gribētu nest savu sāpju nastu viena pati. Stoiski. Es vairs nezinu, ko iesākt...

Emma apklusa. Pēc brīža viņa klusi piemetināja:

- Dažreiz man šķiet, ka es Džo novērtēju par zemu.

- Ko tu ar to gribi teikt? - apjukusi vaicāja Lora.

- Redzi, kad es tagad kavējos atmiņās, saprotu, cik viņš bijis laipns un augstsirdīgs. Spilgts piemērs tam ir Džo testaments. Biju gluži mēma, kad Einslija kungs man to nolasīja un es uzzināju, ka Džo visus savus īpašumus novēlējis man. Biju domājusi, ka viņš par savu vienīgo mantinieku iecēlis Kitu. Pārsteidzoši cēls žests, galu galā - Kits ir viņa vienīgais dēls.

- Džo atstāja Kitam visu savu naudu, mīļā, - Lora ātri iestarpināja. - Atskaitot to summu, kura novēlēta kā ikgadējā rente Edvinai. Džo vienmēr augstu vērtēja tavu izveicību darījumu lietās, Emma. Viņš nav apgājis Kitu. Džo ir rīkojies ļoti gudri - zinādams, ar kādu lietpratību tu pārvaldīsi viņa atstātos īpašumus, viņš vienlaikus ir parūpējies arī par bērna nākotni. Džo tev uzticējās, Emma. Viņš zināja, ka tu nedarīsi neko tādu, kas varētu kaitēt tava bērna interesēm.

-Tā laikam ir. Bet mani neatstāj sajūta, ka Džo dzīves laikā es viņam nodarīju daudz netaisnības.

Lora sirsnīgi saspieda Emmas roku.

- Tu biji laba sieva. Nesāc tagad sevi tirdīt par sīkām pagātnes ķildām! Un neaizmirsti, ka cilvēku attiecības ir ļoti mainīgas - jo tās ir ārkārtīgi sarežģītas un ari mēs paši ar katru dienu maināmies. Turklāt mūsu savstarpējās attiecībās iejaucas dzīve ar savām problēmām, un tas rada spriegumu. Džo no tevis guva ļoti daudz, pat ja jums paretam bija kādas nesaskaņas. Es zinu, ka viņš bija laimīgs. Lūdzu, Emma, tev man jātic.

- Es ceru, ka tev taisnība, - Emma nočukstēja.

Saklausījusi Emmas balsī skumjas, Lora, vēlēdamās viņas uzmanību novērst uz kaut ko citu, mundri teica:

- Vai neiesim iekšā, mīļā? Man kļūst mazliet vēsi, un es gribētu iedzert kādu tasi tējas.

Runādama viņa piecēlās un savilka ciešāk ap pleciem dzelteno šalli.

Emma saņēma Loras plaukstu savējā, un tā viņas roku rokā gāja pāri mauriņam.

- Ko gan es iesāktu bez tevis, mana mīļā Lora? Tu esi tik gudra un vienmēr uzlabo man garastāvokli.

- Tieši to pašu es varu teikt par tevi, Emma. Man nekad nav bijis labākas draudzenes par tevi.

Četrdesmit trešā nodaļa

>

- Ak jūs esat šeit, Loutera kundze! - iesaucās doktors Stoklijs, iesteigdamies pa uzgaidāmās telpas divviru durvīm. - O’Nīla kundze visu laiku taujā pēc jums.

Emma piecēlās, cieši sažņaugusi savu rokassomiņ

- Sakiet, lūdzu, - viņa satraukti ierunājās, - vai viss ir kārtībā? Nesaprotu, kas tik pēkšņi varēja atgadīties.

Ārsts tēvišķīgi paplikšķināja Emmai pa plecu.

- Bija divas iespējas - vai nu taisīt viņai ķeizargriezienu, vai pieļaut dabiskas dzemdības. Savas reliģiskās pārliecības dēļ O’Nīla kundze bija kategoriski pret ķeizargriezienu...

- Ko jūs ar to domājat? Es nespēju izsekot jūsu vārdiem, dakter, - Emma viņu valdonīgi pārtrauca.

- O’Nīla kundze mums neļāva viņu operēt, jo pastāvēja varbūtība... patiesību sakot, diezgan liela iespējamība, ka viņa zaudētu bērnu. Izdarīt ķeizargriezienu, protams, būtu bijis gan saprātīgāk, gan drošāk. Tomēr O’Nīla kundze nekādā ziņā negribēja riskēt ar bērna dzīvību.

- Bet vai ar viņu pasu viss ir kārtībā? - Emma uzstājīgi noprasīja.

- Viņa ir vārga, - ārsts klusi atbildēja, izvairīdamies skatīties Emmai acīs.

- Un bērns?

- Jauks zēns, Loutera kundze.

Emmas skatiens kļuva caururbjošs.

- O’Nīla kundzes dzīvība taču nav apdraudēta, vai ne?

- Dabiski, ka viņa ir sagurusi. Tās bija sarežģītas dzemdības, - ārsts teica. - Bet nestāvēsim te tērzēdami. Viņa ar nepacietību jūs gaida. Nāciet, lūdzu, šeit!

Emma sekoja viņam pa gaiteni, un viņas prāts ātri darbojās, pūloties aptvert stāvokļa nopietnību. Emma intuitīvi juta, ka ārsts izvairās teikt patiesību, un tas viņu biedēja. Kad viņi bija sasnieguši Loras istabas durvis, ārsts apstājās un pagriezās pret Emmu. Ar neizprotamu sejas izteiksmi viņš sacīja:

- Mēs aizsūtījām pēc priestera.

- Pēc priestera! Kāpēc?

- O’Nīla kundze lūdza to darīt.

Ārsts papurināja galvu.

- Viņa ir ļoti vārga. Stipri nomocījusies. Lūdzu, neuztrauciet viņu!

Emma satvēra viņa roku.

- Viņa taču ne...

Ārsts attaisīja durvis.

- Lūdzu, Loutera kundze! Netērēsim laiku velti.

Pieklājīgi pieturēdams durvis, viņš ielaida Emmu iekšā

un tad durvis aiz viņas klusi aizvēra.

Emma piesteidzās pie gultas, un viņas acis aši pārskrēja Lorai, kas gulēja, atspiedusies pret spilveniem. Emma uzreiz redzēja, ka viņa ir šausmīgi izvārgusi. Loras piemīlīgā seja vēsajā gaismā šķita galīgi bezkrāsaina, zem viņas lielajām acīm vīdēja tumsi loki. Ieraugot draudzeni, Loras skatiens kļuva gaišāks. Emmai pagura sirds - viņa redzēja satriecošās pazīmes, kuras bija novērojusi pie savas mātes nāves gultas, tomēr neļāva izdzist uz savām lūpām Smaidam. Emma noliecās pār Loru un noskūpstīja viņu uz vaiga. Atglaudusi Lorai no pieres gaišos medus krāsas matus, kas izklaidus klājās pār spilveniem, viņa klusi vaicāja:

- Kā tu jūties, mīļā?

Lora pasmaidīja.

- Esmu tik laimīga! Un pateicīga. Tas ir zēns, Emma.

Emma apsēdās uz krēsla blakus gultai. Norijusi kaklā

sakāpušo kamolu, viņa sacīja savā vismundrākajā tonī:

- Jā, tas ir brīnišķīgi. Blekijs būs sajūsmināts.

Lora palocīja galvu, un viņas acis mirdzēja. Lora saņēma rokās Emmas mazo plaukstu un paspieda to.

- Vai tev ilgi bija jāgaida, mīļā?

- Nē, - Emma meloja. - Tev nav jāraizējas tagad par mani. Tu esi tā, kurai nepieciešamas manas rūpes un uzmanība. Domāju, ka pēc kādas nedēļas tevi laidīs mājās, un tad tu varēsi apmesties pie manis un maniem bērniem. Es gādāšu par tevi tā, kā tu gādāji par mani, kad piedzima Edvina. Tu taču nāksi dzīvot pie mums, vai ne, mīļā?

Loras bālajās lūpās pavīdēja vārgs smaids.

- Es vēlos, lai viņu nosauc par Braienu, - viņa teica.

- Tas ir jauks vārds, Lora.

- Un vēl par Šeinu Patriku - par godu Blekijarn un tēvocim Petam.

- Viņi būs iepriecināti, mīļā.

- Pieliecies man tuvāk, Emma, - Lora nočukstēja, - lai varu tevi labāk saskatīt. Pamazām satumst, vai ne?

- Jā, ārā jau valda krēsla, - sacīja Emma, kaut īstenībā joprojām bija gaiša diena.

Loras skaistās acis meklēja Emmas seju.

- Es gribu, lai Braiens tiktu uzaudzināts par krietnu katoli. Tu taču zini, kāds ir Blekijs. Viņš pret ticības lietām izturas diezgan vienaldzīgi. Tu parūpēsies par Braiena reliģisko audzināšanu manā vietā, vai ne, Emma?

Emmu pārņēma bailes.

- Kāpēc tu tā saki?

- Gribu, lai tu man apsoli, ka uzmanīsi, kā tēvocis Pets pārvalda mūsu īpašumus, un rūpēsies par Braicnu manā vietā, kamēr viņa tēvs atgriezīsies no kara.

- Bet tu taču pati varēsi to darīt, mīļā.

Lora ar savām brīnišķīgajām acīm nemirkšķinot vērās Emmā.

- Es mirstu, Emma.

- Nerunā tā!

- Uzklausi mani, Emma. Lūdzu, uzklausi! Man palicis tik maz laika, - Lora čukstēja, un viņas vājā balss no nepacietības vibrēja. - Apsoli man, ka tu gādāsi, lai tēvocis Pets liek Braienu nokristīt kā katoli un rūpējas par viņa reliģisko audzināšanu pa to laiku, kamēr Blekijs būs prom. Un apsoli, ka tu parūpēsies manā vietā arī par Blekiju.

Emma kādu brīdi nespēja parunāt.

- Es apsolu, - viņa beidzot sacīja no pārdzīvojuma piesmakušā, drebošā balsī.

Lora vārgi pacēla roku un pieskārās Emmas sejai. Viņa pasmaidīja.

- Es mīlu tevi, Emma.

- Ak, Lora, es arī tevi mīlu!

Emma vairs nespēja novaldīt asaras. Tās ritēja viņai pār vaigiem un pilēja uz Loras plaukstas.

- Neraudi, mīļā! Nav iemesla raudāšanai.

- Ak, Lora... Lora...

- Klusē, mīlā! Neraudi!

Emma dziļi ievilka elpu un centās savaldīties.

-Lora, tagad uzklausi tu mani! Tev jācīnās. Tev jāpapūlas, mīļā. Lūdzu, cīnies par savu dzīvību! - Emma runāja ar lielu pārliecības spēku.

Viņa apskāva Loras augumu ar savām stiprajām rokām un cieši piekļāva draudzeni sev klāt, it kā gribēdama, lai uz mirstošo sievieti pārietu kaut neliela daļa no Emmas pašas bezgalīgā spēka un stūrgalvīgās gribas. Sen, sen viņa tieši tāpat bija kļāvusi sev klāt mirstošo māti.

No Loras lūpām izrāvās klusa nopūta - gaistoša skaņa, kas bija tik tikko sadzirdama.

- Par vēlu, - viņa sacīja dziestošā balsī.

Emma noguldīja Loru atpakaļ spilvenos. Viņas lūpas trīcēja, seja bija bāla un saspringta, tomēr Emma mēģināja vēlreiz:

-Lūdzu, pacenties, mīļā! Blekijadēļ. Bērna dēļ. Manis dēļ.

Emmai aiz muguras atskanēja kluss troksnis - bija atnācis priesteris. Viņš nesa melnu somu. Piegājis pie gultas, garīdznieks viegli pieskārās Emmas plecam.

- Viņai jāsaņem pastarais sakraments, Loutera kundze, -viņš teica.

Emma piecēlās un savaldīgi pagāja sāņus, kaut ceļgali viņai ļodzījās. Asaras ritēja Emmai pār vaigiem un, raugoties, kā priesteris noliecas virs Loras, viņas seja satumsa. Emma gribēja, lai šis nāves vēstnesis iet prom. Ja viņš aizietu, Lora dzīvotu. Dieva nav! Dieva nav, vai jūs dzirdat? Emmas kliedziens dobji atbalsojās viņai smadzenēs, bet pār lūpām viņai neatskanēja neviens vārds.

Emmai šķita, ka sirds viņai lūzīs. Telpā vaklija dziļš klusums, vienīgā skaņa bija priestera sutanas švīkstēšana, viņa klusā murmināšana un Loras čuksti - tika pieņemta viņas pēdējā grēksūdze un atlaisti grēki. Grēki, Emma rūgti nodomāja. Viņa taču nekad nebija grēkojusi. Lora nekad nevienam nebija darījusi pāri. Visi, kas Loru pazina, bija saņēmuši no viņas tikai mīlestību. Viņa nekad nebija grēkojusi nedz pret Dievu, nedz pasauli. Nekad. Nemūžam.

Priesteris deva Lorai Svēto vakarēdienu - pārmetis krustu, viņš ielika tai mutē oblātu. Emma novērsās un sāka skatīties ārā pa logu. Tas viss bija tik nevajadzīgi! Jā, pat grēcīgi. Ja Lora būtu ļāvusi sevi operēt, bērns varbūt aizietu bojā, bet viņa pati dzīvotu. Katoļu baznīcas dogmas bija barbariskas, nejēdzīgas. Kam gan rūpēja bērns? Tā bija Lora, kuru viņi pazina un mīlēja.

Kad mācītājs bija beidzis rituālu, viņš pienāca pie Emmas.

- O’Nīla kundze vēlas ar jums runāt, - mācītājs sērīgā balsī paziņoja.

Emma diezgan neceremoniāli pasteidzās viņam garām un atgriezās pie gultas. Viņa pieliecās Lorai pavisam tuvu klāt.

- Es esmu šeit, mīļā. Ko tu gribēji man sacīt?

Lora gausi pacēla plakstiņus.

-Piedod, ka es nemitīgi lūdzu, lai tu man kaut ko apsoli. Vēl pēdējais lūgums. Neaizmirsti tēvoci Pētu. Viņš jau ir vecs vīrs, un viņam būs vajadzīgs tavs atbalsts, Emma.

- Ak, Lora, Lora, neaizej no manis!

Lora pasmaidīja, un viņas seju apmirdzēja savāds prieks. Loras lielās acis raudzījās uz Emmu ar rimtu sirsnību.

- Manā vārdu krājumā nav tāda jēdziena kā “nāve”,

Emma. Es dzīvošu tik ilgi, kamēr dzīvosiet jūs ar Bleķi ju, jo jūs glabāsiet manu piemiņu savās sirdīs. Un Blekijam es esmu dāvājusi Braicnu.

Emmai vairs nebija, ko teikt. Viņa piespieda plaukstas pie mutes, un viņas pleci raustījās.

- Pasaki Blekijam, ka es viņu mīlu, - sacīja Lora.

- Jā, mīlā.

Emma iekoda lūpā un samirkšķināja asaru pilnās acis.

- Ak, Lora, ko gan es bez tevis iesākšu? - viņa izdvesa no bēdām aizžņaugtā balsī.

- Tev klāsies labi, Emma. Esmu par tevi droša - tu esi tik laba un stipra. Un atceries, ka Dievs nekad neuzkrauj mums nastu, kuru mēs nespējam nest.

- Ak, Lora, es nevaru...

- Un neaizmirsti manas Ziemassvētku dāvanas bērniem, labi? Kitam domātais kucēns ir suņubūdā, un Edvinas iemīļoto jasmīnu smaržu tu atradīsi manā guļamistabā. Tā ir skaisti iesaiņota. Tur ir arī kaut kas tev, mana vismīļā Emma...

Lora aizvēra acis, un viņas smaids, kas vēl pirms brīža apstaroja viņas izvārgušo seju, nodzisa.

- Es neaizmirsīšu dāvanas, mīļā.

Emma juta, ka Loras plauksta kļūst ļengana.

- Lora! Lora! - viņa iekliedzās, spiezdama draudzenes auksto roku pie savām lūpām.

Doktoram Stoklijam nācās ar spēku atlocīt Emmas pirkstus no Loras rokas - tik cieši viņa tajā bija ieķērusies. Mācītājs izveda Emmu no aizgājējas istabas, murminādams mierinājuma vārdus. Viņa aizspieda ausis, iztukšota un kurla savās briesmīgajās bēdās.

Pēc brīža iznāca ārsts.

-Dormņu, ka mazuli mēs varēsim izrakstīt no slimnīcas pēc dažām dienām, LouLera kundze. Mēs jums paziņosim, kad varēsiet ierasties tam pakaļ. Tāda bija O’Nīla kundzes vēlēšanās.

Emma tik tikko saklausīja viņa vārdus.

- Jā, es saprotu, - viņa klusā balsī automātiski atbildēja. - Jums ir mana adrese un telefona numurs.

Un Emma ātri devās prom, pat nepasacījusi ārstam un mācītājam ardievas.

Emma atgrūda vaļā Svētās Marijas slimnīcas durvis, pa piebraucamo ceļu aizgāja līdz dzelzs vārtiem, devās pa tiem ārā un virzījās uz Hiltopas pusi. To visu viņa darīja gluži kā somnambuliskā miegā. Emma gāja stingriem soļiem un raudzījās tieši uz priekšu, taču viņas acis neko neredzēja. Bija auksta decembra pēcpusdiena, debesis aizsedza uztūkuši sniega mākoņi. Skarbs vējš blāzmoja pār pakalnu un žāvēja asaras, kuras plūda Emmai pār vaigiem.

Emma gausi vilkās pa savas dzīves sāpju taku - soļi viņai brīžiem sametās, tomēr viņa nekad neļāva sev apstāties. Emma apraka savas sāpes dziļi sirdī, un pasaule redzēja tikai viņas neizdibināmo seju. Aizritot nedēļām un mēnešiem, viņa bija iemācījusies dzīvot ar salauztu sirdi un samierinājusies ar savu vientulību.

Mazulītis Braicns dzīvoja kopā ar Emmu un viņas bērniem. Blekijs bija atbraucis īslaicīgā atvaļinājumā un atzina, ka viņa dēlam būs daudz labāk dzīvot Emmas ģimenes normālajā gaisotnē nekā atrasties aukles uzraudzībā pie tēvoča Pēta. Neremdināmu bēdu māktais Blekijs gandrīz tūlīt pat bija devies atpakaļ uz fronti, un Emma atkal palika viena.

Sākumā Emmas attieksme pret mazuli bija noraidoša -viņa uzskatīja Braienu par vainīgu Loras nāvē, bet tad kādu dienu Emma apjauta, cik viņa ir netaisna pret bērnu. Emma saprata, ka, nemīlēdama Braienu, viņa nodod Loras mīlestību un uzticēšanos. Aiz mīlestības pret Loru Emmai bija jāmīl arī viņas bērns. Braiens bija Loras dēls, pēc kura viņa tik ļoti bija ilgojusies un kura dēļ bija gājusi nāvē. Emmu māca nožēla, viņa kaunējās par sevi. Braicns bija iekarojis Emmas līdzjūtīgo sirdi, un viņa to iemīļoja gluži kā pašas bērnu. Braie-nam bija Blekija tumsnējā ādas krāsa un piķa melnie mati, bet no Loras viņš bija mantojis acis -puisēnam tās bija lielas, skaidras un tajā pašā maigajā riekstu krāsā kā viņa mirušajai mātei. Braicns bija labs bērns, viņš rātni dusēja savā šūpulītī, ar ko izpelnījās vēl lielāku Emmas labvēlību. Kad mazulis smaidīja, Emma saskatīja Loras smaidu un jūtu uzplūdumā izcēla bērnu no šūpuļa, piekļāva viņu sev pie krūtīm un solījās vienmēr mīlēt un lolot.

Reizēm Emma aizmirsa, ka Lora ir mirusi, un viņas roka automātiski sniedzās pēc telefona klausules, kad viņai vajadzēja kādu, ar ko dalīties raizēs. Roka nevarīgi atšļuka atpakaļ, un Emma kādu brīdi sēdēja, iegrimusi atmiņās par aizvadītajiem desmit gadiem. Acis viņai bija miklas un sirds smcldza. Bet bērni allaž palīdzēja izkliedēt Emmas grūtsirdību un sāpes. Viņa veltīja tiem visu savu brīvo laiku, apzinādamās, ka ir nepieciešama bērniem vairāk nekā jebkad, jo viņi bija palikuši bez tēva tieši tajā laikā, kad veidojas viņu personība. Laiku pa laikam atvaļinājumā atbrauca Vinstons, arī Frenks regulāri apciemoja Emmu, un viņa rada dvēseles mieru savā ģimenē.

Piektā daļa. Kalna galotne 1918-1950

Tam, kurš tiecas uz kalnu galotnēm, būs jāatklāj, ka visaugstākās smailes bieži sedz sniegs.

Lords Bairons. “Čailda Herolda svētceļojums”

Četrdesmit ceturtā nodaļa

>

- Kāpēc tu dusmojies, Frenk? - vaicāja Emma, vērodama brāli pāri pusdienu galdam viesnīcā “Riča”.

Frenka jutīgajai sejai pārslīdēja apmulsums, viņš pasniedzās un saspieda viņas roku.

- Es nedusmojos, mīļā. Tikai raizējos par tevi, tas arī ir

viss.

- Bet es jau jūtos krietni labāk, Frenk. Esmu pilnīgi atlabusi pēc plaušu karsoņa, - Emma apgalvoja un mundri pasmaidīja.

- Es zinu. Tu izskaties brīnišķīgi, Emma. Bet es tomēr uztraucos par tevi. Vai, pareizāk sakot, par tavu dzīvi, -Frenks klusi atbildēja.

- Par manu dzīvi! Kas tad vainas manai dzīvei? - viņa iesaucās.

Frenks dziļā nožēlā papurināja galvu.

- Un tu vēl vaicā, kas vainas tavai dzīvei? Ak, Emma, vai tad tu nekad neapstājies, lai padomātu? Tu esi pilnīgi ierauta darbu virpulī, mīļā. Faktiski tu patlaban nodzen sevi tikpat smagā darbā kā kādreiz Fērlijholā...

- Nerunā muļķības! - Emma pārtrauca brāli, un viņas seja apmācās.

- Protams, grīdas jau tev tagad nav jāberž, - Frenks aši atcirta, - tu pārstrādājies, dzīvodama greznībā. Tu esi savu darījumu jūgā, Emma.

Viņš nopūtās.

- Tavi darbi nekad nebeigsies.

- Es nemaz negribu, lai tie beigtos, - pēkšņi iesmiedamās, sacīja Emma. - Vai tev tiešām nekad nav ienācis prātā, ka mans darbs varētu man sagādāt prieku?

- Darbs! Nekā cita jau tavā dzīvē nav, un tieši par to cs gribu runāt. Vai nebūtu pienācis laiks reizēm arī mazliet izklaidēties? Kamēr tu vēl esi jauna.

Viņš nedroši paskatījās uz māsu un piesardzīgi piebilda:

- Pēc dažiem mēnešiem tu kļūsi divdesmit deviņus gadus veca. Manuprāt, tev vajadzētu padomāt par otrreizējām laulībām.

Emma atkal skanīgi iesmējās.

- Otrreizējas laulības! Frenk, tu esi galīgi traks. Ar ko tad lai cs precos? Kā tev ir zināms, karš joprojām nav beidzies, un visi vīrieši ir frontē.

- Jā, bet var diezgan droši apgalvot, ka līdz šī gada beigām tas būs beidzies. Stāvoklis strauji mainījās, kad karadarbībā iesaistījās Amerika. Sabiedrotie gūst panākumus. Esmu pārliecināts, ka apmēram pēc deviņiem mēnešiem tiks pasludināta karadarbības izbeigšana un vīrieši atgriezīsies mājās.

- Bet šobrīd ir vēl tikai janvāris, - Emma caur smiekliem izdvesa. - Visu jauno vīriešu prombūtne ir labi pamanāma. Tu esi uzsācis šo sarunu mazliet pirms laika, mīļais.

- Un kā būtu ar Blekiju O’Nīlu? - ierosināja Frenks, vērodams viņas reakciju. - Viņš tevi allaž ir dievinājis. Un tagad jūs abi esat brīvi. Turklāt tu jau veselu gadu audzini Braicnu kā pašas bērnu.

Pamanījis, ka Emma, viņā klausoties, nebūt nav samulsusi, Frcnks pasmaidīja un pabeidza:

- Nevar teikt, ka jūs būtu svešinieki.

- Ak, Frenk, neesi nu tāds aplamnieks, - Emma teica, noraidoši pamājusi ar roku. - Blekijs man ir gluži kā brālis. Bez tam es nebūt neesmu pārliecināta, ka vēlos precēties otrreiz. Galvenokārt es negribu, lai vīrietis jauktos manos darījumos.

-Nolādētie darījumi! Emma, es tevi dažreiz nesaprotu.

Viņš domīgi skatījās uz māsu.

- Vai tad tev vēl joprojām nav radusies drošības sajūta? Tu esi bagāta sieviete, kas var dzīvot, kā pašai tik. Cik daudz naudas tev vajag, Emma, lai tev beidzot liktos, ka ir gana?

Viņa nevērīgi paraustīja plecus.

- Ne jau naudas dēļ es strādāju. Man patiesi patīk darījumi, Frenk. Turklāt man ir jāgādā arī par bērniem. Par viņu nākotni. Un es tikšu galā ar savu dzīvi bez citu palīdzības vai labi domātajiem padomiem.

Frenks pacēla roku.

- Es gluži vienkārši domāju, ka vienreiz mūžā tu varētu atļauties mazliet atpūsties.

Emma noliecās uz priekšu.

- Klausies, Frenk, izbeidz raizēties par mani, vai arī es briesmīgi saniknošos un ar nākamo vilcienu braukšu atpakaļ uz Līdsu, ja...

Viņa aprāvās un nodūra acis.

- Kas noticis?

- Nekas. Tikai tur, pie pretējā galdiņa, sēž divi vīrieši un visu laiku skatās uz mums. Varbūt tu viņus pazīsti? Bet neatskaties tagad, viņi raugās tieši šurp.

- Es viņus ievēroju, kad viņi abi ienāca. Zāles pārzinis bija saliecies viņu priekšā deviņos līkumos. Es tomēr šos vīriešus nepazīstu. Pēc zīmotnēm pie jaunāka vīrieša formastērpa varu pateikt, ka viņš ir Austrālijas militārā korpusa ceturtās brigādes majors.

- Sasodīts kolonists! Nav brīnums!

Frenku uzjautrināja niknās liesmiņas māsas acīs.

- Kā to saprast? - viņš vaicāja.

- Tas majors uzvedas neciešami, kopš viņš te apsēdās. Katru reizi, kad paceļu acis, redzu, ka viņš blenž uz mani -turklāt ar vērtējošu skatienu! - Emma dusmīgi teica.

- Rimsties nu, Emma! Ko tad tu gribēji? Tu taču esi tik skaista, mīļā, kaut pati to neapzinies.

Frenks atzinīgi palūkojās uz viņas tumšzaļo samta tērpu, maigi vizošajām pērlēm ap kaklu un ausīs, krāšņajiem matiem, kas bija atglausti no pieres un uz pakauša saņemti mezglā.

-Tu izskaties tā, it kā tev būtu astoņpadsmit gadu, Emma. Un es priecājos, ka tu neesi pārņēmusi no citām sievietēm nelāgo modi apziest savu seju ar visādiem draņķiem.

Viņš pasmaidīja.

- Jā, šajā zālē tu neapšaubāmi esi visdaiļākā sieviete.

- Nu, konkurence gan nav pārāk liela, - Emma atsaucās kā nožēlodama.

Tad piepeši viņa pasmaidīja un vaicāja dīvaini kautrīgā

balsī:

- Vai es patiešām esmu tik skaista?

- Tāda tu nudien esi, Emma.

Pie galdiņa pienāca viesmīlis un godbijīgi sacīja:

- Atvainojiet, scr, bet jūs aicina pie telefona.

Frcnks palocīja galvu un pievērsās Emmai.

- Es ilgi neaizkavēšos. Lūdzu, atvaino!

Atgrūdis krēslu, viņš piecēlās.

- Ieskaties pa to laiku ēdienkartē un izvēlies kaut ko desertam!

- Jā, labi, mīļais.

Emma noraudzījās, kā viņas brālis Frcnks šķērsoja viesnīcas “Riča” restorāna zāli. Vakara uzvalkā viņš izskatījās tik cienījams! Viņa ārkārtīgi lepojās ar Frcnkapanākumiem un priecājās par to gultni, kādā bija ievirzījusies brāļa dzīve. Viņš bija ļoti mīļš un vienmēr noraizējies par māsas laimi. Emma smaidīdama prātoja, ko gan Frenks sacītu, ja zinātu par “Eineremas kompāniju”. Viņš droši vien nolasītu man vēl vienu lekciju un apgalvotu, ka es uzņemos par daudz, viņa domāja. Bet taisni šī kompānija mani padarīs patiešām bagātu. Tas bija spožs darījums - Emma nekautrējās pati to tā novērtēt. “Emerema” bija holdinga kompānija^6, kuru Emma bija radījusi, ieguldot līdzekļus, kas tika iegūti, pārdodot Džo apavu fabriku un miecētavu. “Emerema” pastāvēja vienpadsmit mēnešus un jau bija nodrošinājusies ar prāvu rēķinu bankā. Kompānijas nosaukums bija Emmas izgudrojums -tas bija saīsinājums no vārdiem “Emma” un “smaragds”[7]. Viņa bija iecerējusi to kādu dienu nodēvēt par Hārtas uzņēmumiem, bet šobrīd Emma negribēja, lai plašākai sabiedrībai būtu zināms, ka viņa ir saistīta ar šo kompāniju. Emmai bija savi iemesli slēpt kompānijas patieso piederību. Būdama vienīgā akciju turētāja, viņa šo kompāniju nedz vadīja, nedz ietilpa tās valdes sastāvā. Kompāniju šķietami pārvaldīja tās izpilddirektors un vēl divi citi direktori. Šos vīrus Emma bija atradusi, iecēlusi amatā un maksāja tiem algu. Viņi bija kā marionetes, kuras Emma varēja raustīt aiz diedziņiem sev vēlamā virzienā.

Emmas skatiens izklaidīgi slīdēja pa restorāna zāli. Viņas prātu nodarbināja “Emeremas kompānija” un bezgalīgās finansiālās iespējas, kuras tā pavēra. Pēkšņi viņas skatiens sastapās ar austrāliešu majora acīm, un Emma, sev par pārsteigumu, konstatēja, ka nespēj uzreiz novērsties. Viņš ir pārāk izskatīgs un pašpārliecināts, viņa aizkaitināta nodomāja. Labi koptie mati, biezās uzacis, apciiptās ūsas uz raupjās, saulē iedegušās sejas fona izskatījās pārāk spīdīgas un melnas. Vīrietim bija jutekliska mute un tik tumši zilas acis, ka tās šķita gandrīz violetas. Pat bedrīte zodā viņam bija dziļākā par normālo. Kad vīrietis zobgalīgi smaidīja, arī vaigos viņam ievilkās bedrītes. Viņa skatiens kluva tik izaicinošs, ka Emma sarāvās un pietvīkusi novērsās. Cik nesmalkjūtīga uzvedība, viņa, vaigiem degot, nodomāja. Emmai bija dīvaina sajūta, ka šis vīrietis viņu ar acīm izģērbj. Apmulsusi viņa sniedzās pēc vīna glāzes un savā nervozitātē to apgāza. Apjukusi vēl vairāk, Emma ar salveti susināja galdautu.

Viesmīlis pakalpīgi steidzās viņai palīgā. Murminādams, ka šī nelaime ir viegli novēršama, viņš uzklāja traipam tīru salveti. Viesmīlis savāca lietotos traukus un, saņēmis no Emmas pateicību, devās prom. Nu Emmu atkal nekas neaizsedza majora skatienam, un, sev par nepatiku, viņa redzēja, ka vīrietis joprojām pētoši raugās uz viņas pusi. Uz viņa lūpām rotājās uzjautrināts smaids, bet acīs vīdēja nepārprotams izaicinājums. Emma pikti paņēma ēdienkarti un paslēpa kaistošo seju aiz tās. Domās viņa lamāja neciešamo stulbeni, kurš tik uzkrītoši mēģināja ar viņu flirtēt. Vēl niknāka Emma bija uz Frenku un viņa nebeidzamo telefona sarunu.

Brūsa Makgila iedegušajā, vēja aprautajā sejā atspoguļojās patiess uzjautrinājums, un viņa skaidrajās, zilajās acīs lēkāja draiskas uguntiņas, kad viņš sacīja:

- Ja tu uz īsu brīdi spētu atraut savu skatienu no tās valdzinošās būtnes, varbūt mēs pusdienojot varētu arī aprunāties, manu zēn.

- Ak, piedod, tēt! - atsaucās Pols Makgils.

Viņš sagrozījās krēslā un pievērsa visu uzmanību tēvam.

- Bet viņa neapšaubāmi ir tik fascinējoša sieviete, kādu es agrāk nekad neesmu redzējis. Vai tu man piekrīti?

Brūss palocīja galvu.

- Piekrītu gan, manu zēn. Baidos, ka tu esi mantojis manu vājību uz sievietēm. Arī es nekad neesmu spējis pretoties skaistumam. Mums tomēr vajadzētu šo to pārrunāt, Pol. Pēdējā laikā mēs nemaz tik bieži netiekamies.

- Pēc dažām nedēļām es tev jau būšu apnicis. Tā nolādētā brūce nedzīst tik ātri, kā es vēlētos.

Brūss izskatījās noraizējies.

- Ceru, ka šis ievainojums vismaz nav pārāk sāpīgs.

- Nē, tas tikai kaitina, īpaši nelāgajā Anglijas klimatā.

Pols gurdi pasmaidīja.

- Man nu gan nevajadzētu kurnēt, vai ne? Patiesību sakot, jāpateicas savai laimes zvaigznei. Tas ir brīnums, ka visā Galipoli kampaņas laikā es neguvu ne skrambiņas. Un tad šis nejēdzīgais ievainojums Francijā.

- Jā, tev palaimējās.

Brūsa sejai pārslīdēja skumjas.

- Es cerēju, ka pēc ievainošanas tu varēsi atgriezties kopā ar mani mājās, uz Kūncmblu, Bet, cik noprotu, tādas iespējas nav. Karš tev vēl nav beidzies. Vai tu atgriezīsies Francijā, lai pievienotos pulkvedim Monešam?

- Laikam gan. Bet šovakar par to neraizēsimies. Ja nu man lemts kādu bridi uzturēties vecajā, labajā Anglijā, esmu noskaņots veltīt šo laiku izpriecām.

- Patīkami to dzirdēt, dēls. Sasodīts, pēc tās elles, kurā tev nācies būt, tu gan esi nopelnījis nelielu izklaidēšanos. Tikai neaizraujies par daudz, puis!

Brūss iesmējās, un viņa acis atkal kļuva līksmas.

- Neatļaujies vairs nekādus maza mēroga skandālus. Dobja jau tā neļauj man aizmirst tavu pēdējo romantisko aizraušanos ar viņas draudzeni.

- Ak Jēziņ, neatgādini man to, tēt! Kad iedomājos par traci, kāds toreiz izcēlās, man gribas nolādēt visu sieviešu dzimumu. Kad mums jāierodas pie Dobjas?

- Viņa mūs gaida jebkurā laikā pēc pusdienām, manu zēn. Tu taču pazīsti Dobju un viņas teatrālos draugus. Dobjas rīkotās viesības vienmēr ieilgst līdz rītausmai. Starp cilu, ceru, ka tev nebūs iebildumu, ja es turp nedošos. Tu vari braukt pie Dobjas viens pats. Tev tur patiks. Pasaki viņai, ka es nožēloju, bet nevaru ierasties. Baidos, ka man šovakar nebūs noskaņojuma uz tamlīdzīgām izpriecām. Turklāt es gribu iegriezties Dienvidodlijas ielā pie Ēdama Fērbja.

Pols strauji pacēla savu tumšmataino galvu.

- Kā viņam tagad klājas?

- Ne pārāk labi. Nabaga vecais zēns - viņam uzbruka nelaime pēc nelaimes. Viņš vēl nebija atguvies pēc Olivijas nāves, kad pašu ķēra trieka. Man ir sāpīgi redzēt Ēdamu piesaistītu pie invalīda braucamkrēsla. Viņš vienmēr bija tik darbīgs! Olīvijas nāve viņam izvērtās par patiesu traģēdiju. Dzīvespriecīgo, skaisto sievieti nogalināja leikēmija. Atceros, kā pirms četrpadsmit gadiem tikos ar viņu pirmo reizi. Mani viņa tūlīt savaldzināja - atzīšos godīgi. Joprojām atceros, kā

Olivija tovakar izskatījās. Satriecoši daiļa. Zilganzaļā tērpā, rotājusies ar safīriem.

Tajā brīdi Emma un Frenks piecēlās un gāja ārā no restorāna zāles. Pola Makgila acis sekoja katram Emmas solim. Viņš vēroja jaunās sievietes lepni pacelto galvu, taisno muguru, pašpārliecināto, karalisko stāju. Emma bija Polu ieinteresējusi vēl vairāk.

Pamanījis zāles pārzini, jaunais Makgils ar rokas mājienu pieaicināja viņu klāt. Tēvam Pols teica:

- Gribu tūlīt pat noskaidrot, kas ir šī sieviete.

Tad viņš pievērsās zāles pārzinim.

- Čārlz, kas tas bija par kungu, kurš nupat izgāja kopā ar zaļā samtā tērpto dāmu?

- Tas bija Frenks Hārts, scr. Tas Frenks Hārts no “The Daily Chronicle”. Patīkams, jauns džentlmenis. Viņš kļuva slavens kā kara korespondents.

- Un dāma? - vaicāja Pols.

- Piedodiet, major, bet baidos, ka to es nezinu.

- Tātad Hārta kungs ir visai pazīstams cilvēks, vai ne? -iejaucās Brūss.

- Ak jā, ser, tā nudien ir. Patlaban viņš raksta par politiku. Cik noprotu, viņš bija un ir Loida Džordža kunga favorīts.

- Paldies, Čārlz! - sacīja Brūss. - Tu mums ļoti palīdzēji.

Viņš noliecās uz priekšu un domīgi pavērās dēlā.

- Klausies, Pol, es negribētu, ka tu sastrādā muļķības. Esi apdomīgs! Esmu saistīts ar daudziem šīs valsts politiķiem. Negribu, lai man rastos problēmas tavas lakstošanās dēļ. Viņa varēja būt tā zeļļa sieva, un, tā kā šim Hārtam ir labi sakari, es ieteiktu tev neuzsākt bīstamu spēli.

- Neraizējies, tēt! Es nesagādāšu tev nepatikšanas. Tomēr esmu noskaņots par katru cenu dabūt zināt, kas ir ši sieviete.

Pols atspiedās pret krēsla atzveltni un izņēma no kabatas zelta cigarešu etviju. Viņš aizdedzināja cigareti un intensīvi domāja. Tēva milzīgā bagātība vienmēr bija Polam atvērusi visas durvis - visas vajadzīgās durvis, un viņš sāka prātā pārcilāt, kurš no tēva draugiem varētu viņu iepazīstināt ar Frcnku Hārtu.

Kad Emma un Frenks tovakar iegāja Dobjas Mostcnas viesistabā, tur jau atradās kāds ducis ciemiņu. Kad Emma bija spērusi pāri slieksnim trīs nelielus soļus, viņa piepeši apstājās un saķēra Frcnku aiz rokas. Satrūcies viņš aši apgriezās pret māsu.

- Frenk, mums jāiet no šejienes prom! - Emma nošņāca.

Frenks bija pārsteigts.

- Iet prom? Bet mēs taču nupat tikai atnācām.

Emmas pirksti cieši saspieda brāļa roku, viņas acis lūdzoši raudzījās Frenkā.

- Lūdzu, Frenk! Mums ir jāiet prom. Tūlīt pat!

- Nemuļķojies nu, Emma! Tas izskatīsies dīvaini, un man negribas Dobju apvainot. Krist viņas nežēlastībā - tas ir ļaunāk par nāvi. Viņa ir izcila Londonas aktrise, turklāt pagātnē ne reizi vien sniegusi man palīdzīgu roku. Tik neglītu rīcību Dobja man nekad nepiedos. Kāpēc tu pēkšņi pārdomāji? Man šķiet, ka pirmīt tu pati gribēji nākt šurp.

- Es... slikti jūtos, - Emma improvizēja. - Man uznāca nelabums.

- Man ļoti žēl, māšcl, bet baidos, ka ir jau par vēlu, -nočukstēja Frenks.

Kā dzeltens šifona mākonis, mirdzot gaišdzelteniem briljantiem, pie viņiem cēli peldēja pati Dolija Mostena. Spilgti sarkanie mati ieskāva viņas izcili skaisto, bet tukšo seju kā ugunīgs nimbs. Un Dolijai pa pēdām sekoja tas austrāliešu majors, kuru viņi bija redzējuši “Ričā”. Lūk, kur tas suns aprakts, nodomāja Frcnks. Viņš ķircinoši paraudzījās Emmā un zīmīgi sacīja:

- Viņš jau tev nekodīs.

Emma nepaguva atbildēt. Dolija sirsnīgi viņus apsveica un sāka iepazīstināt ar austrālieti. Viņas slavenā balss burbuļoja kā strautiņš, kura čalas ik pa brīdim pārtrauca smieklu zvaniņš. Dolijas teatrālais dzīvīgums radīja intimitātes gaisotni, kura Emmai šķita savādi nepatīkama un bezgaumīga. Viņa. pagrieza galvu sāņus, lai nebūtu jāskatās uz majoru, kas visu laiku rēgojās Emmas acu priekšā, uzglūnēdams viņai kā plēsoņa. Emma juta, ka ir nonākusi sprukās. Un tad spēcīga roka cieši saspieda viņas plaukstu. Emma stipri samulsa un, acis nodūrusi, raudzījās uz šo melniem matiņiem apaugušo roku.

- Es ārkārtīgi priecājos ar jums iepazīties, Loutera kundze. Es nemaz necerēju, ka man tas tik ātri izdosies, kaut, godīgi sakot, biju apņēmies meklēt iespēju, lai tiktu stādīts jums priekšā. Kā mums abiem ir veicies, ka es šovakar iegriezos pie Dolijas, - viņš runāja skanīgā balsī, vārdus stiepdams, bet austrāliešiem raksturīgā nazālā runas maniere bija tik tikko saklausāma.

Pašpārliecinātais, nekaunīgais sātans, Emma nodomāja, atkal juzdamās tikpat neērti, kā pusdienojot “Ričā”. Viņa tobrīd dedzīgi vēlējās iecirst pārdrošniekam pliķi, taču Emmai piemītošās labās manieres lika viņai savaldīties. Emma beidzot pacēla galvu un ielūkojās sejā, kura tik neatlaidīgi raudzījās viņā. Emma pavēra lūpas, bet pār tām nenāca neviens vārds. Viltīgo acu divdomīgais skatiens un sardoniskais smaids uz vīrieša lūpām viņu burtiski stindzināja. Majors gaidīja atbildi.

Emma juta, ka Frenks kā pamudinādams piespiež viņai pie muguras plaukstu, un tad, pašai par šausmām, viņa izdzirdēja sevi vēsi sakām:

- Es saprotu, ka jūs esat austrālietis, major Makgil. Ceru, ka peļamās manieres, kuras jūs šovakar tik acīm redzami demonstrējat, nav raksturīgas jūsu nācijai kopumā, bet ir tikai sliktas audzināšanas rezultāts. Pretējā gadījumā jūsu tautiešiem jārēķinās ar ledainu uzņemšanu šajā valstī, kur pret sievietēm pieņemts izturēties ar cieņu. Te nav nekādas kolonijas, major.

Dolija noelsās.

- Emma, tu esi nepieklājīga! - iesaucās Frenks.

Bet majors Makgils bija klaji uzjautrināts. Viņš atmeta atpakaļ galvu un dārdoši iesmējās, pie tam tik stingri saspiezdams Emmas roku, ka viņa saviebās,

Emma pagriezās pret Doliju.

-Atvaino mani, Dolij! Negribēju būt nepieklājīga pret tevi. Man ļoti žēl, bet es iešu prom. Jūtos ārkārtīgi slikti. Pēc šīsdienas pusdienām mans kuņģis kaut ko nevar sagremot.

Viņa mēģināja izraut savu roku, bet majors turēja to kā spīlēs.

- Touché^8, Loutera kundze, - sacīja Makgils. - Piekritu, ka esmu pelnījis jūsu pārmetumus.

Pols noliecās uz priekšu un pagrieza pret Emmu savu labo vaigu.

- Vai nevēlaties iesist man plauku un uzskatīt šo lietu par izbeigtu?

Emma nosarka un pakāpās soli atpakaļ. Majors acumirklī atkal ievilka viņu mazajā pulciņā. Viņš teica:

- Domāju, ka būs labāk, ja es piedāvāšu Loutera kundzei glāzi šampanieša. Un ceru viņu pie tam pārliecināt, ka pat kolonisti mēdz būt civilizēti.

Makgils ar īpašnieka žestu ielika Emmas roku savā elkonī. Viņa mēģināja roku izraut, bet Pols tūlīt uzlika tai savu brīvo plaukstu un gausi papurināja galvu.

- Nāciet man līdzi, Loutera kundze! - viņš pavēloši sacīja.

Emma redzēja, ka vīrieša acīs atspoguļojas necieņa un izsmiekls, un viņa sajuta pret Makgilu negantu naidu.

-Lūdzu, atvainojiet mūs! - Pols sacīja Dobjai un Fren-kam, vezdams Emmu prom un nemaz neslēpdams, ka ir ar sevi varen apmierināts.

- Šampanietis liks jums mazliet atdzist, - Pols runāja, vienlaikus paklanīdamies kādam pazīstamam pārim, taču neapstādamies.

- Var aizvest zirgu pie ūdens, bet nevar piespiest to dzert, - Emma spīvi atbildēja.

No dusmām viņai asinis dzīslās mutuļoja.

- Pat visstūrgalvīgākajām un niknākajām ķēvītēm kādreiz slāpst, - Pols klusi atteica, pārdroši pētīdams Emmas augumu. - Protams, tas ir atkarīgs no tā, kad viņām pēdējoreiz gadījies remdēt savas slāpes. Jūs man izskatāties ļoti izslāpusi.

Šie ārēji nevainīgie vārdi bija divdomīgu mājienu pilni, bet neslēptā iekāre vīrieša acīs atklāja viņa nodomus. Šķērsojot viesistabu, Emmas vaigi pietvīka purpursarkani, turklāt viņu mulsināja Pola Makgila fiziskais tuvums - viņa pirksti, kas cieši turēja Emmas plaukstu, viņa roka, kura ik pa brīdim pieskārās Emmas kailajam plecam. Viņš bija garāks un spēcīgāks, nekā Emmai tas bija licies “Ričā”, un šis vīrictiskais pārākums Emmu nomāca. No viņa staroja pirmatnējs zemes spēks. No uztraukuma Emmai acu priekšā viss izplūda, un viņa sagrīļojās, pēkšņa vājuma pārņemta. Emma juta, kā viņas augumu pāršalc savādas tirpas un sirds sāk dauzīties tik stipri, ka šķita - tā teju, teju plīsīs. Viņa bija apjukusi un zaudējusi drosmi. Tās ir tikai dusmas, Emma apgalvoja pati sev, un viņa patiesi ticēja, ka tas ir pēkšņā apmulsuma īstenais iemesls.

Emmai likās, ka Dobjas viesistaba ir kļuvusi trīsreiz tik liela un šis garais gājiens pāri šartrēzes krāsas paklājam nekad nebeigsies.

- Lūdzu, es vēlētos apsēsties, - viņa tikko dzirdami sacīja. - Kaut kur tepat. Jūs varat iet un uzmeklēt viesmīli...

- Ak nē - nemūžam! Tik viegli jūs no manis vaļā netiksiet! - iesaucās Pols.

- Kurp jūs mani vedat?

Pols apstājās un pagrieza Emmu pret sevi. Viņa violetajās acīs bija manāmas viltīgas pārdomas.

- Redzat, to es īsti nezinu... Pastāv simtiem dažādu iespēju un alternatīvu...

Pamanījis Emmas ledaino sejas izteiksmi, Pols atkal skaļi iesmējās un pusčukstus teica:

- Neizskatieties tik izbijusies! Es negrasos kopā ar jums slepus nozust. Es tikai gribēju jūs dabūt prom no jūsu brāļa un Dobjas.

Pārlaidis skatienu telpai, viņš ar galvas mājienu norādīja pa kreisi.

- Varbūt apsēdīsimies tur, zem palmas. Tā mums būs īsti piemērota vieta - klusa un norobežota no pārējiem viesiem.

Emma atkal mēģināja izraut roku.

- Lūdzu, jaujiet man iet!

- Nemūžam.

Viņam bija izdevies sagūstīt Emmu ar atzīstamu izveicību. Emma ar pieaugošu sarūgtinājumu saprata, ka viņai liegta iespēja aizmukt, turklāt arī Frenka dēļ nedrīkstēja apvainot Doliju un skriet prom pēc tik īsa viesošanās brīža. Emma apsēdās uz sofas, juzdamās atvieglota, ka beidzot atbrīvojusies no majora ciešā tvēriena. Viņa negribīgi paņēma Pola pasniegto šampanieša glāzi, kuru tas veikli bija paķēris no garāmejošā viesmīļa paplātes.

Bet Emmai nebija ne mazākās vēlēšanās izdabāt šim uzpūtīgajam sātanam vīrieša veidolā, tāpēc viņa salti sacīja:

- Acīmredzot jūsu rupjie un meistarīgi piekoptie paņēmieni nodrošinājums panākumus pie daudzām sievietēm, major.

Pols piekrītoši palocīja galvu un nevērīgi sakrustoja kājas.

- Jā, tā varētu sacīt, - viņš laiski atteica.

Majors uzmeta Emmai tik nekaunīgu skatienu, ka viņai pietvīka arī krūtis un kakls.

-Ļaujiet man jums apgalvot, ka manās acīs esat pilnīgi izgāzies! - Emma iesaucās ar augstprātīgu sejas izteiksmi. - Es atšķiros no sieviešu vairākuma.

J

- Esmu to jau pamanījis, - viņš atzina.

Vīrieša acīs joprojām lāktīja blēdīgas uguntiņas.

- Patiesību sakot, ievēroju šo jūsu īpašību no pirmā acu skatiena. Domāju, ka tieši tas saistīja manu uzmanību jums, nerunājot, protams, par jūsu satriecošo daiļumu, Lou-tera kundze.

Viņš pasmīnēja.

- Turklāt jūs esat arī satriecoši skarba, stūrgalvīga un vīzdegunīga. Jā, jūsos apvienojušās ļoti pretrunīgas īpašības. Kā ledus un ūdens, vai ne?

- Tikai ledus, major, - atcirta Emma.

- Ledus var izkust.

-Tas varbūt arī ļoti bīstams. Daudziem cilvēkiem ledus ir kļuvis par viņu bojāejas cēloni, - viņa brīdināja.

- Briesmas mani vienmēr ir saistījušas, Loutera kundze. Tās ir aizraujošas, pamodina manī sacensības garu un atraisa visus manus vīrišķos instinktus.

Emma uzmeta Polam iznīcinošu skatienu un nicīgi novērsās. Viņa ar acīm meklēja Frenku. Blakus sēdošais vīrietis Emmu gan saniknoja, gan mulsināja. Ar savu monumentālo egotismu*, uzkrītoši glīto ārieni, uzpūtīgo pašpārliecību un lunkano mēli viņš galīgi nelīdzinājās nevienam no Emmas paziņām. Un neviens vīrietis nekad nebija uzdrošinājies izturēties pret Emmu tik nekaunīgi un runāt ar viņu tik divdomīgi un apvainojoši. Majors viņā izraisīja riebumu. Viņš noteikti kļūdījās, domādams, ka Emma tūlīt kritīs viņam pie kājām. Emma sajuta Makgilā arī nežēlīgumu un pati brīnījās, ka šī majora īpašība viņu pārāk neuztrauc, acumirklī neaptverdama, ka nežēlīgumu viņa labi pazīst un prot tam stāties pretim.

Pols bija atslējies pret sofas atzveltni un domīgi pētīja Emmas izcili skaisto profilu. Kāda neticama veiksme - satikt šo sievieti jau tās pašas dienas vakarā! Viņa ir ļoti atšķirīga. Patiesi oriģināla sieviete. Viņai jāpieder man. Nelikšos mierā,

" Pārspīlēts priekšstats par savas personas nozīmīgumu.

iekams nebūšu viņu dabūjis, domāja majors. Es gribu šo sievieti visu. Ne tikai viņas augumu, bet arī sirdi un prātu. Nevienai sievietei vel nebija izdevies atstāt uz Polu Makgilu tik satriecošu iespaidu, izraisīt viņā tik spēcīgu reakciju. Trīsdesmit sešu gadu vecumā viņš bija dzīvespriecīgs piedzīvojumu meklētājs, gandrīz vai ar magnētisku pievilcību apveltīts donžuāns, kura valdzinājumam padevās visu šķiru sievietes. Viņš icsvēla nevaldāmu kaislību gan pārdevējās, gan augstākās sabiedrības dāmās. Makgila romantiskajiem iekarojumiem piemita tikai viens trūkums - cietokšņi krita pārāk viegli. Viņš jau sen bija pārstājis skaitīt savas uzvaras. Sievietes sacentās viņa dēļ, bet Pols Makgils, dabūjis savu, aizslīdēja no viņām ar neskartu sirdi un dzēlīgu smaidu uz. lūpām.

Aiz vieglprātīgā uzdzīvotāja maskas tomēr slēpās inteliģents, ar asu prātu un psihologa spējām apveltīts cilvēks. Viņš bija daudz gudrāks, nekā izlikās, un skaidri apjauta, ka tuvošanās Emmai prasīs pavisam cilu stratēģiju un taktiku. Šo sievieti nevarēs iekarot ar ārēju spožumu un vīrišķu šarmu vien. Makgils bija pietiekami attapīgs, lai saprastu, ka ar savu pārdrošo vaļību jau ir noskaņojis Emmu nelabvēlīgi, tādēļ nolēma mainīt izturēšanos. Viņaprāt, ceļam uz Emmas sirdi vajadzēja vest caur izpratni un godīgumu, protams, neaizmirstot arī smalku, labi nomaskētu viltību.

Pols noliecās uz priekšu un teica:

- Pārtrauksim šo muļķīgo ecēšanos. Mēs to sabojājam.

- Ko mēs sabojājam? - Emma asi vaicāja.

- Mūsu pirmo tikšanos. Pirmo kopā pavadīto vakaru.

- Un pēdējo!

Pols pieliecās vēl tuvāk Emmai.

- Man patīk drosmīgas sievietes ar asu mēli, Loutera kundze. Jādomā, ka Loutera kungam arī.

Pārsteigtā Emma pirmajā brīdī neattapa, ko viņam atbildēt. Kāds rupjš stulbenis, viņa dusmīgi nodomāja. Emmas skatiens bija stindzinošs.

-Esesmu atraitne, major Makgil. Mans vīrs tika nogalināts pirms astoņpadsmit mēnešiem. Uzbrukumā pie Sommas.

Ak mans Dievs, Pols domās noelsās.

- Lūdzu, piedodiet man! - viņš ātri teica. - Man paliesi ir šausmīgi žēl, ka tā izrunājos. Es nezināju. Esmu neapdomīgs muļķis.

Viņš klusībā lādējās un sēdēja pilnīgi nekustīgi. Ari Emma vairs neteica ne vārda.

Tad Pols ierunājās atkal:

- Tas no manas puses bija ļoti netaktiski. Kara laikā jābūl uzmanīgākam savos izteicienos. Es ļoti nožēloju un ceru, ka jūs pieņemsiet arī manu atvainošanos par nepieklājīgo uzvedību “Ričā”. Saprotu, cik ļoti nepiedienīgai tai vajadzēja šķist jūsu acīs.

Emma saklausīja Pola balsī patiesumu, redzēja līdzjūtību viņa sejā, no kuras bija nozudusi zobgalīgā izteiksme, un bija pārsteigta par radikālajām pārmaiņām šī cilvēka manierēs.

- Vai jūs pieņemsiet manu atvainošanos?

- Jā, - Emma nomurmināja.

Pienāca Frcnks un sniedza Polam spieķi.

- Dolija lūdza, lai es jums to iedodu.

Viņš pagriezās pret Emmu.

- Un kā tu jūties? Ceru, ka labāk.

- Paldies, jā, - atteica Emma. - Piedod, Frcnk, cs negribēju, lai tu nokļūtu neveiklā situācijā.

- Klausieties, Frenk, tā bija tikai mana vaina, - iejaucās Pols. - Aizmirsīsim šo starpgadījumu, labi?

- Protams, Pol!

Frenks pasmaidīja un atkal atstāja viņus divatā, pats pievienodamies pazīstamu politiķu pulciņam viesistabas attālākajā stūrī.

Pamanījis, ka Emma skatās uz spieķi, Pols sacīja:

-Esmu ievainots. Bet jūs laikam neievērojāt, ka es kliboju. Man jāatzīstas, ka pirmīt, kad šķērsojām viesistabu, es darīju visu, kas manos spēkos, lai to noslēptu.

- Tas jums ļoti labi izdevās.

Emma pasmaidīja un atklāja, ka šī nelielā lepnuma izpausme no majora puses liek viņai paraudzīties uz Makgilu ar mazliet citādām acīm. Pati būdama pašlepna, Emma prata cienīt šo īpašību arī citos. Viņa atspiedās pret sofas atzveltni, sajuzdamās jau nedaudz brīvāk. Makgila smaids Emmai tagad likās puicisks - mūžīgais zēns, kurš tā arī nav kļuvis pieaudzis, lūk, tāds viņš bija.

-Ceru, ka jūsu ievainojums nav nedz pārāk sāpīgs, nedz nopietns, - viņa klusi piezīmēja.

- Nē, tāds tas nav. Patiesību sakot, es drīzumā atgriezīšos Francijā.

Pols domīgi vērās Emmā, un viņa seja bija nopietna. Majors bija pārliecināts, ka viņam izdevies radīt pamatu tālākām sarunām ar Emmu, tomēr Pols mazliet vilcinājās, iekams

atļāvās sacīt:

>

- Mans atvaļinājums ilgs vēl dažas nedēļas. Vai mēs nevarētu tikties vēl kādu reizi? Es zinu, ka jūs mani uzskatāt par nekauņu, bet tāds es nudien neesmu. Savu muļķīgo uzvedību “Ričā” varu attaisnot vienīgi ar to, ka biju jūsu skaistuma apžilbināts. Es tomēr nedrīkstēju likt jums justies neveikli. Vai mēs rīt nevarētu kopā paēst pusdienas, un es censtos izpirkt savu vainu.

Viņa acīs iemirdzējās draiskas uguntiņas.

- Apsolu, ka uzvedīšos kā virsnieks un džentlmenis -nevis kā lempīgs dīkdienis no kolonijām.

- Esmu jau apsolījusies pusdienot kopā ar kādu citu cilvēku, - teica Emma.

- Vai šī tikšanās jums ir šausmīgi svarīga? Vai nevarat to atsaukt?

- Nedomāju vis. Man sarunāts pusdienot kopā ar Fren-ku. Mēs pārāk bieži netiekamies. Viņš būtu sarūgtināts.

- Jā, es saprotu.

Pola seja kļuva gaišāka.

- Negribētu likties uzbāzīgs - bet vai es nevarētu jums pievienoties? Vai nedrīkstu lūgt jūs abus būt par maniem viesiem?

Viņš valdzinoši pasmaidīja.

- Galu galā - jūs taču sargās brāļa klātbūtne.

Emma smaidīja, majora vaļsirdības uzjautrināta.

- Man jāpavaicā Frenkam. Nezinu, ko viņš par to domās.

Polam par nepatiku, pie viņiem pienāca Dobja, un viņš piecēlās, piedāvādams savu vietu mājasmātei. Dobja atteicās un piebilda:

- Redzu, ka jūs abi esat izlīdzinājuši savas mazās nesaskanas.

Viņas acis pārslīdēja Emmai un apstājās pie Pola.

- Kājūtas ievainotais karotājs? Es patiešām ceru, ka tu labi izklaidējies, mīļais. Mums jāgādā, lai mūsu drošsirdīgie karavīri būtu laimīgi, vai ne?

Dobja rotaļīgi papliķēja viņam pa plecu.

- Redzu, ka tu esi nonācis labās rokās. Ceru, ka rīt redzēšu jūs abus jūsu tēva rīkotajās svinīgajās pusdienās.

- Nē, baidos, ka neredzēsi vis. Man tieši tajā laikā norunāta svarīga tikšanās. Ar likteni.

- Likteni?

Dolija apmulsusi sarauca pieri.

- Tā rādās, ka es šo tavu kārtējo likteni nepazīstu.

Pols saglahāja vienaldzīgu sejas izteiksmi un ne ar vaibstu sevi nenodeva.

- Jā, šķiet, ka tu viņu nepazīsti, Dolij.

Viņa paraustīja plecus.

- Nevar jau pazīt visus cilvēkus Londonā. Atvainojiet, bet tagad es iešu. Paši saprotat, man jāapstaigā visi viesi.

Pols pieliecās Emmai tuvāk un dziļdomīgi vaicāja:

- Tā taču ir, vai ne?

- Kas iri

- Es pusdienošu ar likteni?

Emma pavērās viņam sejā un pasmaidīja savu neparasto smaidu, kas piešķīra viņas sejai gaišu starojumu.

- Man gan likās, ka jūs pusdienosiet kopā ar mani un Erenku, - sacīja Emma.

- Kāpēc tu to dari, Emma? - jautāja Frenks.

- Ko tad, mīļais?

> .

- Tu ļoti labi saproti, par ko es tev vaicaju. Kapec tu tik negaidīti gribi aizbraukt no Londonas?

- Es atbraucu tikai uz dažām dienām. Esmu nodzīvojusi Londonā jau divas nedēļas. Man jāatgriežas Jorkšīrā.

- Nekad nedomāju, ka pieredzēšu, kā mana māsa glābjas bēgot.

- Es nebēgu.

- Nē, to tu dari gan. Tas notiek Pola Makgila dēļ, vai ne?

Emma paskatījās uz brāli un iekoda lūpā. Viņa nopūtās.

- Jā, tā ir.

- To es nopratu. Bet joprojām nesaprotu, kāpēc tev no viņa būtu jāmūk.

- Tāpēc, ka viņš sāk kļūt pārāk uzbāzīgs, turklāt es nevaru teikt, ka man šis cilvēks sevišķi patiktu.

- Emma! Kā tu vari tā runāt! Ja jau viņš tev nepatīk, kāpēc tad tu pavadīji kopā ar viņu tik daudz laika? Cik varu spriest, jūs tikāties katru vakaru. Teātri, pusdienas, viesības... Mēs abi divatā tikpat kā vairs netikāmies, un man radās iespaids, ka majors ir tevi savaldzinājis.

- Tā nav taisnība, Frenk Hārt!

Frenks papurināja galvu un pavērās ārā pa taksometra logu. Tad viņa skatiens atgriezās pie Emmas. Pēc īsa pārdomu brīža Frenks sacīja:

- Viņš ir ieķēries tevī līdz ausīm.

-Ak, kādas blēņas!

- Jā, tā ir gan. To var redzēt. To redz katrs, kurš sastop jūs abus kopā, - viņš tevi ar acīm vai aprij. Un es zinu, ka arī tev viņš patīk, Emma.

- Frenk, vai tu, lūdzu, neliktu mani mierā?

- Labi, tikai pasaki man nopietnu iemeslu, kāpēc tu vairs negribi tikties ar majoru Makgilu.

- Tāpēc, ka viņš ir pārāk skaists, apburošs un valdzinošs. Pārāk daudz labuma man vienai. Turklāt...

Viņa aprāvās.

- Turklāt - kas?

- Baidos, ka paliekot es varētu aizrauties ar viņu vēl vairāk.

- Es to zināju! Tu, protams, gribēji teikt, ka varētu viņā iemīlēties, vai ne?

- Jā, - Emma nočukstēja.

Frenks saņēma viņas roku.

- Vai majors zina, ka tu aizbrauc?

- Nē. “Ričā” es atstāju viņam īsu zīmīti. To viņš saņems šovakar, kad ieradīsies uz mūsu norunāto tikšanos.

- Tas ir diezgan nežēlīgi pret nabaga puisi.

-Tā ir vienīgā izeja. Tagad, mīļais, lūdzu, beidz runāt par Polu Makgilu! Un pasaki taksometra šoferim, lai viņš pasteidzas. Es nokavēšu vilcienu.

Četrdesmit piektā nodaļa

Laicik vēsi prata rēķināt Emmas smadzenes, tomēr sirds viņai bija aizrautīga, īpaši, ja tika skartas viņas dziļākās jūtas. Todien, kad Emma ar tādu steigu atgriezās Jorkšīrā, viņa bija rīkojusies impulsīvi. Apzinādamās, ka Pola Makgilamagnētiskā burvība sāk uz viņu iedarboties, viņa bija mukusi, panisku baiļu dzīta.

Emma jau sen bija nākusi pie secinājuma, ka mīlestībā viņai nav laimes. Vai nu vīrieši nodarīja pāri viņai, vai viņa sāpināja tos. Emmas attiecības ar vīriešiem nekad neatradās līdzsvara stāvoklī. Viņa gan šaubījās, vai spētu nodarīt gauži pašpārliecinātajam Polam Makgilam, bet viņš Emmu noteikti apdraudēja. Uz spēles bija likta viņas pašreizējā dzīve, ar kuru Emma bija apmierināta. Viņa bija gatava riskēt tikai darījumos. Personiskajā dzīvē emocionāls satricinājums Emmai bija lieks.

Bija pagājušas divas dienas, un viņa sāka satraukties, ka no Makgila nav nekādu ziņu. “Vai tikai tu neesi mazliet vīlusies?” Emmai smadzenēs skanēja sīka, kaitinoša balstiņa. Viņa gurdi pasmaidīja, bet acis ik pa brīdim pievērsās telefonam. Var jau būt, ka esmu vīlusies, tomēr jūtos arī atvieglota, viņa sacīja pati sev un pievērsās pēdējiem ziņojumiem no “Emercmas kompānijas”. Emmas domas gandrīz tūlīt pat atkal aizklīda pie Pola Makgila.

Divas nedēļas viņš bija aplidojis Emmu kā galants, valdzinošs džentlmenis. Bet viņš bija arī apskāvis Emmu un viņu skūpstījis, un Pola skūpsti bija ugunīgi kaislīgi. Emma zināja, ka Pols nešaubās - viņam izdevies pamodināt Emmā iekāri, tomēr viņš sevi apvalda. Pols nebija nedz izteicis viņai tiešus priekšlikumus, nedz mēģinājis viņu pavest, un šī atturība Emmu mulsināja, kaut Pola pieklājīgais galantums viņai ļāva arī atviegloti uzelpot.

Emma nodrebēja, atcerēdamās viņa mīlas pilnos apskāvienus, un tanī pašā brīdī aizliedza sev domāt par Polu Mak-gilu. Viņš acīmredzot Emmu jau aizmirsis. Vai varbūt nespēja pārdzīvot tādu triecienu savam vīrieša pašlepnumam. Jo Pols Makgils bija lepns kā velns. Emma bija pārliecināta, ka neviena cita sieviete no viņa nekad nav aizbēgusi. Majors Makgils ir satraucošs un bīstams, un pietiek par viņu domāt, Emma sevi norāja, bet sarūgtinājumu nespēja pārvarēt. Neapmierināta ar pašas rakstura trūkumiem, viņa atkal pievērsās papīriem uz sava rakstāmgalda. Darījumi prasīja nedalītu uzmanību.

Pie durvīm pieklauvēja, un klusi ienāca Gledisa - pietvīkusi un apjukusi.

-Jums ieradies viesis, Hārta kundze, - mīņādamās rakstāmgalda priekšā, viņa sacīja.

- Man šorīt nav paredzētas nekādas tikšanās, - pieri saraukusi, atteica Emma. - Kas vainas, Gledisa? Tu izskaties tik uztraukta...

Viņa apklusa. Emmas sirds salēcās, jo viņa nojauta, ko sekretāre viņai tūlīt paziņos. Tikai viens cilvēks visā pasaulē varēja sievieti tū izsist no garīgā līdzsvara.

- Tas ir majors Makgils, Hārta kundze. Viņš teica, ka jūs viņu negaidot, bet noteikti pieņemšot.

Emma palocīja galvu. Viņas sejas izteiksme bija neizdibināma.

- Jā, protams, es viņu pieņemšu, Gledisa.

Viņš ienāca, cieši aizvēra aiz sevis durvis un atspiedās pret tām. Virs formaslēq-)a Pols bija uzvilcis šineli, un viņa armijas cepure bija švītīgi nošķiebta uz vienas auss. Vienā rokā Pols turēja piknika grozu, bet spieķis vairs nebija redzams.

Bargi paskatījies uz Emmu, viņš teica:

- Gļēvule!

•>

- Ko tu dari Jorkšīrā? - Emma stostīdamās vaicāja.

Sirds viņai sitās un kājas ļima.

- Esmu ieradies ieturēt ar tevi kopā otrās brokastis.

Viņš pacēla roku un pakratīja pret Emmu pirkstu.

- Nerunā, es zinu, ko tu gribi teikt! Tāpat kā to, ka otrās brokastis tu parasti ēd savā kabinetā.

Viņš paskatījās uz grozu.

-Zinādams tavus paradumus, esmu atnesis maltīti sev līdzi. Tā ka tu nevari izlocīties. Nemāku teikt, cik prasmīgs ir “Metropoles” pavārs, bet šampanietis ir “Dom Perignon”.

- Tu esi ļoti uzņēmīgs, - Emma klusi sacīja, mazliet atguvusies.

- Jā, tā ir gan!

Pols nolika grozu uz krēsla, nometa tam līdzās ari savu cepuri un piekliboja pie rakstāmgalda. Ar abām rokām atbalstījies pret to, viņš noliecās uz priekšu un, acis nemirkšķinādams, cieši raudzījās Emmas bālajā sejā.

- Tu aizmuki. Tu biji nobijusies, - Pols teica.

Nespēdama to noliegt, viņa neko neatbildēja.

-No kā tu nobijies? No manis? Vai no sevis? - viņš negaidīti skarbā balsī noprasīja.

- Es nezinu.

Acis nodūrusi, Emma skatījās galdā.

- Jādomā, ka no tevis.

- Ak tu, mazā muļķīte! Vai tad tu nezini, ka esmu tevī iemīlējies?

Pols apgāja apkārt galdam un ievilka Emmu savās skavās. Viņa tvēriens bija spēcīgs un kvēls, lūpas - cietas un nepielūdzamas. Emma nespēja pretoties. Viņa apskāva Polu un dedzīgi atbildēja uz viņa skūpstiem. Pār Emmas augumu pāršalca svilinošs uzbudinājums. Acu priekšā viņai viss izplūda, bet gurnus pārņēma saldkairs nespēks. Viņš pēkšņi atrāvās - kā bija to darījis ne reizi vien - un cieši raudzījās Emmā. Pols pacēla uz augšu viņas seju. Viņa acis bija tik tumši violetas, ka izskatījās gandrīz tikpat melnas kā uzacis virs tām. Pola skatiens bija ļoti nopietns. Viņš papurināja galvu.

- Vai tu domāji, ka daži simti jūdžu laupīs man drosmi?

Pols smējās.

- Es esmu austrālietis. Attālumam man nav nekādas nozīmes. Un tu, Emma, vēl daudz ko par mani nezini, vai ne? Kaut vai, piemēram, to, ka es esmu arī ļoti neatlaidīgs.

Viņš aplika roku Emmai ap pleciem un pievilka viņu sev klāt.

- Ko lai es ar tevi iesāku, mana Emma? Mana stūrgalvīgā, spītīgā, bet ļoti mīļā Emma. Varbūt apvaldīt tevi kā niķīgu zirgu? Bet iemaukti tev diez ko nepiestāvētu.

Emma ieķērās Pola šinelī. Viņa nespēja izteikt ne vārda.

un viņas domās valdīja pilnīgs haoss. Ko viņš bija teicis? Ka mīlot viņu. Sirds Emmai sažņaudzās un kājas ļodzījās, un viņa neuzdrošinājās atvērt muti. Ja Emma to darītu, viņa zināja, ka atzītos Polam mīlestībā.

Šķiet, ka viņš par Emmas klusēšanu nemaz neraizējās.

- Vispirms paēdīsim otrās brokastis, - Pols paziņoja. - Pēc tam tu man izrādīsi savu veikalu. Un tad es gribēšu redzēt Lcitona fabriku.

Viņš pasmaidīja savu valdzinošo, iešķībo smaidu un piebilda:

- Vēlāk es gribu iepazīties ar taviem bērniem un ceru, ka tu uzaicināsi mani palikt uz pusdienām. Tu taču nabaga karavīru šovakar nepametīsi vienu šajā Dieva aizmirstajā pilsētā, vai ne?

Emma papurināja galvu.

- Tātad esam vienojušies?

-Jā, Pol,-viņa nočukstēja, un Emmas balss izklausījās pārsteidzoši vārga.

Pols Makgils palika Jorkšīrā trīs dienas, un pa šo laiku Emma iepazina viņu no pavisam citas puses. Jau Londonā viņa bija nojautusi, ka Polā slēpjas patiesa sirsnība, un, lai gan bieži vien šķita, ka viņš nespēj ilgi bīit nopietns, Emmai bija aizdomas, ka īstenībā majors Makgils nav nekāds jokupēteris. Viņa nekļūdījās. Pola labās rakstura īpašības visspilgtāk izpaudās saskarsmē ar viņas bērniem. Viņš uzmanīgi uzklausīja Edvinu, laipni atbildēja uz meitenes jautājumiem par Austrāliju, bet pret Kitu Pols izturējās kā pret sev līdzīgu. Zēns kāri tvēra katru viņa izteikto vārdu un bija sajūsmināts, kad Pols pavizināja viņu ragaviņās pa piebraucamo ceļu un bērnistabā parotaļājās ar Kita vilcieniņiem.

Emmai likās, ka arī bērnos Pola klātbūtnē izpaužas vislabākais, kas viņos mājoja. Pola aizrautības ietekmēta, pat atturīgā Edvina pavēra spraudziņu savā čaulā. Emma uzmanīgi vēroja Polu, priecādamās, ka viņam ir tik patiesa interese par bērniem, bet ik pa brīdim viņa saskatīja Pola acīs savādu ilgošanos - tā pavīdēja viņa skatienā, kad Pols domāja, ka neviens viņu neredz. Emma prātoja, kāds gan viņam varētu būt iemesls tamlīdzīgām izjūtām, un nebeidza brīnīties par šo neparasto, pretrunīgo un sarežģīto vīrieti.

Šķiršanās dienā viņš sacīja:

- Man nav palicis pārāk daudz laika, Emma. Vēl mazliet - un man būs jāatgriežas Francijā. Vai tu atbrauksi pie manis uz Londonu? Ļoti drīz?

Emmai nebija jāšaubās.

- Jā, - viņa atbildēja un smaidīdama vērās Polā.

Viņš viegli pieskārās Emmas vaigam.

-Kad?

- Rit no rīta man paredzēta tikšanās. Bet parīt es varētu braukt. Piektdien.

- Vai tu nevari braukt jau rīt pēcpusdienā? Laiks aizrit tik ātri!

- Labi, lai tā būtu.

Pols saņēma plaukstās Emmas seju un pievilka to pie

savējās.

- Vai esi par to pārliecināta, Emma?

- Jā, esmu.

Un, to sakot, viņa zināja, ka ir nodevusi sevi Pola rokās.

Bija sveloši auksts februāra vakars. Kad Emma Kings-krosā izkāpa no vilciena, smīlāja lietutiņš. Viņa pirmā ieraudzīja Polu. Viņš stāvēja viņpus biļešu kontroles barjerai, cepuri pa paradumam bezrūpīgi nošķiebis, bet šineļa apkakli sacēlis uz augšu. Sirds Emmai icpukstējās straujāk, un viņa metās skriešus. Emma zināja, ka pārāk cienīgi tas neizskatās, taču viņa nespēja sevi savaldīt. Emma apstājās tikai tad, kad smiedamās un gluži bez elpas iekrita Polam rokās. Viņas seja laimē staroja.

Pols, cieši apskāvis Emmu, sacīja, ka viņa izskatoties ļoti daiļa, uzmeklēja nesēju ar Emmas bagāžu un beidzot iestūma viņu sava tēva automobilī, ierasti ņemdams vadības grožus savās rokās. Braucot pa vakarīgajām Londonas ielām, Emma nojauta Polā kaut kādas pārmaiņas. Kaut arī viņš turēja Emmas roku un nevērīgi tērzēja, viņa sajuta Pola slēpto nemieru. Tas bija apvaldīts spriegums, kuru viņš centās neizrādīt, bet Emma tomēr to pamanīja.

Deimlers apstājās, nesasniedzis viesnīcu “Riča”, kur Emmai bija jāapmetas. Pols teica:

- Es šeit izkāpšu un atlikušo ceļu noiešu kājām.

Emma raudzījās viņā, acis iepletusi.

- Bet kāpēc?

Pols pasmīnēja.

- Es zinu, cik tu esi piesardzīga. Negribu tevi kompromitēt jau ierašanās brīdī. Iekārtojies numurā, un pēc stundas es būšu klāt, lai iedzertu kopā ar tevi kādu glāzīti. Šā vai tā, tev kādu laiciņu jāpaliek vienai, lai varētu nomazgāties un pārģērbties.

- Labi. Tātad gaidu tevi pēc stundas.

Viņš pamāja ar galvu, izlēca no automobiļa un aizcirta durtiņas. Emma atslīga sēdeklī. Pola smalkjūtības aizkustināta. Un tad viņu pārņēma tik smeldzoša vientulības sajūta, ka Emma satrūkās. Nu gan viņa sāk kļūt pavisam muļķīga! Viņi taču pēc īsa brīža tiksies!

Viņas viesistabas logi viesnīcā bija pavērsti pret Grīn-parku. Kamīnā lāktīja uguns, lampas bija iedegtas, un visās malās stāvēja vāzes ar ziediem. Buķetēm bija pievienotas īsas, uzjautrinošas vēstulītes - ziedus bija atsūtījis Pols. Emma priecīgi smaidīja, bet pārāk ilgi nenodevās šī krāšņuma apbrīnošanai. Viņa ātri izsaiņoja savas mantas, sakāra tērpus skapī un nomazgājās milzīgajā marmora vannā.

Karstajā ūdenī Emma atsila, un asinis viņas dzīslās sāka riņķot straujāk. Pēc vannas Emma uzvilka baltu zīda rītatērpu un apsēdās pie tualetes galdiņa, kopš daudziem gadiem atkal reiz juzdamās laimīga. Viņa sukāja savus garos matus, līdz tic lampu gaismā laistījās kā zīds, un sāka tos uzspraust. Kad Emma sprauda savītajā matu gredzenā jau pēdējo matadatu, viņa piepeši sastinga - Emmu bija pārņēmusi dīvaina sajūta, it kā viņa telpā vairs nebūtu viena. Emma lēni pagrieza galvu un sarāvās. Atspiedies pret guļamistabas durvīm, nevērīgi kājas sakrustojis, glāzi rokā turēdams, viņā cieši raudzījās Pols.

- Atvaino! Es negribēju tevi sabiedēt. Man laikam vajadzēja pieklauvēt, - viņš sacīja. - Tu izskatījies tik daiļa, savus krāšņos matus kārtodama, mana mīļā.

- Kā tu te iekļuvi? - Emma izdvesa.

- Ak, ienācu pa durvīm, kā gan citādi.

Pols piegāja pie tualetes galdiņa un nolika uz tā nelielu dārglietu kārbiņu.

- Tas ir tev, - viņš teica. - Uzlaiko tos!

Emma veltīja Polam ašu, mulsu mirkli un tad atvēra kārbiņu. Uz melnās samta pamatnes kā zaļas ugunis lāsmoja smaragda auskari. Emmai aizrāvās elpa.

- Ak, Pol! Tie ir brīnišķīgi.

Viņa sarauca pieri.

- Bet es nevaru tādu dāvanu pieņemt. Tā ir pārāk dārga.

- Uzlaiko tos! - viņš pavēlēja.

Liekot auskarus ausis, Emmai trīcēja rokas. Viņa spoguli skatījās uz Polu.

- Tie ir neticami skaisti. Kā tu zināji, ka smaragds ir mans mīļākais dārgakmens?

Pols pasmaidīja.

- Es nezināju. Bet, ja sievietei ir tāda acu krāsa kā tev, viņai jānēsā tikai smaragda rotas. Paveries, kā tic atstaro tavu acu mirdzumu!

Nolicis glāzi, viņš satvēra Emmas seju ar abām plaukstām un, mazliet atliecis viņas galvu, noskūpstīja Emmu uz pieres.

- Ja tu auskarus nepieņemsi, es būšu briesmīgi apvainojies. Var gadīties, ka pat ar tevi vairs nesarunāšos.

- Tādā gadījumā man tie acīmredzot ir jāpieņem. Tu tomēr esi rīkojies pārspīlēti izšķērdīgi.

Viņa maigi uzsmaidīja Polam.

- Paldies, mīļais!

Viņš atvirzījās nost un devās uz viesistabas pusi.

- Ienāc blakusistabā! - uz sliekšņa apstājies, Pols sacīja. - Iedzersim kādu glāzi!

- Es tikai apģērbšos.

-Nē, neapgrūtini sevi ar pārģērbšanos. Gribu ar tevi aprunāties. Šim nolūkam tu esi pietiekami smalki tērpusies.

Emma savilka ciešāk balto zīda rītakleitu un sekoja viņam. Emmai nepatika tas, ka Pols viņu izrīko, taču viņa tonī bija kaut kas tāds, ka Emma nevarēja nepaklausīt. Pola balss bija skumja, un viņai pamira sirds. Varbūt viņam jābrauc uz Franciju agrāk, nekā bija domāts? Vai tāpēc Polājautās tāds spriegums jau pa ceļam uz viesnīcu? Iegājusi viesistabā, Emma tūlīt saprata, kā viņam bija izdevies tik nemanāmi icla-vīties. Viesistabas attālākajā galā bija atvērtas durvis, pa kurām varēja saskatīt tieši tādu pašu viesnīcas numuru. Emma satrūkās - viņa nejutās gatava tik intīmai situācijai.

- Tātad tu iekļuvi manā numurā pa šīm durvīm, - Emma piezīmēja, un viņas balsī skanēja aizturēts niknums.

Viņš ignorēja Emmas vārdus.

- Es dzeru skotu viskiju, - Pols teica, - bet zinu, ka tu dod priekšroku vīnam. Salūkošu tev glāzi šampanieša.

Viņa noskatījās, kā Pols ieiet savos apartamentos, un sajuta klusas dusmas. Pols bija atļāvies par daudz. Viņš bija pieņēmis, ka Emma ar prieku nodosies šai... šai... mazajai rotaļai. Viņa iekoda lūpā un pārmeta sev nekonsekvenci. Vai tad, izkāpjot šodien no vilciena, Emma nebija zinājusi, ka atpakaļceļa vairs nav? Viņai nevajadzēja būt pārsteigtai par Pola rīcību. Ja Emma piekrita atgriezties Londonā, Pola secinājums varēja būt tikai viens - ka iekārotais mērķis ir tuvu. Viņa pati bija devusi Polam iemeslu tā domāt.

Viņš atgriezās ar šampanieti un pārtrauca Emmas drudžaino domu gaitu. Pasniedzis Emmai glāzi un apsēdies viņai iepretim, Pols, gluži kā uzminējis, kas nodarbina Emmas prātu, sacīja:

- Es nepārmetu tev, ka esi noskaitusies, Emma. Tu esi uztraukta un jūties neērti, vai ne?

Viņa neatbildēja, bet skatījās glāzē un ātri iedzēra dažus malkus, lai noslēptu nervozitāti.

-Esmu sasodīts muļķis! Kārtējo reizi esmu rīkojies pārsteidzīgi un tagad izlūdzos piedošanu par šo pārsteidzību. Tu noteikti saprati manu nodomu, kad ieraudzīji šīs atvērtās durvis, vai ne? Protams, es gribu tevi pavest. Nedēļām ilgi esmu kaldinājis plānus, kā to izdarīt.

Viņa lūpas savilkās paškritiskā smaidā.

-Neesmu nekāds smalkais bruņinieks, vai ne? Jau automobilī sapratu, ka man izdevies radīt tev tādu situāciju, no kuras tev būs ļoti grūti rast izeju. Tāpēc es to izdarīšu tavā vietā. Izdzeršu savu viskiju un iziešu no šejienes tāpat, kā esmu ienācis. Tu aizslēgsi durvis. Kad būsi apģērbusies, cs atnākšu tev pakaļ, un mēs abi iesim pusdienās. Tev nav nekādu saistību pret mani. Nedz tagad, nedz arī vēlāk. Vai esam vienojušies?

Emma nenolaida no Pola acis.

- Jā, protams. Bet kāpēc tu pārdomāji?

Viņš ironiski iesmējās.

- Jā, tas nemaz nav manā garā, vai ne? Izlaidīgais trakgalvis ir pāraudzis un uzvedas kā godavīrs.

Viņš paraustīja plecus.

- Pats esmu par sevi pārsteigts.

- Kāpēc tu gribi uzvesties kā godavīrs?

- Tāpēc, ka es tevi mīlu. Tāpēc, ka biju izkārtojis šo situāciju savā labā, nedomādams par tevi un tavām izjūtām.

- Neesmu pārliecināta, ka es tevi saprotu.

-Tev jāmīl mani un jāgrib mani tā, kā es gribu un mīlu tevi. Pretējā gadījumā tam visam nav nekādas jēgas.

Pols iztukšoja glāzi un piecēlās.

-Tagad tu vari ķerties pie pārģērbšanās. Es tevi gaidīšu, un mēs abi dosimies pusdienās.

Pie durvīm viņš apstājās.

- Aizslēdz tās, kad iziešu, - Pols neatskatīdamies teica.

Emma darīja, kā viņš lika. Aizslēgusi durvis, viņa ar

drūmu sejas izteiksmi apsēdās uz sofas. Emma nezināja, ko tagad darīt. Pols viņu mīl. Viņa mīl Polu. Viņa bija ieradusies Londonā, zinādama, ka līdz arto starp viņiem veidojas vārdos neizteikta saistība, un tad pēkšņi Emma kļuva nikna un noraidoša. Jā, turklāt esmu arī liekule, viņa sev pārmeta. Viņas uzvedība bija nejēdzīga. Emma aizvēra acis un iedomājās Polu sēžam otrpus aizslēgtajām durvīm un gaidām, kad varēs vest viņu pusdienās. Bet Pols gaidīja arī to, kāds būs Emmas lēmums, no kura bija atkarīgas viņu turpmākās attiecības. Viņš bija atstājis tiesības izlemt Emmai, lai pats izvairītos no atbildības? Nē, tāds apgalvojums būtu negodīgs pret Polu. Divkosība viņam nebija raksturīga. Kāpēc es tik ļoti baidos spert šo soli, Emma sev vaicāja. Atbilde uz šo jautājumu nāca tik spēji, ka viņai sagriezās galva. Emmai nebija bail nedz no Pola, nedz no pašas jūtām. Viņai bija bail no mīlestības fiziskā piepildījuma. Pie tā vainīga bija Emmas nepatīkamā seksuālā pieredze viņas kopdzīvē ar Džo. Un viņai bija bail aizvainot Polu ar savu neatsaucību, gultā parādīt sevi kā nekam nederīgu mīļāko. Var būt, ja viņa Polam paskaidrotu...

Emma pieskrēja pie durvīm, atslēdza tās un palika stāvam uz sliekšņa. Pols sakņupis stāvēja pie kamīna. Viņa galva bija noliekta, un viņš izskatījās kā cilvēks, kurš cieš šausmīgas mokas.

-Pol...

Tumšmatainā galva strauji pagriezās. Pols cieši raudzījās Emmā. Viņa gausi piegāja tam klāt.

- Es... es gribētu ar tevi parunāt.

Pols palocīja galvu, skumji vērdamies Emmā.

- Zinu, ka uzkrāvu tev izlemšanas nastu. Bet es tā rīkojos tikai tāpēc, ka gribēju būt par tevi pilnīgi pārliecināts. Un vēl es gribēju, lai arī tu pati būtu pārliecināta par sevi.

Emma pastiepa roku un pieskārās viņa žaketes atlokam. Lūpas viņai trīcēja, zaļās acis bija satumsušas. Emma nespēja nedz runāt, nedz izskaidrot Polam savas izjūtas.

Viņš saņēma Emmas plaukstu savā un noskūpstīja viņas pirkstu galiņus.

- Kada maza, mīļa roka, - Pols sacīja.

-Ak, Pol!

Emmas mīlestībā starojošā seja pateica visu, ko viņš gribēja zināt. Pols pievilka Emmu sev klāt un kaislīgi noskūpstīja, tad pacēla uz rokām un ienesa viņu guļamistabā. Ar kājas spērienu aizvēris durvis, viņš aiznesa Emmu uz gultu, apguldīja viņu, bet pats apsēdās uz gultas malas.

- Saki man to, mīļā! - Pols aizsmakušā balsī pavēlēja. - Saki man to!

Viņa liesmojošais skatiens meklēja Emmas acis.

- Es mīlu tevi, Pol.

-Un?

- Es tevi gribu.

- Ak, Emma, Emma, tu vienmēr esi mīlējusi un iekārojusi mani. Vai tad tu nesaproti? Liktenis bija lēmis visam notikt tieši tā kopš pirmā brīža, kad mēs viens otru ieraudzījām.

Pols pārvilka ar pirkstu pār Emmas vaigu.

- Es to zināju. Bet arī tev tas bija jāapjauš, un tāpēc es šovakar negribēju aizsteigties notikumiem priekšā. Es gribēju - un man bija nepieciešams, lai tu nāc pie manis no brīvas gribas.

Viņš piecēlās un atsprādzēja savu siksnu, tad aizmeta to kaut kur sāņus. Siksnai sekoja Pola žakete, kaklasaite un krekls. Viņam izģērbjoties, Emma nenolaida acis no Pola sejas. Viņas bailes pamazām izgaisa. Es nekad mūžā neesmu redzējusi pilnīgi kailu vīrieti, Emma domāja. Polam bija skaists augums. Saule iededzis, muskuļains un vingrs. Viņam bija plati pleci, šaurs viduklis, plakans vēders un garas kājas.

-Novelc savu tērpu, mīļā! -pienācis atkal pie Emmas, maigi sacīja Pols.

Viņš apsedza Emmas augumu ar savējo, turēja viņu savās skavās un smaidīdams lūkojās viņas gaidpilnajā sejā.

- Taisni žēl izjaukt tik eksotisku sasuku, - Pols nomurmināja un sāka vilkt ārā matadatas.

Sarkanbrūnās matu cirtas noslīga pār Emmas pleciem, kas lampas siltajā gaismā izskatījās rožaini un trausli kā porcelāns. Polam aizrāvās elpa, raugoties viņas skaistumā, kas nu viņam atklājās visā pilnībā. Viņš izlaida roku caur smagnējo matu vilni un, pabāzis plaukstu zem Emmas pakauša, tuvināja seju savējai. Viņu lūpas sastapās, sniedzot skūpsta kvēlo saldini, Emma un Pols Jāva vaļu izjūtām un tieksmēm, kuras viņi nedēļām ilgi bija sev nolieguši. Viņš skūpstīja Emmas kakla bedrīti, plecus, krūtis un dziļo iedobi starp tām. Pola stiprās rokas slīdēja pa viņas smalko ādu, viņš apmīļoja visu Emmas augumu, līdz juta, ka sievietes iekāre ir uzbangojusi tikpat augstu kā viņējā.

Visu Emmas būtni pāršalca svilinošs karstuma vilnis. Viņas augums izliecās un tiecās pretim Polam. Emma alka savienoties ar šo vīrieti, saplūst ar viņu vienā veselā. Emma bija pārsteigta par to vieglumu, ar kādu izgaisa viņas nepatika pret tuvību. Viņa izbaudīja gan Pola augumu, gan savējo un nevilcinādamās atdeva sevi visu, kaislīgi atbildot uz Pola skūpstiem un ar mežonīgu prieku atsaucoties uz katru viņa ķermeņa kustību.

j »

Emmas neviltotā seksualitāte Polu pārsteidza un uzbudināja vēl vairāk. Bija tā, it kā viņš būtu pirmais vīrietis, kurš iegūst Emmu. Pols tiecās izvilināt no Emmas visu viņas slēpto jutekliskumu, un tas viņam arī izdevās. Emma trīcēja Pola skavās, sauca viņa vārdu un apliecināja viņam savu mīlestību.

Polam apvijās maigas un vienlaikus kaislīgi spēcīgas rokas un kājas, tās vilka viņu lejup... lejup... lejup. Polam šķita, ka viņš metas uz galvas zilā, saulē ņirbošā jūrā, raujot Emmu sev līdzi. Jūras dzīles piepeši satumsa un ieguva zaļganu nokrāsu. Tās līdzinājās Emmas acīm. Polam galvā atbalsojas okeāna bangu varenā duna. Viņi abi aizvirpuļoja bezgalībā, un Polam likās, ka viņš zaudē samaņu. Viņš juta Emmas auguma siltos, maigos pieskārienus - viņas krūtis un gurni aizvien vēl tiecās augšup, pretim Pola ķermenim. Pirkstos viņam bija sapinušies Emmas mati. Pols bija gluži kā pamiris. Ak Dievs! Ak Dievs! Tikai tā tam vienmēr vajadzētu būt! Sievietei un vīrietim jābūt saslēgtiem kopā, saplūstot par vienu miesu un vienu garu. Pola Makgila bezgalīgo meklējumu ceļš bija galā. Augstākais prieks, kas tik ilgi bija no viņa vairījies, nu turēja Polu savā varā, un viņš juta, ka Emmā ir piedzimis otrreiz. Tas bija dzīves noslēpums, tā bija cilvēka esības ekstāze - īslaicīga, garāmslīdoša, bet savā varenumā visaptveroša. Viņš iznira no jūras dzīlēm, nesot Emmu pretim ūdens rāmajai virsmai un apžilbinošai gaismai. Šī zeltainā, skaidrā gaisma bija Emma pati.

Pols atvēra acis un palūkojās Emmā. Viņas sejā atspoguļojās prieks, kakla dobīte vāri un satraukti pulsēja, bet no zaļajām, ieplestajām acīm plūda mīlestība. Emma Polam piepeši šķita tik viegli ievainojama un šķīsta, ka viņam acīs saskrēja asaras. Pols maigi noskūpstīja Emmu un pievilka sev klāt, zvērēdams, ka paturēs šo sievieti uz mūžu.

Emma gulēja, atbalstījusi galvu pret Pola plecu, augstākās svētlaimes apreibināta. Viņa gozējās Pola mīlestības saulītē, un viņu bija pārņēmusi nekad neizjusta miera un piepildījuma sajūta. Ar priecīgu izbrīnu Emma apcerēja negaidītās pārvērtības, kuras Pols viņā bija izraisījis, un viņas sirds bija mīlestības pārpilna pret šo vīrieti. Emmas plauksta dusēja Polam uz krūtīm, pirksti bija dziļi ieķērušies to melnajā, biezajā apspalvojumā. Viņš ir tāds pats vīrietis kā visi citi, bet es kopā ar viņu esmu pavisam cita, Emma domāja.

Pols noglāstīja Emmas matus un noskūpstīja tos. Viņam bija piederējušas tik daudzas citas sievietes, bet Pols juta, ka nc vien viņš ir pirmais vīrietis, kurš patiesi iegūst Emmu, bet arī viņa ir pirmā sieviete, kurai Pols tā īsti pieder. Emmu viņš nekad vairs nespēs pamest, viņa bija Polam asinīs. Tad gaisma Pola acīs apdzisa, tās satumsa un sāpīgi raudzījās tukšumā.

- Emma, mīļā!

- Jā, Pol?

- Es esmu precējies.

Plauksta uz Pola krūtīm nepakustējās. Emma gulēja Pola skavās kā sastingusi. Viņai bija tāda sajūta, it kā viņai kāds būtu iesitis pa seju. Beidzot viņa tikko dzirdami sacīja:

-Tu noteikti neizvēlējies īsto brīdi šim satraucošajam paziņojumam.

Viņš piekļāva Emmu vēl ciešāk un piespieda savu galvu pie viņas pieres.

- Šis ir īstais brīdis. Es to izvēlējos ar nolūku.

- Kāpēc?

-Tāpēc, ka es gribēju, lai tajā brīdī, kad es tev to pasaku, tu gulētu manās rokās kā patlaban. Lai es varētu tevi pievilkt sev klāt un likt tev saprast, cik mazsvarīga man ir laulība. Lai varētu tevi atkal samīļot un teikt, ka realitāte esi tu.

Emma neko neatbildēja, un viņš satraukts turpināja:

- Es nemēģināju tev noslēpt patiesību, Emma. Mana laulība nav nekāds noslēpums, un jebkurš no maniem draugiem būtu varējis tavā klātbūtnē par to ierunāties. Es, protams, lūdzu Dievu, kaut tas nenotiktu, jo gribēju pateikt tev pats. Es gluži vienkārši novilcināju atzīšanās brīdi, baidīdamies tevi zaudēt. Ja tu to būtu uzzinājusi agrāk, tu nekad nepieļautu, lai mūsu attiecības aiziet tik tālu...

- Tu, viltīgais, melīgais nelieti!

Emma gribēja tikt ārā no gultas, bet Pols skarbi atrāva viņu atpakaļ un piespieda viņas augumu ar savējo, cieši raudzīdamies Emmas bālajā, vēsajā sejā. Pola tumši zilās acis šķita tik dziļas, ka Emmai likās - viņa tajās noslīks.

- Tā tas nav, Emma! - Pols ar niknumā pārvērstu seju iesaucās. - Lūdzu, tici man! Es zinu, ko tu domā - ka es gribēju panākt savu, iekams tu izdzirdēsi par manu laulību. Bet īstenībā es tikai vēlējos, lai tu iemīli mani un būtu ar mani nesaraujami saistīta. Es zinu, ka, mīlēdama mani, tu nekad neļausi, lai apstākļi nostājas starp mums. Es mīlu tevi, Emma. Tu esi vienīgā patiesā vērtība manā dzīvē.

- Un tava sieva? - Emma čukstēja.

- Mēs sešus gadus nedzīvojam kopā. Bet vīra un sievas attiecības starp mums izbeidzās jau gadu agrak.

- Cik ilgi tu esi precējies?

Emmas balsi gandrīz nevarēja saklausīt.

- Deviņus gadus. Emma, manai laulībai nav nekādas nozīmes. Tā vispār nav laulība. Bet patlaban esmu ar šo sievieti saistīts, tāpēc ka... Mēs esam saistīti juridiski. Kad karš būs beidzies, es šo lietu nokārtošu. Gribu pavadīt savu atlikušo mūžu kopā ar tevi, protams, ja tu mani gribi. Tagad tu esi mana dzīve. Lūdzu, mīļā, tev jātic man!

Balss viņam ietrīcējās.

Emma raudzījās Polā un nespēja uzreiz sakopot uztrauktās domas. Tad galva viņai noskaidrojās, un Emma piepeši zināja, kāds lēmums viņai jāpieņem. Viņa juta Pola sasprindzinājumu, redzēja neslēptas sāpes viņa sejā un godīgumu starojam no vīrieša satumsušajām acīm.

- Es ticu tev, - Emma lēni sacīja, bet viņas balss skanēja drošāk.

Emma pārvilka ar pirkstu pār Pola lūpām.

- Jā, Pol, lai cik dīvaini tas arī būtu, es patiešām tev

ticu.

Četrdesmit sestā nodaļa

>

Nākamās nedēļas aizritēja kā nebeidzamas aizgrābtības un sajūsmas pilnas stundas. Laika robežas bija izzudušas. Nakts gluži nemanāmi nomainīja dienu, un tad atkal ausa jauns rīts... Katrs vismazākais mirklis Emmai un Polam bija piepildīts ar kaislīgu tuvību un savstarpēju prieku.

Viņi dzīvoja tikai viens otram, gribēja tikai viens otru, izbaudīja viens otru. Viņi joprojām uzturējās abos kopa savienotajos numuros viesnīcā “Riča” un paretam izgāja ārā, lai pastaigātos Grīnparkā vai pusdienotu kādā klusā restorānā, prom no elegantās sabiedrības kņadas. Viņi bija tik mežonīgi un kvēli iemīlējušies viens otrā, ka negribēja savā jūtu pasaulē nevienu ielaist, greizsirdīgi sargāja savu divvientulību un atteicās kaut mirkli ziedot draugiem. Norunas tika atsauktas, ielūgumi - noraidīti, Brūss Makgils un Frenks turēti pienācīgā attālumā. Apkārtējā pasaule Emmai un Polam vairs neeksistēja.

Būdami savas pieaugošās mīlestības un savstarpējā seksuālā valdzinājuma pārņemti, viņi laiku pa laikam izbrīnījušies raudzījās viens otrā, nespēdami saprast, kā šāds brīnums bija varējis notikt. Skatiens bija tikpat kaislīgs ka skūpsts, viegls pieskāriens lika izjust to pasu, ko kvēlas skaujas, un katram vārdam, kuru viņi sacīja viens otram, bija sava īpaša nozīme.

Emma bija pilnīgi jūtu varā, viņa ne uz mirkli neapstājās, lai kaut ko analizētu vai apsvērtu, bet brīvi ļāvās savai laimei. Pacilājošs prieks aizskaloja visas bēdas, aizvainojumus un pazemojumus, kas bija krājušies gadiem. Mīlestība norāva ncizdibināmības masku no Emmas sejas, atklāja viņas viegli ievainojamo sirdi - mīlestības pieskāriens bija atgriezis Emmu dzīvē. Pola patiesās jūtas un dziļā izpratne saberza putekļos Emmas dabai piemītošo pašaizsardzību un aizdomīgumu, kas līdz tam bija valdījuši viņas domās un rīcībā. Kopā ar Polu Emma bija ieguvusi savu īsteno patību. Viņš bija vienīgais vīrietis, kuru viņa jebkad bija patiesi mīlējusi un kuram bija atdevusi sevi bez mazākās atturības.

Pols Emmai bija atklājums. Viņš jau sen bija atmetis švītīgo pozēšanu un sardoniskās manieres, un Emmai bija ļauts iepazīt Polu tā, kā neviena sieviete viņu nekad nebija pazinusi. Emma uzzināja, ka aiz skaistās, spožās fasādes slēpjas ass, uz pašanalīzi un apceri vērsts prāts. Viņu pārsteidza Pola plašās zināšanas par pasauli, un Emma apbrīnoja viņa prasmi risināt sarunas jebkurā sabiedrībā. Tā, protams, bija privilēģija, ko nodrošina liela bagātība- Pols bija izglītojies Velingtonā un Oksfordā. Emma nebeidza vien uzjautrināties par viņa asprātībām. īsi sakot, viņa bija pilnīgi savaldzināta.

Pols savukārt bija tikpat apmāts, pēc vaļīgiem romantisku piedzīvojumu meklējumiem viņš bija nonācis savas vienīgās, patiesās mīlestības varā. Pols uzskatīja, ka Emma ir visskaistākā sieviete, kādu viņam jebkad gadījies sastapt, un ari visgudrākā - Emmas ātrā prāta darbība Polu pat reizēm izbiedēja. Bet vislielāko ietekmi uz viņu atstāja pati Emmas klātbūtne, viņas ne ar ko nesalīdzināmais personības starojums, kas padarīja šo sievieti unikālu. Viņam šķita, ka gaisma plūst no pašiem Emmas dvēseles dziļumiem. Šo viņas īpašību varēja salīdzināt ar to vārdos neizsakāmo auru, kura atšķir paliesu, dižu skatuves zvaigzni no jebkuras pievilcīgas aktri-sītes. Gan Emma, gan Pols bija kā zibens ķerti - šautra bija trāpījusi viņiem abiem vienlaikus, liekot akli padoties mīlestības varai.

Dienas ritēja kā sapņainā dūmakā. Viņu kaislība te pierima, te atkal uzliesmoja ar vēl spēcīgākām un gaišākām liesmām. Reizēm viņi augu nakti pavadīja dzīvās sarunās. Viņi sajuta viens otrā to, ko gadiem ilgi bija vēlējušies saskatīt savā mīlas partnerī un draugā. Ne tikai viņu augumi tiecās saplūst vienā, bet arī dvēseles un prāti.

Kādā pēcpusdienā, kad viņi abi gulēja apskāvušies, savas kaislības nogurdināti, Pols teica:

- Vai tu neiebilsti, ja es tagad uz bridi iziešu, mīļā? Man jānokārto dažas lietas.

- Neiebilstu - ja tu apsoli, ka steigsies atpakaļ, cik ātri vien varēdams, - Emma atbildēja, piespiedusi lūpas pie Pola krūtīm.

- Nekas nespēs mani aizturēt prom no tevis ilgāk par stundu. Ap četriem es būšu atpakaļ, - viņš sacīja, skūpstīdams Emmas matus.

Atbrīvojies no viņas skavām, Pols nozuda vannasistabā un pēc brīža noskuvies atgriezās. Viņa melnie mati bija atsu-kāti atpakaļ, bet ap gurniem aptīts dvielis. Emma Polu pasle-pus vēroja - gluži kā kaķene, kas gulšņā piesaulītē, - un piepeši atklāja, ka viņai sagādā milzu prieku iespēja noskatīties, kā Pols veic tik vienkāršu darbību kā apģēbšanos. Viņš noliecās, lai paņemtu no krēsla savu kreklu, un muskuļi uz viņa platās muguras saviļņojās. Emmai bija jāapvalda vēlme skriet viņam klāt un ieslēgt viņu savās skavās. Viņš man ir kļuvis par visu pasauli, viņa domāja.

Pols apjoza formastērpa žaketi ar plato armijas siksnu un piegāja pie gultas. Viņš noliecās un noskūpstīja Emmu, un Emmas rokas apvijās viņam ap kaklu. Pēc īsa brīža Pols mīļi atbrīvojās no Emmas rokām.

- Man jāiet, sirdsmīļā.

- Un es te guļu un prātoju - diez kur viņam jāiet, -sacīja Emma, tēlotā naivumā plivinādama skropstas. - Noskuvies, iesmaržojies un saposies. Klausieties, major Makgil, ja jums ir randiņš ar citu sievieti, es jums acis izskrāpēšu! Zvēru, ka to izdarīšu! Un viņai arī.

Pols pasmīnēja un rotaļīgi uzsita viņai ar pirkstu pa degungalu.

- Ak, sievietes maigajā miesā mājo tīģera sirds!

- Vai kļūstat poētisks, major? - Emma ķircināja Polu.

- Jāatzīstas, ka aizņēmos no Šekspīra. Šķiet, kaut kas tamlīdzīgs tiek pausts “Henrijā Sestajā”.

Pols noskūpstīja Emmas pirkstu galiņus un tad saspieda viņas plaukstas ciešāk. Viņa acis raudzījās Emmā ar caururbjošu skatienu.

- Un, ja tu kādreiz kaut vai tikai paskatīsies uz citu vīrieti, es tevi nogalināšu.

Pols piecēlās.

- Esi laba meitene! Es nebūšu ilgi prom.

Kad viņš bija aizgājis, Emma piezvanīja pa telefonu -uz veikalu savai sekretārei, uz mājām saimniecības vadītājai. Viņai bija jāpārliecinās, ka pa viņas prombūtnes laiku Jorkšīrā viss ir kārtībā. Uzzinājusi, ka dzīve rit bez starpgadījumiem un kopš vakardienas nekas nav mainījies, Emma piezvanīja uz avīzi Frenkam.

- Augstais Dievs! - izdzirdējis māsas balsi, viņš iesaucās. -Tātad viņš tevi ir izlaidis no savām ķetnām uz pietiekami ilgu laiku, lai tu varētu man piezvanīt!

Frcnks iesmējās.

- Es tikai pajokoju. Priecājos par tevi, Emma.

- Ak, Frenk, es esmu tik laimīga, ka gandrīz nespēju noticēt savai laimei. Turklāt šoreiz tava nemaldīgā nojauta tevi ir pievīlusi - tā esmu es, kura izlaida Polu no savām ķetnām uz vienu stundu.

- Mmm! Skaidrs! Nu, man jāatzīst, ka viņš tev ir nācis par labu. Tava balss nekad nav skanējusi līksmāk. Bet kāpēc tu man nepateici, kas viņš īstenībā tāds ir?

- Ko tu ar to gribi sacīt?

- Ka viņš ir tā Brūsa Makgila vienīgais dēls. Vecais JVlakgils ir miljonārs un viens no visvarenākajiem cilvēkiem Austrālijā. Jādomā, ka tu zini - Pols reiz mantos pasakainas bagātības. Milzīgu aitu fermu. Minerālu atradnes un ogļrak-tuves, un vēl Dievs zina ko.

- Viņš man, protams, ir ieminējies par ģimenes daudzveidīgajiem darījumiem. Bet kā tu par viņu pēkšņi esi tik daudz uzzinājis?

-Vakar tikos ar Dobju Mostenu, un viņa man par Polu šo to pastāstīja...

- Ko vēl viņa teica? - Emma aizdomīgi vaicāja, un sirds viņai pamira.

- Neko. Tas bija viss. Viņa tikai piezīmēja, ka Makgilu ģimene esot ārkārtīgi bagāta un ietekmīga. Kas tev nepatīk? Kāpēc uzdevi šo jautājumu tik kašķīgā tonī?

- Viss kārtībā.

Emma atvieglota iesmējās.

- Kā tev klājas, Frcnk? - viņa aši apprasījās, lai mainītu sarunas tematu.

- Paldies, labi! Bet baidos, ka tu neesi mani noķērusi īstajā brīdī, Emma. Patlaban es nevaru ar tevi ilgi runāt. Tūlīt sūksies redakcijas apspriede. Vai varēsi piezvanīt man rīt? Mēs tik sen neesam tērzējuši, mīlā.

- Jā, protams!

-Nu tad dzīvo rātni un pasveicini no manis Polu! Atā!

- Uz redzēšanos, Frenk!

Emma nolika klausuli un brīdi nekustīgi vērās telefonā. Viņas domas darbojās kā čakls zirneklītis, kas auž savu tiklu. Emma domāja par Makgilu ģimeni vai, pareizāk sakot, par noslēpumaino Makgila kundzi. Pols par savu sievu nekad vairs nebija runājis, un Emma nebija uzdrošinājusies viņam neko vaicāt un nebija arī neko gribējusi zināt. Bet nu piepeši Emmu bija sākusi mocīt ziņkāre. Kāda viņa izskatās? Vai viņa ir skaista? Cik veca viņa ir? Kāpēc viņu laulība nav izdevusies? Vai viņiem ir bērni? Varbūt Pols nešķiras no sievas tieši bērnu dēļ, kaut viņi paši jau sen dzīvo šķirti? Emma aizvēra acis, lai atvairītu šos dedzinošos jautājumus. Viņa nevērs vaļā Pandoras kasti^9. Gan Pols pats pamazām visu izstāstīs, par to Emma bija pārliecināta, un viņa negribēja, lai kaut kas aptumšotu to laiku, kuru viņiem lemts pavadīt kopā. Šis laiks bija bezgala dārgs.

Emma paskatījās pulkstenī uz kamīna dzegas un pārsteigta atklāja, ka Pols ir prom vairāk nekā divas stundas. Bija jau pusseši. Bez jebkāda loģiska iemesla Emmu pārņēma pa-niķa. Viņa apzinājās, ka ļaujas iedomām, bet Emmai pēkšņi šķita, ka Pols varētu būt viņu pametis. Viņš bija rūpīgi izvairījies minēt viņai savas aizbraukšanas datumu, bet to Emma zināja, ka divas nedēļas ir pagājušas. Jorkšīrā Pols bija runājis par to, ka laika nav daudz. Varbūt tā vairs nebija palicis nemaz? Emmas nervozitāte ar katru mirkli pieauga.

Lai nomierinātu savas satrauktās domas, Emma iesteidzās vannasistabā un sāka noņemties ar sevis uzpošanu. Viņa nomazgājās karstā vannā, noslaucījās dvielī, iesmaržojās un atgriezās guļamistabā. Emma uzvilka dūmakaini zilu samta mājastērpu, kuru viņa pati bija modelējusi un kurš Polam ļoti patika. Tērps bija darināts franču impērijas stilā- ar augstu vidukļa daļu, ciešu ņieburu, garām piedurknēm un rotāts ar lentītēm no zemā, četrstūrainā izgriezuma līdz pat apakšmalai. Emma tajā izskatījās kā jauna, nepieredzējusi meitene. Viņa izsukāja savus garos matus un atstāja tos nesavītus mezglā - Polam patika rotaļāties ar garajām cirtām. Viegli nokrāsojusi lūpas un izrotājusies ar smaragda auskariem, Emma iegāja viesistabā un apsēdās, lai gaidītu. Ap pulksten septiņiem panika, kam nebija iemesla, sāka pārtapt reālās izbailēs. Kur viņš ir? Vai nav cietis kādā nelaimes gadījumā? Emma sažņaudza klēpī saliktās rokas, katra sīkākā muskuļu šķied-riņa viņai bija saspringta līdz pēdējai iespējai. Un tad viņa piepeši instinktīvi zināja, kas ir nolicis. Pols bija devies uz Kara ministriju pēc rīkojuma. Viņam bija jābrauc prom. Emma par to bija pilnīgi pārliecināta. Karš! Dienām ilgi viņi bija akli ļāvušies savai ekstāzei un aizmirsuši kara esamību. Viņu var nogalināt... viņš varbūt nekad vairs neatgriezīsies... Emma aizsedza sūrstošās acis ar plaukstām.

- Te es esmu, mana mīļā, - Pols sacīja, ienākdams pa durvīm, kuras savienoja viņu abu apartamentus.

Viņa atrāva plaukstas no sejas, pielēca kājās un pieskrēja pie Pola.

- Es domāju, ka tev kaut kas ir atgadījies! - Emma izdvesa, satverdama viņa šineļa atlokus.

- Ar mani nekad nekas nevar atgadīties, - Pols apgalvoja. - Man ir sargeņģelis. Turklāt mans laiks vēl nav beidzies. Man jānodzīvo visi tie gadi, kuri man ir atvēlēti pavadīt kopā ar tevi. Tu taču neesi aizmirsusi, ka esi mans liktenis, vai ne? Mana dzīve vēl nav guvusi savu piepildījumu, mīļā.

Emmas saspringtie sejas vaibsti atslāba un sirds atkal pukstēja normālā ritmā. Viņa ielūkojās Polam acīs, pasmaidīja un atrāvās nost.

- Tavs šinelis ir caurcaurēm izmircis, - Emma teica. - Labāk izģērbies, iekams neesi dabūjis galu.

Pola acu kaktiņi smejoties savilkās sīkās krunciņās.

-Tas, kundze, ir labākais priekšlikums, kas man izteikts pēdējo četru stundu laikā.

Viņš divdomīgi piemiedza Emmai ar aci.

- Ak, tu taču saprati, ko es gribēju teikt, izvirtuli!

- Ceru, ka sapratu! - Pols nerimās. - Atvēli man desmit minūtes. Uz pulksten deviņiem esmu pasūtījis pusdienas, un manā numurā dzesējas šampanieša pudele. Atvaino, eņģeli, es tūlīt būšu atpakaļ!

Pēdējie vārdi jau tika uzsaukti pāri plecam, Polam ejot uz savu viesistabu.

Viņš atgriezās, pārģērbies civilās drēbēs. Viņam mugurā bija balts zīda krekls, melnas ķemmdzijas bikses un sarkan-melni svītrota zīda vakara žakete. Ar nevērīgu eleganci viņš nesa rokā spainīti, kurā dzesējās šampanietis.

- Manuprāt, tas ir pietiekami auksts, - Pols sacīja, atvērdams “Dom Perignon” pudeli.

Emma modri viņu vēroja. Tāpat kā Pola acis parasti sekoja katrai viņas kustībai, tagad viņa nenolaida skatienu no Pola. Ik reizes, kad viņš bija izgājis, pat ja prombūtne ilga tikai īsu brīdi, Polam atgriežoties, Emma it kā ieraudzīja šo vīrieti no jauna un satrūkās no tā iespaida, kādu uz viņu atstāja Pola āriene. Ne atsevišķs vaibsts vai žests, bet gan viņa vīrietiskā būtība kopumā. Uz Emmu nenovēršami iedarbojās gan Pola pavēlnieciskās manieres, gan plašais vēriens, kāds bija raksturīgs visam, ko viņš darīja.

Pamanījis, ka Emma viņā cieši noraugās, Pols savilka lūpas apmierinātā smaidā. Pienācis klāt, viņš sniedza Emmai šampanieša glāzi.

- Es nebij’ vis pie cit’s kundzīt’s, es zvēr’, ka ne, -Pols teica, atdarinādams koknija dialektu.

- Es cer’, ka tu nebij’, - Emma atbildēja tādā pašā garā.

Bet viņas acis bija nopietnas, tās pētīja Pola seju. Emmai

bija bail vaicāt, kur viņš bijis.

-Tu tik ilgi biji prom, mīļais,- viņa klusi nomurmināja.

- Man bija jātiekas ar tēvu un jāpārrunā ar viņu daži jautājumi. Par mūsu darījumiem un tamlīdzīgi, - Pols sacīja, pieskandinādams Emmas glāzei. - Par tevi, mana daiļā Emma!

- Par mums!

Pols apsēdās un atlaidās pret krēsla atzveltni.

- Baidos, ka dažu pēdējo nedēļu laikā esmu bijis pret veco vīru stipri nevērīgs...

- Tā ir tikai mana vaina!

-Nē, tā nav neviena vaina, - Pols aši iebilda un zēniski pasmaidīja. - Sirdslietās mans vecais ir ļoti saprotošs.

- Lai būtu kā būdams, manis dēļ viņam ilgu laiku bija liegta iespēja tikties ar tevi. Esmu tevi arī atrāvusi no visiem taviem draugiem!

- Ak, par viņiem tev nav jāraizējas! Domā par to laimi, kuru tu man esi sniegusi. Es pats izvēlējos. Es taču biju situācijas noteicējs, vai ne? Turklāt mums neviens neliedza tikties ar citiem cilvēkiem, ja mēs to būtu gribējuši. Es negribēju. Tu biji vienīgā, ar kuru es vēlējos būt kopā. Citu klātbūtne būtu apgānījusi mūsu intīmo pasauli, kuru mēs paši radījām -šeit, šajā mazajā zīdlārpiņa kūniņā. Es negribēju, lai kāds te ielaužas un satricina mūsu ilūziju.

- Pēc taviem vārdiem, iznāk, ka tas, kas starp mums pastāv, ir spēkā tikai šeit, šajās telpās!

Viņš iepleta acis un sarauca vienu uzaci.

- Nē, tā es nedomāju! Augstais Dievs, Emma, vai tad tu nezini, ka mūsu attiecības ir īstas un nesaraujamas neatkarīgi no tā, kur mēs atrodamies patlaban un kur būsim rīt. Tas, kas pastāv starp mums, - tā nav ilūzija. Tā ir realitāte. Esmu teicis tev to jau iepriekš.

- Es priecājos, ka mūsu pasaule nav šķietama. Tas būtu briesmīgi - pamosties un saprast, ka viss bijis tikai sapnis...

Pols redzēja, ka Smaids nozūd no Emmas lūpām un viņas seja apmācas. Kā vienmēr jūtīgi reaģēdams uz Emmas noskaņojumu, viņš noliecās uz priekšu, pieskārās viņas ceļgalam un vaicāja:

- Kas noticis, Emma? Kas tevi nomoka, mīļā?

- Tu biji Kara ministrijā. Un tad devies pie tēva. lai no viņa atvadītos, vai ne? Tev jāaizbrauc, Pol. Un ļoti drīz. Tā ir?

- Jā, - viņš klusi apstiprināja.

- Kad?

-Rīt.

- Ak mans Dievs!

Pols pārsēdās uz sofas, izņēma no Emmas trīcošās rokas glāzi un nolika to uz galda. Viņš pievilka Emmu sev klāt un ieskatījās viņas uztrauktajā sejā.

-Tolaik, kad mācījos Oksfordā, es reiz lasīju kādu stāstu par mīlētājiem, kuriem bija jāšķiras. Daži teikumi man palikuši atmiņā uz mūžu. Tie skanēja apmēram tā: “Šī šķiršanās nevar būt uz ilgu laiku, jo tos, kuri mīl viens otru tā, kā mīlam mēs, nav iespējams šķirt. Domās mēs vienmēr paliksim kopā, un domām piemīt liels savstarpējās pievilkšanās spēks. Es bieži esmu runājis ar tevi par saprātu, bet tagad es runāju par ticību.”

Pols redzēja, ka Emmas acis pieplūst ar asarām. Viņš ar pirkstu galiem maigi tās notrauca no viņas garajām skropstām.

-Neraudi, mana mīļā! Lūdzu, neraudi!

- Piedod, Pol! Šie vārdi... Tie mani tik ļoti aizkustināja. Kurš tos sacījis? - Emma drebošā balsī vaicāja.

- To Abclārs^10 savulaik teicis Eloīzei. Šie vārdi sacīti pirms daudziem gadsimtiem, bet arī šodien tie skan tikpat patiesi. Neaizmirsti tos, mana Emma, un, lūdzu, nezaudē ticību! Domās mēs vienmēr būsim kopā. Un zini, ka tu uz mūžu būsi ieslēgta manā sirdī.

- Ak, Pol! Es tevi tik ļoti mīlu! Es nespēšu bez tevis dzīvot!

Pols sažņaudza pirkstus dūrē un vieglītēm paberzēja to gar Emmas zodu.

-Tā nerunā, mīļā! Tev jāturas braši. Un ne vārda vairs par manu aizbraukšanu! Domāsim tikai par tagadni. Kamēr nejēdzīgais karš vēl nav beidzies, nākotnes nav. Ir vienīgi šis brīdis, kurā mēs dzīvojam.

Pola platajai mutei pārslīdēja nebēdnīgs smaids, un viņa acis atkal vērās Emmā ar agrāko, atzinīgi vērtējošo skatienu.

- Un mūs vēl gaida prieka stundas, kuras varēsim pavadīt kopā. Mūsu rīcībā ir visa nakts, - viņš teica, ar zīmīgi teatrālu vaibstu spēli cenzdamies Emmu sasmīdināt.

- Tu... tu, samaitātais puišeli! - viņa iesaucās, caur asarām mīļi uzsmaidīdama Polam.

- Ļoti precīzs raksturojums, īpaši, ja dzirdu to no tavām lūpām.

Pols apskāva Emmu, un viņa lūpas sāka slīdēt pa viņas kakla maigo izliekumu. Viņš čukstēja tik mīļus un nerātnus vārdus, ka Emmas vaigi pietvīka un viņas pirksti sažņaudza Pola roku. Emmas sirds dauzījās kā negudra, kad Pols noguldīja viņu uz sofas, piespiedās viņai ar visu savu augumu un steidzīgi sāka atpogāt viņas tērpu. Pola skatiens apžilbināja Emmu. Viņa juta Pola lūpas pieskaramies viņas lūpām un aizvēra acis.

Četrdesmit septītā nodaļa

- Amputēt! - iesaucās Emma, un viņas seja nobāla. - Bet dažas pēdējās dienas viņš tik labi jutās.

- Nē, viņš nejutās labi. Jūsu brālis acīmredzot ir izlicies jūsu priekšā, Loutcra kundze. Viņš arī nepieļāva operāciju. Par spīti mūsu brīdinājumiem, jūsu brālis mums enerģiski pretojās. Bet bez operācijas gangrēnu uzveikt nav iespējams. Tā ir bīstama slimība un nes nāvi.

Emma strauji izslējās un ar acīm ieurbās ārstā.

- Tātad citas iespējas nav?

Ārsts papurināja galvu.

- Nē, nav vis. Ja vien jūs negribat par “citu iespēju” nosaukt nāvi.

Redzēdams viņas seju bailēs sastingstam, ārsts apsēdās Emmai blakus un saņēma viņas roku.

- Man ļoti žēl. Es negribēju būt rupjš. Bet pašreizējos apstākļos manjābūt godīgam, pat skarbi tiešam. Mēs nedrīkstam zaudēt laiku.

- Kā tas notika, dakter? Es domāju, ka esat izņēmuši no viņa pēdas un liela visas šrapneļa šķembas.

- To mēs patiešām izdarījām, bet pirms vairākām dienām viņam sākās gangrēna, un tā strauji progresē. Gangrēna jau skārusi ceļgalu. Jums jāparaksta dokuments, kas dotu mums atļauju viņu operēt. Pretējā gadījumā...

Ārsts bezpalīdzīgi pacēla rokas, un viņa seja bija drūma.

Emma ar grūtībām norija siekalas.

- Bet... bet... šis lēmums jāpieņem Vinstonam...

-Loutera kundze, vai tiešām jūs nesaprotat? Pašreizējā

stāvoklī jūsu brālis nav spējīgs nekādus lēmumus pieņemt. Jums jāuzņemas atbildība. Tagad. Šodien. Rīt jau būs par vēlu.

Emma iekoda lūpā un piekrītoši palocīja galvu. Ar smagu sirdi viņa sacīja:

- Iedodiet man, lūdzu, to dokumentu!

Ārsts atgriezās pie rakstāmgalda, paņēma dokumentu un pasniedza to Emmai kopā ar pildspalvu.

- Jūs izlēmāt pareizi, Loutera kundze. Tā ir vienīgā izeja. Brālis jums būs pateicīgs visu savu atlikušo mūžu. Lūdzu, ticiet man!

Emma drūmi pavērās ārstā, bet neko neteica. Viņa parakstījās - lai gan iekšēji trīcēdama, tomēr ar stingru roku.

- Vai tagad es varu tikties ar savu brāli? - Emma neskanīgā balsī vaicāja.

- Jā, protams. Es jūs pie viņa tūlīt pat aizvedīšu, - atbildēja ārsts, un viņa sejā, kad viņš vadīja Emmu ārā no kabineta, atspoguļojās līdzjūtība.

Vinstons atradās vienā palātā ar citiem ievainotajiem jūrniekiem. Viņa gultu no pārējām norobežoja aizsegi. Pagājusi citiem garām, Emma tuvojās Vinstona gultai. Viņa redzēja, ka brāļa acis no sāpēm ir ieguvušas stiklainu spīdumu, bet viņa pieri klāj sviedru lāses. Emma noliecās, lai brāli noskūpstītu, un viņš apspiesti ievaidējās, bet Vinstona acis kļuva drudžainas. Emma izbijusies atrāvās nost.

- Kas tev notika, mīļo Vinston?

- Tu pieskāries gultai, - viņš izdvesa. - Pat vismazākā kustība sagādā man sāpes. Mokošas sāpes.

Vinstons strauji ievilka elpu un aizvēra acis.

Emma noraudzījās viņā ar līdzcietību un žēlumu. Pēc mirkļa viņa ļoti klusi sacīja:

- Kāpēc tu man neteici, ka tev ir gangrēna, Vinston?

Viņš atvēra acis un dusmīgi paskatījās uz māsu - vienā

rāvienā Vinstona sejā bija atgriezusies senā bērnudienu bravūra.

- Es neļaušu, lai man to nogriež, Emma! Es netaisos nodzīvot savu atlikušo mūžu par kropli!

Emma apsēdās uz krēsla līdzās gultai un lēnam šūpoja galvu. Sirds viņai smeldza.

- Es zinu, kā tu jūties, mīļais. Tas, ar ko tev nāksies samierināties, ir šausmīgi. Bet, ja kāja netiks amputēta, tu... tu nomirsi.

- Tad es labāk mirstu! - Vinstons iekliedzās, un dru-džainumu viņa zilajās acīs nomainīja izaicinājums. - Ar vienu kāju es, vienalga, būšu tikpat kā miris! Es esmu jauns vīrietis, Emma, un mana dzīve būs galā. Beigas.

- Nē, tā nebūs vis, mīļais. Es saprotu, ka zināmā mērā būs ierobežota tava kustību brīvība, un tāda perspektīva tevi patlaban šausmina. Bet vai tas tomēr nav labāk par aiziešanu nebūtībā?

- Es neļaušu kāju noņemt, - viņš gurdi nomurmināja.

Emma turpināja lūdzošā tonī:

- Uzklausi mani, Vinston! Tev jāļauj sevi operēt. Tev tas jādara, mīļais. Un nekavējoties. Ja tu vēl vilcināsies, gangrēna pārņems visu tavu ķermeni.

Iedomājoties par šo briesmīgo iespēju, Emmai aizrāvās balss.

- Ja tu negribi to darīt savā labā, dari to vismaz manis dēj. Lūdzu!Lūdzu, Vinston! Es tevi tik ļoti mīlu. Bērni, trenks un tu - jūs esat mana vienīgā ģimene...

Viņa sataustīja somiņā kabatlakatiņu un izšņauca degunu, pūlēdamās savaldīties.

- Dažu pēdējo gadu laikā es esmu pārāk daudz zaudējusi, Vinston. Māmiņa, tētis, Džo un Lora. Un tante Lilija nomira tikai pirms nedēļas. Es nespēšu pārdzīvot vēl viena mīļa cilvēka nāvi. Es to gluži vienkārši neizturēšu. Tas mani nogalinās.

Emmai acīs saskrēja asaras, un viņa pabeidza trīcošā

balsī:

- Tu nedrīksti nomirt, mīļais!

-Neraudi,Emma! Lūdzu, neraudi, sirsniņ!

Sāpju lēkme graizīja Vinstona ķermeni kā ar asu nazi, un viņš saviebās. Vinstona seja kļuva pelnu pelēka, un uz viņa pieres izspiedās jaunas sviedru lāses. Viņš nopūtās.

- Labi, lai tad griež ar nost! Patiesību sakot, es vairs nespēju izturēt tās briesmīgās sāpes.

Vinstona bālās lupas savilkās vārgā smaidā.

- Puskukulis maizes - tas tomēr ir labāk nekā tad, ja maizes vispār nav. Tā ka paraksti vien to papīru, un lai tā lieta vienreiz ir galā.

- Es to jau izdarīju.

Viņš izmocīja greizu smaidu.

- To man vajadzēja iedomāties. Tev jau kopš bērnības gribējās būt noteicējai pār visiem.

Emma pasmaidīja ar drebošām lūpām.

- Gan viss būs labi, Vinston. Es zinu. Dakteris jau gatavojas operācijai, un pēc brīža ienāks māsiņas, kas parūpēsies par tevi.

Viņa piecēlās.

- Man tagad jāiet. Dakteris piekodināja, lai es neuzkavējos pie tevis pārāk ilgi. Šobrīd svarīga ir katra minūte.

- Emma...

- Jā, mīļais?

- Vai tu... vai tu pagaidīsi?

- Protams, es pagaidīšu. Man nenāk ne prātā iet prom, iekams operācija nebūs galā.

Emma nosūtīja Vinstonam gaisa skūpstu, neuzdrošinādamās vēlreiz tuvoties gultai.

Kamēr Vinstonu operēja, Emma stāvēja pie loga kara flotes hospitāļa uzgaidāmajā telpā un raudzījās ārā, taču viņas domas bija pie brāļa. Cik briesmīgi, ka viņam jāzaudē kāja! Vinstonam, kurš tā lepojās ar savu glīto, vīrišķīgo izskatu, kuram patika sportot un dejot, kuru pati daba bija radījusi fiziskām nodarbībām, nevis garīgai apcerei. Viņa saprata, ka brālim patiesi būs grūti samierināties un pielāgoties. Daudzējādā ziņā Vinstonam būs jāuzsāk pilnīgi jauna dzīve. Bet, par spīti ierobežojumiem, kurus radīs viņa labās kājas ampu-tācija, Vinstonam vajadzēja būt pateicīgam, ka viņš vispār palicis dzīvs. Vinstons bija ievainots jūras kaujā, kas norisinājās Ziemeļu jūrā. Viņa karakuģis šajā kaujā cieta ļoti smagi, un varēja tikai pateikties brīnumam, ka tam izdevās atgriezties ostā, kas atradās netālu no Līdsas un kara flotes hospitāļa. Pretējā gadījumā Vinstons jau būtu miris.

Emma piespieda pieri pie loga stikla un aizvēra acis. Pēc dažām nedēļām viņa kļūs divdesmit deviņus gadus veca. Tikai divdesmit deviņi gadi - un tomēr Emma jutās kā veca, nogurusi, atbildības nomākta sieva. Kāda iejūtīga medmāsa atnesa viņai tasi tējas. Emma apsēdās, dzēra lēju - un gaidīja. Pēdējā laikā tas bija kļuvis par viņas galveno nodarbošanos: gaidīt. Emma gaidīja vēstules no Pola, būdama satriekta un ļaunu nojautu mākta, ja ilgāku laiku nebija nevienu saņēmusi, bet sajuzdama pacilātu atvieglojumu, ja beidzot pienāca kāda vēsts, kaut īsa un steigā uzrakstīta.

Viņa izņēma no rokassomiņas Pola pēdējo vēstuli un pārlasīja to. No nemitīgās atlocīšanas un salocīšanas papīrs bija apdilis, un burti dažviet bija izplūduši no Emmas asarām. Februāra vidū viņš bija atgriezies Francijā, lai pievienotos pulkveža Moncša komandētajam austrāliešu korpusam. Tagad bija aprīļa sākums. Pols joprojām bija sveiks un vesels. Aizbraucot viņš bija paņēmis līdzi ari būtisku daļu no Emmas, tāpēc viņa jutās nepilnvērtīga, it kā tikai pa pusei dzīva.

Minūtes ritēja gausi. Bija pagājušas gandrīz divas stundas kopš tā brīža, kad Vinstonu uz ratiņiem ieveda operāciju zālē Vai operācija nebija veiksmīga? Varbūt tā tika izdarīta par vēlu? Kad Emmai jau likās, ka viņa no bezcerības un uztraukuma sāks raudāt, gluži negaidot atvērās durvis un uzgaidāmajā telpā ienāca ārsts. Viņš smaidīdams šūpoja galvu.

-Viss ir laimīgi galā, Loutera kundze. Jūsu brālis jūtas

labi.

Emma aizvēra acis un izdvesa atvieglojuma nopūtu.

- Vai esat par to pārliecināts?

- Pilnīgi. Viņš ir mazliet apdullis no anestezējošā līdzekļa, bet jūsu brālis ir jauns, veselīgs un spēcīgs. Viņš ātri atlabs.

Tad ārsta acis apmācās.

- Jr tikai viena lieta...

- Kāda?

-Mums nācās amputāciju izdarīt ļoti augstu. Gangrēna bija izplatījusies krietni virs ceļgala, un, lai būtu droši, ka mēs to apturēsim, griezām četras collas virs skartās vietas.

- Un ko tas viņam nozīme?

- Tas nozīmē, ka viņš varbūt nevarēs lietot mākslīgo

kāju.

- Mans brālis nepavadīs savu atlikušo mūžu uz kruķiem! - Emma iekliedzās. - Vai invalīda riteņkrēslā. Viņš nēsās mākslīgo kāju... pat ja man pašai nāksies izgudrot viņam īpašu protēzi! Manam brālim jāstaigā, dakter!

Un viņš staigāja. Emmai tas bija ārkārtīgi grūts dzīves posms. Vinstona garastāvokļa maiņas bija patiesi šausmīgas, vienbrīd viņš jutās atvieglots, ka palicis dzīvs, bet tad ieslīga depresijā, kurn savukārt nomainīja dusmu, bezcerības un paš-nožēlas lēkmes. Gluži negaidot atgriezās ciforiskais noskaņojums, bet tas neturpinājās ilgi - atkal sekoja nomāktības un izmisuma dienas. Emma lūdzās, draudēja, glaimoja, kliedza - viņa izmantoja visus sev zināmos paņēmienus un viltības, lai izrautu Vinstonu no ieslīgšanas melanholijā. Emmas vienīgie ieroči bija viņas stūrgalvīgā ticība cilvēka dvēseles spēku nesalaužamībai un pārliecībai, ka dzīvē nav nekā nesasniedzama, ja vien cilvēks ir apveltīts ar pietiekami stipru gribu. Emmas neatlaidīgi mudināts, Vinstons gausi, tomēr atlaba kā garīgi, tā fiziski. Pēc vairākām nogurdinošām nedēļām viņai beidzot izdevās iedvest brālim apņemšanos dzīvot normālu dzīvi. Emmas gādība deva Vinstonam spēku, un viņas optimisms balstīja brāļa iedzimto drosmi.

Kara flotes hospitāļa protezēšanas centrs jau kopš Pasaules kara sākuma bija kļuvis pazīstams ar saviem labajiem panākumiem ievainoto rehabilitēšanā. Ārsti strādāja rūpīgi, spēkus nežēlodami, cenzdamies panākt, lai viņu pacienti, īpaši tie, kuri bija zaudējuši kājas, pēc iespējas ātrāk piemērojas dzīvei ārpus slimnīcas sienām. Vinstons nebija izņēmums. Viņa miesa sadzija ātri, un pēc diviem mēnešiem viņš

varēja pārvietoties ar kruķiem. Vinstonam tika pasūtīta mākslīgā kāja, un, izrakstījies no hospitāļa, viņš apmetās pie Emmas. Viņai par lielu atvieglojumu, izrādījās, ka Vinstons mākslīgo kāju tomēr varēs valkāt, to tikai nācās mazliet pagarināt ar papildu polsteriem. Trīs reizes nedēļā kāds no Hārtas veikala automobiļiem aizveda viņu uz hospitāli, kur pēc fizikālās terapijas procedūrām Vinstons pusstundu vingrinājās staigāšanā ar mākslīgo kāju. Šis process bija grūts un garš, tomēr viņš pakāpeniski iemācījās pārvietoties, nezaudējot līdzsvaru.

Kādā oktobra dienā, astoņus mēnešus pēc amputācijas, Vinstons iesoļoja pa Emmas kabineta durvīm - pašpārliecināts, smaidīgs, stingri turēdamies uz kājām. Tas bija viens no gaišākajiem brīžiem Emmas dzīvē. Vinstons bija paklausījis māsas padomam un pieņēmis mākslīgo kāju par dabisku sava ķermeņa sastāvdaļu. Viņš, protams, mazliet kliboja, bet to tikpat kā nevarēja pamanīt.

- Dejot es nevaru, bet gandrīz viss cits man ir pa spēkam, - Vinstons lepni paziņoja.

Viņš nolika spieķi uz krēsla, pastaigāja pa kabinetu bez tā un apsēdās.

- Nepieciešamības gadījumā es varu iet ļoti ātri, un arī kāpšana augšā un lejā pa kāpnēm nesagādā man nekādas grūtības. Tici vai ne, bet es varu pat peldēt. Tā ka beidzot esmu pilnīgi brīvs no ārstu uzraudzības un meklēšu sev darbu.

- Bet, Vinston, es jau pirms vairākiem mēnešiem tev teicu, ka tu vari nākt strādāt pie manis. Kāpēc tu to negribi darīt?

Vinstons sarauca pieri.

- Te, veikalā? Ko tad es te iesākšu?

- Tev vienmēr ir patikusi matemātika. Sākumā tu varētu nodarboties ar grāmatvedību, bet, kad būsi veikala lietas iepazinis tuvāk, es labprāt ieceltu tevi par savu palīgu. Man nepieciešams kāds, kuram es varētu pilnībā uzticēties. Neaizmirsti, Vinston, ka man ir ne tikai veikals, bet vēl arī citi darījumi.

Emma uz brīdi apklusa un uzmanīgi vēroja brāli. Beidzot viņa sacīja:

- Piemēram, “Emcrcmas kompānija”.

- Kas tā tāda? Tu man par to nekad neesi stāstījusi.

Vinstons modri uzlūkoja māsu.

- Tā ir holdinga kompānija, kuru es nodibināju tūkstoš deviņi simti septiņpadsmitajā gadā.

Emma noliecās uz priekšu.

- Tās pamatā ir mans kapitāls, un man pieder simt procenti akciju, bet manā uzdevumā to vada kāds vīrs, vārdā Tcds Džonss. Tikai viņš un vēl divi direktori zina, ka šī kompānija pieder man, neviens cits. Tagad to zini arī tu. Es gribu, lai tā tas arī paliek. Pat Trenks nezina, tā ka nestāsti viņam neko.

- Es nekad ne ar vienu nerunāšu par taviem darījumiem, - Vinstons ātri sacīja. - Bet kāpēc tāda noslēpumainība?

- Galvenokārt tāpēc, ka vīriešiem nepatīk kārtot darījumus ar sievieti, īpaši augstākajās finansu sfērās. Man ir arī citi, personiski iemesli, bet tie patlaban nav svarīgi.

Vinstons pasmīnēja.

- Tu esi tumšais zirdziņš*! - viņš iesaucās. - Turklāt tavi darījumi norit veiksmīgāk, nekā es domāju. Zini, man šķiet, ka pie tevis strādāt būs interesanti, Emma.

- Es priecājos, ka tu esi ar mieru. Ja vēlies, vari sākt jau pirmdien. Atstāju to tavā ziņā. Tomēr ir dažas lietas, kuras tev par mani būtu jāzina, ja nu mēs strādāsim kopā. Vispirms -

*Tā angļi sauc cilvēku, kura darbība, jūtas vai nodomi ir noslēpumā tīti, bet kurš negaidot atklāj savas spējas un talantus.

cs neciešu pārsteigumus, īpaši, ja tie ir nepatīkami. Tā ka tev vienmēr man par visu ir savlaicīgi jāziņo. Ja tev gadās kļūdīties, necenties to noslēpt. Kļūdas būs iespējams izlabot, ja es par tām zināšu. Otrkārt, gribu, lai tu saproti, ka mana darbība balstās uz vienu vienīgu, negrozāmu likumu. Es vienmēr darbojos no spēka pozīcijām, un, ja man šī spēka nav, es piespiežu pasauli noticēt, ka man tas ir. Tev būs jāiemācās darīt to pašu, ja gribi, lai tavs darbs nāktu man par labu. Kā tu domā - vai tu to varēsi?

- Jā, Emma.

-Labi.

Viņas acis bija cieši pievērstas brālim.

- Es uzskatu, ka darījumos panākumus nodrošina disciplīna, neatlaidība, koncentrēšanās un pacietība. Dusmu izpausmēm nav vietas. Tās tikai liecina par brieduma trūkumu. Es negribu apgalvot, ka tu būtu nesavaldīgs, tomēr gribu tev likt pie sirds - allaž saglabā vēsu prātu un neļauj vaļu emocijām.

Emma pasmaidīja.

- Vai tev ir kādi jautājumi, Vinston?

- Jā, un ne viens vien.

Vinstons valdzinoši pasmaidīja.

- Bet tic var pagaidīt. Līdz pirmdienai, kad sākšu pie tevis strādāt. Bet patlaban man jāiet uz tikšanos.

- Ar ko gan? - Emma pārsteigta vaicāja.

- Ar vienu no hospitāļa māsiņām. Ar to simpātisko bruneti, vārdā Šarlote. Vedīšu viņu uz pēcpusdienas tēju.

Emma līksmi iesmējās.

- Tu gan laiku velti nezaudē, vai ne? Bet es priecājos par tevi. Nu es zinu, ka tu atkal esi tas pats vecais Vinstons.

Emma tikai daļēji bija atklājusi Vinstonam savus uzskatus par darījumiem. Gadu gaitā viņai bija izstrādājusies diezgan nežēlīga rīcības filozofija - nekad neizrādīt vājumu, nekad nezaudēt pašcieņu, nekad neuzticēties. Viņa bija izkopusi sevī arī kompromisa mākslu -pielāgošanās instinkts Emmai bija lieti noderējis. Tas ļāva viņai tirgoties un manevrēt ar daudz lielāku izveicību, nekā to darīja viņas konkurenti. Tā kā Emma juta nepatiku pret strīdiem un sadursmēm, viņa vienmēr meklēja apkārtceļus un, ja vajadzēja, izmantoja arī viltību un slepus gājienus. Slepenība daudzējādā ziņā nostiprināja viņas pozīcijas.

Vēlāk tajā pašā pēcpusdienā, kad Vinstons bija aizgājis, Emma deva nāvējošu triecienu Fērliju uzņēmumiem. Viņas stratēģija bija vienkārša: Emma manipulēja ar kādu muļķīgu un vāju cilvēku, kurš, pats to neapzinādamies, iegrūda Dže-raldu Fērliju viņai ķetnās.

Notikumu attīstība nebija nejauša. “Emcremas kompānija” nodarbojās ne vien ar kontrolakciju turēšanu, bet arī ar uzņēmumu iepirkšanu. Viens no tās pirmajiem pirkumiem 1917. gadā bija Brcdfordas firma “Prokters un Prokters”, kura nodarbojās ar apģērbu vairumtirdzniecību. Emma to nopirka vairāku iemeslu dēļ. Tas bija drošs līdzekļu ieguldījums, kaut nemākulīgas vadības dēļ firma pēdējā laikā bija panīkusi. Turklāt noliktavas, kas piederēja firmai, atradās pašā Bred-fordas centrā, un Emma zināja, ka, gadiem ritot, šī zemesgabala vērtība var tikai pieaugt. Taču vissvarīgākais Emmai likās tas apstāklis, ka Elans Prokters, firmas īpašnieks, bija Džeralda Fērlija sirdsdraugs, un Emma saprata, ka tā ir lieliska izdevība gluži nemanot piekļūt savam visļaunākajam ienaidniekam, gūt precīzu un tiešu informāciju par viņa darbību.

Sakumā Elans Proktcrs nebija gribējis firmu pārdot, kaut pats bija nolaidis to “līdz kliņķim”. Viņu vajāja neskaitāms daudzums kreditoru, viņam bija milzīgi personiskie parādi, kuros Prokters bija iedzīvojies, nododamies neprātīgai kārsu spēlei. “Emeremas kompānijas” piedāvātie pirkšanas noteikumi tomēr bija tik kārdinoši, ka Proktcrs beidzot padevās. Cena, kuru Emma piedāvāja, bija godīga, bet ne tik liela, lai rastos aizdomas. Vēl svarīgāk Prokteram bija tas, ka viņam piedāvāja palikt par valdes priekšsēdētāju ar ļoti pieņemamu algu. Prokteram tikai bija jāievēro viens nosacījums - viņš nedrīkstēja izpaust, ka ir notikusi firmas īpašnieka maiņa. Ja Prokters izpļāpātos, līgums ar viņu tiktu nekavējoties lauzts.

Priecādamies, ka viņam brīnumainā kārtā izdosies atrisināt savas problēmas, savtīgais un izšķērdīgais Prokters nebija uzskatījis par vajadzīgu noskaidrot, kādēļ nepieciešama šāda slepenība. Patiesību sakot, viņam tā bija gluži pa prātam -Prokters varēja nokārtot parādus, atgūt cieņu Bredfordas sabiedrības acīs un vienlaikus izlikties, ka firmajoprojām atrodas viņa īpašumā. Prokters pārdeva firmu, parakstīja līgumu un... kļuva par Emmas Hārtas īpašumu. Viņa bija devusi Tc-dam Džonsam rīkojumu firmā “Prokters un Prokters” iekārtot “Emeremas kompānijai” uzticamu cilvēku.

- Prokters ir tikai izkārtne. Gribu, lai viņa rokas būtu saistītas un viņš nespētu vairs kaitēt firmas darījumiem. Cilvēkam, kurš tur strādās, jākļūst par Proktera uzticamu personu.

Emmas izstrādātais plāns, kā izrādījās, bija veiksmīgs. Prokteram bija vaļīga mēle, un viņa runas dāvanas īpaši atraisījās, ieturoties pie bagātīgi klāta pusdienu galda - kopā ar jauno izpilddirektoru, “Emeremas kompānijas” ielikteni. Emma saņēma visas nepieciešamās ziņas par Proktera paziņām un darījumu partneriem Līdsā un Bredfordā. Daudzi no tiem bija viņas konkurenti, bet vissvarīgākais, protams, bija tas, ko Emmai izdevās uzzināt par Fērlijiem.

Jau 1918. gada sākumā Emma no Proktera dabūja zināt, ka Tompsona fabrika ir nonākusi ļoti grūtā stāvoklī un Dzēra! ds Fērlijs grib to pārdot.

- Nopērciet to par viszemāko cenu, kāda vien iespējama! - Emma vēsi deva Tcdam Džonsam rīkojumu.

Par pircēju tika uzdots “Proktcrs un Prokters”, un “Eme-remas kompānija” ieguva Tompsona fabriku. Emmai par milzīgu apmierinājumu, Džeralds Fērlijs, domādams, ka pārdod vecam, uzticamam draugam, saspringtā finansiālā stāvokļa spiests, atdeva fabriku par ceturto daļu tās patiesās vērtības.

Tajā rītā uz Emmas rakstāmgalda bija parādījusies jauna vēsts, kas darīja viņu trauksmainu kā kaujas zirgu. Džeralds Fērlijs bija cietis smagu zaudējumu kārsu spēlē un meties pēc palīdzības pie Elana Proktera. Viņš gribēja aizņemties divus tūkstošus mārciņu. Prokters bija to izpļāpājis izpilddirektoram un apvaicājies, vai viņiem nebūtu iespējams kopīgi šo summu Džeraldam Fērlijam aizdot.

Emmas acīs, kas joprojām bija pievērstas šim ziņojumam, pavīdēja savādas uguntiņas. Emma saprata, ka te ir tā izdevība, kuru viņa bija gaidījusi. Emma to satvēra, darbojoties ar sev raksturīgo ātrumu. Viņa piezvanīja Tedam Džonsam uz “Emeremas kompānijas” biroju Londonā.

- Jūs varat paziņot Elanam Prokteram, ka viņš drīkst aizdot Džeraldam Fērlijam firmas naudu.

- Bet kādi būs noteikumi, Hārta kundze?

- Es gribu neapstrīdamu parādzīmi uz simt astoņdesmit dienām. Bet parādzīmei jābūt nodrošinātai ar ķīlu.

- Ar kāda veida ķīlu, Hārta kundze?

- Ar Fērliju fabrikām Ārmlijā un Steninglejbotomā.

Tedam Džonsam aizrāvās elpa.

- Gaužām smagi aizdevuma noteikumi, vai jums tā neliekas?

- Tādi ir mani noteikumi, - Emma ledaini atteica. - Dže-ralds Fērlijs tos var pieņemt vai noraidīt. Man tas ir gluži vienalga. Bet nekur citur viņš tādu naudu nedabūs. Bankām Fērlijs jau ir pārāk daudz parādā, un, cik man zināms, viņš paguvis aizņemties krietnas summas no dažiem sava tēva vecajiem darījumu partneriem. Turklāt Fērlijs ir parādā arī Prokte-ram personiski.

Viņa sausi iesmējās.

- Kā jums šķiet, Ted, kur vēl Džeralds Fērlija kungs var meklēt palīdzību?

- Jums, kā parasti, ir taisnība. Es paziņošu jūsu nosacījumus mūsu cilvēkam firmā “Prokters un Prokters”, lai viņš tos savukārt dara zināmus Elanam. Pēcpusdienā es jums piezvanīšu.

- Es nesteidzos, Ted. Ne jau man ir nepatikšanas. Tas ir Fērlijs, kurš grimst.

- Jā, tas ar viņu notiek gan. Sasodītais muļķis! Ir jābūt apveltītam ar izcilu stulbumu, lai kara laikā ciestu zaudējumus, ražojot audumus, - citi fabriku īpašnieki no valdības pasūtījumiem ir kļuvuši stāvus bagāti.

- Ar jūsu muti runā patiesība, Ted. Uz redzēšanos!

Un Emma nolika klausuli.

Viņa atslīga pret krēsla atzveltni, un viņas skaistajā sejā parādījās ļauni tīksmīgs smaids. Tas notiks agrāk, nekā es cerēju, viņa domāja. Emmai ienāca prātā, ka viņai nav pat bijis īpaši jāpiepūlas, lai iznīcinātu Fērlijus. Džeralds to bija izdarījis viņas vietā. Kopš Ēdamu Fērliju bija ķērusi trieka, fabrikas atradās pilnīgā Džeralda pārziņā. Palicis bez tēva norādījumiem, viņš darīja kļūdu pēc kļūdas. Man nav jādara nekas cits kā tikai jāsēž un jānoskatās, kā Džeralds pats izrok sev tik dziļu bedri, no kuras nekad vairs netiks ārā, Emma sev sacīja.

Viņa nešaubījās, ka Džeralds būs sašutis par “Proklera un Proktera” aizdevuma nosacījumiem, bet beigās viņam nāksies tos pieņemt, lai glābtu savu ādu. Un viņš nemūžam nesadabūs naudu, lai noteiktajā laikā parādu atmaksātu. Bet Emma varēja atļauties būt augstsirdīga. Viņa pagarinās aizdevuma termiņu vēl par dažiem mēnešiem, tā radot Džeral-dam Fērlijam drošības ilūziju. Un tad būs pienācis laiks noslēgt rēķinu. Fērliju fabrikas kļūs par Emmas īpašumu. Viņa iesmējās. Emma bija iedzinusi Džeraldu Fērliju šaurā bezizejā, bet viņam par to nebija ne jausmas.

Kā jau Emma bija paredzējusi, Džeralds sākumā spurojās pretim aizdevuma nosacījumiem. Viņš pat pretojās ilgāk, nekā Emma bija domājusi. Viņa lieliski uzjautrinājās, kad dzirdēja, kā Džeralds Fērlijs skraida apkārt, mēģinādams sadabūt citur sev nepieciešamos divus tūkstošus. Viņam nožēlojamā kārtā neveicās. Pēc četrām dienām, kritis panikā, Džeralds, izmisuma dzīts, beidzot atgriezās pie Elana Proktera un parakstīja neapstrīdamo parādzīmi, kuru viņš bija spiests nodrošināt ar abām Fērliju fabrikām. Džeralds Fērlijs to darīja, jo kārtējo reizi bija pārliecināts, ka slēdz darījumu ar draugu, kurš nemūžam nopietni neapdraudēs viņa īpašumtiesības uz fabrikām.

Pēc nedēļas, kad Emma ielika savā seifā gan parādzīmi, gan juridisko dokumentu, kas apstiprināja tās nodrošinājumu, viņa pārdzīvoja ne ar ko nesalīdzināmu triumfa mirkli.

Četrdesmit astota nodaļa

y

Deivids Kalinskis apturēja automobili pie Emmas mājas un pagriezās pret viņu.

- Paldies par šārīta darbu, Emma! Zinu, ka tu ziedoji daļu no tā laika, kuru svētdienās parasti velti bērniem.

Emma pasmaidīja.

- Man nebija nekas pretim šorīt mazliet pastrādāt, Deivid. Nudien ne! Patiesību sakot, es priecājos, ka “Lēdijas Hamiltones” vasaras tērpu kolekcija tiks ātrāk ieviesta ražošanā un man par to vairs nebūs jāraizējas. Zinu, ka arī tu degi nepacietībā uzsākt šo modeļu ražošanu.

Viņa grasījās atvērt automobiļa durvis.

- Vai tu tomēr neienāksi pie manis, lai iedzertu kādu stiprāku malku?

- Nē. Paldies par ielūgumu, bet man jāsteidzas. Apsolīju tēvam, ka ieskriešu pie viņa.

Deivids strauji satvēra Emmas roku.

- Emma, man tev kaut kas jāpasaka.

Viņa balss skanēja tik saspringti, ka Emma satrūkās.

- Vai atgadījies kaut kas slikts, Deivid?

- Esmu nodomājis šķirties no sievas.

Emmai no pārsteiguma aizrāvās elpa.

- Šķirties! Mans Dievs, Deivid!

Vilcinājusies viņa piebilda:

- Vai starp tevi un Rebeku ir kāda nesaprašanās?

- Viss ir tieši tāpat, kā bija pirms kara.

Viņš nokrekšķinājās.

- Kopš esmu atgriezies mājās, mūsu kopdzīve man šķiet neciešama. Ja gribu būt atklāts...

Deivids aprāvās un cieši raudzījās Emmā.

- Es joprojām mīlu tevi, Emma. Domāju, ja es būtu brīvs... Varbūt mēs varētu apprecēties?

Šī negaidīti izteiktā piedāvājuma apmulsināta, Emma sastinga.

- Ak, Deivid, Deivid!

Viņa pieskārās vīrieša plaukstai, kas bija sažņaugusi automobiļa stūri.

-Mīļais, tu taču zini, ka tas nav iespējams. Pirms deviņiem gadiem, kad tu vēl nebiji precējies, es nesu smagu upuri, atteikdamās no tevis. Vai gan bija jēga to darīt, lai izraisītu katastrofu tagad, kad tu esi precējies! Tas nogalinātu tavu māti. Turklāt tev ir divi dēli, un arī man ir bērni. Tu nedrīksti domāt tikai par sevi. Pirms daudziem gadiem es tev sacīju, ka nevar celt savu laimes ēku uz citu nelaimes drupām, un es zinu, ka man ir taisnība.

- Bet kā tad būs ar mums abiem, Emma? - Deivids sāpīgi vaicāja.

- Ar mums abiem nebūs nekā, Deivid.

Sajutusi viņa milzīgo vilšanos, Emma maigākā tonī piebilda:

- Ceru, ka neesmu darījusi neko tādu, lai iedvestu tev nepamatotas ilūzijas, Dcivid Es taču nebūšu pati izraisījusi tevī tik neprātīgas cerības, vai ne?

Viņš skumīgi pasmaidīja.

- Nē, protams, to tu neesi darījusi. Runāju ar tevi tikai tagad tāpēc, ka man vispirms bija jāvcic pašam pamatīga savas dvēseles revīzija. Pirms nedēļas jutu, ka vairs nedrīkstu klusēt. Redzi, es vienmēr domāju, ka tu mani mīli, kaut arī apprecējies ar Džo. Visu kara laiku es tam ticēju un varbūt esmu izdzīvojis tieši tāpēc, ka ticēju tavai mīlestībai. Manas jūtas pret tevi nav mainījušās, un es pieņēmu, ka ar tevi ir tāpat. Bet tu mani vairs nemīli, vai ne?

- Ak, Deivid, mīļais, saprotams, ka es tevi mīlu. Kā tuvu draugu. Man jāatzīslas, ka toreiz, kad apprecējos ar Džo, es joprojām mīlēju tevi. Tagad ir mainījusies gan mana mīlestība pret tevi, gan es pati. Likteņa pārmaiņas galu galā atstāj ietekmi uz viskvēlākajām jūtām. Esmu nākusi pie secinājuma, ka šajā dzīvē pārmaiņām pakļauts ir itin viss.

-Tu mīli kādu citu, vai ne?-pēkšņā intuīcijas uzplūdā iesaucās Deivids.

Emma neatbildēja. Viņa nodūra skatienu un cieši sažņaudza pirkstos rokassomiņu. Emmas lūpas bija sakniebtas šaurā svītrā.

- Es zinu, kāda ir atbilde uz manu jautājumu, kaut arī tu klusē, - teica Deivids. - Tev nav jāsaudzē manas jūtas. Man vajadzēja pašam to saprast. Deviņi gadi ir ilgs laiks. Vai tu ar viņu precēsies?

- Nē. Viņš ir aizbraucis. Viņš nedzīvo šajā valstī. Es nedomāju, ka viņš kādreiz atgriezīsies.

Emmas balss skanēja neskaidri, tomēr Deivids saklausīja tajā gan skumjas, gan izmisumu. Kaut arī viņš pats jutās sāpināts, Dcividā modās līdzjūtība pret Emmu, jo viņš to patiesi mīlēja, un Emmas laime Dcividam bija tuvu pie sirds. Viņš pieskārās Emmas plaukstai un paspieda to.

- Man tevis loti žēl, Emma.

Emma pavērās Deividā ar aizmiglotām acīm.

- Viss kārtībā. Mana brūce ir gandrīz jau sadzijusi -vismaz es tā ceru.

-Tātad man nav nekādu izredžu, Emma? Kaut arī viņš ir nozudis no skatuves?

-Jā, Dcivid, tā ir. Es nekad tev nemelošu, kaut patiesība reizēm ir rūgta. Man nemūžam nebūtu gribējies tevi tīši sapināt, bet arī mierinājuma vārdiem šajā gadījumā nav nekādas jēgas. Lūdzu, piedod man, Dcivid!

-Man taču tev nekas nav jāpiedod, Emma. Nevaru tevi nosodīt par to, ka tu mani vairs nemīli.

Deivids maigi raudzījās Emmā.

- Ceru, ka tu radīsi sev dvēseles mieru, mīļā.

- Es arī tā ceru.

Viņa atvēra automobiļa durvis.

» y

- Nē, lūdzu, nekāp ārā!

Emma noskūpstīja Deividu uz vaiga.

- Rūpīgi visu apdomā, iekams izjauc savu kopdzīvi ar Rebeku. Viņa ir labs cilvēks, turklāt mīl tevi. Un atceries, ka man tu vienmēr būsi īpašs, Deivid. Esmu tavs draugs un allaž gatava tevi atbalstīt grūtā brīdī.

- Paldies tev par to. Es arī esmu tavs uzticamais draugs, Emma, un, ja vien manos spēkos būs atvieglot tavu dzīvi, tagad vai vēlāk, zini, ka es to darīšu.

Viņš pasmaidīja.

- Šķiet, ka mēs abi esam nolemti nelaimīgai mīlestībai. Ja tev nepieciešams stiprs plecs - tas ir šeit.

- Paldies, ka tu esi tik labs un saprotošs!

Ari Emma mēģināja pasmaidīt.

-Tiksimies, kā parasti, nākamnedēļ fabrikā. Uz redzīti!

- Uz redzēšanos, mīļā Emma!

Emma neatskatīdamās devās prom pa dārza taku. Viņa gāja ar noliektu galvu un klausījās, kā zem kājām gurkst sasalušais sniegs. Emmai bija tik ļoti žēl Deivida! Drauga ciešanas lika iesmclgties ari Emmas sirdij. Bālajā ziemas gaismā viņas seja šķila nedzīva. Emmas domas strauji pievērsās Polam. Pie ārdurvīm viņa apstājās un pirms iešanas iekšā dziļi ievilka elpu. Priekštelpā Emma noņēma cepuri un novilka mēteli, iemeta aci virtuvē, kur Fentona kundze gatavoja svētdienas pusdienas, un tad gurdiem soļiem kāpa augšā uz bērnistabu.

Bija 1919. gads, nedēļa pirms Ziemassvētkiem. Tieši pirms divpadsmit mēnešiem Pols Makgils bija viesojies šajā mājā, ticies ar Emmas bērniem un brāļiem. Lielais karš bija beidzies novembri, un Pols uz neilgu laiku bija atbraucis pie viņas, lai drīz vien dotos tālāk uz Austrāliju, kur viņam vajadzēja demobilizēties. Tie bija bijuši priecīgi Ziemassvētki, mīlestības un līksmes caurstrāvoti. Emma no laimes bija gluži noreibusi un mīlēja Polu stiprāk nekā jebkad. Viņai tobrīd bija tāda sajūta, ka beidzot ir sasniegts viss, pēc kā viņa tiekusies un ilgojusies. Emma domāja, ka tas uz laiku laikiem pieder viņai. Bet nu nekā vairs nebija... tikai salauzta sirds, vientulība un izmisums. Cik muļķīgi, ka viņa bija cerējusi uz ko citu! Personiskā laime vairījās no Emmas. Šie Ziemassvētki būs pavisam citādi. Uzlikusi plaukstu uz bērnistabas durvju tverekļa, viņa stāvēja un domāja: man ir jāsaņemas un bērnu dēļ jābūt dzīvespriecīgai.

Kits sēdēja pie galda un gleznoja. Ieraugot mali, zēna acis iedegās. Viņš pielēca kājās un skrēja tai pretim.

- Māmiņ! Māmiņ! Es tā priecājos, ka tu esi mājās! -Kits sauca, apskāvis Emmas kājas.

Viņa noskūpstīja zēnu uz galvas.

- Ak kungs, Kit, ko tu tur dari? Šķiet, ka krāsas vairāk tikušas uz tavas sejas un rokām nekā uz papīra. Ko lu glezno, mīļumiņ?

- Tu vēl nedrīksti uz to skatīties! Šī glezna būs mana Ziemassvētku dāvana tev, māmiņ.

Astoņus gadus vecais Kits pacēla galvu un, deguntcli saraucis, smaidīdams palūkojās mātei sejā.

- Tu, protams, vari drusku uz to pašķielēt, ja vēlies.

-Nē, to es nedarīšu vis. Tu taču gribi man sagādāt pārsteigumu.

- Varbūt tev tā nepatiks, mammucīt. Ja es to jau iepriekš zināšu, varēšu uzgleznot tev citu. Tā ka būs vislabāk, ja tu to apskatīsi. Nāc!

Satvēris Emmu aiz rokas, Kits pievilka viņu pie galda.

- Labāk, nevis vislabāk, mīļais, - Emma pārlaboja un paraudzījās uz gleznu.

Zīmējums bija bērnišķīgs, kompozīcija - neveikla, aizrāvies ar spilgtiem krāsas triepieniem, zēns nebija domājis ari par perspektīvu. Glezniņā bija attēlots vīrietis formastērpā. Emma aizturēja elpu. Viņa nešaubījās, ka zina, kurš ir domāts. Melnās ūsas un koši zilās acis runāja skaidru valodu.

- Tā ir ļoti laba glezna, mīļais, - Emma sacīja, un viņas seja sadrūma.

-Tas ir tēvocis Pols. Tu taču pazini, vai ne? Vai izskatās līdzīgs? Vai tev glezna patiesi patīk, māmiņ?

- Man tā nudien patīk. Kur ir tava māsa? - Emma vaicāja, lai mainītu sarunas tematu.

- Ak, vecā, uzpūtīgā Edvina ir savā istabā - lasa grāmatu vai dara nez ko citu. Šorīt viņa ar mani nerotaļājās. Nu bet man tas ir gluži vienalga! Es tagad gribu pabeigt gleznu, māmiņ.

Kits uzrāpās atkal uz krēsla, paņēma olu un ar jaunu sparu un entuziasmu ķērās pie gleznošanas. Viņa sarauktā sejiņa bija no centības saspringta.

- Man jāuzglezno tā, lai tev patiesi būtu prieks, māmiņ. Domāju, ka attēlošu gleznā arī ķenguru. Un polāro lāci.

- Vai tu domā lācīti koalu, Kit?

- Nu, vispār lāci, māmiņ. Tēvocis Pols man stāstīja, ka Austrālijā esot lāči.

- Jā, mīļais, - Emma izklaidīgi atteica. - Pusdienas būs pēc pusstundas, Kit. Neaizmirsti nomazgāties, pirms nāksi lejā.

Viņa sabužināja dēla matus un aizsteidzās uz savu istabu. Emma izjuta vēlēšanos pabūt vienatnē, lai sakopotu domas.

Pa augstajiem logiem iespīdēja ziemas saule, un Emmas istaba bija dzidras, zeltainas gaismas pielieta. Zeltainu toni bija ieguvušas arī persiku krāsas sienas un tām pieskaņotais paklājs, bet bāli zaļais zīda gultas pārklājs un ar tādu pašu audumu apvilktā sofa, un vairāki nelieli krēsli vizēja kā ar sudrabu caurausti. Tumšākus akcentus veidoja senlietu sulīgā patina, kristāla lampu krēmkrāsas zīda abažūri izstaroja siltu mirdzumu. Baltajā marmora kamīnā lāktīja uguns, piešķirot telpai dzīvespriecīgu noskaņu. Emma to visu tik tikko ievēroja. Viņa stāvēja pie kamīna un sildīja rokas - tāpat kā senajās bērnu dienās viņas locekļus stindzināja aukstums. Deniņos Emmai pulsēja, un viņu bija pārņēmusi spēcīgāka nomāktība nekā parasti.

Dei vida atkal atzīšanās mīlestībā un viņas noraidošā atbilde bija uzvandījušas sāpes, kuras viņai sagādāja Pols Mak-gils. Emma zināja, ka nekad nespēs no tām atbrīvoties. Viņa jutās pilnīgi satriekta. Pēc brīža Emma piegāja pie kumodes un atvēra apakšējo atvilktni. Parakņājusies zem zīda naktskreklu kaudzītes, viņa izņēma Pola fotogrāfiju. Pirms vairākām nedēļām Emma bija to tur noglabājusi, vairs nespēdama skatīt šo attēlu uz sava tualetes galdiņa. Viņa raudzījās mīļajā sejā ar atklāto skatienu zem biezajām uzacīm un smaidīgo, plato muti. Emmas ievainotā sirds smeldza. Gluži negaidot viņu pārņēma trakas dusmas, un Emma ar degošām acīm no visa spēka svieda fotogrāfiju pāri istabai.

Tajā pašā bridi, kad attēls bija izslīdējis viņai no pirkstiem, viņa nožēloja savu nesaprātīgo rīcību un pieskrēja pie fotogrāfijas, lai to paceltu. Sudraba rāmītis bija saliekts un stikls iesprādzis, bet pati fotogrāfija, Emmai par atvieglojumu, nebija bojāta. Viņa nometās ceļos uz grīdas, savāca stikla lauskas un iemeta tās papīrgrozā. Apsēdusies krēslā līdzās kamīnam, Emma spieda fotogrāfiju sev pie krūtīm un domāja par Polu. Viņš bija nofotografējies janvārī, neilgi pirms aizbraukšanas no Anglijas. Tobrīd viņi abi bija apmetušies “Ričā”. Pols joprojām valkāja savu majora formastērpu un izskatījās neticami skaists. Gara acīm Emma skatīja Polu tādu, kādu redzēja viņu pēdējo reizi Jūstonas stacijā pirms iekāpšanas vilcienā. Viņš bija pievilcis Emmas seju cieši klāt savējai un dziļi ielūkojies viņas acīs ar mīlestības pilnu skatienu.

“Es atgriezīšos, mana vis mīļā. Apsolu, ka būšu atpakaļ, iekams tu attapsies, ka esmu bijis prom,” Pols bija sacījis.

Un viņa, muļķīte, bija tam noticējusi.

Emma raudzījās fotogrāfijā.

“Kāpēc tu neatgriezies,Pol?Tu taču apsolīji! Tu zvērēji, ka nekas tevi nespēs aizkavēt atgriezties pie manis!”

Uz šo mēmo jautājumu nebija atbildes. Emmai šķila, ka izmisums spiež viņu pie zemes. Viņa bija saņēmusi no Pola divas vēstules un nekavējoties uz tām atbildējusi. Emmai par pārsteigumu, uz savu otro vēstuli viņa atbildi vairs nebija saņēmusi. Domādama, ka vēstule varbūt ceļā noklīdusi, Emma bija rakstījusi vēlreiz. Un atkal - nekādas atbildes. Beidzot, pārvarējusi lepnumu, viņa aizsūtīja Polam vēl īsu zīmīti. Pagāja nedēļas un mēneši, bet Emma no viņa nebija saņēmusi ne zilbes. Saniknota un satriekta arī viņa Polam vairs nerakstīja. Emma bija zaudējusi drosmi. Pienāca oktobris, un viņa skumji apgalvoja sev, ka Pols, kā izrādījies, nav bijis pietiekami vīrišķīgs, lai vēstulē atklāti pateiktu: es tevi vairs nemīlu. Viss beidzies. Tas bija vienīgais pieņemamais izskaidrojums Pola klusēšanai. Es viņam gluži vienkārši vairs neesmu vajadzīga. Kad viņš te, Anglijā, bija viens, es kalpoju konkrētam mērķim, Emma domāja. Nu Pols ir Austrālijā un atgriezies savā vecajā dzīvē. Viņš ir precējies vīrietis.

Emma atspiedās pret krēsla atzveltni un raudzījās tukšumā. Viņas seja bija vēsa un stinga, bet platajās acīs asaru nebija. Emma bija vairākus mēnešus nakti pēc nakts raudājusi, līdz visas asaras Pola Makgila dēļ bija izraudātas. Pols Makgils viņu negribēja, un tur neko nevarēja grozīt. Emmai ar to bija jāsamierinās.

- Vai drīkstu ienākt, māt? - pabāzusi galvu pa durvīm, vaicāja Edvina.

- Jā, mīļā, - teica Emma un noslēpa fotogrāfiju zem krēsla.

Viņa piespiesti pasmaidīja.

- Vai tu jauki pavadīji rītu? Man ļoti žēl, ka nācās braukt uz fabriku jums ar Kitu atvēlētajā dienā, bet bija jāpaveic kāds steidzams darbs.

- Tu pārāk daudz strādā, māt, - pārmetoši sacīja Edvina.

Viņa apsēdās krēslā Emmai iepretim un nogludināja

savus rūtainos vilnas svārciņus. Emma atstāja meitas piezīmi bez atbildes. Viņa nolēma nepieļaut, ka Edvina ar uzbrūkošo toni izprovocētu ķildu.

-Tu man vēl neesi pateikusi, kādu Ziemassvētku dāvanu vēlies saņemt. Varbūt tu gribētu nākamnedēļ atnākt man līdzi uz veikalu un paskatīties, ko tava sirds kāro?

- Es nezinu, ko gribu uz Ziemassvētkiem, - atteica Edvina, ar savām sudrabainajām acīm uzmanīgi vērodama māli. - Bet patlaban es vēlētos dabūt savu dzimšanas apliccibu. Vai tu būtu tik laipna, māt, un man to, lūdzu, iedotu?

Emma krēslā sastinga, tomēr saglabāja tādu sejas izteiksmi, kas neko nepauda.

- Kāpēc tev vajadzīga dzimšanas apliecība, Edvina?

- Man tā nepieciešama, lai varētu izņemt pasi.

- Augstais Dievs, kādam nolūkam?

- Pavasari Metjūsas jaunkundze vedīs mūsu klasi uz Šveici, un es arī braukšu.

Emma sarauca uzacis.

-Tu tā vienkārši paziņo, ka brauksi, pat nepavaicājusi, vai es tam piekrītu. Mani tas mazliet aizvaino, Edvina.

- Vai es drīkstu braukt, māt?

- Nē, Edvina, nedrīksti vis, - Emma stingri atteica. - Tev ir tikai trīspadsmit gadu. Manuprāt, tu esi pārāk jauna, lai dotos uz kontinentu bez manis.

- Bet mēs taču brauksim skolotājas pavadībā! Vairākums mūsu klases meiteņu brauks. Kāpēc es nedrīkstu?

- Es jau tev sacīju, kāpēc, mīļā. Tu esi pārāk jauna. Turklāt es neticu, ka patiešām brauks vairākums tavu klasesbiedreņu. Cik meiteņu īsti būs šajā ekskursijas grupā?

- Astoņas.

5

-Tas ir tuvāk patiesībai! Astoņas meitenes no divdesmit četrām - tātad tikai trešā daļa. Tev reizēm piemīt tieksme pārspīlēt, Edvina.

- Tātad es nedrīkstu braukt?

- Vismaz nākamā gada pavasarī vēl ne. Varbūt pēc pāris gadiem. Man tas rūpīgi jāpārdomā. Ļoti žēl, ka nākas tevi sarūgtināt, bet tev vispirms vajadzēja aprunāties ar mani. Šobrīd mans lēmums ir galīgs, Edvina.

Zinādama, ka nav jēgas strīdēties ar māti, kuras griba bija kā no dzelzs, Edvina teatrāli nopūtās un piecēlās. Viņa māti ienīda. Ja Edvinas tēvs būtu dzīvs, viņš gan ļautu meitai braukt uz ārzemēm. Viņa uzsmaidīja Emmai, prasmīgi noslēpdama savu nepatiku.

- Nu, tas man nav nemaz tik svarīgi, - Edvina teica un, šķērsojusi istabu, piegāja pie Emmas tualetes galdiņa.

Paņēmusi ķemmi, viņa sāka sukāt savus garos, sudra-baini blondos matus. Tajā brīdī Edvinai eksistēja tikai pašas spoguļattēls. Emma vēroja meitu ar pieaugošu nemieru, un viņas acis savilkās šaurās spraudziņās, redzot pašapmierināto smaidu Edvinas sejā.

- Zini, Edvina, būdama vēl maza meitene, tu esi briesmīgi ārišķīga. Nepazīstu pat nevienu pieaugušu sievieti, kura skatītos spogulī tik bieži kā tu.

- Tagad tu pārspīlē, māt, - Edvina augstprātīgi atcirta.

- Nekļūsti bezkaunīga! - Emma bargi aizrādīja.

Viņas nervi bija saspīlēti, un viņa juta, ka kļūst neiecietīga. Nožēlodama savu dusmu izvirdumu, Emma pasteidzās nepiespiestā tonī piebilst:

- Tavs tēvocis Vinstons šodien ieradīsies pie mums uz tēju. Tas tevi, protams, iepriecina, mīļā?

- Ne īpaši. Viņš vairs nav tāds, kā bija, kopš ticis tās sievietes nagos.

Emma apspieda smaidu.

-Tava tante Šarlote navsagrābusi tēvoci Vinstonu savos nagos, kā tev labpatikās izteikties. Viņa ir tēvoča Vinsto-na sieva, turklāt ļoti jauka sieviete. Un tu taču zini, ka viņai ļoti patīc.

- Vienalga, viņš ir mainījies, - Edvina stūrgalvīgi palika pie sava.

Viņa piecēlās.

-Man vēl jāpabeidz skolas uzdevumi, māt. Lūdzu, atvaino, bet es tagad iešu.

- Jā, mīļā.

Palikusi viena, Emma atlika Pola fotogrāfiju atpakaļ atvilktnē. Viņas prātu joprojām nodarbināja Edvinas lūgums iedot tai dzimšanas apliecību. Emma vēl nejutās gatava šim brīdim, kas bija pienācis neparedzēti ātri. Viņa noskrēja pa kāpnēm lejā uz savu kabinetu un piezvanīja uz Herogcitu Blc-kijarn.

- Sveika, mīļā! - teica Blekijs.

- Blekij, nupat notika kaut kas šausmīgs!

Viņš saklausīja izbailes Emmas balsī.

- Kas tev lēcies, mīļā?

- Edvina man tikko lūdza savu dzimšanas apliecību.

- Jēzulin!

*

Blekijs ātri attapās no pārsteiguma un vaicāja:

- Kāpēc viņai tās pēkšņi ievajadzējies?

- Lai izņemtu pasi un nākamā gada pavasarī kopā ar klasesbiedrenēm ceļotu uz Šveici.

- Jādomā, ka tu atteicies viņai to dot.

- Protams! Bet tuvojas tā diena, kad es vairs nevarēšu

Edvinai liegt ielūkoties šaja dokumenta. Ko man darīt, Blc-kij?

-Tev nāksies viņai dzimšanas apliecību iedot, bet tikai tad, kad Edvina būs pietiekami veca, lai izprastu situāciju, Emma.

Viņš nopūtās.

- Mēs taču zinām, ka tam ir lemts kādu dienu nolikt.

- Bet kā es viņai izskaidrošu to, ka dzimšanas apliecībā ierakstīts tavs vārds? Edvina domā, ka viņas tēvs bija Džo.

- Tu vari jaut viņai domāt, ka es patiešām esmu viņas

tēvs.

- Bet tas uzliktu tev lielu atbildību, Blckij.

Viņš iesmējās.

- Man ir plata mugura, mīļā. Tev to vajadzētu zināt.

Piepeši Blekija tonis jūtami mainījās. Viņš turpināja:

- Protams, tu vari Edvinai pateikt, kas ir viņas īstais tēvs. Bet es gan nedomāju, ka tu to gribētu darīt, vai ne, Emma?

- Nē, es nekādā ziņā nevēlos to darīt!

Emma negaidīti pieņēma kādu lēmumu. Dziļi ievilkusi elpu, viņa izgrūda:

- Tu taču zini, kas ir Edvinas tēvs, vai ne?

Blekijs klausulē klusi nopūtās.

- Uzdrošinos izteikt minējumu. Edvina pārāk līdzinās Adelei Fērlijai, lai man vēl paliktu šaubas. Tas bija Edvins, vai ne?

- Jā, Blekij, - Emma tikko dzirdami atbildēja.

Viņa piepeši sajuta atvieglojumu, ka beidzot ir Blekijam pateikusi patiesību.

- Bet Edvina to nekad neuzzinās. Viņa nedrīkst to uzzināt. Man viņa jāpasargā no Fērlijiem.

- Tad tev neatliek nekas cits kā ļaut, lai Edvina domā, ka es esmu viņas tēvs. Es neiebilstu.

Viņš klusu iesmējās.

- Nomierinies, mīļā! Tavs sasprindzinājums atplūst pie manis pat pa telefona vadiem. Aizmirsti uz bridi šo nelielo problēmu! Novilcini patiesības atklāšanos, cik ilgi vien iespējams. Tu esi gudra sieviete. Gan tev izdosies atvairīt nepatīkamo mirkli uz vairākiem gadiem. Vismaz līdz tam laikam, kad Edvina būs septiņpadsmit vai astoņpadsmit gadus veca.

- Jā, droši vien man tas izdosies, - Emma gausi atteica.

- No pagātnes nav iespējams atbrīvoties, vai ne, mīļais?

-Tev taisnība, mavourneen, tāda ir bēdīgā dzīves patiesība. Bet nav jēgas nemitīgi apcerēt pagātni. Ceru, ka neesi aizmirsusi manas svinības tūlīt pēc Ziemassvētkiem? - Ble-kijs turpināja, pūlēdamies Emmas domas ievirzīt citā gultnē.

- Jūs visi esat ielūgti uz viesībām par godu manai jaunajai mājai. Tā patiešām ir skaista, Emma, vari man ticēt, kaut es pats to saku.

- Protams, es neesmu aizmirsusi. Tādu notikumu es nemūžam nepalaistu garām. Frenks Ziemassvētkos atbrauks uz Jorkšīru, un viņš apsolīja, ka aizvedīs mani pie tevis. Degu nepacietībā ieraudzīt tavu jauno māju, kuras celtniecības gaiļa lika turēta tādā noslēpumā.

- Ak, bet tu to pazīsi pirmajā brīdī, Emma. Māja ir tieši tāda, par kādu es tev stāstīju pirms daudziem gadiem tīrelī. Tas ir mans skaistais Džordža stila savrupnams -precīzs līdz vissīkākajai detaļai.

-Es tā priecājos par tevi, Blckij! Tu esi piepildījis vienu no saviem vissenāk lolotajiem sapņiem.

- Jā, tā ir gan. Nu man jābeidz ar tevi tērzēt, Emma, jo redzu, ka mans mīlulītis Braiens kopā ar aukli atgriežas no pastaigas. Neraizējies par to dzimšanas apliecību! Aizmirsti šo problēmu vēl vismaz uz pāris gadiem. Nodarbosimies ar to tad, kad no tā vairs galīgi nevarēs izvairīties.

- Es mēģināšu darīt, kā tu saki. Un es pateicos tev, Blckij! Tu vienmēr esi pratis mani nomierināt.

- Ak, tas viss taču nav pateicības vērts, mavourneen.

Emma nolika telefona klausuli un palika sēžam, iegrimusi pārdomās par meitu. Edvinai piemita tik savādi nepieejams vēsums, un Emma meitenes uzvedībā visu laiku juta lādu kā slēptu nosodījumu. Viņa nezināja, kā tikt ar to gala un tuvoties meitai.

Vai man jelkad pietiks drosmes pateikt šim bērnam patiesību, Emma vaicāja pati sev. Vai es nezaudēšu pat to atturīgo mīlestību, kuru Edvina varbūt tomēr jūt pret mani? Lai cik tālu arī būtu nepatīkamā saruna, par to iedomājoties, Emmai bija jāsaraujas. Pirmo reizi kopš vairākiem mēnešiem viņa uz īsu brīdi bija aizmirsusi Polu Makgilu un pašas bēdas.

Aplicis roku Vinstonam ap pleciem, Blckijs svinīgi soļoja pa sava Džordža stila savrupnama krāšņo priekštelpu Herogeitā. Viņš ieveda Vinstonu bibliotēkā un aizslēdza lielās divviru durvis.

- Kāpēc tu to dari? - apmulsis vaicāja Vinstons. - Man likās, ka mēs nācām šurp, lai klusībā iedzertu kādu glāzi brendija.

- Taisnība. Taisnība. Bet es gribu ar tevi aprunāties divatā un nevēlos, lai mūs kāds iztraucētu.

- Kurš tad varētu mūs iztraucēt? Visi ir pārāk aizņemti ar svētku priekiem.

- Piemēram, Emma.

- Ahā! Tātad tu gribi runāt par manu māsu, vai ne?

- Jā, tā ir.

Blekijs piegāja pie bufetes un devīgi salēja brendija glāzēs franču konjaku. Atbalstījies pret kamīna dzegu, Vinstons viņu vēroja, prātodams, kas Blekijam padomā. Neziņā papurinājis galvu, Vinstons ņēmās apbrīnot bibliotēkas elegantās mēbeles un to skaisto izkārtojumu. Sienas klāja kodināta priežkoka paneļi, no grīdas līdz griestiem stiepās grāmatplaukti, tumši zaļajiem samta aizkariem bija pieskaņots paklājs, kas sedza sarkankoka parketa grīdu. Mīksti polsterētās sofas un atzveltnes krēsli bija apvilkti ar gaišāk zaļu samtu un rožainu damastu, kura siltais tonis atdzīvināja vēso zaļumu. Pie augstajiem griestiem karājās krāšņa Voterfordas kristāla lustra. Bibliotēka, tāpat kā visas pārējās jaunās mājas telpas, bija spilgts apliecinājums Blekija nevainojamajai perspektīvai un krāsu izjūtai, kā arī viņa labajām zināšanām par karaļa Džordža laikmetam raksturīgo stilu.

Blekijs viesību uzvalkā izskatījās glīts un dižmanīgs. Viņš pasniedza Vinstonam glāzi ar konjaku.

- Priekā, Vinston! - Blekijs teica.

- Priekā, Blekij!

Mājastēvs izvēlējās cigāru, nogrieza tam galu un lēnām aizsmēķēja. Brīdi viņš pūla dūmus, tad pievērsa savas melnās, mirdzošās acis Vinstonam.

- Kad viņa beigs darīt tās muļķības?

- Kādas muļķības? - pieri saraucis, vaicāja Vinstons.

- Mētāšanos ar naudu. Pēdējos sešus mēnešus viņa rīkojas kā prātu zaudējusi. Vismaz man tā šķiet.

- Emma nemētājas ar naudu. Patiesību sakot, viņa neatvēl sev nekādu greznību.

Blekijs jautājoši savilka melnās uzacis, un viņa lūpām pārslīdēja tikko jaušams smaids. v

- Netēlo nu manā priekšā nezinīti, Vinston! Tu sasodīti labi saproti, ko es domāju. Runāju par to, cik neapdomīgi Emma ir sākusi darboties izejvielu vairumtirdzniecībā.

Vinstons pasmīnēja.

- Es nu gan neteiktu, ka Emmas darbošanās ir nesaprātīga. Viņa ir nopelnījusi veselu lērumu naudas.

- Jā gan, bet viņa to tikpat viegli var atkal pazaudēt! Vienas nakts laikā! Spekulēšana izejvielu vairumtirgū ir ļoti bīstama spēle, to taču tu zini.

- Jā, zinu. Un, starp mums runājot, to zina arī Emma. Bet darījumos viņā parādās azartspēļu cienītājas īpašības. Gan jau arī tu, Blekij, būsi to novērojis. Vienlaikus viņa tomēr nekad nezaudē piesardzību. Emma zina, ko dara...

- Manuprāt, tā ir pārmērīga paļaušanās uz nejaušībām! Viņa itin viegli var bankrotēt!

Vinstons iesmējās.

-Tikai ne mana māsa. Tev jāatzīst, kajābūt apveltītam ar ģēnija dzirksti, lai sāktu no nekā un sasniegtu to, ko Emma ir sasniegusi. Tikai vājprātīgais riskētu to visu atkal zaudēt. Emma nav nekāda muļķe, turklāt viņa pārtrauca izejvielu iepirkšanu un pārdošanu jau pirms vairākām nedēļām.

-Paldies Dievam!

Blekijs izskatījās atvieglots, tomēr turpināja raižpilnā

tonī:

- Mani māc bažas arī par viņas straujo izvēršanos veikalu jomā. Jaunie veikali, kurus Emma nopirkusi Bredfordā un Herogeitā, nav slikts ieguvums, bet to atjaunošana saskaņā ar viņas iecerēm izmaksās ļoti dārgi. Un šovakar neticēju pats savām ausīm, kad dzirdēju Emmu sakām - viņa domājot par veikala celtniecību Londonā. Emmas idejas gan vienmēr ir bijušas grandiozas, tomēr jāatzīstas godīgi, ka šoreiz biju mēms no pārsteiguma. Pie velna, kā viņa to visu varēs apmaksāt? Es uzskatu, ka Emma nerēķinās ar savām iespējām.

Vinstons dedzīgi purināja galvu.

- Tā nav, kā tu domā! Emma ir laba rēķinātāja un pārsteidzīgi neko nedara. Kā viņa to varēs apmaksāt? Es nupat tev teicu, ka mana māsa izejvielu tirgū sapelnīja kaudzi naudas, turklāt viņa par augstām cenām izpārdod to, kas vēl atlicis no Džo īpašumiem. Faktiski viņa pakāpeniski ir atbrīvojusies no visiem nekustamajiem īpašumiem, kurus mantoja no vīra. Emma nav pārdevusi tikai to zemesgabalu Lidsas centrā, jo uzskata, ka tā cena var vēl stipri celties. Un viņai, protams, ir taisnība. Veikals Līdsā nes labu peļņu, un, kopš beidzies karš, arī audumu tirdzniecībā sācies tāds pacēlums, ka Leitona fabrika kļuvusi tik ienesīga kā vēl nekad. Pasūtījumi pienāk no visas pasaules, un, lai tos izpildītu, Benam Endrūsam gandrīz visi strādnieki bija jāpicrunā strādāt virsstundas. Gregsona vairumtirdzniecības firma atkal strādā ar pilniem apgriezieniem, un neaizmirsti, ka Emma ir arī Dei-vida Kalinska partnere...

Uz mirkli apklusis, Vinstons uzjautrināts lūkojās Blcki-jā-

- Vai nu būšu atbildējis uz tavu jautājumu, kā Emma domā par visu samaksāt?

Blekijs sāka sirsnīgi smieties.

- Jā, manu zēn, esi gan.

Viņš brīnīdamies nogrozīja galvu.

- Emma neapšaubāmi ir kļuvusi par ļoti bagātu sievieti, pēc tā, ko tu man sacīji, noprotu, ka viņa ir vēl bagātāka, nekā es biju domājis.

Vinstons apstiprinoši palocīja galvu, un viņa seja pauda lepnumu par māsu.

- Kā tu domā, cik vērti ir Emmas īpašumi? - Vinstons strauji ievaicājās un tūlīt pat nožēloja, ka bija sācis par to runāt, jo patiesību teikt nedrīkstēja.

- Nevaru pat izteikt kādu minējumu.

Vinstons iemalkoja konjaku, lai noslēptu savu minstināšanos. Viņš nedrīkstēja atklāt Emmas patieso bagātību, tā kā viņa joprojām slēpa, ka ir “Emeremas kompānijas” īpašniece. Vinstonam neatlika nekas cits kā nosaukt krietni vien zemāku skaitli.

- Miljons mārciņu. Uz papīra, protams.

- Jēziņ! - iesaucās Blekijs.

Viņš zināja, ka Vinstons nemēdz melot vai pārspīlēt, un nosauktā summa bija atstājusi uz Blckiju ārkārtīgi lielu iespaidu. Viņš pacēla glāzi.

- Tas ir tosta vērts. Uz Emmas veselību! Viņa ir pārspējusi mūs visus, par to nav šaubu!

- Uz Emmas veselību! - atsaucās Vinstons un domīgi pavērās Blekijā. - Jā, viņai ir veicies. Bet vai zini, kāpēc? Vai tev ir zināms manas māsas lielo panākumu noslēpums?

- Skaidrs, ka es to zinu. Tās ir vairākas viņai piemītošās īpašības - gudrība, drosme, godkāre, enerģija. Es nosaucu tikai dažas.

-Nenormāla godkāre.Nenormāla enerģija, Blekij. Tas atšķir Emmu no pārējiem cilvēkiem. Viņa nekam neļauj sevi apturēt un ar darījumu sāncenšiem gatava cīnīties uz dzīvību un nāvi, īpaši, ja ir droša par savu aizmuguri. Tomēr tic nav vienīgie viņas panākumu iemesli. Emmai piemīt īsti slepkavniecisks instinkts - viņa ir ar mieru iet pāri līķiem, lai sasniegtu virsotni.

- Slepkavniecisks instinkts! Sasodīts, vai tas nav mazliet par stipru teikts? Tu uzskati Emmu par nežēlīgu?

- Reizem viņa tada ir.

Redzēdams Blekija izbiedēto sejas izteiksmi. Vinstons nespēja atturēties neiesmējies.

- Tikai nemēģini man iestāstīt, ka tu nekad šo Emmas īpašību neesi ievērojis!

Blekijs klusēdams pārdomāja dažu labu pagātnes nolikumu.

- Dažreiz man ir licies, ka viņa spēj būt nežēlīga, -viņš beidzot gausi nomurmināja.

- Klau, Blekij, pietiks tagad runāt par Emmu. Ceru, ka tavas raizes par viņas labklājību esmu izkliedējis.

- Jā, esi. Priecājos, ka aprunājos ar tevi, Vinston. Tie darījumi izejvielu vairumtirdzniecībā mani satrauca kopš tā brīža, kad Emma par tiem pirmoreiz ieminējās. Godīgi sakot, es pārbijos līdz nāvei. Tagad, kad esam par to izrunājušies, varbūt atgriezīsimies pie pārējiem?

- Jā, protams. Starp citu, runājot par slepkavniekiem, gribu piebilst, ka viens siržu lauzējs^11 šovakar ir izgājis medībās. Nenolaiž no Emmas savas acis un luncinās viņai apkārt.

Blekijs moži sarosījās.

- Par ko tu runā? - viņš ieinteresēts vaicāja.

- Par Arturu Einsliju, protams. Par diženo kara varoni -saskaņā ar viņa paša vārdiem. Iedomīgais smurgulis!

- Vienmēr esmu domājis, ka Emmai viņš nepatīk.

- Par to man nekas nav zināms. Es ilgi biju prom. Bet Emma man apgalvoja, ka jaunais Einslijs esot mainījies uz labo pusi, un neizskatās, ka viņa uzmanības apliecinājumi Emmu šovakar kaitinātu.

- Es patiešām to neievēroju, - strupi atteica Blekijs un strauji piecēlās.

Atgriežoties viesistabā, viņš bija nogrimis domās. Vin-stons tūlīt pat pievienojās Frcnkam un Šarlotei, bet Blekijs gausi piegāja pie klavierēm. Viņš nevērīgi atspiedās pret tām, bet visa Blekija uzmanība nu bija veltīta vienīgi Emmai, kas dzīvi tērzēja ar Frederiku Einsliju un viņa dēlu Arturu.

Blekijam šķita, ka Emma izskatās īpaši daiļa, kaut arī bālajā sejā bija mazliet skumja izteiksme. Viņas mati bija sapīti bizēs un apvija galvu kā karalienes kronis. Šis matu sakārtojums šķietami padarīja viņas sejas vaibstus smalkākus nekā parasti. Emma bija tērpusies baltā samta vakarkleitā ar dziļu izgriezumu un atsegtu plecu daļu. Viņa pie tās bija piespraudusi smaragda brošu - Blekija dāvanu Emmai viņas trīsdesmitajā dzimšanas dienā. Tā bija precīza lētās, zaļiem stikliņiem rotātās lokveida piespraudes kopija, kuru Blekijs uzdāvināja Emmai pirms piecpadsmit gadiem, tikai šī jaunā rota bija lielāka un smalkāk izstrādāta. Blekijs bija priecājies par Emmas acīm redzamo pārsteigumu, ka viņš atcerējies sen doto solījumu. Viņu bija sajūsminājis arī Emmas neviltotais prieks par dārgo dāvanu. Bet nu Blekijam šķita, ka viņa dāvātā broša izskatās nevērtīgs krāms salīdzinājumā ar lieliskajiem smaragda auskariem, kas mirdzēja Emmai ausīs kā spožas zvaigznes.

Blekijs automātiski iebāza roku kabatā, un viņa pirksti rotaļājās ar dārglietu kārbiņu, kas tur atradās. Kārbiņā bija briljanta gredzens, kuru Blekijs iegādājās pirms nedēļas. Viņš bija nodomājis šajā vakarā lūgt Emmas roku. Pēc nesenās sarunas par Edvinas dzimšanas apliecību un tās radīto problēmu Blekijs beidzot bija pieņēmis izšķirošo lēmumu šajā lietā, kas nelika viņam mieru jau mēnešiem ilgi. Pēdējā laikā Blekijs bija sapratis, ka viņa jūtām pret Emmu, protams, nepiemīt tā dievināšanas un garīguma pilnā jūsma, ar kādu viņš bija mīlējis savu Loru, tomēr Blckijs skaidri apjauta, ka mīl arī Emmu. Viņš bija Emmu iemīlējis jau toreiz, kad viņa vēl bija tāds novārdzis, tīrelī sastapts meitēns. Blekijs gribēja, lai Emma būtu laimīga. Viņa tam šķita fiziski pievilcīga, apbrīnas vērta sieviete, un Blekijs augstu vērtēja Emmas draudzību. Arī Braiens bija viņai stipri pieķēries, un Blekija mīļajam puisītim bija vajadzīga māte. Savukārt trieciens, kas nenovēršami būs jāsaņem Edvinai, uzzinot, ka viņa ir ārlaulības bērns, varēja tikt mazināts, ja smagajā atklāsmes brīdī izrādītos, ka cilvēks, kurš meitenes dokumentos ierakstīts par viņas tēvu, būtu precējies ar viņas māti. Blekijs bija apņēmies darīt visu iespējamo, lai aizstātu Edvinai Džo. Ja arī viņa Blekiju iemīlētu, meitenes attieksme, ieraugot tā vārdu savā dzimšanas apliecībā, varbūt nebūtu tik noraidoša. Viņa varētu turpmāk likumīgi saukties O’Nīla, protams, ja pati tā vēlētos.

To visu apsvēris, Blekijs bija domājis, ka ir izšķīries par vienīgo pareizo rīcību, taču Vinstona vārdi, kurus tas bija teicis pirms pāris minūtēm, bija šo viņa pārliecību sašķobījuši. Blekijs pēkšņi ieraudzīja Emmu pavisam cilā gaismā, nu tā viņa acīs bija sieviete, kurai piederēja ne vien milzu bagātība, bet nenoliedzami arī vara. Blekijs bija pārāk saprātīgs, lai jebkad novērtētu Emmu par zemu, viņš itin vienkārši nebija īsti izpratis, par ko viņa ir kļuvusi. Blekijs Emmu pārāk labi pazina, lai spētu viņu uztvert kā sabiedrības dāmu un veiksmīgu magnāti. Arī Blekijs pats bija guvis finansiālus panākumus, tomēr Emma neapšaubāmi bija pārspējusi gan viņu, gan Deividu Kalinski. Vēl vairāk - Blckijam bija jāatzīst, ka viņa nekad nespēs dzīvot normālas sievietes dzīvi, veltot sevi vīram, ģimenei un mājai. Emma nekad neatteiksies no saviem darījumiem, jo tie daudzējādā ziņā bija saplūduši ar viņu pašu vienotā veselā.

Blckijain vairs nelikās, ka Emma spētu viņu pieņemt par savu laulāto draugu, bet iespējams, ka vēl lielākas šaubas viņā modās, domājot par to, kā viņš, Blekijs O’NlIs, tiks ar šādu sievieti galā. Emmas neticamie sasniegumi bija nopietni iedragājuši trīsdesmit trīs gadus vecā, šarmantā, bagātā vīrieša pašpārliecību. Viņa apņemšanās bildināt Emmu vairs nebija tik stingra.

Blekijs pārtvēra Emmas skatienu, un viņa, atvainojusies Einslijiem, pienāca tam klāt.

- Brīnišķīgas viesības, Blekij, un es nevaru vien beigt jūsmot par tavu māju. Tā ir lieliska.

Emmas acis bālajā sejas ovālā iemirdzējās, kad viņa piemetināja:

- Un tā ir tieši tāda, kādu tu reiz to iztēlojies - skaistas Džordža laikmeta mēbeles un visur dominējošie gaiši zaļie un zilie toni.

Emma iesmējās.

- Vai atceries, kā es tev vaicāju, kas tie ir par vīriem -Heplvaits, Čipendeils un Šeratons?

- Atceros gan. Tāpat kā to, ka es tev pareģoju - tu reiz kļūsi par diženu lēdiju. Mans pareģojums ir piepildījies.

Emma pasmaidīja.

Blekijs pamanīja viņiem abiem pievērsto Artura Einslija skatienu un, pieri saraucis, teica:

- Man vienmēr bija licies, ka tu nevari ciest jauno Ein-sliju, bet tā rādās, ka šovakar tu pret to zelli esi itin labvēlīgi noskaņota.

- Ak, viņš nav nemaz tik slikts! Viņš ir daudz gudrāks un interesantāks, nekā es biju domājusi. Patiesību sakot, tagad man viņš liekas diezgan pievilcīgs.

Blekija acis iegailējās.

' - Jā gan, valdzinošs lišķis. Ja viņš nebūtu no Saseksas, varētu apzvērēt, ka tas puisis ir bučojis Blārnijas akmeni.

Emma pasmējās par Blekija sarkastisko piezīmi.

- Jā, ari man viņa manieres reizēm šķiet pārāk pieglaudīgas, - viņa atzinās, - bet Arturs ir dzīvespriecīgs, un ar viņu ir patīkami būt kopā.

- Vai tu kopā ar viņu pavadi daudz laika? - šķietami vienaldzīgi vaicāja Blekijs, kuram no greizsirdības pakrūtē iesmeldzās.

- Nebūt ne. Mēs ar Arturu tiekamies tikai lietišķos nolūkos. Kāpēc tu tā jautā?

- Tāpat vien, bez īpaša iemesla. Starp citu, ja runājam par taviem lietišķajiem nolūkiem, - kur tu domā būvēt to savu Londonas veikalu?

-Esmu nolūkojusi kādu prāvu zemesgabalu Naitsbridžā un varu to dabūt par pieņemamu cenu. Es gribētu, lai arī tu to apskati.

Viņa pieskārās Blekija rokai.

- Vai tu varētu nākamnedēļ kopā ar mani aizbraukt uz Londonu, mīļais?

- Protams, ar prieku! Ja tu to zemesgabalu pērc, es tūlīt pat ķeršos pie projekta izstrādāšanas. Uzcelšu tev lielisku veikalu, Emma. Vislabāko Londonā.

Viņi vēl kādu bridi tērzēja par iecerēto universālveikalu. Emmas idejas bija neparastas un vērienīgas, bet viņas entuziasms lipīgs - Blekijs juta, ka arī viņu pārņem priecīgs satraukums, domājot par šo Emmas sagādāto iespēju pierādīt savu celtnieka prasmi un talantu. Tad Blekijs apsēdās pie klavierēm un sāka spēlēt. Viņš nodziedāja vairākas jautras īru dziesmiņas, un Emma, kā parasti, apbrīnoja Blekija samtaino baritonu. Arī pārējie viesi sapulcējās ap klavierēm -

gluži tāpat, kā to bija darījuši “Dubļainās pīles” apmeklētāji. Emma atminējās sen pagājušās dienas un pasmaidīja. Piepeši viņa sastinga - Blckijs skanīgi un tīri nodziedāja “Puiša Deni-ja” pirmās rindiņas. Dziesmas labi pazīstamais teksts pamodināja Emmā sāpīgas ilgas. Neremdināmas skumjas pārņēma visu viņas būtni.

Blekija balss piepildīja plašo telpu. Viņš uzsāka otro pantu:

- Un, kad tu nāksi, norims strauta čalas...

Emma vairs nespēja klausīties. Viņa klusiņām izslīdēja no viesistabas. Emmas sirds asiņoja un kakls bija aizžņaugts. Viņa domāja par Polu, par viņu vienīgo, kurš bija aizgājis uz neatgriešanos.

Frenks un Vinstons pārmija satrauktus skatienus. Redzēdams, ka Vinstons pieceļas, Frenks papurināja galvu.

- Es iešu. Tu paliec šeit ar Šarloti.

Viņš ātri sekoja Emmai pa pēdām un panāca māsu apakšstāva priekštelpā. Frenks satvēra Emmas roku un, ne vārda neteikdams, ievilka viņu bibliotēkā. Viņš aizvēra dur-vis, aplika roku māsai ap pleciem un tad sacīja:

- Viņš neatgriezīsies. Tev jāsamierinās ar to, Emma.

- Es jau esmu samierinājusies, - viņa nespodrā balsī atbildēja.

- Es nemūžam neiejauktos tavā dzīvē, Emma, bet nespēju vairs noskatīties tavās sirdssāpēs. Ir lietas, kuras man tev jāpasaka. Tev tās jāzina. Es nevaru to visu noklusēt.

Emma piesardzīgi pavērās brālī.

- Kas tev prātā?

- Pols Makgils ir precējies.

- Es to zinu, mīļo Frenk. Es to vienmēr esmu zinājusi.

- Skaidrs, - Frenks novilka un drūmi saknieba savas jutekliskās lūpas.

- Jādomā, ka tev to pateica Dolija Mostena, - Emma turpināja.

- Jā, tā bija viņa.

- Tenku vācele! Ar kādām tiesībām viņa...

- Es viņu izvaicāju, Emma. Patiesību sakot, pat piespiedu viņu man to izstāstīt. Biju un esmu noraizējies tevis dēļ.

- Ak! - Emma nopūtās un nodūra acis.

- Tātad Pols tev pateica, ka ir precējies? Droši vien viņš solīja, ka šķirsies no sievas, vai ne?

- Viņš sacīja, ka visu nokārtošot pēc kara, - Emma čukstēja, Frenka dzēlīgā toņa satriekta.

Viņa apklusa, bet Frenks turpināja vēl dzēlīgāk nekā iepriekš:

- Un vai viņš tev pastāstīja, ka viņa sievastēvs ir viens no ievērojamākajiem Austrālijas politiķiem, bet sievasmāte pieder pie vienas no Sidnejas visietekmīgākajām un bagātākajām ģimenēm?

- Nē, viņš nemēdza ar mani runāt par savu sievu.

- Domāju gan! Varu derēt, ka viņš tev nav stāstījis arī par to, ka viņam ir bērns.

Emma mēmi raudzījās Frenkā, un lūpas viņai trīcēja.

- Bērns! - viņa beidzot izdvesa.

- Jā. Dēls. Cik noprotu, viņš tev šo svarīgo apstākli ir noklusējis.

- Jā, - Emmai bija jāatzīst.

Viņa juta, ka zaudē pēdējās cerības. Emma varēja sacensties ar sievu, no kuras Pols bija atsvešinājies, bet viņa nemūžam nespētu atņemt bērnam tēvu. Dēls. Vīrieši, kuri ir tik bagāti kā Pols Makgils, visas savas cerības saista ar jauno paaudzi, ar dinastijas mantiniekiem. Viņš nekad nepametīs savu dēlu, pat ne Emmas dēļ.

- Es gribu kaut ko iedzert, - pieceldamies sacīja Frenks. - Un, spriežot pēc tava izskata, arī tev nenāktu par ļaunu kāds stiprāks malks.

Viņš ielēja glāzē šampanieti un pasniedza to Emmai, pats izvēlēdamies brendiju. Frenks cieši vēroja māsu. Pie velna, viņa ir stipra sieviete, jaunākais brālis apbrīnodams nodomāja. Viņš zināja, ka Emma ir satriekta, bet savaldību viņa nebija zaudējusi.

- Man ir ļoti žēl, ka biju spiests tevi sāpināt, mīļā, bet tev vajadzēja to uzzināt.

- Es priecājos, ka tu man to visu pateici, Frenk.

Viņa rūgti iesmējās.

- Droši vien tu Dobjai sakurināji īstu pirti, lai izvilinātu no viņas šīs ziņas, vai ne?

- Sieviete savam mīļākajam mēdz uzticēt vēl graujošākus noslēpumus, īpaši guļamistabas intīmajā gaisotnē.

- Tu un Dobja! Frenk, es nespēju tam noticēt! - Emma pārsteigta iesaucās.

- Jā gan, vismaz šobrīd tas tā ir.

- Bet viņa ir krietni vien vecāka par tevi.

- Desmit gadus vecāka, ja gribam būt precīzi. Es tomēr nedomāju, ka mums patlaban vajadzētu apspriest manas attiecības ar Dobju.

- Protams, ne!

Emma strauji noliecās uz priekšu.

- Kā viņa tik daudz zina par Makgiliem?

- Pirms daudziem gadiem viņa bijusi Brūsa Makgila mīļākā.

- Izlaidīgs dzīvesveids šai ģimenei ir asinīs! - Emma nievājoši iesaucās. - Ko vēl viņa tev stāstīja? Ja jau tu man esi pateicis galveno, es gribu zināt arī sīkumus.

- Patiesību sakot, necik daudz vairāk Dolija man nepastāstīja. Viņa galvenokārt runāja par Makgilu bagātību un varu. Nedomāju, ka viņas rīcībā būtu izsmeļošas ziņas par Pola sievu vai dēlu. Faktiski man radās iespaids, ka ar viņa laulāto draudzeni saistīts kāds noslēpums. Dolija kaut ko stāstīja par to, ka viņš Sidnejā arī pirms kara sabiedrībā vienmēr parādījies viens pats, un viņa izteica pieņēmumu, ka Pols varētu būt...

Frenks aprāvās un skatījās savā brendija glāzē.

- Varētu būt - kasi

Frenks nokrekšķinājās.

- Nu, ja nu tu to gribi zināt... Dolija uzskata, ka Pols pieder pie tiem vīriešiem, kuriem savu seksuālo vajadzību apmierināšanai pastāvīgi nepieciešamas vairākas sievietes.

- Neesmu pārsteigta, Frenk. Tev nevajag justies apbēdinātam, ka esi man to pateicis.

Frenks vienā rāvienā iztukšoja brendija glāzi.

- Neesmu apbēdināts. Es dusmojos par to, ka tev nodarīts pāri.

Viņš piecēlās, piegāja pie kumodes un atgriezās ar konjaka un šampanieša pudelēm. Piepildījis Emmas tukšo glāzi, Frenks sacīja:

- Man Pols vienmēr ir paticis. Es nedomāju, ka viņš ir tāds nelietis. Kārtējais pierādījums tam, cik ļoti var kļūdīties cilvēkos. Kāpēc tu man neko nepastāsti par savām attiecībām ar Polu? Varbūt tas tev sniegtu zināmu atvieglojumu.

Emma drūmi pasmaidīja.

- Šaubos. Bet varu tev izstāstīt visu, ko tu vēlies zināt, Frenk. Iespējams, ka tu varēsi man izskaidrot Pola rīcību.

Uzticēdama brālim savas mīlestības stāstu, Emma pamazām izdzēra visu šampanieša pudeli. Pirmo reizi mūžā viņa apzināti piedzērās. Pēc stundas uz bibliotēkas sliekšņa parādījās Vinstons. Viņš pārsteigts lūkojās māsā.

- Tu nu gan esi krietnās burās! - Vinstons iesaucās un neparasti ātriem soļiem steidzās pie Emmas.

Viņa pacēla glāzi un pamāja ar to, izšļakstīdama pusi šampanieša uz grīdas. Emma kaut ko nesakarīgi nošļupstēja un nožagojās.

- Kāpēc tu ļāvi viņai tā piesūkties, Frenk! - Vinstons uzbruka brālim.

Viņš noraudzījās, kā Emma ļengani atslīgst pret sofas atzveltni. Viņas acis bija pusaizvērtas, lūpas raustījās nedzirdamos smieklos.

- Rīt viņai šausmīgi sāpēs galva, - Vinstons bargi noteica.

- Nu un tad? Neesi tik nejūtīgs, Vinston, - klusi atsaucās Frenks. - Viņa pirmo reizi mūžā izjuta vajadzību patiesi atslābināties un to arī izdarīja.

Četrdesmit devītā nodaļa

9

Edvina Fērlija seja bija drūma, bet acīs vīdēja aukstas dusmas, kad viņš sacīja:

- Tu pats esi lauzis sev sprandu, Džerald. Es neko nevaru darīt, lai tev palīdzētu.

Džeralds apstulbis ar pavērtu muti raudzījās brālī. Viņa viltīgās, melnās ačteles, iegrimušas uzburbušajā sejā, izskatījās vēl šaurākas un ļaunākas nekā parasti.

- Vai tu gribi sacīt, ka “Prokteram un Proktcram” ir

visas tiesības rīkoties? Ka viņi var vienā mierā atņemt man

» >

fabrikas? - viņš izbijies vaicāja.

- Tā tas diemžēl ir, Džerald. Neapstrīdamā parādzīme nav apstrīdama. Un, tā kā par galvojuma ķīlu tu esi minējis divas fabrikas, ja nevarēsi nomaksāt parādu, tev tās vairs nepiederēs. Neiedomājama muļķība. Kāpēc tu to darīji ?

- Man bija vajadzīga nauda, - Džeralds nomurmināja, nespēdams skatīties Edvinam acīs.

- Lai nomaksātu savus nolādētos kāršu parādus! Es to zinu. Bet ne jau par to es tev vaicāju. Kāpēc tu ieķīlāji fabrikas, iepriekš neaprunājies ar juristu? Ja ne ar mani, tad vismaz ar ģimenes advokātu.

- Tam nebūtu bijis nekādas jēgas. Man izmisīgi bija nepieciešama nauda. Nekur citur es to nevarēju dabūt, bet “Proktcrs un Prokters” bija ar mieru aizdot tikai uz tādiem noteikumiem. Viņu nostāju manas pārrunas ar ģimenes advokātu nebūtu mainījušas. Man nebija izvēles, turklāt domāju, ka Elans rīkosies saprātīgi. Dos man laiku, lai varu atmaksāt aizdevumu.

Džcralda sejā iegūla sarūgtinājuma izteiksme.

-Elans Proktcrs ir mani nodevis. Sasodītais zaglis! Viņš nolaupījis manas fabrikas!

- Nekļūsti nu muļķīgs, Džerald! - Edvins nepacietīgi atcirta, sašutis par brāļa nemākulību darījumos. - Elans nav nozadzis fabrikas. Tu pats viņam tās pasniedzi uz paplātes. Tavs tālredzības trūkums mani gluži vienkārši satriec. Turklāt pēc tā, ko tu man nupat stāstīj i, es noprotu, ka Elans ir centies ļoti nākt pretim. Parāds bija jāatmaksā pēc sešiem mēnešiem, bet šis termiņš ticis trīs reizes pagarināts. Ilgāk gaidīt Elans vairs nevarēja, jo galu galā - naudu aizdeva nevis viņš personiski, bet gan kompānija. Elanam taču jāatbild direktoru valdei.

Džeralds paslēpa seju plaukstās - viņam sevis, kā allaž, bija neizsakāmi žel. Pec brīža viņš pacēla galvu un uzstājīgā balsī teica:

-Tev jāaizdod man nauda, Edvin!

Edvins krēslā strauji izslējās un pārsteigts uzlūkoja Dže-raldu.

- Vai tu joko? Man taču nav divsimt tūkstoši mārciņu, un kur tad vēl procenti. Tu esi traks, ja domā, ka es varu tev aizdot tādu summu.

- Tēvs atstāja tev mantojumā naudu. Tev tai jābūt. Tu tikai negribi man palīdzēt izkulties no ķezas, - Džeralds smilkstēja.

- Procenti, kurus saņemu no noguldītās naudas, ir niecīgi, un tu to zini! - iekliedzās sadusmotais Edvīns. - Tēvs visu mūžu dzīvojis izšķērdīgi un naudu tērējis ar plašu vērienu, īpaši pēc tam, kad apprecēja tanti Olīviju. Tas, ko viņš atstāja man, bija tikai tāds sīkums salīdzinājumā ar to, ko saņēmi tu, bet tu gandrīz visu mantojumu esi aizpludinājis renstelē.

Edvins uzmeta Džeraldam niknu, riebuma pilnu skatienu. Tad viņš piebilda:

- Turklāt man šie ienākumi no noguldītās naudas ir vajadzīgi pašam. Man jāuztur sieva un dēls, jāmaksā algas kalpotājiem.

- Bet arī tava juridiskā prakse ir ienesīga...

- Jā, tomēr ienākumi no tās nav tik lieli, lai es varētu apmaksāt tavus kaitīgos paradumus! - Edvins Džeraldu skarbi pārtrauca.

- Tēvs tev atstāja arī vairākumu “The Yorkshire Morning Gazette" akciju. Tu vari tās ieķīlāt un aizņemties naudu, - sacīja Džeralds, glūnēdams uz brāli caur pieri.

- Es to varētu gan, bet man nav ne mazākās vēlēšanās tā rīkoties. Apsolīju tēvam, ka nekad šīs akcijas nepārdošu un izrādīšu aktīvu interesi par avīzes darbu, un es netaisos savu solījumu lauzt, - Edvins stingri atbildēja. - Nesaprotu, kā tu varēji atļauties nokļūt tik kļūmīgā stāvoklī...

- Nolādēts, nesāc man lasīt kārtējo lekciju! - Džeralds iebrēcās un pietrausās kājās.

Viņš sāka soļot pa bibliotēku turp un atpakaļ. Gaisā virmoja Džeralda gļēvās bailes.

Viņš ir zaķapastala un muļķis, Edvins domāja, pētīdams brāli. Gadu gaitā Džeralds bija kļuvis aizvien resnāks un nu izskatījās ķēmīgi izplūdis un neglīts. Ļumīgā izvirtuļa seja liecināja par viņa izlaidīgo dzīvesveidu. Edvins riebumā novērsās - viņam Džeralds bija pretīgs.

Džeralds gāzelēdamies piegāja pie melnās valrieksta koka bufetes un ielēja sev brangu mēriņu viskija.

- Tu droši vien negribi iedzert, vai ne? - viņš neatskatījies noburkšķēja.

- Paldies, negribu vis, - Edvins asi atteica. - Man tagad

jāiet.

Apsēdies atkal Edvinam iepretim, Džeralds raudzījās brālī ar savām viltīgajām, caururbjošajām acīm.

- Tu sevi uzskati par mūsu ģimenes gudrāko galvu, tad nu esi tik laipns, brāl, un pasaki, ko lai es tagad daru! - viņš ņirdzīgi teica.

- Uzklausi mani, Džerald! Tik traģisks tavs stāvoklis tomēr nav. Galu galā - tev vēl paliek vilnas fabrika un ķieģeļ-ceplis te, Fērlijā. Varu tev dot padomu sajozt siksnu ciešāk, ierobežot personiskos izdevumus, pārtraukt spēlēt kārtis, atteikties no jebkādām izpriecām. Veltī visu savu uzmanību pēdējai fabrikai, kas tev vēl ir palikusi. Es no tekstilrūpniecības daudz nesajēdzu, bet tikai muļķis varētu nepamanīt, ka šī nozare patlaban uzplaukst. Patiesību sakot, es nesaprotu, kāpēc Fērlijas fabrikas darbība nav veiksmīgāka. Tu noteikti vari lietas labā kaut ko uzsākt.

Kā vienmēr, būdams paštaisnības pārpilns, Džeralds sāka aizstāvēties.

- Kopš tiem laikiem, kad ar Fērlijas fabriku nodarbojās tēvs, daudz kas ir mainījies. Tu nevari ne iedomāties, cik smaga nasta man ir uzkrauta. Mūsdienās konkurence ir daudz sīvāka, Edvin. Tompsona fabrika ražo tos pašus audumus, ko mēs, un viņi pēdējā laikā ir atvilinājuši no manis daudzus pircējus. To pašu ir darījusi arī tā tava sasodītā Emma Hārta.

Viņai pieder Leitona fabrika, ja nu tu gadījumā to nezini, un, taisnību sakot, viņa ir palīdzējusi mani izputināt. Manas problēmas sākās jau toreiz, kad četrpadsmitajā gadā viņa no Tompsona fabrikas pārvilināja pie sevis Benu Endrūsu un vēl vairākus vislabākos strādniekus.

Džeralds vairs nevaldīja pār sevi. Viņš sāka zākāties:

- Jā, tava nolādētā slampa man iedūrusies kā ērkšķis pakaļā. Sasodītā sīkaļa, maucīgā kuce! Viņa ir...

- Lai es nekad vairs nedzirdētu, ka tu nosauc Emmu par slampu! Vai dzirdi, smirdīgais izdzimteni! - iekliedzās Edvins un, rokas dūrēs sažņaudzis, draudīgi noliecās uz priekšu.

Viņa seja bija nobālusi un acis gailēja.

Džeralds nievīgi pasmīnēja.

- Joprojām esi gatavs skriet pakaļ kalpones brunčiem, ko, Edvin? Diez ko sacītu lēdija Džeina, ja zinātu, kāds tev reiz bijis iekāriens uz to proletārieti...

- Pietiek, tu, draņķa cūka! - iebrēcās Edvins, pielēkdams kājās.

Viņam bija stipri jāsavaldās, lai neiesistu Džeraldam pa seju.

- Es atbraucu uz Fērliju ar vislabākajiem nolūkiem, cerēdams tev palīdzēt ar juridisku padomu. Neesmu ieradies, lai klausītos tavas neķītrības par Emmu, - Edvins nikni teica.

Viņš uzmeta brālim tik nicīgu skatienu, ka Džeralds sarāvās. Edvins turpināja:

- Es ļoti lepojos ar Emmu. Viņai ir izdevies par kaut ko kļūt, un viņa par tevi ir nesalīdzināmi pārāka. Tu... tu... mēslu pikuci!

Viņš strauji atkāpās no brāļa, jo saprata - ja Džeralds viņu vēl izaicinās, viņš metīsies tam virsū ar dūrēm.

- Uz redzēšanos! Domāju, ka mēs tik drīz vis neliksimies.

- Es redzu tev cauri, Edvin, - izsmējīgi sacīja Džeralds.

- Tātad Emma Hārta joprojām ir tev asinīs, vai ne? Ai, ai, ai! Viņai laikam gan ir medus kāre starp kājām, ka tu visus šos gadus neesi spējis viņu aizmirst. Es pats reiz gribēju viņu nomēģināt- toreiz, kad atradu Emmu Ārmlijā...

- Ko tu gribēji?

Edvins, kurš jau bija pusceļā uz durvīm, strauji apcirtās un vienā rāvienā šķērsoja bibliotēku. Viņš pielēca Džeraldam klāt, sagrāba viņu aiz žaketes atlokiem un sāka brāli neganti purināt.

- Ja tu uzdrošināsies kaut vai pavērst uz Emmas pusi savas neķītrās acis, es tevi nogalināšu! Nogalināšu! Zvēru pie Dieva, ka es to izdarīšu!

Edvina sejā mijās naids un drausmīga apņēmība. Uz Džcraldu tas atstāja spēcīgu iespaidu - viņam piepeši kļuva no brāļa bail.

Edvins atlaida vaļā Džeralda žaketi un ar dziļu riebumu noslaucīja rokas gar bikšu starām.

- Negribu smērēt pie tevis savas rokas, - viņš nošņāca.

- Tu esi pretīgākais izdzimtenis, kādu cilvēce jebkad pieredzējusi! Nicināms mēsls!

Edvins apgriezās uz papēžiem un izgāja no bibliotēkas. Kājas un rokas viņam trīcēja, bet galva bija no naida un nicinājuma gluži kā apreibusi.

Piecdesmita nodaļa

>

Emma novilka kurpes un melno kleitu, kuru viņa vienmēr valkāja veikalā, noņēma dārglietas un nolika tās uz tualetes galdiņa. Atbrīvojusies ari no apakšveļas, Emma uzmeta uz pleciem zīda rītatērpu, kuru kalpone viņai bija nolikusi, un iesteidzās vannasistabā.

Emma smaidīdama uzlūkoja savu attēlu ovālajā spogulī ar zeltīto rāmi - viņa vienmēr smaidīja, kad ienāca šajā telpā. Siedama ap nesen īsi apcirptajiem matiem šifona šalli, Emma kārtējo reizi nodomāja, ka vannasistaba ir pārāk krāšņa. Kad Blekijs bija viņu iepazīstinājis ar saviem oriģinālajiem pārbūves plāniem, Emma uzreiz bija teikusi, ka vannasistabu viņš iecerējis kā kaut ko vidēju starp Versaļas pils spoguļzāli un kurtizānes buduāru. Tiesa, kurtizānes buduāru Emma nekad mūžā nebija redzējusi. Versaļas pili gan - toreiz, kad viņa un Arturs Einslijs pirms trim gadiem savu medusmēnesi pavadīja Parīzē. Blekijs nebija ņēmis vērā Emmas saudzīgos iebildumus, ka vannasistaba iecerēta pārlieku grandioza, bet mudinājis viņu šoreiz paļauties uz profesionāļa spriedumu. Kad vannasistabas iekārtošana bija pabeigta, Emma pārsteigta atklāja, ka viņai tā patīk, bet telpas greznais interjers pat rada zināmu juteklisku apmierinājumu.

Sienas bija noklātas ar marmora plāksnēm gliemežvāku sārtumā, tās mijās ar platiem spoguļu paneļiem, kas stiepās no grīdas līdz griestiem. Atspulgu rotaļa radīja bezgalības iespaidu. Kupolveida griesti bija gaišā, tirkīzzilā krāsā, rotāti ar rožainiem delfīniem, jūras ežiem, mēļām jūras anemonēm un maigi zaļām jūras augu vijām. Arī ovālā vanna bija tirkīzzilā krāsā, tā bija iegremdēta rožainajā marmora grīdā. Katrā vannas galā godasardzē stāvēja pa sudraba delfīnam, ari ūdens krāni bija izveidoti kā miniatūri delfīni. Uz iegarenā, šaurā spoguļgaldiņa bija sarindotas neskaitāmas franču smaržu, vannas ūdenim pievienojamo aromātisko augu eļļu pudelītes un kristāla trauciņi ar sudraba vāciņiem, kuros atradās krēmi un losjoni. Vannasistabas inteijerā Blekijs bija iekļāvis arī ar rozā zīdu pārvilktu zvilni un modemu stikla kafijas galdiņu. Otrpus zvilnim stāvēja milzīgs rozā grozs, pilns ar pēdējiem modes un ilustrētajiem, kā arī finansu žurnāliem. Van-nasistabā valdīja ārkārtīgi sievišķīga gaisotne, un šī telpa bija kļuvusi par Emmas paradīzi - vienīgo vietu jaunajā mājā, kur viņa varēja atpūsties pēc saspringtās darbadienas veikalā.

Kalpone jau bija piepildījusi vannu ar siltu ūdeni, un Emma tam pievienoja gardēniju eļļu. Novilkusi rītatērpu, viņa iekāpa vannā. Emma izstiepa savas garās kājas un tīksmi gozējās smaržvielas piesātinātajā ūdenī. Viņa domāja par šā-vakara viesībām. Patiesību sakot, bija paredzēta īsta balle ar vakariņām. Kopš laulībām ar Arturu Emma laiku pa laikam atļāvās greznas izpriecas, bet tik plašas viesības Einsliji rīkoja pirmo reizi. Viņa ar nepacietību gaidīja vakaru. Balle lika rīkota, lai nosvinētu Frenka saderināšanos ar Natalī Stjuartu, ievērojama Londonas politiķa meitu. Emma šo savienību bija atzinusi jau pašā sākumā un visādi veicinājusi brāļa tuvināšanos ar jauno, skaisto sievieti, kurai, Emmai par atvieglojumu, beidzot bija izdevies izraut Frenku no Dobjas Mostenas ķetnām. Natalī bija dzimusi lēdija, un Emma zināja, ka aiz šīs blondās būtnes trauslās ārienes slēpjas uzticama sirds un tērauda mugurkauls. Frenka līgava pamazām viņai sāka atgādināt Loru.

Balles sarīkošanai Emma naudu nebija žēlojusi - Frenka saderināšanās bija jānosvin godam. Emma tagad dzīvoja brīnišķīgā mājā. Visās viesistabās bija redzamas dārgas, senlaicīgas mēbeles, pie sienām - slavenu mākslinieku gleznas. Neatņemama it visu telpu sastāvdaļa bija arī vāzes ar krāšņiem ziediem. Šis elegantais nams bija trīs reizes lielāks par Emmas kādreizējo māju Ārmlijā, un plašās telpas it kā pašas vedināja uz domām par līksmām viesībām. Emma bija izvērtusies par apburošu namamāti, kuras dabiskā laipnība ļāva visiem justies patīkami un atbrīvoti.

Hārtas veikala kafejnīca bija gādājusi par lieliskām vakariņām. Ēdienu trauki bija sarindoti uz garā bufetes galda svinīgiem gadījumiem paredzētajā ēdamistabā. Emma prātā pārcilāja ēdienkarti, kuru pati bija sastādījusi. Viesiem bija paredzēts pasniegt divu veidu zupas, uzkodām pievienojot tasēs sapildītu galertu ar dārzeņiem un ūdens ķērsu krēmu, arī laša pudiņu, kūpinātu lasi ar citrona šķēlītēm un marinētiem kaperkrūma ziedpumpuriem, pīrādziņus ar omāra pildījumu, āti majonēzē. Tad sekos bifšteks, cāļa un mēles kārtojums želejā, jērgaļas cepetis piparmētru mērcē, frikadeles zemnieku gaumē ar tomātiem, franču pupiņām un kartupeļu suflē. Desertā pasniegs ruma babiņas, augļu kompotu, trifeles, saldējuma pudiņu ar putukrējumu, aprikožu “sniegu” un mandeļu kūkas. Arī dzērienu izvēle būs ļoti plaša - šampanietis.

sidrs, baltie un sarkanie vīni, augļu sulas, kafija un tēja. Emma nosprieda, ka ēdienkarte sastādīta pietiekami daudzveidīgi, lai iztaptu paša izsmalcinātākā gardēža gaumei. Viņa prātā atzīmēja, kajāpacildinaHārtas veikala kafejnīcas pavāri, kas par godu šīm viesībām bija pārspējuši paši sevi.

Simts viesu vakariņos pie atsevišķiem galdiņiem, kuri būs izvietoti ēdamistabā, bibliotēkā un rīta istabā. Rožainajiem galdautiem lieliski piestāvēja zeltītie krēsli. Pēc vakariņām sāksies dejas garajā, ar marmoru apdarinātajā galerijā, kuras logi bija vērsti uz dārzu. Tie, kas nevēlēsies dejot, varēs nodoties patīkamai tērzēšanai abās dzīvojamās istabās. Viesībām nolīgtais orķestris jau bija ieradies, un, kad Emma gāja prom no galerijas, mūziķi skaņoja instrumentus. Arī guļot vannā, Emma dzirdēja, kā orķestris iesildoties spēlē kādas populāras dziesmas melodiju. Viss bija kārtībā, nekas nebija paslīdējis garām viņas uzmanībai. Nelielā kalpotāju “armija” kopā ar speciāli šim vakaram nolīgtajiem viesmīļiem bija kaujas gatavībā. Arturs bija izteicies, ka viņa organizē viesības tikpat lietpratīgi, kā ģenerālis plāno manevrus. Emma aizvēra acis un ļāva, lai atslābums pārņem viņas locekļus un izzūd pa dienu uzkrātais sasprindzinājums.

Arturs Einslijs pa to laiku blakusistabā pārģērbās vakaram un veltīja katram sīkumam savā ārienē tikpat lielu uzmanību kā Emma viesību plāna izstrādāšanai. Viņš atkāpās no grozāmā spoguļa un cieši nopētīja tajā savu attēlu, būdams ar redzēto ļoti apmierināts.

Trīsdesmit divu gadu vecumā Arturs joprojām izturējās kā jauniešu pulciņa neoficiāls līderis, un švītīgais apģērbs, kā arī manierīgā elegance, kas reizēm robežojās ar sievišķību, šo iespaidu vēl pastiprināja. Viņš aizpogāja krekla aproces un pabāza tās zem žaketes piedurknēm, tad pārliecinājās, vai arī visas no melna oniksa un briljantiem darinātās krekla pogas ir kārtīgi ciet. Pēc tam Arturs pasniedzās pēc matu sukas, kas stāvēja uz kumodes turpat līdzās, un ceturto reizi pieglauda savus blondos, mīkstos matus, lai katra cirta iegul tos tai paredzētajā vielā. Viņš pārlaida manikirēlo pirkstu pārlabi koptajām, blondajām ūsām, tad nolika suku un izslējās visā garumā, tīksminādamies par spogulī redzamo izskatīgo vīrieti.

Diemžēl Artura Einslija garīgā pasaule nebija tik dāsni apveltīta ar pievilcīgām īpašībām. Visu mūžu rūpējies tikai par savu ārējo skaistumu, viņš nebija pielicis ne mazākās pulēs, lai uzkrātu iekšējo bagātību. Rezultātā aiz skaistās čaulas slēpās pilnīgs tukšums. Kaut arī Arturu nevarēja nosaukt par muļķi un viņš bija izglītojies vislabākajās skolās, glītais vīrietis bija tik ļoti aizņemts pats ar sevi un pēc dabas tik laisks, ka neviena nopietna doma neuzkavējās viņa galvā pārāk ilgi. Artura dzīves galvenais dzinulis bija izpriecu kāre un bērnišķīgā tieksme nemitīgi gozēties citu cilvēku apbrīnas saulītē. Lai gan Arturam patika bagātības un panākumu ārējās izpausmes, viņš nebija apveltīts ar spējām pats tos gūt, jo izjuta riebumu pret smagu darbu, nebija nedz čakls, nedz uzcītīgs un nespēja ilgstoši koncentrēties, lai sasniegtu kādu mērķi.

j

Arturs beidzot aizgāja prom no spoguļa un ielūkojās ar briljantiem rotātajā platīna kabatas pulkstenī. Viņš bija saposies kr ietni par agru, un nu viņam bija jāgudro, ko lai uzsāk līdz viesu atnākšanai - līdz pulksten desmitiem bija vēl vesela stunda. Arturs izņēma no kumodes brendija pudeli un jau sāka liet dzērienu glāzē, bet tad saminstinājās, iedomājies par Emmas neapmierinātību.

Arturs Einslijs jau astoņpadsmit mēnešus meklēja mierinājumu pudelē - kopš tā brīža, kad atklāja, ka gultā ar Emmu ir impotents. Viņš uzskatīja, ka dzer impotences radīto pārdzīvojumu dēļ, bet īstenībā darīja to tādēļ, lai viņa nespējai būtu kāds attaisnojums. Bija daudz vieglāk neveiksmē vainot alkoholu nekā atzīt sava seksuālā nederīguma patiesos iemeslus, kas bija visai sarežģīti. Kritiska pašanalīze Artura iedomīgajai dabai bija sveša, un tā viņš pats palika neziņā par savas impotences iemesliem. Īstenībā viņa nespējīguma pamatā bija slēpts homoseksuālisms, kā arī tas, ka salīdzinājumā ar sievu Arturs jutās kā pēdējā niecība.

Emma nebija darījusi neko tādu, kas būtu varējis nokaut Artura vīrišķās potences. Pati viņas dabiskā būtība smagi iedragāja Einslija pašcieņu. Viņš meklēja sievietes, kuras cēla viņa pašapziņu, galvenokārt tās bija pārdevējas, viesmīles un bārmenes, kas, Artura uzmanības aplaimotas, kusa viņa priekšā.

Artura jūtas pret Emmu nemitīgi mainījās. Viņš bieži iekāroja sievu, tomēr pastāvīgās bailes no izgāšanās liedza viņam izpaust savas vēlmes. Arturam bija nepieciešams Emmas spēks un gudrība, bet vienlaikus šīs īpašības viņu no sievas atsvešināja. Viņš jūsmoja par Emmas sasniegumiem un tajā pašā laikā bija greizsirdīgs un skaudīgs, jo karjeras ziņā nespēja šai sievietei līdzināties. Arturs Emmu gan nolēja, gan ienīda, un tieši naida pamatā bija šausmīgā apziņa par personisko bezspēcīgumu, kurš izpaudās kā aizturētas dusmas, kam paretam tika ļauta vaļa.

Emma Arturu valdzinājajau tolaik, kad viņa bija precējusies ar Džo Louteru. Atgriezies no frontes, Arturs nenogurstoši aplidoja jauno atraitni. Tad gluži negaidīti Ziemassvētku viesībās pie Blckija O’Nīla viņš pamanīja, ka viņa pulēs sak vainagoties ar panākumiem un Emmas ledainā izturēšanās pamazām atkūst. Nospriedis, ka nedrīkst laist garām izdevību, Arturs izrādīja sev neraksturīgu apņēmību un, vecāku atbalstīts, vairs neatkāpās no Emmas ne soli. Pēc vētrainas trīs mēnešu ilgas lakstošanās viņi 1920. gada pavasari apprecējās.

Arturs bija pārliecināts, ka arī Emma viņā ir neprātīgi iemīlējusies, jo viņš bija pārāk iedomīgs, lai pieļautu pretējo. Patiesībā Emma bija ar Arturu apprecējusies nevis kvēlas mīlestības, bet pavisam cita iemesla dēļ. Pola Makgila klusēšana un ilgstošā prombūtne bija atstājusi uz Emmu šausmīgu iespaidu, viņas sāpju pilnais izmisums kļuva neizturams. Saasinātā vientulības sajūta lika Emmai pārvērtēt savu dzīvi. Veselais saprāts viņai sacīja, ka attiecībām ar Polu turpinājuma nebūs. Emma apzinājās, ka ilgoties pēc nesasniedzamā ir ne vien muļķīgi, bet arī kaitīgi - tas bija taisnākais ceļš uz pašiznīcināšanos. Viņa mēģināja reizi par visām reizēm izmest Polu no galvas, nolēmusi, ka normālas dzīves atsākšana ir nepieciešama gan viņai pašai, gan bērniem. Emma bija pārliecināta, ka nekad un ne pret vienu vīrieti nespēs just tik visaptverošu mīlestību kā pret Polu, tāpēc viņa meklēja nevis mīļāko, bet gan kompanjonu - vīrieti, ar kuru kopā varētu justies labi un viegli. Viņai bija ari jāatrod kāds, kurš bērniem spētu būt tēva vietā, turklāt atveidotu ģimenes galvu kalpotāju priekšā. Vārdu sakot, Emma bija gatava uz kompromisu, nepieciešamības spiesta, viņa bija ar mieru apmierināties ar mazumiņu. Emma uzskatīja, ka lielai mīlestībai ne vienmēr jā-būt par laimīgas laulības priekšnoteikumu.

Sākumā Artura dedzīgie un klaji paustie nodomi Emmu bija uzjautrinājuši, bet pamazām viņai sāka likties, ka tieši Arturs būtu pats piemērotākais risinājums viņas problēmām. Viņš bija džentlmenis un nāca no labas ģimenes. Viņam piemita šarms, un viņš prata jebkurā situācijā pasniegt sevi ar eleganci. Arturs Emmu izklaidēja, bija uzmanīgs pret viņas vajadzībām un, pats galvenais, bija viņā ļoti iemīlējies. Turklāt Emmai patika viss skaistais, un šajā ziņā Arturs pilnībā atbilda viņas estētiskajiem uzskatiem. Viņš neizraisīja Emmā kvēlu kaislību, tomēr nebija ari viņai pretīgs. Emma nosprieda, ka laulības dzīves fizisko aspektu spēs viegli pieciest, jo citi savstarpējo attiecību faktori viņai šajā gadījumā šķita daudz būtiskāki. Emma zināja, ka Arturs ir vājš, tomēr dīvainā kārtā viņa pievēra acis uz trūkumiem šī vīrieša raksturā. Emma tā rīkojās vairāku apsvērumu dēļ: Arturs viņu neapdraudēja; Emma zināja, ka Arturs nekad nejauksies viņas darījumos un nemēģinās mainīt viņas dzīves stilu; viņa intuitīvi nojauta, ka allaž gūs virsroku. Arturs turklāt ļoti labi sapratās ar Emmas bērniem un izturējās pret viņiem ar atzīstamu dabiskumu.

Emma gribēja izsvītrot Polu Makgilu no savas dzīves, uzsākot attiecības ar citu vīrieti. Viņa bija noskaņota ātri apprecēties un citu piemērotu kandidātu savā tuvumā nemanīja, vienīgi Arturu. Būdama pēc dabas uzņēmīga, Emma deva priekšroku aktīvai rīcībai, nevis ilgstošai gaidīšanai. Viņas brāļi un Blckijs mēģināja atturēt Emmu no, viņuprāt, pārsteidzīgā soļa, taču sastapās ar tik ledainu pretestību, ka viņiem neatlika nekas cits kā mulsi atkāpties, apzinoties, ka ir bezcerīgi uzmākties Emmai ar padomu, ja viņa savā stūrgalvīgajā prātā lēmumu jau ir pieņēmusi.

Pēc dažām laulības dzīvē aizvadītām nedēļām Emma apjēdza, ka ir pieļāvusi bēdīgu kļudu, bet bija jau par vēlu. Medusmēneša laikā Emma kļuva grūta. Viņa atklāja, ka Artura šarms ir ārišķīgs un neīsts, bet viņa asprātīgā mēle var būt arī nežēlīga. Viņš bija sīkumains, bet Artura seklums un iedomība krita Emmai uz nerviem. Viņam piemita tikpat negausīga seksuālā apetīte kā Džo Louteram, tomēr Arturs neizraisīja Emmā fizisku riebumu, jo bija vairāk izsmalcināts savos iekāres apmierināšanas paņēmienos. Tomēr mīlēšanās ar Arturu drīz vien Emmu sāka apgrūtināt, jo viņa mīlēja un iekāroja tikai Polu.

Emma bija pietiekami godīga, lai atzītu, ka pieļāvusi kļūdu. Uztverdama nopietni savus laulātās draudzenes pienākumus, viņa tomēr centās tēlot kaislību, lai nerastos nevajadzīgi konflikti.

Sākumā viņu kopdzīve noritēja visā visumā mierīgi, galvenokārt Emmas prasmīgās liekuļošanas dēļ. Arturs, neko nezinādams par viņas patiesajām izjūtām, bija eiforijā par savu necerēto veiksmi - viņš bija ieguvis šo skaisto, gudro sievieti! Arturs gozējās Emmas prestiža spozmē un izbaudīja privilēģijas, kuras tam sagādāja viņas nauda. Pret Emmu Arturs bija uzmanīgs un padevīgs. Diemžēl pēc tam, kad 1921 gadā piedzima dvīņi - Elizabete un Robiņš -, viņš kļuva pret Emmu nevērīgs un paviršs, būdams pārliecināts, ka nu viņa laulību nekas neapdraud un Emmas pieķeršanās viņam ir nodrošināta.

Pa sievas grūtniecības laiku Arturs nodevās mīlas piedzīvojumiem ar citām sievietēm, un ārpuslaulības attiecības viņu patīkami uzbudināja. No šī kairinošā paraduma viņš vairs nespēja atbrīvoties. Kad staip Emmu un Arturu atjaunojās laulāto draugu tuvība, viņš vairs nespēja sevi tā iekvēlināt, lai iestātos vēlamais rezultāts. Pēc vairākiem neveiksmīgiem mēģinājumiem Arturs sāka nakšņot savā istabā. Viņam par atvieglojumu, Emma vīram neuzdeva nekādus jautājumus par kopīgās laulības gultas atstāšanu. Arturs savā uzpūtībā to izskaidroja ar viņas lielo aizņemtību, darījumiem, nodarbošanos ar bērniem un lielās mājas saimniecības vadīšanu, ka ari nevēlēšanos kļūt grūtai pārāk ātri pēc dvīņu piedzimšanas. Viņam nekad neienāca prātā, ka Emma varētu mīlēt citu vīrieti, un, mēnešiem ritot, Artura bezrūpība un pašapmierinātība pieauga un nostiprinājās.

Kamēr Arturs apcerēja savu ārieni, Emma izkāpa no vannas un sparīgi noslaucījās dvielī. Viņa kādu brīdi palika stāvam paneļspoguļa priekšā un aplūkoja ar atsvešinātu interesi savu ķermeni. Emmas pilnīgās krūtis bija augstas un stingras, gurni - patīkami noapaļoti, bet vēders - gluds. Viņai bija izdevies saglabāt savu labo augumu. Ņemot vērā, ka pēc mēneša Emmai vajadzēja kļūt trīsdesmit četrus gadus vecai, bija jāatzīst, ka viņa, četru bērnu māte, izskatās pārsteidzoši jaunavīga. Emmas figūrā nebija nekā no smagnējas matronas - par to viņa varēja pateikties savai darba pilnajai ikdienai un neparastajai nepatikai pret treknu ēdienu, kura Emmai acīmredzot bija izveidojusies viņas skarbajā bērnībā. Novērsusies no spoguļa, Emma uzvilka zīda rītatērpu un atgriezās guļamistabā.

Viņa apsēdās pie tualetes galdiņa, paņēma ar sudraba monogrammu rotāto matu suku un nolieca galvu uz sāniem. Emma priecājas, ka pirms nedēļas bija nolēmusi apgriezt matus pavisam īsus. Modernais griezums viņai piestāvēja un labi saderējās ar jaunajiem tērpiem, kuri bija iegādāti pie Šaneles. Pēkšņi atskanēja skaļš klauvējiens pie durvīm, un Emma strauji pagriezās. Ienāca Arturs. Viņa raudzījās vīrā plati ieplestām acīm, pārsteigta par viņa negaidīto ierašanos. Emma aši savilka ciešāk savu rītatērpu un apspieda aizkaitinājumu par to, ka tikusi iztraucēta. Pēdējā laikā viņai kļuva aizvien grūtāk saglabāt kaut vai tēlotu sirsnību pret vīru.

- Tu mani nobiedēji, Artur.

-Ej nu ej!

Emma pamanīja viņa rokā glāzi.

- Vai tu nesāc mazliet par agru, ko? - Emma sacīja, pūlēdamās noslēpt savu neapmierinātību.

- Dieva dēļ, nesāc nu atkal! - Arturs izsaucās.

Viņš piegāja pie sofas un sparīgi apsēdās. Uzmetis sievai iznīcinošu skatienu, viņš uzsita ar plaukstu pa dzelteno samtu.

- Tu reizēm esi tik apnicīgi sīkumaina, mana mīļā, īsta prieka sagandētāja.

Emma nopūtās - vīra noskaņojums viņai bija skaidrs.

- Mums paredzams garš vakars, Artur. Es negribētu, lai tu...

- Piedzeros un apkaunoju tevi, manu čabulīt, - Arturs Emmu pārtrauca. - Emmu nemūžam nedrīkst sarūgtināt. Die’s pasargi, ja tas kādreiz notiktu! Kāda loma tad man šovakar atvēlēta? Ko es drīkstu darīt? Kā pāžs nest karalienes tērpa malu?

Viņa balsī jautās patiess aizkaitinājums, bet Emma nolēma ignorēt vīra dzēlības. Viņa pagriezās pret tualetes galdiņu, paņēma kristāla pudelīti ar dārgām franču smaržām un ar vieglām pirkstu kustībām ierīvēja dažus pilienus sev aiz ausīm. Negribēdama izprovocēt ķildu, Emma mainīja sarunas tematu.

- Saņēmu šodien jauku vēstuli no Kita, - viņa teica.

- Viņš sūta tev sveicienus. Skolā viņam ļoti patīkot. Esmu ārkārtīgi apmierināta, ka izlēmu sūtīt viņu uz Regbiju. Tur Kits ir savā elementā.

- Jā, tā man bija laba ideja, vai ne? - Arturs pavīpsnāja.

- Man vispār ir diezgan daudz labu ideju, ja vien kāds tās gribētu uzklausīt. Bet tu izturies pret mani kā pret idiotu.

Pēc īsa klusuma brīža Emma sacīja:

- Man jāpabeidz ģērbties. Vai tev pie manis bija kāda konkrēta vajadzība?

- Pie Jupitera, bija gan! - atbildēja Arturs. - Es gribēju ielūkoties viesu sarakstā. Jāatsvaidzina atmiņa.

- Tas ir uz mana rakstāmgalda.

Emma paņēma no tualetes galdiņa neparasti skaistus briljanta auskarus un sāka tos izklaidīgi iestiprināt ausis.

- Šovakar mums gaidāms bariņš ievērojamu ļaužu, -piezīmēja Arturs.

Viņš pārlasīja sarakstu, iegaumēdams daiļu un, iespējams, piekāpīgu dāmu vārdus. Piepeši Arturam radās vēlēšanās tikt no Emmas guļamistabas prom. Viņš nometa sarakstu uz galda un virzījās uz durvju pusi.

- Noiešu tagad lejā un paskatīšos, vai viss ir kārtībā.

Arturs palūkojās kabatas pulkstenī.

- Patlaban ir pusdesmit. Iešu prom, lai tu vari mierīgi apģērbties.

- Paldies! Tieši to es vēlos.

Emma noskatījās, kā Arturs aizsteidzas prom. Viņa domīgi nogrozīja galvu. Ja Arturs bija muļķis, viņas pašas muļķību varēja nosaukt par grandiozu. Šīs nejēdzīgās attiecības pastāvēja tikai Emmas vainas dēļ. Cik savādi - darījumos viņa nekad vienu un to pašu kļūdu neatkārtoja divreiz, turpretim personiskā dzīve šķita kā nebeidzama kļūdu virkne. Mīlēdama Dcividu Kalinski, viņa bija labprātīgi apprecējusies ar Džo... mīlēdama Polu Makgilu, burtiski uz galvas metusies laulībā ar Arturu. Tomēr apstākļi abos gadījumos bija dažādi, Emma sacīja pati sev. Deividu Emmai aizliedza viņa mātes ortodoksālie uzskati. Pols pats bija Emmu pametis, jo viņa tam vairs nebija vajadzīga. Lai būtu kā būdams, likās, ka Emmai piemīt īpašs talants izvēlēties sev par vīriem nc-pareizos vīriešus. D/.o vismaz bija patīkams cilvēks, bet Arturs - galīga niecība. “Ātri apprecēsies, ilgi nožēlosi,” Emma atcerējās brāļa brīdinājuma vārdus. Ak mana nolādētā stūrgalvība, viņa nomurmināja.

Emma apņēmīgi piecēlās. Šajā vakarā nebija īstais brīdis prātot par neveiksmīgo laulību. Viņa pārdomās to vēlāk. Rīt. Emma steigšus pabeidza ģērbties un aplūkoja sevi spogulī. Viņas vakartērps bija darināts no tirkīzkrāsas zīda un i/.šuts ar tūkstošiem sīku stikla pērlīšu bāli zilā un smaragda krāsā. Tiklīdz Emma kaut nedaudz sakustējās, tērps šķita saviļņojamies kā jūra karstā vasaras dienā, kad ņirbošie vilnīši ir te zili, te zaļi, te akvamarīna krāsā. Tērps izcēla Emmas graciozo augumu un viņas neparasto acu krāsu. Briljanta un pērļu rotas piešķīra viņas ārienei sevišķu eleganci. Ja ārējās izpausmes sniegtu patiesu liecību par cilvēka dzīvi, varētu domāt, ka Emmai pieder viss, ko vien var vēlēties, - skaists vīrs, jauki bērni, daiļš izskats, bagātība un vara. Pasaule viņu apskau-da.

Pulkstenis uz kamīna dzegas nosita desmit reizes un izrāva Emmu no pārdomām. Viņa izgāja no guļamistabas un uz īsu brīdi palika stāvam vītņu kāpņu augšgalā. Tad, mazliet saņēmusi uz augšu vienu tērpa malu, Emma kāpa lejā, lai sagaidītu pirmos viesus, kuri tikko bija ieradušies. Viņas lūpas, kā parasti, rotāja dzirkstošais smaids, bet sirds bija sastingusi ledū.

Piecdesmit pirmā nodaļa

Virssulainis, kurš atvēraFērlijholas durvis, bija pusmūža vīrs, kuru viņi nepazina.

- Labdien! - sacīja Blckijs. - Mans vārds ir O’Nīls. Man norunāta tikšanās ar Džcraldu Fērlija kungu.

- Skvairs jūs gaida, ser, - atbildēja virssulainis un atvēra durvis platāk. - Lūdzu, nāciet šeit!

Viņi sekoja virssulainim un, šķērsojuši lielo, drūmo priekštelpu, nokļuva bibliotēkā.

- Skvairs ieradīsies pēc mirkļa. Lūdzu, jūtieties ērti!

Palocījies virssulainis aizgāja.

Kad durvis aiz viņa bija aizvērušās, Blckijs teica:

- Mergatroids laikam aizgājis pensijā.

- Viņš ir miris, - sacīja Emma. - Nomira pirms diviem gadiem.

- Un virēja? - vaicāja Blckijs, ar labpatiku atcerēdamies Elsiju Tērncri.

- Viņa vēl ir dzīva, bet šeit vairs nestrādā. Tērnera kun-dze ir pārāk veca. Viņa dzīvo ciemā.

Blckijs piegāja pie kamīna un sāka sildīties, uzgriezis liesmām muguru.

- Nu, kā tu jūties, atgriežoties šai namā pčc tik daudziem gadiem?

Emma uzmeta viņam ašu skatienu.

- Jāatzīstas, ka visai dīvaini.

Emmas vēsās, zaļās acis pārslīdēja pār telpu, un viņa pasmējās savus smieklus, kuros nebija prieka.

- Vai tu zini, cik daudzas reizes man vajadzēja slaucīt putekļus no šiem paneļiem, izdauzīt paklājus un spodrināt

mēbeles?

Viņa kā brīnīdamās papurināja galvu, un lūpas neapzināti sakniebās, piešķirot sejai drūmu izteiksmi.

- Tu droši vien pati to jau sen esi aizmirsusi, - teica Blekijs.

- Es nekad neko neaizmirstu, - Emma ledaini atbildēja.

Viņa lēnām apstaigāja bibliotēku, ar interesi aplūkodama mēbeles. Kādreiz Emmai šī telpa bija šķitusi ārkārtīgi iespaidīga, bet tagad salīdzinājumā ar pašas bibliotēku viņas Raundhejas mājā te viss šķita diezgan nožēlojams un liecināja par pagrimumu. Aprīļa saule, kas ieplūda pa augstajiem logiem, nespēja izkliedēt nomācošo gaisotni. Spilgtā gaisma vēl vairāk izcēla paklāju un mīksto mēbeļu nodilumu. Samta aizkari pie loga bija stipri izbalējuši. Atzveltnes krēsla āda bija saplaisājusi. Emmai bija jāatzīst, ka vienīgais, kas spēj priecēt acis šajā drūmajā, neglītajā telpā, ir dažas senlietas un ādas vākos iesietās grāmatas.

Viņa paraustīja plecus un piegāja pie loga, lai paskatītos ārā. Tālumā kā sērīga, melna līnija pret skaidrajām pavasara debesīm vīdēja tīrelis. Debesis todien bija Emmas mātes acu krāsā. Viņa sajuta pēkšņas ilgas pēc tīreļa. Emmai gribējās doties pa pazīstamo taciņu cauri Kristītāja laukam, tad augšā uz Remzdenas klintīm un Laimes Virsotni - uz to vietu, kas viņas mātei bija bijusi vismīļākā. Tur, augša, gaiss bija vēss, dzidrs un rožaini pelēkā migla smaržoja pēc lavandas. Diemžēl todien šāds gājiens nebija iespējams. Pagātnes atmiņas pārņēma Emmu savā varā. Viņa aizvēra acis un dzirdēja cīruļu melodiskos treļļus, varēja gandrīz sajust, kā smaržo pēc lietus virši, kā švīkst papardes gar viņas kailajām kājām un vēsa vēja pūsma glaužas pie sejas...

Joprojām stāvēdams pie kamīna, Blekijs vēroja Emmu, gremdēdamies pats savās atmiņās. Viņš domāja par to dienu, kad bija pirmo reizi sastapis Emmu. Tas likās tik sen. Valdonīgajai, cienījamajai sievietei, kas stāvēja pie Fērlijholas bibliotēkas loga, nebija ne mazākās līdzības ar trūcīgo, novārgušo, tīrelī sastapto meitēnu. Blekijs papurināja galvu, apbrīnodams Emmu un viņas paveikto. Trīsdesmit četru gadu vecumā Emma Hārta-Einslija neapšaubāmi bija sava skaistuma piln-zieda. Viņas spilgtā, daiļa āriene nevienu neatstāja vienaldzīgu. Todien Emma bija tērpusies dārgā un modernā, sudrabaini pelēkā vilnas krepa kostīmā ar sabuļādas apdari, bet galvā viņai bija eleganta sabuļādas cepurīte. Uz pelēkās zīda blūzes atloka mirdzēja Blekija dāvātā smaragda broša, bet Emmas slaido kaklu rotāja ārkārtīgi skaista pērļu virtene. Zem moderni apcirptajiem matiem vīdēja brīnišķīgi smaragda auskari. Emma neapšaubāmi izskatījās kā augstdzimusi dāma, un viņu apņēma pašapziņas un nenoliedzamas varas aura.

Emma negaidīti pagriezās un acumirklī pamanīja Blc-kija pētošo acu skatienu. Viņa bezrūpīgi iesmējās.

- Kāpēc tu manī tik cieši raugies? Vai redzama manu apakšsvārku maliņa?

Blekijs pasmīnēja.

- Nē, mana mīļā, es gluži vienkārši apbrīnoju tevi. Un ari daudz ko atminos.

- Jā, - Emma gausi atteica, un viņas seja atkal kļuva domīga. - Šī vieta modina mūsos visdažādākās atmiņas, vai ne?

Viņa tikko jaušami pasmaidīja, piegāja pie bibliotēkas stūri novietotā rakstāmgalda un uzlika uz tā savu ziemišķādas somiņu.

- Tā ir gan, - piekrita Blekijs.

Viņš aizdedzināja cigareti, ievilka pāris dūmu un beidzot izkustējās no vietas.

- Nevarētu teikt, ka Fērlijs steidzas ar mums tikties. Ko viņš ar šo vilcināšanos grib pierādīt?

- Ak, kāda tam nozīme!

Emma paraustīja plecus.

- Lai būtu kā būdams, arī mēs nekur nesteidzamies.

Viņa apsēdās pie rakstāmgalda, kas reiz bija piederējis

Ēdamam Fērlijam, un atspiedās pret krēsla atzveltni. Smaidīdama Emma lēnām novilka pelēkos ziemišķādas cimdus. Viņa nopētīja savas rokas. Mazas un spēcīgas, tās noteikti nebija visskaistākās rokas pasaulē. Bet Emmas plaukstas bija baltas un gludas, nagi nolakoti maigi rozā tonī. Vismaz sasprēgājušas un sarkanas tās vairs nebija, jo viņai vairs nevajadzēja berzt, mazgāt un spodrināt... Emma nebija vairs kalponītc, kurai uzkrauta smaga darba nasta šajā drūmajā mājā.

Durvis atsprāga vaļā, un ienāca Džeralds Fērlijs - ļodzīgā gaitā, it kā ar pūlēm nesdams savu tuklo ķermeni. Emmu nepamanījis, viņš ar izstieptu roku steidzās pie Blckija.

- Labdien, O’Nīla kungs!

Džeralds nopētīja Blckiju ar neslēptu interesi.

- Kad jūs paziņojāt par savu gaidāmo ierašanos, es tūlīt nodomāju, ka man jūsu vārds liekas pazīstams. Nu es jūs atceros. Jūs bijāt tas puisis, kurš šeit veica dažādus remontdarbus, kad es vēl biju zēns.

- Jums taisnība, - sacīja Blckijs un, paspēris soli uz priekšu, paspieda Džeraldaroku.-Priecājosjūs atkal satikt, Fērlija kungs.

Blekijs nebija Džeraldu redzējis daudzus gadus, tāpēc bija pārsteigts par šī vīrieša nīlzirgam līdzīgo, izplūdušo augumu, uzburbušo seju ar izvirtuļa vaibstiem. Džeralda āriene bija tik atbaidoši pretīga, ka Blckijs aiz riebuma nodrebinājās.

- Man uz sejām ir laba atmiņa, - Fērlijs turpināja. - Vai varu piedāvāt jums iedzert, pirms ķeramies pie mūsu darījuma?

- Paldies, nē, - Blekijs pieklājīgi atteicās.

- Man gan nepieciešams kāds brendija malks. Pēc lenča cs allaž iztukšoju kādu glāzīti.

Džeralds aizļumēja pie melnās riekstkoka bufetes un ielēja sev pamatīgu mēriņu brendija. Ar glāzi rokā pagriezies, viņš beidzot ieraudzīja pie rakstāmgalda sēdošo Emmu. Viņa cūkas ačteles iepletās un gaļīgajā ģīmī sastinga neticīga izteiksme.

- Pie velna, ko tad tu te dari? - Džeralds ierēcās.

- Esmu ieradusies kopā ar O’Nīla kungu, - Emma klusi atbildēja. Viņas sejā nebija nekādas izteiksmes.

- Tu gan proti visur iekārtoties kā mājās, vai ne? - Džc-ralds ārdījās, joprojām nekā nesaprazdams. - Kā tu uzdrošinies tik patvaļīgi apsēsties pie mana rakstāmgalda!

- Domāju, ka tas tagad ir mans rakstāmgalds, - Emma atbildēja vismaigākajā balsī un, acis nemirkšķinādama, raudzījās Džeraldā.

- Tavs rakstāmgalds! Pie velna, ko tu tur muldi?

Džeralds aizslāja līdz telpas vidum un kareivīgi pagriezās pret Blckiju.

- Ko viņa ar to grib sacīt, O’Nīl? Paskaidrojiet man!

Es pārdevu Fērlijholu Dīrfīlda nekustamo īpašumu firmai. Jūs pa telefonu man stādījāties priekšā, ka esat šīs firmas pārstāvis un nodarbošoties ar Fērlijholas atjaunošanu. Dieva dēļ, sakiet - kāpēc kopā ar jums manā mājā ir ienākusi šī sieviete? Jums nebija nekādu tiesību viņu šeit ievest.

Nenogaidījis Blekija atbildi, viņš smagnēji pagriezās pret Emmu.

- Arā! Arā! - Džeralds kliedza. - Ārā no šejienes, vai dzirdi? Es necietīšu tavu klātbūtni savās privātajās sarunās.

Emma palika mierīgi sēžam, viņai ncnotricējapat skropstas. Emmas lūpas savilkās ļaunu vēstošā smaidā.

- Man nenāk ne prātā iet no šejienes prom. Un man ir visas tiesības šeit atrasties, Fērlija kungs, - viņa sacīja ar vēsu nicinājumu. - Redzat, Dīrfīlda nekustamo īpašumu firma - tā esmu es.

Pirmajā brīdī Džeralda atmiekšķējušās alkoholiķa smadzenes nespēja aptvert, ko Emma teikusi. Viņš turpināja blenzt uz Emmu ar neizpratnes pilnu skatienu, līdz beidzot

viņam it kā nokrita zvīņas no acīm.

> >

- T... t... tu esi Dīrfīlda firma... - Džeralds izstostīja.

- Tā es esmu gan, - Emma apstiprināja.

Viņa atvēra somiņu un izņēma no tās kādu papīra lapu. Pārlaidusi ātru skatienu tur rakstītajam, Emma atkal pavērās Džeraldā.

- Jā, šis rakstāmgalds ir minēts inventāra sarakstā - kā jau es domāju. Es nopirku to kopā ar dažām citām mēbelēm. Un, tā kā jūs esat saņēmis no Dīrfīlda firmas čeku un iekasējis tur minēto summu, šis ir mans rakstāmgalds, un arī šī māja neapšaubāmi ir mana. Esmu par to samaksājusi.

Džeralds sabruka atzveltnes krēslā. Ko viņa tur runāja? Viņa esot Fērlijholas īpašniece? Emma Hārta, sīkā kalponīte, kas reiz bija pie viņiem strādājusi! Nemūžam! Pat domāt par to bija šausmīgi. Džcralda acis, kā glābiņu meklēdamas, pievērsās Blekijam, kurš stāvēja, rokas kabatās sabāzis, un ar viegli uzjautrinātu smaidu mierīgi vēroja, kas noliek.

- Vai tā ir taisnība? - Džcralds nedroši vaicāja. - Vai viņa runā patiesību?

- Jā, - īsi atbildēja Blekijs, ar pūlēm valdīdamies, lai nesāktu smieties.

- Kāpēc jūs mani nebrīdinājāt, ka viņa ieradīsies kopā ar jums? - apsūdzošā tonī noprasīja Džeralds.

- Nebiju pilnvarots to darīt, - sacīja Blekijs un izņēma no kabatas cigarešu etviju.

Džeralds drūmi blenza dzēriena glāzē, ko aizvien vēl turēja rokā, un viņa apstulbotajās smadzenēs šaudījās ļaunas domas. Kungs Jēzu, ja viņš būtu zinājis, ka šī mazā slampa ir saistīta ar Dīrfīlda firmu, viņš nemūžam nebūtu tiem pārdevis Fērlijholu! Viņam nekavējoties jāanulē šis dalījums. Jā, tā neapšaubāmi bija vienīgā izeja. Tad piepeši Džeralds atcerējās, ko Emma pirms īsa brīža bija sacījusi. Viņš bija saņēmis naudu un jau paguvis to iztērēt. Tā visa bija atdota, lai nomaksātu dažus kāršu parādus. Džeralds bija iedzīts slazdā. Pacēlis drebošo roku, viņš vienā rāvienā iztukšoja glāzi.

Emmas zaļās acis zem zeltainajiem uzacu lokiem nozib-snīja. Viņa saskatījās ar Blckiju, tad mierīgi piecēlās un, nesteidzīgi šķērsojusi bibliotēku, apsēdās vecajā ādas atzveltnes krēslā. Graciozi sakrustojusi kājas, Emma stingri paraudzījās uz Džeralda pusi.

- Saskaņā ar pirkšanas un pārdošanas līguma noteikumiem jums šobrīd jau vajadzēja māju atbrīvot, - viņa teica bezrūpīgā, skanīgā balsī. - Dodu jums vēl vienu nedēļu, lai jūs varētu to izdarīt.

Džeralds samirkšķināja acis un tik sparīgi purināja galvu, ka abi viņa zodi notrīcēja kā receklis.

- Man ar to nepietiek, - viņš īdēja. - Tev jādod man ilgāks laiks.

- Vienu nedēļu, - Emma atkārtoja.

Viņa mirkli klusēja, un viņas dzalkstošās acis savilkās šaurākas.

-Turklāt es uzstāju, lai jūs nekavējoties izvāktu savas personiskās mantas no kabineta Fērlijas fabrikā. Šodien. Līdz pulksten pieciem. Pretējā gadījumā tās tiks iesaiņotas kartona kārbās un novietotas fabrikas pagalmā, kur jūs tās varēsiet saņemt sev izdevīgā laikā. Atkārtoju - šodien līdz pieciem!

Džeralds izslējās krēslā kā sadzelts. Galīgi apstulbis viņš raudzījās Emmā un nespēja izteikt ne vārda, tikai muļķīgi virināja muti. Bailes bija Džeraldu burtiski paralizējušas, un viņš tā arī palika sēžam ar atkārušos žokli.

Emma turpināja nežēlīgi ledainā tonī:

- Ja nekļūdos, jūs taču pirms divām nedēļām pārdevāt arī fabriku, vai ne?

- Un kāda tev gar to daļa? - Džeralds, beidzot atguvis valodu, iebrēcās tā, ka siekalas šķīda uz visām pusēm. - Pārdevu to firmai “Proktcrs un Prokters”, kas pieder manam draugam Elanam Prokteram.

- Es zinu, ka Proktera kungs joprojām ir saistīts ar šo firmu, bet tā viņam jau vairākus gadus vairs nepieder. “Prokters un Prokters” ir “Emeremas kompānijas” īpašums. Elans Prokters tur tikai strādā. Tā ka jūsu rīcībā esošās ziņas ir mazliet neprecīzas.

Viņa atlaidās pret krēsla atzveltni un vēroja Džeraldu.

- Elans Prokters par to man neko neteica, - Džeralds nomurmināja.

Viņa apdullušajā galvā iešāvās vēl briesmīgāka doma.

- Kam pieder “Emeremas kompānija”? - viņš steidzīgi apvaicājās.

- Man, - tikko jaušami smaidīdama, atbildēja Emma.

Džeralda sejas izteiksme viņai sagādāja patiesu prieku.

Emma salika plaukstas kopā un noliecās uz priekšu.

- Tādējādi man tagad pieder visas jūsu fabrikas un vēl Fērlijhola piedevām.

- Tu! - paslējies kājās, iekliedzās Džeralds. - Tā biji tu!

Viņš atkrita atpakaļ krēslā, jo kājās nostāvēt nespēja. Džeralds raustījām nevaldāmos drebuļos, un piepeši viņam krūtīs tik asi iesāpējās, ka uz brīdi aizrāvās elpa. Džeralds piespieda rokas pie krūtīm, un drebuļi kļuva vēl stiprāki. Viņš beidzot bija apjēdzis drausmīgo īstenību - viss, kas reiz bija piederējis Džeraldam Fērlijam, tagad bija Emmas Hartas īpašums. Viņas rokās bija nonācis vairākums Fērliju uzņēmumu un ģimenes māja - Džeralda Fērlija dižciltīgo senču miteklis. Viņa bija sagrāvusi Džeralda dzīvi. Viņam bija palikušas tikai dažas “The Yorkshire Morning Gazette ” akcijas un ķie-ģeļceplis, kas deva smieklīgi niecīgus ienākumus. Džeralds paslēpa seju rokās.

Blekijs vienaldzīgi vēroja Džeraldu. Viņš redzēja izmisušu cilvēku, kura dzīve bija sagrauta, tomēr nejuta ne mazāko līdzjūtību. Blekijs pagriezās un uzmeta skatienu Emmai, kas sēdēja pilnīgi mierīgi - viņa valdīja gan pār sevi, gan pār situāciju. Pēkšņi Blekijam aizrāvās elpa - viņš ievēroja, ka Emmas seja ir sastingusi kā bronzas maska, bet viņas acīm piemīt nāvējoša tērauda spīdums. Blekijam uzmetās zosāda. Viņam šķita, ka varas, viltus un nežēlīguma gaisotne bibliotēkā ir gluži vai taustāma, un tās avots neapšaubāmi bija Ern-ma. Blekijs norija kakla sakāpušo kamolu un novērsās. Beidzot viņš bija patiesi sapratis, ar kādu spēku ir apveltīta šī sieviete.

Džeralds gausi pacēla galvu un naidīgi paskatījās uz Emmu.

- Tu, sasodītā, zemiskā kuce! - viņš caur sakostiem zobiem nošnāca. - Visas manas nelaimes ir tavu roku darbs! Tu apzināti darīji visu, lai nozagtu man fabrikas. Tu esi mani izpostījusi!

Emma sardoniski iesmējās un pirmo reizi pilnībā atklāja savu neganto naidu pret Džcraldu.

- Kā tev šķiet - vai tas, ko es sacīju tajā dienā pirms trīspadsmit gadiem, kad tu mēģināji mani izvarot, bija tikai tukši draudi? Es to dienu nekad neesmu aizmirsusi, un tagad arī tu būsi spiests to atcerēties. Šīs atmiņas vajās tevi visu mūžu, Džerald Fērlij.

Viņa pasmaidīja savādu, ledainu smaidu.

- Jā, es apzināti darīju visu, lai tevi iznīcinātu, kā biju to zvērējusi toreiz, kad tu iebruki manā mājā, bet jāatzīst, ka tu šajā ziņā man biji centīgs sabiedrotais - tu padarīji manu nodomu viegli piepildāmu. Patiesību sakot, tu pats sevi iznīcināji. Es tikai mazliet palīdzēju tev to izdarīt.

Šķita, ka Džeralds no dusmām un pazemojuma ir zaudējis saprātu. Viņš grīļīgi piecēlās, un galvā viņam bija tikai viena doma - sagrābt Emmas kaklu un žņaugt, žņaugt, līdz viņa būtu pagalam. Viņam Emmajānogalina. Džeralds virzījās uz Emmas pusi, un izvelbtās acis viņa sašķobītajā sejā gailēja ārprātīgā naidā. Džeralds pacēla roku, it kā gribēdams Emmai sist.

Blekijam izdevās ātri satvert sitienam pacelto roku un noliekt to uz leju. Džeralds nevarēja izveicībā un spēkā mēro-tics ar Blekiju. Džeralda augums gan bija milzīgs, tomēr lieko tauku dēļ tas bija nevarīgs un lempīgs. Blekijs piespieda abas Džeralda rokas viņam pie sāniem un atstūma viņu atpakaļ krēslā.

- Nemēģini to atkārtot, Fērlij! - Blekijs uzkliedza, un viņa seja no dusmām bija satumsusi. - Ja tu viņai kaut elpu uzpūtīsi, dabūsi pamatīgu kāvienu!

Savā muļķībā pietiekami nenovērtēdams Blekija brīdinājumu, Džcralds rausās kājās, neķītri lamādamies. Ar pūlēm izslējies, viņš nosvīdis nikni blenza uz Emmu. Likās, viņš atkal uzbruks Emmai, bet tad viņa nodoms negaidīti mainījās, un viņš gāzās virsū Blekijam. Blekijs uz to bija sagatavojies -viņš pakāpās sāņus un, atvēzējis labās rokas dūri, deva Dž.e-raldam spēcīgu sitienu pa žokli. Ar pietvīkušajā sejā sastingušu pārsteiguma izteiksmi Džeralds apdullināts sabruka viņiem pie kājām, krītot paraudams sev līdzi nelielu sarkankoka galdiņu.

- Ak mans Dievs! - kājās celdamās, iesaucās Emma.

- Tas maitasgabals pats uzprasījās, - nomurmināja Blekijs un uzmeta viņai asu un vienlaikus mulsu skatienu. - Kāpēc tu man neteici, ka viņš gribēja tevi izvarot, toreiz, kad tas notika? Es būtu viņu izkūlis kā pelavu maisu! Pataisījis to draņķi uz mūžu par kropli!

- Es zinu, ka tu tā būtu darījis, Blekij. Tieši tāpēc es nekad tev par to nestāstīju, - Emma klusi atbildēja. - Mana dzīve tolaik tāpat jau bija pietiekami grūta, es negribēju liekas nepatikšanas nedz sev, nedz kādam citam.

Viņa nolika atpakaļ apgāzto galdiņu un blāvi pasmaidīja.

-Paldies par iejaukšanos! Viņš nudien būtu meties man virsū. Ko mēs ar viņu tagad iesāksim? Nevaram taču atstāt te tā vienkārši guļam.

Blekija acīs nozibsnīja jaunas uguntiņas.

- Es zinātu gan, ko ar viņu izdarīt, bet šā mēsla dēļ jau nav vērts iet cietumā!

Uz valrieksta koka kumodes viņš pamanīja krūzi ar ūdeni. To paņēmis, Blekijs bez kādām ceremonijām uzgāza krūzes saturu Džeraldam uz galvas.

-Tam vajadzētu līdzēt! - viņš izsaucās un vēsi nopētīja guļošo Džeraldu.

Pēc īsa brīža Džcralds uztusnījās sēdus. Viņš spļaudījās un slaucīja no sejas ūdeni. Blekijs uzrāva Džeraldu kājās.

- Nekādas roku vicināšanas, skaidrs, Fērlij? Pretējā ga-dijumā es par sevi neatbildu, - Blekijs aizsmakušā balsī draudīgi piekodināja.

Viņš diezgan parupji nosēdināja Džeraldu atpakaļ krēslā un noliecās pār viņu.

- Tagad atgriezīsimies pie mūsu darījumiem. Jums ir zināms, kāpēc esmu ieradies. Tā ka droši vien neiebildīsiet, ja mēs apstaigāsim arī pārējās telpas. Patiesību sakot, jums nav citas izvēles, vai ne?

Džeralds ignorēja Blckiju un, nikni šņākdams, blenza uz Emmu.

- Es tev atriebšos! - viņš iebrēcās un draudēja Emmai ar dūri. - Nedomā, ka tiksi sveikā cauri, Emma!

- Jums viņa ir Einslija kundze, - Blekijs aizrādīja.

Emma piegāja pie rakstāmgalda, paņēma savus cimdus

un rokassomiņu un teica:

-Esiet tik laipns un atstājiet mūs! Jādomā, ka jums patlaban netrūkst darāmā, piemēram, jūs varētu savākt savas personiskās mantas no kabineta fabrikā.

Džeralds nedroši piecēlās. Turēdamies pie krēsla atzveltnes, viņš ļauni sacīja:

-Esmu tevi brīdinājis...

Džeraldam aizrāvās balss un acīs sariesās asaras.

- Es tevi...

- Jūs neko nevarat izdarīt, - Emma noteica un riebumā novērsās.

- Jūs dzirdējāt, ko kundze jums teica, - bargi sacīja Blckijs. - Labāk dariet, ko viņa jums liek, un pasteidzieties! Diez vai jums patiks redzēt, ka jūsu mantas ir izmestas fabrikas pagalmā.

Ar zemu nolaistiem pleciem Džcralds izklunkurēja no bibliotēkas. Viņš aizcirta durvis, tā ka pie sienas piestiprinātie svečturi nodzinkstēja. Emma necieta varmācību un jutās atvieglota, ka starpgadījums ir beidzies. Paskatījusies uz Ble-kiju, viņa teica:

- Ar to muļķi mēs nu būtu galā. Vai neapstaigāsim tagad māju?

- Kāpēc gan ne? Tādēļ jau esam šeit ieradušies, vai ne?

- Jā, tas ir viens no mūsu ierašanās iemesliem, - atbildēja Emma.

Blckijs viņā domīgi paskatījās un nodomāja, ka par šo saldo atriebības mirkli Emma ir dārgi samaksājusi. Viņš šaubījās; vai tas ir bijis tā vērts. Būdams māņticīgs ķelts, Blekijs juta, ka viņam pārskrien savādas trīsas. Vēlme atriebties nebija nekas nedabisks, tomēr atriebība sagandēja dvēseli un bieži vien vērsās pret pašu atriebēju. Vai nebija saprātīgāk atstāt ļaundarus to likteņa varā un ļaut, lai Dievs Tas Kungs pats spriež taisno tiesu? Un viņš tikko dzirdami nomurmināja:

- “Man pieder atriebšana, es atmaksāšu, saka Tas Kungs.”*

‘Pāvila vēstulē romiešiem, 12. nod., 19. pants.

Emma pārsteigta uzmeta Blckijam skatienu, un tad viņa iesmējās.

- Nebiedē mani ar Bībeli, Blekij! - Emma ironiski atcirta. - Tu taču zini, ka es Dievam neticu. Turklāt pat tad, ja es ticētu, vienalga, gribētu visu nokārtot pati. Saproti, Blekij, man nav laika gaidīt uz To Kungu.

- Un tu gribēji gūt apmierinājumu, redzot Džeralda Fērlija seju tajā brīdī, kad viņš uzzinās, ka tu visus šos gadus esi bijusi viņa ļaunais gars, - secināja Blekijs.

- Vai tu mani nosodi? - uzraukusi vienu uzaci, vaicāja Emma.

- Laikam gan ne, - atzinās Blekijs un labu brīdi vēroja Emmu. - Saki man, Emma, - kā tu tagad jūties, kad tavs mērķis ir sasniegts?

- Brīnišķīgi! Un kāpēc lai es tā nejustos? Esmu gaidījusi divdesmit gadus, lai gūtu virsroku pār Fērlijiem. Divdesmit gadus, Blekij! Un ļauj man tev pateikt vēl kaut ko. Atriebība ir salda. Ļoti salda, nudien.

Blekijs neko neatbildēja. Viņš aplika roku Emmai ap pleciem un ielūkojās viņai sejā. Blckijam par atvieglojumu, stingā maska no Emmas sejas bija nozudusi, arī smaragdzaļajām acīm vairs nepiemita tērauda mirdzums. Viņa atkal mīļi smaidīja. Piepeši Blekijam ienāca prātā kāda doma.

- Un kā būs ar Edvinu Fērliju? Vai viņam tev ir kaut kas īpašs padomā? - viņš ziņkāri jautāja.

- Pagaidi un pats redzēsi, - Emma noslēpumaini atteica. - Arī tas, ko piedzīvojis viņa brālis, būs Edvinam diezgan liels trieciens. Neglītais skandāls viņu apkaunos - visa Jork-šīras darījumu pasaule taču zina, ka Džeralds praktiski ir bankrotējis. Turklāt saskaņā ar tēva testamentu Edvinam pienācās zināmi procenti no fabriku nestās peļņas, tā ka arī viņa ic-nākumi jūtami samazināsies. Stabilais materiālais nodrošināt jums būs izgaisis kā dūmi vējā.

Emma pabeidza savu sakāmo triumfējošā toni un ar nevērīgu rokas mājienu.

- Vai ir kaut kas tāds, ko tu par viņiem nezinātu? -Blekijs klusi vaicāja.

- Domāju, ka nav.

Blekijs papurināja galvu.

- Tu esi pārsteidzoša sieviete, Emma.

- Vai ne? - Emma smējās. - Es reizēm pārsteidzu pati sevi. Labi, ķersimies pie darba un dosimies dižajā ekskursijā pa Fērlijholu.

Viņi izgāja priekštelpā un lēnām devās augšā pa platajām kāpnēm, pār kurām no centrālā kāpņu laukuma augstajiem spraišļu logiem plūda spilgta gaisma. Viņi izstaigāja bezgalgaros, krēslainos gaiteņus, kas tikko jaušami smaržoja pēc grīdas vaska, gāzes un putekļiem, un tās īpatnējās pelējuma dvakas, kura sūcās no sienām. Griestu balsti krakšķēja, karnīzēs gaudoja vējš, un Emmai šķita, ka senatnīgā ēka smagi elpo. Viņi ielūkojās dažādās telpās, kurās mēbeles bija pārklātas ar sērīgu putekļu kārtu, un tad devās uz priekšu pa gaiteni, kurā atradās guļamistabas.

Pie Zilās istabas durvīm Emma apstājās un atskatījās uz Blckiju, kas viņai sekoja.

- Aiz šīm durvīm atradās Adeles Fērlijas istabas, - Emma paskaidroja.

Roku uz durvju tverekļa uzlikusi, viņa mirkli vilcinājās, tad saņēmās un ātri atrāva durvis vaļā. Putekļu vēipetes pacēlās no paklājiem un uzvirmoja saules staros - viņi bija iztraucējuši šīs acīm redzami sen nelietotās istabas mieru. Tā izskatījās vēl vairāk nolaista nekā bibliotēka. Lai gan Emmai pirms divdesmit gadiem Zilā istaba nebija patikusi, viņa toreiz tomēr bija apbrīnojusi senlietas un mēbeles. Tagad Emma raudzījās uz Adeles Fērlijas dzīvojamo istabu ar lietpratējas acīm un nicīgi saviebās. Šeit nabaga Adele bija aizvadījusi savu mūžu, iegrimusi iekšējā pasaulē, atrāvusies no ģimenes, bēgdama no īstenības, iztukšojot pudeli pēc pudeles. Emmai ļoti ātri bija kļuvis skaidrs, ka Adele ir alkoholiķe. Bet vai viņa bija arī vājprātīga? Emma atvairīja satraucošo domu par iedzimto ārprātu, kas varēja tikt pārmantots no paaudzes paaudzē. Viņa iegāja guļamistabā un apstājās pie platās laulības gultas, kas bija pārsegta ar izbalējušu, zaļu zīdu. Te valdīja visaptverošs klusums, un Emma iztēlē saklausīja Adc-les skanīgos smieklus un viņas peņuāra čaukstēšanu, sajuta gaisā jasmīnu smaržu. Emma ātri samirkšķināja acis, un viņai uz rokām uzmetās zosāda. Pasmējusies par sevi, Emma apcirtās un steigšus atgriezās dzīvojamā istabā.

Blckijs sekoja viņai pa pēdām, un viņa profesionāla skatienam nekas nepaslīdēja garām.

- Šīs ir skaistas istabas, Emma, - viņš, apkārt lūkodamies, sacīja. - Jauks apgaismojums un labas proporcijas. No tām patiesi var kaut ko izveidot. Protams, tev nāksies tikt vaļā no tām grabažām, kuras Adele Fērlija te savilkusi.

- Jā, to es darīšu, - Emma atbildēja.

Viņa klusībā nodomāja, ka tas ir traģiski nežēlīgs vērtējums un bēdīgs gals tās sievietes piemiņai, kura taču bijabijusi tik skaista.

Emma pavirši, tomēr ar zināmu ziņkāri, aplūkoja pārējās guļamistabas. Viņa pakavējās pie tualetes galdiņa Pelēkajā istabā, kur reiz bija dzīvojusi Olīvija Veinraita-Fērlija. Emmai pret savu gribu ar atzinīgu sirsnību bija jādomā par šo sievieti. Olīvija bija laipna, viņa bija atvieglojusi Emmas

/

smago darba nastu šajā briesmīgajā mājā. Viņai ienāca prātā, ka neapzinātās simpātijas pret Olīviju izskaidrojamas ar viņas ārējo līdzību Emmas mātei. Varbūt. Emmas seja atmaiga, viņa pagriezās un izgāja no Pelēkās istabas. Bet Emmas sejas izteiksme atkal radikāli mainījās, kad viņa vēra vaļā Saimnieka istabas durvis. Emmas skatiens bija skarbs, kad viņa aplūkoja askētisko istabas iekārtojumu, atminēdamās Ēdamu Fērliju. Un vienlaikus Emmai bija jāatccras viss, ko viņa bija piedzīvojusi Fērlijholā, un Emma nejuta ne mazāko nožēlu par to, ko bija izdarījusi. Viņas atriebība bija ilgi nēsāta zem sirds, bet bija vērts piedzīvot mirkli, kad tā beidzot varēja atklāti izpausties.

Pēc piecpadsmit minūtēm Emma un Blckijs jau devās lejā pa galvenajām kāpnēm, lai ātri izstaigātu apakšstāva viesistabas. Blekijs visu laiku aizrautīgi runāja par iespējamiem pārbūves un atjaunošanas darbiem un kala plānus Fērlijholas pārveidošanai par elegantu, Emmai piemērotu mitekli. Viņa klausījās, māja ar galvu, bet daudz nerunāja. Vienbrid, kad viņi aplūkoja kārtējo viesistabu, Emma pēkšņi pieskārās Blckija plecam un vaicāja:

- Kāpēc, būdama bērns, es no šīs mājas tik ļoti baidījos?

Blekijs mīļi paspieda viņas roku.

- Ne jau no šīs mājas tu baidījies, Emma. Tevi biedēja cilvēki, kuri te dzīvoja.

- Laikam tev taisnība, - viņa klusi atbildēja. - Un tagad šie cilvēki pārvērtušies par spokainiem atmiņu tēliem.

- Jā, mana mīļā. Un māja ir tikai māja. Es jau toreiz tev sacīju, ka tā nespēj tev nodarīt ļaunu.

-Es atceros, Blekij.

Emma saņēma viņa roku.

9 9

- Iziesim ārā un apskatīsim mājas apkārtni. Te, iekšā, ir drēgns un diezgan nomācošs.

Spožajā saules gaismā Emma samiedza acis.

- Ārā nudien ir siltāks, - viņa piezīmēja.

Galvu atliekusi, Emma nopētīja veco, pelēko celtni. Iedama pa akmens plāksnēm klāto terasi, viņa pūlējās izprast savas izjūtas, laiku pa laikam uzmezdama skatienu mājai. Šī biedējoši drūmā ēka šķita kaut kas mūžīgs un nenovēršams, tā slējās pret debesīm kā bagātības un privilēģiju cietoksnis, kā piemineklis sen pagājušo dienu sabiedrībai, nežēlīgajai šķiru sistēmai, kuru Emma nicināja, un viņai bija jāatzīst, ka Fērlijhola viņu stipri aizvaino.

Ar galvas mājienu norādīdama uz namu, Emma nomurmināja:

- Mans tēvs to mēdza saukt par “Fērlija neprātu”.

- Un tāds tas patiešām ir.

- Plēs to nost! - ar vēsu apņēmību sacīja Emma.

- Plēst to nost! - atsaucās Blekijs, neticīgi viņā lūkodamies. - Ko tu ar to gribi teikt?

- Tieši to, ko tu dzirdēji. Gribu, lai tu šo namu noplēs -ķieģeli pa ķieģelim. Lai paliek tukša vieta.

- Bet es domāju, ka tu gribēsi te dzīvot, - iebilda pārsteigtais Blekijs.

- Patiesību sakot, es to tā īsti laikam nemaz negribēju. Tu reiz nosauci šo māju par atbaidošu, un tas ir taisnīgs Fērlij-holas novērtējums. Atbaidošām parādībām šajā pasaulē nav vietas. Es gribu, lai tā top noslaucīta no zemes virsas, it kā šīs mājas te nemaz nebūtu bijis.

- Un mēbeles?

- Pārdod tās vai vienkārši atdod prom! Dari, kā vēlies! Es zinu, ka negribu neko no tā visa paturēt. Tu vari kaut ko izvēlēties sev, Blckij.

Viņa pasmaidīja.

- Piemēram, Ēdama Fērlija rakstāmgaldu. Tas ir diezgan vērtīgs.

- Paldies, Emma! Es par to padomāšu.

Blekijs paberzēja zodu.

- Vai tu esi pārliecināta, ka nemainīsi savu lēmumu? Tu taču samaksāji par šo māju lielu naudu.

- Esmu pilnīgi pārliecināta.

Emma apcirtās un viegliem soļiem noskr ēja lejā pa terases kāpnēm. Pie ieejas rožu dārzā viņa apstājās. Iztēlē Emma redzēja sevi kā jaunu un izmisušu meiteni un atcerējās to dienu, kad bija pateikusi Edvinam, ka gaida bērnu. Tas, ka viņš Emmu atraidīja, bija iespiedies viņai atmiņā tik skaidri, it kā būtu noticis vakar.

- Un iznīcini šo dārzu! - Emma ledaini sacīja. - Arī šeit jāpalick tukšai vietai. Es negribu atstāt te augam nevienu rozes pumpuru, nevienu vienīgu lapiņu.

Ciema iedzīvotāji no pārsteiguma zaudēja valodu, kad dabūja zināt, ka Emma Hārta, Dižvīra Džona meita, tagad ir Fērlijholas un fabrikas īpašniece. Lai gan ciema ļaudis joprojām turēja cieņā tradīcijas, daudzējādā ziņā pat bija aizspriedumaini un uzskatīja, ka kastu sistēma ir nesatricināma un strādniekiem jāzina sava vieta, tomēr šis negaidītais likteņa pagrieziens tika uzņemts ar tādu kā mulsu uzjautrinājumu. Viņi apbrīnoja Emmas uzdrošināšanos noliegt iesīkstējušos likumus un sagraut gadsimtu gaitā iedibinājušos kārtību.

Nākamajā rītā ciema sievietes stāvēja uz saviem lieveņiem vai bija pārliekušās pār dārzu žogiem un, rokas sānos iespraudušas, galvu purinādamas, skaļi stāstīja cita citai, kā veicies meitenei no viņu vidus. Bet vakarā “Baltajā zirgā” sapulcējās ciema vīri, kuru vairākums strādāja vilnas fabrikā, un sprieda par fabrikas nākotni, neslēpdami prieku, ka Fērlij u kundzībai pienācis gals. Ēdams Fērlijs nebija viņiem īpaši paticis, jo nebija no tā paša kaula kā viņa skarbi atklātais, bcl sirsnīgais tēvs. Viņš ziemeļnieku gaumei bija pārāk “jocīgs”, tomēr strādnieki Ēdamu cienīja, jo atzina viņa taisnīgumu. Turpretim Džcraldu, kas bija tirāns un muļķis, ļaudis ienīda, un neviens viņa krišanai līdzi nejuta. Cieminieki ar nepacietību gaidīja jauno darba devēju un Fērlijholas kundzēni.

Aizritēja diena pēc dienas, bet Emma uz ciemu nebrauca. Viņa gaidīja, kad Džeralds Fērlijs būs aizvācies no Fērlijholas. Divas dienas pēc tam, kad viņš beidzot to bija izdarījis, Emmas sudrabaini pelēkais rolsroiss iegriezās fabrikas pagalmā, un viņa iegāja fabrikā, lai tiktos ar strādniekiem. Pārvaldnieks Džošs Vilsons, Ēdama uzticamā darbu vadītāja Ernesta Vilsona dēls, sapulcināja strādniekus un strādnieces austuvē. Emma bija tērpusies jūraszilā kleitā, cieši pieguļošā tādas pašas krāsas cepurītē un rotājusies ar pērlēm. Viņa sirsnīgi sasveicinājās ar dažiem vīriem, kurus atcerējās no bērnības laikiem, un tad uzrunāja klātesošos. Emmas vārdi bija ļoti tieši.

- Jus noteikti labi zināt, ka pēdējo astoņpadsmit mēnešu laikā tekstilrūpniecība piedzīvo kritumu - vilnas cenas noslīdējušas neparasti zemu, un tām, dabiski, sekojušas arī audumu cenas. Iepriekšējā fabrikas īpašnieka neprasmīgās rīcības dēļ fabrika tik tikko velk dzīvību, un es zinu, ka dažu pēdējo mēnešu laikā daudzi strādnieki tikuši atlaisti.

Viņa ieturēja pauzi un nokrekšķinājās.

- Baidos, ka arī es šos atlaistos vīrus atpakaļ darbā pieņemt nevarēšu.

Emma pacēla roku, jo austuvi pāršalca nopūtas un sarūgtinātu balsu murdoņa.

- Tomēr esmu nolēmusi maksāt nelielu pabalstu tiem strādniekiem, kas tikuši atlaisti un nav varējuši atrast darbu tuvējās pilsētās. Es gribētu jums tūlīt arī pateikt, ka pretēji baumām netaisos slēgt fabriku un šis mans lēmums ir galīgs. Diemžēl pašreizējos ekonomiskajos apstākļos man jāsašaurina fabrikas darbība un taupības nolūkos jāsamazina strādnieku skaits, tāpēc visiem vīriem, kuri jau ir pensijas vecumā vai tuvu tam, būs nekavējoties jāiet pensijā, saņemot mazliet lielāku pensiju, nekā tas bijis līdz šim. Gados jaunākiem vīriešiem, īpaši neprecētajiem, tiks piedāvāts darbs citos manos uzņēmumos, ja viņi būs ar mieru aizbraukt no Fērlijas un atrast sev jaunu mājvietu Līdsāun Bredfordā. Tie, kuri nevēlēsies pieņemt šo piedāvājumu, var palikt tepat, tomēr es ceru, ka daži nojums nopietni pārdomās pārcelšanās iespēju. Tas ļautu man nesāpīgi samazināt darbaspēku šeit, Fcrlijā, un padarīt fabrikas darbību ekonomiski izdevīgu. Kā jau esmu teikusi Džošam, kvalitatīvākos audumus, kas šeit tiks saražoti, esmu nodomājusi pārdot trim Kalinsku šūšanas fabrikām Līdsā, tomēr ar viņu pasūtījumiem vien nepietiks, lai fabrika varētu strādāt ar pilnu jaudu. Bet arī šo problēmu ir iespējams atrisināt. Mēs nekavējoties uzsāksim zemākas kvalitātes audumu ražošanu, un tos par atbilstoši zemākām cenām varēs pārdot ārzemēs, un es ceru, ka pieprasījums pēc tiem būs apmierinošs.

Emma sazvērnieciski pasmaidīja.

- Domāju, ka mēs izkļūsim no pašreizējās krīzes un, apvienojot manu uzņēmību un jūsu vēlēšanos sastrādāt, panāksim, lai fabrikas darbība īsā laikā atkal sāktu atmaksāties. Ļaujiet man vēlreiz atkārtot-es fabriku neslēgšu, tā ka jums nav jāraizējas par savām darba vietām. Es negribu atstāt šo ciemu bada maizē.

Sekoja dārdoši aplausi un izsaucieni. Savas audekla cepures saujā saņēmuši, vīri cits pēc cita nāca paspiest Emmai roku, pateikties un apsveikt viņu ar atgriešanos Fērlijā.

I

- Es pazinu tavu tēti, mīļa, - sacīja kāds strādnieks.

Un otrs piemetināja:

- Pie velna, Dižvīrs būtu varējis ar tevi lepoties, meitēn.

Pēc apspriedes ar Džošu Vilsonu Emma iekāpa rolsroisā

un lika, lai šoferis ved viņu uz Fērlijholu. Tur jau darbojas Blckija O’Nīla vīri - ņēma ārā logus, ārdīja skursteņus, rāva nost šīfera plāksnes. Emma pasmaidīja un atgriezās Līdsā.

Sākumā ciema ļaudis uzskatīja, ka Hola tiek atjaunota, un bija par to priecīgi satraukti, gaidīdami, ka visā drīzumā varēs apsveikt Emmu Hārtu kā šī nama saimnieci. Bet pēc dažām nedēļām viņi atklāja, ka māja tiek pakāpeniski plēsta nost. Cieminieki bija satriekti un apmulsuši.

Maija vidū Emma otrreiz atbrauca uz Fērlijholu. Viņa gāja pa joprojām neskarto terasi un vērtējoši pētīja plašo, tukšo laukumu tajā vietā, kur kādreiz bija atradusies māja un staļļi. No ēkas vairs nebija palicis ne ķieģelis, arī rožu dārzs bija nozudis. Emmu pārņēma milzīgs atvieglojums un sajūta, ka viņa ir brīva-Fērlijhola, māja, kurā Emma bija piedzīvojusi tik daudz pazemojumu un sirdssāpes, vairs nepastāvēja. Tā vairs nenodarīs viņai pāri un nemodinās sāpīgas atmiņas. Emma bija atbrīvojusies no savas bērnības ļaunajiem gariem. Viņai beidzot bija izdevies atbrīvoties no Fērlijiem.

Pēc īsa brīža Emmai pievienojās Blekijs un aplika roku viņai ap pleciem.

- Esmu burtiski ievērojis tavus norādījumus un iznīcinājis šo monstru,mavoumeen. Bet mani, gluži tāpat kā ciema ļaudis, moka ziņkāre, Emma. Saki man, mīļā, - ko tu esi nodomājusi darīt ar šo zemesgabalu?

Emma ielūkojās Blekijam sejā un pasmaidīja.

- Likšu šeit ierīkot parku. Skaistu parku Fērlijas ciema iedzīvotājiem, un es to nosaukšu savas mātes vārdā.

Piecdesmit otra nodaļa

Nedēļu vēlāk, kādā jaukā maija novakarē, Emma izkāpa Londonā no taksometra pie viesnīcas “Savoja” un cauri uzgaidāmajai telpai steidzās uz Amerikāņu bāru. Viņa pirmā ieraudzīja Frenku, kurš, māsu gaidīdams, sēdēja pie galdiņa ar seju pret uzgaidāmo telpu un, domās nogrimis, skalināja glāzē dzērienu.

- Došu peniju, ja pateiksi, ko patlaban domā, - Emma sacīja, apstādamās pie brāļa galdiņa.

Satrūcies Frenks aši pacēla galvu, un viņa acis iemirdzējās.

- Tu jau esi klāt!

Viņš piecēlās un palīdzēja māsai apsēsties.

- Un cik skaista tu šodien izskaties, mīlā Emma!

- Paldies, dārgais!

Viņa nogludināja maigi zaļā zīda tērpa svār ku daļu un novilka baltos glazē cimdus.

- Šodien nu gan ir tveicīgs, vai ne? Es dzeršu džina fī-zu, tas mani atsvaidzinās. Lūdzu, pasūti, Frcnk! Arī darbadiena veikalā bija diezgan drudžaina.

Pasūtījis dzeramo, Frenks aizsmēķēja cigareti.

- Man žēl, ka tev nācās veikt visu šo garo ceļu līdz Strcn-dai, bet no šejienes nav pārāk tālu līdz Flītstrītai, un man pēc neilga laika jābūt atpakaļ redakcijā.

- Man nebija nekas pretim atbraukt šurp, jo šis bārs man vienmēr ir paticis. Kāpēc tu gribēji mani satikt? Runājot pa telefonu, man izklausījās, ka tev ir kāda steidzama vajadzība. Patiesību sakot, tu mani mazliet uztrauci.

- Piedod, Emma! Īstenībā nekā pārāk steidzama nav, bet es gribēju ar tevi aprunāties.

- Par ko?

- Par Arturu Einsliju.

Emma savilka uz augšu skaisti veidotās uzacis.

- Par Arturu. Ak kungs, kāpēc tad tu gribi runāt par

viņu?

>

- Mēs ar Vinstonu esam sākuši par tevi raizēties. Tu esi iestigusi bezcerīgā laulībā, un tas mūs abus uztrauc. Mūsuprāt, tev vajadzētu no Artura šķirties. Apsolīju Vinstonam, ka es būšu tas, kurš ar tevi par šo lietu runās.

- Šķirties!

Emma bezrūpīgi pasmējās.

- Kāpēc lai es to darītu? Arturs mani netraucē.

- Viņš tev neder, Emma, un tu to zini. Arturs žūpo, un tad vēl tie viņa piedzīvojumi...

Frenks saminstinājās un ievilka dūmus.

-... ar citām sievietēm, - Emma pabeidza brāļa vietā.

Viņa izskatījās uzjautrināta.

- Es saprotu - pastāv uzskats, ka sieva to uzzina pēdējā. Man tomēr jāatzīstas, ka es jau sen zinu par Artura izdarībām. Tev nav jāsaudzē manas jūtas.

- Un tevi tas neapbēdina? - vaicāja Frenks.

-Mani nepavisam neinteresē nedz Arturs Einslijs, nedz viņa dzīvesveids. Patiesību sakot, man pret šo vīrieti nav nekādu jūtu.

- Tad kāpēc tu no viņa nešķiries, Emma?

- Es to nedaru galvenokārt bērnu dēļ.

- Pupu mizas! Tu viņus vienkārši izmanto sev par attaisnojumu. Edvinaun Kits ir projām skolā, viņi nebūt nepārdzīvotu...

- Es domāju par dvīņiem, Frenk. Viņi ir Artura bērni, un viņiem ir nepieciešams tēvs.

- Vai Arturs ir labs tēvs? --Frenks nievīgi jautāja.

Emma pacēla dzēriena glāzi, kuru viesmīlis tikko bija

nolicis viņai priekšā uz galdiņa.

- Uz tavu veselību!

- Uz tavu veselību! Es gaidu atbildi.

- Viņam ir sava vieta bērnu dzīvē. Viņš bērnus loti mīl un itin labi ar tiem saprotas.

- Kad ir skaidrā, - Frenks dzēlīgi piebilda.

Emma nopūtās.

-Tavos vārdos, protams, ir patiesības grauds, bet zini, Frenk, es nudien nevēlos šķirties no Artura, kaut arī man būtu iemesls to darīt. Vismaz patlaban ne. Tu zini, cik ļoti es neciešu nevajadzīgus apvērsumus ģimenes dzīvē, un es patiešām domāju, ka tagad nav īstais brīdis. Es apsvēršu šo iespēju, kad bērni būs vecāki.

Emma pabeidza pavisam klusā balsī un izskatījās skumja. Tad viņa izslējās un turpināja enerģiskākā tonī:

- Ar pašreizējo situāciju esmu gluži apmierināta. Arturs neiejaucas nedz manā dzīvē, nedz darījumos, un tu taču zini, cik ļoti man tas patīk.

- Mīļā Emma, tu nevari ņemt gultā līdzi savu uzņēmumu virsgrāmatas. Tās nesasildīs tevi aukstās naktīs, nelolos un nemīlēs tevi tā, kā tevi vajadzētu lolot un mīlēt.

Emma smējās.

- Kāpēc jūs, vīrieši, vienmēr domājat par seksu?

-Es teicu “lolot” un “mīlēt”. Tu esi jauna sieviete. Tev

jābūt normālām attiecībām ar sev atbilstošu vīrieti. Mans Dievs, tev taču jājūtas sasodīti vientuļai!

Emmas seja apmācās un acis uz īsu brīdi kļuva sērīgas. Viņa gausi papurināja galvu.

-Man nav laika būt vientuļai. Tu ļoti labi zini, ka mana dzīve patlaban ir ļoti aizņemta, es nemitīgi braukāju no Londonas uz Līdsu un atpakaļ. Un jautājumā par laulības šķiršanu es stingri palikšu pie sava, Frenk. Labāk netērēsim laiku liekām sarunām par Arturu. Pastāsti man labāk par māju, kuru uzgāji Hempstidā! Vai Natalī tā patīk?

Frenks novaidējās, saprazdams, ka mēģinājums atgriezties pie iepriekšējā sarunas temata būtu veltīgs.

- Jā, viņai māja patīk, - viņš atbildēja. - Un man arī. Tā ir mums kā radīta. Bet es gribētu, lai arī tu uzmet tai aci. Māja ir diezgan dārga.

- Ar prieku, Frenk. Un neraizējies par cenu. Ja tā pārsniedz tavas iespējas, es starpību piemaksāšu.

- Ak, Emma, es nevaru no tevis to pieņemt, - Frenks protestēja.

- Nerunā muļķības! Pirms daudziem gadiem Blckijs man sacīja, ka nauda ir domāta tam, lai to tērētu, un viņam bija taisnība. Gribu, lai tev būtu jauka māja un tu savā laulībā būtu laimīgs, Frenk.

Viņa iesmējās.

- Pēc manām domām, tas, kurš teicis, ka laime nav par naudu nopērkama, ir smagi kļūdījies. Daudziem cilvēkiem jēdzieni “nauda” un “laime” tomēr nozīmē vienu un to pašu. Un, godīgi sakot, es labāk gribētu būt nelaimīga ar naudu nekā bez tās.

Emma paspieda Frenka roku.

- Tu taču zini - viss, kas pieder man, pieder arī jums ar Vinstonu. Uzskati to par daļu no manas kāzu dāvanas tev un Natalī.

- Tu esi tik dāsna, Emma! Es augsti vērtēju šo lavu īpašību. Man neatliek nekas cils kā teikt tev sirsnīgu paldies.

Iemalkojis no glāzes, Frcnks turpināja:

- Vai tu vari atlicināt rīt kādu stundiņu, lai mēs aizbrauktu apskatīt to namu Hempstidā?

- Protams, varu! Kā klājas mīļajai Natalī?

Frcnks staroja.

- Viņa ir brīnišķīga. īsts dārgums. Es mīlu šo meiteni, Emma. Nudien mīlu.

- Es zinu. Tev ir laimējies, Frcnk. Arī tava laulība būs brīnišķīga. Viņa ir...

Emma apklusa. Viņai aizrāvās elpa. No viņu galdiņa bija pārskatāma visa bāra zāle, kā arī daļa no uzgaidāmās telpas. Emmas acis bija pievērstas diviem vīriešie;n, kuri sarunājās pie viesnīcas dežuranta galdiņa.

- Kas noticis? - uzmanīgi vērodams māsu, vaicāja Frenks.

Emma paskatījās uz brāli, un viņas seja bija nobālusi.

- Tas ir Pols Makgils!

Viņa atkal paraudzījās uz uzgaidāmās telpas pusi.

- Ak mans Dievs! Viņš dodas uz šo pusi. Jā, nudien -viņš nāk uz bāru. Man nekavējoties jāiet prom, pirms viņš mani nav ieraudzījis.

Frenks mierinoši pieskārās Emmas plaukstai.

- Viss ir vislabākajā kārtībā, Emma. Tev nevajag satraukties. Un, lūdzu, neej prom! - viņš klusi sacīja.

Emmas acis iegailējās.

- Frenk! Tu zināji, ka viņš ir Londonā, vai ne?

- Jā.

- Tu taču nebūsi... nē, tu nevarēji viņu ataicināt šurp!

Frenks neatbildēja. Acis nodūris, viņš lūkojās dzēriena

glāzē.

- Mans Dievs! Tu tomēr esi to darījis! - Emma nošņāca.

- Baidos gan, ka tā ir mana vaina, - Frenks nomurmināja.

- Ak, Frenk, kā tu to varēji?

Emma jau cēlās kājās, bet Frenks viņu saudzīgi atspieda atpakaļ krēslā.

- Lūdzu, Emma! Tev ir jāpaliek.

Viņa nikni pavērās brālī.

- Pēkšņā vēlēšanās aprunāties par Arturu un to māju bija tikai iegansts, vai ne? - Emma apsūdzošā tonī izsaucās.

- Nē! - iebilda Frenks. - Tā nebija! Es gribēju runāt par tavu laulību. Man jau sen bija tāda vēlēšanās. Mēs ar Vinstonu patiesi esam ļoti noraizējušies. Un arī tavs padoms, māju pērkot, man ir vajadzīgs. Tomēr atzīšos, ka vienlaikus es piekritu sagādāt Polam iespēju tikties ar tevi.

- Mans Dievs! Ko lai es tagad daru? - Emma aizsmakušā balsī nočukstēja.

- Būdama labi audzināta dāma, tu mierīgi iedzersi kopa ar Polu kādu glāzīti.

- Es nevaru, - viņa ievaimanājās. - Tu nesaproti. Man jāiet prom!

Jau to sacīdama, Emma saprata, ka ir par vēlu - ja viņa tagad ietu prom, tas izskatītos ļoti muļķīgi. Pols kāpa augšā

pa bāra kāpnēm, un drīz vien viņa raženais stāvs mcla ēnu pār viņu galdiņu. Emma lēnām pacēla acis un uzlūkoja Polu, kurš savukārt raudzījās lejup uz viņu. Emmajutās atvieglota, ka sēž, jo kājas viņai trīcēja un sirds sitās kā negudra.

- Sveika, Emma! - sacīja Pols un pastiepa roku.

Viņa automātiski sniedza Polam savējo.

-Sveiks, Pol!-Emma atbildēja aizžņaugtā balsī, iekšēji drebēdama.

Viņa juta Pola ciešo rokasspiedienu un juta ari to, ka pati koši pietvīkst. Ātri atrāvusi atpakaļ savu roku, Emma neko neredzošām acīm skatījās galda virsmā.

Pols apsveicinājās ar Frenku kā ar vecu draugu un apsēdās. Pasūtījis skotu viskiju ar sodu, viņš atspiedās pret krēsla atzveltni, nevērīgi sakrustoja kājas un aizdedzināja cigareti. Tad Pols pievērsās Emmai.

- Priecājos ar tevi atkal tikties, Emma. Tu izskaties ļoti jauki. Nemaz neesi mainījusies. Un man tevi jāapsveic. Tavs veikals Naitsbridžā mani burtiski satrieca. Tas ir lielisks. Krāšņs un monumentāls. Tu vari ar sevi lepoties.

- Paldies! - viņa nomurmināja, neuzdrošinādamās paskatīties uz Polu.

-Arī tevi, Frenk, es vēlos apsveikt-lava jaunā grāmata ir spoži uzrakstīta. Paldies, ka atsūtīji man eksemplāru. Lasīju to visu nakti. Nekādi nespēju atrauties.

Frenks iepriecināts pasmaidīja.

- Esmu laimīgs, ka tev tā patika. Varu tikai piebilst, ka arī grāmatas komerciālie panākumi nav slikti.

- Tā tam jābūt. Tas ir viens no labākajiem romāniem, ko pēdējā laikā esmu lasījis.

Viesmīlis atnesa pasūtīto viskiju, un, pacēlis glāzi, Pols

teica:

- Es dzeru par saviem vecajiem, mīļajiem draugiem un lavām gaidāmajām laulībām, Frcnk.

Emma klusēja. Viņa nekad nebija domājusi, ka viņas brālis būtu spējīgs uz divkosību, bet Frcnka rīcību šajā gadījumā nekā citādi vērtēt nevarēja. Viņi ar Polu tērzēja kā divi sirsnīgi draugi.

- Priecājos, ka tu jūlijā būsi Londonā. Mēs ar Natalī ceram, ka tu pagodināsi ar savu ierašanos uz mūsu kāzu ceremoniju.

Emma neticēja savām ausīm. Viņa dusmīgi paraudzījās uz Frenku, kurš māsas caururbjošajam skatienam nepievērsa nekādu uzmanību un turpināja:

- Un paldies par ielūgumu pusdienās nedēļas nogalē. Natalī ierosina, ka kopīgās pusdienas varētu notikt piektdien, protams, ja tu būsi brīvs.

- Es būšu. Un arī jūsu kāzās noteikti ieradīšos.

Pols paskatījās uz Emmu.

- Vai tu arī piektdien mums nepievienotos, Emma?

- Esmu pilnīgi pārliecināta, ka nevarēšu, - viņa atbildēja, vairīdamās sastapties ar Pola acīm.

- Varbūt tu vēlāk paskatīsies savu veicamo darbu sarakstā un atradīsi par iespējamu izbrīvēt kādu brīdi kopīgām pusdienām? - ierosināja Frcnks.

- Tas man nemaz nav jādara. Droši zinu, ka esmu jau apsolījusies būt citā vietā, - Emma uzsvērti sacīja daudz stingrākā tonī, ar acīm vēstīdama brālim par savu nepatiku.

Redzēdams, ka Emmas seja pieņem stūrgalvīgu izteiksmi, Pols vairs neuzstāja un, pagriezies pret Frenku, jautāja:

- Kur jūs esat iecerējuši pavadīt savu medusmēnesi?

- Esam domājuši par Francijas dienvidiem, bet galīgais lēmums vēl nav pieņemts.

Emma atslīga pret krēsla atzveltni un viņos vairs neklausījās. Viņa bija iegrimusi sevī, un vīriešu vārdu plūsma slīdēja viņai garām. Pola negaidītā ierašanās bija izsitusi Emmu no garīgā līdzsvara, un tobrīd viņa būtu varējusi Frenku vai nosist par līdzdalību šajā sazvērestībā. Emmai reiba galva, un viņā uzvilnīja dažādas, gadiem ilgi apspiestas jutās. Atkalredzēšanās ar Polu bija atstājusi uz Emmu graujošu iespaidu. Pols Makgils sēdējai, bezrūpīgi tērzēja ar Frenku, smaidīja, māja ar galvu un vispār uzvedās tā, it kā starp viņu un Emmu nekad nekas nebūtu bijis. Viņa juta Pola apvaldīto spēku un vīrišķību, atcerējās katru sīkumu no tā laika, kuru viņi bija aizvadījuši kopā viesnīcā “Riča”, ar sāpīgām skumjām atsauca atmiņā savu izmisīgo ilgošanos pēc Pola tad, kad viņš bija aizbraucis. Cik ļoti Emmai viņa tolaik bija pietrūcis! Nu viņš sēdēja tikai dažu collu attālumā, un Emmai bija jāapvalda vēlēšanās izstiept roku un pieskarties Polam, lai pārliecinātos, ka tas nav māņu tēls. Viņa slepus vēroja Polu, kurš izskatījās tikpat nevainojami kā parasti. Viņš bija ģērbies tumšpelēkā uzvalkā ar gaišākām svītrām un mirdzoši baltā zīda kreklā, kura aprocēs mirdzēja no salīra un zelta darinātas pogas. Polam bija tumši zila zīda kaklasaite, bet krūšu kabatiņā vīdēja balta mutauta stūrītis. Viņa zināja, ka februāra sākumā Polam apritējuši četrdesmit divi gadi, bet viņš izskatījās tieši tāpat kā 1919. gadā, tikai Pola seja bija vēl tumšāk iedegusi un ap acīm bija mazliet vairāk krunciņu. Viņa mati un ūsas bija tikpat melni, un Pols joprojām smējās savus dziļos krūšu smieklus. Ak, cik labi Emma pazina šos sardoniskos smieklus! Viņu pārņēma pēkšņas dusmas. Ka viņš drīkstēja tik nevērīgi ierasties un sagaidīt, lai Emma viņu laipni uzņem pēc visām tām sāpēm, kuras viņai bija sagādājis! Kāda nekaunība! Kāda iedomība! Nepatikai ņemot

virsroku pār citām jūtām, Emma nocietināja sevi pret ši vīrieša neatvairāmo šarmu.

Kā caur miglu viņa dzirdēja Frcnku atvadāmies. Viņš acīmredzot grasījās atstāt māsu divatā ar Polu. Šī doma Emmu šausmināja.

- Man jāiet, - viņa sacīja, paņemdama cimdus un rokassomiņu. - Atvaino mani, Pol! Man jādodas prom reizē ar Frenku.

- Lūdzu, neaizej, Emma! Es gribētu ar tevi aprunāties, -Pols teica vismaigākajā balsī.

Bija skaidri jūtams, ka viņš vēlas Emmu par katru cenu aizturēt, tomēr neuzdrīkstas pārāk kategoriski uzstāt.

Frenks uzmeta Polam sazvērniecisku skatienu un tad pievērsās Emmai.

- Man jāatgriežas Flīta ielā. Esmu jau tā aizkavējies.

Pavirši noskūpstījis māsu uz vaiga, viņš nozuda, iekams

Emma paguva iebilst, un viņa saprata, ka ir iedzīta slazdā.

Paaicinājis viesmīli, Pols pasūtīja vēl dzeramo un tad apņēmīgi noliecās uz Emmas pusi. Viņa acis bija nopietnas un seja skumja.

- Lūdzu, nedusmojies uz Frcnku! Es viņu pierunāju noorganizēt mums šo tikšanos.

- Kāpēc? - Emma vaicāja, pirmo reizi paraugoties uz Polu tieši un ar nepārprotamu vēsumu.

Pols saviebās. Viņš zināja, ka gaidāma grūta saruna, bet viņš bija noskaņots pārliecināt Ermtni par savu vaļsirdību, tāpēc, neievērodams viņas ledaino attieksmi, turpināja:

- Kā jau teicu, gribēju tevi redzēt un aprunāties. Ļoti izmisīgi.

- Izmisīgi! - Emma atsaucās un ciniski iesmējās. - Cik dīvainu vārdu tu lieto! Tik izmisis jau tu laikam nemaz nebūsi bijis, ja visus šos gadus varēji bez manis iztikt.

- Es ļoti labi saprotu, ko tu jūti, Emma. Tomēr tas, ko sacīju, ir taisnība. Es patiesi biju izmisis. Visus šos četrarpus gadus, - viņš apgalvoja.

- Tad kāpēc tu man nerakstīji? - Emma stingri noprasīja, un viņas balss negaidīti ietrīcējās.

Emma nikni apvaldīja sevi, apņēmusies neizrādīt nekādās jūtas.

- Rakstīju tev vairākas reizes un nosūtīju arī trīs telegrammas.

Emma neticīgi vērās Polā plaši ieplestām acīm.

- Nemēģini man iestāstīt, ka tās visas pa ceļam noklīda pasta vainas dēļ! Bet telegrammas izkūpēja ēterā! Man būtu ļoti grūti tam noticēt.

- Nē, tā tas nenotika. Manas vēstules un telegrammas tika nozagtas. Tāpat kā tās vēstules, kuras tu rakstīji man, -Pols sacīja, nenolaizdams no Emmas acis.

- Un kurš tās nozaga? - Emma vaicāja, tikpat cieši raudzīdamās Polā.

- Mana privātsekretāre.

- Bet kāpēc viņai to būtu vajadzējis darīt?

- Tas ir diezgan garš stāsts, - Pols klusi teica, - un es gribu tev to izstāstīt. Šī iemesla dēļ arī vēlējos tevi satikt. Vai tu spēj izrādīt kaut tik daudz laipnības, lai uzklausītu mani, Emma? Lūdzu!

- Labi, - viņa nočukstēja.

Emma varēja noklausīties, kas Polam bija sakāms, jo no tā nekāds ļaunums neceltos, turklāt viņas ziņkāre arī bija ierosināta.

- Kad deviņpadsmitajā gadā atgriezos Austrālijā, man prātā bija tikai viena doma - tikties ar tēvu un pēc iespējas ātrāk braukt atpakaļ pie tevis.

Pols apklusa, jo pienāca viesmīlis ar dzērieniem. Kad viņš atkal attālinājās, Pols turpināja:

- Sidnejā mani sagaidīja visāda veida nepatikšanas, bet tajās es šobrīd neiedziļināšos. Ļauj man tev vispirms izstāstīt par vēstulēm. Pirms vairākiem gadiem mans tēvs bija sācis atbalstīt kādu jaunu meiteni, kura strādāja mūsu Sidnejas birojā. Manas prombūtnes laikā viņš šo meiteni bija iecēlis par savu privātsekretāri. Pēc demobilizēšanās man nekavējoties bija jāņem mūsu ģimenes darījumu groži savās rokās, jo tēvs slikti jutās. Līdz ar steidzami veicamajiem darbiem es no viņa mantoju arī sekretāri. Dažās pirmajās nedēļās Mc-riona Rīsa patiesi bija kā paša Dieva sūtīta. Lai būtu kā būdams, bet pāris mēnešu es nostrādāju ar Merionu plecu pie pleca - viņa mani vadīja, palīdzēja man un apgaismoja mani par vissvarīgākajām lietām. Tēvam pamazām kļuva aizvien sliktāk. Viņš bija piesaistīts pie gultas. Jāatzīstas godīgi, Emma, ka Mcriona man sniedza nenovērtējamu atbalstu - uz mani gūlās milzu atbildība, viens es ar to visu nebūtu ticis galā.

Pols aizdedzināja cigareti, ievilka dūmus un turpināja:

- Mcriona jau pirms kara bija gluži kā mūsu ģimenes

locekle. Tēvam viņa ļoti patika, un es raudzījos uz Merionu kā uz labu ģimenes draudzeni un ļoti noderīgu darbinieci. Savā ziņā viņa aizstāja man vecāko māsu, jo ir četrus gadus par mani vecāka. Kādu vakaru mēs ļoti ilgi strādājām, un pēc darba es aizvedu Merionu vakariņās un vaļsirdīgi izstāstīju viņai par saviem nākotnes nodomiem - par to, ka gribu apprecēties ar tevi, tiklīdz man būs izdevies šķilties no pirmās sievas. —

Pola lūpas savilkās nožēlas pilnā smaidā, un viņš papurināja galvu.

-Mana uzticēšanās Merionai bija šausmīga kļūda, bet tas atklājās tikai vēlāk. Laikam tovakar biju pavairāk iedzēris. Protams, tobrīd man likās, ka viss ir labākajā kārtībā, - Me-riona bija ārkārtīgi saprotoša, viņa apsolīja, ka darīs visu iespējamo, lai palīdzētu man savest kārtībā darījumus Austrālijā un cs varētu uz dažiem mēnešiem aizbraukt uz Londonu un...

- Kāpēc tā bija kļūda? - pieri saraukusi, Emma viņu pārtrauca.

- Tobrīd cs nezināju, ka Meriona Rīsa jau kopš vairākiem gadiem ir manī iemīlējusies. Starp mums nekad nekas nebija noticis, un es no savas puses netiku darījis neko tādu, lai modinātu viņā maldīgas cerības. Dabiski, ka Meriona jau nu vismazāk vēlējās, lai es aizbrauktu no Austrālijas un apprecētos ar cilu sievieti. Neko par viņas jūtām nezinādams, es strādāju kā apsēsts, lai ātrāk pārkārtotu ģimenes darījumus, un rakstīju tev vēstules, nenojauzdams, ka mana uzticamā sekretāre tās nevis nosūta, bet gan piesavinās. Biju apmulsis un uztraucies, kad uz savām vēstulēm nesaņēmu no tevis atbildi. Nosūtīju tev divas telegrammas ar lūgumu, lai tu man vismaz pavēsti, ka ar tevi viss ir kārtībā. Protams, tu šīs telegrammas nesaņēmi, jo Meriona tās iznīcināja. Kaut arī tu klusēji, lai gan es to nevarēju izprast, ļoti vēlējos tevi redzēt un, tiklīdz varēju, braucu uz Angliju.

Emma bija uzmanīgi klausījusies. Apsvērusi Pola sacīto, viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka viņš stāstījis taisnību. Emma modri pavērās Polā.

- Kad tas bija?

- Apmēram pēc gada. Divdesmitā gada pavasarī. Uzticēju Merionai nosūtīt tev telegrammu, kurā ziņoju par savu ierašanos, un lūdzu Dievu, kaut tu mani ostā sagaidītu. Protams, tu mani tur negaidīji, jo nekādu telegrammu nebiji sa-

ņēmusi. Pirmais cilvēks, kuram es zvanīju, ierodoties Londonā, bija Frenks. Viņš man pastāstīja, ka tu esi devusies pavadīt medusmēnesi Francijā. Ka tieši pirms nedēļas esi apprecējusies ar Arturu Einsliju.

- Ak mans Dievs! - acis iepletusi, iesaucās Emma.

Viņai sažņaudzās sirds. Pols sāpīgi pasmaidīja un palocīja galvu.

- Jā, es nokavējos tieši par vienu nedēļu un nespēju to novērst. Diemžēl.

-Bet kāpēc tu neatbrauci agrāk? Kāpēc tu gaidīji veselu gadu? - Emma arvien skaļākā balsī vaicāja.

- Es vienkārši netiku no turienes prom, Emma. Redzi, mans tēvs lēnām mira ar vēzi. Viņš izdzisa astoņus mēnešus pēc tam, kad es biju atgriezies Austrālijā.

- Man ļoti žēl, Pol, - Emma nomurmināja, un viņas acīs atspoguļojās patiesa līdzjūtība.

-Jā, tas bija skumji. Dažus pēdējos savas dzīves mēnešus tēvs bija ļoti atkarīgs no manis. Nu labi - stāstīšu tālāk. Biju cerējis, ka tūlīt pec tēva berem varēšu braukt uz Angliju, bet tad mana sieva...

Pols viegli saviebās un, mirkli vilcinājies, turpināja:

- Mana sieva Konstance stipri saslima, un es vēl kādu laiku nevarēju atstāt Sidneju. Tiklīdz viņa atlaba un es jau posos ceļā, sasirga mans dēls.

Pols piesardzīgi uzlūkoja Emmu.

- Man ir dēls, tu laikam to nezināji.

- Man par to pastāstīja pēc tavas aizbraukšanas. Tu būtu varējis pats man to pateikt, - viņa pārmeta.

-Jā, to man vajadzēja darīt, Emma. Bet Hovards... viņam ir problēmas, un man vienmēr ir bijis grūti par viņu runāt.

Pols smagi nopūtās, un viņa acis acumirklī apmācās. Viņš izslējās. ^

- Kad Hovardam bija kļuvis labāk, es bcid/.ol varēju braukt uz Angliju.

- Un tu tikies ar Frcnku?

-Nc uzreiz. Viņam īpaši negribējās ar mani runāt. Jādomā, ka tobrīd viņš nebija par mani pārāk augstās domās. Tomēr, manīdams, cik ļoti mani satriekusi ziņa par tavām laulībām, un dabūjis mūsu telefona sarunā zināt, ka esmu tev nemitīgi rakstījis, viņš par mani apžēlojās. Kad Frcnks man pastāstīja, ka tu manas vēstules nekad neesi saņēmusi un ka savukārt arī pati esi man vairākkārt rakstījusi, es biju apmulsis un izmisis.

- Kā tu uzzināji, ka vēstules ir nozagtas? - vaicāja Emma, un viņas seja bija tikpat drūma kā Polam.

- Man tūlīt ienāca prātā, ka ar maniem pasta sūtījumiem kāds ir manipulējis. Dažas vēstules būtu varējušas noklīst nejauši, bet ne jau vairāk par duci vēstuļu un telegrammu. Manas aizdomas krita uz Mcrionu - viņai vajadzēja būt vainīgajai, jo tieši viņas pārziņā bija mana korespondence gan Sidnejā, gan aitu audzētavā Kūnemblā. Meriona bija tā, kas saņēma man domātās vēstules un nosūtīja tās, kuras biju rakstījis es.

- Cik žēl, ka tu savas vēstules nenosūtīji pats, vai nc? -Emma klusi noteica, domās nolādēdama Mcrionu Rīsu.

Viņas caururbjošais acu skatiens atkal bija vērsts uz

Polu.

- Jā, tev taisnība. Jāatzīst, ka biju pārāk bezrūpīgs. Bet man nebija ne mazākā iemesla viņai neuzticēties. Turklāt man tolaik bijajārisina visai sarežģītas problēmas. Biju šausmīgi aizņemts un pārstrādājies.

- Jādomā, ka, atgriežoties Sidnejā, tu viņu noklaušināji, - sacīja Emma.

- To cs patiešām darīju. Sākumā viņa liedzās, bet beidzot sabruka un visā atzinās. Kad vaicāju, kāpēc Mcriona to darījusi, viņa teica, ka cerējusi izjaukt mūsu romānu, lai es nekur neaizbrauktu.

-To viņa arī panāca, - Emma sausi secināja un domāja par laimi, kura viņai tikusi nolaupīta.

- Jā.

Pols pētīja Emmas seju, kura šķila neizdibināma. Viņš izņēma no krūšu iekškabatas kādu aploksni.

- Tā ir vēstule no viņas advokātiem - viņi apstiprina Merionas vainu un lūdz, lai es nevajāju šo sievieti tiesas ceļā. Vēstuļu zādzība taču ir kriminālnoziegums. Pieprasīju rakstisku apliecinājumu tam, ka Mcriona visu atzīst, jo cerēju, ka man radīsies izdevība parādīt šo dokumentu tev un pierādīt, ka nebūt neesmu tāds nelietis, par kādu tu mani neapšaubāmi visus šos gadus esi uzskatījusi.

Pasniedzis aploksni Emmai, Pols noteica:

- Starp citu, viņi atsūtīja arī vēstules, kuras mēs viens otram bijām rakstījuši.

Emma neticīgi paskatījās uz Polu.

- Tu gribi teikt, ka viņa tās saglabājusi? Cik dīvaina rīcība!

- Man arī tā liekas. Lūdzu, Emma, izlasi Merionas Rīsas advokātu vēstuli! Tas, kas noticis ar mums abiem, šķiet gluži neaptverams, un tu vēl nodomāsi, ka esmu to visu izfantazējis.

Emma mirkli šaubījās, tad izņēma no aploksnes vēstuli un aši pārlaida tai acis. Ar vārgu smaidu viņa atdeva vēstuli Polam.

- Es tev butu ticējusi arī bez šīs vēstules. Attaisnošanās meliem tas būtu skanējis pārāk sadomāti. Tomēr paldies, ka parādīji man to. Un kas notika ar Mcrionu Rīsu?

- Dabiski, ka es viņu nekavējoties atlaidu. Man nav ne mazākā priekšstata, kur viņa patlaban atrodas.

Emma palocīja galvu. Bridi viņa kaut ko prātoja, pētīdama savas plaukstas, tad pacēla acis un ielūkojās Polam tieši sejā.

- Kāpēc tu nesagaidīji mani atgriežamies no medusmēneša toreiz, pirms četriem gadiem, un nepateici, ka esi man rakstījis, Pol?

Pols uzmeta viņai ašu mirkli.

- Kāda tam būtu bijusi jēga? Bija jau par vēlu, Emma. Negribēju iejaukties tavā laulības dzīvē. Turklāt tu varēji man ari nenoticēt. Atceries - tobrīd man bija tikai minējums par to, kas būtu varējis nolikt ar manām un tavām vēstulēm. Apstiprinājumu savām aizdomām es guvu vienīgi tad, kad atgriezos Sidnejā.

- Jā, es saprotu. Tomēr esmu pārsteigta, ka Frcnks man netika bildis ne vārda.

- Viņš toreiz gribēja, lai es palieku un tiekos ar tevi. Frenks solījās tev visu izstāstīt, bet es viņu no tā atrunāju. Uzskatīju, ka nav jēgas to darīt. Tu man biji zudusi.

Pols paraustīja plecus.

- Tobrīd man likās, ka saprātīgāk būtu klusi un ātri pazust.

- Un kāpēc tu runā ar mani tagad, pēc tik ilga laika?

- Gribēju tev visu izskaidrot, Emma. Attaisnoties tavās acīs. Mani vajāja doma, ka esmu tev sagādājis ciešanas. Laiku pa laikam ierados Londonā, un Frenks man stāstīja par tavu dzīvi. Es neuzskatīju par iespējamu tikties ar tevi, kaut ļoti pēc tā ilgojos. Kad pirms nedēļas atkal atbraucu, mēs ar Frcn-ku ēdām lenču, un viņš man tūlīt pateica, ka tava laulība ir neveiksmīga. Izdzirdējis, ka tu ar Arturu esi nelaimīga un daudz laika pavadi Londonā, būdama viena pali, nolēmu, ka, tiekoties ar tevi, es nekādu ļaunumu tavai dzīvei nenodarīšu. Uzstāju, lai Frcnks saved mūs kopā. Gribēju, lai man liktu dota iespēja attaisnoties.

Un Pols klusībā dedzīgi lūdza Dievu, kaut viņam tas būtu izdevies. Viņš noliecās pāri galdiņam, un viņa seja bija saspringta.

- Zinu, ka, mani ieraugot, tu biji satriekta, un varbūt tas no manas puses bija mazliet negodīgi - tā parādīties tavā acu priekšā bez brīdinājuma, bet, atklāti sakot, es nezināju, kā citādi man rīkoties. Ceru, ka neesi dusmīga uz mani vai uz Frenku.

- Nē, neesmu. Priecājos, ka mēs esam satikušies.

Emma nodūra galvu un domīgi vērās galdā. Kad viņa

atkal to pacēla, lai sastaptos ar Pola neatlaidīgo skatienu, Emmas seja bija skumja un acis miklas.

- Nesaņēmusi no tevis nekādu ziņu, es biju tikpat apmulsusi un uztraukta kā tu, Pol. Un ļoti sāpināta. Patiesību sakot, mana sirds bija salauzta, - viņa atzinās. - Paliek tomēr mazliet vieglāk, uzzinot, kā viss īstenībā noticis, kaut pagājis jau tik ilgs laiks.

Emma gurdi pasmaidīja.

- Mēs abi esam apstākļu upuri. Mūsu dzīve būtu varējusi veidoties pavisam citādi, ja Meriona Rīsa nebūtu iejaukusies, uzskatīdama tevi par savu īpašumu.

Viņa papurināja galvu.

- Kāpēc daži cilvēki uzskata, ka drīkst spēlēt likteņa lomu? - Emma jautāja ar sāpīgi savilktu seju.

Pols nopūtās.

- Nezinu, Emma. Šoreiz tas lika darīts aiz tīras ļaunprātības. Tu taču zini veco parunu: “Atriebīga sieviete ir ļaunāka

par visām elles briesmām.” Es tomēr nemūžam nesapratīšu, ko viņa cerēja panākt. Netiku izrādījis ne vismazāko interesi par Merionu kā par sievieti.

- Cerēt un fantazēt cilvēkiem nav liegts, - Emma čukstēja.

- Tā ir gan, - Pols piekrita.

Viņš brīdi cieši vēroja Emmu, tad klusi ievaicājās:

- Vai tu mani joprojām ienīsti, Emma?

Viņa izskatījās pārsteigta.

- Nekad neesmu tevi ienīdusi, Pol!

Emma pasmaidīja ar vienu lūpu kaktiņu.

- Ja nu vienīgi uz īsu brīdi - kad jūtas ņēma virsroku pār manu saprātu. To tu man nevari pārmest.

- Es neko tev nepārmetu.

Pols sarosījās un aizdedzināja cigareti, lai noslēptu savu nervozitāti.

-Es iedomājos... vai tas varētu būt iespējams... ka mēs atkal kļūtu draugi, Emma? Tagad, kad šis pārpratums starp mums ir noskaidrojies. Vai es tomēr lūdzu no tevis par daudz?

Elpu aizturējis, Pols gaidīja Emmas atbildi.

Viņa nodūra acis, pēkšņi sajuzdamās nedroša. Vai viņa drīkstēja šim vīrietim vēlreiz uzticēties, lai gan runa bija tikai par draudzību? No tā brīža, kad Pols bija pienācis pie viņu galdiņa, Emma bija sajutusi viņa vīrietības starojumu. Pols viņai bija tikpat bīstams kā agrāk. Tomēr, par spīti savai iekšējai piesardzībai, Emma beidzot gausi atbildēja:

- Jā, Pol, ja tu to vēlies.

- Jā, es to vēlos, - viņš stingri atteica.

Pols raudzījās Emmā ar apbrīnas pilnām acīm - viņa bija tikpat skaista un savaldīgākā vienmēr. Laiks nebija skāris Emmas daiļo seju, vienīgi viņas acīs bija iegūlusi skumja izteiksme. Polam bija jāapvalda dedzīgā vēlēšanās apskaut šo sievieti un neprātīgi skūpstīt. Viņš neuzdrošinājās pat pieskarties Emmas rokai. Ja Pols gribēja Emmu atgūt, viņam bija jārīkojas piesardzīgi. Viņš redzēja Emmu ielūkojamies pulkstenī, un sirds viņam pamira. Pols ātri un impulsīvi ierunājās:

- Paēdīsim kopā pusdienas, Emma!

- Ak, Pol, to es nevaru, - viņa apjukusi noraidīja.

- Kāpēc ne? Vai tev norunāta kāda tikšanās?

- Nē, bet es...

- Ludzu, Emma! Mūsu vecās draudzības dēļ.

Pols valdzinoši pasmaidīja, un viņa spožajās, tumšzilajās acīs iemirdzējās draiskas uguntiņas.

- Es nebaidos. Un tu?

- Kāpēc lai es baidītos? - Emma atcirta.

Viņa cieši raudzījās Polā, un sirds viņas krūtīs gandrīz stājās pukstēt. Viņam bija grūti pretoties.

- Tev nav ne mazākā iemesla baidīties. To es tev galvoju.

Pols īsi iesmējās, viņa sasprindzinājums beidzot bija atslābis. Atguvis pašapziņu, Pols atkal kļuva par situācijas noteicēju.

- Tātad esam vienojušies. Kurp tu vēlētos doties?

- Es nezinu, - Emma teica, juzdamās savādi vāja un nespējīga noraidīt Pola uzaicinājumu.

- Iesim pie Rūlza. Tas ir tepat, pāri ielai - Koventgār-denā. Vai tu zini šo restorānu?

Viņa papurināja galvu.

- Esmu par to dzirdējusi, bet pusdienot tajā man nekad nav gadījies.

- Tas ir viens no tiem apburošajiem, vecajiem restorāniem. Zinu, ka tev tur patiks, - viņš teica un deva zīmi viesmīlim, lai atnes rēķinu.

Viņi jau gandrīz bija beiguši pusdienot, kad piepeši Pols jautāja:

- Kāpēc tava laulība ir neveiksmīga, Emma?

Negaidītais jautājums lika Emmai satrūkties, un viņa

labu brīdi nekā neatbildēja. Tāpēc, ka es visu šo laiku esmu mīlējusi tikai tevi, viņa gribēja sacīt, tomēr nomurmināja:

- Mēs ar Arturu esam nesaderīgi.

- Saprotu. Kāds viņš ir? - Pols jautāja, gan ziņkāres, gan greizsirdības mākts.

- Viņš ir glīts, šarmants, nāk no labas ģimenes, - Emma piesardzīgi atbildēja. - Bet viņš ir arī vājš. Un diezgan ārišķīgs.

Paskatījusies uz Polu, viņa piebilda:

- Arturs nav tā tipa cilvēks, ar kuru tev varētu būt kaut kas kopīgs.

Un arī tev ne, mana mīļā, Pols nodomāja.

- Vai tu domā no viņa šķirties?

> >

- Patlaban ne. Un tu - vai tu domā šķirties? - Emma atbildēja ar pretjautājumu, kuru tajā pašā mirklī nožēloja.

Pola sejā ievilkās skarbas līnijas.

- Nu, es jau pats uzprasījos, lai tu man to pajautātu, -viņš klusi atteica. - Es gribu šķirties, Emma. Esmu to gribējis daudzus gadus. Tomēr man ar Konstanci ir nopietni sarežģījumi.

Pols apklusa, brīdi pārdomāja, tad turpināja:

- Mana sieva ir alkoholiķe. Viņa jau pirms kara stipri dzēra. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc mūsu laulība izjuka. Kad pēc kara atgriezos Sidnejā, Konstance bija pazudis cilvēks. Tūlīt pat ievietoju viņu dziednīcā. Viņa no turienes aizmuka - tas notika tieši pēc tam, kad biju apglabājis tēvu. Piecas nedēļas es Konstanci meklēju, līdz atradu drausmīgā

stāvokli - gan fiziski, gan garīgi pilnīgi sagrautu. Šī iemesla dēļ es nevarēju braukt uz Angliju, kā biju nodomājis, jo man vajadzēja kaut cik nokārtot sievas dzīvi. Neesmu bezjūtīgs, gadiem ilgi esmu mēģinājis Konstancci palīdzēt, bet viss velti. Viņa pati negrib sev palīdzēt. Arī manai pacietībai ir pienācis gals.

- Es saprotu tavu stāvokli, - Emma drūmi sacīja. - Man patiesi ir tevis ļoti žēl, Pol. Vai viņa arī patlaban atrodas dziednīcā?

- Jā. Dzert viņa tur nevar, bet arī citādā ziņā Konstances veselība nav nekāda stiprā. Katrā ziņā viņa nespēj nedz rūpēties par sevi, nedz vispār normāli darboties. Domāju, ka atlikušais mūžs viņai būs jāpavada dziednīcā. Konstancc ir katoliete, Emma. Tas ir vēl viens šķērslis laulības šķiršanai. Tomēr es neesmu zaudējis cerības kādu dienu atgūt brīvību.

Pols iedzēra malku konjaka. Pēc brīža viņš turpināja:

- Man tev ir jāpastāsta vēl kaut kas, Emma. Tas attiecas uz manu dēlu.

Pols vilcinājās.

- Hovards ir... baidos, ka viņš ir garīgi atpalicis. To es biju domājis, kad iepriekš tev sacīju, ka viņam ir problēmas.

Emma bija satriekta, redzot Pola sejā dziļas sāpes.

- Ak, Pol, Pol! Cik šausmīga traģēdija! Un tev šī smagā nasta jānes vienam.

Līdzjūtības pārņemta, viņa maigi raudzījās Polā.

- Kāpēc tu man par to nepastāstīji toreiz, pirms četriem gadiem? Tu taču mani pietiekami pazini, lai saprastu, ka es jutīšu tev līdzi. Ja tev būtu bijis kāds, ar kuru varētu apaināties par dēlu, tev noteikti būtu kļuvis vieglāk.

Pols papurināja galvu.

- Var jau būt, ka man vajadzēja tev to pastāstīt, Emma.

Patiesību sakot, es laikam mazliet kaunējos dēla dēļ. īpaši pēc tam, kad biju ticies ar taviem bērniem. Turklāt man vienmēr ir bijis grūti runāt par Hovardu. Es viņu, protams, mīlu. Tomēr manas jūtas pret dēlu ir visai pretrunīgas. Man viņa dēļ sāp sirds, es arī jūtos ļoti vainīgs, bet dažreiz...

Pols saminstinājās un sarauca pieri.

- Man ir nepatīkami atzīties, un neesmu to teicis nevienai dzīvai dvēselei, bet ir brīži, kad es viņu gandrīz ienīstu. Zinu, ka tas nav labi, tomēr nevaru sev neko padarīt. Ceru, ka tu mani tāpēc nenicināsi.

Emmai sažņaudzās sirds. j

- Es nenicinu tevi, Pol. Zinu, ka attīstībā atpalikušo bērnu vecāki bieži vien izjūt naidu, kura cēlonis droši vien ir izmisums un bezcerība. Tici man, tas, ko tu jūti, nav nekas pretdabisks.

Viņa impulsīvi pastiepa roku un pieskārās Pola plaukstai.

- Tu droši vien jūties ļoti bezpalīdzīgs. Cik vecs ir Ho-vards?

- Viņam ir divpadsmit gadi, Emma. Jā, reizēm mani pārņem galīgs izmisums.

Pols skumīgi pašūpoja galvu.

- Daba palaikam izspēlē savādus jokus. Zini, viņš ir ļoti glīts zēns. Viņam ir smalki veidota, gandrīz ēteriska seja un skaistas, maigas acis. Bet prātiņš kā piecus gadus vecam bērnam.

Pols gurdi pārvilka sejai ar plaukstu.

- Un citāds viņš nekad nekļūs!

* 5

Nezinādama, kā viņu mierināt, Emma skumji klusēja. Beidzot viņa ievaicājās:

- Kur Hovards dzīvo?

- Aitu audzētavā Kuncmblā, uzticama slimnieku kopēja uzraudzībā. Tur dzīvo arī mana saimniecības vadītāja un vēl vairāki kalpotāji. Kad esmu Danūnā, pavadu daudz laika kopā ar dēlu, tomēr diez vai Hovards manu klātbūtni vispār pamana. Viņš dzīvo savā, ļoti īpatnējā pasaulē.

Pols aizdedzināja cigareti.

- Man ļoti žēl, Emma. Nebiju domājis apgrūtināt tevi šovakar ar savām problēmām. Parasti es ne ar vienu par to nerunāju.

Viņš saviebās.

- Man tomēr jāatzīstas, ka dažu pēdējo gadu laikā personiskā dzīve mani ir smagi nomākusi. Tā ir tik bezjēdzīga un skumja! Paldies, ka biji tik saprotoša, Emma, un uzklausīji mani.

- Man arī dzīves skumjās realitātes nav svešas, Pol, -teica Emma. - Mana dzīve nekad nav bijusi viegla, kaut tu varbūt domā gluži pretējo.

Acis piemiedzis, Pols cieši pavērās Emmā.

- Esmu pilnīgi pārliecināts, ka tā dzīve, kuru tu dzīvo, ari ir grūta, Emma.

- Dzīve vispār ir nežēlīga, Pol. Svarīgi ir tas, kā mēs pārvaram tās radītos šķēršļus.

Viņa pasmaidīja savu starojošo smaidu.

- Skatīsimies patiesībai acīs, Pol, nedz man, nedz tev tomēr neklājas pārāk slikti. īpaši, ja paveramies apkārt un redzam citu cilvēku problēmas. Mums abiem ir veicies - mēs esam bagāti, mums pašiem ir laba veselība, un mēs darām darbu, kas ir mūsu sirdij tīkams.

Pols uzmanīgi klausījās un domāja, ka Emma patiesi ir neparasta sieviete.

- Jā, dažus pēdējos gadus esmu bijis ieracies darbā un

droši vien tu arī. Tev ir taisnība, Emma. Mūsu dzīve nav nemaz tik slikta. Mums jābūt pateicīgiem par visu to labo, kas mums ir.

Viņš Emmai mīļi uzsmaidīja.

- Vēlreiz paldies! Priecājos, ka saņēmos un pastāstīju tev par Konstanci un Hovardu. Jutu lielu atvieglojumu.

- Es arī priecājos, ka tu man lo uzticēji.

Pols pacēla savu glāzi.

- Uz tavu veselību, Emma! Tu esi gudra un saprotoša sieviete. Esmu tik laimīgs, ka mēs atkal esam draugi. Un tu?

Emma pieskandināja viņa glāzei savējo.

- Jā, domāju, ka es arī, Pol.

- Labi, beigsim runāt par bēdīgām lietām. Patērzēsim par kaut ko uzmundrinošāku.

Emma viņam uzsmaidīja.

- Pastāsti man par saviem naftas laukiem Teksasā un par Sidnejas-Teksasas naftas kompāniju! Mani ļoti interesē viss jaunais, ko tu šajā nozarē esi uzsācis.

Pēc pusdienām Pols pavadīja Emmu uz viņas nelielo māju Viltonmjūzā, netālu no Bclgreiva skvēra. Viņš palīdzēja Emmai izkāpt no automobiļa, lika šoferim uzgaidīt un pagājās viņai līdzi. Pie mājas durvīm Pols piesardzīgi noskūpstīja Emmu uz vaiga.

- Paldies par jauko vakaru, Emma! Vai drīkstu tev drīzumā piezvanīt?

-Jā, Pol. Un paldies arī tev! Arlabunakti!

- Arlabunakti, Emma!

Vēlāk, gulēdama gultā, Emma ilgi nevarēja aizmigt. Viņai bija jādomā par aizvadīto vakaru. Pola Makgila dramatiskā atkalparādīšanās Emmas dzīvē bija notikusi ļoti negai-

dili. Dzīve bija satriecošu pārsteigumu pilna. Uz bridi viņas domas pievērsās Merionai Rīsai. Ja Pols nebutu tāds vīrietis, kāds viņš neapšaubāmi bija, tad varbūt šī neprātīgā sieviete nebūtu viņā iemīlējusies... nebūtu nozagusi vēstules. Ja Polam būtu ienācis prātā atrakstīt Frcnkam... Ja viņa nebūtu pasteigusies apprecēties ar Arturu. Ja... ja... ja... Emma smagi nopūtās. Domāt par to, kas būtu varējis būt, ja... - tā bija nevērtīga laika šķiešana. Cilvēka likteni nosaka viņa raksturs -Emmai un Polam šis apgalvojums noteikti bija pareizs. Emmas sirdi pildīja skumjas, un viņas klīstošās domas pievērsās Pola dzīves traģiskajiem apstākļiem. Viņam, tik vīrišķīgam un elegantam, bija uzkrauta gandrīz nepanesama nasta, kas padarīja Pola dzīvi vienlaikus sarežģītu un neauglīgu. Un Emmai bija jāatzīst, ka viņas dzīve pēdējā laikā ir tieši tāda pati. Mazliet pārsteigta, Emma atklāja, ka aizvadītais vakars bija viņai sagādājis prieku - kaut arī sākumā viņa bija dusmīga un nepatīkami pārsteigta. Emma prātoja, vai Pols bija gribējis viņu redzēt tikai tādēļ, lai noskaidrotu visu par pagātni, vai arī citu iemeslu dēļ. Vai Pols viņu joprojām mīl? Uz to Emma nevarēja atbildēt. Viņa nodrebinājās. Viens Emmai bija pilnīgi skaidrs - viņai bija šausmīgi bail no Pola neatvairāmā valdzinājuma. Tas varēja atkal paņemt Emmu savā varā. Viņa centās izmest Polu no galvas, bet, pirms viņai beidzot izdevās aizmigt, pēdējā doma bija par Polu Makgilu.

Piecdesmit trešā nodaļa

9

- Tu izskaties tā, it kā tev būtu slepkavīgi nolūki, -klusi sacīja Vinstons, apstādamies blakus Polam Makgilam.

Viņš sekoja Pola naidīgajam acu skatienam, kas bija pievērsts Arturam Einslijam.

- Viņš ir stulbenis, - Vinstons turpināja. - Nepievērs viņam uzmanību, tāpat kā to darām mēs ar Frcnku.

Pols pagriezās pret Vinstonu, un viņa sejā dusmas jaucās ar riebumu.

- Viņš liek manām asinīm dzīslās vārīties! Tas uzpūtīgais muļķis visu lenča laiku to vien ir darījis kā apkaunojis Emmu, un tagad viņš turpina savu pretīgo uzvedību. Sasodītais ēzelis! Nepietiek ar to, ka viņš nepārprotami ir pārāk daudz iedzēris, šis nejēga uzdrīkstas Emmas klātbūtnē grābstīties gar citām sievietēm. Emma noteikti jūtas pazemota.

Vinstons nicīgi pasmaidīja, nemaz nepūlēdamies slēpt savu nepatiku pret Arturu.

-Es zinu. Tev nav man tas jāstāsta. Viņš ir neglābjams draņķis. Turklāt esmu pārliecināts, ka Arturs to dara tīšām. Emma izliekas neko nemanām, taču tā ir tikai šķietamība. Tu taču manu māsu pazīsti. Viņas asajam skatienam nekas nepaslīd garām.

Vinstons papurināja galvu.

- Jutīšos atvieglots, kad Frenks un NatalI nākamnedēļ apprecēsies un šīm neizturamajām svinīgajām pusdienām un vakariņām reiz pienāks gals. Tad mums vairs nebūs jāpacieš Einslija nemitīgā klātbūtne.

- Jā, viņa raksturs laikam gan nav patīkams, vai ne? -Pols gribēja izdibināt.

Tā kā Vinstons klusēja, viņš turpināja:

- Zinu, ka daudziem smalki audzinātiem un izglītotiem angļu vīriešiem piemīt tāds kā sievišķīgs manierisms un ka tamlīdzīga uzvedība nebūt neliecina par vīrišķības trūkumu, bet, ja man nebūtu skaidri zināms pretējais, varētu zvērēt pie Dieva, ka Einslijs ir aizrautīgs homoseksuālis. Vai tu man nepiekrīti, Vinston?

-Jā, tāda doma arī man ir ienākusi prātā, jo īpaši pēdējā laikā. Jau vairākus mēnešus es manu, ka ar Arturu ir notikušas kaut kādas pārmaiņas. Zināmas viņa izturēšanās tendences ir kļuvušas vairāk uzkrītošas. Tas, ka viņš ir precējies ar Emmu un ir divu bērnu tēvs, nebūt nenozīmē, ka Einslijam nevarētu būt seksuālas novirzes. Man tomēr nav nekādu pierādījumu, turklāt viņš visu laiku flirtē ar sievietēm.

Pols sarauca pieri.

- Varbūt viņam patīk abi dzimumi. Biseksualitāte nav nekas nedzirdēts.

- Ak Dievs, kaut mana māsa ar viņu nekad nebūtu apprecējusies! Mēs visi mēģinājām Emmu atrunāt, bet viņa ir ļoti stūrgalvīga. Emma, protams, palika pie sava.

- Šo Emmas īpašību es ļoti labi pazīstu, - Pols nomurmināja, lūkodamies savā dzēriena glāzē, kuru turēja rokā.

Vinstons vedināja Polu uz Laionela Stjuarta viesistabas stūri, kur ciemiņi bija sapulcējušies pēc pirmskāzu pusdienām. Pēdējās desmit dienās Vinstonam dažādu sabiedrisku pasākumu dēļ bija iznācis bieži tikties ar Polu, un viņš juta pret austrālieti patiesas simpātijas.

- Frenks man stāstīja, ka tu pēdējā mēneša laikā diezgan daudz esi kopā ar Emmu, - Vinstons sazvērnieciskā toni sacīja. - Es par to priecājos.

Redzēdams Pola glītajā sejā pārsteigumu, viņš pasmīnēja.

- Zinu, ka tu uzskati mani par vecāko brāli, kurš modri sargā savu jaunāko māsiņu, tāpēc gribu, lai tu zinātu, ka es jūs abus atbalstu, kaut jūsu dzīve ir tik ļoti sarežģījusies. Emmai ir nepieciešams tāds vīrietis kā tu, Pol. Tiešāk izsakoties, viņai esi nepieciešams tu. Tu esi vienīgais no man zināmajiem vīriešiem, kurš ir pietiekami stiprs, lai tiktu galā ar manu apburošo māsu. Viņa mēdz būt diezgan valdonīga. Vairākums vīriešu tik neatkarīgas un izcilas sievietes klātbūtnē gluži vienkārši apjūk.

Polu Vinstona vārdi gan satrauca, gan iepriecināja.

- Paldies, Vinston! Priecājos to dzirdēt. Un es tev pilnīgi piekrītu.

Ap Pola acīm savilkās smieklu krunciņas.

- Izdari kaut ko manā labā - izklāsti savas domas pieminētajai dāmai! Lai viņu atgūtu, man nepieciešama visa iespējamā palīdzība.

-Esmu ar viņu jau runājis. Un Frenks tāpat. Bet tu taču pazīsti Emmu. Viņai par visu ir savs spriedums.

Vinstons uzmeta Polam asu skatienu.

- Varbūt viņa domā, ka tu kuru katru brīdi aizbrauksi uz Austrāliju. Galu galā tevi tur gaida neatliekamu darījumu intereses.

- Tā varētu būt gan. Tomēr esmu Emmai teicis, ka domāju uzturēties Anglijā diezgan ilgi. Acīmredzot tas nav atstājis uz viņu nekādu iespaidu. Patiesību sakot, mani darījumi

Austrālijā tagad ir tik veiksmīgi pārkārtoti, ka pietiks, ja es turp tikai paretam aizbraukšu, sacīsim, vienu vai divas reizes gadā. Emmai ir zināms ari tas, ka esmu iekārtojis savu uzņēmumu birojus Londonā un nākamībā gatavojos kārtot visus savus darījumus no šejienes.

Viņš papurināja galvu.

- Neko vairāk es gan viņai neesmu sacījis, jo Emma manī vienmēr tik skeptiski nolūkojas. Par to es nevaru viņu vainot.

- Varbūt tu savos izteicienos esi bijis pārāk atturīgs, -sprieda Vinstons. - Tu taču zini, kādas ir sievietes - reizēm tev viņām skaidri un gaiši jāpasaka viss, kas uz sirds.

- Emma nav gluži tāda pati kā cilas sievietes.

- Nu, tas ir diezgan maigi sacīts!

Vinstons iesmējās.

- Tev jāļauj viņai aprast ar domu, ka tu esi iecerējis pārcelties uz dzīvi Anglijā. Gan viņa galu galā sapratīs, kas no tā izriet.

Pols piekrītoši palocīja galvu un pārlaida skatienu plašajai, eleganti iekārtotajai viesistabai, meklēdams Emmu. Viņš ieraudzīja Emmu tērzējam ar Frcnku, Natali un tās vecākiem. Bija svelmaina jūlija diena, un visiem bija karsti. Viesi izskatījās mazliet saguruši un tādi kā apvītuši - tikai ne Emma. Viņa bija tērpusies dzeltenā zīda vasaras kleitā. Tā bija vienkārši piegriezta un atstāja nevainojama svaiguma iespaidu. Meitenīgajā tērpā, ar īsi apgrieztajiem, sarkanbrūnajiem matiem Emma izskatījās pēc bezrūpīgas pusaudzes, kas pirmo reizi parādījusies plašākā sabiedrībā un ar savu daiļumu atstājusi ēnā visas citas dāmas. Skaistums nebija vienīgais, kas atšķīra Emmu no pārējām sievietēm, - tas bija viņas savdabīgais starojums, kurš nevienu neatstāja vienaldzīgu. Dižciltīgajā gaisotnē viņa jūtas kā zivs ūdenī, nodomāja Pols.

Tad viņš, sev par pārsteigumu, pamanīja, ka Emma dodas prom. Pols ātri iestūma savu glāzi Vinstonam rokā.

- Pieskati manu dzeramo, veco zēn! Pēc mirkļa būšu atpakaļ. Atvaino!

Pols panāca Emmu priekštelpā.

- Kurp tu tā steidzies? - viņš vaicāja.

Satvēris viņas roku, Pols pagrieza Emmu ar seju pret

sevi.

- Vai nebeidzamās viesības ari tev jau apnikušas? Un es domāju, ka esmu vienīgais, kurš garlaikojas un grib aizmukt.

Viņš īsi iesmējās.

- Jā, Makgila kungs, es esmu brīvs putns, kas lido, kur pašam tīk, - arī Emma smējās. - Jutu, ka būs labāk, ja aiziešu bez lieka trokšņa. Negribēju traucēt viesību omulību. Diemžēl man jābūt atpakaļ veikalā.

Ne velna tev tur navjābūt, Pols nosprieda. Viņš nojauta, ka Emma bija vienkārši gribējusi izvairīties no sava muļķīgā vīra.

-Es tevi aizvedīšu, - Pols aši piedāvājās un, uzņemdamies iniciatīvu, tūlīt pat sāka virzīt Emmu uz durvju pusi.

Bija sestdienas pēcpusdiena, un Meifērā plūda nebeidzama automobiļu straume. Pola rolsroiss veikli izvairījās no sastrēgumiem. Sākumā Emma aiz pieklājības tērzēja par kaut ko nenozīmīgu, bet pēc īsa brīža viņa apklusa un sēdēja Polam līdzās, pārdomādama to, kas bija noticis viesībās. Emmā mutuļoja dusmas. Artura bezgaumīgā uzvedība bija viņu dziļi aizskārusi. Viņš bija apkaunojis ne vien pats sevi, bet arī savu sievu. Emma, kā parasti, bija savaldījusies, lai ne ar vaibstu nenodotu, ko patiesībā jūt. Arturs šoreiz tomēr bija atļāvies par daudz - tāda necieņa pret vispārpieņemtajām uzvedības normām bija pārāk kliedzoša, lai Emma arī turpmāk izliktos, ka neko nemana. Pēc Frenka kāzām viņa kopā ar vīru sabiedrībā vairs nerādīsies. Visvairāk Emmu mulsināja tas, ka Artura pliekano uzvedību bija vērojis Pols. Un vienlaikus - lai cik dīvaini tas arī būtu - viņa klātbūtne bija Emmu nomierinājusi.

Emma slepus paraudzījās Polā, prātodama, par ko viņš domā. Pēdējās reizes, kad Emma iebrauca Londonā, viņa ar Polu vienmēr bija devusies kopīgās pusdienās. Viņš bija vedis Emmu ari uz teātriem, uz operu un uz viesībām. Pols, kā parasti, bija apburoši galants - un savadi atsvešināts. Emma pēc pirmajiem kopā pavadītajiem vakariem bija sagaidījusi, ka Pols viņai mēģinās tuvoties, taču, Emmai par atvieglojumu, viņš to nedarīja. Viņai bija sev godīgi jāatzīstas, ka vēlas redzēt Polu un pavadīt kopā ar viņu savus brīvos vakarus. Viņš Emmu joprojām valdzināja - arī to viņa nevarēja noliegt. Bet Emmas iedzimtā piesardzība neļāva viņai zaudēt modrību. Tiesa, viņas attiecības ar Arturu - tā bija laulības parodija, tomēr ārpus tā Emmas dzīvē viss bija kārtībā. Viņa nedrīkstēja pieļaut, ka atkal kāds nolaupa viņas dvēseles mieru, kuru Emmai bija izdevies atgūt par visai dārgu cenu. Pols to bez grūtībām būtu varējis izdarīt, jo viņš spēja Emmu viegli ievainot. Viņa bija apņēmusies nekad vairs neciest mīlestības dēļ. Emmu pārņēma drūmas nomāktības sajūta. Viņa paskatījās pulkstenī.

- Varbūt labāk ved mani uz mājām, Pol, - Emma teica. - Ir jau mazliet par vēlu, lai dotos uz veikalu. Pulkstenis ir gandrīz pieci.

- Protams, - atsaucās Pols. - Kā vēlies, Emma.

Redzot Emmas sadrūmušo seju, viņu pārņēma dziļš

maigums. Vērodams Emmu, Pols mēģināja uzminēt, ko Emma pret viņu jūt. Abiem tiekoties, Emma allaž bija laipna un jautra, tomēr Pols juta, ka viņa valdzinājumam Emma vairs nepadodas. Viņš saprata, ka iepriekš pārdzīvotais neļauj Emmai uzticēties viņam līdz galam. Pols bija mēģinājis izkliedēt viņas atturīgo piesardzību, tomēr bez panākumiem. Automobilim tuvojoties Bclgrciva skvēram, viņš pieņēma negaidītu lēmumu - apbraucis apkārt skvēram, Pols Viltonmjūzā neapstājās, bet stūrēja rolsroisu atpakaļ uz Mcifēras pusi.

- Uz kurieni tu brauc? - apjukusi vaicāja Emma. - Es domāju, ka tu ved mani mājās.

- Tieši tur es tevi arī vedu. Uz mājām. Pie manis.

Emmai aizrāvās elpa.

- Bet...

- Nekādus “bet”, Emma, - Pols sacīja stingrā tonī, kas nepieļāva iebildumus.

Emma stīvi sēdēja, sažņaugusi rokās somiņu. Protests, kas jau bija viņai uz lūpām, palika neizteikts. Emma juta, ka mute viņai ir galīgi izkaltusi. Pārsteigta par Pola pārdrošo rīcību, viņa bija pilnīgā neizpratnē, kā uz to reaģēt. Emma Pola dzīvoklī nekad nebija bijusi, un doma, ka viņi tur būs divi vien, Emmu burtiski stindzināja. Viņas lūpām pārslīdēja pašironisks smaids. Viņa, kam nebija bail ne no viena un ne no kā, nepārprotami bija nobijusies no Pola Makgila! Viņš taču bija tikai vīrietis. Galu galā viņa, Emma, bija pieaugusi sieviete, kas pratīs par sevi pastāvēt. Dzīvē riskantu situāciju netrūkst, vienas vairāk vai mazāk - kāda tam nozīme?

Pola sejā bija redzama nelokāma apņemšanās, bet viņa sasprindzinājums šķita gluži vai taustāms. Sajutusi nejaušu Pola pleca pieskārienu, Emma nodrebēja. Viņa skatījās uz vīrieša stiprajām rokām, kas žņaudza stūri tik cieši, ka pirkstu kauliņi bija kļuvuši balti. Emmai par šausmām, viņas sirds sāka pukstēt neparasti strauji.

Bērklija skvērā Pols apturēja automobili, palīdzēja Emmai izkāpt un, ne vārda neteicis, stingri satvēra viņas elkoni un cauri priekštelpai veda uz liftu. Pola stiprie pirksti sāpīgi saspieda Emmas rokas maigo ādu, tomēr viņa tam par šo atbalstu bija pateicīga. Emmai šķita, ka viņa kuru katru brīdi var saļimt.

Pols neatlaida Emmas elkoni pat tad, kad viņi jau bija iegājuši dzīvoklī. Sparīgi aizcirtis durvis, viņš pagrieza Emmu pret sevi, ar brīvo roku pacēla viņas plīvuru, lai ielūkotos viņai sejā, tad mazliet parupji pievilka Emmu sev klāt. Pola skūpsts bija stingrs un uzstājīgs. Emma mēģināja viņu atgrūst, bet Pols bija daudz spēcīgāks. Viņš piespieda Emmu sev vēl ciešāk klāt, un viņa juta trīsas vīrieša stiprajās rokās, bet sirds Pola platajās krūtīs dauzījās kā kalēja veseris. Viņa lūpu pieskāriens piepeši kļuva maigāks, Pola mēle saudzīgi un vienlaikus neatlaidīgi ietiecās starp Emmas lūpām, jutekliski pieskaroties viņas mēlei. Emma vairs nepretojās, viņa jutās vārga un apreibusi. Emma ar kaislām ilgām piekļāvās Polam un atbildēja uz viņa skūpstiem. Viņas rokassomiņa nokrita uz grīdas, un Emma to pat nepamanīja. Pola rokas slīdēja pār viņas muguru un, sasniegušas sēžamvietu, spieda Emmu tik cieši sev klāt, ka viņu augumi bija kā pielodēti viens otram. Kad Pols mazliet sakustējās, Emma cauri savam plānajam tērpam sajuta vīrieša pieaugošās kaislības apliecinājuma stingro pieskārienu, un viņa gandrīz zaudēja pamatu zem kājām no tik labi pazīstamā karstuma viļņa, kas gluži kā uzliesmojoša uguns pārņēma viņas augumu. Atbalstījis Emmas galvu pret savu plecu, Pols uzlika plaukstu viņas krūtij. Viņa pirksti drudžaini rotaļājās ar Emmas krūts galiņu, rosinot viņā senaizmirstu sajūtu atgriešanos. Emma Pola rokās bija kļuvusi gluži bezpalīdzīga.

Pola dedzīgie skūpsti pēkšņi apsika, un viņš uzmanīgi ielūkojās Emmas sejā. Viņa atbildēja tam ar kaisles aizmiglotu skatienu, redzēja nevaldāmu iekāri vīrieša zilajās acīs, fizisku un emocionālu nepacietību atspoguļojamies viņa vaibstos. Emmu kratīja drebuļi, viņas lūpas pavērās, bet kliedziens iestrēga viņai kaklā. Pola seja tuvojās viņējai, viņa acis satumsa un izskatījās violetas. Viņš atkal sāka Emmu skūpstīt, un tagad Pola lūpu pieskārieni bija gandrīz mežonīgi. Emmai gribējās, kaut viņš nekad nemitētos to darīt. Viņa bija iekāres varā, viņas patiesās izjūtas bija izlauzušās uz āru, izklīdinot bailes un piesardzību. Emmas pašaizsardzības cietoksnis sabruka kā smilšu pils zem paisuma ūdeņu bangām, un viņa labprātīgi padevās Polam, ļaujot vaļu savai tik ilgi apspiestajai juteklībai.

Viņš atvirzīja Emmu no sevis, nenoņemot rokas viņai no pleciem. Viņa lūpas savilkās mazliet izaicinošā smaida. Pols noliecās uz priekšu, atspiežot Emmas muguru pret durvīm.

-Tagad pasaki man, kātu mani nemīli! - viņš aizsmacis čukstēja Emmai ausī. - Tagad pasaki man, ka tu mani negribi!

Pola karstā elpa svilināja Emmas kaklu. Pirms viņa paguva atbildēt, Pols kaislības piesātinātā balsī turpināja:

- Tu nevari apgalvot ne vienu, ne otru, Emma, jo es zinu, ka tu mīli un iekāro mani!

Viņš dziļi ielūkojās Emmas kaistošajā sejā, uzsūca sevī tās ilgas, kuras bija saskatāmas viņas acīs, un beidzot palaida Emmu vaļā. Saudzīgi saņēmis viņas roku savējā, Pols ieveda Emmu guļamistabā.

Caur logiem ieplūda vēlās pēcpusdienas saules stari, un Pols uz brīdi attālinājās no Emmas, lai aizvilktu aizkarus. Telpa pēkšņi kļuva krēslaina un vēsa. Emma kā hipnotizēta stāvēja guļamistabas vidū un vēroja Polu. Viņš tuvojās Emmai viegliem, elastīgiem soļiem - kā liela pantera.. Pols viņai tobrīd šķita garāks, platāks un varenāks savā vīrietībā nekā jebkad agrāk. Viņš noņēma Emmai cepuri un nometa to uz krēsla. Viņš uzmanīgi novilka Emmai cimdus. Viņš atpogāja Emmas kleitu un noslidināja to viņai no pleciem. Kleita nokrita uz grīdas, un Emma stāvēja tajā kā zeltainas straumes vidū. Izģērbis Emmu, Pols viņu nosēdināja gultas kājgalī. Viņš ne uz mirkli nenolaida acis no Emmas sejas, un uz Pola lūpām rotājās viegls smaids. Tad viņš pats atbrīvojās no žaketes, kaklasaites un krekla. Emmai aizrāvās elpa, raugoties uz vīrictiski daiļo ķermeni. No Pola staroja skaistums un spēks.

Viņš nometās Emmas priekšā uz ceļiem, novilka viņai kurpes, noskūpstīja viņas kāju un tad paslēpa galvu Emmas klēpī. Viņa automātiski izlaida pirkstus caur vīrieša biezajiem, melnajiem matiem un noliekusies noskūpstīja viņa galvvidu. Emmas plaukstas glāstot slīdēja pār Pola varenajiem pleciem, viņa saulē iedegušo muguru, un Emma juta, ka zem viņas pieskāriena saviļņojas Pola muskuļi.

- Man nav bijis nevienas dienas, kad es nebūtu domājis par tevi, Emma. Nevienas dienas, kad es nebūtu tevi iekārojis. Ilgojies pēc tevis. Slāpis pēc tevis. Visus šos garos gadus. Mīļā mana! - Pols iesaucās apslāpētā balsī.

Viņš satvēra Emmas gurnus un iespieda galvu viņai vēl dziļāk klēpī. Kad Pols galvu beidzot pacēla, viņa acis staroja.

- Nekad neesmu pārslājis tevi mīlēt, Emma.

- Arī es nekad neesmu pārstājusi tevi mīlēt, Pol, -Emma klusi atteica, un viņas lielās acis satumsa un pieplūda ar asarām.

Viņš piecēlās un vieglītēm nospieda Emmu guļus, tad metās viņai virsū, cieši apskāva viņu un skūpstīja viņas seju, kaklu un plecus. Polam šķita, ka vēl atlikušie apģērba gabali paši aizslīd prom. Viņi kaili gulēja viens otra skavās, un neizturamā iekāre, svilinošā kaislība padarīja Polu aklu. Viņš tik tikko spēja noturēties, neieguvis Emmu uzreiz, tomēr picspie-da sevi apvaldīties, attālināja pilnīgās saplūsmes mirkli un uzbudināja Emmu tā, kā vienīgi viņš to prata. Pols pārklāja ar skūpstiem visu Emmas augumu, viņš apmīļoja un kairināja visslēptākās, erotiskākās viņas ķermeņa vietas, līdz Emma elsoja no baudas, un viņas neiegrožotais uzbudinājums ierosināja Polu vēl vairāk.

Viņa domāja: "Ir tikai viņš. Viņš ir vienīgais, kam manā dzīvē ir kāda nozīme. Viņš ir vienīgais vīrietis, kuru jebkad esmu mīlējusi un patiesi iekārojusi. Ja viņš tagad arī aizietu no manas dzīves uz visiem laikiem, šis brīdis būtu tā vērts. Man ar to pietiktu līdz mūža galam.”

Pols juta, kā Emmas pirksti sažņaudz viņa plecus. Emma sastinga, tad noraustījās kā krampjos, sāka trīcēt un klusā, lūdzošā balsī saukt viņa vārdu. Tajā mirklī Pols pilnīgi noteikti zināja, ka tādu ekstāzi un mīlas piepildījumu Emma spēj pārdzīvot tikai kopā ar viņu. Pols ļāva savām lūpām slīdēt pār Emmas gludo vēderu, līdz tās sasniedza viņas krūtis. Brīdi tur pakavējusies, viņa mute virzījās tālāk un apstājās kakla iedobītē. Emma nopūtās, un viņas augumam pārskrēja drebuļi. Viņas kājas bija savijušās ar Pola kājām, rokas kā neprātīgas glāstīja viņa muguru. Polam šķita, ka viņš eksplodēs. Izliecis savu augumu virs Emmas, atbalstījies uz abām rokām, viņš aizgrābts vērās mīļotās sievietes acīs, kuras labsajūtā staroja. Emmas visdziļākās jūtas neslēpti atspoguļojās viņas sejā - pasaulē vismīļākajā sejā, kura bija vajājusi Polu visus atšķirtības gadus. Brīnuma apjausmā viņa sirds saldsāpīgi sarāvās.

Un tad Pols Emmu paņēma - viņa vīrietība dziļi ietiecās Emmas augumā, un viņai šķita, ka sajūt Polu pat ar sirdi. Emma atdevās spontāni, bez mazākās aiztures, un Polam likās, ka viņš grimst saldā, siltā dūmakā. Viņi vienlīdz kaisli gribēja un ņēma viens otru.

Atmiņas kļuva par īstenību. Sāpes pārtapa priekā. Kaislība izkliedēja dusmas. Viņi saplūda kopā, nebeidzamas laimes sajūtas pārņemti. Viņi bija cietuši viens otra un savas mīlestības dēļ, un nu viņu jūtas uzbangoja ar jaunu spēku, un tām pievienojās kaut kas jauns - pārliecības pilna savstarpējā izpratne. Viņu atkaltikšanās mīlas gultā savā vētrai-numā un izsmalcinātībā pārspēja to, kas kopīgajā baudā bija pastāvējis starp viņiem iepriekš. Emmas un Pola atkalapvienošanās bija kā spēcīgs trieciens, kas uz abiem atstāja vienlīdz graujošu iespaidu.

Vēlāk viņi pārguruši gulēja viens otra skavās, nespēdami atrauties viens no otra.

- Es nekad no tevis vairs nešķiršos, Emma, - teica Pols. - Nekad - cik ilgi vien dzīvošu. Es zinu - tu baidies, ka es atkal varētu tevi sāpināt. Tā nenotiks. Tev man jānotic, mīļā.

- Es nebaidos, Pol, - viņa atbildēja, piespiedusi seju viņam pie krūtīm. - Un es tev ticu. Zinu, ka tu vienmēr būsi kopā ar mani.

Pols juta, ka Emma pasmaida.

- Kāpēc tu smaidi?

- Pirms daudziem gadiem kāds mani nosauca par Neticīgo Emmu. Var būt, ka es tāda arī biju. Vai atceries, ka tu man citēji Abclāru un lūdzi nezaudēt ticību, pirms devies uz fronti?

- Jā, es atceros, mana mīļā.

- Redzi, ja man būtu bijusi šī ticība, kad tu deviņpadsmitajā gadā aizbrauci uz Austrāliju, varbūt mums nebūtu bijis jāpiedzīvo tāda pārpratumu pilna atšķirtība. Es nekad par tevi vairs nešaubīšos.

Pols pasmaidīja, pievilka Emmu sev ciešāk klāt un noskūpstīja viņas matus.

- Gan mēs atgūsim šajos četros gados zaudēto, - viņš sacīja.

Piecdesmit ceturtā nodaļa

Emma iegāja savā Raundhejas mājā, viegli drebinādamās no aukstuma,-ārāpūta ass decembra vējš. Viņa novilka sabuļādas kažoku, kuru Pols viņai bija uzdāvinājis pagājušajā ziemā, kad viņi abi kādu laiku uzturējās Ņujorkā, un nometa to uz krēsla. Emma mundri šķērsoja priekštelpu, ar maigumu domādama par Polu. Viņai tam nekavējoties jāpiezvana un jāpaziņo, ka rīt viņa būs Londonā.

Emma iegāja bibliotēka un sastinga ar pārsteigtu sejas izteiksmi uz sliekšņa.

- Ak kungs, Edvina! Ko tu dari mājās? Es domāju, ka ziemas brīvlaiks sāksies tikai nākamnedēļ.

- Tas jau arī nav sācies, - atcirta Edvina, vēsi uzlūkodama māti.

Edvinas seja bija neparasti bāla, un Emma juta, ka meitenes nepārprotamais satraukums pāriet ari uz viņu. Iedama uz sofas pusi, Emma gribēja meitu noskūpstīt, bet Edvina aši izvairījās un aizgrieza galvu. Saminstinājusics Emma apsēdās viņai iepretim. Emmai šķita, ka Edvina ir saslimusi. Vai varbūt tas bija pelēcīgais skolas formastērps, kas piešķīra meitenes sejai tik neveselīgu izskatu? Ziemas pēcpusdienas blāvajā gaismā Edvina likās gandrīz izdēdējusi.

- Kas tev kaiš, mīļā? - Emma noraizējusies vaicāja. - Ko tu dari mājās? Vai tevi kaut kas apbēdinājis?

- Nē. Atbraucu mājās, jo gribēju tevi satikt, - Edvina spivi atbildēja. - Lai parunātu ar tevi par šo.

Viņa izvilka no kabatas aploksni un pasvieda to Emmai.

- Lai nu ko viņi tev māca tajā dārgajā privātskolā, labas manieres tās noteikti nav, - Emma klusi noteica un pieliecās, lai paceltu zemē nomesto aploksni.

-Tev nav jāapgrūtina sevi ar šīs aploksnes atvēršanu, -Edvina spalgi iekliedzās. - Tā ir mana dzimšanas apliecība. Tā kā zināju, ka oriģinālu no tevis nedabūšu, es aizrakstīju uz Somersethausu^12, lai man atsūta norakstu. Tu zini, kas tur ir rakstīts. Un tagad arī es zinu, kāpēc visus šos gadus tu dzimšanas apliecību esi no manis slēpusi.

Aploksne Emmas trīcošajā rokā sāka plivināties kā putna spārns, un viņa raudzījās uz to ar neko neredzošām acīm. Emmai šķita, ka asinis viņas dzīslās ir stājušās riņķot. Emma lūkojās Edvinā, un galva viņai reiba, bet nobālušās lūpas bija stīvas. Emma nevarēja parunāt.

Edvina savukārt nenolaida no mātes nicīgu skatienu.

- Kāpēc tu izskaties tik satriekta, māti - viņa šo jautājumu burtiski izspļāva. - Es esmu tā, kurai vajadzētu būt satriektai. Galu galā-es taču, kā izrādās, esmu ārlaulības bērns.

Edvina pēdējos vārdus izrunāja tik skarbi un viņas nievājošā attieksme bija tik acīm redzama, ka Emma sarāvās.

Edvina noliecās uz priekšu, un viņas sudrabaini pelēkajās acīs vīdēja naids.

- Kā tu varēji pieļaut, ka es visus šos gadus uzskatīju par savu tēvu Džo Louteru, ja īstenībā tas ir Blekijs O’Nīls?

Viņa ironiski iesmējās.

- Blekijs O’Nīls! Tavs vistuvākais draugs. Protams, tāds jau viņš ari ir. Ložņā tev apkārt kā pēc kuces noilgojies suns, kaut arī tu pa šo laiku jau divas reizes esi bijusi precējusies!

Edvinas acis savilkās šaurās spraudziņās.

- Tu man esi pretīga, māt. Es sēroju pēc Džo Loutcra vēl vairākus gadus pēc tam, kad viņš tika nogalināts, un tu to pieļāvi. Cik tu esi nežēlīga!

Emmai beidzot bija izdevies saņemt sevi rokās, bet, kad viņa ierunājās, balss viņai trīcēja.

- Ja es būtu izstāstījusi tev patiesību, Edvina, vai tev no tā būtu kļuvis labāk? Vai tas būtu remdējis vai mazinājis tavas bēdas? Dlobija tavs tēvs šī vārda vislabākajā nozīmē. Viņš tevi mīlēja tikpat stipri kā savu paša bērnu, ja ne stiprāk. Tu arī viņu mīlēji, un, pat zinādama patiesību, tu pēc viņa būtu sērojusi. Par bērna tēvu var kļūt jebkurš vīrietis, Edvina. Bet par īstu, labu tēvu viņu padara tas, kā šis vīrietis izturas pret bērnu pēc viņa piedzimšanas. Lai gan tu nebiji Džo Loutera miesa un asinis, viņš neapšaubāmi izturējās pret tevi tā, it kā tu būtu viņa miesīga meita. Un viss pārējais nav svarīgi.

- Tu vienkārši gribēji pasargāt sevi! Tu... tu... melīgā slampa!

Emma ar pavērtu muti skatījās uz astoņpadsmitgadīgo meiteni savā acu priekšā un nezināja nedz, ko darīt, nedz, ko sacīt. Kā lai nomierina Edvinu un remdē viņas sāpes?

- Un kā tad, mīļo māt, man būtu sevi jāsauc? Man taču nav uzvārda, vai ne? Varbūt es esmu O’Nīla? Vai Harta? -Edvina strauji ievilka elpu, un viņas acīs iemirdzējās skarbs, metālisks spīdums. - Tu esi melīga, paklīdusi kuce!

Emma atrāvās atpakaļ, it kā viņai būtu iesists pa seju, tomēr viņa nolēma savaldīties un nereaģēt uz apvainojumiem.

- Tavs uzvārds ir Loutere, Edvina. Džo tevi adoptēja un deva tev savu uzvārdu.

- Paldies! Tas bija viss, ko es gribēju zināt.

Edvina piecēlās un pastiepa roku.

- Dzimšanas apliecības norakstu es paturēšu pie sevis -ja jau man bija jāpārdzīvo tik nepatīkami brīži, to saņemot.

Viņa rupji izrāva aploksni Emmai no rokām.

- Es aizeju.

Arī Emma piecēlās. Viņa saņēma Edvinu aiz rokas, bet meitene to nikni atrāva atpakaļ.

-Nepieskaries man! - viņa kliedza un aši šķērsoja bibliotēku.

- Edvina, lūdzu, apsēdies! - Emma klusi sacīja. - Tu esi pietiekami veca, lai mēs pārrunātu šo lietu mierīgi un saprātīgi.

Viņas balsī ieskanējās lūdzoša nots.

- Lūdzu, mīļā! Es zinu, ka tu esi ārkārtīgi apbēdināta un sāpināta, tomēr ļauj man paskaidrot. Lūdzu, dod man izdevību tev pastāstīt...

- Mani neinteresē nekas no tā, kas tev būtu sakāms. Es aizeju, - Edvina māti pārtrauca.

- Uz kurieni tu gribi doties? - Emma uztraukta vaicāja.

Viņa paspēra dažus soļus uz priekšu, lūdzoši izstiepusi

pret meitu roku.

- Lūdzu, neaizej, Edvina! Izrunāsim visu līdz galam. Es gribu, lai tu mani saproti - varbūt tad tev būs vieglāk piedot man to, ka slēpu no tevis patiesību. Es gribēju tevi pasargāt - tāds bija galvenais iemesls manai rīcībai. Rūpējos tikai par tevi, mana mīļā. Es mīlu tevi, Edvina.

Edvina veltīja Emmai nievājošu skatienu, un viņas balsi skanēja nesamierināms rūgtums.

- Es jau sacīju, ka tavi paskaidrojumi mani neinteresē.

Viņa izslējās visā augumā.

- Aizeju no šīs mājas un nekad te vairs savu kāju nesperšu.

- Bet, mīļā, tu nedrīksti aiziet! Uz kurieni tu dosies?

Apspiesto asaru kamols aizžņaudza Emmai kaklu.

-Ziemassvētku brīvlaiku pavadīšu pie Fredas Riponā.

Pēe brīvdienām esmu nolēmusi turpināt izglītību Šveicē -tajā skolā, kurā es lūdzu tevi mani sūtīt, bet par kuru tu pat atteicies runāt. Lūdzu, izdari visu nepieciešamo, lai mani tagad tur uzņemtu!

Edvina nicīgi pasmaidīja.

- Tu esi pietiekami bagāta, lai iedarbinātu vajadzīgās sviras un viņi mani pieņemtu, kaut mācību gads jau ir pusē. Ceru, ka tu turpināsi apmaksāt manu izglītošanos, māt. Un nepārtrauksi man izsniegt arī kabatasnaudu.

- Kā tu vari par kaut ko tādu pat domāt? - Emma izsaucās. - Nekad neesmu tev neko liegusi un nedarīšu to arī turpmāk. Lūdzu, paliec!

Emmas acīs vizēja asaras, un balss viņai trīcēja.

- Neaizej tā! Pārrunāsim to visu...

- Esmu pateikusi visu, ko gribēju tev pateikt.

Edvina mērķtiecīgi devās uz durvju pusi. Uzlikusi roku

uz tverekļa, viņa uz īsu brīdi saminstinājās, tad pagriezās un uzlūkoja Emmu. Edvinas smalki veidotā seja raustījās.

- Es ienīstu tevi, māt. Nekad mūžā vairs nevēlos tevi redzēt!

Durvis aiz viņas aizcirtās. Emma brīdi nekustīgi raudzījās uz tām ar sāpēs pārvērstu seju, tad grīļodamās aiztaustījās līdz tuvākajam krēslam. Viņa paslēpa seju plaukstās un ļāva vaļu asarām. Emma gadiem ilgi bija baidījusies no šīs dienas, bija mēģinājusi novilcināt briesmīgo izskaidrošanos. Un tagad, kad tas beidzot bija noticis, Emmai nācās atzīt, ka viņa nav pratusi atrast pieeju Edvinai, kas bija tik nežēlīgi nelokāma. Emma vienmēr bija zinājusi, ka Edvina reaģēs ļoti sāpīgi un viņa zaudēs pat to niecīgo mīlestību, kuru meita juta pret savu māti. Nekādas dziļās jūtas Edvinai pret Emmu nekad nebija bijušas. Viņa bija mīlējusi vienīgi Džo un Fredu. Mīlestība un maigums, kuru Emma veltīja savai pirmdzimtajai, atsitās kā zirņi pret sienu. Edvina bija viņu noraidījusi, vel būdama mazs bērns. Emmai piepeši ienāca prātā, vai nevajadzētu Edvinai pateikt, kurš ir viņas īstais tēvs. Bet tas jau neremdēs Edvinas sāpes un šausmīgo pazemojumu. Viņa joprojām būs un paliks ārlaulības bērns. Labāk jāļauj visam tagad nogulsnēties. Emmu pārņēma sāpīgas atmiņas - viņai bija jādomā par to, ko viņa aizvadītajos gados izcīnījusi, kādus upuris nesusi, par izjustajām bailēm un piedzīvotajiem pazemojumiem. Un Emmai bija jādomā arī par to visu, ko viņa bija darījusi, lai pasargātu Edvinu. Vai viss bijis velti? Noteikti ne. Turklāt viņa nemaz nebija zinājusi, ko citu varētu darīt, un bija rīkojusies pēc vislabākās sirdsapziņas.

Emma noslaucīja asaras. Virsroku ņēma viņas iedzimtais optimisms. Varbūt pēc dažām nedēļām, kad Edvina būs nomierinājusies, viņām radīsies iespēja salabt. Sī doma Emmu uzmundrināja, un viņa steigšus devās uz augšstāvu. Viņai jāpārliecina Edvina, ka pēc Ziemassvētkiem viņām abām jātiekas. Emma lūgsies meitu, ja citādi nevarēs viņu pierunāt. Viņai noteikti jāpanāk, lai Edvina viņu saprastu. Bet Emma apjukusi konstatēja, ka meitene nekur nav atrodama. Viņa stāvēja Edvinas istabas vidū un raudzījās atvērtajā sienas skapī - tukšie drēbju pakaramie runāja skaidru valodu. Emma piegāja pie loga un paskatījās uz piebraucamo ceļu. Rolsroiss bija nozudis. Acīmredzot Edvina bija lūgusi, lai šoferis viņu aizved uz dzelzceļa staciju. Emma piespieda savu kaistošo pieri pie loga stikla. Viņa zināja, ka nekāda samierināšanās starp viņu un meitu nenotiks. Emmu pārņēma šausmīgas bezspēcības sajūta. Edvinu viņa bija zaudējusi.

Gausiem soļiem Emma vilkās uz savu guļamistabu. Viņas seja bija bāla un raižpilna. Viņai jārunā ar Blekiju. Emma jau pastiepa roku pēc telefona, bet tad atcerējās, ka viņš atgriezīsies no Īrijas tikai pēc nedēļas. Emma gurdi apsēdās, nelāgās zaudējuma sajūtas nomākta. Viņai sāpēja sirds Edvi-nas dēļ - meitene cieta tādas dvēseles mokas, bet mātei bija liegts viņu mierināt.

Beidzot Emma piecēlās, ar pūlēm saņēmusi sevi rokās, un iegāja vannasistabā. Viņa nomazgāja savu kaistošo seju un aiztūkušās acis ar aukstu ūdeni un atjaunoja sejas grimu. Kad Emma bija pietiekami atjēgusies, viņa piezvanīja uz biroju Arturam.

- Vai tu šovakar būsi mājās uz pusdienām? - Emma klusi apvaicājās, kad viņš pacēla klausuli.

Arturs bija pārsteigts.

- Nē. Kāpēc man tas būtu jādara? - viņš jautāja sev raksturīgajā augstprātīgajā tonī.

- Man ar tevi jārunā, Artur. Tas ir diezgan steidzami, jo rīt es aizbraucu uz Londonu. Es tevi ilgi neaizkavēšu. Augstākais, kādu pusstundu.

- Nu... labi, - viņš īgni piekrita, kaut gan darīja to vairāk aiz ziņkāres, nevis tādēļ, lai izpatiktu Emmai. - Būšu mājās apmēram pēc divdesmit minūtēm.

- Paldies, Artur!

Nolikusi klausuli, Emma nokāpa lejā, lai gaidītu vīru.

Kad Arturs pēc neilga laika ienāca bibliotēkā, viņš uzmeta Emmai piesardzīgu skatienu un teica:

- Kāda vētra pār tevi brāzusies? Tu šausmīgi izskaties.

Arturs ielēja sev dzeramo un ar glāzi rokā piegāja pie

kamīna. Apsēdies iepretim Emmai, viņš uzmanīgi nopētīja sievu.

- Kas noticis?

- Man tev jāpasaka kaut kas ļoti nopietns, Artur, -Emma sacīja.

- Tad dari to, mīļā! Esmu pati uzmanība.

- Man būs bērns, - Emma vienaldzīgā tonī paziņoja.

Arturs bija pacēlis glāzi, lai iemalkotu no tās, un pirmo

reizi mū/.ā viņš šo priekpilno brīdi atlika. Glāze sparīgi atgriezās atpakaļ uz galdiņa, un Arturs kā apstulbis lūkojās Emmā ar pavērtu muti. Tad viņš atmeta galvu un sāka smieties.

- Ak mans Dievs! Tas nu gan ir vareni! Nevainojamā ģimenes māte beidzot iegādājusies sev mīļāko. Tam neapšaubāmi jābūt drosmīgam vīrietim, ja jau viņš uzsācis mīlas intrigu ar tevi! - Arturs iesaucās. - Kurš tad ir tas laimīgais zellis?

- Man nenāk ne prātā tev to teikt, Artur. Es tikai gribēju, lai tu zinātu, ka esmu piektajā grūtniecības mēnesī. Es laidīšu bērnu pasaulē, un tu to atzīsi par savu.

-Tu taču neiedomājies, ka es kaut kādam bandubērnam došu savu vārdu, ko? Tas būtu vairāk nekā muļķīgi. Es nekā-vējoties no tevis šķiršos, Emma.

- Nedomāju vis, ka tu to darīsi, Artur.

Emma vēsi un cieši paraudzījās vīrā. Viņa tikko jaušami smaidīja.

- Es negribu šķirties. Vismaz ne patlaban. Un tu arī to nedarīsi.

- Sasodīts, darīšu gan! Tu nevarēsi uzdot savu nelikumīgo knēveli par manējo.

Emma piecēlās un piegāja pie grāmatplaukta. Viņa nospieda pogu, un panelis atvērās, lai atklātu slepenu seifu. Emma to atvēra, izņēma dokumentu kaudzīti un atgriezās pie kamīna. Viņa domīgi pavērās Arturā un teica:

- Tavs tēvs ir vecs un konservatīvs džentlmenis, Artur. Lai cik simpātisks viņš man būtu, tomēr esmu spiesta atzīt, ka Einslijs, seniors, ir arī diezgan aprobežots un vecmodīgs. Ja šie dokumenti nonāks tava tēva rokās, viņš acumirklī iz-

545

18-36-3

slēgs tevi no sava testamenta, nenovēlot tev ne šiliņa. Ja tu mēģināsi sagādāt man nepatikšanas vai šķirties, es nekavējoties nodošu šos dokumentus viņam. Jāteic, ka Šīs lapiņas satur visai aizraujošu lasāmvielu.

Emma ledaini pasmaidīja.

- Var jau būt, ka tavs tēvs nebūs pārāk pārsteigts, lasot par taviem neskaitāmajiem laulības pārkāpumiem, dzeršanu un aizraušanos ar azarta spēlēm. Es tomēr esmu pilnīgi pāriie-cināta, ka viens atklājums viņu šokēs gan, proti, tas, ka viņa dēlam un mantiniekam ir apšaubāmas attiecības ar jaunekļiem, par kuriem visiem ir zināms, ka tiem piemīt seksuālas novirzes.

Arturs izskatījās kā cilvēks, kuram nupat nolasīts nāves spriedums.

- Tie ir nolādēti meli! - viņš iekliedzās. - Tu blefo!

- Nē, Artur, to es nedaru vis. Redzi, es jau vairākus gadus algoju privātdetektīvu, kurš tevi nemitīgi izseko. Nav nekā tāda, ko es par tavu privāto dzīvi nezinātu. Sev par nelaimi, tu neesi bijis īpaši diskrēts.

- Es saku, ka tu vienkārši gribi mani iebiedēt! - Arturs brēca.

Emma sniedza viņam dokumentus.

- Paskaties pats!

Arturs izrāva papīru žūksnīli viņai no rokām un nervozi pārlaida acis tur rakstītajam. Viņa skatiens kļuva stings, bet seja nobāla. Arturs paskatījās uz Emmu, un bālumu viņa sejā nomainīja kauna sārtums. Arturs sāka apņēmīgi plēst papīra lapas sīkos gabaliņos un mest tos kamīnā.

Emma, ne vārda neteikdama, ļāva viņam to darīt. Kad Arturs bija atbrīvojies no pēdējās papīra strēmelītes, viņa iesmējās.

- Ak, Artur, tu esi pārāk zemās domās par mani. Tās

9

taču bija tikai kopijas. Oriģināli atrodas drošā vietā. Es ne mirkli nevilcināšos, ja man tie būs jālick lietā. Apsolu tev, ka es patiešām iešu pie tava tēva.

- Tu, draņķa govs! Tā ir šantāža!

- Vari saukt to, kā vēlies, Artur.

Emma atspiedās pret sēdekļa atzveltni un salika rokas

klēpī.

Arturs grīļīgi piecēlās.

-Tev nu gan ir iekšas! Tu sagaidi, ka es turpināšu dzīvot kopā ar tevi šajā mājā, kad tu nes savās miesās cita vīrieša bastardu?

Viņš pliekani pasmējās.

- Es necietīšu tavus ārlaulības sakarus!

Emma vēsi paraudzījās uz vīru.

- Neesi nu tāds liekulis! Tieši to es paciešu jau gadiem ilgi.

Arturs strauji atkāpās un skatījās uz Emmu ar neslēptu naidīgumu. Viņš drebēja, un viņa seja no sasprindzinājuma bija kļuvusi gluži pelēka.

- Tu, kuce! - Arturs šņāca. - Šo raundu tu varbūt arī esi uzvarējusi, bet redzēsim, ar ko beigsies nākamais.

Emma sēdēja nepakustēdamās un klusēja. Arturs vēl labu brīdi nikni blenza uz viņu, tad ašiem, apņēmīgiem soļiem devās uz durvīm. Tās sasniedzis, viņš apgriezās un pavērsa pret Emmu savu trakās dusmās pārvērsto seju.

- Kungs Dievs, kā es tevi ienīstu! - ievilcis elpu, Arturs izgrūda.

Tad viņš izgāja, ar dārdošu troksni aizcirzdams aiz sevis durvis.

Piecdesmit piektā nodaļa

Pols Makgils nemierīgi soļoja pa Emmas dzīvojamo istabu Viltonmjūzā, rokas sabāzis dziļi kabatās, plecus saliecis. Viņš apstājās pie loga, brīdi raudzījās ārā, un tad Pola ciešais skatiens atkal pievērsās Emmai. Viņš domīgi vēroja mīļoto sievieti, un viņa sejā atspoguļojās rūpes.

Beidzot Pols sacīja:

- Nesaprotu, kāpēc tu negribi lūgt Arturu, lai viņš dod tev šķiršanos, Emma. Nudien nesaprotu. Manuprāt, mēs taču vienojāmies, ka tu nekavējoties darīsi visu, lai būtu brīva. Kāpēc tu vilcinies? Varbūt tāpēc, ka Konstance man nedod šķiršanos? Vai tu man neuzticies? Vai tu nezini, ka esmu nolēmis būt vienmēr kopā ar tevi? Es gribētu, lai tu man izskaidro savu rīcību, Emma.

- Nāc un apsēdies man blakus, mīļais! - viņa laipni aicināja.

Pols apsēdās Emmai blakus uz sofas, un viņa saņēma vīrieša roku savās plaukstās.

- Protams, es tev uzticos, Pol. Manam lēmumam nav nekāda sakara ar tavu ģimenes stāvokli. Zinu, ka tu dari visu

iespējamo, lai to nokārtotu. Un es šķiršos no Artura. Bet tikai pēc tam, kad bērns bus piedzimis, reģistrēts un kristīts. Es gribu, lai bērnam būtu mana likumīgā vīra uzvārds, Pol. Nevēlos, lai dzimšanas apliecībā būtu ierakstīts, ka bērns dzimis ārlaulībā.

- Tātad tu apgalvo, ka gribi, lai mans bērns nestu Einslija vārdu! Man tas nepatīk, Emma. Neesmu pārliecināts, ka varēšu ar to samierināties!

Emma pārsteigta uzlūkoja Polu. Tā bija pirmā reize, kad viņš ar Emmu runāja tik skarbi. Viņai jāpanāk, lai Pols saprastu viņas rīcības motīvus.

- Es saprotu, ko tu jūti, - Emma apgalvoja. - Bet mums jāpadomā arī par bērnu, Pol. Redzi...

- Es domāju par bērnu. Gribu, lai tas saņemtu no manis visu, kas tam pienākas, - mīlestību, aizsardzību un manu vārdu. Negribu, lai bērns uzaugtu,mani nepazīdams. Turklāt es vēlos, lai mans bērns attīstītos manā, nevis cita vīrieša ietekmē. Es nekādā gadījumā nepieļaušu, ka mana miesa un asinis dzīvotu zem viena jumta ar Einsliju. Tu zini, kādās domās es par viņu esmu. Man likās, ka esmu jau skaidri un nepārprotami izklāstījis tev savu viedokli šajā jautājumā.

- Jā, mīļais, tu to darīji. Un es sacīju tev, ka bērns paliks Londonā. Bet man ir jāparūpējas, lai tam nenāktos visu mūžu nest ārlaulībā dzimušā lāstu.

Pols nepacietīgi nopūtās.

- Bērnu sargās mana nauda, Emma. Tā radīs viņam imunitāti pret apkaunojošiem skandāliem. Es taču tev teicu, ka adoptēšu bērnu tūlīt pēc viņa piedzimšanas. Lūdzu, Emma, -tev jānosauc mani par bērna tēvu, kad iesi saņemt viņa dzimšanas apliecību. Bērna paternitātei jābūt dokumentāli apstiprinātai.

-Nē! Tomes nedrīkstam darīt! - Emma nikni iesaucās, un viņas acis meta zibeņus.

Pamanījusi sāpes un aizvainojumu Pola sejā, Emma pievilka pie lūpām viņa roku un noskūpstīja to. Emma veltīja Polam ilgu, ciešu skatienu. Dziļi ievilkusi elpu, viņa ļoti lēnām, bet pārliecinošā balsī sāka stāstīt.

Emma vispirms pastāstīja Polam par iepriekšējās dienas notikumiem - par ķildu ar Edvinu, par savu sarunu ar Arturu. Tad viņa stāstīja par to laiku, kad bija kalponīte Fērlijholā, par to, kā kļuva grūta no jaunā kunga Edvina, un par to, kā viņš Emmu atstūma. Emma izstāstīja arī par saviem pirmajiem gadiem Līdsā, smago darbu un nebeidzamo taupīšanu, lai īstenotu savu senloloto sapni. Viņa neko neslēpa - pat ne to, ka Džeralds Fērlijs bija mēģinājis viņu izvarot. Emma izstāstīja Polam visu, ko tam, viņasprāt, vajadzēja zināt. Viņa runāja vaļsirdīgi un atklāti, nemēģinot neko nedz dramatizēt, nedz izskaistināt. Emma savā stāstījumā vienkārši atainoja faktus, nepiešķirot tiem emocionālu nokrāsu.

Pols uzmanīgi klausījās, nenolaizdams acis no Emmas sejas, un jutās tik aizkustināts kā vēl nekad savā mūžā. Kad Emma bija beigusi, Pols viņu apskāva. Viņš glāstīja Emmas matus, un tobrīd viņam gribējās šo sievieti ne vien mīlēt un dievināt, bet arī aizsargāt.

- Kurš muļķis ir apgalvojis, ka mēs dzīvojam civilizētā pasaulē? - Pols čukstēja, piespiedis lūpas Emmas matiem.

Viņš noskūpstīja Emmu uz pieres, mirkli klusēja un tad maigi teica:

- Ak, Emma, Emma! Man tik daudz kas ir jāvērš par labu - visas sāpes, kuras tu savā mūžā esi cietusi. Un es to darīšu. Apsolu tev.

Mazliet atvirzījis Emmu, Pols dziļi ieskatījās viņai acīs.

- Kāpēc tu man par to visu nepastāstīji agrāk?

Kad Emma nodūra acis un neatbildēja, viņš maigi turpināja:

- Vai tiešām tu domāji, ka tas būtu varējis kaut ko mainīt manās jūtās pret tevi?

Pols noliecās uz priekšu un noskūpstīja Emmu uz lūpām.

- Ja tu domā, ka tavai pagātnei manās acīs ir kaut kāda nozīme, tad gan tu mani pietiekami labi nepazīsti. Par to, ko tu no sevis esi izveidojusi, par to, kas tu esi tagad, es mīlu tevi vēl vairāk. Un arī par tavu spēku un nelokāmo gribu. Tu esi ļoti neparasta sieviete, Emma.

- Es apzināti nevairījos stāstīt tev par savu pagātni, -Emma klusi teica. - Mums vienkārši negadījās šādai sarunai piemērots brīdis.

Pols raudzījās Emmā, un viņa sirds vai plūda pāri aiz lielas mīlestības pret šo sievieti. Ak, mana mīļā, kādas rupjības un pazemojumus tev savulaik nācies paciest, un cik drosmīgi tu meties dzīves cīņā, viņš nodomāja.

- Tagad taču tu saproti, vai ne, Pol? - sacīja Emma. - Es domāju - to, kāpēc negribu tūlīt pat šķirties no Artura. Negribu, lai mūsu bērns kādu dienu vērstos pie manis ar pārmetumiem. Es nepārdzīvošu vēl vienu tādu scēnu, kādu vakar man sarīkoja Edvina.

- Tas nekad nenotiks. Ar mūsu bērnu ne. Es tevi saprotu, Emma, un darīšu tā, kā tu vēlies.

Viņu bērns - meitenīte - piedzima 1925. gada maija sākumā kādā Londonas privātklīnikā. Tas bija Pols, kurš nemierīgi soļoja šurpu turpu pa uzgaidāmo telpu. Tas bija Pols, kurš pēc dzemdībām apskāva Emmu. Tas bija Pols, kurš izvēlējās bērnam vārdu. Par godu Pola mātei meitenīte tika nosaukta par Dēziju.

Kad nākamajā dienā Pols ieradās Emmu apciemot, viņa seja laimē staroja, bet rokas bija pilnas ar ziediem un dāvanām.

- Kur ir mana meita? - viņš vaicāja.

- Kopēja viņu tūdaļ atnesīs, - priecīgi smaidīdama, atbildēja Emma.

Pols apsēdās uz gultas malas un apskāva Emmu.

- Un kā klājas manai mīļajai?

-Brīnišķīgi, Pol. Bet tev jābeidz mani tik ļoti lutināt.

- Tev nāksies pierast. No šī brīža tava turpmākā dzīve noritēs tieši tā.

Viņš saņēma Emmas roku un, viņai par pārsteigumu, novilka viņai no pirksta laulības gredzenu Pirms Emma paguva ko iebilst, Pols jau bija atvēris logu un izsviedis gredzenu ārā.

- Augstā debess, Pol, ko tu tur dari?

Viņš neko neatbildēja, bet izņēma no kabatas citu laulības gredzenu - no platīna. Uzvilcis Emmai to pirkstā, viņš pievienoja tam vēl vienu gredzenu ar lielu, četrstūrainu smaragdu - šis gredzens savulaik bija piederējis Pola mātei, bet pirms viņas - Pola vecmāmiņai.

- Kaut bez mācītāja svētības, tomēr es uzskatu tevi par

savu sievu, - viņš teica. - No šīs dienas līdz pat tam brīdim,

kad nāve mūs šķirs.

>

Kopš tā brīža, kad 1923. gadā Pols atgriezās Anglijā, viņš savas jūtas pret Emmu nebija slēpis. Pols Emmu kaislīgi mīlēja, un šī mīlestība bija pārveidojusi visu viņa dzīvi. Viņš Emmu apbrīnoja un lepojās ar viņas panākumiem. Meitas piedzimšana Pola jūtas pret Emmu darīja vēl stiprākas. Emma un viņu abu bērns kļuva par Pola dzīves jēgu un saturu. Viņas piešķīra nozīmi visam, ko viņš darīja - gan privātajā dzīvē, gan pārvaldot savus milzīgos uzņēmumus. Senie, gadiem krājušies sarūgtinājumi, sāpes un sakāves bija pārstājušas eksistēt, un Pols bija cerību spārnots. Kaut Dēzijai nebija Pola uzvārda, tomēr viņa bija Makgilu dzimtas turpinātāja, un meitenītē ritēja ari skolu jūras kapteiņa, Pola vectētiņa, asinis. Viņš 1852. gadā bija apmeties uz dzīvi Kūnemblā un licis pamatus Makgilu dinastijai.

Par spīti viņu abu laulību radītajiem šķēršļiem un sarežģījumiem, Pols darīja visu iespējamo, lai būtu šķirts no savām mīļajām būtnēm tikai paretam un uz īsu bridi. Viņš dievināja Emmu un Dēziju. 1925. gada vasarā Pols uzsāka stingri rīkoties - viņš nopirka neparasti skaistu savrupmāju Belgreiva skvērā, nekavējoties pārrakstot īpašumtiesības uz Emmas vārda. Tad, līdzekļus nežēlodams, Pols lika pārbūvēt šo māju par diviem atsevišķiem dzīvokļiem. Mazāko - vecpuiša mitekli - Pols paturēja sev, bet trīs augšējos stāvos tika iekārtoti izsmalcināti apartamenti, kuros apmetās Emma, Dēzija, meitenītes aukle, saimniecības vadītāja un kalpone, kuru nolīga Pols. Paviršam vērotājam varēja likties, ka abi dzīvokļi ir pilnīgi norobežoti viens no otra, pat to ieejas atradās katra savā mājas pusē. Īstenībā dzīvokļus savienoja slepens iekšējais lifts.

Viņi dzīvoja kopā, tomēr nedarīja to atklāti. Emma negribēja, lai pārējie viņas bērni zinātu par mātes sakaru ar Polu Makgilu. Pols nebeidza vien brīnīties par Emmas rakstura divējādo dabu. Viņš reizēm ķircināja Emmu un sauca viņu par pretrunu kamolu, aizrādīdams, ka Emma, kas bija tik drosmīga savos darījumos un kārtoja tos, nerēķinādamās ar apkārtējo spriedumiem, pēkšņi ārkārtīgi satraucās, ko ļaudis teiks par viņas personisko dzīvi.

- Kad būšu šķīrusies, man tas būs vienaldzīgi, - Emma aizstāvējās.

Pols uz to atbildēja ar smaidu - viņš saprata, ka Emmas nostāju šajā gadījumā veidojusi viņas iepriekšējā dzīves pieredze.

Kā tas mēdz gadīties, Emmas laulības šķiršana notika agrāk, nekā viņa un Pols to bija gaidījuši. Jūnijā, samierinājies ar Emmas dedzīgo vēlēšanos pasargāt bērnu no nevēlamiem atklājumiem turpmākajā dzīvē, Pols ļāva, lai viņa aizved Dēziju uz Jorkšīru. Viņš piekrita arī tam, ka meitenīte tiks kristīta Līdsas baznīcā. Pols tomēr uzstāja, ka arī viņš grib būt klāt kristībās, un kopā ar Frenku un Natalī devās uz Līdsu. Viņa klātbūtne nevienu nepārsteidza - visi zināja, ka Pols Makgils ir sens ģimenes draugs, turklāt kāds negaidīts notikums aizēnoja Dēzijas kristības, un tās noritēja, plašākas sabiedrības neievērotas. Vairākas dienas pirms kristībām pēc sirdslēkmes nomira Artura Einslija māte. Kristības, kuras notika drīz vien pēc bērēm, bija skumju apēnotas, un Frede-riks Einslijs un Arturs vēl arvien bija bēdu sagrauzti, tāpēc tik tikko ievēroja, kādi viesi ieradušies uz šo nolikumu, kas Arturam turklāt bija galīgi vienaldzīgs. Dēzija tika nokristīta bez kādiem starpgadījumiem, un nākamajā dienā Emma aizveda viņu atpakaļ uz Londonu. Pēc trim mēnešiem Frederiks Einslijs, kurš jau sen sirga un bija kļuvis galīgi vecs un nevarīgs, sekoja savai sievai aukstajā kapā. Arturs dabūja mantojumu un, pārsteigdams Emmas brāļus ar savu galantumu, šķīrās no viņas, uzņemoties vainu par laulības izjaukšanu. Emma nebija pārsteigta. Viņai šī Artura rīcība bija izmaksājusi desmit tūkstošus mārciņu.

Kad nu laulības šķiršana bija notikusi, Emmas dzīve radikāli mainījās. Viņa atveda dvīņus Robiņu un Elizabeti pie sevis uz Belgreiva skvēru, un, kā jau Emma to bija sagaidījusi, Arturs pret to neiebilda. Viņa bija laimīga, ka Arturs neizrādīja nekādu vēlēšanos piedalīties bērnu audzināšanā.

Kits skolas brīvlaikus pavadīja pie Emmas un nemaz neslēpa, ka Pols viņam ļoti patīk, bet par Artura Einslija piepešo nozušanu no viņa jaunās dzīves zēns īpaši neskuma. Emma krasi reorganizēja arī savus darījumus. Viņa iekārtojās tā, lai lielāko daļu laika varētu pavadīt Londonā. Vinstons tika iecelts par Jorkšīras fabriku un veikalu izpilddirektoru, un Emma pārvaldīja savus īpašumus Anglijas ziemeļos, sēdēdama Naitsbridžas veikala kabinetā. Reizi mēnesī viņa aiz-brauca uz Līdsu un piecas dienas kopā ar Vinstonu smagi strādāja.

Emma un Pols bērnu klātbūtnē izturējās iespējami piesardzīgi, bet, laikam ritot, neviens vairs nebrīnījās par šīs savādās ģimenes īpatnējiem dzīves apstākļiem - divi dzīvokļi vienā mājā un savstarpēji ļoti atšķirīgie bērni, kuriem bija dažādi tēvi. Pols jau pašā sākumā tika neapstrīdami atzīts par ģimenes galvu. Viņā spēks apvienojās ar maigu sirsnību, tāpēc bērni Polu gan cienīja, gan mīlēja. Viņš neapšaubāmi izpildīja tēva lomu viņu dzīvē. Pamazām Emmas sasprindzinājums atslāba. Polam bija izdevies viņai pacietīgi ieskaidrot, ka viņu abu apvienotā bagātība paceļ viņus pāri vispārpieņemtajām normām. Sabiedrības tenkas un spriedumi viņus nevarēja ievainot. Emmai bija jāatzīst, ka Polam ir taisnība. Daba bija apveltījusi Emmu ar pietiekamu drosmi un pašcieņu, lai viņa drīz vien spētu pārvarēt savas sākotnējās bažas.

Pols un Emma bija nešķirami. Viņš burtiski apbēra Emmu ar dārglietām, kažokādām un skaistiem tērpiem. Pols arī rīkoja plašas viesības, un Emma bija mājasmāte. Viņi gāja uz teātriem, uz operu un uz koncertiem, piedalījās visdažādā-kājās viesībās un pieņemšanās. Viņi satikās ar visbagātākajiem un ietekmīgākajiem cilvēkiem Londonā un arī citās pasaules pilsētās. Viņu paziņu lokā bija politiķi, magnāti, sabiedriskie darbinieki, mākslas pasaules ļaudis. Pols bieži ceļoja -gan kārtojot darījumus, gan sava prieka pēc, un Emma brauca viņam līdzi. Kopā ar Polu viņa bija gan Ņujorkā, gan Teksasā, kur viņam piederēja naftas lauki. Divas reizes Emma aizbrauca Polam līdzi arī uz Austrāliju. Viņš joprojām neatlaidīgi centās panākt, lai Konslance dod viņam šķiršanos, taču Pola sieva bija nepielūdzama. Tas bija vienīgais, kas aptumšoja Pola laimi. Lai gan viņš bija adoptējis Dēziju un varēja rūpēties gan par savu meitu, gan par viņas māti, tomēr Pols izmisīgi vēlējās apprecēt Emmu un nokārtot viņu dzīves likumisko pusi. Emma par viņu attiecībām tobrīd jau jutās tik droša, ka viņu ģimenes juridiskais stāvoklis viņai vairs neradīja nekādas raizes. Emma neatlaidīgi centās izkliedēt Pola nemieru. Viņi bija nokļuvuši mainītās lomās - nu Emma bija tā, kura teica, ka Polam jābeidz satraukties, un optimistiski mierināja viņu, ka galu galā viss nokārtosies. Emma nenogurstoši apliecināja Polam savu mīlestību un centās pārliecināt viņu, ka pati ir ļoti laimīga.

Vienīgais, kas savukārt aptumšoja Emmas dzīvi, bija Edviņas nenovēršamā atsvešināšanās. Emmai nebija izdevies pārvarēt plaisu viņu attiecībās. Viņas vienīgā saikne ar vecāko meitu bija Vinstons, kas Emmas uzdevumā rūpējās par Ed-vinas finansu lietām. Pirms diviem gadiem beigusi Šveicē skolu, viņa bija noīrējusi dzīvokli un baudīja dzīvi kopā ar saviem bijušajiem klasesbiedriem, izmantojot ļoti bagātas sievietes labi apgādātās meitas privilēģijas. Emma neierobežoja Edvinas izdevumus un bija noguldījusi uz viņas vārda prāvu summu, kuras ikgadējie procenti bija plašam un grcz-nam dzīvesveidam vairāk nekā pietiekami. Emma ilgojās pēc Edvinas, pēc tā, lai viņa atgrieztos ģimenes klēpī, tomēr Emma bija pietiekami gudra, lai saprastu, ka pirmais solis uz atkaltuvināšanos jāsper nevis viņai, bet gan viņas meitai.

Liels mierinājums Emmai bija Dēzija. Ar šo bērnu viņa īpaši lepojās, un, kaut Emma neatzinās pat sev, tomēr jaunākā meita viņai bija no visiem bērniem tā mīļākā. Dēzija bija mīlestības bērns, kuru Emma bija nesusi savās miesās ar patiesu prieku. Starp viņu un Dēziju pastāvēja daudz lielāka tuvība nekā starp Emmu un viņas vecākajiem bērniem. Meitenītei augot, šī tuvības sajūta vēl pastiprinājās, un reizēm, raugoties Dēzijā, Emmai sirds sažņaudzās no pāri plūstošām maigunlajūtām. Viņa redzēja meitā sava mīļotā Pola atspulgu. Dēzija neapšaubāmi bija tēva meita - bieži uzturoties Pola sabiedrībā, viņa neapzināti bija sākusi atdarināt dažas Pola manieres, un, kad Dēzija smaidīja, Emma viņas sejiņā saskatīja Pola mīļās, draiskulīgās grimases. Pēc dabas Dēzija bija maiga un mīļa, bet vecāku dāsnā mīlestība piešķīra viņai pašapziņu un drošu izturēšanos. Dēzija tomēr nebija nedz izlutināta, nedz kaprīza. Viņa pret visiem izturējās vienlīdz dabiski. Daudzas rakstura iezīmes Dēzija bija mantojusi no Emmas - viņai piemita mātes saulainais, optimistiskais skatījums uz dzīvi, stūrgalvība un nelokāmā griba.

Kad Dēzija kļuva piecus gadus veca, Pols uzstāja, ka Emmai ar meitu jābrauc viņam līdzi uz Austrāliju. Pēc Sidnejā aizvadītās nedēļas Pols aizveda viņas abas uz Kūnemblu, un viņi nodzīvoja Danūnā veselu mēnesi. Neparastas attiecības izveidojās starp mazo, dzīvespriecīgo meitenīti un viņas pusbrāli Hovardu. Emma un Pols bija aizkustināti. Dēzijai izdevās zēna garīgajai pasaulei piekļūt daudz labāk, nekā to spēja izdarīt pieaugušie. Bērnu savstarpējā pieķeršanās sasil-dlja Emmas un Pola sirdis. Turpmāk viņi brauca uz Austrāliju vismaz reizi gadā. Pols ar prieku sagādājadēlam iespēju justies laimīgam savā ierobežotajā dzīvē, kurā viņa mazā pusmā-siņa neapšaubāmi ienesa gaišumu.

Gadi ritēja tik ātri, ka Emma bieži vien brīnījās, kas noticis ar laiku. Bērni pieauga un pamazām atstāja māju Bcl-greiva skvērā. Kits bija izvērties par izskatīgu jaunekli. Viņš stipri līdzinājās savam tēvam - Džo Louteram. Kits devās studēt uz Līdsas universitāti, bet dvīņi, žēli gauzdamies, aizbrauca uz respektablām un dārgām privātskolām - viņi pirmo reizi tika šķirti no mājām un mātes. Dēzijabija Emmas vismīļākais bērns, bet Robiņš neapšaubāmi bija tas, kuram no abiem zēniem mātes sirdī tika dota priekšroka. Robiņam nepiemita neviena no Artura Einslija kaitinošajām īpašībām vai manierēm, viņš Emmai daudzējādā ziņā atgādināja Vin-stonu. Robiņš bija tievs, kustīgs zēns, saprātīgs un attapīgs, turklāt viņam piemita iedzimts šarms. Robiņš bija uzcītīgs un zinātkārs, viņš labi mācījās, un Emma saistīja ar jaunāko dēlu lielas cerības.

Robiņa dvīņumāsa Elizabete arī bija atsitusies Hārtu ģimenē. Emmai reizēm aizrāvās elpa, pamanot meitenē te Elizabetes Hārtas, te Olīvijas Vcinraitas vaibstus un žestus. Tad Emmai atkal bija jādomā par šo divu atšķirīgo sabiedrības slāņu sieviešu pārdabisko līdzību, kas meitenes gados bija viņu tā izbiedējusi. Elizabete bija visskaistākā no visiem Emmas bērniem - lokana, gracioza, apveltīta ar smalki veidotu, starojošu seju, kuru ieskāva tumšu matu mākonis. Arī viņai šarma netrūka. Diemžēl Emma jau pirms ilgāka laika bija sākusi novērot Elizabetē arī nelāgas īpašības - viņa bija dusmās nesavaldīga, untumaina un kaprīza. Ar Elizabeti Emmai bieži vien bija grūti tikt galā. Pols piekrita, ka viņas audzināšanai nepieciešama stingra roka, un viņi abi ar Emmu cerēja, ka skolas disciplīna nāks Elizabetei par labu - apvaldīs meiteni, vienlaikus nesalaužot viņas garu.

Emmas darījumi pletās plašumā. Naitsbridžas veikals bija iekarojis pasaules slavu, arī Jorkšīras veikali tika atzīti par labākajiem Anglijas ziemeļos, Emmas fabrikas uzplauka, ar lieliskiem panākumiem strādāja Kalinsku apģērbu ražošanas rūpnīcas. “Emeremas kompānija” bija pārdēvēta par “Hartas uzņēmumiem” un izvērtusies par ārkārtīgi bagātu organizāciju, kurai piederēja lieli īpašumi visdažādākajās pasaules malās. Sekodama uz saprātu balstītām intuitīvām pašas nojautām un ieklausīdamās Pola padomos, Emma gudri ieguldīja naudu un trīskāršoja ne vien savu bagātību, bet arī to, kas piederēja Vinstonam un Frenkam, jo viņa bija tā, kura pārzināja brāļu finansu lietas. Četrdesmit sešu gadu vecumā Emma bija kļuvusi par daudzkārtēju miljonāri. Ar viņas ietekmīgo spēku rēķinājās ne vien Londonā un Anglijas ziemeļos, bet arī starptautiskajās darījumu aprindās.

Kaut arī Emmai bija tik laimīga ģimenes dzīve, kaut arī viņa bija milzīgi aizņemta darbā, viņas interese par Fērliju ģimeni nebija mazinājusies ne par naga melnumu. Viņa, tāpat kā agrāk, bija labi informēta par Fērliju dzīvi un darījumiem. Džeralds Fērlijs, kuru Emma 1923. gadā bija izputinājusi, pēdējos nožēlojamos sava mūža gadus aizvadīja, būdams pilnīgi atkarīgs no Edvina augstsirdības, jo ķieģeļceplis nebija ienesīgs uzņēmums. Viņš nomira 1926. gadā - “nepārprotami savu rakstura pārmērību dēļ”, kā, uzzinājusi par viņa nāvi, Emma izteicās Blekijam. Turpmākajos gados Emmas ledainais skatiens bija vērsts vienīgi uz Edvinu. Viņa ar neatslābstošu interesi sekoja Edvina karjerai. Kā Emma būtu vēlējusies, lai viņš ciestu neveiksmi! Bet Edvins bija kļuvis par ļoti labu juristu - plaši pazīstamu speciālistu krimināllietās, un Tcmplā* nemitīgi klīda valodas, ka viņu iecelšot par K.P.**, lai gan pagaidām tas vēl nebija noticis. Viņš dzīvoja un strādāja Londonā, tomēr nebija pilnībā sarāvis saites ar Jorkšīru. Edvins bieži vien uzturējās Līdsā, veltīdams daudz spēka un enerģijas "The Yorkshire Morning Gazette ” - tāpat, kā to pirms viņa bija darījis Edams Fērlijs. Viņš bija avīzes valdes priekšsēdētājs un galvenais akciju turētājs, tā ka avīzi praktiski varēja uzskatīt par Edvina īpašumu.

Emma bija iekārojusi avīzi sev un gribēja to dabūt par katru cenu. Gan Vinstons, gan Blekijs aizrādīja viņai, ka ir jau diezgan darīts, lai mazinātu Fērliju ģimenes ietekmi Jork-šīrā. Viņi aicināja Emmu aizmirst atriebību un atmest domu par avīzi, bet stūrgalvīgā Emma, joprojām alkdama atriebties Fērlijiem, viņos neklausījās. Viņai bija jāatņem Fērlijiem to pēdējais nozīmīgākais īpašums. Emma pamazām sāka slepus uzpirkt avīzes akcijas, kuras laiku pa laikam parādījās tirgū, un pacietīgi gaidīja brīdi, kad viņai radīsies izdevība nostāties pretim Edvinam. Kaut arī avīze strādāja ar zaudējumiem, Edvinam tomēr izdevās to noturēt virs ūdens, un savas akcijas viņš nepārdeva. Emmai jau sāka uzmākties bezcerība - kamēr Edvina akcijas nebija viņas rokās, Emma bija bezspēcīga un nevarēja pārņemt avīzi. Viņa sapņoja par to dienu, kad varēs padzīt Edvinu no avīzes, - tad Emmas atriebība beidzot būs guvusi savu piepildījumu.

- Man ir ījaba pacietība, - kādā 1935. gada vasaras dienā viņa teica Vinstonam.- Es nelikšos mierā, iekams “The Yorkshire Morning Gazette” nepiederēs man, un tā man kādreiz noteikti piederēs.

♦Tā sauc to Londonas Sitijas rajona daļu, kurā atrodas divas tiesu pilis.

♦♦Karaļa padomnieks - tituls, kuru Anglijā piešķir augsti kvalificētiem juristiem.

- Es zinu, ka tā būs, - atsaucās Vinstons un nemierīgi sarosījās krēslā.

Aizdedzinājis cigareti, viņš turpināja:

- Vakar man zvanīja Džo Fultons. Viņš ir gatavs tev pārdot sev piederošās “The Sheffield Star” akcijas. Ja tu tās nopirksi, šī avīze praktiski būs tavās rokās. Vai tu gribi pirkt “The Sheffield Star” akcijas?

- Gribu gan, - teica Emma, un viņas seja noskaidrojās.

- Domāju, ka tev vajadzētu aprunāties arī ar Hariju Mctkālfu. Viņš pārāk ilgi vilcinās ar "The Yorkshire Observer" pārdošanu. Man patiktu, ja es varētu izmantot šo avīzi par ieroci pret Edvinu Fērliju. Lai viņš dabū pasvīst konkurences cīņā un ir spiests tērēt savu naudu avīzes noturēšanai. Ja es dabūtu gan “The Sheffield Star", gan “The Yorkshire Observer”, noteicošā loma Zicmeļanglijas preses pasaulē piederētu man.

Emmas acis iemirdzējās.

- Nodibināsim jaunu izdevējkompāniju, Vinston. Kā mēs to varētu nosaukt? Varbūt par Jorkšīras Apvienoto laikrakstu kompāniju? - viņa ierosināja.

Pirms Vinstons paguva atbildēt, Emma jau aizrautīgi runāja tālāk:

- Jā, tādam nosaukumam ir svars! Ķersimies tik pie kompānijas dibināšanas!

-Neredzu iemeslu, kāpēc tu nevarētu pārņemt abas avīzes, Emma, - māsas entuziasma aizrauts, sacīja Vinstons.

- Mēs tās ātri vien dabūtu uz kājām. Viss, kas šīm abām avīzēm nepieciešams, ir prasmīga pārvaldīšana, lielāks naudas ieguldījums un daži žurnālisti ar asu spalvu, kuri tām spētu iedvest jaunu dzīvību. Varbūt Frenks varētu ieteikt īstos vīrus. Jau rīt pat sākšu par to interesēties.

- Man žēl, ka jau agrāk par to neiedomājos, - iesaucās

Emma, tikko spēdama valdīt priecīgo satraukumu, kādu viņā izraisīja gaidāmā iespēja kļūt par laikrakstu izdevēju un sacensties ar Edvinu Fērliju.

- Tas, kas pats par sevi saprotams, bieži vien ienāk prātā beidzamais, - Vinstons nevērīgi piezīmēja un piecēlās.

Viņš gausi šķērsoja Penistounrojalas augšstāva viesistabu. Šo lielo māju netālu no Riponas Emma bija nopirkusi pirms trim gadiem. Vinstons apstājās pie lielā, uz āru izvirzītā loga un lūkojās lejup uz Penistounrojalai piederošo zemesgabalu. Bija skaista augusta svētdiena, zilās debesis lēja kristāldzidru mirdzumu pār rūpīgi koptajiem mauriņiem, mākslinieciski apcirptajiem krūmiem un krāšņo koku audzi, kuru sulīgi zaļās lapas vizēja vasaras saulē. Tas bija skaists Elizabetes stila dārzs ar īsti anglisku zaļuma pārbagātību un lielām, košām puķudobēm.

Tālumā bija dzirdami tenisa bumbiņas būkšķi, un Vinstons nevarēja vien nobrīnīties, kā Pols tik tveicīgā dienā vēl spēj nospēlēt trīs setus pēc kārtas. Vinstona domas pievērsās jaunumam, kas viņam bija jāpavēsta Emmai. Vinstons bija nolēmis runāt bez aplinkiem - veselais saprāts viņam sacīja, ka tā šoreiz būs vislabāk. Viņš uzlūkoja Emmu, kas sēdēja uz sofas un savā baltajā tērpā izstaroja vēsu skaistumu, kuru mazliet siltāku darīja sarkanbrūnie, pār pleciem slīgstošie mati. Vilcināties vairs nevarēja.

- Es vakar runāju ar Edvinu, - Vinstons teica. - Viņa precas.

- Precas! - Emma atkārtoja, saspringti izslējusies.

Viņa nolika grāmatvedības atskaiti, kuru bija lasījusi,

un pievērsās brālim.

- Vai drīkstu zināt, kurš tad ir Edvinas izredzētais?

Vinstons nokremšļojās.

- Džeremijs Stcndišs.

Emma raudzījās Vinstonā ar pavērtu muti.

- Džeremijs Stcndišs? Danveilas grāfs?

- Tieši tā. Kāzas būs pēc divām nedēļām. Tās, protams, notiks Īrijā, viņa muižā Klonlaflinā.

- Bet viņš taču par Edvinu ir daudz vecāks, - teica Emma. - Man tas nemaz nepatīk, Vinston.

Viņa sarauca pieri.

- Nedomāju, ka viņi būtu labs pāris.

-Tu tur neko nevari darīt, Emma, - aizrādīja Vinstons, juzdamies atvieglots, ka Emmas reakcija uz jauno vēsti ir visā visumā mierīga. - Edvina jau ir divdesmit deviņus gadus veca. Varbūt viņa beidzot noilgojusies pēc līdzsvarotākas dzīves. Un grāfam ir naudas kā spaļu.

- Iespējams, ka tev ir taisnība, - Emma domīgi atbildēja.

Viņa paskatījās uz Vinstonu.

-Neviens no Edvinas ģimenes locekļiem kāzās laikam gan netiek aicināts, vai ne?

Vinstons papurināja galvu.

- Netiek gan. Edvina tomēr lūdza mani būt par viņas vedējtēvu. Kā tev šķiet, vai man viņas lūgums jāapmierina? Tev nebūs iebildumu?

Emma noliecās uz priekšu un apsedza brāļa plaukstu ar savējo.

- Ak, mīļais, saprotams, ka nebūs. Manuprāt, tas ir brīnišķīgi, ka Edvina lūgusi tieši tevi. Man tas sagādā lielu prieku. Viņa neliksies tik vientuļajā arī tu būsi tur.

Emma apklusa un tad vilcinādamās pajautāja:

- Vai par mani Edvina neko neteica?

- Nē, Emma, neteica vis. Man ļoti žēl.

- Es, protams, aizsūtīšu skaistu kāzu dāvanu.

Emma mainīja sarunas tematu, saprazdama, ka te vairs nav nekā, ko piebilst. Viņa runāja ar Vinstonu par darījumiem, bet viņas acis bija domīgi skumjas.

Kad Vinstons atgriezās no Īrijas, Emma viņu apbēra ar jautājumiem par Edvinu, Danveilas grāfu un kāzu ceremoniju. Vinstons apmierināja māsas ziņkāri un mēģināja izkliedēt viņas bažas par to, ka Edvina apprecējusi par sevi divdesmit gadus vecāku vīrieti. Vinstonam bija licies, ka Edvina ir no laimes kā apreibusi, lai gan viņš nebija varējis saprast, vai priecīgo saviļņojumu jaunajā sievietē izraisījis tas, ka viņa bija kļuvusi par Danveilas grāfieni un senas, dižciltīgas ģimenes locekli, vai patiesa mīlestība pret vīru. Danveils bija aiz mīlestības pret Edvinu gluži apmāts, un vismaz par līgavaiņa jūtām Vinstonam nebija jāšaubās.

Pēc gada Emma kļuva par vecmāmiņu. Edvinai piedzima dēls, kas tika nokr istīts par Entoniju Džordžu Maiklu. Kā pirmdzimtajam viņam tika piešķirts lorda Stendiša tituls, un viņš bija arī grāfistes mantinieks. Emma nosūtīja meitai apsveikuma vēstuli un dāvanu. Edvina atbildēja ar pieklājīgu, bet vēsu un īsu pateicības vēstulīti, un Emma cerēja, ka tas varētu būt pirmais solis uz izlīgumu. Viņa, protams, zināja, ka te savs nopelns ir Vinstonam. Kits turpretim bija stipri sapīcis par to, ka nav ticis ielūgts māsas kāzās, un katrā izdevīgā brīdī neskopojās ar dzēlīgām piezīmēm par viņas necienīgo izturēšanos pret ģimeni un pārspīlēto snobismu. Pols viņu nemitīgi apsauca un beidzot pat tā noskaitās, ka aizliedza Kitam runāt ar māti par Edvinu. Emmu viņš savukārt pārliecināja, ka gan jau draudzīgās attiecības starp viņu un Edvinu atjaunosies. Pols tā runāja, zinādams, ka Emma nepieļauj citu iespēju, un viņš neuzdrošinājās sagraut viņas cerības.

Viens no Emmas izcilākajiem talantiem bija atvairīt problēmas, kuras tajā brīdī nebija atrisināmas, tāpēc viņai izdevās par Edvinu vairs nedomāt. Emma vienmēr deva priekšroku tam, kas bija svarīgs šodien, un nenokāvās ar nevajadzīgām domām par to, ko atrisināt varēja tikai rīt. Viņas dzīve bija tikpat piesātināta ar darbu kā agrāk, arī attiecības ar Polu un pārējiem bērniem prasīja savu. Kopumā ģimene Emmai raizes nesagādāja. Kits strādāja fabrikās un apguva tekstilražošanas zinības. Robiņš mācījās vidusskolas pēdējā klasē un gatavojās iestāties Kembridžā, lai studētu tieslietas. Elizabete bija izteikusi vēlēšanos iet Edvinas pēdās un pabeidza izglītošanos tajā pašā modernajā Šveices skolā, kur savulaik bija mācījusies vecākā māsa. Beidzot pienāca diena, kad arī Dēzija aizbrauca uz skolu, un Emma un Pols pirmo reizi palika Bclgreiva skvēra mājā divi vien.

- Baidos, ka, visu laiku būdama kopā tikai ar mani, tu šausmīgi garlaikojies, - kādu vakaru, kad viņi bibliotēkā iedzēra pa glāzei šampanieša, Pols Emmu ķircināja.

- Man viņu visu pietrūkst, jo īpaši Dēzijas, bet tajā pašā laikā esmu priecīga, ka beidzot varu pabūt ar tevi divatā, Pol. Neviena cita - tikai tu un es.

- Un mūsu rīcībā ir daudzi, daudzi gadi, Emma.

Viņš pasmīnēja.

- Nezinu, ko tu par to domā, mana mīļā, bet es esmu priecīgs, ka varēšu novecot kopā ar tevi.

Tā bija 1938. gada septembra pirmā nedēļa. Un, sēžot skaisti iekārtotajā bibliotēkā, kurā novakares pēdējos saules staros viss izskatījās tik rāms un zeltainas gaismas caurstrāvots, Emmai un Polam pat prātā nenāca, ka varētu notikt kaut kas tāds, kas sagrautu viņu stabilo, laimīgo dzīvi. Viņi joprojām bija viens otrā ļoti iemīlējušies. Emma un Pols nosēdēja bibliotēkā ilgu laiku, runādami par savu kopīgo nākotni, par Ziemassvētkiem, kurus pavadīs Penistounrojalā, par jaunajā gadā iecerēto braucienu uz Ameriku. Vēlāk viņi aizgāja pusdienot uz itāļu restorānu - smiedamies un rokās sadevušies kā jauns mīlētāju pāris - un pavadīja vienu no bezrūpī-gākajiem vakariem daudzu mēnešu laikā.

Bet nacisma ēna jau klājās pār Eiropu. 1933. gadā pēc reihstāga nodedzināšanas Vācijā pie varas bija nācis Hitlers, kurš nu bija gatavs uzbrukumam. Karš bija nenovēršams. Tas bija tikai laika jautājums.

Piecdesmit sestā nodaļa

- Karš neaprobežosies tikai ar Eiropu, tas noteikti skars arī Klusā okeāna valstis, - Pols Makgils klusi sacīja. - Fakti ir neapstrīdami. Gan Japāna, gan Vācija ir kļuvušas par attīstītām rūpniecības valstīm, un to sāncensībai ir naidīgs raksturs. Abas šīs valstis grib valdīt pār pasauli.

Viņš apklusa un brīdi smēķēja klusēdams.

-Es zinu, ka nekļūdos, Den. Amerika karam būs labāk sagatavojusies. Eiropa to diemžēl nepagūs izdarīt.

Denicls P. Nelsons, viens no visvarenākajiem cilvēkiem pasaulē, slavena magnāta laupītāja* mazdēls, domīgi palocīja galvu. Viņš pasmaidīja, tomēr acīs atspoguļojās bažas.

- Es par to nešaubos, Pol. Jau vairākus mēnešus domāju tāpat kā tu. Pagājušajā nedēļā teicu prezidentam, ka Japānai Klusajā okeānā ir savi mērķi, kuri tiek loloti kopš divdesmitajiem gadiem. Rūzvelts nav akls un redz, kas notiek, viņš izprot situāciju. Diemžēl Amerika tikai tagad sāk atgūties no ekonomiskās depresijas. Gluži dabiski, ka prezidenta uzmanība galvenokārt vērsta uz valsts iekšējām problēmām. Mūsu valstī desmit miljoni cilvēku joprojām ir bez darba, Pol.

*Par magnātiem laupītājiem 19. gs. beigās dēvēja grupu visveiksmīgāko amerikāņu darījumu cilvēku, kuri tika pie milzīgām bagātībām ne pārāk godīgā ceļā.

- Jā, es zinu. Bet mani uztrauc tas, ka pirms dažiem gadiem kongress apstiprināja trīs likumus par neitralitāti, un Amerikas attieksmē pret Eiropu dominē izolacionisms. Amerika tomēr nevarēs saglabāt neitralitāti, ja izcelsies karš starp Lielbritāniju un Vāciju.

- Rūzvelts pats gan nav nekāds izolacionists, to es labi zinu, - apgalvoja Dcns. - Viņš noteikti sniegs Lielbritānijai palīdzīgu roku, ja radīsies tāda nepieciešamība. Mēs jau vairāk nekā gadsimtu esam bijuši sabiedrotie, turklāt Rūzvelts nepieļaus Rietumu sagrāvi. Bet nu pietiek-beigsim šīs nomācošās runas par karu. Emma izskatās pavisam noskumusi.

- Esmu noraizējusies, - teica Emma. - Tāpat kā visi tie cilvēki, kuri kaut ko zina par to, kas notiek. Mans brālis ir žurnālists, kas raksta par politiku. Viņš uzskata, ka Hitlers tiecas pēc varas pār pasauli un viņu nekas nespēs apturēt. Diemžēl nedz Frenku, nedz viņa labo draugu Vinslonu Čēr-čilu neviens neuzklausa. Kad reiz pasaulei atvērsies acis un tā ieraudzīs, kas patiesībā notiek?

Dens tikko jaušami pasmaidīja.

- Doma par vēl vienu pasaules karu ir biedējoša, mana dārgā. Vieglāk ir izlikties neko neredzam un noraidīt tos, kuri tālredzīgi brīdina par gaidāmajām briesmām. Sabiedrībai piemīt nelāgs paradums slēpt savu kolektīvo galvu smiltīs, un daudzi politiķi rīkojas tieši tāpat.

- Jā, tas laikam ir cilvēka dabā - izlikties neredzam draudīgo īstenību, it kā tādējādi varētu novērst briesmas, padarīt tās par neesošām. Bet mums, kas raugāmies uz visu ar vaļējām acīm, jābūt gataviem...

Viņa aprāvās, uztvērusi Pola skatienu. Saprazdama, ka viņš grib aprunāties ar Denu Nelsonu pārdarījumiem, Emma nomurmināja:

-Es tagad jūs pametīšu. Atvainojiet, bet nedrīkstu atstāt novārtā citus viesus.

Abi vīrieši noskatījās, kā, baltajam šifona tērpam plīvojot, Emma gracioziem soļiem šķērso viesistabu. Viņas ausīs, ap kaklu un ap roku locītavām zaļas ugunis mirdzināja pasakainas smaragda rotas.

- Emma ir visizcilākā sieviete, kādu jebkad esmu saslapis, - sacīja Dens. - Tu esi laimīgs cilvēks, Pol.

- Es zinu, - atbildēja Pols.

Pagriezies pret Denu Nelsonu, viņš turpināja:

- Gribēju parunāt ar tevi par maniem naftas tankkuģiem un vēl pāris neatliekamām lietām. Domāju, ka mums ir pietiekami daudz laika, iekams dosimies uz operu. Ieiesim uz brīdi bibliotēkā.

Un viņi izgāja no viesistabas.

Emma, saviesīgi tērzēdama, pievienojās te vienam, te otram viesu pulciņam, bet domas par draudošo karu viņu neatstāja. Viņu greznais dzīvoklis Piektajā avēnijā bija ietekmīgu un bagātu ļaužu pilns. Cauri balsu murdoņai Emmai ausīs skanēja vārdi, kurus viņa bija izlasījusi šajā vēstulē. To viņa bija saņēmusi no rīta. Frcnks bija nule kā atgriezies no Berlīnes. Viņš bija ļaunu priekšnojautu pilns, un, brāli pazīdama, Emma zināja, ka viņš nepārspīlē. Frcnks apgalvoja, ka Lielbritānija būs iestājusies karā jau līdz tā paša gada beigām, un Emma viņam ticēja. Piegājusi pie trim vīriešiem, kuri tovakar turējās savrup, viņa to acīs redzēja tās pašas bailes. Tic bija starptautiski ietekmīgi vīri, kuru kopējā bagātība bija rēķināma simtos biljonu dolāru. Ari viņi kavēja laiku vieglās sarunās, kaut sirds dziļumos nojauta, ka pasaule ir uz jaunas asinspirts sliekšņa. Emma bažījās par saviem dēliem - viņi abi bija iesaucamajā vecumā. Nežēlīgajai kara mašīnai būs jāziedo vēl viena jaunu vīriešu paaudze. Par spīti tam, ka telpā bija silts, Emma nodrebinājās. Viņa atcerējās Džo Louteru, Pirmo pasaules karu un tā radīto postu. Vai tiešām aizvadītais divdesmit viens gads bija tikai īsa atelpa pirms jauna slaktiņa?

Vēlāk, kad viņi sēdēja savā ložā Metropolitēna operā, zālē valdošās muzikālā baudījuma gaidas uz brīdi izkliedēja Emmas drūmās domas. Viņas acis slīdēja pār zeltītaj iem zāles izgreznojumiem, pār skaistām, ar mirdzošiem dārgakmeņiem rotātām sievietēm un elegantiem, tumšos vizītsvārkos tērptiem vīriešiem. Un Emmai bija jādomā par to, cik ikdienišķi, pat bezrūpīgi izskatās visi šie ļaudis, it kā viņi neko nenojaustu par sagaidāmo vētru.

Emma ielūkojās programmiņā un noskaņoja sevi uz operas klausīšanos. Mīlēt mūziku viņai bija iemācījis Blckijs O’Nīls. Operas aizraujošās darbības un brīnišķīgo melodiju aizrauta, Emma beidzot atbrīvojās no sasprindzinājuma. Jaunā dziedātāja Risē Stīvensa, kura bija debitējusi tikai pirms diviem mēnešiem, Emmai šķita lieliska Manona Lcsko, un viņa nožēloja, ka nevar noklausīties šo operu kopā ar Blekiju. Stīvensas samtainā mecosoprāna aizkustināta, Emma juta, ka acīs viņai sariešas asaras. Mūzikas varenais plūdums, krāšņie tērpi un dekorācijas, kā ari dziedātāju lieliskais sniegums uz vairākām stundām pārcēla Emmu maģiskās šķietamības pasaulē un lika viņai aizmirst savas raizes.

Pēc operas Pols, Emma un astoņi viņu viesi devās pusdienās uz restorānu “Dclmoniko”. Kad visi bija apsēdušies pie galda, Emma pavērās Polā, pūlēdamās uzminēt viņa noskaņojumu. Par spīti drūmajai sarunai ar Denu Nelsonu vakara sākumā, Pols likās bezrūpīgs. Viņš ar devīga namatēva žestu pasūtīja šampanieti un kaviāru, valdzinādams klātesošos ar savu asprātību. Emma sajuta sevī uzliesmojam privāt-īpašnieces instinktu. Viņš ir visgudrākais un visskaistākais no klātesošajiem vīriešiem, Emma nodomāja. Bija 1939. gada 3. februāris. Pola dzimšanas diena. Piecdesmit deviņu gadu vecumā viņš izskatījās lieliski, un tumšie mati, kas sāka sirmot, tikai piešķīra Pola ārienei papildu šarmu un eleganci. Viņa zilās acis joprojām bija tikpat dzīvas kā agrāk, bet uzacis un ūsas - piķa melnumā. Saulē iedegusī seja nebija sagrumbojusies, tikai rievas abpus degunam bija kļuvušas mazliet dziļākas. Pola augums bija tikpat stingrs un muskuļains kā pirms divdesmit gadiem. Mīļotā vīrieša fiziskā varenība, platie pleci un apjomīgais krūšukurvis Emmu aizvien vēl mazliet mulsināja, viņa jutās tik trausla un neaizsargāta tam līdzās. Tovakar Pols bija tērpies baltā vakara uzvalkā, un viņu apņēma patiesa mirdzuma aura, kas šķita pat vēl vairāk valdzinoša nekā parasti.

Pola un Emmas skatieni sastapās. Viņš draiski piemiedza aci un tad uzlūkoja Emmu ar mīlestības pilnu apbrīnu. Ak tu sātans tāds, viņš ar mani flirtē, viņa nodomāja. Pēc visiem kopā pavadītajiem daudzajiem gadiem. Emma pati aprīlī kļūs piecdesmit gadus veca. Viņa tik tikko spēja tam noticēt. Emma bija iepazinusies ar Polu pirms divdesmit viena gada, sešpadsmit gadus viņi bija nodzīvojuši kopā. Sešpadsmit neaizmirstamus gadus. Tie ne vienmēr bija bijuši viegli gadi. Pols bija tikpat valdonīgs un pašapzinīgs kā Emma, un viņš allaž gribēja būt noteicējs, lai nerastos šaubas, kurš ir ģimenes galva. Emma bija pietiekami gudra, lai personiskajā dzīvē piekāptos Polam, un viņš savukārt bija gana saprātīgs, lai nejauktos Emmas darījumos. Pols arī neslēpa, ka viņam patīk skaistas sievietes, un Emma nojauta, ka, ceļodams vienatnē, viņš varbūt ar dažu labu ir pat pārgulējis, tomēr Emmai netika dots iemesls nedz greizsirdībai, nedz sirdssāpēm, un viņa nekad nešaubījās par Pola mīlestību un uzticību. Uzskatīdama seksuālo greizsirdību par nelietderīgām jūtām, Emma reti domāja par Pola sānsoļiem, ja tādi vispār bija. Viņa kaislība pret Emmu laika gaitā nebija mazinājusies, un viņa zināja, ka ir laimīga sieviete.

Emma atspiedās pret krēsla atzveltni un, malkodama šampanieti, nobaudīdama gardos ēdienus un dzīvi piedalīdamās viesu jautrajās valodās, atbrīvojās no satrauktajām domām par karu, kuras bija viņu mocījušas vakara sākumā.

Nākamajā nedēļā Pols par karu vairs nerunāja, un arī Emma vairījās skart šo tematu. Viņi aizbrauca uz Austrum-teksasu un apmeklēja Sidnejas-Teksasas naftas kompāniju, kas pēc Emmas ieteikuma nesen bija pārdēvēta par “Sitex”, pēc tam devās uz Rictumtcksasu, kur Pols nopirka naftas atradnes Odesā un Midlendā, ar to pamatīgi nokaitinādams Hariju Meriotu. Emmai Pola partneris diez ko nepatika, un viņa jau pēc pirmās tikšanās ar Meriotu bija izteikusi Polam savas domas. Arī šoreiz, atpakaļceļā uz Ņujorku, Emma atkārtoti runāja ar Polu par Meriotu un vaicāja, kāpēc viņš ir tik ļoti sapīcis par jaunnopirktajām atradnēm.

Pols pasmīnēja un atbildēja:

-Tāpēc, ka viņš vienmēr grib, lai viss būtu simtprocentīgi droši. Harijā nav azarta dzirksts. Viņš baidās, ka mēs varētu ciest zaudējumus vai pat pavisam pazaudēt to, kas iegūts mūsu sadarbības garajos gados. Muļķis. Mums pieder viena no visbagātākajām naftas kompānijām Amerikā, tomēr ir nepieciešams to paplašināt. Nē, nevis nepieciešams, bet gan vitāli svarīgi. Harijs jau grib tikai labu, bet viņam galīgi nav iztēles. Atceries, kā man ar viņu bija jācīnās, pirms nopirku tankkuģus? Es pierādīju, ka Harijam nav taisnība. Izrādījās, ka tankkuģi kompānijai ir lielisks ieguvums, un tie ar uzviju atpelnīja izdoto naudu. Un arī šoreiz es pierādīšu, ka Harijs ir kļūdījies. Man uz naftu ir labs deguns, un es tev garantēju, ka Odesas un Midlcndas atradnes būs ļoti bagātas. Urbumus esmu iecerējis uzsākt jau pirms gada beigām.

- Paldies Dievam, ka tu esi šīs kompānijas galvenais akciju turētājs, pretējā gadījumā Meriots tev nemitīgi sagādātu problēmas, - sacīja Emma.

- Sasodīts, tev taisnība.

Pols īsi iesmējās.

- Tu taču nedomā, ka es būtu tāds muļķis, lai sākotnēji ieguldītu kompānijā miljonus un tad nevarētu to kontrolēt, vai ne?

- Nē, nedomāju vis, - Emma smiedamās piekrita. - Tam tu esi par slīpētu!

Viņa saminstinājās un tad vaicāja:

- Vai tu nožēlo, ka Dēzija nav zēns?

-Augstais Dievs, nē! Kas tevi vedina uz tādām domām?

- Nu, Hovards diez vai varēs turpināt tavu darbu. Un man reizēm ienāk prātā, ka tu varbūt esi sarūgtināts, jo tev nav dēla, kurš varētu pārņemt no tevis stafeti un tuipināt Mak-gilu dinastiju.

- Un kas liek tev domāt, ka to nevarēs darīt Dēzija? Var taču izrādīties, ka viņa būs atsitusies savā daiļajā mātē un arī no viņas dienās iznāks sasodīti laba darījumu sieviete. Un Dēzija apprecēsies. Un viņai būs bērni. Mani mazbērni. Padomā par to, Emma!

Emma šos Pola vārdus nekad neaizmirsa.

Kādā dienā februāra beigās Pols agri atgriezās mājās no “Sitex” Ņujorkas biroja, un Emma uzreiz zināja, ka kaut kas nav kārtībā. Viņš izskatījās neparasti norūpējies, izklaidīgi noskūpstīja Emmu un ielēja sev glāzē konjaku - arī to pulksten četros pēcpusdienā Pols darīja ārkārtīgi reti.

Emma bez liekiem aplinkiem viņam teica:

- Tu esi uztraukts, Pol. Kas noticis?

- No tevis neko nav iespējams noslēpt, mana mīļā, vai ne?

Iemalkojis konjaku, viņš aizdedzināja cigareti un tad sacīja Emmai:

- Pasūtīju tev biļeti atpakaļbraucienam uz Angliju ar kuģi “Karaliene Elizabete”. Man laimējās - kaut arī biļete tika pasūtīta pēdējā brīdī, izdevās dabūt tev rezervēto luksusa kajīti, tā ka tu, mīļā, varēsi ceļot ar ērtībām. Kuģis dodas ceļā ceturtdien.

- Vai tad tu nebrauksi kopā ar mani? - Emma jautāja cik vien iespējams mierīgā tonī, bet kakls viņai aizžņaudzās.

- Nē, mīļā, es nevaru.

- Kāpēc ne, Pol? Tu taču biji nodomājis atgriezties Anglijā kopā ar mar.i.

- Gribu uz dažām dienām atgriezties Teksasā, lai šo to nokārtotu un pārliecinātos, ka Harijs ir sapratis - urbumi Odc-sājāuzsāk pēc iespējas ātrāk. Un pēc tam es došos uz Austrāliju.

- Bet tu negrasījies turp braukt agrāk kā gada otrajā

pusē!

- Gada otrajā pusē būs par vēlu, Emma. Man jābrauc turp tagad un jāapspriežas ar vīriem, kuri pārvalda manas kompānijas, Tu zini, ko es domāju par Japānas draudiem Klusajā okeānā. Nevaru atstāt savus īpašumus Austrālijā likteņa varā.

Emmas seja bija nobālusi.

- Es negribu, ka tu brauc! - viņa iekliedzās. - Man ir bail! Es baidos, ka sāksies karš un tu iestrēgsi Austrālijā. Var iznākt tā, ka mēs tiksim šķirti uz vairākiem gadiem.

Viņa piecēlās, piegāja pie Pola un nometās viņam blakus uz ceļiem. Galvu atliekusi, Emma ielūkojās Polam sejā.

- Lūdzu, nebrauc, mīļais! Lūdzu, lūdzu!

Viņa viegli pieskārās šai vismīļākajai sejai pasaulē, un Emmas acīs iemirdzējās asaras.

- Tu taču saproti, ka man tas jādara, Emma, - Pols atbildēja, cik laipni vien varēdams.

Viņš noglāstīja Emmai galvu un maigi raudzījās viņā.

- Es nebūšu ilgi prom. Augstākais, divus mēnešus, ne vairāk. Mani uzņēmumi Austrālijā jau gadiem ilgi strādā bez sarežģījumiem, tomēr man jābūt drošam, ka darbs ritēs bez aizķeršanās arī tad, ja nevarēšu katru gadu turp aizbraukt. Mēs taču nezinām, cik ilgs būs šis karš, kurš teju, teju sāksies, vai ne?

Pols uzmundrinoši pasmaidīja.

- Es ātri atgriezīšos. Gribu būt Anglijā un kopā ar tevi, kad tā jezga ies vaļā. Nekādā gadījumā negribu pieļaut, ka tu būtu viena. Neraugies manī tik sēri, mīļā! Būšu prom tikai astoņas nedēļas. Šo īso brīdi tu taču pārdzīvosi, vai ne?

Emma nestrīdējās Polam pretim un vairs nemēģināja viņu atrunāt, zinādama, ka tam nav nekādas jēgas. Viņa īpašumi bija neaptverami plaši, un tikpat liela bija to uzliktā atbildība, kuru Pols nevarēja atļauties ignorēt. Bagātība un vara nenoliedzami deva cilvēkam privilēģijas, bet vienlaikus viņam tika uzkrauta arī smaga nasta. Pols, pat gribēdams, nevarēja atļauties nereaģēt uz politisko situāciju pasaulē un neapzināties, kādu iespaidu tā var atstāt uz viņa darījumiem. Būdama tā, kas viņa bija, Emma izprata Pola rīcības motīvus un samierinājās ar viņa plāniem, kaut nebija par tiem sajūsmināta.

Un tāpēc dažas atlikušās dienas līdz aizbraukšanai viņa centās neizrādīt Polam savas bažas un sarūgtinājumu. Šoreiz tomēr šķiršanās no mīļotā vīrieša nomāca Emmu vairāk nekā

> y

parasti, un ļaunas priekšnojautas neatstāja viņu visa brauciena laikā. Arī atgriezusies Belgreiva skvēra mājā, Emma nespēja no tām atbrīvoties. Viņa nekur vairs nerada sirdsmieru.

Piecdesmit septītā nodaļa

Kad Pols izgāja no privātklīnikas Sidnejas nomalē, lietus lija straumēm. Viņš sacēla uz augšu mēteļa apkakli un steigšus devās uz savu deimlcru.

Iekams Polam izdevās iekļūt automobili, viņš bija stipri salijis. Pols novilka slapjo mēteli un nevērīgi nometa to uz pakaļējā sēdekļa. Viņš izņēma no kabatas mutautu, noslaucīja seju un tad aizdedzināja cigareti. Pols ievēroja, ka, to darot, viņam trīc rokas. Viņš bija pārskaities uz Konstanci, tā ka par roku trīcēšanu nebija ko brīnīties. Vēl pirms dažiem mirkļiem Pols bija bijis tuvu tam, lai sievai iesistu, un viņam tikai ar pārcilvēciskām pūlēm bija izdevies sevi apvaldīt un pieklājīgi atvadīties no Konstances. Pēkšņais dusmu uzliesmojums Polu mulsināja. Viņš nekad mūžā nebija sievietei nedz iesitis, nedz jutis tik naidpilnu vēlēšanos to darīt.

Pols iedarbināja automobili un aizbrauca no stāvvietas. Viņš nogriezās uz galvenā ceļa, kas veda atpakaļ uz pilsētas centru. Gadiem ritot, Pola pacietība un žēlums pret Konstanci bija izgaisuši, un tagad viņš juta pret sievu vienīgi naidu. Ienīda viņu no visas sirds. Nolādēts, Pols vairs negribēja būt ar šo sievieti saistīts. Gan viņš atradīs iespēju, ka panakt laulības šķiršanu. Pols runās ar savu advokātu. Jābut taču kā-dai juridiskai izejai, kādam paņēmienam, kā izbeigt šo muļķīgo laulību, kura īstenībā jau divdesmit septiņus gadus vairs nepastāvēja. Tas bija absurds, ka cilvēkam, kas apveltīts ar nenoliedzamu varu un ietekmi, jāatrodas tik neciešamā stāvoklī savā privātajā dzīve - saistītam ar nožēlojamo radījumu, kurš nelaida viņu vaļā aiz tīras ļaunprātības. Pols nesaprata, ko gan tādu viņš Konstancei ir nodarījis, ka sieva viņu tik smagi sodīja. Laulības pirmajos gados Pols bija labs un uzmanīgs vīrs. Tā bija viņas dzeršana un juceklīgais dzīvesveids, kas nostājās starp viņiem un galu galā iznīcināja Pola mīlestību pret sievu. Viņam jātiek brīvam. Polam tas jāpanāk Emmas un Dēzijas dēļ. Un viņš to panāks, kaut viņam būtu jāiet caur uguni un ūdeni. Pols sažņaudza automobiļa stūri, un dcimlcrs trakā ātrumā drāzās uz priekšu pa tukšo ceļu.

Bālās debesis pāršķēla zibens šautra, un nogranda apdullinošs pērkons. Sāka līt vēl stiprāk, un putojošās šaltis uz īsu brīdi aizsedza automobiļa priekšējo stiklu. Pols pārāk strauji izdarīja pagriezienu, pārāk vēlu ieraudzīja kravas automobili. Viņš instinktīvi grieza stūri uz pretējo pusi un bremzēja, bet deimlers, kas bija traucies ar milzīgu ātrumu, turpināja slīdēt pa mitro ceļu, mētādamies no vienas puses uz otru. Par spīli lielajam fiziskajam spēkam, Polam neizdevās automobili novaldīt. Pārbraucis pāri ceļa apmalei, tas palēcās gaisā un, apmetis kūleni, gāzās novadgrāvī. Pēdējais, ko Pols juta, bija deimlera atsišanās pret laukakmeņu krāvumu un tas, kā stūre ietriecas viņam krūtīs. Tad Pols zaudēja samaņu.

Kravas automobiļa šoferim izdevās viņu izvilkt no

9 9

deimlera vraka burtiski pāris sekunžu pirms tam, kad Pola automobilis uzliesmoja. Pēc divām stundām ātrās palīdzības automobilis nogādāja viņu Sidnejas slimnīcā. Pols bija bez samaņas. Viņš to neatguva vēl vairākas dienas. Tas vispār bija brīnums, ka Pols Makgils izdzīvoja - tā vēlāk sacīja ārsti.

Pols braucamkrēslā manevrēja pa savu kabinetu, līdz beidzot viņam izdevās sasniegt rakstāmgaldu. Viņš aizdedzināja cigareti un tad sāka izskatīt prāvo juridisko dokumentu kaudzīti, kuru Polam pirms nedēļas bija atstājis viņa advokāts Mels Herisons. Pols tikai nesen bija atgriezies mājās no slimnīcas, un šo dokumentu skrupuloza pētīšana bija kļuvusi par viņa galveno nodarbošanos. Līdz šim Polam nebija izdevies tajos atrast nevienu neskaidrību, nevienu apstrīdamu vietu. Tomēr, lai būtu pilnīgi drošs, viņš nolēma pirms parakstīšanas dokumentus vēlreiz caurskatīt. Pols lēnām un uzmanīgi pārlasīja katru lappusi. Pēc trim stundām viņš apmierināts nolika dokumentu kaudzīti malā. Viss bija izklāstīts ļoti skaidri, nekādi pārpratumi nevarēja rasties. Mels dokumentu sastādīšanas jomā bija izcils speciālists. Neviena pasaules tiesa šos dokumentus nevarēs apstrīdēt. Pola griba tajos bija izteikta skaidri un precīzi. Viņš pasmaidīja - pirmo reizi kopš vairākām dienām. Bija izdevies visu realizēt tā, kā Pols to bija iecerējis.

Pulkstenis bija jau gandrīz seši. Melam kuru katru brīdi vajadzēja būt klāt. Pēdējo trīs mēnešu laikā kopš nelaimes gadījuma viņš bija pierādījis, ka ir nelokāms, uzticams un gādīgs draugs. Viņš vienmēr bija klāt, kad Polam radās kāda vajadzība, un bieži apciemoja viņu arī bez īpaša iemesla. Mels sagatavoja dokumentus, nokārtoja lietas, kuras Pols nevienam citam nebūtu varējis uzticēt, katru dienu nāca pie viņa uz slimnīcu, nedēļas nogalēs atstāja novārtā sievu un meitu, lai varētu būt pie drauga, uzmundrināt viņu un neļaut viņam ieslīgt depresijā. Kopš tā brīža, kad Polam tika noņemts apsaitējums, viņš nepieņēma vairs nevienu apmeklētāju - tikai Melu un pāris vīru, kuru pārziņā bija Pola uzņēmumi. Viņš negribēja, lai draugi redzētu viņa sakropļoto seju. Pols nespētu izturēt nedz viņu līdzjūtību, nedz nožēlu.

Izmisuma uzplūdā Pols aizvēra aeis un prātoja, cik ilgi vēl spēs izturēt. Dažbrīd viņam šķila, ka neizturēs pat vienu dienu. Cik drausmīgs likteņa pavērsiens! Ja Pols būtu paklausījis Emmu un atgriezies kopā ar viņu Anglijā, viņš nemūžam nebūtu pārvērties par braucamkrēslam piesaistītu kropli. Te nu Pols sēdēja, gandrīz visā būdams atkarīgs no citiem cilvēkiem. Viņam bija ārkārtīgi grūti ar to samierināties. Pols allaž bija baudījis apskaužamo privilēģiju locīt dzīvi pēc sava prāta, likt apstākļiem veidoties saskaņā ar viņa gribu, nevis otrādi. Tagad Pols bija nevarīgs, un bezcerība viņā mijās ar dusmu uzliesmojumiem. Nauda, ietekme -Pola pagātnes varenie ieroči - vairs neko nevarēja viņam palīdzēt.

Pie durvīm klauvēja, un kabinetā ienāca Smizerss, Pola ilggadējais kambarsulainis, un pārtrauca viņa drūmās domas.

- Ieradies Herisona kungs, ser. Vai man ievest viņu šeit, vai arī jūs vēlaties doties uz viesistabu?

- Es pieņemšu viņu šeit, Smizers.

Pēc īsa brīža Mels jau bija satvēris Pola roku.

- Kā klājas, Pol?

- Tici vai ne, bet es jūtos krietni vien labāk, - Pols atbildēja un deva zīmi kambarsulainim. - Sagatavo mums, lūdzu, parastos dzērienus, Smizers!

- Tūlīt, ser.

Pols aizripināja braucamkrēslu prom no rakstāmgalda.

- Apsēdīsimies pie kamīna. Pēdējā laikā man vienmēr

salst.

Kad kambarsulainis bija aizgājis, Pols teica:

- Man vajadzēja būt uzstājīgākam un panākt, lai ārsti laiž mani mājās vismaz pāris nedēļu agrāk. Atrašanās ierastajā vidē man neapšaubāmi ir nākusi par labu.

- To es redzu, - Mels mundri atsaucās. - Uz tavu ve-selibu, veco zēn!

- Priekā! - Pols atsaucās.

Viņi saskandināja glāzes, un Pols turpināja:

- Pavadīju daudz laika, studēdams dokumentus, kurus tu sagatavoji, Mel. Viss ir vislabākajā kārtībā. Mēs varam vēlāk tos parakstīt.

- Lieliski, Pol. Starp citu, es brīdināju Odriju, ka nebūšu mājās uz pusdienām. Ja tu jau otro vakaru pēc kārtas spēj paciest manu kompāniju, uzprasīšos pusdienās pie tevis. Ar mieru?

- Protams! Es priecājos, ka man nebūs jāpusdieno vienatnē.

Viņš piebrauca pie bāra un ielēja sev vēl vienu mēriņu skotu viskija.

-Kā ar tavu glāzi, Mel? Vai varu to piepildīt no jauna?

- Paldies, patlaban ne. Klausies, Pol, es dažu pēdējo dienu laikā daudz esmu domājis par Emmu. Manuprāt, tagad, kad tu esi atgriezies mājās, mums vajadzētu sūtīt viņai ziņu. Pārrunāju to ar Odriju, un viņa man piekrīt.

-Nē!

Pols strauji apgrieza braucamkrēslu. Viņš cieši ieskatījās Melarn sejā, un acis viņam liesmoja.

- Es tev kategoriski to aizliedzu! - Pols skarbi iesaucās. -Negribu, lai viņa mani redzētu tādā stāvoklī. Turklāt jaunumi kļūst jo dienas jo vairāk satraucoši. Jau rit pat var i/.ccltics karš ar Vāciju Nevēlos, lai viņa tik bīstamā laikā šķērsotu manis dēļ puspasaules.

Mels uzmanīgi nopētīja Polu.

- Es saprotu tavas izjūtas. Bet es ar šausmām domāju par to bridi, kad Emma atklās, ka mēs abi viņai vēstulēs esam melojuši. Tu darīji visu, kas tavos spēkos, lai avīzēs neparādītos detalizēts nelaimes gadījuma izklāsts, tā ka viņa ir pilnīgā neziņā par tava stāvokļa nopietnību. Vai nav pienācis laiks pavēstīt Emmai patiesību? Viņai to vajadzētu zināt.

Pols papurināja galvu.

- Viņai tā nav jāzina. Nekad un nemūžam.

Tad viņa tonis kļuva mazliet laipnāks.

- Nu, vismaz patlaban Emma vēl neko nedrīkst zināt. Es izlemšu, kad būs pienācis īstais brīdis viņai to pateikt.

Pola seja sadrūma.

- Kā lai vīrietis pasaka kaislīgai un skaistai sievietei, ka viņa saistījusi sevi ar bezcerīgu kropli, kurš ir paralizēts no vidukļa līdz pat kāju pirkstiem un zaudējis pusi sejas, turklāt...

Viņš aprāvās un cieši paraudzījās Melā.

- ... turklāt ir impotents un būs tāds vienmēr. Tas nav viegli, mans draugs. Nemaz nav viegli.

Mels nezināja, ko lai atbild, un viņu pārņēma tik spēcīga līdzjūtība, ka Mels aši piecēlās, lai Pols nepamanītu žēlumu viņa acīs. Viņš piegāja pie bāra un paņēma skotu viskija pudeli.

- Domāju, ka tu varbūt novērtē Emmu par zemu, - Mels teica. - Patiesību sakot, esmu par to sasodīti pārliecināts. Viņa gribētu palikt kopā ar tevi. Lai sniegtu tev atbalstu un mīlestību. Nosūtīsim viņai telegrammu, Pol. Tūlīt pat.

- Nē, - gurdā balsi sacīja Pols. - Negribu, ka viņa uzkrauj sev tādu nastu, Es viņai vairs neesmu derīgs. Es neesmu derīgs pats sev - ja gribu skatīties patiesībai acīs.

Mels atgriezās pie kamīna, drudžaini domādams, kā lai pārliecina Polu, ka Emmu vajag izsaukt uz Austrāliju. Viņa Polam bija nepieciešama vairāk nekā jebkad, bet Pols bija stūrgalvīgs un lepns kā velns.

- Emma uz notikušo lūkosies pavisam citām acīm. Viņa tevi mīl. Kur nu mīl - viņa dievina zemi, pa kuru tu...

Mels aprāvās un nokrekšķinājās. Tad viņa seja kļuva gaišāka, jo Melam bija ienākusi prātā kāda cita doma. Viņš ātri ierunājās:

- Klausies, ja tu negribi, ka Emma dodas tik bīstamā ceļojumā, kāpēc tev pašam neaizbraukt uz Angliju? Mēneša laikā tu būsi tur.

-Tas nav iespējams. Man katru dienu jāierodas slimnīcā uz īpašām ārstniecības procedūrām. Šo nepieciešamību es uz kuģa apmierināt nevarēšu.

Pols vienā malkā iztukšoja viskija glāzi un nolika to uz galda. Tad viņš paskatījās uz Melu, un viņa acīs atspoguļojās drūma nopietnība. Viņš neizteiksmīgā balsī sacīja:

- Neesmu tev kaut ko pateicis, Mel. Prognoze ir slikta. Patiesību sakot, ļoti slikta. Ārsti nezina, cik ilgi viņiem izdosies pasargāt manas nieres no inficēšanās. Nieru saslimšana - tas ir parastais paraplēģijas slimnieku nāves cēlonis.

Mels, acis iepletis, raudzījās Polā, un viņa sārtā seja bija zaudējusi krāsu.

- C-c-ik i-i-i-ilgi? - viņš izstostīja, nespēdams izteikt šo jautājumu līdz galam.

- Deviņi mēneši - labākajā gadījumā, - lietišķi atbildēja

Pols.

Viņš ar savu nāves spriedumu jau bija apradis. Citas iespējas viņam nebija.

- Mums vajadzētu pieaicināt citus speciālistus, Pol, -Mels ierunājās ar izmisīgu steigu. - Noteikti jābūt kādam paņēmienam, kā...

- Nē, tāda nav, - atteica Pols. - Ja es būtu lauzis mugurkaulu, ārstiem varbūt izdotos to sadziedēt. Bet sarauti ir mugurkaula nervu gali, un tos neviens vēl neprot izārstēt.

Mels novērsās un raudzījās ugunī. Viņam nebija vārdu, ar kuriem mierināt Polu. Nelaimes gadījumam, protams, bija katastrofālas sekas, tomēr Mels bija domājis, ka Pols nodzīvos vēl ilgus gadus, kaut arī paliks piesaistīts pie braucamkrēsla. Bet nu izrādījās... Ak Dievs, cik nožēlojams gals tik izcilam cilvēkam! Beidzot pēc ilga klusuma brīža viņš jautāja:

- Vai varu kaut ko darīt tavā labā, Pol?

Pols sirsnīgi pasmaidīja.

- Nē, veco zēn. Tomēr paldies par tavu labo gribu. Neņem to visu tik ļoti pie sirds! Un, Dieva dēļ, nesāc mani jau tagad apraudāt. Man ir nepieciešams tavs mundrais gars un optimisms. Turklāt tu esi kļuvis par manu labo roku un bieži mani apmeklēsi. Negribu redzēt sevī noraugāmies drūmu fizionomiju. Nu, pietiks par to! Iedzersim vēl pa glāzei un tad ēdīsim pusdienas. Man aiztaupīts lielisks konjaks, kuru pirms daudziem gadiem iegādājās mans tēvs. Iztukšosim pāris pudeļu pie pusdienām. Patiesību sakot, mēs varētu nomēģināt to jau tagad, kamēr vēl...

Pols strupi aprāva sakāmo, paņēma tukšās glāzes, ielika tās sev klēpī un aizripināja braucamkrēslu pie bāra.

Mels atkal nevarēja viņam neko sakarīgu atbildēt. Sameklējis kabatā mutautu, advokāts skaļi izšņauca degunu.

Viņš skatījās uz Pola platajiem pleciem un spēcīgo muguru, kas vīdēja virs braucamkrēsla atzveltnes, un Mela acis aizmigloja nepārvaramas skumjas. Cik stoiski šis lieliskais vīrietis panes savu nelaimi! Mels vienmēr bija apbrīnojis gados vecāko draugu, bet Pola izturība un garīgais spēks, stāvot uz nāves sliekšņa, viņu patiesi aizkustināja. Mels šaubījās, vai pats līdzīgos apstākļos spētu izturēties tik varonīgi un izrādīt tik nelokāmu gribu. Un viņš skaidri zināja, ka Pola dzīves pēdējo mēnešu laikā būs viņa dēļ gatavs uz visu. Vienīgais, kas Polam nepieciešams, ir tuva drauga atbalsts, un to viņš

saņems.

>

Krietni vēlāk tajā pašā vakarā, labu laiku pēc tam, kad Mels bija aizgājis, Pols sēdēja pustumšajā kabinetā, sildīja plaukstā brendija glāzi un smēķēja cigareti pēc cigaretes. Viņš pārdomāja sarunu ar Melu, un viņa seja bija mierīga, bet acis domīgas. Varbūt Melam bija taisnība. Varbūt viņam patiesi vajadzēja aizrakstīt Emmai un izstāstīt viņai patiesību. Iepriekšējās vēstulēs viņš par savas aizkavēšanās iemeslu bija minējis sarežģījumus darījumos, bet nelaimes gadījumu uz ceļa - noklusējis. Jā, to Pols Emmai bija parādā. Patiesību. Tā vārdā, kas viņi bija viens otram un ir joprojām, Emmai bija tiesības visu zināt. Viņai bija jāzina patiesība līdz beidzamajam sīkumam - Pola Emmai nebija vajadzīgi nedz pusvārdi, nedz noklusējumi. Viņš piebrauca pie rakstāmgalda, piebīdīja sev tuvāk piezīmju papīra lapu un sāka rakstīt vēstuli.

Sidnejā 1939. gada 24. jūlijā.

Mana vismīļā Emma!

Tu esi mana dzīvība...

Viņš pacēla acis, lai pavērtos uz fotogrāfiju zelta rāmītī, kura stāvēja uz rakstāmgalda stūra. Pols paņēma fotogrāfiju, lai ielūkotos tajā ciešāk. Emma bija nofotografējusies dažus gadus pēc Dēzijas piedzimšanas un attēlā smaidīja savu neatkārtojamo, starojošo smaidu. Polam šķita, ka viņa sirds plīsīs aiz mīlestības pret šo sievieti. Pola acīs negaidīti sanesās asaras, un viņš ļāva tām ritēt pār vaigiem. Pols ilgi turēju fotogrāfiju piespiestu pie krūtīm, it kā tā būtu Emma pati. Viņš atcerējās pagātni un domāja par nākotni. Vēstuli Pols neuzrakstīja.

Piecdesmit astota nodaļa

>

Frenks Hārts iznāca no vīna bāra un pa Flīta ielu devās uz avīzes redakcijas pusi, pārdomādams rakstu, ko tovakar bija sacerējis. Raksts joprojām gulēja uz Frenka rakstāmgalda ‘‘The Daily Express” redakcijā. Viņš speciāli bija uz stundu aizgājis no sava kabineta, lai mazliet distancētos un tad pārlasītu paša sacerēto ar “svaigu aci”.

Dīka laika nosišana Frenkam vīna bārā tomēr nebija iznākusi, jo tas bija pilns ar avīžniekiem, kas runāja par politiskās situācijas pasliktināšanos. Viņu sejas bija drūmas, bet balsis-bažīgas. No visām Eiropas malām pienāca nomācoši jaunumi. Tagad Frenks jautāja sev, vai viņa tonis redaktora slejai sacerētajā rakstā nav pārāk ass. Bet to muļķi Neviļu Cemberlenu vajadzēja dabūt ārā no valdības. Situācijā, kad nenovēršami draudēja karš, Vinslons Čērčils bija vienīgā premjerministra amatam atbilstošā politiskā figūra. Frenks zināja, ka viņa šefs ir tieši tādās pašās domās. Bīverbruks un Čērčils bija seni draugi.

Frenks šķērsoja Flīta ielu un, galvu atliecis, nopētīja "The Daily Express" ēku - īstu modernās arhitektūras ideju iemiesojumu, kas, tērauda un stikla konstrukcijas un spožās gaismas reklāmas mirdzinādams, izcēlās uz laika zoba sagrauzto namu fona. Šefs neapšaubāmi bija apzināti gribējis dot triecienu iesīkstējušām celtniecības tradīcijām, un tomēr lords Bīverbruks pats bija īsts tradicionālists, kurš nenogurstoši aizstāvēja Britu impēriju un visu, kas ar to saistīts. Skaudīgie konkurenti apgalvoja, ka avīzes ēka esot ķēmīga, tā apvainojot vēsturisko ielu, kurā atrodas, bet Frenkam šis nams palika. Viņš to uzskatīja par nodevu modernajai žurnālistikai un pārmaiņu laikam. Šefs, to uzbūvēdams, bija rīkojies pilnīgi pareizi, jo nu “The Daily Express ” namam visā Flīla ielā nebija otra līdzīga.

Iegājis pa virpuļdurvīm redakcijas priekštelpā, Frenks iekāpa liftā un brauca uz savu kabinetu. Tur viņš nometa uz krēsla platmali, apsēdās, paņēma slejas aplauzumu un, kājas uz galda saslējis, sāka to lasīt. Viņš centās vērtēt savu rakstu pēc iespējas kritiskāk. Frenkam tomēr bija jāatzīst, ka raksts izdevies sasodīti labi, kaut tobrīd tas bija tikai viņa paša vērtējums. Viņš nolēma rakstā neko nelabot. Pielēcis kājās, Frenks aiznesa rakstu Arturam Kristiansenam.

Kriss bija gados jauns “Express” redaktors, kuru uzskatīja par Flīta ielas brīnumbērnu. Būdams Bīverbruka protežē, tieši viņš bija atbildīgs par uzskatu un toņu pārmaiņām plašam lasītāju lokam domātajā žurnālistikā. Izmeties vienā kreklā, ar izbužinātiem matiem un pietvīkušu seju - tāds Kriss sēdēja pie papīriem apkrautā rakstāmgalda. Viņš izskatījās pārguris un uzbudināts, taču īstenībā Kriss nekad nezaudēja savaldību. Ieraudzījis Frenku, viņš tam draudzīgi uzsmaidīja.

- Es jau sāku prātot, kas ar tevi ir noticis. Grasījos raidīt izsūtāmo zēnu uz vīna bāru tev pakaļ.

Frenks sniedza Krišam sleju.

-Gribēju uzrakstīto kādu bridi pārdomāt. Baidījos, vai dažviet neesmu izteicies par asu.

Kriša gaišās, vērīgās acis pievērsās aplauzumam. Viņš ātri izlasīja Frenka rakstu.

-Labi uzrakstīts. Un sasodīti gudri, Frenk. Iespiedīsim to bez mazākajiem grozījumiem. Ja tu padarītu savu toni maigāku, raksts zaudētu visu ietekmes spēku. Arī šefs būs apmierināts. Tu, kā parasti, esi trāpījis desmitniekā.

- Tātad tu esi pārliecināts, ka raksts nav pārāk kategorisks un ass?

Kriss atkal pasmaidīja.

-Esmu gan. Patiesību sakot, tas ir ļoti līdzsvarots. Bet pēdējā laikā visi tavi pasaules politiskajam stāvoklim veltītie raksti ir izsvērti un apdomīgi. Pie velna, neviens taču nevarēs apgalvot, ka fakti, kurus tu esi minējis, neatbilst patiesībai.

Un Kriss uz slejas uzrakstīja: “Iespiest bez grozījumiem!”

- Puis! - viņš uzsauca izsūtāmajam zēnam, kas slaistījās netālu no Kriša kabineta durvīm. - Nones to lejā uz spiestuvi!

- Ja neesmu tev vairāk vajadzīgs, es labprāt dotos prom, - teica Frenks. - Mani gaida māsa. Tu zini telefona numuru. Ja ir kas steidzams, piezvani!

Kriss piekrītoši palocīja galvu.

- Labi, Frenk.

Skaļi iezvanījās viens no telefoniem uz Kriša galda, un viņš pacēla klausuli.

- Kristiansens klausās. Labvakar, ser!

Ar plaukstu aizsedzis mikrofonu, viņš sacīja Frenkam:

- Tas ir lords Bīverbruks, viņš zvana no Čērklijas. Atvaino mani, Frenk!

Frenks atgriezās savā kabinetā, lai paņemtu cepuri, un tad devās cauri telpai, kurā tika saņemtas un apstrādātas pēdējās ziņas. Viņš bieži mēdza te uzkavēties. Šajā telpā valdīja steiga, rosība un apdullinošs troksnis, smaržoja pēc svaigas tipogrāfijas krāsas. Tas viss lika Trenkā sirdij iepukstēties straujāk. Gadu gaitā viņš bija kļuvis par veiksmīgu un populāru romānu rakstnieku, tomēr vēl aizvien nespēja atteikties no žurnālistikas. Tā bija Frenka aizraušanās. Te, avīzē, bija sajūtami un sadzirdami pasaules sirdspuksti.

Trenks kādu brīdi pastāvēja pie Rcitera telegrāfa aparāta un lasīja jaunākās ziņas. Jaunumi bija draudīgi, tic visdažādākajos veidos vēstīja vienu un to pašu - būs karš. Izsūtāmais zēns, kas bija mīņājies Frcnkam aiz muguras, noplēsa strēmeli ar ziņojumiem un aizsteidzās prom. Tieši tajā brīdī Frenka uzmanību saistīja jaunā vēsts, kura tobrīd slīdēja ārā no telegrāfa aparāta. Frenks labu laiku stāvēja kā sastindzis, neticēdams pats savām acīm. Tad viņš pieskrēja pie dažu citu preses aģentūru telegrāfa aparātiem - no visiem tikšķēdama slīdēja ārā viena un tā pati ziņa. Frenks ievaidējās. Te nevarēja būt nekādas kļūdīšanās. Norāvis vienu telegrāfa lenti, Frenks palūdza atļauju ņemt to līdzi. Kad viņam tas tika atvēlēts, Frenks iebāza papīra strēmeli kabatā un satriekts izgāja ar sāpošu sirdi no pēdējo ziņu telpas.

Pēc brīža viņš jau bija uz ielas un deva zīmi garāmbraucošajam taksometram. Bija silta augusta pēcpusdiena, bet Frcnku kratīja drebuļi, un, aizdedzinot cigareti, rokas viņam trīcēja. Frenks galīgi nesaprata, kā lai paveic to, kas viņam tagad būs jādara.

Vinstons darba lielās bija ieradies Londonā un, kā parasti, apmeties pie Emmas. Viņi sēdēja viesistabā un pēc pusdienām malkoja kafiju, kad saimniecības vadītāja pavēstīja par Frenka ierašanos.

Ieraugot jaunāko brāli, Emma sāka starot un piecēlās, lai apskautu Frenku.

- Mēs tevi jau gandrīz vairs negaidījām! - Emma iesaucās.

- Atvainojiet, ka es tā aizkavējos! - Frenks nomurmināja.

- Iedošu tev kaut ko iedzert, - sacīja Emma. - Ko tu gribētu, Frenk?

- Brendiju, lūdzu!

Viņš pagriezās pret Vinstonu.

- Uz cik ilgu laiku tu esi iebraucis?

- Uz pāris dienām. Varbūt paēdīsim rīt kopā lenču?

- Jā, labprāt.

Emma pasniedza Frenkam glāzi un apsēdās atzveltnes krēslā viņam iepretim. Cieši uzlūkojusi brāli, viņa sarauca pieri.

-Tu izskaties šausmīgi bāls, Frenk, mīļais. Vai tu neesi saslimis?

- Nē, es tikai esmu noguris.

Izdzēris brendiju, viņš piecēlās.

- Vai nevarētu palūgt vēl vienu mēriņu? Šovakar tas man ir nepieciešams.

- Protams, vari!

Emma paskatījās uz Vinstonu un vaicājoši sarauca vienu uzaci. Arī Vinstons bija ievērojis brāļa gurdo pašsajūtu.

- Vai tu esi pārliecināts, ka neesi slims, Frenk? Emmai taisnība-tu slikti izskaties.

Frenks pagriezās pret Vinstonu un izmocīja smaidu.

- Droši vien tie ir pasaules notikumi, kas atstājuši uz mani tik nomācošu iespaidu, - viņš nomurmināja un atkal apsēdās. - Nacisti var kuru katru brīdi iebruki Polijā. Par to neviens vairs nešaubās.

Vinstons un Emma apbēra viņu ar jautājumiem, un Frenks automātiski atbildēja, pūlēdamies, lai viņa teiktais izklausītos kaut cik sakarīgi. Uzmanīgi noklausījusies brāļa stāstīto, Emma pievērsās Vinstonam, kas tobrīd gatavoja sev viskiju ar sodu.

- Mums jāsāk domāt, kā aizvietosim tos darbiniekus, kuri tiks iesaukti armijā, - viņa teica.

Emma aizturēja elpu, un viņas pirksti sāka nervozi rotaļāties ar pērļu kaklarotu.

- Mans Dievs! Mūsu zēni! Kits un Robiņš ir iesaucamajā vecumā. Un Rendolfs arī, Vinston.

-Jā, tā ir. Viņš, patiesību sakot, jau ir izteicis vēlēšanos iestāties flotē. Nekavējoties.

Vinstons saknieba lūpas.

- Rendolfs ir cieši apņēmies panākt savu. Es nespēšu viņu atturēt.

Emma satraukta raudzījās uz vecāko brāli. Viņa zināja, ka Vinstona vienīgais dēls ir viņa prieks un acuraugs.

- Rendolfs ir stūrgalvīgs, un mani dēli ir tieši tādi paši. Viņi mūsos neklausīsies. Nedomāju, ka mēs varam kaut ko darīt. Viņi agri vai vēlu dosies uz fronti.

Tad Emma pievērsās Frcnkam,

- Vismaz tavs Saimons vēl nav tik vecs, lai tiktu iesaukts.

- Jā, pagaidām, - atsaucās Frenks un piecēlās.

Viņš ielēja glāzē prāvu mēriņu brendija un aiznesa to Emmai.

- Izdzer to! Stiprāks malks tev tagad nebūs par ļaunu.

Emma apmulsusi vērās brālī.

- Kāpēc tu tā runā?

Viņa sarauca pieri.

-Tu taču zini, ka es nedzeru brendiju. Man no tā sakas sirdsklauves.

- Lūdzu, izdzer to! - Frenks klusi atkārtoja.

Emma pielika glāzi ar brendiju pie lūpām un iedzēra nelielu malku, riebumā saraukusi degunu. Nolikusi glāzi uz servējamā galdiņa, viņa uzmanīgi vēroja Frenku. Viņš patiesi izskatījās neparasti bāls. Frenka jutīgajā sejā bija kaut kas ļaunu vēstījošs. Emma satraucās. Viņu pārņēma nenovēršamas nelaimes priekšnojautas. Emma cieši sažņaudza kopā plaukstas.

- Noticis kaut kas briesmīgs, vai ne, Frcnk?

Frenks juta, ka mute viņam kļuvusi sausa. Aizsmakuša

balsī viņš beidzot izmocīja:

- Man ir ļoti slikti jaunumi. Dabūju to zināt nupat, pirms devos prom no redakcijas.

Par spīti dzelžainajai savaldībai, viņa balss stipri trīcēja.

- Frcnk, mīļais, par ko tu runā? - vaicāja Emma.

- Ar tavu avīzi taču nebūs atgadījies kaut kas ļauns, ko? - ātri ierunājās Vinstons.

- Nē, - Frenks nespodrā balsī atbildēja. - Tas patiesībā attiecas... attiecas uz Polu.

- Pols! Tev ir slikti jaunumi par Polu? Kas viņam atgadījies? - saspringusi līdz pēdējai iespējai, stingri noprasīja Emma.

- Nezinu, kā lai es tev to pasaku, Emma...

Frenks aprāvās.

Pēc šausmīga klusuma brīža viņš nedrošā, dziestošā balsī pabeidza:

- Viņš... viņš... viņš ir aizgājis no šīs pasaules.

Emma neticīgi raudzījās brālī un apmulsumā purināja

galvu.

- Ko lu ar to gribi sacīt? - viņa vaicāja, nespēdama aptvert Frenka vārdus. - Nesaprotu, par ko tu runā. Es vēl vakar saņēmu no viņa vēstuli. Ko īsti tu nupat pateici?

Emma trīcēja un bija kļuvusi tik bāla, ka likās - viņa tūlīt noģībs.

Frenks nometās ceļos pie viņas kājām. Viņš skumji ielūkojās Emmai sejā un saņēma viņas rokas savējās.

- Pols ir miris, Emma, - Frenks sacīja maigā, klusā balsī. - Gribēju jau iet ārā no redakcijas, kad ieraudzīju šo vēsti uz telegrāfa lentes.

- Pols, - Emma neticīgi nočukstēja, un viņas sejā apjukums mijās ar izbailēm.

Tad Emma sāka kliegt drebošā balsī:

- Vai tu esi pārliecināts, ka tā nav kļūda? Tai jābūt

kļūdai!

>

Frenks nelaimīgi skatījās uz māsu un noraidoši purināja galvu.

- Visas telegrāfa aģentūras ziņo vienu un to pašu. Es pārbaudīju.

- Ak mans Dievs! - Emma ievaidējās, un asinis viņas dzīslās sastinga.

Arī Vinstona seja bija kļuvusi gluži pelēka.

- Kā Pols nomiris, Frenk? - viņš ar mokām jautāja.

Frenks brīdi klusēja, kā meklēdams īstos vārdus. Bet

nebija tādu vārdu, kuri spētu mazināt smago triecienu. Viņš juta, ka nespēj parunāt.

Emma sažņaudza brāļa roku.

» 9

- Vai Pols... Vai tic bija viņa ievainojumi? Vai viņš bija nopietnāk savainots, nekā man tika stāstīts? - viņa vārgi vaicāja.

-Jā, laikam gan Pola ievainojumi bijuši daudz smagāki, nekā viņš ļāva tev noprast...

Durvju zvans lika viņiem visiem satrūkties. Emmas acis bažīgi iepletās, un viņa uzmeta lūdzošu skatienu Vinstonam. Viņš piekrītoši palocīja galvu un piecēlās. Ejot ārā no viesistabas, Vinstons klusībā lūdza Dievu, kaut tie nebūtu preses pārstāvji, kas ieradušies cerībā izdabūt no Emmas kādu paziņojumu. Viņš jutās atvieglots, redzot, ka saimniecības vadītāja atvērusi durvis Henrijam Rositeram, kādas privātās tirdzniecības bankas līdzīpašniekam, kura pārziņā atradās visi Pola finansiālie darījumi Anglijā un ari vairākums Emmas darījumu. Henrijam bija tikpat drūma sejas izteiksme kā Vinstonam.

- Vai viņa jau zina? - Rositcrs jautāja.

Vinstons apstiprinoši pašūpoja galvu.

- Kā viņa to uzņem? - Henrijs līdzjūtīgi čukstēja.

-Viņa ir apjukusi. Vēl nav līdz galam aptvērusi. Gaidāma šausmīga pēcreakcija, Henrij. Es pat baidos par to domāt.

Henrijs saprotoši palocīja galvu.

- Jā, protams. Viņi taču bija tik tuvi. Cik briesmīga traģēdija! Kā Emma par to dabūja zināt?

Vinstons ātri paskaidroja un pamāja uz viesistabas pusi.

- Labāk iesim tagad pie viņas, Henrij. Mēs Emmai šobrīd esam ļoti nepieciešami.

Ienācis viesistabā, Henrijs apsēdās blakus Emmai.

- Man ir tik ļoti žēl, mīļā. Tikko biju uzzinājis, tā nācu šurp pie tevis.

Emma ar grūtībām norija siekalas un pārlaida plaukstu savai dunošajai galvai.

- Vai tev piezvanīja kāds no Sidnejas? - viņa vaicāja.

- Jā, Mels Herisons. Viņš jau kopš rīta bija mēģinājis mani sazvanīt. Diemžēl es biju aizbraucis uz laukiem.

- Kāpēc viņš nezvanīja man? - Emma skumji jautāja.

- Viņš negribēja, lai tev šī ziņa tiktu pavēstīta pa telefonu. Mels vēlējās, lai es personiski tev to pasaku. Viņš negribēja, ka tu šādā brīdī būtu viena...

- Kad Pols nomira? - Emma viņu pārtrauca.

- Viņa līķis tika atrasts svētdienas naktī. Pie mums tad

5 >

bija agrs pirmdienas rīts. Mels man sāka zvanīt, tiklīdz bija atgriezies mājās. Viņš saprata, ka nevarēs bezgalīgi turēt neziņā presi, jo policijai vajadzēja...

- Policijai? - iesaucās Emma. - Ko tu ar to gribi teikt? Kāds tam sakars ar policiju?

Henrijs apjucis paskatījās uz Frenku. Abi vīrieši pārmija bažīgus skatienus un klusēja. Frenks mēģināja uz ātru roku sadomāt kādus melus, bet tad saprata, ka nav jēgas novilcināt patiesības atklāšanu.

- Pols izdarīja pašnāvību, Emma, - viņš klusi teica.

- Ak mans Dievs! Nē! Nē! Tā nevar būt taisnība! Es jums neticu! Pols nemūžam tā nerīkotos! - kliedza Emma.

- Baidos, ka tā tomēr ir patiesība, mīļā, - sacīja Frenks un aplika māsai roku ap pleciem.

Emma mežonīgi purināja galvu, vēl aizvien noliegdama nule dzirdēto. Lielajā atzveltnes krēslā viņa šķita sarāvusies pavisam maziņa.

- Kā viņš to...

»

Emma nespēja turpināt. Frenks iekoda lūpā.

- Viņš... viņš nošāvās.

* >

Frenks nepateica, ka Pols iešāvis sev tieši sirdī. Viņš nespēja sevi piespiest Emmai to pasacīt.

- Nē! - zaudējusi savaldību, Emma izmisīgi kliedza. - Tā nav taisnība!

Elsas iestrēga Emmai kaklā, viņa žņaudzīja plaukstas un caur asarām pavērās Henrijā.

Viņš skumīgi pamāja.

- Tā ir taisnība, Emma.

- Nav! Nav! - Emmas balss kļuva aizvien spalgāka. -Ak mans Dievs! Pol! Pol! Mans mīļais! Kāpēc?

Emmai aizrāvās elpa, un viņa ļāva vaļu asarām. Viņa atgrūda Frenku, piecēlās un virzījās uz viesistabas vidu, izstiepusi rokas kā neredzīga. Viņa tvēra ar rokām tukšu gaisu, it kā gribētu apskaut Polu un pievilkt sev klāt.

Frenks pielēca kājās, saņēma Emmu aiz rokas un apsēdināja uz sofas.

- Apsēdies, Emma! Lūdzu, mīļā!

Vinstons bēdu aizmiglotām acīm grīļīgiem soļiem šķērsoja viesistabu. Viņš izmisis domāja, kur Emma ņems spēku, lai pārdzīvotu šo briesmīgo nelaimi. Vinstons aiznesa viņai glāzi ar brendiju.

- Izdzer to, mīļā Emma! Izdzer vien! Mēs esam šeit. Mēs paliksim pie tevis.

Emma saņēma glāzi ar abām trīcošajām rokām un lieliem malkiem dzēra brendiju.

- Man jāzina viss. Lūdzu, Frcnk, tev jāizstāsta man pilnīgi viss! Citādi es sajukšu prātā.

Frenks aiz uztraukuma nezināja, ko darīt.

- Man ir līdzi lente ar telegrāfa aģentūras ziņojumu, bet es nudien nedomāju, ka tev vajadzētu...

- Jā, man vajag. Lūdzu, iedod man to!

- Domāju, ka būs labāk, ja tu viņai to nolasīsi, Fretik, -iejaucās Vinstons. - Viņa nenomierināsies, iekams nebūs dabūjusi zināt visus sīkumus. Lai cik sāpīgi tas viņai arī būtu.

Frenks piekrītoši pamāja ar galvu un izņēma no kabatas papīra lenti. Viņš lasīja gausā, skumjā balsī:

- Svētdienas naktī savā Sidnejas mājā atrasts nošāvies viens no visievērojamākajiem Austrālijas rūpniekiem - Pols Makgils. Piecdesmit deviņus gadus vecais Makgila kungs pirms vairākiem mēnešiem cieta automobiļa katastrofā, pēc kuras viņam iestājās pilnīga ķermeņa apakšdaļas paralizē. Smagi cieta arī viena viņa sejas puse. Kopš izrakstīšanās no slimnīcas Makgila kungs bija piesaistīts pie braucamkrēsla, un viņa ārsti uzskata, ka Makgila kungs izdarījis pašnāvību, nespēdams samierināties ar savu bezcerīgo stāvokli. Netika atrasta nekāda atvadu vēstule. Pēdējo sešpadsmit gadu laikā Pols Makgils dzīvoja galvenokārt Londonā. Viņš bija Brūsa Makgila vienīgais dēls un Endrū Makgila - šīs bagātās un ietekmīgās austrāliešu ģimenes pamatlicēja - mazdēls. Tas bija skotu jūras kapteinis Endrū Makgils, kas 1852. gadā Kūnemblā nodibināja aitu audzēšanas fermu, ko nosauca par Datumu. Šo vislielāko un visvairāk perspektīvo aitu audzētavu Jaunajā Dienvidvelsā pēc tēva nāves 1919. gadā mantoja Pols Makgils. Makgila kungu uzskatīja par vienu no bagātākajiem cilvēkiem pasaulē, viņš bija vairāku Austrālijas kompāniju valdes priekšsēdētājs, Teksasas naftas ieguves korporācijas "Sitex” līdzīpašnieks, kā arī lielas naftas kuģu kompānijas prezidents.

Frenks apstājās.

-Te vēl stāstīts par Pola darījumiem, ģimeni, kara gai-tām un izglītību. Vai gribi, lai lasu tālāk, Emma?

- Nē, - viņa čukstēja.

Emma pagriezās pret Henriju un izmisusi jautāja:

- Kāpēc viņš man neko nerakstīja par to, ka ir paralizēts? Par to, ka viņam sakropļota seja? Es būtu nekavējoties braukusi pie viņa. Viņam vajadzēja man to pateikt, Henrij.

Asaras klusi ritēja Emmai pār vaigiem.

- Vai tiešām Pols domāja, ka viņa stāvoklis spētu mazināt manas jūtas pret viņu? Man vajadzēja būt pie viņa.

Viņa sāka nevaldāmi elsot.

- Es taču viņu mīlēju.

- Mels gribēja, lai Pols aicinātu tevi aizbraukt pie viņa, - līdzjūtīgā balsī teica Henrijs. - Bet tu jau zini, cik Pols bija iecirtīgs un lepns. Viņš bija pieņēmis negrozāmu lēmumu. Mels apgalvo, ka Pols nav gribējis, lai tu viņu redzētu tādā stāvoklī. Viņš nevēlējās būt tev par apgrūtinājumu.

Emmai trūka vārdu. Nevēlējās būt par apgrūtinājumu, viņa domāja. Bet es viņu mīlēju vairāk par savu dzīvību. Ak, Pol, kāpēc tu nejāvi man būt pie tevis tieši tajā brīdī, kad biju tev visvairāk vajadzīga? Emma iztēlojās, kādas sāpes un garīgas ciešanas bija mocījušas Polu, lai viņš izšķirtos par tik izmisīgu soli, un Emmu pārņēma neizsakāmas skumjas.

Viņai likās, ka pasaule piepeši ir apstājusies. Istabā nedzirdēja ne skaņas, tikai pulkstenis klusi tikšķēja uz kamīna dzegas. Emma skatījās uz savām rokām - viņas asaras pilēja uz lielā Makgilu dzimtas smaragda un uz laulības gredzena, kuru Pols viņai bija uzvilcis pirkstā, kad piedzima Dēzija. Emma atcerējās vārdus, kurus Pols viņai toreiz bija sacījis. “Kamēr nāve mūs šķirs,” - tā viņš bija teicis. Emmas sirds sāpīgi sarāvās. Viņa pacēla galvu un paraudzījās apkārt. Emmas augums kļuva ļengans. Viņai bija tāda sajūta, ka pati ir paralizēta un nekad vairs nevarēs pakustēties. Tajā brīdī Emma saprata, ka sākas sāpes, no kurām viņa nespēs atbrīvoties visu savu mūžu. Es nevaru bez viņa dzīvot, Emma domāja. Viņš bija mana dzīve. Tagad man vairs nekas nav palicis. Tikai tukši gadi, kuri būs kaut kā jāpārcieš, līdz nāve mani pieņems.

Vinslons un Frenks bija izmisuši un bezpalīdzīgi. Nespēdams noskatīties māsas ciešanās, Vinstons piezvanīja ģimenes ārstam, kurš ieradās pēc piecpadsmit minūtēm. Emmai tika iedotas miegazāles, un saimniecības vadītāja palīdzēja viņai nokļūt gultā. Konvulsīvās elsas tomēr nerimās, un Emma raudāja vēl divas stundas. Tad iedarbojās miegazāles, un viņa pamazām nomierinājās.

Abi brāļi, Henrijs Rositers un ārsts palika pie Emmas, kamēr viņa aizmiga. Ejot ārā no guļamistabas, Vinstons teica:

- Viņas bēdas tikai tagad sākas.

Emma bija piedzīvojusi ne vienu vien traģēdiju. Smagie triecieni bija likuši viņai sagrīļoties, bet tie nekad nebija nospieduši Emmu ceļos. Pola nāve bija notriekusi viņu pie zemes ar vienu sitienu.

Visi Emmas bērni ieradās, lai būtu kopā ar māti, tikai Edvina ne. Viņi bija mīlējuši un apbrīnojuši Polu, tāpēc bija nomākti un nobēdājušies, jo īpaši Dēzija - Pola īstā meita. Viņi visi centās Emmu mierināt kā prazdami, taču bērnu pūles bija veltas.

Nekavējoties ieradās arī Frcnka sieva Natalī un Vinsto-na sieva Šarlote ar viņu dēlu Rendolfu. No Līdsas atbrauca Blekijs ar dēlu Braicnu un Dcivids Kalinskis ar dēliem Roniju un Marku. Visi juta, ka Emma domās ir tālu prom no viņiem, tāpēc, brīdi uzkavējušies pie viņas guļamistabā, tuvinieki un draugi sapulcējās bibliotēkā. Viņu sejas bija apmākušās un uztrauktas.

Blekijs centās kaut nedaudz izkliedēt klātesošo raizes.

- Pat visstiprākā sirds kādreiz var lūzt, - viņš teica. - Bet stipra sirds pati sevi atkal izdziedē. Es par Emmu esmu tikpat drošs kā senāk. Viņa ir dzimusi, lai dzīves cīņās gūtu uzvaras. Emma uzvarēs arī šīs briesmīgās bēdas. Es turklāt domāju -ir labi, ka viņas skumjas tik vētraini izlaužas uz āru. Zinu, ka ar Emmu viss būs kārtībā.

Un Blekijs tā patiešām domāja, jo zināja, ar kādu gribu un izturību Emma ir apveltīta.

Emma tomēr dienām ilgi palika gultā, no skumjām gandrīz zaudējusi sajēgu. Vienbrīd viņas apziņa tā aptumšojās, ka Vinstons jau sāka domāt, vai nebūtu labāk ievietot Emmu slimnīcā. Visgrūtāk Emmai bija pārdzīvot rītausmas stundas, kad guļamistabā zaglīgi ielavījās auksta, pelēka gaisma. Emma nekustīgi gulēja gultā un gaidīja sākamies vēl vienu bez-galgaru un tukšu dienu. Viņa raudzījās tukšumā ar neko neredzošām acīm, it kā patiesi būtu zaudējusi redzi. Bet Emmas dzīvais, darbīgais prāts drudžaini darbojās, cīnīdamies ar pretrunīgām un satrauktām domām. Viņai bija jādomā par to, vai attiecībās ar Polu nav piedzīvota neveiksme. Emmai nebija izdevies pārliecināt viņu par savu jūtu dziļumu un patiesumu. Viņa pārmeta sev, ka nebija devusies uz Austrāliju tūlīt pēc tam, kad pirmo reizi uzzināja par notikušo automobiļa avāriju. Emma uzskatīja, ka būtu spējusi nepieļaut liktenīgo šāvienu. Ja viņa nebūtu Polam paklausījusi, viņš būtu dzīvs - par to Emma bija pilnīgi pārliecināta. Smagā vainas apziņa padarīja viņas pašas garīgo un fizisko stāvokli aizvien sliktāku.

Henrijs Rositcrs bija pastāstījis Emmai, ka ārsti nav devuši Polam nekādas cerības uz izveseļošanos, un viņa pamazām sāka apjaust, ka tik vīrišķīgs cilvēks kā Pols vienīgo izeju varēja rast pašnāvībā. Bet tajos brīžos, kad Emmai uzmācās vientulības un pamestības sajūta, viņai šķita, ka Pols, izvēlēdamies nāvi no paša rokas, ir viņu nodevis. Emmai tomēr pamazām izdevās atbrīvoties no šīs domas, jo veselais saprāts viņai sacīja, ka tā ir tikai pašnožēlas un personiskās bezspēcības izpausme. Emma nekādi nespēja aptvert, kāpēc Pols nav uzrakstījis viņai ne rindiņas. Katru dienu viņa gaidīja pienākam vēstuli, bet vēl aizvien neko nebija saņēmusi.

Rūpes par Emmas mājas dzīvi un Naitsbridžas veikalu bija uzņēmies Vinstons. Viņš nolēma, ka pēc pārējo ģimenes locekļu aizbraukšanas Dēzijai ir jāpaliek mājās pie mātes, jo viņa vienīgā spēja Emmai sniegt nelielu mierinājumu. Būdama četrpadsmit gadus veca meitene, Dēzija bija pārsteidzoši nobriedusi un saprātīga. Par spīti pašas bēdām, viņa darīja visu iespējamo, lai remdētu mātes skumjas, lai izlauztos līdz Emmas apziņai. Dēzija bija Emmas vienīgā saikne ar ārpasauli. Viņai izdevās Emmu pierunāt katru dienu apēst kaut pāris kumosu, meitas klātbūtnē pamazām izsīka arī Emmas asaru plūdi. Bet reizēm, gluži pretēji, viņa tik skaidri saskatīja Dēzijā Pola vaibstus, ka raudādama spieda meiteni sev pie krūtīm un sauca Pola vārdu. Dēzija tad noslaucīja mātei asaras, maigi viņu mierināja un apskāva kā mazu bērnu.

Kādu vakaru, pēc tam, kad Emmai bija uznākusi kārtējā histērijas lēkme, Dēzijai bija izdevies māti nomierināt tiktāl, ka Emma pirmo reizi aizmiga dabiskā miegā, kas gan bija smags un dziļš. Kad Emma pēc vairākām stundām pamodās, viņa jutās atspirgusi un pat zināmā mērā atguvusi savaldību. Emma tūlīt ievēroja, ka Dēzija ir saritinājusies uz zviļņa un aizmigusi. Un viņa piepeši palūkojās uz savu jaunāko meitu it kā no malas. Gluži kā zibens strēle Emmai caur smadzenēm izšāvās apskaidrība - viņa uzkrāva Dēzijai savu bēdu nastu tādā brīdī, kad meitenei pašai bija nepieciešama mātes mīlestība un atbalsts. Emma sasprindzināja visus savus spēkus, lai izrautu sevi no letarģijas. Emma juta, ka pamazām viņas vārgajā augumā atgriežas enerģija.

Emmai izdevās pašai izkļūt no gultas, un viņa nedrošiem soļiem gausi piegāja pie zviļņa. To sasniegusi, Emma bija nosvīdusi, un kājas viņai ļodzījās. Dēzija acumirklī pamodās, un, ieraudzījusi, ka māte noliekusies pār viņu, meitene ātri satvēra Emmas roku un bažīgi vaicāja:

- Kas noticis, māmiņ? Vai tev atkal ir slikti?

- Nē, mīļā. Patiesību sakot, man ir kļuvis mazliet labāk.

Emma apskāva Dēziju un pievilka sev klāt. Viņa glāstīja

meitas mirdzošos, melnos matus.

- Esmu rīkojusies nepareizi, Dēzij, uzkraudama tev savas ciešanas. Ļoti nepareizi. Lūdzu, piedod man, mīļā! Tagad es gribu, lai tu ej uz savu gultu un kārtīgi izgulies. Tev vairs nevajag raizēties par mani. Ar mani viss būs kārtībā. Un rīt pat sūtīšu tevi atpakaļ uz skolu.

Dēzija atrāvās nost un, acis iepletusi, pārsteigta lūkojās mātē. Viņas zilajās acīs mirdzēja asaras.

- Bet es gribu palikt pie tevis, māmiņ. Rūpēties par tevi. Pols tā būtu gribējis. Viņam nepatiktu, ka tu paliec viena,

māmin.

>

Emma mīļi pasmaidīja.

-Tu par mani jau esi ļoti labi parūpējusies, un tagad ir mana kārta rūpēties par tevi. Man patiesi ir kļuvis labāk, mīļā. Lūdzu, neraizējies!

Dēzija sāka,raudāt un paslēpa galvu Emmai pie krūtīm. Viņa šņukstēja tā, ka likās - meitenes sirds lūzīs.

- Klusē, mīlulīt, klusē, - Emma murmināja. - Mums jābūt stiprām un drosmīgām un jāpalīdz abām izturēt vēl dažus nākamos mēnešus.

- Man bija tik ļoti bail, māmiņ! - Dēzija elsoja, un viņas asaras samērcēja Emmas saburzīto naktskreklu. - Es domāju, ka tu arī nomirsi.

Emma atbildēja pārsteidzoši stingrā un mierīgā balsī:

- Es nemiršu, Dēzija. Man esi tu, un es dzīvošu tevis dēļ.

Bija skaista pēcpusdiena septembra otrajā pusē - saulaina un silta, un dzidrajās debesīs nemanīja neviena mākonīša. Gurdi šķērsodama viesistabu, Emma tomēr nodrebinājās, it kā viņai saltu. Viņa saritinājās atzveltnes krēslā kamīna priekšā, lai sasildītos, un domāja par saviem dēliem. 3. septembrī Lielbritānija bija iestājusies karā. Tūlīt pat sākās jauno vīriešu mobilizācija - viss notika tikpat ātri un lietpratīgi kā Emmas jaunībā, kad uz Pirmā pasaules kara frontēm bija jādodas viņas vienaudžiem. Emma nojauta, ka arī šoreiz karadarbība droši vien ieilgs uz vairākiem gadiem.

Sasildījusies Emma iekārtojās krēslā ērtāk. Viņai mainot pozu, spilgtā saule izgaismoja postījumus, kurus Emmas ārienei bija nodarījušas bēdas. Emma bija zaudējusi vairākas mārciņas svara un vienkāršajā, melnajā vilnas kleitā izskatījās aizkustinoši trausla. Vienīgās rotas, kuras nedaudz atdzīvināja tērpa skarbumu, bija Pola dāvātie gredzeni un pulkstenis. Bet Emmas mati bija mirdzoši, un no tiem staroja dzīvība.

-Tas esmu es, mana mīļā! - nostājies uz sliekšņa, sauca Blekijs.

Emma satrūkās. Viņa piecēlās, lai sasveicinātos ar Ble-kiju, un ar pūlēm pasmaidīja.

- Kā cs priecājos tevi atkal redzēt, mīļo Blckij! - Emma teica un apskāva viesi.

Blekijs cieši piespieda Emmu pie savām platajām krūtīm Sajutis Emmas auguma trauslumu, viņš izbijās. Viņa tam šķita kā maisiņš ar kauliem - tas bija viss, kas palicis pāri no stiprās Emmas. Blekijs atvirzīja Emmu mazliet nost, ielūkojās viņai sejā un vieglītēm pacēla uz augšu viņas zodu.

-Tu dari gaišāku manu acu skatienu,mavourneen. Tas ir lieliski, ka esi atkal uz kājām.

Viņi apsēdās pie kamīna un kādu brīdi runāja par karu un saviem dēliem, kuri neapšaubāmi drīz dosies uz fronti.

- Braicns atbrauca uz Londonu kopā ar mani, - stāstīja Blekijs. - Viņš gribēja nākt man līdzi, bet es nebiju pārliecināts, vai tu šodien būsi pietiekami mundra, lai tiktos ar mums abiem.

- Ak, Blckij, tu mani sarūgtini! Es būtu priecājusies viņu redzēt, - iesaucās Emma, un viņas seja kļuva gaišāka. - Vai Braiens nevarētu atnākt rit? Tu taču zini, cik mīļš man ir tavs zēns.

- Protams, viņš to varēs. Es pats viņu atvedīšu.

Blekijs piesardzīgi vēioja Emmu.

- Kā tev šķiet - kad tu būsi pietiekami spēcīga, lai atgrieztos veikalā?

- Domāju, ka nākamnedēļ. Patiesību sakot, ārstam gan ir iebildumi. Viņš uzskata, ka man būtu labāk doties uz Jork-šīru un vēl mazliet atpūsties. Bet es vairs nevaru atstāt novārtā savus darījumus, turklāt tas būtu negodīgi pret Vinstonu. Viņš ir uzņēmies visu atbildību, bet nu viņam laiks atgriezties Līd-sā. Mums steidzīgi jāpārkārto savu uzņēmumu darbs, lai pielāgotu to karalaika apstākļiem.

- Es saprotu, ko tu domā. Arī man būs jārisina tās pašas problēmas. Lai būtu kā būdams, manuprāt, ir labi, ka tu atkal gribi iejūgties darbā. Tev būs jānodarbina prāts ar lietišķiem jautājumiem un nebūs laika nokauties ar drūmām domām.

Emmas seja acumirklī apmācās.

- Jā, tev taisnība.

Pie durvīm klauvēja. Ienāca kalpone ar tējas paplāti. Emma bažīgi raudzījās uz smago Džordža stila tējkannu -viņa šaubījās, vai viņai pietiks spēka kannu pacelt. Dienām ilgi Emma bija jutusies pa pusei paralizēta - viss viņai krita ārā no rokām. Emma uzmanīgi paņēma kannu un salēja tēju divās tasēs. Atvieglota viņa konstatēja, ka rokas vairs netrīc.

- Vakar runāju ar Dcividu, - Emma teica. - Izklausījās, ka viņš ir ļoti nomākts. Ronijs un Marks ir jau iestājušies armijā. Viņam zēnu briesmīgi pietrūks. Kopš Rebckas nāves Deividam nekā cila dzīvē vairs nav bijis.

Pamanījis, ka Emmas acis kļūst miklas, Blekijs steigšus ierunājās:

- Gan jau viņš to pārdzīvos, Emma. Ņemšu viņu, tā teikt, savā gādībā, kad būšu atgriezies Līdsā. Jāizvelk Deivids ārā no tā milzīgā mauzoleja, kurā viņš dzīvo greznā noslēgtībā. Deividam jāatsāk grozīties sabiedrībā - tas viņam nāks par labu.

- Ceru, ka tev tas izdosies, mīļais. Es par Dcividu patiesi esmu noraizējusies.

Emma domīgi raudzījās ugunī, un, kad viņa atkal pievērsās Blekijam, viņas seja bija skumja.

- Kā cilvēkam izdodas izturēt, Blckij? Tas taču ir tik grūti, vai ne?

- Jā, bet neiespējami tas nav, Emma. īpaši, ja cilvēks apveltīts ar tādu drosmi kā tu.

- Dažu pēdējo nedēļu laikā neesmu bijusi diez cik stipra, - viņa bēdīgi teica.

-Tādas lietas tik ātri nenotiek. Tev jāaprod ar jaunajiem apstākļiem, un tam nepieciešams laiks, mīļā.

- Kā tev izdevās tikt pāri bēdām toreiz, kad nomira Lora? - Emma vaicāja.

- To es pats nezinu.

Blekijs viegli pasmaidīja.

- Atgriezos frontē un pats skrēju lodēm virsū - gribēju, lai mani nogalina. Bet labais Dievs mani pasargāja no manis paša muļķības. Pēc kara vēl ilgu laiku nespēju samierināties ar to, ka esmu palicis dzīvs. Pamazām tomēr dzīve man sākās no jauna. Es apzinājos, ka man ir pienākums uzaudzināt Brai-cnu. Viņš man tolaik ļoti palīdzēja, Emma. Dēls bija mans spēka avots. Un Dēzija būs tavējais. Viņa no visiem taviem bērniem pēc rakstura visvairāk līdzinās tev. Dēzija tevi saprot un ļoti mīl, mavourneen.

- Jā, es zinu, - Emma klusi atbildēja un novērsās. - Es tikai... nezinu, kā varēšu dzīvot tālāk bez Pola.

Blekijs saņēma Emmas roku un cieši to saspieda.

- Tu to varēsi, mīļā. Tev tas jāvar. Cilvēka dvēselei piemīt liels spēks.

Viņš apklusa. Blekija melnās acis domīgi vēroja Emmas novājējušo seju.

- Vai atceries, ko tev pirms nāves sacīja Lora? - viņš sirsnīgi ievaicājās. - Tu atkārtoji man viņas vārdus, un es nekad tos neesmu aizmirsis. Tic man daudzreiz ir palīdzējuši. Vai atceries, ko viņa tev teica par nāvi, Emma?

Viņa palocīja galvu.

- Jā, es atceros Loras vārdus, it kā viņa man to būtu teikusi tikai vakar. Lora sacīja, ka viņas vārdu krājumā nav tāda jēdziena - “nāve”, jo viņa dzīvos tik ilgi, cik dzīvosim mēs abi, Blckij, tāpēc ka mūsu sirdīs Loras piemiņa būs mūžam dzīva.

- Tā ir, mavourneen. Mana Lora bija gudra sieviete. Viņa tam patiešām ticēja, un ari tev ir jānolic, tāpat kā savulaik noticēju es. Zinu, ka šī doma tev palīdzēs. Man palika Loras dēls, un tev ir Pola meita - Dēzija ir daļa no sava tēva, tev jāsmeļas spēks no viņas.

Redzēdams, ka viņa vārdi Emmu nomierina, Blekijs turpināja:

- Tu man toreiz sacīji, ka Lora teikusi arī tā: “Dievs neuzliek cilvēkam smagāku nastu, nekā viņš spēj nest.” Viņai bija taisnība, Emma. Padomā par šiem vārdiem!

Viņš nedzirdami nopūtās.

-Zinu, ka tu pārdzīvo šausmīgas sirdssāpes, jūties viena un pamesta. Bet neviens no mums nav vientuļš, Emma. Dievs ir kopā ar mums visiem. Dievs man ir palīdzējis izturēt visus šos gadus. Kāpēc tu nemeklē mierinājumu pie Viņa?

Emmas acis iepletās.

- Tu taču zini, ka es neticu Dievam.

Pamanījis viņas sejas izteiksmi, Blekijs atturējās vēl ko piebilst un gudri novirzīja sarunu citā gultnē.

Bet vēlāk, izgājis no Emmas mājas, Blekijs devās uz Bromptonas lūgšanu namu. Ieejot vecajā, skaistajā baznīciņā, viņš pārmeta krustu, apsēdās baznīcas solā un pacēla seju pret altāri. Blekijs lūdza Dievu, lai Viņš dod Emmai sirdsmieru un spēku pārdzīvot smago zaudējumu. Un viņš aizlūdza arī par Emmas dvēseli.

Tovakar Emma pirms gulētiešanas nosēdēja vairākas stundas guļamistabā pie loga, pārdomādama Loras kādreiz sacītos vārdus. Kobaltzilajās debesīs mirdzēja neskaitāmas zvaigznes, un pa augsto debesjumu slīdēja sudrabaini bāls mēness. Emmai aizrāvās elpa, un viņa piepeši saprata, ko tas īsti nozīmē - bezgalība. Emma jutās savādi aizkustināta. Viņa sēdēja un raudzījās neticami skaistajās nakts debesīs. Un tad Emmai šķita, ka Pols ir tepat blakus, viņas istabā. Protams, viņš ir šeit, Emma domāja. Jo viņš taču vienmēr būs manā sirdī. Šī apziņa deva viņai spēku. Tonakt Emma gulēja dziļā, rāmā miegā.

Pēc divām dienām viņa saņēma Pola vēstuli. Tā bija nosūtīta dienu pirms viņa nāves un ceļojusi no Austrālijas trīs nedēļas. Emma ilgi lūkojās uz aploksni, iekams sadūšojās to atplēst un izņemt vēstuli.

Mana vismīļā Emma!

Tu esi mana dzīve. Un es nevaru dzīvot bez savas dzīves. Bet ar Tevi dzīvot es nevaru. Tieši tāpēc man ir jāpārtrauc sava nožēlojamā eksistence - jo mēs nekad vairs nebūsim kopā. Ļauj man Tev paskaidrot savas rīcības motīvus, lai Tu nedomātu, ka esmu izdarījis pašnāvību aiz gļēvulības. Nē, es to daru, lai apliecinātu savu spēku un gribu, lai atgūtu noteikšanu pār sevi, ko dažu pēdējo mēnešu laikā biju zaudējis. Pēdējo reizi gribu būt pārāks par savu likteni.

Mīļā, tā man ir vienīgā izeja, un es miršu ar Tavu vārdu uz lūpām. 'Tavs tēls būs manā acu priekšā, bet mīlestība pret Tevi paliks uz mūžīgiem laikiem ieslēgta manā sirdī. Mēs abi esam bijuši laimīgi, Emma. Mēs pavadījām kopā tik daudzus labus gadus, un es zinu, ka Tu tos nekad neaizmirsīsi. Es pateicos Tev, ka dāvāji man laimīgāko laiku manā mūžā.

Neļāvu Tev braukt šurp, jo negribēju, lai tu būtu piesaistīta pie bezpalīdzīga kropļa - kaut vai tikai uz dažiem mēnešiem. Varbūt es rīkojos nepareizi. Bet gribēju, lai Tu atceries mani tādu, kāds es biju, nevis tādu, kāds esmu kļuvis pēc nelaimes gadījuma. Esmu lepns? Varbūt. Bet pamēģini mani saprast, mīļā, un pacenties man piedot.

Es Tev ļoti ticu, mana vismīļā Emma. Tu neesi nekāda gļēvule. Tu esi stipra un bezbailīga, Tev pietiks spēka dzīvot tālāk. Tev tas j āda r a. Jo Tev paliek mūsu bērns, mūsu mīlestības iemiesojums. Es zinu, ka Tu saņemsies un rūpēsies par viņu, lai izaudzinātu mūsu meitu tikpat drosmīgu, izturīgu un mīlošu, kāda esi pati. Es nododu viņu Tavā aizgādnībā, mīļā.

Kad Tu saņemsi šo vēstuli, es jau būšu miris. Bet Dēzijā mana dzīve turpināsies. V i ņ a tagad ir gan Tava, gan mana nākotne, Emma.

Mīlu Tevi ar visu savu sirdi un dvēseli un lūdzu Dievu, lai kādreiz Mūžībā mēs atkal varētu būt kopā.

Skūpstu Tevi, mana mīļā.

Pols

Emma palika nekustīgi sēžam, sažņaugusi vēstuli roka. Pār viņas bālajiem vaigiem klusi ritēja asaras. Gara acīm viņa skatīja Polu - lielu, skaistu, ar smejošam, tumši violetām acīm. Un Emma atcerējās viņu tieši tādu, kāds viņš gribēja palikt mīļotās sievietes atmiņā. Viņa domaja par gadiem, kas bija aizvadīti kopā ar Polu, par to mīlestību un prieku, kuru viņš bija dāvājis. Un Emma viņam piedeva, jo saprata, kādas izvēles priekšā Pols bija atradies. Viņas līdzjūtīgā sirds attaisnoja mīļotā vīrieša rīcību, jo tagad viņa zināja tās iemeslus.

Oktobra sākumā Mels Hcrisons ar četrmotoru lidlaivu aizkļuva no Sidnejas uz Karači, kur iekāpa Anglijai piederošā lidmašīnā, kas vienīgā nodrošināja satiksmi ar Lielbritāniju. Vairākas dienas vēlāk viņš ieradās Londonā. Herisona mērķis bija tikties ar Emmu un nodot Pola Makgila Eiropas advokātiem viņa testamentu.

Praisa, Elisa un Vatsona birojā uz testamenta nolasīšanu Emma ieradās atturīgā, melnā tērpā. Viņa izskatījās trausla un novārgusi, taču bija saņēmusi sevi rokās. Emmu pavadīja Vinstons, Frcnks un Henrijs Rositers.

- Pols iecēlis tevi par viņa pēdējās gribas izpildītāju, -teica Mels, kad Emma bija apsēdusies.

Viņa bija pārsteigta, tomēr neteica ne vārda, aprobežojoties vienīgi ar galvas mājienu.

Nelielas summas bija novēlētas kalpotājiem, kā arī veciem un uzticamiem darbiniekiem. Divus miljonus mārciņu liels noguldījuma fonds bija izveidots, lai nodrošinātu Pola sievu un dēlu viņu dzīves laikā. Pēc abu nāves fonda līdzekli jāizlieto labdarīgiem mērķiem. Visu savu īpašumu Pols bija novēlējis Emmai. Pēc viņas nāves tam jāpāriet Dēzijas rokās un tālāk - pie viņas pēcnācējiem. Emmai par pārsteigumu, Pols bija viņai atstājis visu, kas viņam piederēja. Viņa naudas noguldījumi pārsniedza divsimt miljonus mārciņu. Pols bija padarījis Emmu par vienu no visbagātākajām sievietēm pasaulē un viņas meitu - par milzīgas bagātības mantinieci. Bet visvairāk Emmu aizkustināja tas, ka Pols viņai, nevis savai likumīgajai sievai, atvēlēja to cieņu un rūpes, kas pienācās viņa atraitnei. Arī būdams miris, Pols apliecināja Emmai savu uzticību un mīlestību, bija atzinis viņu par savu sievu visas pasaules priekšā. Makgilu dinastijas turpmākais liktenis tagad atradās Emmas rokās.

Piecdesmit devītā nodaļa

Emmas bēdas dedzināja viņu kā nokaitēta dzelzs, bet pamazām viņa iemanījās apslāpēt savas sirdssāpes. īstenībā viņas skumjas Pola dēļ nebija mazinājušās, viņa joprojām pārdzīvoja mīļotā cilvēka aiziešanu, bet spēja savas emocijas apvaldīt. Pagāja vairākas nedēļas, un Emma atkal darbojās tāpat kā agrāk. Karš un ģimenes rūpes notušēja viņas personisko izmisumu.

Emmas dēli bija iestājušies armijā - Kits kājniekos, bet Robiņš Karaliskajos Gaisa Spēkos. Elizabete 1939. gada vasarā bija iestājusies Karaliskajā Teātra mākslas akadēmijā un klusi apprecējusies ar Toniju Bārnstounu. Kāzas notika Ziemassvētku brīvdienās. Kaut gan Elizabetei bija tikai astoņpadsmit gadu un laulības dzīvei viņa, pēc Emmas domām, aizvien vēl bija par vieglprātīgu, viņa nespēja meitai iebilst. Šajā briesmīgajā laikā, kad pasaule pārdzīvoja katastrofālu krīzi, cilvēkiem bijajātver katra laimes iespēja, tāpēc, piemiegusi acis uz Elizabetes trūkumiem, Emma deva meitai savu svētību. Jaunie ļaudis acīm redzami bija samīlējušies līdz ausīm, un Emmai patika Tonijs - Robiņa draugs no Kembridžas laikiem un Karalisko Gaisa Spēku pilots.

Kāzas bija atturīgas, tomēr līksmas, un tajās uz īsu brīdi, visa ģimene atkal bija kopā. Ieradušies bija visi, tikai Edvina ne, viņa joprojām vairījās no Emmas, un Kits, kurš nevarēja dabūt atvaļinājumu. Kita sieva Džūna - viņš bija apprecējies pirms gada - gan atbrauca uz Elizabetes kāzām un palika pie Emmas sagaidīt Jauno gadu. 1940. gada janvārī Elizabete izstājās no Karaliskās akadēmijas, lai kļūtu par Sarkanā Krusta medmāsu - par to Emmai bija liels pārsteigums.

- Bet man likās, ka tu vienmēr esi sapņojusi kļūt par slavenu aktrisi un redzēt savu vārdu mirgojam reklāmas ugunīs, - izdzirdējusi jaunumus, viņa iesaucās.

- Ak, tā ir tikai tāda niekošanās, - Elizabete aši atbildēja. - Jūtu, ka arī man ir jāņem dalība cīņā pret nacismu, māmin.

Uz Emmu Elizabetes nopietnība atstāja lielu iespaidu, un viņa jau sāka domāt, ka laulībām bijusi stipri stabilizējoša loma viņas visgaisīgākās atvases dzīvē.

Kara gaita ar katru dienu kļuva arvien vairāk draudoša, un martā Emma sāka domāt, vai nevajadzētu nosūtīt Dēziju uz Ameriku. Viņa varētu dzīvot pie Nelsoniem viņu lielajā lauku īpašumā pie Hudzonas upes. Brauciens pāri okeānam tomēr bija ļoti bīstams, un Emma nolēma, ka visdrošākā vieta Dēzijai ir privātskola Eskotā, kur meitene tobrīd atradās.

Emma bija aizrautīgi metusies darbā, viņa priecājās par aizmiršanos, kuru tas sniedza. Henrijs Rositers tagad kļuva par viņas finansiālo padomdevēju, jo Emmai bija jāpārzina ne vien pašai savi, bet arī Pola Makgila atstātie īpašumi. Viņa nemitīgi uzturēja sakarus ar Melu Ilerisonu Sidnejā un Hariju Mcriotu Teksasā, un Emmas darbadiena bija garāka un vairāk piesātināta nekā jebkad agrāk, jo viņas pienākumi bija kļuvuši krietni vien daudzveidīgāki. Bet Emma ar visu tika galā. Viņā atkal kūsāja tā pati nevaldāmā enerģija, kura bija Emmas dzinulis jaunībā, īpaši Pirmā pasaules kara gados, kad viņai arī vajadzēja ar visu tikt galā vienai pašai. Ja Emmas sejā parādījās drūma izteiksme, tās iemesls bija kopīgs visai britu nācijai - Hitlera zibenskarš neapturami virzījās uz priekšu, un valsti sāka pārņemt panika un izmisums.

Maija beigās, neilgi pēc savas piecdesmit ceturtās dzimšanas dienas, Londonā ieradās Deivids Kalinskis, lai pārrunātu ar Emmu viņu kopīgo darījumu problēmas. Viņš joprojām bija izskatīgs vīrietis, Dcivida caururbjošās, zilās acis nebija zaudējušas mirdzumu, lai gan mati bija nosirmojuši tēraudpelēki un stāvs kļuvis mazliet smagnējs. Dcivida pieķeršanās Emmai un rūpes par viņu gadu gailā nebija mazinājušās. Deivids jutās atvieglots, kad, ieradies pie Emmas Bcl-greiva skvērā, redzēja, ka viņas seja vairs neizskatās tik novārgusi un daiļums pamazām atgriežas. Ap to laiku Emma jau bija nedaudz pieņēmusies arī svarā. Vēlāk viņiem pievienojās Blekijs, un pēc vieglām vakariņām visi trīs pārcēlās uz bibliotēku, lai kafiju dzertu tur. Viņu sarunas galvenokārt grozījās ap kara notikumiem.

- Kā tu domā, vai mūsu zēni pagūs laikus pārcelties atpakaļ uz Angliju? - Emma vaicāja, domādama ne vien par Kilu un Roniju, un Marku Kalinskiem, bet arī par tūkstošiem citu britu karavīru, kuri atradās Denkcrkā.

- Ak, ja kāds vispār var sekmīgi veikt šo operāciju, tad tas ir Vinstons Čērčils! - apgalvoja Blekijs.

Nemierīgi sagrozījies krēslā, viņš turpināja:

- Čērčils ir savācis veselu armādu, lai pārvestu mūsu puišus atpakaļ uz Dilu un Remsgeilu, pirms Hitlers iebruks Francijā.

- Es lasīju, ka jūrasbraucēji no visas Anglijas nāk talkā

karakuģiem - zvejas laivas, traleri, jahtas un izpriecu laivas, tvaikonīši un pat baržas. Armāda patiešām būs daudzveidīga, taču to vienos kopīgais mērķis, - pūzdams kuplus cigāra dūmus, iestarpināja Dcivids. - Tādus patriotisma un varonības uzplūdus es savā mūžā vēl neesmu piedzīvojis.

Blekijs piekrītoši māja ar galvu.

- Jā, tā tas ir, Dcivid. Septiņi simti visdažādāko jūras braucamo, ieskaitot, protams, eskadras mīnukuģus. Daži brī vprātīgie ved karavīrus uz lielākajiem kuģiem, kuri nevar piekļūt tik tuvu krastam, bet citi nemitīgi kursē pāri Lamanšam un atpakaļ, vedot puišus taisnā ceļā uz Anglijas ostām. Ārkārtīgi varonīgi un pašaizliedzīgi vīri, šaubu nav.

- Kājās domājat, cik ilgu laiku prasīs visu karavīru evakuēšana? - Emma klusi jautāja, bažīgi uzlūkodama te Blekiju, te Deividu.

- Vēl vismaz dažas dienas, - atbildēja Dcivids. - Uz Angliju taču jāpārved arī tūkstošiem franču karavīru.

- Šodien lasīju avīzē, kaLuftwaffe nemitīgi bombardējot piekrasti, - teica Emma. - Baisi pat iedomāties, kas notiks, ja trāpīs kādam kuģim...

- Diemžēl tā tas var gadīties, Emma, - sacīja Blekijs. - Bet mūsu Karalisko Gaisa Spēku puiši savās kaujas lidmašīnās arī nesnauž. Viņi dara visu iespējamo, lai...

- Starp viņiem ir Braiens, Robiņš un Tonijs, Blckij, -Emma viņu pārtrauca un novērsās.

-Mēs visi, sēdēdami te, Londonā, jūtamies bezpalīdzīgi. Bet mūsu spēkos ir tikai lūgt Dievu par dēlu dzīvībām. Mēs nedrīkstam ļauties izmisumam, - teica Blekijs. - Iedzersim vēl pa glāzei! Tas mums nāks par labu.

Emma piepildīja glāzes, bet Blekija acis pievērsās pulkstenim uz kamīna dzegas.

- Vai tu neiebilsti, ja mēs ieslēgtu radio, Emma? Drīz jārunā Vinstonam Čērčilam.

- Protams, ne. Es pati gribu dzirdēt viņa runu.

Viņa piecēlās un darbojās ar radio slēdzi, meklēdama BBC vilni. Pēc īsa brīža atskanēja pazīstamā, labi izkoptā balss:

- Labvakar! Te runā premjerministrs.

Trīs senie draugi, kuri aizvadīto trīsdesmit gadu laikā bija dalījušies gan priekos, gan bēdās, sēdēja un uzmanīgi klausījās. Tobrīd viņus vēl stiprāk vienoja kopīgās bai Ies par saviem un visas Anglijas dēliem. Kad premjerministrs bija beidzis, Emmas acīs mirdzēja asaras, un viņa drebošā balsī sacīja:

- Cik lieliski šim cilvēkam izdodas celt tautas varonīgo garu! Kas ar mums notiktu, ja Anglijai nebūtu Vinstona Čēr-čila?

Dcnkerkas epopeja pārsteidza gan Angliju, gan tās sabiedrotos. Mazie tvaikonīši un airu laivas, izpriecu kuģīši un jahtas atgriezās no elles, vezdami līdzi dzīvos un ievainotos karavīrus. Evakuācija noritēja vienpadsmit dienas, un šajā laikā tika izglābti 340 000 sabiedroto karavīru. Tad nelielajā Francijas piejūras pilsētiņā iebruka vācieši. Evakuēt nepaguva tikai apmēram 40 000 karavīru, galvenokārt tie bija franči. Emma un Deivids varēja justies laimīgi - starp tiem, kas 1. un 2. jūnijā izcēlās krastā Remsgeitā, bija Ronijs un Marks, bet 3. jūnijā Dīlā no baržas nokāpa Kits. Viņš vēja sabangoto un kuģu vrakiem pilno Lamanšu bija šķērsojis pēdējā brīdī. Atgriezies mājās atvaļinājumā, Kits mātei teica:

- Es par mata tiesu izglābos no nāves, māt. Laikam mans sargeņģelis stāvēja par mani nomodā.

Viņš cieši apskāva Emmu, un, piekļāvusies dēlam, Emma juta, ka viņai kaklā sakāpj kamols - viņa domāja pār Kita tēvu, kurš 1916. gadā gāja bojā Francijā, un nu vēsture pierādīja, ka toreiz ziedotās dzīvības bijušas veltīgs upuris.

4. jūnijā Vinslons Čērčils uzstājās Apakšnamā ar runu par Denkerku. Cita starpā viņš teica:

- Mēs cīnīsimies jūras krastā, mēs cīnīsimies aerodromos, laukos un pilsētu ielās, mēs cīnīsimies kalnos. Mēs nepadosimies nekad.

Pēc sešām dienām Francijas valdība un augstākā armijas virspavēlniecība atstāja Parīzi, jo nacistu karapūļi jau bija pavisam tuvu. Vēl pēc četrām dienām Francijas galvaspilsēta jau atradās vāciešu rokās - viņi to ieņēma bez neviena šāviena. Francija bija kritusi.

Lielbritānija palika viena.

Drausmīgāku vasaru Emma savā mūžā neatcerējās. Jūlijā sākās nopietns vāciešu uzbrukums Lielbritānijai. Hitlers bija pasludinājis iznīcināšanas ofensīvu pret Karaliskajiem Gaisa Spēkiem, īpaši pret lidmašīnu rūpnīcām un kara lidmašīnu bāzēm, kuras atradās Londonas tuvumā. Dienu pēc dienas, nakti pēc nakts vācu bumbvedēji drāzās pāri Lamanšam, lai bombardētu Lielbritānijas sirdi, bet debesīs notika nežēlīgas cīņas starp meseršmitiem un Karalisko Gaisa Spēku kaujas lidmašīnām.

Naktīs Emmu uzmodināja spalgās gaisa trauksmes sirēnas. Viņa cēlās augšā un stāvēja pie loga savā aptumšotajā guļamistabā, raudzīdamās starmešu apgaismotajās debesīs, kuras satricināja bumbvedēju un kaujas lidmašīnu motoru rēkoņa Sirds Emmai pamira, domājot par Robiņu, Toniju, Braicnu un citiem jaunajiem pilotiem, kuri tobrīd lika uz spēles savu dzīvību. Dažreiz tādās naktīs Emmai pievienojās Elizabete. Viņa bija pametusi mazo dzīvoklīti, kuru īrēja, būdama Karaliskās akadēmijas studente, un atgriezusies mājās pie mātes.

- Vai tu esi nomodā, māmiņ? - viņa nemainīgi čukstus jautāja, vienā naktskreklā ieslīdēdama mātes guļamistabā.

- Jā, mīļā, - Emma atbildēja.

Un viņas apskāvušās stāvēja pie loga, vērodamas garām traucošās lidmašīnas.

Vienā no tādām naktīm Elizabete drudžaini satvēra mātes roku un neparasti skarbā balsī iekliedzās:

- Kāpēc, māmiņ? Kāpēc? Kāpēc bija jāsākas šim briesmīgajam karam? Kāds ir tā mērķis? Viņi visi tiks nogalināti! Tonijs, Robiņš un Braiens, un visi citi mūsu zēni!

Emma nevarēja atbildēt nedz savai meitai, nedz pati sev. Elizabete sabruka, nevaldāmi raudādama. Emma aplika roku meitai ap pleciem un aizveda viņu uz gultu.

- Viņi netiks nogalināti, - Emma mierināja Elizabeti. - Viņi atgriezīsies sveiki un veseli. Es tev apsolu. Tev jāturas dūšīgi. Pārguli šonakt manā gultā. Būdamas abas kopā, mēs jutīsimies mazliet labāk.

-Jā, mārniņ, es tā darīšu, - atbildēja Elizabete un saritinājās zem segas.

Emma pievilka meitu sev cieši klāt-kā senāk, kad Elizabete bija maziņa un nobijusies no tumsas.

-Neraudi un mēģini tik ļoti neraizēties, Elizabete!

- Ja Toniju nogalinās, es to nemūžam nepārdzīvošu, -Elizabete caur asarām teica. - Es viņu ļoti mīlu. Un ja Robiņš...

- Klusē, mīlulīt! Mēģini tagad aizmigt. Tev jāatpūšas.

-Jā, es mēģināšu. Paldies, māmiņ! Arlabunakti!

- Arlabunakti, mīļā!

Emma gulēja tumsā un gaidīja, kad Elizabetes saspringtais augums atslābs. Tas tomēr nenotika, un Emma zināja,

ka viņas meita, tāpat kā Emma pati, aizvadīs vēl vienu bezmiega nakti, raizēdamās par savu vīru un dvīņubrāli.

Emmai bija kļuvis par paradumu uz Naitsbridžas veikalu iet kājām. Viņa darīja to katru dienu, pretgaisa artilērijas dunoņas, kaucošo sirēnu, brūkošo ķieģeļu un plīstošo stiklu radītā trokšņa pavadīta. Emma sarāvās, redzēdama sabojātos arhitektūras pieminekļus, veco baznīcu drupas, savas un Pola iemīļotās uzturēšanās vietas nolīdzinātas līdz ar zemi. Par spīti postījumiem, drūmajam noskaņojumam un nogurušajām ļaužu sejām, kuras viņa redzēja visapkārt, Emma nebeidza apbrīnot savu tautiešu stoieismu un nelokāmību. Bieži vien kāda mundra balss koknija izloksnē uzsāka dziesmu - varbūt tas bija kāds ugunsdzēsējs, kurš aplaistīja no šļūtenes kūpošos ķieģeļus, bet taksometru šoferiem allaž bija piparots joks uz mēles. Emma smēlās drosmi tautas pretestības garā. Viņa atcerējās Čērčila vārdus: “Mēs nekad nepadosimies,” - un Emmas spēki atjaunojās, viņas solis atkal kļuva elastīgs, mugura iztaisnojās un galva lepni pacēlās. Un dzīves uzliktās nastas vairs nelikās tik smagas.

Vasara tuvojās beigām. Septembrī gaisa uzbrukumā tika sagrauts vairākums Istendas doku. Uzlidojumi Londonai nemitējās, un angļu piloti bija tuvu spēku izsīkumam. Divu un trīs dienu atvaļinājumi tika atcelti, un Emma nedēļām ilgi neredzēja Robiņu. Karaliskie Gaisa Spēki bija vienīgā Lielbritānijas aizsardzības cerība. Kaut arī gandrīz divas trešdaļas angļu pilotu bija gājuši bojā, puiši zilajos formastērpos sīksti atsita Luftwaffe uzbrukumus. Oktobrī bija skaidrs, ka fīrera plāns sagraut Karaliskos Gaisa Spēkus un salauzt angļus morāli ir izgāzies. Par visaptverošu uzbrukumu Lielbritānijai vairs nevarēja būt ne runas. Faktiski Hitlers bija cietis savu pirmo lielo sakāvi. Bet vācu bumbvedēji naktīs joprojām bombardēja lielākās pilsētas, daudzas nopostīdami līdz pamatiem. Aizritēja drūmi, bezgalīgi gari gadi - ar zibenskara šausmām, pārtikas taloniem, nīkšanu rindās, lai iegādātos pašu nepieciešamāko, ar trūkumu un zaudējumiem, bēdām un skumjām, uzzinot, ka seni draugi vai viņu dēli un meitas gājuši bojā vai pazuduši bez vēsts.

Bet, par spīti postam un sabrukumam, notika brīnumaina dzīvības atjaunošanās. 1942. gadā Kita sievai Džūnai piedzima meitiņa. Emmai Džūna patika, un viņa priecājās par sava otrā mazbērna ierašanos pasaulē. Emma aizbrauca uz Līdsu, lai piedalītos kristībās. Mazulīti nosauca par Sāni. Tajā pašā gadā Dēzija vasaras sākumā pabeidza skolu un atgriezās mājās, lai dzīvotu Bclgrciva skvērā kopā ar mati un Elizabeti. Nu plašais nams vairs nebija tik vientulīgs, un reizēm tajā pat ieskanējās līksmas balsu čalas un smiekli, īpaši tad, ja no Biginhilas nometnes mājās ieradās Robiņš. Viņš vienmēr atveda sev līdzi vienu vai divus draugus - dienesta biedrus no 111. eskadrona, sacīdams Emmai:

- Tu taču neiebilsti, ka puiši apmetīsies pie mums, mamm? Visas viesnīcas ir pilnas līdz malām.

Emma neiebilda. Viņa ar prieku atvēra sava nama durvis un savu sirdi jaunajiem, bezbailīgajiem pilotiem.

Ziemassvētkos Robiņam pēdējā brīdī laimējās dabūt trīs dienas ilgu atvaļinājumu, un viņš negaidīti ieradās pašā svētvakarā, kā parasti, atvezdams sev līdzi trīs draugus. Tajā brīdī, kad Deivids Emorijs ienāca viņas viesistabā, Emmas sirds gandrīz stājās pukstēt. Viņš bija gara auguma tumšmatis ar mirdzošām, zilām acīm un žilbinošu smaidu, un kaut kas šī puiša izskatā un valdzinošajās manierēs Emmai ārkārtīgi atgādināja Polu Makgilu. Deivids nebija tik pārāk izskatīgs, masīvs un tā nepiesaistīja uzmanību ar savas personības starojumu kā Pols, tomēr formastērpā šis jaunais vīrietis Emmai šķita ļoti līdzīgs Polam - tādam, kāds viņš bija Pirmā pasaules kara laikā. Deivids bija divdesmit četrus gadus vecs un, lai gan Biginhilā ieradies nesen, jau paguvis kļūt par kara varoni. Viņš Emmu uzreiz apbūra ar savu dabiskumu.

Tie bija sevišķi jautri Ziemassvētki, un māju piestrāvoja smieklu šaltis, draudzīgā, bet vienlaikus zobgalīgi asā ķircināšanās starp jaunajiem kara lidotājiem un Emmas meitām, nebeidzamas gramofona skaņas un glāžu džinkstēšana. Arī Emma līksmojās, paņēmusi jauniešus savā aprūpē, un izbaudīja svētku priekus kopā ar viņiem. Reizēm Emma klusi sēdēja kaktiņā un adīja karavīriem domātu vilnas cepuri, kas nosedza ausis un kaklu, atstājot brīvu tikai sejas daļu, bet ar vienu aci viņa vēroja septiņpadsmit gadus veco Dēziju, savu vismīļāko bērnu. Viņas jaunākā meita neapšaubāmi bija pakļāvusies jaunā aviācijas virsnieka Dcivida Emorija valdzinājumam. Un likās, ka arī viņš ir samīlējies Dēzijā, jo neatkāpās no meitenes ne soli. Emma ar aizturētu elpu noskatījās viņu mīlestības uzplaukšanā. Viņa zināja, ka nav viņas spēkos apturēt šo savstarpējo jūtu strāvojumu, turklāt Emma nemaz nebija pārliecināta, ka vēlas iejaukties. Pēc Ziemassvētkiem Deivids Emorijs kļuva biežs viesis Belgreiva skvērā. Viņš ieradās kopā ar Robiņu, bet reizēm ari viens pats, un, mēnešiem ritot, Emma jauno puisi bija iemīļojusi. Viņš bija no senas Gloster-šīras ģimenes, labi audzināts un izglītots - karam sākoties, Deivids bija studējis tieslietas. Emma ātri atklāja, ka Dcivi-dam piemīt gan viengabalainība, gan izcils prāts un maiga sirds. Viņai bija jāatzīst, ka jaunais vīrietis ir Dczijai ļoti piemērots. Kad Deivids lūdza Emmas jaunākās meitas roku, viņa nejutās pārsteigta. Viņš to darīja 1943. gada maijā, tūlīt pēc Dēzijas astoņpadsmitās dzimšanas dienas.

- Bet, mīļo Deivid, viņa ir tik jauna! - Emma iesaucās, gribēdama jauniešus pierunāt vēl mazliet nogaidīt.

Viņa tomēr nesāka to darīt, bet lietišķi apvaicājās:

- Kad esat nodomājuši salaulāties?

Dēzija, kura bija nervozi mīņājusies pie kamīna, apskāva māti ar tik mežonīgu spēku, ka Emma saviebās. Dēzijas seja staroja, un viņas acīs dega līksmas uguntiņas.

- Nākamajā nedēļas nogalēja tu tam piekrīti, māmiņ.

Dēzijas kāzas noritēja tikpat klusi kā Elizabetes precības - to noteica karalaika apstākļi un Emmas nevēlēšanās demonstrēt savu bagātību tik grūtos laikos. Dēzija bija tērpusies zilā zīda kleitā un tai pieskaņotā platmaļu cepurē ar ziedu rotājumu, rokās viņai bija vasaras ziedu pušķis. Vinstons bija vedējtēvs, Robiņš - līgavaiņa brālis un Elizabete - līgavas māsa. No Glosteršīras uz kāzām atbrauca Deivida vecāki un jaunākā māsa, un pēc svinīgās ceremonijas mājās tika sarīkotas nelielas viesības. Jaunā pāra “medusmēnesis” ilga vienu nakti - to viņi pavadīja viesnīcā “Riča”. Pēc tam Deivids atgriezās Biginhilā, bet Dēzija - mājās pie mātes.

Emma vēl nebija paguvusi atvilkt elpu pēc Dēzijas kāzām, kad Robiņš negaidīti apprecējās ar Valēriju Ladenu -Elizabetes draudzeni, kura, tāpat kā viņa, bija Sarkanā Krusta medmāsa. Tas notika 1944. gada janvārī, un dažas nedēļas pēc viņu kāzām Elizabetei piedzima dēls, kuru viņa nosauca par Aleksandru. Elizabete, gribēdama atrasties tuvāk Tonijam, noīrēja nelielu namiņu netālu no lidlauka un pārcēlās uz turieni ar mēnesi veco zīdainīti.

- Nekādi nespēju aptvert, ka visi mani bērni ir apprecējušies, - Emma teica Vinstonam kādā pavasara dienā, kad viņi kopīgi ieturēja otrās brokastis. - Nedz arī to, ka man ir trīs mazbērni. Jūtos veca kā mūžība.

-Muļķības!-attrauca Vinstons.-Tuesi pati valdzinošākā vecmāmiņa, kādu jebkad esmu redzējis. Un tu nekad nekļūsi veca, Emma. Tev piemīt skaistums, pār kuru laikam nav varas.

Viņš mīļi uzsmaidīja māsai.

- Frenks man stāstīja, ka tu esot apbūrusi kādu amerikāņu majoru, kas viesojies viņa mājā. Pati to neapjauzdama, esi tikusi pie pielūdzēja!

- Nerunā muļķības, Vinston! - Emma atcirta, bet, to sacīdama, viņa smaidīja.

-Es nerunāju muļķības, — teica Vinstons. - Galu galā -pēc mēneša tu kļūsi tikai piecdesmit piecus gadus veca. Turklāt tu izskaties daudz jaunāka par saviem gadiem.

Viņš apklusa un uzmanīgi pavērās Emmā.

- Un Pols jau gandrīz piecus gadus ir miris.

Emma klusēja, un Vinstons mainīja sarunas tematu. Viņi ar Frenku nemitīgi pārrunāja nepieciešamību iepazīstināt Emmu ar kādu vīrieti, ar kuru viņai varētu veidoties noturīgas attiecības. Abi brāļi pūlējās sviedriem vaigā, stādīdami Emmai priekšā piemērotākos kandidātus no savu draugu pulka. Emma izturējās laipni un pieklājīgi, taču dziļāka interese viņai par šiem vīriešiem neradās. Polu aizstāt nebija iespējams, un Emma arī nevēlējās to darīt.

1945. gads Emmai sākās daudzsološi un labvēlīgi. Janvāri piedzima Dēzijas pirmais bērns. Tā bija meitene.

- Kā tu jūties, mīļā? - vaicāja Emma, iegājusi Dēzijas atsevišķajā palātā Londonas klīnikā.

- Diezgan vārga, - Dēzija smiedamās atbildēja.

Māte un meita apskāvās.

-Man šausmīgi laimējās. Dzemdības bija ļoti vieglas.

- Jā, es zinu. Ārsts man to jau pateica.

Emma atglauda matu šķipsnu no Dēzijas pieres un noskūpstīja meitu.

- Nupat sazvanījos ar Deividu Biginhilā. Viņš ir uztraucies un sajūsmināts. Svin meitas piedzimšanu kopā ar eskadrona puišiem un tēlo laimīgo tēvu. Mazliet vēlāk viņš tev piezvanīs. Rīt Deivids būs pilsētā - viņam piešķirts divdesmit četras stundas ilgs atvaļinājums.

- Ak, tas ir brīnišķīgi, māmiņ! Nevaru vien sagaidīt,

kad varēšu ar viņu tikties.

>

Dēzija sarauca deguntiņu.

-īsti nezinu, kam mazulīte ir līdzīga. Viņa ir briesmīgi krunkaina un sarkana, mana mazā nabadzīte. Bet matiņi viņai ir melni, un es domāju, ka matu sakņu līnija uz pieres viņai veidos trīsstūri - tāpat kā tev. Un acis mazajai ir violetas. Kā tev šķiet, vai acu krāsa viņai mainīsies?

- Var ari mainīties, - teica Emma, apsēzdamās blakus meitas gultai. - Tā notiek diezgan bieži. Tomēr tavas acis kā bija, tā palika zilas.

- Esmu izvēlējusies savai meitiņai divus vārdus, māmiņ, - Dēzija paziņoja. - Es viņu nosaukšu par Polu Makgilu. Par godu savam tēvam.

Emmas parasti tik neizdibināmajā sejā šoreiz bija skaidri saskatāmas viņas izjūtas. Dēzija sāka smieties.

- Neizskaties nu tik pārsteigta! Goda vārds, māmiņ, būdama ārkārtīgi gudra sieviete, tu reizēm esi pārsteidzoši naiva. Vai tad tu domā - es nezināju, ka Pols bija mans tēvs?

- Es... es... - iesāka Emma un apklusa.

Dēzija atkal iesmējās, bet tie bija klusi un mīļi smiekli.

-Jau būdama pavisam maza, es nojautu, ka viņš ir mans tēvs. Galu galā - viņš taču vienmēr bija kopā ar mums, un mēs ceļojām kopā ar viņu. Tad, kļūdama vecāka, es pamanīju, dzīvot šo mirkli! Pola Makgila Emorija, pirmā Makgilu dinastijas jaunās paaudzes pārstāve.

Pēc nedēļas Dēzija atgriezās Belgreiva skvērā, kur viņas vecā bērnistaba bija skaisti sakārtota jaunās iemītnieces uzņemšanai. Gandrīz tūlīt pat mazulīte kļuva par Emmas dzīves centru, viņa reizēm pat uzņēmās mātes lomu, bet nelikās, ka Dēzijai pret to būtu kādi iebildumi. Viņa bija laimīga, redzot Emmu tik līksmu un smaidīgu. Un Dēzija aizrautīgi atbalstīja māti, kad Emma kaldināja plānus attiecībā uz mazo Polu un viņas nākotni.

Nākotne kopumā sāka likties daudz gaišāka.

- Man šķiet, ka Polas piedzimšana ir bijusi kā laba vēsts, -Emma sacīja kādu ritu pie brokastu galda un ar žestu norādīja uz avīzi, kuru tobrīd lasīja. - Sabiedroto karaspēks ievērojami pavirzījies uz priekšu. Tā rādās, ka karš drīz beigsies.

Un Emmas paredzējums piepildījās. Pavasarī visa Anglija atviegloti uzelpoja. Maitā amerikāņu Pirmā armija šķērsoja Reinu un nodibināja okupācijas pagaidu pārvaldi Vācijā. No 20. līdz 25. aprīlim Berlīnē iegāja krievu karaspēks, un pēc piecām dienām Hitlers un Eva Brauna izdarīja pašnāvību. Trešais reihs, kuram, pēc Hitlera vārdiem, vajadzēja pastāvēt tūkstoš gadus, bija sabrucis un cietis pazemojošu sakāvi. Francijas pilsētā Reimsā vācu virspavēlniecība 7. maijā parakstīja bezierunu kapitulācijas līgumu.

Lielbritānijā 8. maijs tika pasludināts par Uzvaras dienu. Emma bija aizbraukusi uz Līdsu un vakariņoja kopā ar Vin-slonu un Šarloti. Lai atzīmētu priecīgo notikumu, tika iztukšotas divas šampanieša pudeles. Kaut arī Līdsa bija svinīgi izrotāta ar valsts karogiem - tos varēja redzēt gan uzvilktus karogu kārtīs, gan izkārtus pa logiem -, Emmu vairāk bija pārņēmis nevis svētku noskaņojums, bet gan atvieglojuma sajūta. Pēc sešu gadu pārtraukuma viņa atkal varēja brīvi uzelpot. Viņas dēli, znoti, brāļadēli un viņas tuvāko draugu Blckija O’Nīla un Deivida Kalinska dēli bija sveiki un veseli. Viņu ģimenēm nāves ziņa bija gājusi secen, un par to Emma liktenim bija bezgalīgi pateicīga.

Un pamazām viņi visi atgriezās mājās.

- Ieskrēju uz īsu brīdi, lai apsveiktu tevi, - sacīja Blekijs O’Nīls, iesoļodams Penistounrojalas viesistabā. - Vinstons man pastāstīja, ka Jorkšīras Apvienoto laikrakstu kompānija ir pārņēmusi savā kontrolē “The Yorkshire Morning Gazette". Tātad tu beidzot esi uzvarējusi!

Emma tikko jaušami pasmaidīja.

- Jā, esmu. Bet tu taču par tādu iznākumu ne mirkli nešaubījies, vai ne?

- Protams!

Viņš uzmeta Emmai asu skatienu un vaicāja:

- Kā tu to panāci, Emma? Mani tas ārkārtīgi interesē.

- Ar pacietību, kā arī izmantojot to, ka mans pret inieks bija vājš.

Viņa salika rokas klēpī, paskatījās uz Makgilu dzimtas smaragdu un tad spīvi turpināja:

- Manas avīzes ir visveiksmīgākie preses izdevumi Jork-šīrā, un tās pamazām “noēda” Fērlija avīzes tirāžu. Kara beigās tā jau strādāja ar stipriem zaudējumiem. Godīgi sakot, es apzināti novedu “Gazette ” līdz bankrotam un darīju to bez sirdsapziņas pārmetumiem. Edvinam Fērlijam darījumos neveicas. Viņam būtu vajadzējis aprobežoties ar juridisko praksi.

Emma sausi pasmējās.

- Viņš pieļāva dažas liktenīgas kļūdas, lielākā no kurām neapšaubāmi bija lielas akciju paketes pārdošana pirms diviem gadiem. Ar to viņš krietni novājināja savas pozīcijas.

- Bet viņš tomēr palika akcionāru valdes priekšsēdētājs, - iestarpināja Blckijs.

- Jā, bet viņš neizprata, cik viņa stāvoklis ir nedrošs, kā ari pārvērtēja cilu akciju turētāju uzticību - sentimentāla lojalitāte izgaist kā nebijusi, kad rodas iespēja tikt pie prāva naudas žūkšņa. Valde jau sen bija noraizējusies par zaudējumiem, kurus cieš avīze, un, kad “Hārtas uzņēmumi” nāca klajā ar savu priekšlikumu pārpirkt akcijas, gandrīz visi piekrita tās pārdot. Es šīs avīzes akcijas uzpirku jau gadiem ilgi un tagad, pievienojot tām jaunieguvumu, kļuvu par noteicēju valdē. Edvins Fērlijs pēdējā valdes sēdē tika izbalsots no sava amata. “Hārtas uzņēmumi” izteica vēlēšanos nopirkt viņa pārpalikušās akcijas, un, kā par brīnumu, Fērlijs tam piekrita.

-Jā, šis gājiens tev, Emma, izdevās, vai ne?-piezīmēja Blekijs. - Bet es esmu pārsteigts, ka tu nepiedalījies valdes sēdē, lai pati savām acīm redzētu, kā notika Edvina Fērlija demisija. Vinstons teica, ka viņš esot tevi pārstāvējis.

Emmas sejas izteiksme strauji mainījās, un viņas acis auksti icgailējās.

- Pirms četrdesmit pieciem gadiem es teicu Edvinam Fērlijam, ka nekad mūžā vairs ar viņu netikšos, - Emma sacīja, - un es savu vārdu esmu turējusi. Tu taču nedomā, ka es izjutu lielu vēlēšanos viņu redzēt, vai ne?

Blckijs paraustīja plecus.

- Droši vien ne, - viņš klusi atbildēja. - Vai Vinstons tev stāstīja, kā Edvins reaģēja, kad uzzināja, ka tā esi tu, kura atņēma viņam noteikšanu “Gazette ”?

Emma apstiprinoši palocīja galvu.

- Viņš saglabājis vienaldzīgu sejas izteiksmi. Tu taču zini, ka visi advokāti ir labi aktieri. Viņš esot tikai noteicis: “Skaidrs!” Bet Vinstons man teica, ka Edvina acīs atspoguļojies kaut kas savāds, ko viņš nav varējis īsti izprast.

Viņa apklusa, tad ielūkojās Blekijam tieši sejā.

- Vinstons sacīja, ka, viņaprāt, Edvins izskatījies iepriecināts. Dīvaini, vai ne?

-Jā, nudien! Nevaru iedomāties, kāpēc Edvinam Fērli-jam vajadzētu justies iepriecinātam, ka tu esi pārņēmusi viņa avīzi.

Blekijs apmulsis papurināja galvu.

- Šī avīze taču piederējusi trim Fērliju paaudzēm.

- Dievs zina, kāpēc, - atteica Emma. - Arī man tā ir mīkla. Sacīju Vinstonam, ka viņš droši vien sajaucis prieku ar atvieglojuma izteiksmi.

Viņa ironiski iesmējās.

- Savā ziņā es esmu noņēmusi no Edvina pleciem smagu nastu.

- Jā, mavourneen, - ar neizprotamu sejas izteiksmi sacīja Blekijs un aizdedzināja cigāru.

Varbūt viņai ir taisnība, viņš nodomāja. Iespējams, ka Edvins Fērlijs patiešām jūt atvieglojumu, taču ne jau tā iemesla dēļ, kuru minēja Emma.

Emma piecēlās.

- Man tagad jāaprauga Pola, Blekij. Viņai ir laiks ēst lenču. Lūdzu, atvaino mani! Es atgriezīšos pēc īsa brīža.

Blekijs pamāja ar galvu un izgāja kopā ar Emmu uz terases. Piemiedzis acis augusta spilgtajā saulē, viņš noskatījās, kā Emma aizsteidzas uz dārzu. Viņa apstājās pie mākslīgā dīķa, kurā auga ūdensrozes, un noliecās pie Polas, kura mauriņā rotaļājās ar leļļu ratiņiem. Emma bija tikpat lokana kā agrāk un no attāluma vieglajā vasaras tērpā, ar joprojām krāšņo sarkanīgi zeltaino malu rotu izskatījās tupat kā jauna meitene, kuru Blekijs bija sastapis tīrelī pirms daudziem gadiem, un uz īsu brīdi gadu desmiti izgaisa. Viņš skaidri atcerējās mazo Fērlijholas kalponīli un pasmaidīja. Bija pagājis gandrīz pusgadsimta, un pa šo laiku tik daudz kas bija mainījies. Bija notikušas gandrīz neticamas lietas. Cik savāda ir dzīve! Un Emmas ceļš nelokāmi bija vedis uz augšu. Blekijs samirkšķināja acis un aizsedza tās ar plaukstu. Viņš redzēja, ka Emma noglāsta meitenītei galvu, tad iztaisnojas un mundrā gaitā nāk atpakaļ uz terases pusi.

Blekijs viņai sirsnīgi uzsmaidīja.

- Tu neapšaubāmi esi vismīlošākā vecmāmiņa, kādu jebkad esmu redzējis, - viņš, īsi iesmiedamies, teica. - Un mazulīte ir kļuvusi par tavu ēnu.

- Mēs laikam esam dīvains pāris - veca sieviete un piecus gadus vecs bērns, bet mēs viena otru saprotam.

Viņa pagriezās atpakaļ, lai palūkotos uz meitenīti, un Emmas seja atmaiga.

-Visi mani sapņi un cerības tagad ir saistītas ar viņu, Blekij. Pola ir mana nākotne.

Sestā daļa. Ieleja. 1968

Bet nekam nav iespējams iet garām, Nenovēršams ceļa galā riets.

Esmu viens, viss farizeju varā.

Dzīvi nodzīvot nav deju diet.

Boriss Pasternaks. “Doktors Živago” Atclz- Jānis Sirmbārdis

Sešdesmita nodaļa

Emma sēdēja skaisti iekārtotajā Penistounrojalas augšstāva viesistabā un pārlasīja juridiskos dokumentus, kas bija izklāti viņas priekšā uz rakstāmgalda. Emmas asais skatiens ātri slīdēja pār lappusēm. Beidzot viņa apmierināta palocīja galvu, atlika dokumentus atpakaļ portfelī, noklikšķināja tā slēdzi un nolika portfeli uz grīdas blakus rakstāmgaldam. Smaidīdama ar vienu lūpu kaktiņu, Emma piecēlās un piegāja pie neliela Džordža stila galdiņa. Tur viņa īsu brīdi uzkavējās, lai ielietu sev glāzē heresu. Emma ar glāzi rokā piegāja pie kamīna un, kā parasti, nostājās ar muguru pret liesmām, lai sasildītu savus mūžam salstošos locekļus.

Emma Hārta-Loutcre-Einslija bija septiņdesmit astoņus gadus veca. Aprīļa beigās - tieši pēc mēneša - viņa svinēs savu septiņdesmit devīto dzimšanas dienu. Pat dziļā vecumā viņas izteiksmīgā āriene un možais acu skatiens saistīja cilvēku uzmanību. Pirms vairākiem gadiem viņa bija mitējusies krāsot matus, un tagad tie ieskāva Emmas ovālo seju kā sudraba ietvars. Emmas mati bija labi kopti un prasmīgi ieveidoti, bet matu sakņu veidotais trīsstūris joprojām it kā pārdalīja viņas plato pieri. Kādreiz tik neparasti skaistās, zaļās acis izskatījās mazākas, jo tās daļēji aizsedza novecojušie, krunkainie plakstiņi, bet to skatiens bija kļuvis vēl caururbjošāks, un tam nekas nepaslīdēja garām. Emmas seja un kakls bija grumbu izvagoti, bet sejas daiļais veidojums un sārti baltā, it kā caurspīdīgā āda bija palikuši nemainīgi. Emma bija pieradusi ēst vienkāršus ēdienus, un tas viņai ļāva saglabāt slaidu augumu - Emmu itin viegli varēja noturēt par sievieti, kura tikko pārkāpusi pār sešdesmit gadu slieksni, kaut gan viņa neko nebija darījusi, lai izskatītos jaunāka, jo liekulība Emmai nepiemita.

Tovakar viņa bija tērpusies lieliskā melna šifona kleitā -tās piegriezumam bija raksturīgas brīvas, plūstošas līnijas, bet piedurknes bija garas un platas. Slīpēto smaragdu šķautnes meta zaļu atblāzmu uz Emmas kaklu, ausīm un šaurajām roku locītavām, un milzīgs, četrstūrains Makgilu dzimtas smaragda gredzens rotāja viņas mazo kreisās rokas plaukstu. Pēdējo desmit gadu laikā Emma bija ieguvusi cita veida skaistumu - atturīgu un valdonīgu. Emmas ārējais izskats atspoguļoja to, par ko viņa bija kļuvusi - par turīgu sievieti, kuras rokās bija koncentrēta liela vara. Viņa bija pavēlnieciska un prasīga, bet vienlaikus arī saprotoša, un pat Emmas ienaidniekiem bija negribīgi jāatzīst, ka viņa ir viena no neparastākajām sava laika sievietēm. Emma bija vienpadsmit gadus vecāka par savu gadsimtu, un nebija gandrīz nekā tāda, ko viņa nebūtu redzējusi vai piedzīvojusi. Emma bija dzīva leģenda.

Viņa iemalkoja heresu, pagriezās un nolika glāzi uz kamīna dzegas. Emma domīgi raudzījās liesmās, pārdomādama paredzamo vakaru. Bija ieradušies visi viņas bērni un mazbērni - daži atbrauca jau iepriekšējā vakarā, citi šajā pašā dienā. Emma bija sasaukusi viņus Penistounrojalā, it kā lai ģimene pavadītu kopā nedēļas nogali un apraudzītu Emmu pēc viņas atlabšanas no plaušu karsoņa, bet īstenībā bija gaidāma sadursme, kurai viņa bija gatavojusies jau vairākas nedēļas. Emmas sejā iegūla cits vaibsts, un viņas acu mirdzums apdzisa. Emmas domas gurdi pievērsās viņas bērniem vai, pareizāk sakot, tiem četriem, kurus viņa bija dzemdējusi pirmos, - Edvinai, Kitam, Robiņam un Elizabetei. Sazvērniekiem, kuri tika pieķerti ar visiem pierādījumiem nozieguma vietā, bet kuri joprojām nenojauta, ka Emmai ir zināma viņu divkosība un nodevība un ka Emma viņus ir jau atmaskojusi.

Kad Emmas sekretāre Geija janvārī atklāja viņai patiesību par bērnu sazvērestību, Emma bija satriekta. Viņa tomēr neļāva emocijām ņemt virsroku pār saprātu, jo tieši saprāts allaž bija glābis Emmu grūtos brīžos. Viņa acumirklī bija paraudzījusies uz to, kas noticis, objektīvi un bez jebkāda sentimenta un rīkojusies ātri un attapīgi. Tas bija Emmas stils - tā viņa darīja vienmēr, tiklīdz kāds mēģināja nostāties viņai ceļā. Kamēr Emmas bērni joprojām minstinājās, nespēdami spert izšķirošus soļus, viņa bija tiem izsitusi ieročus no rokām.

Emma skumīgi nogrozīja galvu. Kopš viņa bija dabūjusi “The Yorkshire Morning Gazette”, cīņa Emmai vairs nesagādāja prieku. Viņas zobens bija sen aprakts. Emma dziļi nožēloja, ka bērni bija piespieduši viņu to atkal izrakt, lai viņa varētu aizstāvēt to, ko bija radījusi sešdesmit smaga darba gados. Viņa bija mērķtiecīgi virzījusies uz priekšu, daudz ko upurējot savā ceļā. Emma zināja, ka tas, kam tovakar bija jānotiek, nesagādās viņai prieku, bet viņa nedrīkstēja rīkoties citādi, ja gribēja saglabāt pašas radīto darījumu impēriju un dinastiju.

Atvērās durvis, un ienāca Pola, pārtraukdama Emmas pārdomas. Viņa vilcinājās uz sliekšņa un cieši vēroja veco sievieti. Viņai noteikti ir kaut kas padomā, Pola nosprieda. Par spīti tam, ka vecmāmiņa man apgalvoja pretejo, šī nedēļas nogale noteikti nebija iecerēta kā omulīga ģimenes kopā pasēdēšana. Viņa ir sagatavojusies kaujai. Es pārāk labi pazīstu šo skatienu.

- Vecomāt, tu izskaties pasakaini skaista, - Pola iesaucās.

Viņa noskūpstīja Emmu un, mazliet atkāpusies, raudzījās vecmāmiņā ar apbrīnas pilnu skatienu.

- Viņi būs mēmi no pārsteiguma, redzot tevi šajā tērpā un rotās.

- Es tā ceru, - atteica Emma.

Skatoties uz mazmeitu, viņas acis atmaiga, un no Emmas sejas nozuda arī stūrgalvīgā izteiksme. Viņa atzinīgi palocīja galvu. Pola bija uzvilkusi tumšu, zilgani violetu vakarkleitu, kas brīnišķīgi saderēja ar viņas acu krāsu un izcēla ādas caurspīdīgo mirdzumu. Polas ogļmelnie mati brīvi krītošās šķipsnās ieskāva viņas seju, piešķirot meitenei neaizsargā-tības un vieglas ievainojamības izskatu, kas Emmu aizkustināja. Viņa sacīja:

-Tu izskaties ļoti piemīlīga, Pola. Kā pavasara debesis.

- Paldies, vecomāt!

Pola piegāja pie Džordža stila galdiņa un ielēja glāzē baltvīnu.

- Bet pagaidi tikai, kad redzēsi Emīliju! Viņa nudien izskatās satriecoša tavā sarkanajā šifona kleitā un ar briljanta auskariem ausīs. Pamanīju, ka viņas māte noraugās tajos ar skaudīgu alkatību.

- Elizabete allaž bijusi mantkārīga, - Emma sausi noteica un paņēma savu heresa glāzi.

Iedzērusi malku vīna, viņa turpināja:

-Jādomā, ka viņi visi ir jau sapulcējušies un gaida mani nonākam lejā. Viņus moka ziņkāre, viņiem gribas ātrāk redzēt, vai vecā jau nav tuvu kapam.

Emma ciniski iesmējās.

- Nudien es domāju, ka viņi šoreiz cerēja uz manu aiziešanu, bet es vēl ilgi netaisos likties uz mūžīgo dusu zem zilajām atraitnītēm.

- Jā, viņi pamazām pulcējas viesistabā ap tēvoci Ble-kiju. Viņš turas tik braši! Nemaz negribas ticēt, ka viņam ir astoņdesmit divi gadi. Tēvocis Blckijs ir īsts brīnums, vai ne?

- Jā, tik tiešām, - atbildēja Emma.

Iedomājoties par Blekiju, viņai kļuva silti ap sirdi. Viņi draudzējās jau sešdesmit četrus gadus, un Blekijs vienmēr atradās līdzās Emmai, kad viņai tas bija nepieciešams.

- Mans vistuvākais draugs, - Emma klusi piebilda.

Tad viņa turpināja mundrākā tonī:

- Vai Dzims jau ir ieradies?

-Jā. Tantes un tēvoči izskatījās varcn apmulsuši, ieraugot šajā mājšLFērliju, turklāt ģimenes svinību reizē. īpaši sapīkušu seju rāda tēvocis Robiņš.

-Tas mani nepārsteidz. Viņam Džims diez ko nepatīk. Robiņš domā, ka esmu piešķīrusi Džimam pārāk lielas pilnvaras mūsu avīžu izdošanas kompānijā. Jā, es ļauju Džimam daudz ko izlemt patstāvīgi. Nav taču jēgas algot cilvēku, lai viņš vadītu tavu avīžu darbu, un tad sasaistīt viņam rokas.

Emmas acu skatiens kļuva ciets kā krams.

- Kopš tavs tēvocis Robiņš Dienvidaustrumlīdsas vēlēšanu apgabalā ievēlēts par parlamenta locekli, viņam aplam šķiet, ka manām avīzēm jākļūst par viņa sociālistisko uzskatu paušanas tribīnēm. Robiņš pilnīgi nevietā uzbrūk Džimam par to, ka avīzes atbalsta toriju politiskos uzskatus, negribēdams saprast, ka savu avīžu ideoloģisko ievirzi nosaku es pati. Tā ir bijis vienmēr un būs arī turpmāk. Lai būtu kā būdams, Robiņa viedoklis mani īstenībā nemaz neinteresē, -viņa nicīgi pabeidza. - Manai gaumei viņš ir pārāk kreisi noskaņots.

- Robiņa politiskie uzskati diez kā nesaderas ar viņa dzīvesveidu, - piezīmēja Pola. - Viss jāsadala vienlīdzīgi -tā viņš sludina saviem atbalstītājiem. Bet šis princips ir spēkā tikai līdz tam brīdim, kad Robiņam pašam ir ar kādu jādalās. Ja gribi zināt manas domas - viņš ir liekulis un oportūnists.

Emma atmeta galvu un skaļi iesmējās.

- Pietiks apspriest Robiņu! Vai Dzims jau ir runājis ar tavu tēvu?

- Viņš tieši patlaban to dara. Viņi ir bibliotēkā. Dzims teica, ka gribētu ar tevi pirms pusdienām aprunāties divatā, vccomāt. Vai tu esi ar mieru?

- Protams! Pēc īsa brīža viņš var pie manis uznākt. Es vēlos vispirms runāt ar tavu tanti Edvinu, bet tas, kas man viņai ir sakāms, daudz laika neaizņems. Nāc, mīļā, pasēdi pie manis kādu brīdi! Mums vēl ir gana laika, turklāt es nemaz tik ļoti nealkstu iet lejā pie viņiem.

Viņa mazliet ļaunprātīgi pasmaidīja.

- Lai viņi pagaida.

Pola apsēdās Emmai blakus uz sofas, un viņas violetās acis apmācās.

-Vai kaut kas ir noticis, vecomāt? Tu runā tik nopietni un skarbi.

- Nē, - atbildēja Emma. - Neraugies manī tādām raiž-pilnām acīm!

Viņa saņēma Polas slaidos pirkstus savā mazajā, stiprajā plaukstā, un Emmas acis pētoši pārslīdēja mazmeitas sejai.

- Tu tagad esi laimīga, vai ne?

-Ak jā, vecomāt! Es esmu ļoti laimīga.

Polas seja staroja.

- Es mīlu Dzimu. Paldies, ka tu mainīji savu nostāju un devi piekrišanu mūsu laulībām. Tu esi pārvērtusi visu manu dzīvi, ļāvusi piepildīties manām visapslēptākajām cerībām.

- Es par to ļoti priecājos, mīlā, - Emma nočukstēja. - Tava laime man ir svarīgāka par visu pasaulē. Tas nebija no manas puses nekāds lielais upuris, ja salīdzina ar to, ko tu man nozīmē. Kā jau es tev vakar teicu - nācu pie secinājuma, ka būtu pārāk muļķīgi ļaut, lai vecas sievietes lepnums un sarūgtinājums stātos ceļā jaunas sirds vēlmēm. Es nedrīkstu ļaunprātīgi sabojāt tavu nākotni.

Viņa dziļi ielūkojās mazmeitas acīs, kas tik ļoti līdzinājās Pola Makgila acīm.

- Fērliju ģimene ienesa manā dzīvē sāpes jau toreiz, kad es vēl biju četrpadsmit gadus veca meitene. Varbūt tagad pēdējais no Fērlijiem savukārt ienesīs manā dzīvē prieku.

Emma kā brīnīdamās nogrozīja galvu.

- Ja tā padomā, cik savādi viss sanācis! Es darīju visu iespējamo, lai pasargātu no Fērlijiem savus bērnus, tomēr man pat prātā neienāca, ka vajadzētu pasargāt no viņiem arī mazbērnus, jo īpaši tevi. Laikam tas tā notika tāpēc, ka neviena cita Fcrlija vairs nav starp dzīvajiem, tikai Dzims.

-Un tu viņam devi darbu savā avīžu izdošanas kompānijā, vecomāt.

Emma mulsi pasmējās.

- Jā, to es darīju gan. Jāatzīstas - kad viņš man lūdza šo amatu, es biju izsista no līdzsvara, bet tad ziņkāre ņēma virsroku. Gribēju pati pārliecināties, uz ko viņš īsti ir spējīgs. Par spīti maniem iesīkstējušajiem aizspriedumiem, jau mušu pirmajā sarunā Dzimām izdevās mani pārliecināt, ka viņš no visiem kandidātiem ir pats piemērotākais. Es būtu palikusi zaudētājos, ja noraidītu Dzimu.

Viņai priecīgi noraustījās lūpas.

- Man ir aizdomas, ka iespēja būt par darba devēju kādam no Fērlijicm sniedza man lielu gandarījumu. Bet es nekādi nevarēju paredzēt, kajūs abi satiksieties, jo tev nebija nekādu darīšanu ar avīzēm, kas pieder “Hārtas uzņēmumiem”.

Emma noliecās uz priekšu.

- Kur tu viņu satiki? Es par to bieži esmu prātojusi.

- Mēs neiepazināmies Līdsā, vecomāt. Vari mierināt sevi ar domu, ka mūsu tikšanās bija gluži nejauša. Tas notika lidmašīnā. Es atgriezos no tērpu skates mūsu Parīzes veikalos, bet Džims Francijā bija pavadījis brīvdienas.

Pola pasmaidīja.

- Patiesību sakot, viņš mani bija ievērojis jau lidostā un darījis visu iespējamo, lai varētu apsēsties man blakus. Džima uzmanība man nepaslīdēja garām, un viņš mani uzreiz savaldzināja. Bet, kad es uzzināju, kā viņu sauc un kur viņš strādā, domāju, ka mani ķers sirdstrieka. Tu nekad neesi slēpusi, ka ienīsti Fērlijus, un es zināju, ka nebūsi apmierināta, ja es sākšu ar vienu no viņiem satikties. Fērlijs - tavs darbinieks - tas ir viens, bet - tavas mazmeitas pielūdzējs - tas jau ir pavisam kas cils.

Emma uzmeta Polai caururbjošu skatienu.

- Par spīti savām bažām, tu tomēr sāki ar viņu satikties. Bet tu esi tikpat stūrgalvīga kā es, vai ne?

Pola nenolaida acis no vecmāmiņas. Tieši tādu jau tu gribi mani redzei, viņa nodomāja. Sapratusi, ka Emma vēlas uzzināt par viņas attiecībām ar Dzimu kaut ko sīkāk, Pola sacīja:

- Man šķiet, ka iemīlējos Džimā mūsu otrajā tikšanās reizē. Nākamajā vakarā pēc iepazīšanās viņš mani uzaicināja pusdienās. Zināju, ka man nevajadzētu iet, jo tas radīs tikai nepatikšanas, bet nespēju sevi atturēt. Gribēju vēlreiz ar Dzimu tikties. Viņam par attaisnojumu, jāsaka-Džims nezināja, kas es esmu. Necik daudz es par sevi viņam nestāstīju. Mēs pusdienojām “Mirabelē”, un tavs iecienītais viesmīlis Lūiss mani pazina, sāka tevi cildināt un taujāt, kad tu pati būsi Līdsā un atkal iegriezīsies ieturēt pie viņiem kādu maltīti. Džims ieinteresējās par manu slaveno vecmāmiņu un gribēja zināt, kas viņa tāda ir.

Iedomājoties šo brīdi, Emmas acīs iemirdzējās draiskas uguntiņas.

- Un ko tu viņam teici?

Pola nespēja novaldīt smieklus.

- Izrīkojos mazliet neganti, tas man jāatzīst. Es vēsā mierā paziņoju, ka mana vecmāmiņa ir Jorkširas Apvienoto laikrakstu kompānijas valdes priekšsēdētāja un viņa darba devēja. Džims gandrīz nokrita no krēsla. Viņš apstulbis raudzījās manī un tad kaut ko nomurmināja par īpatnējo matu sakņu līniju uz manas pieres, piemetinādams, ka jaunībā tu droši vien esi bijusi līdzīga man. Zinu, tu neuzskati, ka mēs esam ārēji līdzīgas, bet tur es tev nepiekrītu. Esmu redzējusi tavas jaunības dienu fotogrāfijas, un tās liecina pretējo. Mēs esam arī fiziski līdzīgas, vecomāt.

- Tēvocis Blekijs saka gluži to pašu, bet es par to neesmu tik pārliecināta. Varbūt tāpēc, ka vienmēr esmu uzskatījusi - tu līdzinies savam vectētiņam. Bet gana par to! Gribu zināt, kas notika pēc tam, kad bijāt kopīgi paēduši pusdienas.

- Par spīli veselā saprāta brīdinājumiem, es turpināju satikties ar Dzimu. Mēs nespējām pretoties viens otram. Bet, kad es sapratu, cik ļoti mēs savstarpēji esam pieķērušies un cik nopietni ir Dzima nolūki, es mūsu attiecības pārtraucu. Pārējo tu zini.

Emma ar domīgu sejas izteiksmi pētīja savas plaukstas.

- Tātad tikšanās bija nejauša, un tas notika neatkarīgi no tā, ka Dzims strādā pie manis. Nu, man jāatzīst, ka pat es nevaru ietekmēt likteņa pavērsienus. Tas laikam būs bijis zvaigznēs ierakstīts.

- Es arī tā domāju, vecomāt. Dzims ir mans un es esmu viņa liktenis.

Emma satrūkās un uzmeta Polai savādu skatienu.

- Cik dīvaini, ka tu pateici tieši šos vārdus. Pirms piecdesmit gadiem tavs vectētiņš man sacīja, ka es esot viņa liktenis.

Pirms Pola paguva atbildēt, pie durvīm pieklauvēja un ar viskija glāzi rokā valdonīgā gaitā ienāca Edvina.

- Tu vēlējies ar mani runāt, māt, - viņa vēsi teica, veltījusi Polai īsu galvas mājienu bez smaida atblāzmas uz lūpām.

- Jā, to es patiešām vēlos, Edvina. Redzu, ka dzeramo tu sev jau esi pagādājusi, tā ka nāc vien šurp un apsēdies! Lūdzu, atvaino mūs, mīļā Pola! Pasaki Džimam, ka pēc pāris mirkļiem varēšu ar viņu tikties.

- Jā, vecomāt, - nomurmināja Pola un izgāja no viesistabas.

Edvina, Danveilas grāfa atraitne, majestātiski šķērsoja telpu un apsēdās Emmai pretim, īpaši nepūlēdamās slēpt savu nepatiku. Viņa nogaidoši raudzījās mātē, un Edvinas sejas izteiksme liecināja, ka viņa ir kareivīgā noskaņojumā.

Emma ar interesi nopētīja savu vecāko meitu. Ja Adele Fērlija būtu nodzīvojusi līdz Edvinas vecumam, viņa būtu izskatījusies tieši tā, Emma nodomāja. Edvinai bija sešdesmit divi gadi, un viņa nebija tik labi saglabājusies kā viņas māte. Edvinas blondais daiļums bija pārāk vārs, lai gadi neatstātu tajā savas pēdas. Viņas skaistums jau sen bija pagaisis. Edvinas mati joprojām bija sudrabaini blondi, bet šī krāsa tiem tika piešķirta ar mākslīgiem līdzekļiem. Kādreiz tik skaistās, sudrabaini pelēkās acis bija apdzisušas un paslēptas zem pietūkušiem plakstiņiem.

- Tev ir ļoti jauks vakartērps, Edvina, - teica Emma un iemalkoja heresu, pāri glāzes malai vērodama savu pretimsēdētāju.

- Kāpēc tu vēlējies mani redzēt, māt? - Edvina atsaucās ledaini nievājošā tonī. - Esmu pilnīgi pārliecināta, ka ne jau tādēļ, lai izteiktu man komplimentu par manu apģērbu.

- Taisnība, - sacīja Emma un viegli pasmaidīja.

Gadu gaitā Edvina nebija atmaigusi pret savu māti.

- Pirms atbildu uz tavu jautājumu, ļauj man arī kaut ko pavaicāt. Kāpēc tu pieņēmi manu ielūgumu pavadīt nedēļas nogali Penistounrojalā?

- Ielūgumu! - iesaucās Edvina, un viņas acis naidīgi icgailējās. - Tā bija pavēle. Un neviens no mums nekad nav atļāvies nepakļauties tavām pavēlēm, māt. Es negribēju braukt šurp, bet tu sacīji, ka vēlies redzēt arī Entoniju, un viņš uzstāja, ka mums esot jābrauc.

Edvina uzmeta mātei nepatikas pilnu skatienu.

- Mans dēls tevi dievina. No šī nelielā saieta viņu nespēja atturēt nedz paša mātes noraidošā attieksme, nedz mežonīgie zirgi. Turklāt viņš bija noraizējies par tavu veselību. Un, tā kā es mīlu savu dēlu un vēlos viņu iepriecināt, es beidzot piekritu. Vari but pārliecinātā, ka esmu šeit tikai Entonija dēļ.

Emma skaļi nopūtās.

- Kad tavs tēvocis Vinstons tūkstoš deviņi simti piecdesmit pirmajā gadā panāca, lai starp mums notiktu samierināšanās, es cerēju, ka mūsu attiecības būs draudzīgas. Bet starp mums vienmēr pastāvējis tikai bruņots pamiers, vai ne?

- Jā, māt. Un, ja tu gribi zināt patiesību, tas bija Džere-mijs, kurš mani pierunāja atjaunot kontaktus ar tevi, viņš allaž bija ļoti ģimeniski noskaņots. Viņam likās, ka mums jāsalīgst miers.

- Kaut vai tāds, kāds pastāv starp mums šobrīd, - Emma atcirta. - Bet neķildosimies! Gribēju tikties ar tevi vienatnē, jo man tev ir kas svarīgs sakāms. Vēlos aprunāties ar tevi par tavu tēvu.

Edvinas seja sastinga.

- Nevaru iedomāties, kas tev par viņu būtu man sakāms, - viņa noskaldīja, tumši pietvīkdama. - Viņš patlaban sēž tur lejā un tēlo varen dižciltīgu kungu. Goda vārds, es nesaprotu, kā tu vari atļauties uzņemt viņu savā mājā manā klātbūtnē, turklāt pilnīgi nerēķinoties ar manu dēlu, kurš taču ir mūsu karalistes pērs. Tas neciešamais cilvēks liek man justies neērti. Bet man ir aizdomas, ka mūsu nostādīšana neveiklā situācijā tev sagādā prieku, māt. Tev allaž palicis izrīkoties ar cilvēkiem pēc sava prāta, vai ne?

- Tu nekad neesi mani pārāk labi pazinusi, Edvina. -Emma nopūtās. -Un nav nekāda iemesla, kura dēļ tev Blekija O’Nila klātbūtnē vajadzētu justies neērti, jo viņš nav tavs tēvs.

Edvinai atkārās žoklis. Viņa raudzījās Emmā ar pavērtu muti, bet neteica ne vārda. Atguvusi valodu, Edvina aši iesaucās:

- Bet viņa vārds taču ir rakstīts manā dzimšanas apliecībā!

-Jā, tā ir, bet tas tur ierakstīts pavisam cita iemesla dēļ. Toreiz, kad es biju sešpadsmit gadus veca, nabadzīga, palikusi dzīvē bez jebkāda atbalsta un gaidīju piedzimstam tevi, Blekijs bija mans vienīgais draugs, Viņš lūdza, lai kļūstu viņa sieva. Manuprāt, Blekijs to darīja draudzības vārdā, Es atteicos. Viņš uzstāja, lai nosaucu viņu par sava bērna tēvu, jo viņam likās, ka frāze “tēvs nezināms” varētu būt tev vēl smagāks apkaunojums. Blekijs domāja, ka zināmā mērā tas palīdzēs mums abām izvairīties no nepatīkamām situācijām, un savā ziņā tā arī bija, - Emma nobeigumā sacīja, domādama par to, ka Blekija vārds bērna dzimšanas apliecībā bija devis viņai drosmi noliegt Edvinas patieso izcelsmi, pat pašu viņas eksistenci Džeraldam Fērlijam.

-Tad kurš gan bija-vai arī joprojām ir-mans tēvs?-stingri noprasīja Edvina.

- Tavs tēvs bija Edvīns Fērlijs.

Edvina saspringti noliecās uz priekšu.

- Vai tu domā seru Edvinu Fērliju, slaveno krimināltiesību speciālistu, kurš nomira pagājušajā gadā? Vienu no Fērlijas ciema Fērlijiem?

- Tieši tā, - klusi atbildēja Emma.

- Augstais Dievs! - Edvina satriekta atslīga pret krēsla atzveltni un iedzēra prāvu viskija malku.

Pēc brīža viņa vaicāja:

- Kāpēc tu man to nepateici todien, kad es tev parādīju savas dzimšanas apliecības norakstu?

- Tu man nedevi iespēju tev kaut ko paskaidrot. Aizbrauci pie māsīcas Fredas, mani neuzklausījusi. Turklāt neesmu pārliecināta, ka būtu toreiz gribējusi atklāt tava īstā tēva vārdu. Fčrliju ģimene man bija sagādājusi lielas sirdssāpes. Negribēju, lai ari tev būtu jācicš viņu deļ. Es arī...

- Kāpēc tagad? Kāpēc tu man to tagad pateici? Kāpēc tik neparasta godīguma izpausme no tavas puses, kaut arī ar lielu novēlošanos?

- Tāpēc, ka šovakar es paziņošu par Polas saderināšanos ar Dzimu Fērliju, tava tēva vienīgo mazdēlu. Viņš kļūs par mūsu ģimenes locekli, un tu esi viņa vienīgā asinsradmiece. Dzima vecāki deviņi simti četrdesmit astotajā gadā gāja bojā, avarējot lidmašīnai. Es domāju - viņam vajadzētu zināt, ka tu esi viņa tante. Es vēlos arī, lai mūsu ģimenē vairs nebūtu nekā slēpjama.

Emmas acis kļuva domīgas.

- Gribu, lai Polas un Dzima laulību nekas neapēnotu. Nekādu noklusējumu, nekādu vecu noslēpumu. Bet es arī jutu, ka esmu tev šo patiesību parādā. Man jau sen vajadzēja tev to pateikt.

Gada izcilākā frāze, Edvina dzēlīgi nodomāja. Beidzot viņa gausi sacīja:

- Edvins Fcrlijs bija slavens advokāts, pazīstams visā valstī, un, pats svarīgākais, viņš bija džentlmenis. Viņa izcelsme bija dižciltīga. Man nebūs jākaunas, ja arī visi uzzinās, ka viņš bijis mans tēvs. Ja vēlies, vari pateikt to Džimam. Patiesību sakot, man pat būtu patīkami, ja tu to darītu.

- Paldies, Edvina!

Edvina piecēlās.

- Kaut tu būtu bijusi atklāta pret mani pirms daudziem gadiem, māt. Varbūt tad mūsu attiecības būtu veidojušās citādi.

To nu gan es no sirds apšaubu, Emma domāja, bet skaļi sacīja:

- Iespējams, ka tev taisnība.

Ne vārda vairs neteikdama, Edvina devās uz durvīm. Emma bija pārliecināta, ka redz meitenes acīs apmierinātu skatienu. Viņa ir tik muļķīgi snobiska, Emma sacīja pati sev. Tam, ka viņa ir ārlaulības bērns, vairs nav nekādas nozīmes, kad atklājies, ka viņas tēvs cēlies no lauku aristokrātiem. Emma uzsauca Edvinai nopakaļ:

- Lūdzu, pasaki Dzimām, ka viņš var uznākt pie manis!

Edvina apcirtās.

- Jā, māt.

Viņa saminstinājās, tad vilcinādamās teica:

-Tu sacīji, ka Fērliji tev nodarījuši pāri, un tomēr tu... tu nosauci mani tēva vārdā...

- Šķiet, tas gadījās pavisam nejauši, - Emma īsi atteica, - bet par to es tagad nevēlos runāt.

Pēc brīža pie Emmas ienāca Džims Fērlijs. Viņa iztaisnojās un laipni uzsmaidīja jaunajam vīrietim. Džims bija trīsdesmit gadus vecs, vairāk nekā sešas pēdas garš, ar platiem pleciem, šauru vidukli un garām kājām. Viņam bija pievilcīga, diezgan jutekliska seja, pareizāk sakot, jutekliska bija mute, kura kontrastēja ar Džima askētiskajiem sejas vaibstiem un sirsnīgajām, pelēkzilajām acīm. Viņa gaišbrūnajos matos dažas cirtas bija pavisam blondas, un viņš nēsāja tos mazliet garākus, nekā tobrīd prasīja mode. Džima āriene bija nevainojama - viņš bija eleganti ģērbies, īsts angļu džentlmenis no matu galiem līdz pat kuipju papēžiem. Džima vakara uzvalkam bija Edvarda laikmetam raksturīgais piegriezums, kas bija atkal nācis modē, batista krekls priekšpusē bija sakrokots, un tā pogas bija no safīra, apavi darināti pēc pasūtījuma.

Džims likās gluži kā izkāpis no cila gadu desmita. Kad viņš, valdzinoši smaidīdams, tuvojās Emmai, viņai bija jādomā par elegantajām pusdienām, kuras 1904. gadā Fērlij-holā sarīkoja Olīvija Veinraita. Es vienmēr esmu uzskatījusi, ka Dzims līdzinās Edvīnam, Emma nodomāja. Kad jaunais vīrietis apstājās viņas priekšā, Emma saprata, ka ir kļūdījusies. Džcimss Arturs Fērlijs, savas dzimtas pēdējā atvase, bija līdzīgs savam vecvectētiņam Ēdamam Fērlijam. Emmai uz īsu brīdi šķita, ka tas ir skvairs, kurš ienācis viņas viesis-tabā.

Pārvarējusi apmulsumu, Emma atvairīja ari dīvaino déjà vu sajūtu un laipni teica:

- Labvakar, Džim!

Viņa piecēlās un pastiepa jaunajam vīrietim roku.

- Esiet sveicināts manā mājā! Esiet sveicināts manā ģimenē!

Dzims Emmai silti uzsmaidīja. Viņš cienīja un gandrīz dievināja šo karalisko veco dāmu, kuras roku turēja savējā, un Dzima patiesā godbijība un apbrīna atspoguļojās viņa sejā.

-Labvakar, Hārta kundze! Un paldies jums! Jūtos pagodināts, ka varu ierasties jūsu mājā un kļūšu par jūsu ģimenes locekli.

Neatlaizdams Emmas roku, viņš ieskatījās tai acīs.

- Es mīlu Polu no visas sirds un būšu viņai labs vīrs.

- Jā, par to es nešaubos, Džim, - Emma teica, atvilkdama savu roku. - Vaivaru piedāvāt jums kaut ko dzeramu?

Runādama viņa virzījās uz Džordža stila galdiņa pusi. Dzims Emmu atturēja, teikdams:

- Paldies! Es iedzeršu glāzi vīna. Bet varu to sev pats ieliet. Jums nav jāpūlas.

Emma noskatījās, kā viņš šķērso telpu tajā elastīgajā solī, kas raksturīgs pašapzinīgam, labi audzinātam un par

savu nākotni drošam cilvēkam. Emma brīnījās, kā agrāk nebija pamanījusi šo Džima gandrīz pārdabisko līdzību ar Ēdamu. Varbūt saskatāmāku to padarījis gadsimta sākumam raksturīgais apģērbs, viņa nosprieda un raudzījās kamīna liesmās, pagātnes atmiņu pārņemta.

Atgriezās Dzims ar vīna glāzi rokā. Arī Emma paņēma savējo.

- Pola teica, ka jūs vēlaties ar mani runāt.

- Jā, to es vēlos, I lārta kundze. Bet vispirms man jums kaut kas jāiedod.

Viņš nolika glāzi, izņēma no kabatas nelielu, ar sudraba papīru aplīmētu kārbiņu un pasniedza to Emmai.

Viņa uzlūkoja Dzimu.

- Kas tas ir?

-Atveriet to!

Emma to ātri izdarīja - viņā bija pamodusies ziņkāre. Kārbiņā kaut kas bija ievīstīts laika gaitā nodzeltējušā zīda mutautā, uz kura bija skaidri saskatāmi iniciāļi E. F. Atvelkot mutauta stūrus, Emmai trīcēja rokas. Aizturētu elpu, plaši ieplestām acīm viņa skatījās uz akmeni, kuru bija slēpusi savccējusī zīda drāniņa. Tas bija tas plakanais olis, kuru viņa un Edvins reiz bija atraduši alā Laimes Virsotnē un uz kura bija uzgleznots miniatūrs sievietes portrets. Gleznojums bija neparasti labi saglabājies, eļļas krāsas mirdzēja gandrīz tikpat koši kā pinns pusgadsimta. Emma paņēma oli, raudzījās portretā, tad vaicājoši paskatījās uz Edvinu.

- Vectētiņš man to iedeva savā nāves dienā, - vērodams Emmas seju, stāstīja Dzims. - Viņš lika, lai es to atdodu jums. Viņš gribēja, lai šis portrets turpmāk atrastos jūsu īpašumā.

- Kāpēc? - Emma klusi jautāja.

Tātad Edvins Fērlijs nebija vis viņu aizmirsis. Nāves gultā gulēdams, viņš bija domājis par Emmu.

-Es jums to pateikšu, Harta kundze. Bet vispirms gribu šo to paskaidrot. Vectētiņš zināja, ka es satiekos ar Polu. Redziet, es aizvedu Polu pie viņa uz Herogeitu neilgi pēc tam, kad mēs bijām iepazinušies. Toreiz es nesapratu, kāpēc, Polai ienākot, vectētiņš izskatās tā, it kā būtu ieraudzījis spoku. Bet pagāja vairāki mēneši, un viņš Polu iemīļoja, dzīvoja līdzi mūsu attiecībām. Vectētiņa dedzīgākā vēlēšanās bija redzēt mūs kā laulātu pāri.

Dzims apklusa, aizdedzināja cigareti, ievilka pāris dūmu un turpināja:

-Tad Pola negaidīti atteicās ar mani satikties, paskaidrodama, ka jūs nekad nepieņemsiet savā ģimenē Fērliju, ka jums pret mūsu ģimeni ir naids, kuru viņa nevarot izprast. Viņa sacīja, ka nekad nedarīšot neko tādu, kas varētu sagādāt jums sāpes, jo jūsu dzīvē jau tā ir bijis pietiekami daudz ciešanu un bēdu. Es strīdējos ar Polu, lūdzu, lai viņa parunā ar jums vai arī ļauj man to darīt. Bet, tiklīdz biju par to ierunājies, Pola kļuva gluži histēriska, un es nolēmu, ka jāļauj viņai nomierināties. Cerēju, ka sirds liks Polai mainīt savu lēmumu. Tas tomēr nenotika, kā jūs zināt.

Emma palocīja galvu.

- Un jūs izskaidrojāt to visu savam vectēvam?

- Jā. Lūdzu, lai viņš mani apgaismo. Daudzas reizes atkārtoju šo lūgumu, bet viņš kategoriski atteicās par to runāt. Zināju, ka tūkstoš deviņi simti piecdesmitajā gādājums izdevās pakļaut savai kontrolei “Gazette", un jautāju, vai jūsu naids pret mūsu ģimeni radies darījumu konfliktu dēļ. Viņš atkal man neko neatbildēja. Kad Pola mani pameta, vectētiņa veselība strauji pasliktinājās. Jūs jau zināt - viņš mani uzaudzināja, un mēs bijām ļoti tuvi, tomēr reizēm es nevarēju viņu izprast. Sava mūža pēdējās nedēļās vectētiņš bija kļuvis ļoti vārgs. Pagājušā gada decembri viņš kādu dienu aicināja mani pie sevis. Domāju, vectētiņš zināja, ka drīz mirs...

- Un viņš iedeva jums šo akmeni, lai jūs to savukārt nodotu man, - Emma Dzimu pārtrauca. - Un tad vectēvs jums visu izstāstīja, vai ne? Viņš pastāstīja jums par mani, par to, kas starp mums nolika, kad bijām jauni.

Emmas balss nobeigumā skanēja tikko dzirdami.

- Jā. Viņš izstāstīja man visu. Vectētiņš sacīja - viņš cerot, ka jūs neliegsiet mums savu svētību, bet, ja nu tā tomēr notiktu, man jānāk pie jums un jāatdod šis akmens. Viņš teica, ka esot ļoti svarīgi, lai jūs zinātu - portretā attēlotā sieviete esot nevis Olīvija Veinraita, kā viņš domājis tolaik, kad akmeni atradis, bet gan jūsu māte.

Dzims apklusa un raudzījās Emmā, mēģinādams noprast, ko viņa jūt, bet Emmas seja bija kā neizdibināma maska.

Emmu šis atklājums, patiesību sakot, nepārsteidza.

- Tā jau es domāju, ka portretā attēlota mana māte, -viņa klusi nomurmināja. - Man šķiet, ka vienmēr esmu to zinājusi. To gleznojis Ēdams Fērlijs, vai ne?

-Jā. Vectētiņš aiznesis akmeni savam tēvam, jo domājis, ka pēc Olīvijas nāves tā viņam būs mīļa piemiņa, bet Ēdams nav gribējis to paturēt un paskaidrojis arī, kāpēc. Viņš sacījis, ka tas esot jūsu mātes portrets, jo agrīnā jaunībā viņi mīlējuši viens otru.

Emma gausi palocīja galvu.

- Arī to es nojautu jau pirms daudziem gadiem - ka starp manu māti un Ēdamu Fērliju nav pastāvējusi draudzība vien.

Džims dziļi ievilka elpu.

- Jā, Hārta kundze. Jūsu māte un mans vecvectēvs nebija tikai draugi. Viņi bija mīļākie.

Emma uz sofas saslējās kā dzelta, un viņas pirksti cieši sažņaudza apgleznoto akmeni.

- Vai jūs par to esat pārliecināts, Džini?

- Jā gan. Vecvectēvs vectētiņam to visu sīki un smalki izstāstījis. Ēdams un jūsu māte, Elizabete, iemīlējuši viens otru. Elizabete gaidījusi no Ēdama bērnu un aizbēgusi no Fērlijas. Viņš pēc dažām nedēļām atradis Elizabeti Riponā un bijis gatavs pretēji sava tēva gribai pamest militāro karjeru un emigrēt kopā ar jūsu māti uz Ameriku. Bet bijis jau par vēlu. Jūsu māte zaudējusi bērnu. Ēdams tā arī nav uzzinājis, vai bērns gājis bojā nelaimīgas nejaušības dēļ vai arī jūsu māte bijusi pie kādas kaktu vecmātes. Elizabete bijusi ļoti slima. Viņa gandrīz nomirusi. Ēdama ideja par slepeno bēgšanu uz Ameriku Elizabetei nav bijusi pieņemama. Beidzot viņa atveseļojusies, atgriezusies Fērlijā un drīz vien apprecējusies ar jūsu tēvu Džonu Hārtu. Ar Ēdamu Fērliju Elizabete nekad vairs nav pārmijusi ne vārda.

Emma klusēja, sāpīgu skumju pārņemta. Es to vienmēr nojautu, viņa domāja. Varbūt tas bija viens no iemesliem, kāpēc tik neganti ienīdu Ēdamu Fērliju. Bet kā es to varēju zināt? Varbūt, būdama bērns, es nejauši kaut ko noklausījos? Kādu ģimenes ķildu? Tēva apsūdzību mātei. Ciema tenkas?

Lai ari kā Emma pūlējās atcerēties, viņa neatrada atbildes uz šiem jautājumiem.

Džims pienāca pie sofas un apsēdās Emmai blakus.

- Ceru, ka es jūs pārāk neapbēdināju, Hārta kundze. Vecu rētu atvēršana vienmēr ir sāpīga. Man tomēr šķila, ka jums vajadzētu zināt, ko vectēvs man uzticējis. Gribēju jums atdot ari akmeni, kaut jūs neliedzāt mums ar Polu savu svētību.

Emmas seja bija domīga.

-Nē, jūs mani neapbēdinājāt, Džini. Priecājos, ka jūs paklausījāt savai iekšējai balsij un atnācāt pie manis. Es savu māti ļoti mīlēju, un man nav nevienas viņas fotogrāfijas. Šis portrets, kas gleznots uz akmens, man būs ļoti dārgs. Lūdzu, turpiniet! Esmu pārliecināta, ka jums man ir vēl kas sakāms.

- Jā, tā ir. Dodams man akmeni, vectētiņš sacīja, ka Hārtu sievietēm allaž piemitis liktenīgs valdzinājums, kas saistījis Fērliju vīriešus, bet viņu mīlestība vienmēr bijusi nolemta neveiksmei. “Nolemtība izcelšanās dēļ” - tādu frāzi lietoja vectētiņš. Viņš sacīja, ka jūsu varā esot darīt tam galu -lai jūs atvēlat mums ar Polu to laimi, kura viņam un jums, kā arī jūsu mātei un viņa tēvam bijusi liegta. “Saki viņai,” vectētiņš teica, “ka tikai viņa vienīgā beidzot var savienot abas mūsu ģimenes ar svētajām laulības saitēm.” Vectētiņš bija ļoti satraukts. Apsolīju, ka izpildīšu viņa lūgumu.

Emma saņēma Džima plaukstas savējās, un viņas vecās un gudrās acis bija miklas.

- Kāpēc jūs neatnācāt pie manis agrāk, Džim? Jūsu vectēvs taču nomira jau pirms trim mēnešiem.

- Gribēju nākt pie jums janvāri, bet jūs ar Polu negaidīti aizbraucāt uz Ameriku. Tūlīt pēc atgriešanās jūs saslimāt. Būtu varējis runāt ar jums pirms dažām nedēļām, bet jūs bijāt ārkārtīgi aizņemta, un es ari nevēlējos jūs traucēt tik drīz pēc slimības.

Viņš pasmaidīja.

- Un tad gluži kā no zilām debesīm nokrita jūsu paziņojums, ka neiebilstat pret manām laulībām ar Polu, ja mēs abi vēl aizvien to vēlamies.

- Priecājos, ka esmu tā, kura spērusi pirmo soli, - teica Emma. - Nezinu, kādēļ, bet tas sniedz man zināmu gandarījumu.

Viņa brīnīdamās papurināja galvu.

- Vai nav dīvaini, ka trīs paaudzēs Fērliju vīrieši iemīlējuši Hārtu sievietes un tikai tagad, gandrīz pēc simt gadiem, šai mīlestībai būs lemts laimīgs iznākums.

Emma smagi nopūtās.

- Vesels gadsimts - tas ir pārāk ilgi. Un arī sirdssāpju bijis pārāk daudz. Jūsu vectēvam taisnība. Tam jādara gals.

Viņa pasmaidīja.

- Tam jau ir darīts gals, vai ne. Džina?

- Jā. Paldies Dievam!

Emmai par pārsteigumu, Dzims nometās ceļos pie viņas kājām un cieši saspieda viņai rokas. Dzims ielūkojās Emmai sejā, un viņa skatiens bija gandrīz lūdzošs.

- Vectētiņš man lūdza, lai es izdaru vēl kaut ko, Hārta kundze. Tieši pirms nāves viņš teica: “Kad būsi Emmai visu izstāstījis, es vēlētos, lai tu nometies viņas priekšā uz ceļiem un izlūdzies šai sievietei piedošanu par to, ko Fērliji viņai nodarījuši. īpaši sirsnīgi lūdz, lai viņa piedod man. Pasaki, ka nekad neesmu pārstājis viņu mīlēt un ka bez viņas manai dzīvei nebija īstas jēgas. Todien, kad es rožu dārzā Emmu atraidīju, gāja bojā kāda daļa no manis, par ko, mūžu dzīvojot, man bija dārgi jāsamaksā.” Solījos, ka uzticīgi izpildīšu visu, ko viņš man ir lūdzis, Hārta kundze, bet vectētiņš pēkšņi stipri satraucās un lika man solījumu vairākkārt atkārtot. Viņš ļoti bēdīgā balsī sacīja: “Džini, es nevarēšu mierīgi gulēt savā kapāja Emma man nebūs piedevusi. Lūdz, lai viņa to dara, Džim! Tad mana izmocītā dvēsele varēs dusēt mierā.” Teicu viņam, ka zinu - jūs piedosiet, un beidzot man izdevās vectētiņu nomierināt. Viņš uz īsu brīdi aizmiga, bet, kad atkal atvēra acis, man likās, ka vectētiņš mani vairs neredz. Viņš ilgu laiku vērās ārā pa logu, skatīdamies kaut kur tālumā.

Vectētiņš atslīga spilvenos, un es sapratu, ka tuvojas viņa aiziešana. Gluži negaidot viņš pasmaidīja, un tas bija triumfējošs, laimīgs smaids. Vectētiņš skaļā balsī iesaucās: “Emma! Emma! Es atgriežos Laimes Virsotnē!” - un tad viņš manās rokās mierīgi šķīrās no šīs pasaules.

Emma samirkšķināja plakstiņus, lai apspiestu asaras.

- Nabaga Edvins! Nabaga Edvins, - viņa drebošā balsī noteica. - Iespējams, ka jūsu vectēvs cieta vēl vairāk nekā es.

- Jā, tā laikam bija gan, - sacīja Džims.

Viņa seja saspringa.

- Jūs taču piedodat Fērlijicm, vai ne, Hārta kundze? Un arī vectēvam.

- Es viņiem piedodu, Džini. Visiem - un jo sevišķi Edvinam.

Viņa ar pirkstu galiem viegli un mīļi pieskārās Džima sejai. Bet tobrīd tas bija Edvins, kuru Emma redzēja savā priekšā nometušos uz ceļiem. Visu mūžu meklēju iespēju tev atriebties par to, ko tu man nodarīji, viņa domāja. Bet īstenībā tas nemaz nebija nepieciešams. Tava sirdsapziņa pati mani atrieba. Ja vien es to būtu zinājusi! Cik daudz sāpju un pūliņu būtu ticis aiztaupīts. Tu gribēji, lai es gūstu virsroku. Tas remdēja tavu vainas sajūtu. Tāpēc tu izskatījies tik atvieglots, kad man izdevās tev atņemt “Gazetle". Tu zināji, ka tā ir mana pēdējā atriebība.

- Hārta kundze, vai ar jums viss kārtībā? - bažīgi vaicāja Džims.

Emma samirkšķināja acis un paskatījās uz viņu.

- Jā, man nekas nekaiš. Esiet tagad labs zēns un aizdodiet man savu mutautiņu! Es taču nevaru iet lejā un asarām noplūdušu seju pasludināt jūsu saderināšanos ar Polu, vai ne?

- Manis dēļ jūs varat darīt visu, ko vien vēlaties, - pasniegdams mutautu, atbildēja Dzims.

Emma izšņauca degunu un teica:

- Šovakar gribēju jums atzīties, ka esmu dzemdējusi jūsu vectēva bērnu, Džim. Gribu, lai jūs zinātu - mana vecākā meita Edvina, Danveilas grāfiene, ir jūsu tante. Vai, pareizāk sakot, jūsu tēva pusmāsa.

- Šovakar ar viņu tiekoties, man tas jau ienāca prātā.

Dzims pasmaidīja.

- Viņa izskatās kā Fērlija, ja jums pret šo apgalvojumu nekas nav pretim.

Emma īsi iesmējās.

- Tā ir taisnība. Kad Edvina bija jaunāka, viņa bija kā izspļauta Adelc -jūsu vecvecmāmiņa. Tagad piedāvājiet vecai sievietei savu elkoni un vediet mani lejā, lai varu apsveicināties ar savu ģimeni!

- Jūtos pagodināts, - atbildēja Dzims.

Sešdesmit pirmā nodaļa

Pusdienas ritēja pilnā sparā. Emma sēdēja garā sarkankoka galda galā savā brīnišķīgi iekārtotajā ēdamistabā. Kopā ar viņu bija bērni, bērnu laulātie draugi un draudzenes, Emmas mazbērni. Ēdieni, kas tika celti galdā, bija lieliski, vīni -izsmalcināti, un ap to brīdi jau valdīja diezgan omulīgs noskaņojums. Visi šķita atbrīvojušies no sasprindzinājuma; greizsirdība, naids, personiskās atšķirības bija vai nu aizmirstas, vai labi noslēptas aiz smaidošām sejām.

Visiem klauniem ir maskas, nodomāja Emma, aizņemdamās šo frāzi no kādreiz lasīta dzejoļa, jo viņa itin labi manīja draudzīgajā gaisotnē saspringtas zemstrāvas, lai gan tās vairs nebija tik manāmas kā tobrīd, kad Emma, atbalstījusies uz Dzima Fērlija elkoņa, ienāca viesistabā. Mazbērni, kuri Emmu ļoti mīlēja un bija viņai uzticīgi, apsveica vecmāmiņu ar entuziasmu, un bija skaidri jūtams, ka arī viņu savstarpējās attiecības ir biedriskas. Bērni bija izturējušies diezgan draudzīgi, ja nu vienīgi mazliet atturīgāk nekā parasti. Dažā no viņiem Emma sajuta piesardzību, citā - apslēptu naidīgumu, bet zināmu nedrošību viņos visos, vienīgi Dēzijā ne.

Emma ar sardonisku uzjautrinājumu vēroja, kā četri sazvērnieki cītīgi vairās cits no cila. Viņai tomēr nebija paslīdējuši garām bažīgie skatieni, kurus laiku pa laikam pārmija Robiņš un Kits, domādami, ka neviens uz viņiem neskatās, lai gan ari viņi turējās atstatus. Pat Elizabete, kura parasti nebija šķirama no sava dvīņubrāļa, centās neuzturēties viņa tuvumā, bet luncinājās ap Blekiju. Visu laiku, kamēr sanākušajiem pasniedza kokteiļus, Edvīna turējās līdzās savam dēlam. Tika pasludināta saderināšanās, uzsaukti tosti un dzerts šampanietis, skanēja apsveikumi un laba vēlējumi, un, par spīti tam, ka visi bija pārsteigti par Fērlija ienākšanu viņu ģimenē, Emmas bērnu sejās nenodrebēja ne vaibsts.

Sveču drebošajā gaismā Emma knibinājās ap desertu uz sava šķīvīša un slepus novēroja savas četras atvases. Emmas zaļās acis zem nolaistajiem plakstiņiem bija modras. Viņas priekšrocība bija pieredze, kuru viņa bija dzīvē guvusi, saskaroties ar visdažādākajiem cilvēkiem. Bērni Emmu nevarēja nedz pārsteigt, nedz mulsināt. Katru no tiem viņa lasīja kā atvērtu grāmatu. Pēc šī vakara pat tas Emmai vairs nebūs jādara. Grāmata būs aizvērta.

Viņas acis īsu bridi kavējās pie Kita. Cik viņš bija kļuvis līdzīgs Džo Louteram! Flegmatisks, gauss, bez jebkādas iztēles vai iniciatīvas. Turklāt šausmīgs muļķis! Samesties kopā ar Robiņu, kurš viņu apkrāps, aci nepamirkšķinājis! Emmas skatiens aizslīdēja pie jaunākā dēla Cik Robiņš šovakar izskatās pievilcīgs, Ennna domāja, un sirdi viņai sāpīgi iedūra. Robiņš vienmēr bija bijis viņas mīļais dēls. Tas, ka tieši viņš bija sazvērestības iniciators, Emmai sāpēja vairāk, nekā viņa sev atzinās. Pieklājīgs, ar labām manierēm, lunkanu mēli -īsts politiķis, kurš iemācījies runāt, neko konkrētu nepasakot, un vēss aprēķinātājs. Robiņa galvenais trūkums, tāpat kā viņa tēvam Arturam Einslijam, bija uzpūtība, kas lika Robiņam nemitīgi izdarīt aplamus secinājumus.

Viņa dvīņumāsa daudzējādā ziņā bija gudrāka par brāli, tikai viņa reti lika lietā savas prāta spējas. Emma paskatījās uz Elizabeti, kas bija tērpusies tirkīza krāsas šifona vakartērpā un bagātīgi rotājusies ar briljantiem. Viņas problēma bija vēlēšanās pacelt izpriecas pāri visam citam un gūt baudu, nerēķinoties ne ar ko. Arī Elizabete bija atsitusies savā tēvā.

Četrdesmit septiņu gadu vecumā Elizabete joprojām bija valdzinoša - īsta ģimenes skaistule. Trausla, vienmēr kā uzvilkta, Elizabete tā arī nebija īsti kļuvusi par pieaugušu sievieti. Nožēlojama un nelaimīga, Emma nodomāja. Cik daudz vīru viņa bija nomainījusi pēc tam, kad izšķīrās ar Toniju Bārkstounu, Aleksandra un Emīlijas tēvu? Emma tos visus gandrīz nevarēja atcerēties. Tonijam sekoja Maikls Vil-jērs, tad Dcreks Linde, no kura Elizabetei piedzima dvīnītes -Amanda un Frančeska. Pēc šīm dzemdībām angļu tautības vīrieši Elizabetei vairs nebija pa prātam, viņa meklēja kaut ko eksotiskāku - poļu kņazu, kura vārdu nebija iespējams izrunāt, ātri vien nomainīja itāļu grāfs, vismaz piecpadsmit gadus jaunāks par sievu. Kaut kāds grāfs, kurš vairāk izskatās pēc žigolo, Emma ironiski nosprieda.

Viņa pamanīja, ka grāfs izrāda lielu uzmanību Edvinai, kura ar tādu augstprātīgu bezgaumību tēloja Danveilas grāfieni, ka Emmai sametās nelabi. Cik klaji gan viņa izrāda sev piemītošo snobismu! Nule uzzinājusi patiesību par savu izcelšanos un tūlīt pat saslējusi degunu mākoņos.

Tādi nu ir šie mani četri bērni. Tie nav spējuši sagādāt man vecumdienās nedz prieku, nedz mierinājumu, Emma vēsi nosprieda. Vienīgais labums, ka viņi dāvājuši man mazbērnus, par ko esmu viņiem bezgala pateicīga. Emma nolika dakšiņu un, labdabīgi smaidīdama, atspiedās pret krēsla atzveltni. Bet viņas acis palika tikpat vērīgas kā iepriekš, un, ja tajās kāds būtu ielūkojies dziļāk, tad saskatītu zem vecajiem plakstiņiem pazibam ciniskas liesmiņas. Emma pāri galdam raudzījās uz Blekiju, kas cienīgi bija ieņēmis namatēva vietu. Viņa mati bija kļuvuši balti kā sniegs, bet tie joprojām bija kupli un nepakļāvīgi. Blekija seja staroja veselīgā sārtumā, bet melnās acis vērās pasaulē tikpat līksmi kā pirms sešdesmit gadiem. Gadu nastu viņš nesa ar majestātisku cieņu, un tā nebija nedz saliekusi Blekija platos plecus, nedz skārusi viņa prātu. Blckijs bija pārdzīvojis Vinstonu un Frenku -Emmas brāļi nomira sešdesmito gadu sākumā, un Frenks nodzīvoja tikai vienu gadu ilgāk nekā Vinstons -, kā ari Dci-vidu Kalinski, kurš nomira 1967. gada vasarā. Nu mēs esam palikuši divi vien, Emma domāja. Un Blckijs tik drīz no šīs pasaules nešķirsies. Viņš ir vecs kaujas zirgs. Bet arī es esmu tāda pati.

Emīlija centās piesaistīt sev vecmāmiņas uzmanību, pār-bolīdama acis un ar lūpu kustībām viņai kaut ko nedzirdami sacīdama. Emma neko nevarēja saprast. Viņa sarauca pieri un deva Emīlijai zīmi, lai pienāk tuvāk.

- Kas tev kaiš, Emīlija? Ko tu vaiksties?

Emīlija noliecās uz priekšu un čukstēja:

- Paskaties uz tanti Edvinu, vecomāt! Viņa ir krietnās burās. Kāds gan tur brīnums - neskaitāmas vīna glāzes, četri skotu viskiji un vēl šampanietis pirms pusdienām. Manuprāt, viņai ir dzeršanas problēmas. Un viņa riebīgi izturas pret Džanni. Zinu, ka tev viņš nepatīk, bet visā visumā Džanni ir nekaitīgs radījums, un viņš labi saprotas ar dvīnēm un ir mīļš pret māmiņu. Edvinas uzvedība ir nepiedodami rupja, un Džanni jūtas ārkārtīgi neērti. Ari mamma ir pavairāk ieķērusi, un tas mani nepārsteidz. Vai Hildai nevajadzētu pasniegt viesiem kafiju?

Emma mīļi papliķēja Emīlijai pa roku.

- Tu esi laba meitene. Pareizi darīji, ka pievērsi tam manu uzmanību. Esi, lūdzu, tik mīļa un uzkāp augšstāvā! Tur viesistabā tu atradīsi manu portfeli. Noliec to bibliotēkā aiz rakstāmgalda!

-Tūlīt, vecomāt.

Emīlija atgriezās savā vietā pie galda, noliecās, paņēma vīna glāzi un, stāvēdama aiz sava krēsla, skaļi nokrekšķinājās.

- Lūdzu visus uz kādu brīdi apklust! - viņa sacīja skanīgā balsī.

Balsu čalas acumirklī apklusa, un visi pārsteigti lūkojās uz Emīliju. Pašpārliecinātā meitene nebija samulsināma.

-Lai gan man kā mūsu ģimenes jaunākās paaudzes pārstāvei varbūt nepieklātos jums aizrādīt, tomēr gribu atgādināt, ka vienam cilvēkam šovakar nav veltīta pienācīga uzmanība,-viņa droši paziņoja. - Neviens nav uzsaucis tostu par godu vecmāmiņai, kas tikko atlabusi pēc smagas slimības. Domāju, ka mums jāiedzer uz viņas veselību. Jo mēs visi taču vecmāmiņu sirsnīgi mīlam...

Emīlija ieturēja pauzi un nikni pablenza uz Robiņu un Kitu, kurus nevarēja ciest. Viņas zaļajās acīs, kuras meitene neapšaubāmi bija mantojusi no Emmas, vīdēja nicinājums.

- Un tā nu es ierosinu tostu par godu vecmāmiņai. Par Emmu Hārtu! Diženu lēdiju, kurai mēs visi tik daudz esam parādā. Lai viņa vēl ilgi ir mūsu vidū. Par Emmu Hartu!

- Par Emmu Hārtu! - visi vienbalsīgi atsaucās un pacēla glāzes.

Emīlijas žests Emmu aizkustināja. Viņa lepojās ar savu divdesmit vienu gadu veco mazmeitu. Viņai prāta netrūkst,

Emma nodomāja, bet vēl svarīgāk ir tas, ka šī meitene ne no kā nebaidās un vismazāk jau no saviem tēvočiem. Redzēdama savu dēlu saniknotās fizionomijas, viņa apspieda smaidu un piecēlās.

- Paldies! - palocīdama galvu, teica Emma.-Un tagad pārcelsimies uz bibliotēku. Kafija un liķieri tiks pasniegti tur.

Tur notiks arī mūsu tikšanās pēdējais raunds, viņa nedzirdami piemetināja, domādama par kārtīm, kuras Emma bija aiztaupījusi uzvarošajam nobeiguma gājienam.

Sešdesmit otra nodaļa

>

Bibliotēka bija plaša telpa ar augstiem griestiem un lieliem sīkrūšu logiem, no kuriem pavērās skats uz dārzu. Sienas klāja astoņpadsmitā gadsimta sākumam raksturīgie priežkoka paneļi, kas veidoja ļoti atbilstošu fonu senlaicīgajiem galdiņiem, skapīšiem, milzīgajam čipcndcila stila rakstāmgaldam, grāmatplauktiem, ērtajām, ar gaišzaļu, puķotu mēbeļaudumu apvilktajām sofām, ar tumšzaļajiem samta atzveltnes krēsliem un tiem pieskaņotajiem aizkariem.

Emma mundri devās pa Obisonas paklāju, kas klāja tumšo koka grīdu, pie masīva, akmens grebumiem rotāta kamīna - tas šeit atradās jau kopš 1611. gada, kad tika uzcelta Penistounrojala, - un apstājusies izstiepa rokas pret uguni, lai tās sasildītu, tad pacēla acis pret kamīna dekoratīvo dzegu, kura stiepās līdz pat griestiem. Viņas skatienu saistīja bareljefs tās centrā. Cik atbilstoši šim brīdim, Emma nodomāja, un viņas lūpās pavīdēja viegls, ironisks smaids. Bareljefā bija attēlots Zālamans, kurš spriež tiesu.

Gluži aizelsusies, bibliotēkā iesteidzās Emīlija. Emma pagriezās, lai paskatītos uz mazmeitu. Viņa mazliet pacēla uz augšu Emmas portfeli, pasmaidīja un nolika to aiz rakstāmgalda. Tad, sarkanajam šifona tērpam plīvojot, Emīlija pienāca pie kamīna un apskāva Emmu.

- Es dievinu šo tērpu, vecomāt. Vēlreiz paldies, ka atdāvināji to man!

Mīļi smaidīdama, Emma pieskārās Emīlijas vaigam un ar pirkstu galiem to viegli noglāstīja.

- Tu vari paturēt arī auskarus, mīļā

Emīlijai aizrāvās elpa.

- Ak, tas nevar būt! Vai tu to domā nopietni?

Viņa raudzījās Emmā plaši ieplestām, mirdzošām acīm.

- Jā, tu to domā nopietni. Redzu pēc tavas sejas izteiksmes. Ak, vccomāt, tu esi šausmīgi mīļa. Paldies! Ak Jēziņ...

Emīlija pēkšņi apklusa, un viņas jaunā seja sadrūma.

- Mamma būs nikna kā pats nelabais. Viņa jau bija pārskaitusies, kad ieraudzīja tos šovakar man ausīs.

Emmai atkal bija jāapslāpē smaids.

- Domāju, ka varu rīkoties ar savām dārglietām tā, ka uzskatu par vajadzīgu, Emīlija. Ne tavai mātei, ne kādam citam gar to nav nekādas daļas. Neraizējies vairs par to!

Uz sliekšņa parādījās Sāra, Kita vienīgā meita. Viņa bija ļoti pievilcīga savā pudeļzaļajā samta vakartērpā. Rūs-ganzeltainie mati kā mākonis ieskāvajaunās sievietes vasar-raibumaino seju, mīkstinot tās mazliet stūrainos vaibstus. Paldies Dievam, viņa nav atsitusies nedz savā tēvā, nedz vectēvā, Emma nodomāja, kad Sāra bija pienākusi pie kamīna.

Ieķērusies Emmai elkonī, viņa sacīja:

- Nesaprotu, kas lēcies manam tēvam. Viņš visu vakaru ir ķildīgā noskaņojumā.

Divdesmit sešus gadus vecā Sāra sarauca pieri.

- Nupat priekštelpā uzskrēju virsū viņam un tēvocim

Robiņam. Abi izskatījās drūmi kā negaisa mākoņi un, manuprāt, neganti strīdējās. Ceru, ka viņi nesabojās ar savu ķīvē-šanos šo jauko vakaru. Abi divi, kā parasti, ir gluži neciešami.

- Esmu pārliecināta, ka tā ir tikai nenozīmīga vārdu pārmaiņa, Sāra Neuztraucies! - teica Emma.

Tātad sazvērnieki jau klūp viens otram pie rīkles, viņa klusībā domāja. Mani tas nepārsteidz.

- Manuprāt, mūsu senči šovakar uzvedas mazliet dīvaini, - apslāpētā balsī iestarpināja Emīlija. - Viņi visi ir tādi kā uzvilkti, vecomāt. īpaši jau mamma. Bet viņa vienmēr bijusi īsts nervu kamols. Ak, kāda tam nozīme! Mēs toties lieliski izklaidējamies.

- Jā, to mēs darām gan, - Emma apstiprināja un iegrima lietišķā sarunā par darījumiem, kuri atradās viņas mazmeitu pārziņā.

Pamazām bibliotēkā sanāca arī visi pārējie. Viņi vai nu apsēdās, vai, sapulcējušies nelielās grupās, palika stāvam kājās. Saimniecības vadītāja Hilda pasniedza kafiju, bet virs-sulainis apstaigāja viesus ar paplāti, uz kuras atradās liķieri un cigāri. Ar brendija glāzi rokā un kūpošu cigāru zobos pie Emmas pienāca Blckijs.

- Apburošs vakars, Emma.

Blckijs ielūkojās viņai sejā.

- Un tu brīnišķīgi izskaties, mavourneen. Ja es būtu divus gadus jaunāks, nudien lūgtu tavu roku. Zvēru pie visu svēto galvām, - Smiedamies sacīja Blckijs.

Pēdējā laikā viņš atkal bija sācis runāt ar stipru īru akcentu.

- Nav nekā muļķīgāka par vecu muļķi, - arī Emma

smējās.

Tad viņas seja kļuva nopietna. Emma ar žestu norūdīja uz brendija glāzi un cigāru.

- Runājot par muļķībām - vai tev nešķiet, ka nevajadzētu pārspīlēt ar šīm baudviclām?

- Diez vai manā vecumā ir jēga satraukties par veselību. Es jau tā esmu pārsniedzis cilvēka vidējam mūžam atvēlēto laiku, - Blckijs paziņoja. - Braiens sūta tev sveicienus. Un varu ar prieku pavēstīt, ka Džeraldīnc gatavojas man dāvāt trešo mazbērnu.

- Apsveicu, Blekij! Tas ir brīnišķīgi.

Pienāca drudžaini uzbudinātā Elizabete un, satvērusi Blckiju aiz elkoņa, aizvilka viņu pie sava vīra, pa ceļam nemitīgi runādama. Arī Emīlija un Sāra bija pagājušas maliņā, un Emma pie kamīna stāvēja viena pati, klusi vērodama, kas apkārt notiek. Viņu bija pārņēmusi labsajūta. Deviņu mazbērnu klātbūtne sagādāja Emmai patiesu prieku. Un arī jaunā paaudze tiecās pēc vecmāmiņas sabiedrības. Cits pēc cita viņi nāca Emmai klāt, izklaidēja viņu un sasildīja vecās sievietes nogurušo sirdi. Emma gozējās savu mazbērnu mīlestības saulīte. Viņa guva jaunu apliecinājumu tam, ka viņas rīcība, lai saglabātu dinastiju un tās īpašumus, ir bijusi pilnīgi pareiza.

Filips bija atbraucis no Austrālijas jau pirms nedēļas. Viņš stāstīja anekdotiskus gadījumus no aitu audzētavas dzīves, un Emma atcerējās Danūnu un laimīgās dienas, kuras viņa tur bija pavadījusi kopā ar Polu un Dēziju skaistajā, senlaicīgajā mājā. Pols varētu lepoties ar saviem mazbērniem, viņa domāja. Viņi patiesi bija gan gudri, gan izskatīgi. Filips bija brašs puisis, saprātīgs un uzcītīgs, arī darījumos viņam veicās. Viņi abi ar Polu nodrošinās Makgilu uzņēmumu turpmāko uzplaukumu.

Emma paskatījās uz mazmeitu, kas laimē staroja un bija tā aizrāvusies ar Dzimu Fērliju, ka neko citu sev apkārt nemanīja. Emmas domas automātiski pievērsās Fērlijiem. Viņabija veicinājusi šīs ģimenes sabrukumu un tagad vaicāja pati sev, vai tas bijis pūliņu vērts. Bet kaut ko nožēlot nozīmēja nevērtīgi izšķiest laiku. Emma atminējās, kā Pols reiz viņai bija teicis, ka panākumi ir vislabākā atriebība. Iespējams, ka būtu pieticis ar Emmas panākumiem, lai viņa justos gandarīta, tomēr Emmai bija jāatzīst, ka tieši naids pret Fērlijiem bija tas dzinulis, kas palīdzēja viņai nemitīgi virzīties uz augšu. Tagad Emma no kalna smailes bija nonākusi savas dzīves ielejā, un pēc šī vakara viņa varēs mierīgi atpūsties, zinot, ka viss, ko pati radījusi, paliks neskarts gan šīs, gan nākamo paaudžu laikā.

Man beidzot jātiek ar to galā, Emma sacīja pati sev. Bija jau pagājusi vesela stunda. Vairs nevarēja vilcināties, vajadzēja izspēlēt slepeno kārti. Viņa klusi pameta jauniešu pulciņu pie kamīna un, apejot pārējos viesus, piegāja pie sava rakstāmgalda telpas attālākajā galā.

- Vai es varētu uz mirkli palūgt jūsu uzmanību? - Emma sacīja, nostājusies otrpus galda.

Visi netraucēti turpināja sarunāties. Viņa paņēma stikla presi un skaļi pabungoja pa piezīmju bloknota ādas vāku. Valodas apsīka, un klātesošie pagriezās pret Emmu.

-Lūdzu, iekārtojieties ērtāk! Man jāpavēsta jums kāds neliels jaunums, kas skar visu ģimeni.

Tika pārmīti satraukti skatieni, un visi darīja, kā Emma bija teikusi. Kad viņi bija apsēdušies, arī Emma apsēdās pie rakstāmgalda un atvēra portfeli. Viņa izņēma no tā dokumentu žūksnīti un izkārtoja to priekšā uz galda, lai iegūtu laiku. Emma paskatījās uz Džonatanu, kurš piemiedza viņai ar aci un plati pasmaidīja. Viņš Arturam Einslijam līdzinās stiprāk nekā Robiņš, Emma nodomāja, pārcilādama papīra lapas. Labi, ka rakstura ziņā viņš vairāk atsities manī. Viņa Džonatanam uzsmaidīja.

- Esi tik labs, mīļais, un salūko man glāzi ūdens!

Džonatans pielēca kājās un atnesa Emmai prasīto. Viņa

iedzēra dažus malkus, izbaudīdama mirkli, kad sazvērnieku nervi neapšaubāmi bija saspringti līdz pēdējai iespējai.

Beidzot Emma paņēma vienu dokumentu, un telpu pie-skandēja viņas balss.

- “Es, Emma Hārta-Loutere-Einslija no Penistounroja-las Jorkšīrā, būdama pie skaidras apziņas un labas veselības, paziņoju, ka ši ir mana pēdējā griba un testaments, ar kuru tiek atcelti visi mani agrākie testamenti un to pielikumi.”

Klātesošie noelsās. Emma apklusa un pacēla savu sudrabaino galvu. Visu acis bija pievērstas viņai, un telpā valdīja tāds klusums, ka kniepadatas nokrišana uz grīdas būtu noskanējusi kā pērkona grāviens. Emma pasmaidīja - viņa izjuta ļaunu prieku, redzot savu bērnu uztrauktās sejas. Tikai Dēzija un Emmas mazbērni neizrādīja nekādas satraukuma pazīmes.

Emma smaidīja, bet viņas acis bija cietas kā tērauds.

- Zinu, nav pieņemts, ka testamentu nolasa pats testa-tors.bet tas nav arī ar likumu aizliegts. Varbūt jums tas liksies neparasti, bet es nekad neesmu pārāk rēķinājusies ar vispārpieņemtajām normām.

- Vai tas tomēr nav mazliet patoloģiski, māt? - nedroši iesaucās Elizabete, un viņas seja nervozi raustījās.

- Palūgšu mani nepārtraukt! Un - nē, nedomāju, ka manā rīcībā būtu kādas slimīgas novirzes. Te viss ir kārtībā.

Emma pāris reižu uzsita ar pirkstu pa testamentu un turpināja:

- Šis dokuments ir ļoti plašs, tā apjoms pārsniedz simt lappušu, turklāt tas ir piesātināts ar juridisko terminoloģiju.

Es domāju, ka būs vienkāršāk, ja īsumā un cilvēciskā valodā atstāstīšu jums tā saturu, proti, to, kāds būs manu īpašumu liktenis pēc manas nāves.

Emma atspiedās pret krēsla atzveltni. Viņa pārlaida klātesošajiem asu skatienu. Neviens neteica ne vārda, un četri sazvērnieki savos krēslos šķita pārvērtušies par akmens tēliem.

Nolikusi testamentu sāņus, Emma turpināja:

-Pirms izklāstu jums, kā tiks sadalīti mani īpašumi un nauda, kas man pieder, gribu kaut ko paskaidrot. Manuprāt, pārpratumi var rasties Makgilu īpašumu dēļ, kurus es savulaik mantoju. Man nesen ienāca prātā, ka varbūt daži nojums doma-Pols man visu atstāja bez jebkādiem nosacījumiem un es ar Makgilu bagātībām varu rīkoties pilnīgi pēc saviem ieskatiem. Tā tas tomēr nav.

Viņa iedzēra malku ūdens un mainīja pozu. Emma uzlūkoja visus sanākušos kopumā un svinīgi sacīja:

- Saskaņā ar Pola Makgila pēdējo gribu un testamenta nosacījumiem viņa ārlaulības meita Dēzija Einslija-Emorija ir tā, kura pēc manas nāves mantos visas Makgilu impērijas bagātības. No viņas savukārt īpašumam jāpāriet abu viņas bērnu - Polas Makgilas-Emorijas un Filipa Makgila-Emorija-rokās. Pēc mātes nāves šis īpašums tiks sadalīts starp viņiem līdzīgās daļās.

Atskanēja klusa murmināšana. Emma, pacēlusi roku, to apklusināja.

- Savas dzīves laikā Dēzija ienākumus no Makgilu īpašuma saņems ar Rositera Tirdzniecības bankas starpniecību. Esmu iecēlusi Dēziju un Henriju Rositcru par Pola Makgila īpašuma pārvaldītājiem. Pēc manas nāves Dēzijas meita Pola ieņems manu vietu naftas korporācijas "Silex" valdē un aizstāves tur savas mātes intereses ta, ka es viņai to esmu mācījusi. Savukārt Dēzijas dēls Filips pēc manas nāves pilnībā pārvaldīs Makgilu uzņēmumus Austrālijā un pārstāvēs tajos savu māti - arī viņu es pēdējo trīs gadu laikā esmu tam pietiekami sagatavojusi. Pieņemu, ka jūs visi saprotat - neviens cits no maniem bērniem vai mazbērniem no Makgilu īpašuma nevar mantot ne peniju.

Neviens nerunāja. Emma, acis piemiegusi, pārlaida ašu skatienu sejām, kuras saspringti viņā raudzījās. Lai arī ko pārējie Emmas bērni domātu, viņi neļāva emocijām izpausties uz āru, un viņu sejās nemainījās ne vaibsts.

- Tā kā ar Makgilu mantojumu esam tikuši skaidrībā, atļaujiet man jums izklāstīt, kā esmu nolēmusi rīkoties ar sev piederošo mantu.

Visu saspringtās gaidas Emmai likās gluži vai taustāmas. Tās viļņveidīgi virmoja gaisā. Viņas skatiens apstājās pie Edvinas vienīgā bērna, trīsdesmit vienu gadu vecā Dan-veilas grāfa, Edvina Fērlija mazdēla un Džima pusbrālēna.

- Entonij, lūdzu, panāc šurp un nostājies man līdzās!

Jaunais grāfs pirmajā brīdī satrūkās - viņš bija diezgan

kautrīgs, un viņam nepatika atrasties visu uzmanības centrā. Entonijs tomēr nekavējoties izpildīja Emmas lūgumu. Viņa uzsmaidīja mazdēlam un tad atkal pagriezās pret pārējiem.

- Mans vecākais mazdēls Entonijs saņems ienākumus no divus miljonus mārciņu liela noguldījuma. Viņam esmu novēlējusi arī savu māju Jamaikā, Britu Rietumindijā, ar visu tās iekārtojumu, izņemot gleznas, kuras tur patlaban atrodas.

Emma paskatījās uz Entoniju, kas bija no pārsteiguma zaudējis valodu.

- Neesmu tev novēlējusi neko no saviem darījumiem, jo tu nekad neesi pie manis strādājis un tev ir gana ko noņemties ar tēva atstātajiem īpašumiem Īrijā.

Viņa apklusa un uzmeta mazdēlam caururbjošu skatienu.

- Ceru, ka tu mani saproti un neuzskati, ka tev ir nodarīts

pāri.

- Augstais Dievs, vecomāt, tā es nudien nedomāju! -Enlonijs iesaucās un nosarka. - Nezinu, ko lai saku. Tu pret mani esi izrādījusi neticamu devību. Paldies par to!

Viņš jau gribēja atgriezties savā vietā, bet Emma viņu atturēja.

- Paliec šeit, pie manis, - viņa teica.

Entonijs palocīja galvu un nostājās labajā pusē aiz Emmas krēsla.

-Tagad gribu aicināt pie sevis abas visjaunākās mazmeitiņas - Amandu un Frančcsku

Emma pamāja ar roku četrpadsmit gadus vecajām Elizabetes dvīnītēm, Artura Einslija mazmeitām, kuras sēdēja uz grīdas Blekijam pie kājām. Viņas piecēlās, izskatīdamās mazliet apmulsušas, un, rokās sadevušās, tuvojās rakstāmgaldam.

- Nostājieties blakus savam brālēnam! - Emma izrīkoja. - Arī katra no šīm meitenēm saņems ienākumus no divus miljonus mārciņu liela noguldījuma-pēc tam, kad viņas būs sasniegušas astoņpadsmit gadu vecumu.

Viņa ar vērtējošu skatienu nopētīja abas dvīnes.

- Zinu, ka jūs abas esat pārāk jaunas, lai saprastu, kas šeit īsti notiek. Es jums vēlāk visu paskaidrošu.

- Jā, vecomāt, - meitenes vienā balsī atbildēja.

-Tu taču nemirsi, vecomāt, vai ne?-Amanda iesaucās asaru pilnā balsī.

Emma papurināja galvu un mierinoši pasmaidīja.

- Nē, vēl ne, mīļā. Tomēr man jāparūpējas, lai jūs nākotnē būtu pietiekami nodrošinātas.

- Vai mēs nevarētu dzīvot pie tevis? - lūdzoši vaicāja Frančeska.

- Mēs parunāsim par to rit, mīļā.

Emma noliecās uz priekšu un saspieda plaukstas cieši kopā. Viņas skanīgā balss kļuva spēcīgāka.

- Tagad pastāstīšu jums, kā tiks sadalīti “Hārtas uzņēmumi” - kompānija, kuras pārziņā atrodas manas tekstilfab-rikas, apģērbu rūpnīcas un vēl daži citi uzņēmumi, ari Jork-šīras Apvienoto laikrakstu kompānija. Kā jums zināms, ‘‘Hartas uzņēmumi” ir holdinga kompānija, kuras vērtība lēšama daudzos miljonos mārciņu. Man pieder simt procenti tas akciju...

Emma apklusa, iedzēra malku ūdens un ar neizdibināmu sejas izteiksmi atkal atspiedās pret krēsla atzveltni. Viņas lupām pārslīdēja viegls, tikko pamanāms smaids. Saspringto uzmanību četru sazvērnieku sejās tagad nomainīja vāji slēpta alkatība. Emma zīmīgi paskatījās uz Robiņu un Kitu.

- Savam mazdēlam Aleksandram Bārkstounam es novēlu piecdesmit divus procentus “Hārtas uzņēmumu” akciju.

Viņa dzirdēja, kā Kits skaļi ievelk elpu. Emmas vecākā dēla seja pauda galēju neticību nule dzirdētajam.

- Mans Dievs! - izdvesa Robiņš.

Viņš nobāla un piecēlās no krēsla. Emma nikni nozib-snīja ar acīm.

-Tālāk. Atlikušos četrdesmit astoņus procentus akciju es novēlu saviem mazbērniem Sārai Loulerci, Džonatanam Einslijam un Emīlijai Bārkstounai - sešpadsmit procentus katram.

Viņa deva mājienu, lai arī šie četri mantinieki pienāk pie rakstāmgalda. Viņi nostājās Emmai blakus, un visu sejās bija redzama šim gadījumam atbilstoša nopietnība. Emma uzmanīgi pavērās katrā no viņiem un tad rāmā balsī sacīja:

- Ceru, ka jūs sapratāt manus apsvērumus par “Hartas uzņēmumiem”. Rūpīgi visu pārdomājot, nācu pie secinājuma, ka vienīgā iespēja, kā izvairīties no šī īpašuma nelietderīgas saskaldīšanas un ķīviņiem pēc manas nāves, ir koncentrēt kontroli pār to vienās rokās. Aleksandrs, pēc manām domām, ir šim nolūkam vispiemērotākais, jo viņam ir gan zināšanas, gan pieredze, lai vadītu tik nozīmīgas kompānijas darbu. Tas jums, pārējiem, nav jāuztver kā jūsu spēju noniecinājums. Jūs turpināsiet veikt jau uzsāktos darbus kompānijas ietvaros, un pēc manas nāves katrs nojums pārzinās kādu “Hārtas uzņēmumu” apakšnodalījumu. Arī ienākumi nojums novēlētajām akcijām būs pietiekami lieli, turklāt esmu paredzējusi jums visiem, Aleksandru ieskaitot, ienākumus arī no vienu miljonu mārciņu liela noguldījuma katram. Ceru, ka neviens no jums nedomā, ka vienam ir ticis par maz, otram - par daudz.

Visi četri apliecināja, ka pareizi sapratuši vecmāmiņas nodomu, katrs atsevišķi sirsnīgi pateicās Emmai un nostājās kreisajā pusē aiz viņas krēsla. Sāra nenovērsa acis no kamīna-viņa vairījās sastapties ar Kita dusmīgo skatienu. Turpretim drūmi nopietnais Aleksandrs un viņa priecīgi satrauktā māsa Emīlija šķietami nemaz neraizējās par savas mātes reakciju. Elizabetes sejā apjukums mijās ar neticību.

Emma turpināja:

- Pievērsīsimies tagad tai manu īpašumu daļai, kas nav saistīta ar darījumiem. Gribu jums pastāstīt, kā tiks sadalītas manas mājas, mākslas priekšmetu kolekcijas un dārglietas. Savam mazdēlam Filipam Makgilam-Emorijam es novēlu to visu, kas vēl palicis pāri no manām gleznām un skulptūrām, kuras atrodas manās daudzajās mājās un birojos Londonā, Parīzē un Ņujorkā. Filip, lūdzu, nāc šurp un pievienojies saviem brālēniem un māsīcām!

Filips uz bridi apstājās pie rakstāmgalda un pateicās Emmai. Viņa turpināja:

- Neko citu es tev nenovēlu, Filip, jo saskaņā ar tava vectētiņa testamentu tu dienās kļūsi par multimiljonāru. Ceru, ka tu saproti manas rīcības motīvus.

- Jā, vecmāmiņ. Tu savos novēlējumos esi ļoti taisnīga.

- Tagad par man piederošajām mājām. Mazdēlam Aleksandram es novēlu villu Francijas dienvidos, mazmeitai Sārai - namu Bclgrciva skvērā. Mazmeita Emīlija saņems Foša avēnijas apartamentus Parīzē, bet mazdēls Džonatans -Piektās avēnijas apartamentus Ņujorkā. Viņi mantos šīs rezidences kopā ar visu, kas tajās atrodas. Manas dārglietās, izņemot smaragdus, tiks vienlīdzīgi sadalītas starp manām mazmeitām Sāru, Emīliju, Frančesku un Amandu.

Emma apklusa un ar acīm deva zīmi Dēzijai. Viņas jaunākā meita, juzdama uz sevi vērstos naidīgos skatienus, piecēlās, ātri šķērsoja bibliotēku un nostājās blakus savam dēlam Filipam.

- Savai meitai Dēzijai es novēlu Makgilu smaragda gredzenu, auskarus un kaklarotu, kurus man dāvājis viņas tēvs. Viņa arī saņems mūža lietošanā Pcnistounrojalu ar visu tās iekārtojumu. Pēc Dēzijas nāves to mantos viņas meita Pola.

Gaisā virmoja čuksti un murmināšana. Švīkstēja tērpi, žēli iečīkstējās krēsli, augumiem paužot neapmierinātību. Emmas četri vecākie bērni, sēdēdami telpas pretējā galā, raudzījās uz viņu ar atklātu naidu, bet Emmas skatiens palika mierīgs, un viņas sejā nenodrebēja ne vaibsts. Emma pievērsās Džimam Fērlijam. Viņa paņēma no galda kādu dokumentu, ātri ielika to aploksnē un sniedza Džimam.

-Tas ir jums, Džim.

Viņš pārsteigts iepleta acis, tad piesteidzās pie rakstāmgalda.

- Šajā aploksnē ir jūsu jaunais līgums, kas nākamo desmit gadu laikā nodrošina jums darbu Jorkšīras Apvienoto laikrakstu kompānijā. Izpētiet to, parādiet saviem advokātiem un nākamo nedēļu atnesiet man. Parakstītu, protams. Ar nākamo mēnesi es jūs ari ieceļu par kompānijas izpilddirektoru -attiecīgi paaugstinot algu.

- Sirsnīgi pateicos, Hārta kundze! Nezinu, kā lai izsaku jums savu prieku. Es centīšos...

- Vēlāk, Džim, - Emma viņu pārtrauca. - Un, lūdzu, palieciet šeit kopā ar pārējiem!

Emma paņēma glāzi un izdzēra to tukšu. Tad viņa izslējās. Emmas poza bija valdonīga, bet seja - ledaina.

-Esam nonākuši pie Hārtas universālveikalu tīkla. Varu derēt, ka jūs visi ar nepacietību gaidāt, lai pasaku, ko esmu nolēmusi darīt ar tiem.

Emma apklusa, un viņas acis kļuva domīgas.

- Šos veikalus esmu pati ar savām rokām radījusi nc no kā.

Emma pacēla rokas uz augšu, lai visi tās varētu redzēt.

- Bijis nepieciešams mūža darbs, lai izveidotu šos veikalus tādus, kādi tie patlaban ir - vieni no vislielākajiem pasaulē. Pirms vairākām nedēļām es nolēmu, ka tiem jānokļūst tāda cilvēka rokās, kurš spēs nodrošināt to turpmāko pastāvēšanu un pārvaldīs tos tikpat prasmīgi un ar tādām pašām metodēm, kā to esmu darījusi es pati...

Viņa apklusa, nepabeigusi teikumu. Bibliotēkā nedzirdēja ne skaņas, un spriegums bija gandrīz nepanesams.

- Visus Hārtas veikalus es novēlu savai mazmeitai Polai Makgilai-Emorijai. Viņa saņems arī pārējās rotas no manas smaragdu kolekcijas.

Pola automātiski piecēlās. Viņa ar bažām sajuta, ka viņai ļogās kājas. Pola nedrošiem soļiem šķērsoja paklāju, bet viņas seja bija neizdibināma un acis raudzījās tikai uz Emmu. Viņa jau visu nedēļu bija jutusi, ka briest kaut kas patiešām dramatisks, bet tas, kas tobrīd notika, tomēr atstāja uz Polu satriecošu iespaidu. Viņai negribējās domāt par to, kādas būs šī notikuma atskaņas. Pola apstājās rakstāmgalda priekšā.

- Paldies par uzticību, vecomāt! Apsolu, ka Hartas veikali vienmēr būs drošībā.

- Vai tad tu domā, ka es to nezinu, mīļā? - noteica Emma.

Pola pievienojās pārējiem, kuri bija ielenkuši Emmu gluži kā kaujinieku ierinda. Vecmāmiņa sadalījusi mūs visus divās nometnēs, viņa nodomāja un ar saasinātu interesi gaidīja, kas notiks tālāk.

- Nobeigumā vēl gribu pateikt, ka par sava testamenta izpildītājiem esmu iecēlusi Dēziju Emoriju un Henriju Ro-siteru.

Edvina, Kits, Robiņš un Elizabete sēdēja gluži kā paralizēti, un Emma redzēja, ka viņu aukstajās sejās naids mijas ar sarūgtinājumu un vilšanos. Arī Emma palika nekustīgi sēžam - viņa gaidīja, kad visiem četriem šoka stāvokli nomai nīs dusmu izvirdums.

Pirmais atjēdzas Robiņš. Viņš pielēca kājās, un seja viņam raustījās.

-Tagad uzklausi mani, māt! Tu esi ārkārtīgi netaisni izrīkojusies ar mums, aukstasinīgi izslēgdama mūs no sava testamenta, liegdama to, kas mums pēc taisnības pienākas. Es pilnībā saprotu, ka tev bija jāievēro Makgila testamenta nosacījumi, bet tavu personisko īpašumu un mūsu ģimenes darījumus automātiski vajadzēja mantot taviem bērniem. Mēs esam tavi likumīgie mantinieki. Es neesmu noskaņots samierināties. Es apstrīdēšu tavu testamentu tiesā, un pārējie mani atbalstīs. Uz tevi acīm redzami ir izdarīts negodīgs spiediens. Es pierādīšu, ka testamenta sastādīšanas brīdī tu vairs nespēji atbildēt par savu rīcību. Jebkura zvērināto tiesa atzīs, ka man ir taisnība. Turklāt...

- Aizver muti un apsēdies! - Emma asi sacīja.

Viņa piecēlās un ar plaukstām satvēra rakstāmgalda malu.

- Es patiešām esmu izslēgusi jūs no sava testamenta. Un tam bija pietiekami nopietns iemesls. Redziet, man kļuva zināms, ka jūs vērpjat intrigas, lai atņemtu man to, ko es ar savu darbu esmu radījusi. Jūs visu gribējāt sagrābt sev, pat apejot savus bērnus.

Emma sardoniski iesmējās.

- Iespējams, ka es pati pret savu gribu būtu sajutusi pret jums zināmu cieņu, jajūsu sazvērestība būtu organizēta gudri un izmanīgi. Veiklus sāncenšus es vienmēr esmu pratusi novērtēt. Bet jūsu darbošanās bija klaji muļķīga. Jūsu sazvērestības fatālā kļūda bija tā, ka jūs mani nepietiekami novērtējāt.

Emmas acis zem grumbainajiem plakstiņiem bija kā zaļi, griezīgi asmeņi. Ievilkusi elpu, viņa turpināja:

- Henrijs Rositers jūs reiz nodēvēja par lapseņu pūzni. Izrādījās, ka viņam ir taisnība. Ņemot vērā, ko jūs pret mani perinājāt, man vairs nevajadzētu pārjums likties ne zinis. Bet es tomēr neesmu tik atriebīga, kā jūs par mani varbūt domājat, un nerīkošos tā, kā daudzi citi manā vielā to darītu. Esmu nolēmusi nelikvidēt naudas noguldījumu fondus, kurus pirms dažiem gadiem tiku nodibinājusi katram nojums.

Emma nicīgi savilka lūpas.

- Kas attiecas uz mana testamenta apstrīdēšanu - nu, tas mani nepārsteidz. Es zināju, Robiņ, ka tieši tu būsi tas, kurš man piedraudēs. Esmu sagatavojusies ari uz iespējamām nejaušībām.

Viņa paņēma kādu aploksni un salūkoja tajā četras papīra lapas. Emma tās pavicināja gaisā, salikusi papīrus kopā kā vēdekli.

- Esmu sagatavojusi katram nojums čeku. Katra čeka vērtība ir viens miljons mārciņu. Protams, tās ir tikai drupatas no tā pīrāga, kuru jūs būtu dabūjuši, ja jums nebūtu ienācis prātā mani nodot. Tomēr ari miljons mārciņu nav niekasumma.

Viņa ciniski pasmaidīja.

- Nedomājiet, ka es šo naudu grasos jums dāvināt. Ta tas nav. Es jūs vienkārši uzpirkšu. Jo es zinu, ka jūs visi esat pērkami.

Nolikusi čekus uz rakstāmgalda, Emma paņēma dokumentu kaudzīti,

- Katrs nojums, kurš pieņems no manis čeku par miljons mārciņām - šī summa būs iekasējama no pirmdienas -, parakstīs individuālu līgumu ar mani.

Viņa pacēla dokumentus augstāk, lai lic būtu labi saskatāmi.

- Kā redzat, šie līgumi ir jau sastādīti. Katrs no šiem dokumentiem ir juridiska vienošanās, ar kuru jūs no savas puses apņematies neapstrīdēt manu testamentu. Būdams jurists, tu, Robiņ, zini, ka, parakstot šādu līgumu un pieņemot kompensāciju naudā, griezties tiesā jums vairs nebūs iespējams.

Emma pēc kārtas nopētīja Robiņu, Kitu, Edvinu un Elizabeti.

- Atļaujiet man jūs brīdināt, ka esmu gādājusi, lai mans

testaments būtu sastādīts nevainojami un to nevarētu apstrīdēt. Jums var rasties jautājums, kāpēc tad man ir jāatpērkas nojums ar šiem četriem miljoniem mārciņu. Izskaidrojums ir ļoti vienkāršs - es daru to tādēļ, lai ne mazākā saviļņošanās netraucētu manas darījumu impērijas mierīgu pastāvēšanu un lai es varētu būt droša, ka jūs nesagādāsiet nepatikšanas maniem mazbērniem.

Viņa atkal paņēma čekus un pavicināja tos gaisā.

- Pieņemsim, ka šīs ir manas apdrošināšanas polises.

Emma apsēdās un vienaldzīgi noskatījās, kā katrs no

četriem bērniem reaģē uz viņas paziņojumu. Kits bija sabrucis krēslā un nespēja paskatīties mātei acīs. Elizabete nervozi un neizlēmīgi žņaudzīja plaukstas, bet sazvērnieku neapšaubāmais vadonis Robiņš centās piešķirt sejai tēlotas bravūras izteiksmi. Visbezrūpīgākā un vismierīgākā no visiem šķita Edvina.

Emma visu laiku nebija pievērsusi nekādu uzmanību savām vedeklām un znotam - itāļu grāfam, bet tagad beidzot uzrunāja arī viņus.

- Vai jūs negribētu apspriesties ar savām “labākajām pusēm”? - viņa vaicāja un iesmējās. - Miljons mārciņu - tā ir sasodīti liela summa. Krietni jāapdomājas, pirms kaut ko tādu noraida.

Džūna un Valērija mēmi noraidīja šo priekšlikumu, papurinot galvu. Viņas Emmu mīlēja un bija satriektas par savu vīru divkosību. Arī grāfs, apzinādamies savu maznozīmīgo vietu šajā ģimenē, pieklājīgi atteicās.

-Tādā gadījumā pasteidzieties ar lēmuma pieņemšanu! -Emma noskaldīja. - Es nevaru te sēdēt un gaidīt visu nakti.

Viņa piecēlās, sakārtoja dokumentus un sāka tos likt atpakaļ portfelī.

- Dariet, kā zināt! Bet brīdinu jūs pēdējo reizi - jūs neko neiegūsiet, ja pēc manas nāves mēģināsiet testamentu apstrīdēt. Jums mani neuzvarēt. Pat kapā gulēdama, es jūs pārspēšu viltībā.

Elizabete padevās pirmā.

- Kur ir pildspalva? - viņa, kājās celdamās, iesaucās un cītīgi izvairījās no Robiņa niknā skatiena.

Edvina sekoja māsai. Dusmās vārīdamies, Robiņš viņām pievienojās. Pēdējais, kurš parakstīja līgumu un saņēma savu čeku, bija Kits. Emma ievēroja, ka parakstoties viņam trīc roka un viņš joprojām nevar ieskatīties mātei sejā.

Emma parakstītos līgumus ieslēdza portfelī.

- Nu, tā kā mūsu nelielais ģimenes darījums ir veiksmīgi noslēdzies, es ierosinu turpināt viesības.

Mirkli valdīja pilnīgs klusums, un visi pārsteigti lūkojās Emmā. Tad piepeši atskanēja elles troksnis. Kā jau Emma bija paredzējusi, aljēgušies no šoka, viņi sāka reizē runāt un drūzmējās ap viņu. Emma paņēma savu portfeli un teica:

- Lūdzu mani uz īsu brīdi atvainot!

Viņa saņēma Polu aiz rokas.

> *

- Uzejiet abi ar Dzimu augšstāva viesistabā! Gribu aprunāties ar jums divatā. Un paņem, lūdzu, līdzi arī manu portfeli!

- Protams, vecomūt^1

Emma šķērsoja bibliotēku un, piegājusi pie Blekija, ielika roku viņam elkonī.

- Vai tu negribētu kādā klusākā vietā iztukšot kopā ar mani glāzi brendija?

- Ar lielāko prieku, - atbildēja Blekijs.

Viņš pacēla uz augšu Emmas zodu, kā bija paradis darīt jau kopš jaunības dienām, un dziļi ieskatījās viņai acīs. Blc-kija paša acīs lēkāja draiskas uguntiņas.

- Tā tik bija izrāde, Emma! Nenoskatīties!

Emma pasmaidīja, bet nekā neteica. Viņi abi kopā izgāja no bibliotēkas, šķērsoja priekštelpu un pa lielajām vītņu kāpnēm sekoja Polai un Dzimām. Kaut kas lika Emmai kāpņu pagriezienā apstāties un atskatīties. Kits, Edvina, Robiņš un Elizabete stāvēja uz bibliotēkas sliekšņa, noraudzīdamies viņai pakaļ. Bērnu sejas neko nepauda, bet Emma zināja, par ko viņi domā, Viņa izslējās un ar vienu kāju izdarīja tādu kā nicīgi atvairošu spērienu, tā ka šifona vakartērps no-plivoja vien. Tad Emma turpināja kāpt augšā, tikpat lepna un valdonīga kā vienmēr.

Pie viesistabas durvīm Emma atvainojās un devās tālāk uz savu guļamistabu. Kad viņa pēc brīža atgriezās, Pola un Dzims bija apsēdušies uz vienas sofas, Blekijs - uz otras. Emma nostājās pie kamīna un pārmaiņus uzlūkoja te Polu, te Dzimu.

- Vai jūs esat stāstījis Polai par neparastajām attiecībām starp Fērliju vīriešiem un Hārtu sievietēm?

- Nē, neesmu vis, Hārta kundze, - Džims ātri atbildēja. - Es jutu, ka to vajadzētu darīt jums pašai.

- Kas tās par neparastām attiecībām? - Pola ziņkāri vaicāja.

- Lai Džims vēlāk tev par tām pastāsta, patlaban nav īstais brīdis.

Emma atvēra labās rokas plaukstu, kuru bija turējusi sažņaugtu dūrē.

- Pēc mātes nāves atradu starp viņas mantām šo medaljonu Tur iegravēts: “E. no E 1885.” Zinu, ka manai mātei, tavai vecvecmāmiņai, šo medaljonu dāvājis Ēdams Fērlijs, Džima vecvectēvs. Gribu, lai tas tagad piederētu tev, Pola.

Pola paņēma medaljonu un ar lielu interesi aplūkoja to.

- Paldies! - viņa sacīja. - Es to vienmēr glabāšu.

Pola paskatījās uz Dzimu.

- Kad noiesim lejā, tev man viss jāizslāsta. Te noteikti slēpjas kāds valdzinošs pagātnes notikums.

Emma pievērsās Džimam.

- Kopā ar medaljonu es atradu arī šo zelta vīriešu kaklasaites saspraudi. Vai tā nevarētu būt piederējusi jūsu vecvec-

tētinam?

>

- Tā varētu gan būt! - iesaucās Džims un paņēma saspraudi. - Vectētiņa Edvina rakstāmgaldā es atradu vecvec-tētiņa fotogrāfiju, kurā viņš redzams, kad bijis vēl jauneklis un ģērbies jājamtērpā. Esmu gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka ar šo saspraudi ir bijis sastiprināts viņa kaklauts.

- Lūdzu, Džini, paturiet to sev! - Emma klusi teica.

- Paldies, Hārta kundze! Esmu ļoti aizkustināts. Pateicos arī par darba līgumu un paaugstinājumu. Paldies par visu! Es patiešām negaidīju...

- Tas bija mazākais, ko jūsu labā varēju darīt, - Emma viņu pārtrauca. - Nu jūs abi varat iet. Pavadiet patīkamu vakaru! Es gribu aprunāties ar Blekiju. Mums šovakar vēl nav bijusi iespēja patērzēt vienam ar otru. Te mēs varēsim netraucēti pamēļot.

Džims piecēlās. Viņš noliecās un noskūpstīja Emmu uz vaiga.

- Jūs nudien esat dižena lēdija, Hārta kundze.

Emma smaidīja. Pola apskāva vecmāmiņu un iečukstēja

viņai ausī:

*

-Zināju, kātu esi veca viltniece un tev kaut kas ir padomā, tomēr pat es biju mēma no pārsteiguma. Tu joprojām esi neaprēķināma, vecomāt. Un es tevi ļoti mīlu.

Emma noskatījās, kā viņi, rokās sadevušies, iziet no

viesistabas, ar smaidu viens otram acīs skatīdamies. Ar viņiem viss būs kārtībā, Emma sacīja pati sev.

Blekijs smēķējacigāru un ar savām melnajām acīm maigi raudzījās Emmā. Viņš šo mazo, mežonīgo, tīrelī sastapto meitēnu bija mīlējis sešdesmit četrus gadus. Viņi kopā bija nogājuši garu ceļu, dalījušies priekos un bēdās, bet Emma joprojām spēja Blekiju pārsteigt. Tad viņš teica:

- Tātad atriebība ir beigusies. Tu esi apvienojusi abas ģimenes. Pola kļūs par Fērliju.

Blekijs Emmai mīļi uzsmaidīja.

- Man jāsāk domāt, ka tu, Emma Hārta, esi veca, sentimentāla sieviete.

- Jā, var būt, ka es tāda esmu.

Emma atspiedās pret sofas atzveltni un nogludināja tērpa krokas.

- Zini, Blekij, var gadīties, ka es piedzīvoju brīdi, kad varēšu ucināt klēpī mazu Fērliju - savu mazmazbērnu. Kas tam būtu varējis ticēt!

Viņas acis dzirkstīja.

- Esmu tik apmierināta, ka izšķīros par labu Polas un Dzima laimei. Viņi ir mana nākotne.

- Jā, tā patiesi ir, - piekrita Blekijs.

Viņš piecēlās un piegāja pie Džordža stila galdiņa.

- Vai tu arī nevēlies kādu malku? - Blekijs piedāvāja, liedams sev glāzē konjaku.

- Man, lūdzu, šampanieti!

Blekijs atgriezās un apsēdās Emmai blakus uz sofas. Viņi saskandināja glāzes.

- Iedzersim par tiem, Emma, kurus esam mīlējuši un zaudējuši, par tiem, kurus mīlam un kuri aizvien ir kopā ar mums, un par tiem, kuri vēl tikai dzims.

- Jā, iedzersim par nākamo paaudzi, Blckij!

Viņi kādu brīdi sēdēja klusēdami, domās nogrimuši, viens otra sabiedrībā juzdamies tikpat brīvi un labi kā todien, kad pirmo reizi tikās tīrelī virs Fērlijas ciema. Pēkšņi Blekijs satvēra Emmas roku un teica:

- Tiekdamās pēc bagātības un varas, tu esi nogājusi neparastu ceļu, Emma, un es aiz ziņkāres gribu tev kaut ko pavaicāt. Saki man - vai šajā ceļā tu esi nākusi pie kadas īpašas atziņas, kurā vēlētos dalīties ar savu veco draugu?

- Jā, Blekij, esmu gan. Es atklāju dzīves noslēpumu.

Blekijs cieši uzlūkoja Emmu.

- Un kāds tas ir, mavoumecnl

Emma labu brīdi raudzījās Blckijā, nekā neteikdama. Tad viņa pasmaidīja savu valdzinošo smaidu, kas lika viņas sejai iemirdzēties.

- Tai jāturpinās, - Emma teica.

Saturs

Trešā daļa.........

Ceturtā daļa......

Piektā daļa........

Sestā daļa .........

Barbara Teilora-Brcdforda

DZĪVES VIRPULĪ

Redaktore G. Siliņa Korektore L. Smilga Operatori 1. Smirnova,

A. Kalnietis, A. Ošinš

Izdevniecība “Kontinents”, LV-1080 Rīgā, Dzelzavas iela 87, tālr. 576610.

Formāts 84x108/32. Augstspiedums. Iespiesta tipogrāfijā “Rota-3”, LV-1012 Rīgā, Brīvības ielā 139. Pasūt. № 36-3.

1

īpaša lūgsna, kuru skaita ebreju mājās vai sinagogā, pirms sabatā ēd maizi ]in dzer vīnu.

2

Kvēkcri - protestantu sekta, kas radās 17. gs. Anglijā.

3

Reliģisks novirziens, kura aizsākumi meklējami 11. gs. Francijā, tā piekritēji dzīvo saskaņā ar sv. Benedikta ieražām - maz guļ, daudz strādā, neēd gaļu.

4

P£dējais modes kliedziens (Tulk. no fr. vai.)

5

Lēdija Godaiva - augstdzimusi II. gadsimta sieviete, kas esot kaila izjSjusi uz zirga cauri Kovenlrijai, lai piespiestu savu vīru samazināt vietējiem iedzīvotajiem uzliktās nodevas.

6

Ši tipa kompānijām pieder citu kompāniju akciju kontrolpaketes.

7

Ang|u vai. smaragds - emeralil.

8

Šo izteicienu angļi lieto, lai uzsvērtu, ka pretiniekam ir taisnība (no franču vai. vārda louchē, toucher - pieskarties, ari piesitiens klavieru spēlē).

9

Pandora - sengrieķu mitoloģija jaunava, kas no Zeva saņēmusi kasti, kurā bijušas visas cilvēka nelaimes. Pandora aiz ziņkāres atvērusi vāku un izlaidusi nelaimes, tāpēc Pandoras kaste - visu nelaimju avots.

10

Pjers Abelārs (1079-1142) - franču filozofs un teologs, kurš visvairāk pazīstams ar savu mīlestību pret Eloīzi un viņai rakstītajām vēstulēm.

11

Lady kilter (angļu vai) - burt. dāmu slepkava.

12

Lka, kur kādreiz atradies Londonas arhīvs, tajā glabājās dokumenti, kas satur informāciju par Lielbritānijas iedzīvotājiem.

Content

Teilora-Bredforda Barbara Dzīves virpulī - otrā grāmata

Trešā daļa. Nogāze 1905-1910

Ceturtā daļa. Plakankalne 1914-1917

Piektā daļa. Kalna galotne 1918-1950

Sestā daļa. Ieleja. 1968

Saturs

1