A. Vilsons

Eduards Veidenbaums Kopoti Raksti-1

Eduards Veidenbaums

Kopoti raksti

Pirmais sējums

EDUARDA VEIDENBAUMA DZĪVE UN DARBS

РA DZEJNIEKA DZĪVES TАKĀМ

Ja kāds grib pasaulē ko atstāt, tad lai atstāj savus darbus.

Eduards Veidenbaums.

VECTĒVS. TĒVS. AGRA BĒRNĪBA «GLĀZNIEKOS» (1867,—1872 )

Vidzeme, 19. gadsimta sākums. No toreizējā Valkas apriņķa Blomes muižas zaldātu ķērājiem izbēdzis dzimtcilvēks Kaspars. Pārk|uvis pāri Raunas upei, viņš nonāk skaistā apvidū — pašā Vidzemes sirdi Cēsis, kur «pilsētas gaiss dara brīvu». Te jaunas, labākas dzīves meklētājs rod patvērumu, iegūst uzvārdu Vei-denbaums un top par Pilsmuižas grāfa K. Zīversa dārznieku. Vēl tagad Cēsu-Valmieras ceļa malā saglabājušās atlieka? no senās alejas, ko stādījis Kaspars Vei-denbaums.

Viņš bijis uzņēmīgs, neatlaidīgs, ļoti taisnīgs un neparasti apdāvināts cilvēks, labs runātājs un visā apkārtnē iecienīts padomdevējs. Lai gan skolas izglītības Kasparam Veidenbaumam nebija nemaz, viņš tomēr pašmācības ceļā apguva krievu un vācu valodu tik labi, ka varēja tajās ne tikai runāt, bet arī lasīt un rakstīt.

«Cēsu apkārtnē viņš bija ienācējs, «pārbēdzējs», tomēr drīz iemantojis visu labvēlību un pilnīgu uzticību. Bet visvairāk viņš pats uzticējies citiem ... vienmēr paļāvies uz ļaužu goda prātu.»1 Tā vēstī veci ģimenes nostāsti un laikabiedru atmiņas par pirmā revolucionārā latviešu dzejnieka un domātāja Eduarda Veidenbauma vectēvu.

1824. gadā, tiklīdz daļa Vidzemes zemnieku — saini nieki — ieguva t. s. «putna brīvību», Kaspars Veiden-baums bija viens no pirmajiem, kas enerģiski un ar sekmēm centās izmantot jaunās iespējas.

Turpat pie pilsētas Valmieras ceļa labajā pusē kāda rātskunga atraitnei piederēja neliels zemes gabals, kur atradās arī vecas kaļķakmens lauztuves un agrāk bija dzīvojis «glāzniekmeistars» (par to vēl liecināja mājas nosaukums «Glāznieki»). Kaļķakmens lauztuves jau klāja zāle, pārējā zeme gulēja atmatā, no saimniecības ēkām bija palikusi tikai veca rija, bet tieši šo postažu Kaspars Veidenbauins padarīja par jaunas, spēcīgas zemnieku dzimtas dzīves pamatu.

Eduarda Veidenbauma biogrāfs R. Egle minēto vietu raksturojis tā: «Glāznieki atrodas līdzenumā, vienu kilometru dienvidos no Cēsīm^2. Visdzīvākais skats uz šo pusi, kur iesākas paaugstinājums ar pilsētu. Citādi vieta diezgan vienmuļa: klajs lauks, un pa viņu izkaisītas zemnieku mājas, no Cēsu piekalnes raugoties, it kā lēznā palejā. Vasarā labības druvas saplūst par viļņojošu, zaļraibu segu, un dziļi tai iegrimušas izskatās sīksaimniecību ēkas ar dārzu puduriem. Vis-skaistāka šī sega rudeņos ar. palsajiem un dzelteniem laukumiem. Ziemu viss par kailu, tuvākais mežs saskatāms dienvidvakaros. Dažām mājām līdzās saimniecības ēkām paceļas kaļķu cepļa plakanais jumts un augstais skurstenis.»[1]

«Glāznieki» maksāja 500 rubļu. Kaspara Veidenbau-rna kabatā nebija ne desmitās daļas no tā. Mājas iepērkot, viņa rīcībā bija tikai 30 rubļu. Kaspars sametās kopā ar savu vairāk naudīgo palīgu dārznieka darbā Jēkabu Kudlingu-Šteinbergu no Jaunpils un kļuva par vienu no pirmajiem latviešu zemniekiem Vidzemē, kas iepirka mājas par dzimtu. Kaut gan atmaksāt pušelniekam tā daļu atpakaļ un tikt pie «Glāznieku» visām 15 pūrvietām Veidenbaumi varēja vēl tikai pēc astoņpadsmit gadiem^2, kad J. Kudlings-Steinbergs pārcēlās uz Krievijas centrālajām guberņām, Kaspara bērni izauga, muižas klaušās negājuši. Tie bija intelektuāli attīstīti, enerģiski un darbīgi, un šīs īpašības jau no bērnības raksturīgas arī nākošajam dzejniekam.

Kasparam un Marijai Veidenbaumiem bija divi dēli un trīs meitas. Jaunākais dēls Kārlis pabeidza ap-riņķskolu un izmācījās par mērnieku, bet vecākais dēls Jēkabs (1820.—1878.) — māju mantinieks un Eduarda Veidenbauma tēvs — skolā nav gājis nevienu dienu. Taču pašmācības ceļā arī viņš apguva krievu un vācu valodu un citas mācības tā, ka varēja tulkot tiesu vajadzībām latviešu rakstus vāciski; kādu laiku viņš pat strādāja par skolotāju un mājskolotāju.

1848. gadā Jēkabs atveda no Straupes sev dzīvesbiedri Mārietu, dz. Hincenbergu (1827.—1916.), un uzcēla «Glāznieku» divistabu dzīvojamai mājai nelielu piebūvi. Tā kā turpat blakus bija akmeņlauztuves, dzīves vieta atradās it kā uz klinšu kraujas, šai romantiskajā piebūvē 1867. gada 3. oktobri (v. st. 21. septembri)[3] piedzima viņu ceturtais bērns — Eduards^4Veidenbaums.

Jēkaba un Mārietes ģimenē bija seši bērni^5, no kuriem Eduardam vistuvākais bija vecākais brālis Kārlis. Arī viņš rakstīja reālistiskus dzejoļus, kur izteic simpātijās vienkāršajiem darbaļaudīm un prātnieciskus atzinumus par dzīvi. Tā, piemēram:

Liktens kad skarbs,

Neveicas darbs,

Bēdas kad spiež,

Dvēsele cieš, —

Dziesmas lai plūst!

Skandinot tās,

Asaras žūst Rūgtajās.

Eduarda vēstules Kārlim ir viens no nozīmīgākajiem avotiem abu pasaules uzskatu izpratnei.

Plaušu tuberkuloze, kuras simptomi parādījās jau 80. gadu beigās, agri aizveda kapsētā arī Kārli.1

Eduarda pirmie čelrarpus dzīves gadi pagāja «Glāzniekos». Dzejnieka novadnieka Edvarda Trei-maņa-Zvārguļa vārdiem runājot, tur nebija — «Ne meža, ne pļavu, ne strautiņa. Tikai mazs ābeju dārziņš mājas priekšā. Bet vērīgai acij un jūtīgai sirdij arī še sava plaša pasaule.»2 It īpaši tas sakāms par mazo, jau bērnībā dziļi jūtīgo Eduardu, kas bieži tika atstāts pats savā vaļā un tad tūliņ no mierīgā dārziņa devās kāpelēt pa lauztuvju sudrabaini pelēcīgajām akmens šķautnēm.

E. Treimanis-Zvārgulis liecina arī, ka «Glāznieku» apkārtnes asajos kontrastos saskatāmas pirmās ierosmes vairākiem motīviem, kas, vēlāko iespaidu stiprināti, pēc gadiem izteicās daudzos dzejoļos: «Tu izej saulainā klajumā un raugies uz pilsētas pusi: tur cēlā mierā mirdz dieva nama augstais tornis, kā mudināt mudinādams, lai visi cilvēki būtu brāļi... Un tad tu savas acis cel pa kreisi — tur rēgojas drūmas kaļķakmeņu lauztuves, pa kurām lokās un tekā strādnieki, rupjas maizes rieciena dēļ lauzdami, veldami un celdami mitros, smagos akmeņus. Un tevi sagrābj kā žēlums, kā dusmas par šo cilvēku bērnu likteni, un tu vērs savus skatus uz labo pusi. Tur aizlokās platais, rūsganais lielceļš. Gan kājām, gan braukšus kustas pa

‘ K. Veidenbauma «Rakstu» pilnīgākais izdevums iznācis 1925. gadā ar R. Egles apceri par Veidenbauma dzīvi un darbību. Sk. arī «Latviešu literatūras vēstures» 3. sēj., 1956., 552. lpp.

1 E. Treimanis. Eduards Veidenbaums savā dzīvē un darbos («Ed. Veidenbauma kopoti raksti», 1920., III lpp.).

viņu dažādi ļaudis: te velkas, uz savas kūjiņas atspiezdamies, vārgs lauku vecītis, tur uzpūtīgi soļo glauni uzcirties pilsētas āksts; te ar mokām savu kaulaino zirdziņu dzen uz priekšu ratos sarūcis pusgraudnieciņš, tur vēja ātrumā aulekšo lepnā pajūgā lielgruntnieks. Tu visu to noskaties, un tevī negribot mostas rūgtais jautājums: tad tāda tā brālība un mūžīgā mīlestība!?»[6]

«Glāzniekos» Veidenbaumi nepalika ilgi, jo desmit cilvēku lielajai dzimtai šīs saimniecības platība bija maza. Visasāk to izjuta Eduarda tēvs Jēkabs, kam Kaspars beidzot bija atdevis mājas vadību — sākumā pusi, bet apmēram ar 1860. gadu visu. Jaunais saimnieks gan atsāka darbus vecajās akmens lauztuvēs, uzcēla nelielu kaļķu cepli, kopa dārzu un strādāja pat stiklinieka amatu, taču arī tad vēl pārtikt bija grūti.

Palīgā nāca Mārietas brālis K. Hincenbergs, kas bijis gudra prāta cilvēks, praktisks, atjautīgs un lasījis progresīvos laikrakstus^7. Viņš aizdeva Jēkabam vairākus simtus naudas, ar kuru palīdzību tas 1869. gadā, t. s. «māju iepirkšanas drudža» laikā, spēja izdarīt pirmo iemaksu^8 par jaunām, lielākām mājām «Kalti-ciem»[9].

Kaspars un Marija gan palika līdz mūža galam^10«Glāzniekos», taču lielā gadu nasta lika apsaimniekošanu nodot rentnieka rokās. Neviens no Veidenbau-miern «Glāzniekos» uz dzīvi vairs neatgriezās, un 1911. gadā saimniecība tika pārdota. No dzejnieka bērnības gadiem te vēl līdz mūsu dienām saglabājušies vecās dzīvojamās ēkas pamati, uz kuriem uzcelts vēlākā īpašnieka ķieģeļu cepļa kantoris, un četras Veidenbaumu dēstītas liepas (piektā nolūzusi), kuru paēnā jaukās vasaras dienās ieturēts azaids.[11]

Veidenbaumu dzimtas tālākie likteņi saistās ar jaunajām mājām.

PIRMIE GADI «KALĀČOS» (1872.—1879.)

1872. gada pavasarī Jēkabs Veidenbaums ar sievu, bērniem un neizprecētajām māsām pārcēlās uz «Kalā-čiem». Tā nepilnus piecus gadus vecais Eduards nokļuva jaunā vietā, kur uzauga un pavadīja mūža lielāko daļu.

R. Egles aprakstā par «Kalāčiem» teksts: «... apvidus īpatnēji laucinieciskāks, mierīgāks, noslēgtāks nekā Glāznieku klajums. Mazliet drūmu nokrāsu iemet tuvējie priežu un egļu meži, gan nelieli. No augstā Liepas kalna raugoties, tas ir parastais Vidzemes puslīdz līdzeno vietu peizāžs — ar krūmiem, meža kupsām, klajiem laukumiem. Vispārējā noskaņa vairāk episka, bez pretstatiem, bet arī bez aizraujošās noslēpumainības, kāda piemīt dabai lielu gāršu tuvumā vai kalnainiem apvidiem ar tālu apredzi.

Dažus simtus soļu atstatu gar Kalāčiem stiepjas Cēsu-Smiltenes lielceļš, turpat pāri uzkalnīšam gājēju novezdams garas, glītas ēkas durpriekšā. Tas — Bērzu krogs. No viga ar Veidenbauma mājām viegli sasaukties. Līvi un Burkši, Kalāču tuvākie kaimiņi, gandrīz tādā pat attālumā. Ar visām šīm vietām saistās daži momenti Eduarda Veidenbauma vēlākā dzīvē.»[12]

«Kalāči» atradās Valmieras apriņķa Mūrmuižas pagastā, taču sadzīvē satikšanās notika ne tik daudz ar mūrmuižiešiem kā ar liepēniešiem, un galvenās braukšanas bija nevis uz Valmieru, bet uz Cēsīm^13.

Zeme «Kalāčos» bija auglīga un arī platība skaitījās liela (265 pūrvietas, no kurām apmēram puse aramzemes), taču daudzi lauki bija nolaisti, neiekopti, krūmiem apauguši. Plašāk izvērstai racionālai saimniekošanai trūka līdzekļu. Sākumā ieņēmumus deva mežs un rente par «Glāznieku» cepli, bet tie aizgāja izmaksām Mūrmuižas baronam. Pirmajos desmit gados «Kalāču» jaunie saimnieki dzīvoja tikai ar nepārtrauktu aizņēmumu palīdzību.

Raksturīgu liecību par to sniedz kāds vecs dokuments — «Magazīnas grāmatiņa priekš Kalāč-mājas», kur ierakstīts, cik daudz Veidenbaumi braukuši uz pagasta magazīnas klēti aizņemties labību ne tikai sēklai, bet arī lopbarībai un maizei. 1875. gadā parāds bijis 9 pūri rudzu un 2 pūri auzu, nākošajā gadā tas kopā ar procentiem pieaudzis uz 33 pūriem rudzu, 14 pūriem miežu un 53 pūriem auzu, un rudenī atbērta tikai daja. 1877. gadā parāds joprojām pāri par 20 pūriem rudzu.[14]

Grūtības pieauga vēl vairāk, kad 1878. gadā Jēkabs Veidenbaums mira. Tā kā vecākajam dēlam Kārlim tad bija tikai trīspadsmit gadu, bet māte viena nespēja ar visām rūpēm par māju un sešiem bērniem tikt galā, «Kalāčus» vajadzēja uz vairākiem gadiem izrentēt. Un tomēr lielas mājas saimnieku stāvoklis nodrošināja jaunajai paaudzei samērā saulainu bērnību. Ne velti Eduards vēlāk raksta:

Cik laimīgs, ja bērns vēl es būtu,

Vēl dzīvotu cerībās drošās Un laimības ielejās košās.

(«Es atminos rožainos laikus»)

Kalpu bērnu ganu gaitas pie sveša saimnieka Vei-denbaumi paši uz savas ādas neizjuta.

Skolā viņi abi ar brāli valkā zābakus, lai gan daudzi tad vēl staigā pastalās.[15] Taču E. Veidenbaums jau agri prata domāt arī par citiem.

Šai sakarā pieminams anekdotisks notikums — Eduarda pirmais «dzejolis», kas sacerēts apmēram desmit gadu vecumā. Par dzejošanu viņš toreiz vēl neesot interesējies, bet, aizstāvot savus draugus ganus pret «Kalāču» toreizējo varen nikno rentnieci, tomēr sarīmējis šādu tekstu:

Vienā mājā kari cēlās Ganu ministera dēļ.

Tas pie ganiem bārties skrēja,

Ka tie viņu neklausa:

Lopus palaist nevīžā,

Tērcītē tos stādina.1

Apkārtnē netrūka arī dziļi nopietnu sociālu pretrunu. Viens no galvenajiem zemnieku dzīves grūtību cēloņiem bija lielās, netaisnās rentes un izmaksas muižai par zemi. Cīņā pret feodālo privilēģiju paliekām arī Mūrmuižas apvidū 70. un 80. gadu mijā brieda zemnieku nemieri.2 Tā topošais dzejnieks auga apstākļos, kad latviešu darba tautā bija modies naids pret saviem vēsturiskajiem ienaidniekiem — baltvācu baroniem.

Jau agri viņš mācījās izjust arī starpību starp turīgo zemnieku un nabadzīgo, saimnieku un kalpu, kura izvirzīja tos citu citam naidīgā pretstatā. E. Treimanis-Zvārgulis raksta: «Akmeņu lauztuvju ne Kalāčos, ne viņu apkaimē nav. Tādēļ arī neredz salīkušos akmeņ-laužus. Bet viņu vietā vērīga acs redz citus sadzīves pabērnus. Pa turīgo saimnieku plašajiem laukiem no agra rīta līdz vēlam vakaram kā skudras kustas nabagie kalpi. Un mežu malās sargā prāvus lopu barus vārgi ganiņi plānos lindrakos un basām kājām. Saimnieki pret šiem sadzīves pabērniem izturas salti un augstprātīgi: reti kad saka uz tiem palaipnu vārdu, vēl retāki ņem dalību pie viņu bēdām un sīkajiem priekiem un nekad tiem neatvēl nosēsties pie viņu bagātīgā maltītes galda saimnieku galā. Eduards to visu uzma-

1 Eduarda Veldenbauma raksti, 1926., 33. un 34. lpp.

г А. А. Дризул. К вопросу о революционном движении 70—80-х годов XIX века в Латвии («I.atvijas PSR ZA Vēstis», 1953., 1.).

mgi novēro, un tam top kalpu un ganiņu žēl. Un arvien vairāk un vairāk viņš sāk tiem tuvināties, pārdomāt un saprast viņu likteni, teikt uz tiem pa sirsnīgam vārdam. No augstprātīgajiem saimniekiem un to bērniem viņš turpretī ik dienas jo vairāk atraujas un bēg.»1

Vēlāk pilsētā, skolā iedams, Eduards Veidenbaums vairs nebēga, tad «labāko famīliju» dēliņi bēga no viņa.

MĀCĪBU SAKUMS (70. gadi)

Pirmo un pa daļai arī vidējo izglītību Eduards Veidenbaums guvis mājās. Apdāvinātais zēns lasīt iemanījies piecu gadu vecumā, vērodams vecāko māsu un brāļa mācīšanos, bet vēl pēc diviem gadiem risinājis jau pagrūtus matemātikas uzdevumus un puslīdz pratis lasīt un rakstīt arī krievu un vācu valodā. Liela nozīme te viņa tēvocim mērniekam Kārlim Veidenbau-mam, kas uzturējies ilgāku laiku «Kalāčos», bet it īpaši tēvam. Mīļa un sirsnīga bijusi arī māte, taču viņa pēc dabas vairāk praktiska, noslēgta un atturīga, ar asu, kritisku prātu un atjautību.

R. Egle, atsaukdamies uz Eduarda māsu Karlīnu, liecina: «Dzejnieku lielais vairums atmiņā glabā mātes svētīgos audzināšanas iespaidus. Pie Eduarda Veiden-bauma tas ir gluži otrādi. Viņam un tāpat vecākajam brālim Kārlim mazotnē tuvāks tēvs. Jēkabs Veidenbaums bērnus ļoti mīlējis, nebūt tos nelutinādams, tā ka Eduards nav mazs izbaudījis ne lieku glāstu, ne straujas bardzības. Tēvs labi pratis bērniem paskaidrot, ko tie nezina, un visādi ierosināt, ziedodams tiem vaļīgākos brīžus. Viņš pats liels grāmatnieks, tāpēc ari Eduardam rokās nāk grāmata.»1

Apmēram kopš 1875. gada, kad tēvam stipri pasliktinājusies redze, Eduards pastāvīgi viņam lasījis priekšā grāmatas un laikrakstus, mācīdamies no lasītā arī pats. «īpaši tai laikā sacerētie Mātera satīriskie raksti to lieliski interesēja.»2

Tā zēnam jau agri radies labs draugs un audzinātājs — grāmata. Kad mācītājs bērnu pārklaušināšanā viņam par labām zināšanām lasīšanā un «galvasgaba-los» iedevis kliņģeri, Eduards pukojies: «Kas tur no kliņģera ir? Apēd — un beigts. Būtu labāk iedevis kādu labu grāmatiņu.»3 Tie ir paši pirmie mums zināmie Eduarda Veidenbauma vārdi.

Jo ciešāka sadraudzēšanās ar grāmatām notikusi, kad 1879. gadā Eduards kopā ar vecāko brāli Kārli nokļuvis Cēsu draudzes skolā. Par pārzini te bijis tolaik labi pazīstams pedagogs — J. Cimzes semināra absolvents A. Zēbode, pie kura 1872. gadā par palīgskolotāju strādājis Auseklis. Nacionālās atbrīvošanās cīņas jautājumos Zēbode nostājies reakcijas pusē, taču citādi viņa uzskatos un pedagoģiskajā darbā izpaudies arī viens otrs samērā progresīvs moments, piemēram, kritiskos skaidrojumos par dažām reliģijas dogmām.

E. Treimanis-Zvārgulis, kas mācījies kopā ar Vei-denbaumiem, atceras, ka Zēbodes stundas Eduardu «pirmo reizi pamudināja kaut cik dziļāk analizēt tos reliģijas pamatus, ko tas no saviem vecākiem bija mantojis un līdz šim kā neaiztiekamu svētumu uzskatījis un viņš juta, ka šie pamati sāk šķobīties.»[16]

pēc e Veldenbauma skolas biedra Jāņa Makara atminam • Eduards bija cilvēks, kas necienīja liekulību un liekuļus Noliedza dievu un tā baušļus. Skolā un vēlāk vlnš visiem stāstīja, ka desmit dieva baušļi ir kā desmit

cauri priekšauti. Būtu labāk viens vesels nekā desmit, bet visi cauri. «Esi pret cilvēku kā cilvēks — tur, lūk, visa tā bauslība» noteica Eduards.»[17]

Vel tanis pašās atmiņās lasām: «Eduardam bērnībā bija tāda īpašības, kas ari vēlāk palika. Viņš bija sabiedrisks izpalīdzīgs, noteikts, izskaidroja dažādus sarežģījumus mūsu pašu starpā un citur. Kur redzēja kailas netaisnības, tur pirmais izteica savu protestu. reiz bija šāds gadījums. Kopgaldā, kurā piedalījāmies kādi 17-18 zēni, sāka arvien sliktāk gatavot ēdienu Kādas brokastis tika pasniegti kāposti — pavisam šķidri un negaršīgi Eduardam mērs bija pilns.

• Gaņģi* viņš uzsauca kādam no zēniem, «ņem bļodu un nāc līdzi pie Zēbodes.» Un abi arī aizgāja pie viņa un deva nogaršot ēdienu. Skolotājs Zēbode, vīrs, kam bārda burtiski sniedzās līdz pakrūtei, uztraukts nogaršoja un lika vārītājai ēdienu gatavot labāk. Tā Eduards mums izkaroja (labāku. — Red.) kopgaldu.»

Obligātajās mācībās būdami iepriekš krietni sagatavoti, abi brāli Veidenbaumi draudzes skolas gala eksāmenu nokārtojuši 1880. gada jūnijā. Teicamas sekmes Eduardam bijušas krievu valodā^18, ģeogrāfijā un matemātikas priekšmetos, bet vājas («gandrīz labi») — zīmēšanā un glītrakstīšanā.

Daudz laika Eduards veltījis «visādai prātošanai, stāstu un dzejoļu lasīšanai un franču valodai, ko pats bez skolotāja uzcītīgi mācījās.»[19]

Labās sekmes skolā saistījās ar plašākām, daudzpusīgām interesēm un spējām. E. Veidenbauma brālēns (mātes brāļadēls) un skolas biedrs Kārlis Hincen-bergs atceras: «Mani vecāki dzīvoja Burtnieku «Dan-dariņos» (pie Burtnieku ezera). Tāpēc Cēsu draudzes skolas apmeklēšanas laikā es ar Veidenbaumiem brīvdienas pavadīju «Kalāčos». Tur mājas lielākajā istabā Eduards bija striķos iesējis «turnēšanas koku». Viņš parasti ar rokām pieķērās kokam un griezās riņķī. Viņš bija tā ietrenējies un tik lokans, ka viegli varēja elkoņus salikt aiz muguras kopā. — Pa vasaru Eduards gāja uz Liepas muižu un alu — Ellīti, lasīja puķes, jo interesējās par botāniku. Pārnācis mājās, pētīja tās un noteica puķu nosaukumus.»[20]

Sarunājoties savā starpā par lietām, kas citiem nebija jāzina, abi brāļi Veidenbaumi lietoja īpašu «valodu», veikli apgriežot parastos latviešu vārdus otrādi. Piemēram: «Ilrak, ot se vet ūkas» (Kārli, to es tev saku).[21] [22]

No pārējiem skolas biedriem Eduards draudzējies AR E TREIMAni-Zvārguli un vēl jo vairāk ar vēlāko tmākslinieku Pēterburgas konservatorijas absolven

tu Dāvldu (Dāvi) Mīlīti. E. Treimanis-Zvārgulis par šo draulzību nr Mīlīti liecina: «...daudzos priekšmetos viņš spēja mūs pamācīt... īpaši par dzeju, muziku un vēsturi viņš mums daudz stāstīja... Viņa spēlēšana, Un bija dziļi sajusta un veikla, mūs bezgala sajūsmināja Mes to toreiz atzinām par debešķīgu, par nepārspējamu, Veldenbaums pat iegādāja vijoli un mēģināja Milili mūzikā kaut cik sasniegt... Vispār jāsaka — Mīlītim tur liels nopelns, ka Veidenbaums vēlāk tik ntlprl piegriezās dzejai un iemīlēja muziķu.»[23]

Par Eduarda Veidenbauma citām īpatnībām no l lielmaņa Zvārguļa atmiņām uzzinām: «Viņš bija

kluss un sevi noslēdzies un runāja tikai to, ko bija stingri pārdomājis un tālab spēja pierādīt un aizstāvēt. Mija pilei . iedzel uti dzirdēt, kad viņš kādu lietu aiz-nlAvēJīt. Viņa mazais, kalsnējais stāvs kā augtin auga, viņa lielās, gudrās acis meta zibšņus, un viņa augstā, baltā piere savilkās vairāk rieviņās. Un vārdi plūda brīvi un ugunīgi.. .»[24] [25]

Skolas biedri par brāļiem Veidenbaumiem sprieduši, ka «no viena iznāks advokāts, no otra dzejnieks»8, bet skolas pārzinis Zēbode «pamanīja zēna (Eduarda. — Red.) lielās gara dāvanas un pierunāja viņa vecākus to sūtīt uz Cēsu apriņķskolu»[26].

CĒSU APRIŅĶSKOLA (1880. — 1881.)

Pēc draudzes skolas beigšanas Kārlim vajadzēja tālākās skološanās sapņus aprakt un gatavoties par pagaidām vēl izrentēto «Kalāču» saimnieku, bet Eduards 1880. gada augustā iestājās Cēsu apriņķskolas^27priekšpēdējā klasē (sekundā), kur mācās nepilnus divus gadus. Reizē ar viņu iestājās E. Treimanis-Zvārgulis, kas par kopā pavadīto laiku publicējis plašus atmiņu materiālus — galveno un gandrīz vienīgo ziņu avotu par E. Veidenbaumu minētajos gados.

Skolas pārzinis bija vācietis K- Bērns (Boehm). «Ari šim audzinātājam bija tā pati k|ūda, kas draudzes skolotājam Zēbodam, bet daudz daudz lielākā mērā: viņš gribēja un centās no latviešu skolēnu sirdīm izravēt visu latvisku. Ja viņš par kādu skolēnu zināja, ka tas stingri turas pie latvietības, tad viņš to visādi ķircināja un nonievāja, un ņēmās tam iestāstīt, ka latviešu tautība nekur neder, ka katram prātīgam un izglītotam latvietim jāturas par vācieti. Jā, viņš gāja pat tik tālu, ka katru skolēnu, kas savu vārdu rakstīja ar latvisku galotni, kaunināja vai katru dienu un deva tam palamu. Pēc viņa ieskatiem, nedrīkstēja nekad, par piemēru, rakstīt: Mieriņš vai Ziediņš, bet tikai Miering vai Zieding. Bija tur kāds Āboliņš un Pūriņš, kuri savus vārdus rakstīja ar latvisku galotni, — no tiem tad Bērns pirmo lamāja par jūras cūku un otro par pur-cuļa pīpi.»2

Arī E. Treimanis-Zvārgulis, kas rakstīja savu vārdu nr pareizo latviešu valodas galotni, izpelnījās Bērna palamu: «Der Mann mit dem s hinten.»

Atradās arī tādi, kas no šādas «audzināšanas» kļuva par savas tautības noliedzējiem. E. Veidenbaums pret tiem vērsās ar lielu asumu, teikdams: «Nav vērts, ka jie. zeme nes!» — «Kārklu vācieši viņa baidījās un tādēļ per iespējas izvairījās nākt ar viņu kaut kādā sadursmē.»'

I Veddenbauma uzskats bija: «Katrai tautai ir tiesība pastāvēt un brīvi attīstīties. Kurā tautā kāds dzimi plr tās tam Jāturas. Bet tas vēl nedod iemesla mīli I Kādu cilvēku tikai tādēļ vien, ka tas ir viņa tautieti*. Nr Ikkatrs cilvēks ir mīlējams, pie kādas tau-tiltus tas ari nepiederētu, kurš caur saviem darbiem vai dvēseles īpašībām ir mīlestības cienīgs.»[27] [28]

līdzās progresīvajām tendencēm nacionālajā jautājumā tādas pašas-. veidojās viņa attieksmēs pret reliģiju, pie tam pozitīvi vērtējama nozīme te ir pat K. Bēni.tin I ludlclonālās reliģijas pamati, kurus Veiden-ItBilins no saviem vecākiem bij mantojis un kuri draudzes skolā jau sāka šķobīties, tie te pilnīgi sabruka. Bībeles stāstus un katiķismu mācīja pats skolas priekšnieks Bērns. Bet kā mācīja? Gandrīz nekad viņš uzdotos gabalus nevienam neatprasīja. Ienācis klasē, viņš tūliņ nosēdās katedrī un sāka stāstīt savus piedzīvojumus un anekdotes, kuru tam bija neizsmeļams krājums. «Ir labāki,» tamlīdzīgi viņš reizēm teica, «dzirdēt kādu pamācības pilnu notikumu iz patiesas dzīves nekā klausīties vecas.. . teikas, par kurām neviens cilvēks nevar skaidri apgalvot, cik tur taisnības, cik netaisnības.» Šādu vārdu pamudināti, apdāvinātākie skolnieki sāka uz bībeles nostāstiem raudzīties ar savādākām, kritiskākām acīm.»1

Taču galvenokārt no ticības māņiem atbrīvoties palīdzēja skolotājs E. Лика, kas mācīja dabas zinātnes un vēsturi. E. Treimanis-Zvārgulis atceras: «Sis bija Joti gudrs un brīvprātīgs vīrs, izstudējis vispirms par ārstu un tad nolicis ģimnāzijas skolotāja eksāmenu. Kā viņš pats reiz izteicās, savu zemo vietu apriņķskolā tas bij pieņēmis, savas iekšējās dziņas skubināts, lai arī tiem, kam nolemts tikai zemāko izglītību baudīt, varētu sniegt pa gaismas stariņam. Лика nu mums uz stingri zinātniskiem pamatiem aprādīja, cik tāļu bībeles nostāstiem un sentencēm ticēt un cik tāju neticēt. Veiden-baums Aukas lekcijas katrreiz klausījās ar sajūsmas pilnu uzmanību.»2

Ja bērnībā Eduarda uzskatus par reliģiju veidoja vecāki, tad skolas gados lomas šai ziņā mainījās. Māte, kas pēc tēva nāves sestdienas vakaros un svētdienas rītos kopā ar saimi noturēja dievvārdus, pēc dēla padoma šo tradīciju atmeta.

Jāpiemin vēl skolas pozitīvā ietekme rakstura audzināšanā. Nozīme te arī skolas pārzinim, kas «vienā ziņā bija augsti cienījams audzinātājs: liekulību, liš-ķību un nodevību tas ne acu galā neieraudzīja. Ja kāds skolnieks viņam paslepen par otru ko sūdzēja, to viņš vienkārši izgrūda pa durvīm vai pat iepļaukāja, iesaukdamies: «Ar žandarmu jeb Jūdasu es negribu būt nekādā darīšanā. Ja kāds no maniem skolēniem ko noziedzies, to man pašam jāatklāj, bet nevis viņa līdz-biedrim.» Sī Bērna izturēšanās ar laiku nesa vissvētīgākos augļus ... Veidenbaumā šī rakstura īpašība neglaimot, neliškēt un nedenuncēt nostiprinājās tik cieši, ka tas no šiem visneģēlīgākajiem dvēseles traipiem bija un arvien palika pilnīgi brīvs.»[29]

Jau apriņķskolā Veidenbaums dažreiz rakstījis dzejoļus, tikai nevienam nerādījis. E. Treimanis-Zvārgulis secina: «Drīzāk jādomā, ka tie nebija necik ievērojami un ka viņš tādēļ tos vēlāk pats iznīcināja. Šo slēdzienu es dibinu uz tam: toreiz es uzrakstīju savus pirmos, neveiklos mēģinājumus dzejas laukā, Veidenbaums dažus no tiem lasīja un — sajūsminājās. Tātad viņa skats dzejā nevarēja vēl būt diez cik dziļš.»[30]

Augstu atzinību izpelnījušies viņa domraksti: «Nekad tie nebija jūsmīgi un dzejiski uzrakstīti, bieži atradās pa rupjai pareizrakstības kļūdai, tomēr doma bija skaidra, izteikta vienkārši, lai ietu runa par abstraktu vai konkrētu tematu. Kad bija jāraksta par kādu vēstures notikumu, Veidenbaums to vairāk analizēja nekā atstāstīja.»[31] Bērns par viņa domrakstiem teicis, ka tie liekoties veca ģimnāzijas skolotāja, ne jauna zēna rakstīti.[32]

E. Veidenbauma radinieks K. Hincenbergs, kas ar viņu dzīvojis vienā istabā (turpat draudzes skolas mājā, kur 1879. gadā), atceras, ka Veidenbaums bijis «ļoti vērīgs — reizi izlasīja un jau iegaumēja uzdoto».[33]

1881. gadā skolas rīkotajos pavasara svētkos Gaujas līcī pie «Siļķu» mājām labākie skolnieki godalgoti; pirmais to vidū bijis Veidenbaums. Taču viņš savu balvu — mazu sudraba medaļu — nav spraudis pie krūtīm. Medaļu papīrā ievīstot un kabatā noslēpjot, viņš teicis: «Kas zina, tas lai zina, kas nezina, tam arī nevajag zināt. Es negribu būt labāks par citiem.»[34] [35]

Tā paša gada decembrī četrpadsmit gadu vecumā Veidenbaums skolu beidz ar pirmās šķiras diplomu. Atzīmes tajā bija šādas: ģeogrāfijā, aritmētikā, algebrā, ģeometrijā, krievu, vācu, franču, latīņu, grieķu valodā, Krievijas vēsturē, Krievijas ģeogrāfijā, vispārējā ģeogrāfijā — «gauži labi»; tādu pašu atzīmi Bērns ielicis arī ticības mācībā. Fizikā, ķīmijā, dabas zinātnēs, tehnoloģijā un vispārējā vēsturē zināšanas novērtētas ar «labi», bet glītrakstīšanā — «puslīdz labi».

Diplomu izsniedzot, Bērns sacījis apmēram tādus vārdus: «Veidenbaums reiz paliks ģeniāls zinātņu vīrs vai arī zaudēs prātu ... Viņa gara dāvanas ir pavisam ārkārtējas.»8 Vēlāk Bērns teicis, ka tādus jauniešus kā Veidenbaums viņš savā Četrdesmit deviņus gadus ilgajā skolotāja praksē redzējis tikai trīs un arī no tiem Veidenbaums bijis pirmais.[36] [37] [38]

ČETRI pašmācības gadi (1881.—1885.)

Dabiski būtu Veidenbauma lielās spējas izkopt tālākās skolās, bet mātei bijis jādomā vēl par četriem jaunākajiem bērniem un par parādu magazīnas klētī. Maizi viņa Eduardam varējusi dot, bet vairāk pagaidām ne. Tādēļ topošais dzejnieks pēc apriņķskolas beigšanas četrus gadus pavadījis mājās, mācīdams brāli Voldemāru un māsu Karlīnu un reizē pats pašmācības ceļā gatavodamies ģimnāzijas abitūrijai, lai vēlāk varētu iestāties augstskolā.

Viņa iemīļotā darba vieta kopš aprīļa pirmajām siltajām dienām līdz pat vēla rudens salam bijusi «Ka-lāču» dārza klētiņa — neliela senlaiku ēka ar sūnainu salmu jumtu, augstu slieksni un aizšaujamo bultu durvīs. Šī vecās Vidzemes etnogrāfijai tipiskā celtne jeb t. s. ābolu klētiņa atradusies pretī dzīvojamās mājas galam rietumu pusē.[39] Eduards pats šo vietu saucis par savu «studljzalonu». Arī studenta gados viņš pa savu brīvlaiku augām dienām tanī kavējās. «Tur man visla-bāki: ne mani kāds traucē, ne es kādu traucēju,» viņš mēdza teikt. Šī vienkāršā ēciņa ir arī tā vieta, kur Veidenbaums uzrakstījis lielāko daļu no saviem dzejoļiem.»*

Andrejs Upits romānā «Plaisa mākoņos» raksta: «Dārza stūrī maza mājiņa no tēstiem bajķiem, ar lieliem, seniem pakšiem un robaini izplūkātu, lāsumiem biezi nosūnojušu jumtu, uz kura vecā ābele nolikusi sava zara roku.»1

Starp ābeles zaru un stumbru izveidojies it kā sēdeklis, kurā lasīdams bieži atlaidies romantiskās ēkas iemītnieks. Rakstīt viņš gājis klētiņas pustumsā, kur skopu gaismu metis vienīgais logs dienvidu pusē. Klētiņā atradusies tikai gulta, krēsls, grāmatu skapis un īpatnējs «rakstāmgalds».2

šai sakarā izdarīsim mazu ekskursiju latviešu rakstnieku «rakstāmgaldu vēsturē» vispār. Kaudzītes Matīss vasarās strādājis Vecpiebalgas «Kaibēnu» dārzā uz maza galdiņa, ko veidojuši divi stabi un virs tiem pienaglots šaurs dēļa gals; ziemu skolā viņš par rakstāmgaldu nereti izmantojis savu skolotāja katedru. Krišjānis Valdemārs strādājis pie stāvpults. Auseklis, viesodamies tēva mājās, par galdu izlietojis mucas galu vai arī vecu, no iesārta granīta taisītu dzirnavu akmeni, kam apakšā palikta koka kāja. Blaumanis rakstījis Fārbaha firmas kantora telpās, liekot zem papīra ādas gabalu; vēlāk Ērgļu «Brāķos» viņa «rakstāmgalds» bijis uz krāģiem uzgāztas klēts durvis un dažreiz pat vienkāršs akmens mežmalā. Rainis Slobodskas trimdā par ērtu vietu rakstīšanai bija atradis vecas vistu būdas slīpo jumtu. Daudzus savus pēdējo gadu darbus viņš uzrakstījis pusguļus, turot papīru uz finiera dēlīša — pasta sūtījuma kastes vāka. L. Laicens par

' A. Upīt s. Kopoti raksti. 12. sēj., 1952. 479. Ipp. * J. M a k a r a atmiņas.

sevi liecina: «Viss vairums manu darbu uzrakstīts, vai 11u kaut kur nosēstoties un kladi vai papīru rokā turot, piemēram, vasarā laukā, vai arī pie kāda veca, čikstoša galda, kāds man bija ilgus gadus.»[40] A. Grigulis Tēvijas kara gaitās tādam pašam nolūkam lietojis zemnīcas skārda krāsns durtiņas. Viens no visoriģinālākajiem «rakstāmgaldiem» bijis Veidenbaumam: veļas ruļļa līdzenais gals «Kalāču» klētiņā.

«Ja Veidenbaumam kādreiz apnika mājās sēdēt, viņš gāja uz verstis četras attālo upi vai arī uz Liepas kapsētu. Pie tam viņš katrreiz paņēma līdzi ar dažā dām piezīmēm un formulām aprakstītus koka gabaliņus vai papīra strēmeles, lai pa ceļam mācītos. Vēl tagad «Kalāču» māju mežā sastopami bērzi, kuros viņš staigājot iegriezis latīņu teikumus un matemātikas formulas.»[41]

Dažreiz Veidenbaums paņēmis vijoli, kuras lociņu vadīt iemācījies jau draudzes skolā, un dziļi iejūtīgi spēlējis da/as vienkāršas melodijas. «īpaši mūsu sērās lautas diienmlņas tam labi vedās. Tajās viņš iedvesa llk daudz vienkāršās sirsnības, tik daudz siltuma, ka klaiisilljlem varēja asaras izvilināt.»[42]

Neatlaidīgā mācību darbā aizritēja gads pēc gada. Jaunietis toreiz «vēl nezināja, vai taisīt abitūriju klasiska ģimnāzijā vai reālskolā. Tāpēc arī nodarbojās tikpat ar vecām valodām un klasiķiem, kā arī ar fran-ču un angļu valodu un dabas zinātnēm.»[43] Tā veidojās Veidenbauma zināšanu daudzpusība un redzes apvāršņa plašums.

Apgūt tik lielu kursu bez skolotāja palīdzības bija grūtāk, toties spēki attīstījās un norūdījās vairāk. Arī visā dzīves uztverē vērojama kāda īpaša ievirze: «... viņš bija spiests katrā lietā patstāvīgi un vispusīgi iedziļināties... Drīz vien Veidenbaums savā patstāvībā gāja tik tālu, ka nekad akli neticēja kādas autoritātes aizrādījumiem vai apgalvojumiem, bet centās par katru lietu nodibināt savu paša spriedumu. Šai savā ziņā teicamai rakstura īpašībai Veidenbaums palika uzticams līdz nāves stundai.»1

Patstāvīgas, asas spriešanas spējas un kritisks skats uz dzīvi tipisks arī Veidenbaumam kā dzejniekam, taču šīs īpatnības nav izskaidrojamas tikai ar viņa patstāvīgo gatavošanos eksāmeniem, bet vēl jo vairāk ar laikmetam vispār raksturīgo tendenci — ar cīņu pret dogmātismu, pret pasīvu pakļaušanos kungu un mācītāju mācībām. «Kalāču» klētiņa gan bija zema un stāvēja līdzenā vietā, bet nākošā dzejnieka skatiens no tās sniedzās tālu.

Gatavošanās abitūrijai bija Veidenbauma galvenā nodarbošanās, taču tā vien nevarēja veselus četrus gadus būt izcili apdāvinātā un daudzpusīgi attīstītā jaunieša dzīves vienīgais saturs. Viņu aizrāva arī plašāki sabiedriski jautājumi. Lai gan tolaik parasto ļaužu satikšanās vietu — baznīcu Veidenbaums nekad neapmeklēja, ciemos arī nemēdza nekur iet, no nepatīkamiem vai garlaicīgiem viesiem, kas ieradās «Kalāčos», izvairījās, tas tomēr vēl nenozīmē noslēgšanos individuālismā, kā apgalvojuši daži biogrāfi.

Kāds ieraksts Veidenbauma piezīmju burtnīcā

1883 gadā sešpadsmit gadu vecā jaunieša domām sociālajos jautājumos vesti: «Kādas ir mūsu mācītāju

Viņi stāv uz mūsu ienaidnieku pusi, jo viņi

veicina tos centienus, kuri ir: latviešu tautas uzplauk-

šanai pretīštrādāt lai caur to savu tagadējo varu varētu uzturēt, Ja iespējams, jau tagad ļoti mazās latviešu brīvības vel vairāk aprobežot... grib savas vecajos verdzības laikos laikos ieceltās tiesas un sodus, savus sapelējušos likumus pasargāt, tos par derīgiem ieteikumiem un to viņi grib panākt caur to, ka aizliedz sapulces lai ļaudis nedabūtu savu stāvokli, cits ar citu aprunādamies Ieskatīt, liedz skolās latviešu valodu mācīt un tās vietā liek lietot vācu valodu, lai jau no bērnu dienām domām aprastu, ka latviešu valoda nekam neder un ka viņai līdz ar visu latvju tautu mūžīgi vāciešu verdzenei jāir.»1

pamazām Veldenbaums arvien vairāk pievērsās šķiru pretrunām latviešu pašu vidū. Sad tad strādādams līdzi citiem majniekiem lauku darbos, viņš arī pats kaut cik iejutās kalpa vai gana stāvoklī; šais gaitās saimnieka dēlam ar strādniekiem veidojās zināmi savstarpeji sakari, un tie turpinājās arī pēc darba bei-gām. «Veidenbaums ar dažu kalpa cilvēku sarunājās tik mīļi, It kā tas būtu viņa vistuvākais draugs. Viņš neliekuļoti nožēloja kalpu bēdīgo stāvokli, viņš stāstīja par sadzīves kārtības nekārtību, par bagātnieku varmācību, par sirds un prāta gaismas vajadzību. Un viņa vārdi plūda tik noteikti, tik pārliecinoši un tik silti, ka tie kalpus gluži elektrizēja. Vispār jāsaka, ka Veidenbaums līdz savai nāves stundai dziļi juta kalpiem līdzi un katrā izdevīgā gadījumā tos aizstāvēja un pamācīja.»1

Ja darbs at|āva un sarunu biedrs bija tāds, ar ko vērts pabūt kopā, tad Veidenbaums «labprāt stundām sarunājās — vienkārši, sirsnīgi un atklāti. Šādos brī-; žos uz atnācēja uzaicinājumu viņš reizēm nogāja arī uz pūrvietas četras attālo Bērzu krogu. Tur viņš nosēdās kaut kur nomajus un ar interesi vēroja, kā ļaudis izturas un ko viņi runā. Ja tam tuvojās kaut kāds uzpūtīgs tukšgalvis, viņš no tā caur kodīgām piezīmēm drīz vien atkratījās. Pret vienkāršiem ļautiņiem viņš bija katrreiz sirsnīgs.»2

Kad Veidenbaums palika «Kalāču» klētiņā viens, viņš centās iedziļināties literatūras klasiķos un citos autoros. Grāmatu un žurnālu «Kalāčos» nebija daudz — galvenokārt tikai pirmie latviešu literārie un populārzinātniskie mēnešraksti «Rota» un «Pagalms», kā arī krievu žurnāls «Ņiva». Tomēr, ja lasīšanu nevarēja izvērst plašumā, lasītājs tiecās vairāk dziļumā.

It īpaši aizrāva un dziļu nemieru sirdī izraisīja Ho-rācijs, tā dzejas Veidenbaums lasīja oriģinālā. Horā-cija ierosinātās problēmas par dzīves vērtību un jēgu jaunieti stipri saviļņoja un nedeva vairs miera. Vairāki Veidenbauma paša dzejoļi ir it kā mēģinājums rast atbildi uz tiem mokošajiem jautājumiem, par kuriem plašā filozofiskā vispārinājumā gandrīz pirms divtūkstoš gadiem bija rakstījis senās Romas dzejnieks.

E. Treimanis-Zvārgulis liecina: «1885. gadā Horāca iespaids Veidenbaumā bija sasniedzis savu augstuma

' Ed. Veidenbauma kopoti raksti. 1020., XXII lpp 1 Turpat. XXII lpp.

punktu Viņš saka ne vien tulkot Horāca dzejas, bet Miu«T<*ja arī to garā oriģināldzejojus. Vēlāk viņš šos ivun darbus pats iznīcināja, kā domājams, aiz tā ie-um sIh, ka viņš negribēja būt Horāca akls māceklis, bet patstāvīgs un oriģināls dzejnieks. Cik un kādas vērtī-Ims dzejojus viņš iznīcinājis, to tomēr neviens skaidri nezina. Viņam nu reiz bija tā rakstura īpašība savus gara bērnus nevienam nerādīt. Ja kāds no viņa tuvākiem paziņām pēc tiem apjautājās, viņš pietvīka kā kautra meitene un nomurmināja: «Ak, ko nu — es jau neesmu nekāds dzejnieks... Dažreiz gan drusku papūlos, bet nekas krietns neiznāk.» Tikai viņa brālim Kārlim reiz bija palaimējies dažus no viņa tulkojumiem un oriģināliem izlasīt, un tas man apgalvoja, ka, pēc viņa ieskatiem, dzejoļi bijuši tiešām labi.»1

PIRMAIS SEMESTRIS ĢIMNĀZIJA. NEPARASTA VASARA. ĢIMNĀZIJAS BEIGŠANA (1886.)

Pienāca 1886. gads. Tuvojās Eduarda Veidenbauma dzīves deviņpadsmitais pavasaris un laiks, kad jādod norēķins par visu pašmācībā paveikto darbu — jākārto ģimnāzijas abitūrijas eksāmeni. Iepriekšējā neoficiālā pārbaude pie viņa bijušā skolotāja K. Bērna dēla — Tērbatas universitātes studenta — rādīja, ka sagatavošanās bijusi veiksmīga. Taču, lai nodrošinātu ne tikai gatavības apliecības iegūšanu, bet arī iekļūšanu

uiniversitāte un labākas sekmes tur, vecais Bērns ieteica vienu gadu pamācīties ģimnāzijā un apsolīja arī izgādāt stipendiju.

Šis padoms tika ņemts vērā, un 1886. gada janvārī pēc sekmīgi izturēta iestāju pārbaudījuma Veiden-baums tika uzņemts Rīgas guberņas ģimnāzijas pēdējā klasē (prīmā).

Skolas telpas atradās Vecpilsētas, t. s. Iekšrīgas teritorijā — iepretim gubernatora pilij.[44] Direktors A. Kranhalss (Krannhals) — «sirms, labsirdīgs vecītis»[45] — bija Bērna draugs un tāpēc Veidenbaumam labvēlīgs. Ģimnāzistu vairums nāca no baltvācu kolonizatoru vidus, un mācības, tāpat kā Cēsu apriņķskolā, norisa vāciski.

Kopš 1886. gada 28. februāra par Veidenbauinu vēstī ne vairs tikai E. Treimaņa-Zvārgula un citu atmiņas un rets dokuments, bet arī diezgan plašs vēstuļu klāsts, kurā Veidenbaums, rakstīdams galvenokārt saviem piederīgajiem «Kalāčos», nereti diezgan pamatīgi noraksturo savas gaitas un piedzīvojumus.

Tā no šīm vēstulēm uzzinām, ka jaunā ģimnāzista pirmā dzīvesvieta Rīgā bijusi «Ritter» (tagadējā Sar-kanarmijas) ielā, no kurienes viņš maija sākumā pārgājis pie mātes radiem Šteinbergiem Suvorova ielā 122. Bez tam vēl viņš kādas desmit dienas aprīlī un arī jūnija sākumā viesojies pie mātesbrāļa K. Hincen-berga «Vildavu» mājās Kokneses apkārtnē.[46] Tā pamazam Veidenbauins iepazinies arī ar vairākiem citiem Latvijas novadiem.'

Samērā daudz Veidenbaums raksta par naudas lietām, kuru dēļ viņam jau no ģimnāzijas laikiem diezgan bieži ir rūpes un grūtības. «Kalāču» septītās daļas mantinieks izdod uzturam ne vairāk kā 30 kapeikas dienā. Vēstulē piederīgajiem 1886. gada 8. aprīlī viņš stāsta: «Naudas lietas stāv plāni... Pirmkārt, ēšanā vien man iziet 10 rubļu par mēnesi, ar mazāk nevar tikt cauri: esmu caur izmēģināšanu atradis, ka, ja ar ēšanu grib sākt knapināties, arī ar mācīšanos jāknapinās. Otrkārt, man jāpirk dažas jaunas grāmatas, un, treškārt, uz eksāmenu sagatavojoties, es gribu pēc Lieldienām privātstundas krievu valodā ņemt.»

Lai gan 28. februāra vēstulē teikts: «Ar skolas būšanām man iet labi,» — drīz vien šie prieki beidzas. Stipendijas sākumā nav, arī no paprāvās mācību maksas puse jāsamaksā tūlīt. Pārējām vajadzībām naudas atlika vienīgi tik, cik nepieciešams līdz jūnija otrai pusei, bet diploma iegūšanu nākas no sākotnēji cerētā termiņa (jūnija) atlikt uz vēlāku laiku. Iepriekš citētajā 8. aprīļa vēstule viņš raksta: «... pie abitūru eksāmena nevarot nevienu agrāki pielaist, kamēr tas 3 jeb mazākais 2 semestrus prīmā neesot nosēdējis. Ta-tad man, ja es gribu uz Jāņiem eksāmenu taisīt, tas kā eksternam jādara, un to es arī gribu darīt, nepatīk ilgāki pa skolas beņķiem berzties.» [47]

taču eksterņa iegūtajam dokumentam nebija tas vērtības, kas respektablās Rīgas guberņas ģimnāzijas absolventa diplomam. Un, tā kā Veidenbaums mācījās ģimnāzijā, lai tūlīt pēc beigšanas dotos studēt, viņam bija svarīgi iegūt tādu gatavības apliecību, kas iekļūšanu augstskolā lieki neapgrūtinātu. Arī skolas vadība bija ieinteresēta, lai labo audzēkņu tai būtu vairāk. Tā Veidenbaums maija sākumā tika atbrīvots no atlikušās mācību naudas samaksas, kā ari saņēma 85 rubļi pabalsta, no kuriem pirmā trešdaļa izmaksāta tūlīt. 9. maijā viņš piederīgajiem rakstīja «No mājas jums vairs nav vajadzīgs man tagad naudu stellēt.»

Mācības Veidenbaumam sevišķas rūpes neradījušas. Tā kā viņš bijis pamatīgi sagatavojies jau «Kalāčos», atlicis laiks iepazīties ar dzīvi Rīgā. Sai ziņā lieti noderējis klases biedrs Ričers, ar ko Veidenbaums skolā sēdējis uz viena sola un bijis labi iedraudzējies. Veidenbaums bieži gājis pie Ričera mājās, un tas savu draugu ievedis arī pāris baltvācu patriciešu namos.

Šī sabiedrība Veidenbaumam nepatikusi: «Tur reizēm salasījās turīgu pilsoņu dēli un jaunkundzītes. Veidenbaums ieskatījās viņu dvēselēs un — tīri sabijās. Cik tās bija tukšas, cik skrandainas! Šiem cilvēciņiem nebija augstāka mērķa kā tikai labi paēst un lepni ģērbties. Skolu viņi apmeklēja nevis tādēļ, lai dzesetu savas slāpes pēc zinībām, bet lai dzīvē iegūtu treknu un spīdošu stāvokli. īpaši Rīgas turīgo latviešu jaunkundzītes Veidenbaumam līdz kaklam apriebās. Tās viņam izlikās bezgala seklas: runāja tikai pa vāciski, zobojās par latviešu zemākām šķirām un viņu centieniem, koķetēja, nevietā smējās un turēja par savu augstāko ideālu iegūt reiz bagātu puskoka lēcēju par vīru. Veidenbaums pret šīm memmes meitiņām izturējās nelaipni, nekad ar tām vāciski nerunādams un bieži tās ar kodīgu satīru graizīdams.»[48] [49]

Kāds kārkluvācietis, ko Veidenbaums asā sadursmē stipri sabrāzis, «palicis par viņa mūžīgu ienaidnieku»-.

Draudzība ar Ričeru drīz beigusies: aprīlī šis spējīgais, pārlikušais, spožām nākotnes izredzēm apveltītais jaunietis nezināmu iemeslu dēļ nošāvies. R. Egle norada^50, ka varbūt tieši šis notikums devis Veidenbau-mam vienu no ierosinājumiem sarakstīt skarbi rūgtās

rindas: , ,

Kam tīk dzīvot, tas lai dzīvo,

Kam vairs nepatīk, lai mirst.

Liktens gribu lēmis brīvo:

Viena lode — dzīve irst.

(«Kam tīk dzīvot, tas lai dzīvo»)

Rīgā Veidenbaumam bija arī citi draugi, no kuriem jāpiemin skolas biedrs P. Pīpkalējs. Draudzība ar to turpinājās ilgāk un bija daudz nozīmīgāka, jo kopā ar IV Pīpkalēju Veidenbaums vēlāk studēja Tērbatā un piedalījās progresīvo studentu sabiedriskajā darbā.

Pavasara semestris skolā beidzās 11. jūnijā. Tūliņ pēc tam Veidenbaums devās uz «Kalāčiem», bet jau 7. augustā atgriezās Rīgā.

«Kā ģimnāzistu Veidenbaumu «Kalāču» mājās bieži apciemoja daži biedri, to starpā arī Pēteris Zālītis, vēlākais filozofijas dakteris, bet nekādā dziļākā draudzībā viņš ar tiem neielaidās. Vismīļāk tas sarunājās un sagājās ar vienkāršiem kalpiem. Tad ari ar Liepas pagasta skolotāju Zvīguru, par kuru Veidenbaums man (t. i., E. Treimanim-Zvārgulim. — Red.) reiz izteicās: «... es viņu tādēļ apmeklēju, ka tas pagastā ir ienīsts un vientulis.» Te atkal pierādās, ka Veidenbaums visvairāk kavējās tur, kur viņa apciemojums varēja nest kaut kādu svētību un ne tikai būtu lieks laika nosi-tums.»[51]

Nepilnus divus mēnešus ilgajā brīvlaikā (1886. gada jūnija otrajā pusē, jūlijā un augusta sākumā) Veidenbaums sacerē darbu, kādu mūsu tautai vel nebija spējis dot neviens. Tas ir pirmais latviešu valodā sarakstītais marksistiskais apcerējums «Gabals iz tautsaimniecības»[52].

Šo darbu Veidenbaums ierakstījis pabiezā skolas burtnīcā, kas glabājusies nenodrukāta «Kalāčos» ilgus gadus. Kad 1907.—1909. gadā E. Treimanis-Zvārgulis sastādīja pirmos «Ed. Veidenbauma kopotus rakstus» un ievietoja minēto apceri V sējumā (1908.), tad tai jau bija nozudis sākums un vēl dažas lapas no vidus. Taču E. Treimanis-Zvārgulis bija lasījis manuskriptu jau agrāk un rakstniekam A. Grigulim 1940. g. teicis, ka nosaukums «Gabals iz tautsaimniecības» esot Veidenbauma paša dots.

«Ed. Veidenbauma kopotu rakstu» pirmizdevumā «Gabalam iz tautsaimniecības» dažas sociāli asākās vietas cenzūras dēj svītrotas vai mīkstinātas, taču arī tad cariskās patvaldības iestādes V sējumu konfiscēja un iznīcināja, tā ka pagaidām nav zināms neviens pats tā eksemplārs. E. Treimanim-Zvārgulim kā sastādītājam tika piespriests cietumsods, ko viņš izcieta 1910. gada beigās un 1911. gada sākumā. Tiesas process tika ierosināts arī pret izdevēju P. Skrastiņu.

Pirmoreiz «Gabals iz tautsaimniecības» iespiestā veidā tautā nokļuva 1920. gadā, kad iznāca kopotu rakstu otrs izdevums, taču arī tajā revolucionārākie izteicieni bija svītroti un izdarīti vairāki valodas «labojumi».

Gandrīz pilnīgā saskaņā ar Veidenbauma tekstu apcere iespiesta R. Egles sastādītajos «Eduarda Veiden-buma rakstos» (1926.), tikai nosaukums cits — «Raksts par privātīpašumu, kapitālismu un strādnieku kustību». Vēlāk dažādu izlašu sastādītāji piegudrojuši vēl vairākus jaunus virsrakstus, bet citādi pārņēmuši ar manuskriptu saskaņoto 1926. gada iespieduma tekstu.

E. Treimanis-Zvārgulis par «Gabala iz tautsaimniecības» rašanos liecina: «Pa vasaras brīvlaiku mājās dzīvodams, Veidenbaums lasa dažu vācu sociālistu zinātniskas grāmatas un saraksta apcerējumu «Gabals iz tautsaimniecības», kuram liek rokrakstā apkārt cirkulēt ... Veidenbaums šo darbu galvenā kārtā bija nodomājis nemācītiem kalpiem un rokpeļņiem, kuriem tas kādu gaismas stariņu gribēja, tā sākot, ar varu galvā iedzīt... «Gabals ir tautsaimniecības» plūdis no vis-ideālākiem, no visšķīstākajiem iekšējiem dzenuļiem. Ikkatra rinda viņā liecina, ar kādu neaprakstāmu dedzību Veidenbaums toreiz vēlējies, lai apspiestajās šķirās ieplūst prāta gaisma, lai taisnība ņemtu pār varmācību virsroku.»1

«Gabals iz tautsaimniecības» ir pirmais vēsturiskā materiālisma popularizējums latviski. Vai Veidenbau-ma apcerējums jau toreiz bija pieejams plašākām lasītāju masām, par to pilnīgi drošu ziņu trūkst. Tikai gadus desmit vēlāk Jaunās strāvas prāvas materiālos figurē kāds ziņojums, kas ienācis žandarmērijā 1896. un 1897. gadā par Kurzemē atrastu, latviešu valodā hekto-grafētu brošūru «Stāsts par bagāto un nabago». Šā nelegālā revolucionārā izdevuma mērķis, žandarmērijas vārdiem runājot, bija «mudināt lauku darbaļaudis pret bagātajiem zemes īpašniekiem un mantīgo šķiru vispār, aicinot ar sparu pielīdzināt savu stāvokli mantīgās šķiras stāvoklim». Tāds raksturojums bez jebkādiem iebildumiem attiecināms arī uz Veidenbauma apceri.

Žandarmērijas materiālos vēl teikts, ka «Stāsts par bagāto un nabago» beidzas ar uzsaukumu: «. .. strādniekiem vajag savienoties īpašā politiskā partijā un iegūt sev valsts varu un valdības lietu vadību ...» Un arī «Gabalam iz tautsaimniecības» nobeigumā ir gan drīz burtiski tādi paši ar pasvītrojumu akcentēti vārdi: «Strādniekiem vajaga vienoties un biedroties īpašā politiskā partijā, kas ar sparu cenšas iegūt strādnieku šķirai valdības varu jeb lielvalsts lietu vadību.»

Kamēr «Stāsts par bagāto un nabago» nav vēl atrasts, no tālākiem secinājumiem jāatturas, jo varēja jau būt, piemēram, arī tā, ka hektografētajai brošūrai ir cits autors, kas balstījies uz tā paša pirmavota kā Veidenbaums. Taču pat tādā gadījumā, ja «Gabals iz tautsaimniecības» pirms nodrukāšanas nebūtu staigājis nekādus tālus ceļus, tā sarakstīšana vien jau ir nopelns, kas latviešu progresīvās sabiedriskās domas vēsturē ierakstāms zelta burtiem.

Ne mazāk izcila nozīme tam mušu rakstniecības vēsturē. Lai gan minētais apcerējums nav daiļliteratūras, bet populārzinātnisks darbs, tas sniedz neaizstājami vērtīgu liecību literatūrvēsturei par latviešu pirmā revolucionārā dzejnieka Veidenbauma pasaules uzskatu ap to laiku, kad viņš arī daiļrades laukā sarakstīja savu darbu lielāko un labāko daļu.

Pēc R. Egles liecības, Veidenbauins šais gados «varēja jau rakstīt ne mēģinājumus kā apriņķa skolā, kurus slēpa un vēlāk iznīcināja, bet cieta, pilnīga stila pantus... 1885. vai nākošā gadā sakarā ar Mātera nāvi uzrakstīta pazīstamā piemiņas dzeja — «Tik ērkšķiem bij kaisīts tavs darbīgais mūžs .. .».»• Pēc Veidenbauma novadnieka un radinieka prof. P. šmita (Pekšu Pētera) liecības, dzejnieks ģimnāzijas laikā sarakstījis arī satīru «Mefistofeļa padoms» («Kam velti dārgo laiku tērē...»).[53] [54] 1886. gada vasaras sākuma gaišās noskaņas pēc līdzekļu trūkuma radīto bēdu un sirdēstu pārvēršanas un pirmā semestra mācību pabeigšanas, kad Veidenbaums, «no Rīgas putekļiem gluži aizsmacis»[55], ar ilgošanos gaidīja skolas slēgšanu un atgriešanos «Kalāčos», atbalsojas optimistiskajās

rindās. putekļiem ārā, no dūmiem

Mūs ziedošais pavasars sauc;

Gals bēdām un sirdsēstiem drūmiem,

Vēl pasaulē prieku ir daudz.

(«Jau ziediem rotātas pļavas»)

1886. gada vasarā sarakstīta arī spārnotā vārsma «Mosties, mosties reiz, svabadais gars», kas ar s?tvu revolucionāram lozungam līdzīgo skanējumu vainagoja «Gabala iz tautsaimniecības» finālu.

Tādi uzskati, kas izteikti «Gabalā ir tautsaimniecības», nevarēja rasties tikai nepilnajos divos 1886. gada vasaras mēnešos dažu Vācijas sociāldemokrātu brošūru ietekmē vien, kā apgalvots dažās biogrāfijās. Tiem vajadzēja būt pamazītiņām briedušiem jau sen — gan no patstāvīgiem pieredzējumiem un ilgām, mokošām pārdomām, gan no daudz un dažādām grāmatām, žurnāliem un avīzēm, gan no pašas tautas dzīlēs dzimušās vienkāršo darbaļaužu dzīves gudrības, citiem vārdiem — no nesamierināmajām šķiru pretrunām mūsu pašu zemē un no tām auglīgajām vēsmām, kādas par Latviju plūda no tautas atbrīvošanās cīņu centieniem citās zemēs. Sociāldemokrātiskā literatūra uzlūkojama par uguns dzirksteli, kas liek uzliesmot sārtam, kurš savākts no dažādām malām un sakrauts jau iepriekš.

Apmēram tai pašā laikā E. Treimaņa-Zvārguļa vecāku māju «Zvār&u» robežās notikuši Rīgas-Pleskavas dzelzceļa līnijas zemes darbi. Ļaudis runājuši, ka mērītāji apmāna strādniekus, nesamaksā tiem par visu padarīto darbu. Veidenbaums teicis: «Ko niekus runāt, ies izmērīt.» Viņš uzzīmējis rakumu plānu, pievienojis tiem savus aprēķinus, nodevis visus šos materiālus aploksnē vecākajam strādniekam, lai tas aiznes darbu galvenajam vadītājam kņazam Pusinam, kas tad uzturējies Cēsīs. Sūdzību pārbaudot, atklājies, ka strādniekiem pienākas vēl 637 rubļi; tie arī samaksāti.[56]

1886. gada augusta sākumā Veidenbaums ar dili- [57] žansu — RIgas-Pleskavas dzelzce|u toreiz vēl tikai būvēja — no jauna ierodas Rīgā, kur apmetas Zariņa mājvietā Pēterburgas Arrīgas Kaļķu (tagadējā P. Stučkas) ielā 26. Šai vietā — «otrā tāžā, logs uz Fūrmaņa^57 ielu»[56] [58] — viņš dzīvo «riimīgā istabā» kopā ar savu ģimnāzijas un vēlāko studiju biedru P. Perlbahu un pabeidz sagatavošanos abitūrijas eksāmeniem.

Par skolas darbu R. Egle noskaidrojis: «Pēdējā klasē lielāko vērību piegrieza grieķu un latīņu autoriem, Eshilam, Horācijam, Ciceronam, tāpat vēsturei, analitiskai ģeometrijai, vācu valodai un krievu literatūrai. No pedagogiem ar pazīstamāku zinātnieka vārdu te strādāja Dr. Eduards Kūres (Kurtz) — grieķu valodas skolotājs, iecienītais grieķu autoru komenta-tors, Miscellen zu Plutarch autors un vēlāk Bicantijas kultūras pētnieks un pedagogs vairākās latviešu skolās. Latīņu valodas skolotājs bija Augusts f. Klots, vēstures — P. Švarcs. Krievu vaodu pasniedza Grigorijs Pasits, un viņa stundās Veidenbaums mācījās tuvāk pazīt krievu literatūras klasiķus. Šinī laikā viņu visvairāk nodarbināja Gogolis.»[59]

Ģimnāzijas laikā «Veidenbaums daudz interesējās par tādām zinātnēm, kas neietilpa skolas programā. Starp citu, par filozofiju.»[60] Bez tam vēl Veidenbaums «daudz lasīja cittautu klasiķus un arī latviešu darbus. Piezīmju burtnīcās visbiežāk atkārtojas Ļermontova, Šillera motīvi un Heines populārā «Loreleja».»[61]

Daudzpusīgās intereses bija plašas, tomēr netika aizmirsti arī obligātie uzdevumi, un 16. decembrī vēstulē piederīgajiem jaunais absolvents var ziņot: «Šo

dien pēdīgo eksāmenu notaisīju. Uz ceturtdienai 18. decemb. dabūšu liecības un tad varu braukt uz māju Tādēļ stellējat man zirgu pakaļ.»

Veidenbauma ģimnāzijas diplomā (Nr. 891) vācu valodā ierakstīts, ka «visu laiku kopš uzņemšanas Rīgas guberņas ģimnāzijā viņa uzvešanās izcili laba, kārtība skolas apmeklēšanā, mācību un rakstu sagatavošanā laba, uzcītība — izcili laba un sevišķi atzīmējamas viņa intereses matemātikā^62.» Grieķu valodā, Krievijas vēsturē, matemātikā un fizikā gala atzīme ir 5, pārējos priekšmetos 4.[63]

Tā semestra divpadsmit absolventu vidu latvietis bija tikai viens — Eduards Veidenbaums. Par viņa tālākajiem nodomiem skolas arhīva materiālos atzīmēts: «Wolte zu Moskau Juris studieren.»[64] Arī viņš pats vēstulē K. Veidenbaumam 1886. gada 17. decembrī raksta: «Es domāju uz Maskavu braukt un tiesas zināšanas studēt.»

GATAVOŠANAS UZ AUGSTSKOLU (1887.)

1887. gada pirmo pusi Veidenbaums sagaidīja un aizvadīja «Kalāčos». Doties uz augstskolu viņš varēja tikai jaunā mācību gada sākumā. Gaidīšanas laikā va-jadzeju paveikt vairākus citus uzdevumus, no kuriem bija atkarīgas ari studijas.

Viens no atbildigākajiem darbiem radās sakarā ar to, ka vecākais brālis Kārlis 1886. gada novembri bija iesaukts armijā. Jau gada sākumā viņš, kļuvis pilngadīgs un apstiprināts par māju saimnieku, bija pārņēmis «Kalāču» vadību no rentnieka savās rokās, jo rēķinājās, ka iedragātās veselibas dēļ^65 karadienestā nebūs jāiet. Taču Kārlis tika aizsūtīts uz Varšavas kara slimnīcu un lidz ar to viņa atbrīvošana aizkavējās. Rūpes par mājām, kur Kārlis bija jau pārgājis uz intensīvu apsaimniekošanas veidu ar pieciem sešiem zirgiem un sešiem septiņiem algotiem laukstrādniekiem, gulās uz Eduarda pleciem.

Uz Varšavu Kārlim rakstītās Eduarda vēstulēs ir pilnas daždažādiem ziņojumiem un jautājumiem par to, kas saimniecībā padarīts, kas un kā vēl darāms. Minētā korespondence liecina, ka arī dzīves praktiskā puse nav bijusi viņam sveša, nedz tāla.

Visu laiku Eduardu Veidenbaumu nodarbināja domas par studijām. 1887. gada 1. februārī viņš Kārlim Veidenbaumam raksta: «... dabūju vēstuli no Maskavas, no Vēlmēs^66, kurā viņš man uz manu agrāko pieprasījumu bij izskaidrojis, kā ir, kad uz Maskavu grib iet studēt. Viņš raksta, ka par 30 rubļu par mēnesi pilnīgi varot cauri tikt, varbūt arī ar mazāk pietikšot, stipendijas no studentu puses arī varēšot dabūt; visādā ziņā Maskavā esot lētāka studēšana kā Tēr-batā.»

Naudas prasībās universitātes bija dažādas, bet dažā citā ziņā tās visas bija vienādas, piemēram, kategoriski pieprasīja izpildīt zināmus baznīcas priekšrakstus. «... būs laikam kādu pusgadu mājā jānodzīvo un papriekšu jāiziet mācībā, jo citādi netiekot universitātē uzņemts,» rakstīja E. Veidenbaums vēstulē Kārlim 1886. gada 17. decembrī.

1887. gada februāra beigās un martā E. Veidenbaums ir t. s. «iesvētīšanai» sagatavojamo jauniešu pulkā pie Valmieras lauku draudzes mācītāja J. Nei-landa. Neilgajā laikā «iesvētāmā bērna» un «dvēseļu gana» uzskatos par reliģiju atklājās tik asas pretrunas, ka likās: nepieciešamā dokumenta dabūšana nebūs iespējama. Par šo konfliktu saglabājušies vairāki nostāsti.

Vienā no minētajām sadursmēm notikušu anekdotisku epizodi dzirdējis E. Veidenbauma brāļa Voldemāra draugs, vēlākais inženieris J. Linters. Kad bībelstāstu stundā stāstīts, ka Ādama dēli gājuši aiz kalniem sievas ņemt, E. Veidenbaums uzreiz uzlēcis kājās un iebildis, ka tādā gadījumā jau Ādams ar Ievu neesot bijuši pirmie cilvēki.[67]

Plašāku materiālu devis E. Treimanis-Zvārgulis: «Mācībā Veidenbaums baznīckungam N. aprādīja, ka daudz vietas bībelē runā viena otrai pretī. Tā starp citu viņš izteicās: ja pieņem, ka dievs grēku nīst un ir visspēcīgs, tad neviens cilvēks nevar grēkot. Cilvēkam grēkot pieļaudams, dievs vai nu grēku nenīstu, vai arī nebūtu visspēcīgs. Tāpat nav saprotams tas apgalvojums, ka grēcinieks nākšot ellē un tur mūžīgi cietīšot. Ja dievs ir pate mīlestība, tad viņš nevienam nevar atļaut mūžīgi ciest. Bez tam ari pec bibeles vārdiem iznāk, ka cilvēks par saviem darbiem nav nemaz atbildīgs un tātad ari nekādu sodu nepelna, jo viss, ko viņš dara, no paša dieva tā nolemts, jo ir taču teikts: bez dieva ziņas nekrīt ne mats no galvas; pirms cilvēks vēl mātes miesās, jau dievs ir zīmējis viņa mūža gaitu. — Nespēdams šos Veidenbauma aprādījumus atspēkot, mācītājs viņu uzaicinājis pie sevis izrunāties zem četrām acīm.»1

Kāda šī saruna bijusi, ari tas nav palicis noslēpums. Veidenbauma vēlākais studiju un dstabas biedrs A. Dauge liecina: «Veidenbaums man ... stāstīja par

savu iesvētīšanu un kā viņš Neilanda mācītājam dienu priekš iesvētīšanas vaļsirdīgi atzinies, ka viņš bībeles dieva un lutera katķisma neatzīst.»2

Par tālāko ziņas ir pretrunīgas. Pēc A. Dauges liecības mācītājs it kā piekāpies, jo apmierinājies ar atbildi «jā» uz jautājumu — «Bet vai tu tici, ka visaugstākā ir mīlestība uz tiem, kas cieš.. .». Taču patiesībā tā nav nekāda piekāpšanās, jo jautājuma beigu daļā vēl bijuši vārdi — «kā to mācīja Kristus»3. Savā nedaudz vēlāk rakstītajā dzejolī par cietējiem brāļiem Veidenbaums pats izsakās citādi. Dzejnieks runā ne tikai par atcerēšanos, bet par cietēju brāļu atpestīšanu, t. i., prasa nevis filantropisku līdzcietību, «kā to mācīja Kristus», bet atbrīvošanu no verdzības pinekļiem, kā mācīja «Gabals iz tautsaimniecības».

Tādā veidā šiem šķietamajiem izteiksmes sīkumiem ir liela principiāla nozīme. Ne velti Neilands bija t. s.

«Latviešu draudu» biedrības ilggadīgs priekšnieks, t. i. liela vēriena vīrs ar pieredzi tādā darbā, kur spēka trakums nereti tika aizstāts ar viltu.

Dokumentu liecības ir tādas, ka 29. martā Veiden-baums nepieciešamajā iesvētīšanas ceremonijā piedalās, bet apliecība viņam izrakstīta tikai 3. jūlijā. Kādēļ šī vairāk nekā trīs mēnešus ilgā vilcināšanās, par to Veidenbauma laikabiedrs kalējs Vārna stāstījis, ka patiesībā saprašanās panākta nav un mācītājs attiecīgo papīru izdot atteicies. Tad ieradusies Veidenbauma māte ar «dāvanu» — zelta naudu, un tikai tad konflikts par nepiekāpīgo jaunekli ticis kaut kā nokārtots.1

Nepieciešamo parakstu dabūjis, Veidenbaums līdz mūža galam baznīcā nekad vairs negāja, bet pateica: «Mana baznīca ir daba un paša sirds.»2

STUDIJU SAKUMS (1887. un 1888.)

1887. gada 1. augusta rītā E. Veidenbaums, sava tēvabrāļa mērnieka K. Veidenbauma pavadīts, pēc divu dienu ilga brauciena ar «Kalāču» pajūgu ierodas universitātes pilsētā Tērbatā (Tartu).3

> Atmiņu stāstījums valodniekam R. Grabim ap 1940. gadu.

* Ed. Veidenbauma kopoti raksti, 1920., XXVI lpp.

3 Tagad visā Padomju Savienībā oficiāli pieņemts igauniskais nosaukums «Tartu», bet Veidenbauma laikā Latvijā lietoja no vācu «Dorpat» veidoto vārdu «Tērbata» (retumis pēc vecā krievu parauga arī «Jurjeva»). Latvijas vēstures apcerējumos, rakstot par pirmsoktobra laiku, ieviesusies tradīcija paturēt toreiz izplatīto nosaukumu «Tērbata».

Viņš bija gan domājis, kā jau iepriekš teikts, mācīties Maskavā^1, taču galu galā aizbrauca uz Tērbatu, jo vecākais brālis Kārlis — nākošā studenta galvenais apgādnieks — uzskatīja par ļoti svarīgu to, ka Tērba-ta atrodas «Kalāčiem» daudz tuvāk. Lai aizkļūtu līdz Maskavas dzelzceļam, bija jābrauc ar zirgu apmēram tikpat tālu kā līdz Tērbatai pašai. Turklāt dzelzceļa posmu no Tērbatas līdz Valkai bija paredzēts nodot lietošanā jau 1887. gada beigās, tā ka pa zemesceļu līdz «Kalāčiem» tad atlika vairs tikai kilometru piecdesmit. Studiju beidzamajos gados Veidenbaums no Tērbatas pa dzelzceļu varēja aizbraukt jau līdz Cēsīm un Rīgai.

Ja studiju pilsētas izvēli noteica praktisks motīvs, tad, izšķiroties par fakultāti, būtiska nozīme citiem faktoriem. Veidenbaums pats par to 1887. gada ziemas brīvlaikā E. Treimanim-Zvārgulim ilgā un sirsnīgā sarunā stāstījis: «Mani visvairāk interesē valodas, filozofija, vēsture, dabas zinātnes un matemātika, kālab es visus šos priekšmetus jau studēju un arī uz priekšu studēšu. Kā visskaistākais mērķis man šķiet: būt dzīvē no citiem pilnīgi neatkarīgam, nodoties ziniskiem pētījumiem un iepazīstināt ar tiem tautu viegli saprotamos rakstos.»2

Nodoties zinātniskajam darbam nemantīgam cilvēkam toreiz tikpat kā nebija iespēju. Tomēr Veidenbaums domājās tādu atradis, gatavojoties strādāt tieslietu resorā: «Ja ar filozofiju vai rakstniecību darbojo-

' Vēl 1887. gada 10. novembrī, kad Ed. Veidenbaums jau vairākus mēnešus studēja Tērbatā, viņš vēstulē piederīgajiem joprojām runā par došanos uz «krievu universitāti».

1 Ed. Veidenbauma kopoti raksti, 1920., XXX lpp

ties, rnan kādreiz aptrūks maizes, tad praktizēšu pa reizei kā advokāts un — būšu atkal glābts.»[68]

«Bez tam,» viņš teicis, «advokatūra mani interesē ari tai ziņā, ka tad varēšu dažu labu izsūktu latvieti aizstāvēt pret bagātnieku varmācībām. Man katrreiz žēl, kad es iedomājos: gandrīz visi mūsu tagadējie advokāti ir gatavie rīkļu rāvēji, tie aizstāv tikai tos, kas var viņiem labi samaksāt, vienalga, vai šiem klientiem ir taisnība vai netaisnība.[69] Tāds es nekad negribētu būt. Es nekad negribētu no savām durvīm dzīt cilvēku, kurš savās tiesībās uz beidzamo aplaupīts vai apsmiets. Vai viņš maksā ko vai ne — vienalga, tāds ir aizstāvams.»[70]

Arī vecākais brālis Kārlis, uzzinājis Eduarda nākotnes nodomus, atbalstījis tos: «Advokatūra ir teicamākais goda un labklājības amats tādā laikā, kad valdība ar muižniecības roku, cik iespējams, cenšas tautai atraut reiz dotās tiesības.»[71] Ne velti arī Rainis, P. Stučka un vēlāk J. Jansons-Brauns studēja jurisprudenci. Tāpat E. Veidenbauma rīcību noteica sabiedriski idejiski motīvi.

Viņa pirmais gājiens Tērbatā jau stundu pēc iebraukšanas ved uz universitātes kanceleju iesniegt

iestāšanās dokumentus, bet tie netiek pieņemti. Cariskās patvaldības pārstāvji 1887. gada 18. jūnijā bija devuši norādījumu, ka «ķekšu bērniem universitāte nav vajadzīga», un kopš 7. augusta šis t. s. cirkulārs par «кухаркиных сынах» bija stājies speķa arī Terbatā. Pēc būtības ta noļuks bija panākt, lai vienkāršās tautas dēlu ieplūdums augstskolās samazinātos. Tādā veidā tumsas varas pārstāvji centās ierobežot arī progresīvo sabiedrisko tendenču ieplūšanu augstākajās mācību iestādēs. Katram no jauna uzņemamajam studentam vajadzēja dabūt vēl speciālu apliecību par labu uzvešanos ģimnāzijā, t. i., par politisko uzticamību.

Ķeizariskajā Tērbatas universitātē, kas nodibināta

1802. gadā,1 pirmais latvietis bija kāds zemnieka un atslēdznieka dēls Kārlis Viljams (1770.—1847.) no Lugažiem; viņa matrikulas numurs 111, mācību laiks no

1803. līdz 1809. gadam, specialitāte — filoloģija un matemātika.2 No nākošajiem studentiem pieminams filologs un vēlākais jaunlatvietis Kaspars Biezbārdis (studēja no 1823. līdz 1826. gadam), kā arī Līvbērzes kalēja dēls Juris Bārs (studēja no 1833. līdz 1841. gadam) — mediķis, kas darbojās arī latviešu valodas pētniecībā. Tālāk 50. un 60. gados jāatzīmē pirmie jaunlatvieši Krišjānis Valdemārs, Juris Alunāns, Krišjānis Barons, Jānis Jurjāns, bet 70. gados — progresīvo «Dunduru» almanahu izdevējs Pēteris Gūtmanis. 1887. gadā šiem ierakstiem studentu reģistrā pievienojās jauns vārds.

Pa telegrāfu direktoram Kranhalsam pieprasītā ap-

liecība pēc nedeļas bija saņemta, un 22. augustā, kad notika svinīgs jauno studentu uzņemšanas jeb imatrikulācijas akts, juridiskajā fakultātē bez jebkādiem pārbaudījumiem ar matrikulas numuru 13 432 ieskaitīts arī tolaik izslavētās Rīgas guberņas ģimnāzijas absolvents «Weidenbaum, Eduard.»1

23. augustā sākās lekcijas jeb, kā toreiz teica, kolēģijas. Trijās nedēļās, ko Veidenbaums pavadīja Tēr-batā jau iepriekš, viņš bija redzējis un pārdomājis daudz ko.

Pēc tam kad iestāšanās pieteikums lika noraidīts, viņš bija aizgājis uz vienīgo, vismaz vārda pēc svešajā pilsētā zināmo vietu — uz buržuāzisko latviešu studentu korporāciju «Letoniju» pēc padoma un tur saņēmis piedāvājumu izmantot «Letonijas» telpas par apmešanās vietu. Tā Veidenbaums otrā dienā ar savu mantu kasti pārvācās uz šo mītni, bet pēc nedēļas bezmaksas mājvietu atstāja un abi ar ģimnāzijas klases biedru — vēlāk pazīstamo ārstu un «Dienas Lapas» līdzstrādnieku G. Beldavu sameklēja sev kopēju istabiņu «Techelferststrasse Nr. 1», kur nodzīvoja līdz pavasarim.

Pirmajā vēstulē no Tērbatas Veidenbaums 24. augustā piederīgajiem raksta: «Letonijā dzīvodams, es satikos ar daudziem studentiem, pa daļai ar senākiem pazīstamiem iz Rīgas; viņi mani mēģināja pierunāt, lai es iestājoties korporācijā, bet es to negribu darīt, jo man tur nepatīk. Vienkārt, tur valda smieklīgi augstprātīgs aristokrātu gars, par ko man, tur uzturoties, jau ar daudziem lielas ķildas un disputācijas iznāca, un, otrkārt, tur iziet briesmīgi pulka naudas.»

Līdzīgi kritiski izteikumi par letoņu un citu korporeļu «kundziskajām» manierēm Veidenbauma rakstītajās vēstulēs atkārtojas. Piemēram, tā paša gada 20. septembrī: «Viņu starpā vel daudz tādu muļķu, kas pēc vecā bruņinieku ieraduma savu godu ieskata par tik vārīgu, ka viņa aizskaršana caur vārdiem esot jāatriebj ar zobiņiem. Ko domājat, vienas pašas «Letoni-jas» studentiem līdz šim jau kādas 15 dueles ar citiem bijušas un līdz semestra beigām mazākais tikpat daudz sagaidāmas.»

Tas pats atkārtojas vēstulē piederīgajiem 17. oktobrī: «Viena daļa mācās un apmeklē kolēģijas, otra daļa dzer un duelējas, ka put vien. No pēdējiem īpaši ievērojams ir viens students, kas jau pilnus 18 gadus te studē. Viņš ir, kā studentu valodā saka, 36 semestrus vecs. Tādu, kas 20 semestru veci, ir krietni daudz, to starpā ari labs pulks latviešu. Lai dievs pasargā no tāda goda!»

Vel plašāk Veidenbaums izsakās 2. oktobrī vēstulē •uivam brālim Voldemāram: «Tu varbūt atminēsies, ko Aluskausa Jēkabs bija rakstījis, ka Tērbatā nez cik lietu varot mācīties, un visas šīs lietas bija dzeršana un atkal dzeršana. Tā tas akurāt ir «Letonijā» (un tāpat arī citās korporācijās, kuru te ir pavisam septiņas: Livonia, Curonia, Estonia, Letonia, Rigensis, Neo-baltica un Academia). Tiek žūpots uz nebēdu. īpaši ko izturēt ir tiem, kas iestājas. Pirmos divi semestros viņiem ikkatru dienu mazākais divas reizes jāaiziet uz korporācijas korteli. .. sestdienās jādzer «vanci». To vārdu tu atkal nesapratīsi, un es tādēļ viņu izskaidrošu. Vance ir tāds īpašs dzēriens, no ruma, alus, zeltera un citām samazgām sabrūvēts, ar to noļuku, lai tas, kas viņu iedzer, dabū labi krietni izvemties un lai otrreiz sargās grēkot pret korporācijas nemaldīgo bauslību. Tā tas tur iet.»

Līdzās spilgtajam sadzīves aprakstam, kas ir viens no vispirmajiem latviešu studentu korporāciju dzīves atmaskojumiem, ir arī nozīmīgi sabiedriski secinājumi. Citētajā vēstule lasām: «Tīri smiekli nāk, kad šos vīreļus uzskata, kas sevi par briesmīgi godājamām personām turas. Un cik lieli patrioti viņi grib izrādīties! It kā tas būtu tas svarīgākais darbs, ko priekš latviešu tautas varētu strādāt, kad ar to naudu, ko no saviem tēviem līdz dabūjuši, sev rīkles ar alu izskalo un galvā reibumu un paģiras sataisa. Pie tam viņi tura savus degunus pa daudz augstu, tā ka tikko neduras mākoņos, un ar tādiem vīriem man netīkas ietikt darīšanās.» Tā pirmais revolucionārais latviešu dzejnieks pirmais sāk asu kritiku arī pret korporācijām, ko vēlāk savā slavenajā rakstā «Domas par jaunlaiku literatūru» (1893.) turpināja pirmais marksistiskais latviešu literatūrkritiķis J. Jansons-Brauns.

Veidenbauina spriedumi sabiedriskajos jautājumos viņa vēstulēs ir asi un pareizi, taču, cik līdz šim noskaidrots, pirmajā semestrī jaunais students vēl plašākos pasākumos neiesaistās, galvenokārt nododas studijām un pašmācībai, par ko vēstulē piederīgajiem 6. septembrī ziņo: «Es tagad klausos pie trim profesoriem: pie Erdmaņa Privatrecht von Liv-, Est- u. Cur-land; pie Šmidta Behordenverfassung der Ostseegou-vernements und Provinzielle Rechtsgeschichte; pie Berg-bohina Das Verwaltungsrecht un bez tam vēl pie lektora Lautenbacha par latviešu poēziju. Visi priekšmeti tiek lasīti vācu valodā ... To, kas tiek lasīts priekšā, es katrreiz slenografiski^72 pakaļ norakstu.»

I ai gan sākumā Veidenbaurns cītīgi gāja «profeso-iii » klausīties», lekcijas aizņēma tikai 3 vai 4 stundas (septembra sākumā 2 vai 3 stundas) dienā. Tā atlika laiks arī citām interesēm, par ko Veidenbaurns G. septembri vēstulē piederīgajiem raksta: «Es mācos krieviski un franciski un lasu vācu rakstniekus. No uni-vnsilales bibliotēkas var dabūt visādas grāmatas par velti Si bibliotēka ietaisīta vecajos pils mūros uz Domes Kalna, un tur atrodas grāmatas no visiem zinību aiodliin, visādi konverzācijas leksikoni u. t. pr. Bibliotēka ieejot, ienāk lielā zālē, zāles vidu atrodas skapis ar 400 šūblādēm, kuras satura bibliotēkas katalogu. Tad var domāt, cik tur milzīgs daudzums nav grāmatu!»

No krievu daiļliteratūras Veidenbaurns studiju sākumā vairāk lasījis A. Puškinu un F. Dostojevski, no Rietumu autoriem F. Šilleru, H. Heini,[73] G. Flobēru, H. Ibsenu.[74] Citētajā 6. septembra vēstulē Veidenbaurns rakstīja: «.... lasu nupat Turgeņeva rakstus, kas ļoti patīkami un dedzīgi sarakstīti.» Tā paša gada 2. oktobra vēstulē Veidenbaurns atkal atzīmē, ka viņš lasot krievu rakstus, un piemetina: «... krievu valoda ir tagad tā svarīgākā lieta dzīvē.»

Līdzās daiļliteratūrai daudz darba tika veltīts citām nozarēm, it īpaši valodām. Raiņa vaditajā «Dienas Lapā» Veidenbauma studiju biedri rakstīja: «Bez kādas skolotāja palīdzības viņš iemācījās franču valodu tik pamatīgi, ka runāja, rakstīja un lasīja franciski tikpat veikli kā vāciski. Maz ko vājāks viņš bija angļu valodā. Latīņu un grieķu valodu viņš prata labāk par dažu filologu. Jurjevā atnācis, viņš gada laikā samācījās igauniski tik tekoši, ka varēja bez pieduršanās runāt stundām.»[75] Pēc dažiem citiem avotiem Veidenbauma zināšanas grieķu valodā gan neesot bijušas visai pilnīgas, toties viņš varējis lasīt spāniski, itāliski un senebrejiski, tātad kopā desmit svešvalodās.[76]

Vispār dzejnieka intereses un zināšanas bijušas universālas, aptverot arī matemātiku, dabas zinātnes, vēsturi, filozofiju u. c. zinātņu nozares. Viņš bijis apdāvināts, dziļš domātājs un vispusīgs intensīvs meklētājs, kas izauga neatlaidīga, spraigā darbā. Viņam sveša un nepieņemama sausa grāmatu gudrība un kabineta zinātne, bet tuva un mīļa dzīves daudzveidība. Veidenbaumu sajūsminājusi dzeja un dabas skaistums, viņš aizkustināts klausījies L. Bēthovena patētisko sonāti un vispār mīlējis muziķu, lai gan pašam ne spēles māka, ne balss nebijusi nekāda spožā. Viņš bijis līksms biedru pulkā, bet arī neatlaidīgs, urbjoties vārdnīcās un citās mācību grāmatās.

Jau minētajā 1887. gada 6. septembra vēstulē piederīgajiem Veidenbaums lūdza atsūtīt «Kalāčos» atstātās grāmatas: «1) Munde's Engl. Sprachlelua, III Theil. 2) Vidzemes lantkarti. 3) Chemie.» 20. septembri lūgums papildināts, «pieliekat arī Logaritmus klāt», kas tieslietu studijām nepavisam nebija nepieciešami.1 Tāpat 2. oktobra vēstule liecina ne tikai par centīgu darbu, bet arī par interešu daudzpusību: «... nodarbojos ar daždažādām lietām, lasu krievu un vācu rakstus, mācos pa laikam no vienas igauņu pusbībeles igauņu valodu, iemu pa Tērbatas apkārtni pastaigāt u. t. pr.»

20. septembra vēstulē šīs pastaigas raksturotas tā: «Pa svētdienām man ieradums apstaigāt un apskatīt Tērbatu. Nudien, skaista pilsēta! Tik daudz lapu koku un dārzu, ka no tālienes izskatās kā zaļš mežs, kurā pa starpām izkaisīti sarkani dakstiņu jumti un baznīcu torņi un kuram pa vidu locās cauri Mētra^2 ar savu neskaidro ūdeni. Tikai jānožēlo, ka ielas ļoti sliktas un īpaši tagadējā lietainā laikā dubļi vien šķīst.»

Te dzirdam dažas ieskaņas tiem motīviem, kas vēlāk plašākā veidā izteicās dzejoļos «Pie neskaidrās Mētras» un «Pa ielām dubļainām 1 ist lietus, vēji šņāc».

Jau pirmās vēstules ziņo arī par Veidenbauma ilggadīgo paziņu kopš ģimnāzijas laikiem — par trūkumu, kas bijis parasts viesis pie dzejnieka gandrīz [77] visu studiju laiku. Ja arī dažu semestri par saņemtās summas lielumu sūdzēties nevarētu, tomēr naudu pietaupīt viņš sevišķi nepratis. Tā līdzekļu nereti pietrūcis gan iztikai, gan nepieciešamajiem maksājumiem augstskolā.

Jau pirmajā vēstule no Tērbatas uz «Kalāčiem» 1887. gada 24. augustā tiek sūtīta ziņa: «Ar 120 rubļiem par semestri, kā es cerēju, ne uz kādu vīzi nevar tikt cauri, īpaši šai pirmā semestrī, kur man daudz ārkārtīgas izdošanas, kas citos semestros vairs nenāk priekšā. Visas iemaksas jāizdara uz priekšu, un tā mana līdzpaņemtā nauda nepietika, esmu aizņēmies no Perlbaha un Beldava 60 rubļus, kurus man viņiem jāatdod 1. oktobrī. Bez šās aizņemtās naudas, kas jau gandrīz ir izdota, man vel nepieciešami vajadzīgi būs līdz semestra beigām 40 rubļi; ar mazāk nekādi nevar iet cauri. Tādēļ, ludzu, Kārli, kad Tu man sūti 1. oktobrī naudu, tad sūti 100 rubļus, es zinu, ka Tev tos nāksies ļoti grūti sadabūt un labprāt nebutu prasījis, bet nevar nekā citādi cauri spiesties, privātstundas ļoti grūti dabūt dot, stipendiju arī nav Tērbatā nekādu priekš juristiem, kad grib dzīvot, tad jādzīvo pašam uz sevi.»

Pūlēdamies arī pats ko nopelnīt, Veidenbauins 1887. gada 10. novembrī Kārlim raksta: «Visādā vīzē es cītīšos ... lai Tev nebūtu tik daudz manis dēļ jāaizņemas.» Tādā nolūkā jaunais students pieteicies kādiem laikrakstiem par līdzstrādnieku, bet veltīgi, par ko kādā tanī pašā datumā rakstītā vēstulē sodās: «Šie redaktoru kungi nosēdušies kā uz Olimpa un lepni noraugās uz katru jaunu spēku rakstniecībā. Kura vārds vēl nav tautā izkliegts, tam viņi reti kad atver savas redakcijas durvis. Tā ka es pie viņiem griezos ne vien kā iesācējs, bet ari bez protekcijam, tad tie pat neturēja par vajadzīgu man atbildēt. Tā ir nolādama būšana, ka taisni šie vīri, kam vajadzētu jaunos spēkus ar mīlestību mācīt un audzināt, atgrūž tos ar uzpūtību un saltumu.»[78]

E. Treimanim-Zvārgulim Veidenbaums izteicies: «Man ir mājās kāds pusducis oriģināldzejoļu, piesutīšu tos. Redzēs, ko redaktoru kungi spriedīs.»[79] Taču «redaktoru kungu» spriedums acīm redzot bijis noliedzošs, jo nekas iespiests tad netika.

Otrā semestra vajadzībām atkal bija nepieciešami 100 rubļi; 17. oktobra vēstulē Eduards Kārlim raksta: «Ja tu nevari (to summu sagādāt. Red.) vai arī tik ar lielām pūlēm, tad lūdzams necīnies, es jau varu izstāties un kādu gadu vai pāra gadu pagaidīt, kamēr apstākļi labojas, un tad atkal iestāties.» Tāda varbūtība nekā laba nesolīja, jo, pārtraucot studijas pirms trešā semestra, t. i., tad, kad vēl nav dota tiesība kārtot pirmo eksāmenu, pēc mācību atjaunošanas nostudētais laiks netika ieskaitīts un viss bija jāsāk no gala.

Daļu no nepieciešamajiem līdzekļiem — 80 rubļu Kārlis sagādā, un pēc viesošanās «Kalāčos» ziemas brīvdienās, 1888. gada sākumā E. Veidenbaums ir atkal Tērbatā. 31. martā viņš vēstulē piederīgajiem ziņo: «Viss iet, kā gājis, esmu vesels, mācos, apmeklēju kolēģijas u. t. pr. ... Es tagad mācos Romiešu likumus jeb corpus iuris, kas ir visas jurisprudences sakne. Bez tam vēl nodarbojos ar nacionālekonomiju. Caur

pēdējo reiz esmu ticis pie skaidrības par visām tām lietām, kas priekš manis agrāk bija galējā tumsībā apslēptas, kā, p. p., kas ir naudas kursus, kā to aprēķina, kas ir 1. austr. aizņēmums u. t. pr.»

Taču turpat tālāk seko jau skumjāka piezīme: «Ar ēšanu man iet diezgan plāni... atsūtait kādu gabalu gaļas.» Apmēram ap to pašu laiku presē parādās pāris pavisam «neveidenbaumiskas» Veidenbauma publikācijas — šarādes un zilbju mīklas^1, kuru sarakstīšanu, liekas, stimulējusi tukšā kabata. Iespējams, ka 1888. gadā Veidenbaums nodevies arī prozas tulkošanai; vismaz viņa tulkotie stāsti pa lielākajai daļai ņemti no krievu žurnāla «Ņiva» 1887. gada gājuma (K. Veidenbaums to abonēja).

Cerētie un nepieciešamie ienākumi nerodas, un stāvoklis sarežģījas. Lai nebūtu augstskola jāatstāj, Veidenbaums 6. aprīlī sper izmisuma soli — raksta mācītājam Neilandam un lūdz nelielu palīdzību. Aizdevums pienāk, kaut cik izdodas nopelnīt arī ar privātstundām, un tā maijā apstākļi uzlabojas.

Pēc pirmā mācību gada beigām Veidenbaums kopā ar G. Beldavu 29. maijā pēc tā laika studentu tradīcijas kājām dodas ceļojumā pa dzimteni. Viņu maršruts — Tērbata, Valka, Smiltene, Launakalns, Drusti, Piebalga, Ērgļi, Iršu muiža, Bebri, Koknese, — kopsummā kādas 240 verstis. No Kokneses ceļotāji 6. jūnijā ar vilcienu ierodas Rīgā, kur Veidenbaums cerēja Rīgas Latviešu biedrībā sev aizrunāt kādu pabalstu nākošajam semestrim.

Meklēt pabalstu šai buržuāzijas citadelē tādam pret korporācijām un to centieniem noskaņotam studentam luī Vcidenbaums bija veltīgi (visā studiju laikā viņš no tautas saziedotajiem līdzekļiem, ko sadalīja Zinību komisija, dabūja tikai 50 rubļus un tos pašus tikai pēc Latviešu studentu zinātniski literārās biedrības speciāla pieprasījuma^80). Tāpat Veidenbaums tiek apiets, kad lemj par viņa pagasta saimnieka Sūbra nodibināto stipendiju. Vilšanās šajās cerībās jaunekli gan sarūgtināja, bet nesalauza un nesalieca. «Un slaveno Sūbra stipendiju es ar ļurbu palīdzību negribu iegūt,» viņš teicis, «tikšu arī bez viņas uz priekšu.»[81]

Rīgā Veidenbaums apmetas pie sava novadnieka — vēlāk pazīstamā «Mājas Viesa» un «Mājas Viesa Mēnešraksta» redaktora P. Zālītes, kas tolaik vēl gatavojās ģimnāzijas abitūrijai. Tur dzīvodams, Veidenbaums varēja «netraucēts nodarboties ar rakstniecību»[82], taču cerēto panākumu nav. E. Treimanim-Zvārgulim, ar ko viņš šai laikā saticies, Veidenbaums teicis: «Nav vērts kaut ko rakstīt! Vieglu rakstu mums tā kā tā jau papilnam, bet, kas būtu vajadzīgs un derīgs, tas vai nu redaktoriem, vai cenzoram nepatīk. Tad jau labāk mācīt tautu ar muti nekā ar spalvu.»[83] Te varēja rasties viena no ierosmēm motīvam «Kam velti dārgo laiku tērē Un dzejām papīru tu smērē».

Tai laikā Rīgā notiek 3. vispārējie latviešu dziesmu svētki, kas ilga no 30. jūnija līdz 3. jūlijam un Veiden-

baumu stipri saviļņoja. Pēc E. Treimaņa-Zvārguļa liecības, šo svētku ierosmē radies Veidenbauma dzejolis «Pa Latvijas kalniem un lejām»1, kur mazliet pārspīlētā sajūsmā par latviešu tautas vēstures gaitām teikts:

Gan asinis netaisni lietas,

Trūkst raudātām asarām vietas,

Bet garām ir briesmīgais laiks:

Ar kungiem dus vergi zem smiltīm.

Un tagadnes laimīgām ciltīm Spīd brīvības saulītes vaigs.

Par tiem pašiem svētkiem rakstīja jaunais jurists J. Pliekšāns, vēlākais Tautas dzejnieks Rainis, savā humoristiski satīriskajā dzejoļu krājumā «Apdziedāšanas dziesmas 3. vispārīgajiem latvju dziesmu svētkiem» (1888.). Rainis bija tikai divus gadus vecāks par Vei-

denbaumu, bet bija studējis Krievijas revolucionāras kustības centrā Pēterburgā. Viņš cauri ārējam spožumam pareizi saskata svētku organizētāju savtīgos no-Iukus un viltus patriotismu, kritizē tos un atmasko. Tādu uzskatu virzienā veidojas arī Veidenbaums.

OTRS GADS UNIVERSITĀTE (1888. un 1889.). «PĪPKALONIJAS» NODIBINĀŠANA

1888 gada 26. augustā Veidenbaums atkal ir Tērbatā, lai pašā dzīvoklī, kur iepriekš. Visu semestri viņa vēstulēs galveno vietu aizņem nebeidzamās rūpes par nepieciešamajiem līdzekliem.

Jaunajiem studentiem universitātes nodokļi paaugstināti uz 50 rubļiem gadā. «Bīstas, ka padaudz cilvēku nepaliek gudri, ka neizzūd muļķība, kas uztura pasauli,» ironizē E. Veidenbaums^84 par valsts izglītības politikas noteicējiem. Viņam pašam gan universitātes nodokļi jāmaksā pa vecam — tikai 10 rubļi semestrī, bet arī tos sagādāt nav viegli. Arī kolēģiju nauda jāmaksā pilnā apmērā, bet no 30 pieteiktajām lekciju stundām nedēļā Veidenbaums varēja samaksāt tikai par deviņām.[85]

Vienīgais palīgs — E. Veidenbauma paša spējas, centīgais darbs, uzņēmība un neatlaidība. Vēstulē Kārlim viņš 5. septembrī raksta: «Man ir katru dienu kādas 6 kolēģijas, ko apmeklēt, bez tam vēl jādod 2 privātstundas Mihelsonam, kopā 8 stundas, tātad darba diezgan.» 4. novembrī darba daudzums vēl palielinājies: «Man ir kādas 60 stundas nedēļā darba, kolēģijas klausoties un priv. stundas dodot.» Neatliek laika aizbraukt ne uz vecākās māsās Kristīnas kāzām, ne ziemas brīvdienās, jo «jādod stundas; iztikt iztikšu kā līdz šim; badā jau nemirst un nobaroties nekam nevajaga»[86].

Veidenbaums nebija no tiem, kas aiz savām personiskās dzīves grūtībām nesaredz vairs nekā cita, viņš dedzīgi metās arī plašākā sabiedriskā darbā. Uz to viņu un viņa tuvākos biedrus aicināja strauji augošā šķiru cīņa.

Līdzās tautas gadsimtu naidniekiem baltvācu muižniekiem kapitālisma attīstības gaitā veidojās jauna ekspluatatoru šķira — buržuāzija — arī laviešu pašu vidū. Tās vadošie pārstāvji grupējās ap Rīgas Latviešu biedrību, ap avīzēm «Baltijas Vēstnesis» un «Balss», kā arī jau minēto Tērbatas korporāciju «Letonija». Demokrātiskajos slāņos pamazām modās pret šiem viltus patriotiem spēcīgs protests; 80. gadu otrajā pusē iezīmējās progresīvas sabiedriskas kustības — Jaunās strāvas priekšvakars. 1886. gadā sāka iznākt jaunstrāvnieku avīze «Dienas Lapa», 1888. gadā iznāca Raiņa un P. Stučkas humoristiski satīriskais rakstu krājums «Mazie dunduri», parādījās pat atsevišķas marksistisko atziņu dzirkstis. Sāka aktivizēties un organizēties Tērbatas progresīvie studenti. To vidū bija arī E. Veidenbaums.

Reizē ar viņu 1887. gadā Tērbatas universitātē (medicīnas fakultātē) bija iestājies vēlāk pazīstamais jaunstrāvnieks Augusts Krumbergs, 1888. gadā šīs univer-

sitatēs progresīvo studentu skaits palielinājās vēl ar filologu Jāni Kauliņu, ar materiālistiski domājošo teologu Pēteri Pīpkalēju^87 u. c. Spēcigas idejiskas ietekmes паса arī no krievu studentiem.

Šo studentu labākajai daļai bija spilgtas revolucionāras tendences. Jau 80. gadu sākumā Vidzemes gubernators žēlojas iekšlietu ministram, ka krievu studenti cenšoties vietējā jaunatnē modināt «naidīgu noskaņojumu». Tā paša gadu desmita vidū progresīvie Tērbatas studenti darbojas «Народная Воля» organizācijā. 1885. gadā tās vadītāja studenta Vladimira Pereļajeva dzīvoklī policija atrada nelegālu spiestuvi, daudz tikko nodrukātu «Народная Воля» brošūru un cilu aizliegtu literatūru.

Pamazām arī Tērbatas studentu zināma daļa savas agrākās narodņicisma ilūzijas atmeta un pievērsās marksismam Si pārorientēšanās bija būtiski saistīta ar studentu revolucionāro kustību citās Krievijas universitātes Maskavā, Pēterburgā, Kazaņā. 1887. gadā šī kustību nobrieda par plašu studentu sacelšanos. Pēc tas apspiešanas daudz no citām augstskolām izslēgto revolucionāro studentu pārnāca uz Tērbatas universitāti, ko patvaldības spaidi skāra mazāk (šejienes studentu lielākais skaits bija revolūcijai naidīgi muižnieku dēliņi, un arī vadība lielā mērā atradās baltvācu muižnieku rokās, kuri veikli prata izmantot savus plašos sakarus cara galmā). No Kazaņas vien, kur līdz tam bija mācījies arī V. I. Ļeņins, pēc 1887. gada nemieriem Terbatā ieradās piecdesmit pieci opozicionārie studenti.[88] Daudz tādu nāca vel no Polijas. Līdz ar to arī daļa tērbatiešu revolucionarizējās.

Revolucionārās tendences, tāpat kā citās Krievijas augstskolās, brieda arī Tērbatā, it īpaši 1888. un 1889. gadā, kad uzrakstīts vairums Veidenbauma labāko dzejoļu. Ja 1883. gadā «par politiskiem noziegumiem un revolucionāru kustību» policijas uzraudzībā bija atradušies tikai septiņi Tērbatas studenti, 1887. gadā jau divdesmit trīs, bet 1888. gadā — piecdesmit četri un 1890. gadā — sešdesmit divi. šai laikā Tērbatā parādījās dažādas nelegālas proklamācijas «ar uzkūdītāju saturu»; tās sarakstitas galvenokārt citās Krievijas universitātēs. Tās prasījušas lielākas tiesības studentiem universitātes dzīvē, kā arī aicinājušas uz politisku cīņu par tautas brīvību, negaidot patvaldības piekāpšanos. Liela nozīme te Krievu studentu zinātniskajai biedrībai, kas 80. gados bija legāla maska organizācijas «Народная Воля» darbībai, bet 90. gados kļuva marksistiska.[89] Šo biedrību apmeklēja arī E. Veidenbaums.[90]

Sadarbībā ar krievu biedriem latviešu progresīvie studenti 1888. gada rudenī^91 nodibina savu organizāciju — Latviešu studentu zinātniski literāro biedrību^92,

kas k|uva par vienu no galvenajiem Jaunās strāvās

centriem. Biedrības sanāksmes kādu laiku notika stu denta P. Pipkalēja^1 istabā, un tā ieviesās otrs, neofi-

cials un mazliet humoristisks nosaukums «Pīpkalonija» (pretstatā «Letonijai»).

Biedrības sastāvs, it īpaši sākumā, bija diezgan ne-viengabalains. Nemiers ar dažām korporāciju dzīves galējībām bija ierosinājis iestāties arī vairākus politiski konservatīvus teologus (J. Ērmani u. c.), kā arī dažus liberālu frāžu varoņus (A. Daugi, K. Kaspar sonu). Tāpat kā Jaunajā strāvā, arī «Pīpkalonijā» pastāvēja divi novirzieni — kreisais jeb revolucionārais un labējais jeb sīkburžuāziski liberālais. I.aika gaitā šīs pretrunas noskaidrojās, ceļi šķīrās, un dominējošo vietu «Pīpkalonijā» ieņema kreisais novirziens, ko pārstāvēja ari Veidenbaums — viens no tās dibinātājiem un izcilākajiem biedriem.

Vēstulē K. Veidenbaumam 1888. gada 17. decembri viņš raksta: «Te šo pusgadu latviešu studentu starpā nodibinājās jauna biedrība, kas grib nodarboties ar latv. rakstniecību un lūkot vairāk izdarīt kā «Letonija», kuras locekļi pa daudz padevušies dzeršanai un dueļiem un par citām lietām gandrīz neko vairs neiztaisa. Jaunās biedrības locekļu skaits ir tagad 15, es arī tur piederu. Mūsu starpā ir krietni rakstnieki, un mēs droši ceram, ka drīzā laikā mūsu skaits vairosies un taisīs stipru konkurenci «Letonijai». Un tas būtu ļoti vēlējams aiz šādiem cēloņiem: 1. Letoņi ir vareni dueļu un citu viduslaiku bruņniecības ierašu piekritēji — mūsu biedri ir tādu lietu pretinieki. 2. Letoņi liek lielu lielo svaru uz smalku ārpusi, kaunas saieties ar latviešu zemniekiem, kaunas runāt latviski, paved jaunos studentus uz žūpošanu, ieslavēdami to kā attīstības zirni. Letoņi ienīd «Dienas Lapu» un «Tēviju», un katru, kas teic viņiem patiesību acīs, — pie mūsu biedriem tas viss ir otrādi, un lielākais pie mums ir tas, kas ir uzcītīgāks un prātīgāks. — Mūsu biedrības nodibināšanās sacēla lielu troksni «Letonijā» un Rīgas Zinību komisijā, visi viņi mūs ļoti nelaipni uzskata, teikdami, ka mēs gribot plaismu celt latviešu starpā, bet nekas, prātīgākie aizvien būs uz mūsu pusi, un stipendijas Ri gas Zinību komisijai mums arī ir jāsūta, ja tā negrib pie latviešiem vēl vairāk savu cienību zaudēt, kā tas jau tagad ir. «Dienas Lapa» un «Tēvija» ir mūsu piekritējas, un šitās avīzes vajadzētu, cik iespējams, pabalstīt un izplatīt.»

1888. gadā Tērbatas universitātē iestājās arī vēlāk pazīstamais krievu rakstnieks V. Veresajevs, kas kritizē turienes reakcionāros studentus un tiem raksturīgo «viduslaiku elpu» apmēram tādos pašos vārdos kā Vei-denbaums. Runādams Tērbatas progresīvo studentu vārdā, V. Veresajevs raksta: «Vācu buršu gars bija mums atbaidoši svešs. Nekādu sabiedrisku interešu, politikas nicināšana, šaurs nacionālisms, dižošanās, dueļi, mīlestības afēras — tā ritēja dzīve, par to dziedāja viņu dziesmas.»[93] Igauņu vēsturnieki (E. Janzena u. c.) noskaidrojuši, ka Krievu studentu zinātniskā biedrība sadarbojusies ar «pīpkaloņiem», un abas kopā šīs organizācijas toreiz Tērbatas demokrātisko un revolucionāro studentu vidū bijušas vadošās.

Spraigi sāktā «pīpkaloņu» cīņa pret letoņiem iedegas un gūst sekmes. Draudzīgas attieksmes un sadarbība sākas ar P. Stučkas vadīto «Dienas Lapu». pēc ziemas brīvlaika, ko E. Veidenbaums šoreiz pavadīja Rūjienā, dodams stundas «Riemu» māju saimnieka Mihelsona dēlam, viņš 1889. gada 12. janvārī no Tēr-batas Kārlim raksta: «Letoņu dusmas uz mums aug auguma. īpaši tas viņus kaitina, ka mēs cienām «Dienas lapu un «Tēviju», uz kurām viņi ar lielāko nicināšanu skatās. Līdz šim uz Tērbatu neatnāca ne-it nu eksemplāra «Dien. L.», bet tagad jau nāk kādi m gabali, lempora mutantur. No daudz pusēm mums izsacītie apsveicinājumi mums dod dūšu un apziņu, ka uiiimi partijai ir stipra stute tautā un ka uz mums liek lielas cerības, kuras mēs, pēc labākās iespējas pulēdami. gribam attaisnot vairāk krietniem darbiem nekā

skanošiem tukšiem vārdiem. Kā to mēs gribam sa-

sniegt par to rakstīšu vēlāku pilnīgāki.»

pagaidām tomēr šis solītais pilnīgākais raksturojums nav zināms tikai vestule Kārlim 1889. gada

21 februārī seko neliels paskaidrojums: «Līdz šim ir i iii noturētas 4 sapulces. Uz katru sapulci vienam biedram pēc kārtas^94 jāizstrādā latv. vai. raksts par kaut kādu zinisku priekšmetu un jālasa sapulcei priekšā, kura tad apspriež, vai rakstu vērts drukāt vai ne. No līdz šim rakstītiem rakstiem 2 tika atzīti par derīgiem priekš drukas (viens par latv. valodu, otrs par vēsturi^95). Mēs savas sapulces noturam sestdienas vakaros no 8—12. Mums nāk visas latviešu avīzes un dažas vācu;[96] biedru nauda iznāk šo pusgadu 3 rubļi (kamēr letoņi maksā 30 rbļ.). Tā mums te iet.»

Pēc R. Egles ziņām: «Astoņdesmito gadu beigās pulciņš jau labi iepazinies ar Tolstoja jaunākiem darbiem, lasa «Annu Kareņinu», tāpat dažus viņa apcerējumus («Kas mana ticība», «Tak, ko mums būs darīt»), grib tos tulkot. Viņi interesējas par Ibsenu, Dostojevski, Floberu, Freitāgu, Mopasānu, Zudermani un citiem reālisma ievadītajiem. Sociālos vai sociālzināl-ņu vēstures jautājumos vairāk cilātās ir gramatas: Kautska, Marksa, Engelsa («Dzimtas izcelšanās»). Strausa, Kare|eva, Harnaka un sevišķi slavinātā Lie lienfeldta «Gedanken ūber Sozialwissenschaft der Zu-kunft», kas daudziem pārvērtusi ieskatus. Pazīstama viņiem Grota filozofija, Brandesa literatūrvēsturiskā kritika, Langes «Materiālisms».»[97] Daži «pīpkaloņi» kolektīvi lasa K. Marksa «Kapitālu» — ««katru dienu vienu stundu», citē to, lasa Lisagarē 1871. gada komūnas vēsturi, tikko iznākušu vācu valodā, interesējas par Lasalu, Pjehanovu, Kautski. 1889. g. Pīpkalējs jau notur referātu par marksismu.»[98]

«Pīpkaloņu» vidū Veidenbaums būs sacerējis ari turpinājumu jau pirmajā studiju semestrī aizsāktajam motīvam par neskaidro Mētru:

Pie neskaidrās Mētras,

Tur sirdis pukst brīvas,

Kaut likteņa vētras Pūš niknas un sīvas.

Tur jaunības liesmās Vēl dvēseles staro;

Bez bailēm iet briesmās,

Pret tumsību karo,

(«Pie neskaidrās Mētras»)

Niknās «likteņa vētras» radīja ne tikai pret «Pipka-lonlju» vērstais «labāko familiju» naids un reakcijas npaldi, bet arī smagā ekonomiskā krize, kas tai laikā jau gadiem ilgi spieda zemniekus un līdz ar to viņu dēlus Uz pavasara pusi — 1889. gada 18. aprīlī — I Veidenbaums vēstulē Kārlim raksta: «Grūtie laiki uz zemem ari Tērbatā manāmi. Liels pulks agrakejo studentu, piespiesti atstāt universitāti naudas trūkuma dēļ, Jau semestra sākumā aizbrauca no Tērbatas.»

labak neklājās arī Veidenbaumam. Daudz reižu viņš spiests lūgtl no Kārla dažus desmitus rubļu grāmatu un citu nepieciešamu vajadzību nokārtošanai, bet kārlis atbild ka esot pārāk slikti laiki»[99]. Sapraz-dams ka pašreizējos krīzes apstākļos Kārlim šo sūtījumu dēļ saimieciba nonāktu bailīgā stāvoklī»[100], eduards jauta «Vai tu varēsi dot, bez kā pats sevi gluži Izpostītos?»[101] un ierosina jautājumu par savu studiju pārtraukšanu līdz saimniecības nostabilizēšanai.[102]

Par stāvokļa nopietnību liecina nabadzības apliecība, ko pagasta valde izdevusi E. Veidenbaumam. Tajā

teikts, ka par «Kalāčiem» lielākā daļa pirkšanas naudas muižai nav izmaksāta un ka 3500 rubļu lielā šis mājas vērtība jāsadala vienlīdzīgi septiņiem mantiniekiem, no kuriem divi jaunākie bērni iet vēl skolā. Nabadzības apliecībā teikts, ka «Ed. Veidenbaums atrodas gluži trūcīgos apstākļos, jo 1) savu mantības daļu viņš līdz šim dabūjis un skolojoties izdevis un 2) citādu palīdzības avotu viņam nekādu nav»1.

Iesniegtās nabadzības apliecības dēļ Veidenbaums

1889. gada 1. semestrī tika atbrīvots no universitātes nodokļu (10 rubļi) maksāšanas, taču ar tādu palīdzību vien bija par maz. 18. aprīlī vēstulē Kārlim Eduards raksta: «Kur es uz nākošu semestri ņemšu naudu, ko studēt, to tagad nezinu.»

Ļoti raksturīgs bēdīgā konstatējuma tālākais možais turpinājums: «...bet gan jau redzēs, kā būs. Uz priekšu pa daudz rūpēties nav vērtēs.» Šādu pārdomu brīžos varēja veidoties motīvi, ko lasām Veidenbauma bezbēdīgajās, dažkārt pat drastiskajās vārsmās «Vai senatnē vien tikai vīri bija, Kam liktens rūpes nedarīja», «Par spīti grūtiem laikiem, Dzied jautri mūsu bars», «Man ļaunvēlīgais liktenis Ir raibu mūžu piešķīris», «Kuļos es kā pliks pa nātrām» u. tml.

Jautrais prāts bija labs palīgs grūtībās, tomēr ar to nepietika. Kaut gan smagie apstākļi Veidenbaumu ne salauza, bet rūdīja un mācīja izprast dzīvi, tie tomēr prasīja stipri daudz. Tā kā viņa parādi pēc otrā nostudētā mācību gada bija pieauguši jau līdz 80 rubļiem, vajadzēja uz veselu semestri no universitātes šķirties.

’ Центральный государственный исторический np хин Эстонской ССР, Тарту, ф. 402, ор. Е^1 д. 16850. 1887 г.

.

STUDIJU PĀRTRAUKUMS UN MĀJSKOLOTĀJA GAITAS (1889.—1890.)

1889. gada jūnija sākumā Veidenbaums pēc sekmīgi nokārtotiem eksāmeniem atgriežas «Kalāčos», kur nav bijis gandrīz gadu. Toties palikšana tagad iznāk ilgāka: agrāk parasto nepilno divu mēnešu vietā — visu vasaru un rudeni, jo studiju turpināšanai trūkst līdzekļu. Divas neražīgas vasaras «Kalāču» ienākumus stipri sašaurinājušas, bet jaunāko bērnu Voldemāra un Karlīnes sūtīšana Cēsu apriņķskolā izdevumus palielinājusi tā, ka Eduarda vajadzībām vairs līdzekļu neatliek.

E. Treimaņa-Zvārguļa atmiņās teikts: «Viņš (t. i., E. Veidenbaums. — Red.) iepazīstas sīkāki ar viņu (piederīgo. — Red.) mantas stāvokli un nāk pie pārliecības, ka tie viņu vairs nespēs materiāli pabalstīt un tam būs no augstskolas jāizstājas. Tas viņu uz beidzamo satriec. Viņa ilgas pēc tālākās izglītības ir neaprakstāmas, slimīgas. «Ja man jāpaliek pusceļā,» viņš uz Kārli reiz saka, «tad labāk nāvē iet.» Un, rau, Veidenbaums top bezgala drūms, bēg no cilvēkiem un augas dienas pavada dārza klētiņā, stingri smēķēdams un Joti maz barības baudīdams. Tur tad arī, kā Kārlis novērojis un kā iz paša Eduarda papīriem nojaušams, viņš uzraksta visas tās pesimistiskās dzejas, kas mums no viņa uzglabājušās ... Horācu Veidenbaums atkal cītīgi lasa. Šā romieša pesimistiskais pasaules uzskats ļoti saskan ar viņa tagadējo nospiesto garastāvokli Dažus Horācija dzejoļus tas arī pārtulko, kuri tad

1890. un 1891. gadā parādās «Austrumā»1 ar parakstu E. V.»2 Tai pašā laikā «Austrumā» ievietoti arī pāris citu E. Veidenbauma veiktu atdzejojumu.3

«Augstskolas laikam tuvojoties, Veidenbauma garastāvoklis top pārāk uztraukts. Redzot, ka naudas trūkuma dēļ būs jāpaliek, viņš dusmojas uz sevi, uz savējiem, uz visu pasauli. Reiz ar Kārli nāk pat nopietnā •'adursmē.»4

Tais pašās atmiņās vēl teikts, ka E. Veidenbaums 'Kārlim reiz ieminējies, šai pusgada arī sacerēti visi t» Trimpus dzejoji»5. Tai laikā E. Veidenbaums, grūto domu nomākts, šad tad iegriezās arī Bērzu krogā, pie tam biežāk un ilgāk nekā citus gadus. To apstiprinājusi arī E. Veidenbauma māsa Karlīna^8 un dzejnieks

1 iznīcība» («Eheu fugaces. Postume, Postume»; «Aus K)., 375. Ipp.), «Dzīves padoms» («Aequam

memento rebus In «reluis»; «Austrums», 1890., 205. Ipp.), • Nerūpējies par daudz» («Quid belllcosus Cantaber et kutini 1 >0 121 Ipp ), «Nevainība» («Integer

ctitrl qui .....it»; «Austrums», 1890., 1301. lpp.).

«IsImI» miers» («Otium divos rogat in patenti»; «Austrums»,

1890., 1333. lpp.). «Satīra» («Qui fit. Maecenas, ul nemo, quam slbi sortem»; «Austrums», 1890., 1399. lpp.), «Vidusceļš vislabākais» («Rectius vives, Licini, neque altum»; «Austrums».

1890., 1519. lpp.). «Nolādētais koks» («Ille et nefasto te

Posu it die»; «Austrums», 834. Ipp.). «Satīra» («Hoc quoque, Tiresia, praeter narrata petenti»; «Austrums», 1891.,

1391. Ipp.).

* Ed. Veidenbauma kopoti raksti, 1920., XL un XLI Ipp.

3 F. Sillera «Uzvaras svētki» («Das Siegesfest»; «Austrums», 1890., 230. lpp.) un «Jātnieku dziesma» («Reiterlied»; «Austrums», 1890., 469. Ipp.).

4 Ed. Veidenbauma kopoti raksti, 1920., XI.V lpp ’ Turpat, XXXIX lpp.

* Atminu stāstījums 1941. gadā.

pats vēstulēs Kārlim 1890. gada sākumā. Taču abi šie avoti liecina, ka nekāda hedoniska pasaules uzskata E. Veidenbaumam patiesībā nav bijis, ka viņš uzrakstījis gan dažus anakreontiskus dzejoļus, bet gājienus uz Berzu krogu nožēlojis un pats sevi par tiem bargi tiesājis.

Turklāt zināms kāds dokuments, kas norāda, ka tieši minētajā pusgadā Veidenbaums sarakstījis lielāko daļu savu labāko dzejoļu. Šis liecinieks ir piezīmju klade, kurā no 1892. gada novembra līdz 1893. gada septembrim Liepājas ģimnāzists Ēvalds Kuršinskis -rakstnieka A. Kurcija (Kuršinska) brālis — pierakstījis toreiz manuskriptā izplatītos E. Veidenbauma dzejo ļus.[103] Divdesmit diviem dzejoļiem klāt norāde, ka tie sacerēti 1889. gada otrajā pusē — līdz 2. oktobrim, šie dzejoļi ir šādi:

1) «Daudz prātīgu cilvēku pasaulē dzīvo»,

2) «Tauta, tauta, gaišā latvju tauta»,

3) «Vēl desmit divdesmit gadus»,

4) «Jauns gads jau atnācis! Bet viss pa vecam».

5) «Pa ielām dubļainām līst lietus, vēji šņāc»,

6) «Dievs ir laipnīgs: mācītājus devis līdz ar kungiem tev»,

7) «Vienkārši ļautiņi verdzībā nomocās»,

8ī «Cienību dod liela bārda»,

9) «Zemes lietas zud ka tvaiki»,

10) «Mosties, mosties reiz, svabadais gars*,

11) «Pec goda, pēc varas, pēc mantas»,

12) «Viss ir joks, par visu smejies»,

13) «Pie debesīm zvaigznes spulgo un mirdz»,

14) «Ej un dzenies tik pēc naudas»,

15) «Pasaule radīta bagāta, plaša»,

16) «Viss atriebies, apnicis ir»,

17) «Kur klusā nakti lakstīgalas dzied»,

18) «Prom no laukiem aizsteidzies sniegs»,

19) «Pasaules arhitekts, vecajais dievs»,

20) «Es domāju, ka pasaulē nav prātīgs it nekas»,

21) «Bez mērķa cilvēks blandās te»,

22) «Lai mērķus sev kādus mēs spraužam».

Saturs ir dažāds: dažviet izpaužas studenta grūtsirdīgo brīžu depresija («Bez mērķa cilvēks blandās te»), taču nosaukto dzejoļu lielākā daļa liecina par spraigu gara darbību, možumu un cīņas sparu.

1889. gada otrajā pusē Veidenbaumam ir smagi, tik smagi, ka, pēc E. Treimaņa-Zvarguļa liecības, «viņš top vārgāks, nespēcīgāks un rudenī pat tik stipri sasirgst, ka dažas dienas ir spiests uz gultas sagulēt. Ārsts tam dod padomu sargāties no uzbudināšanās un uz augstskolu agrāk neiet kā nākošajā pavasarā. Bet viņš savu kāri pēc zinātnēm nespēj savaldīt.»[104] Drūmu domu mākts, tieši slimības laikā 23. septembrī Veiden-baums pārtulko krievu dzejnieka N. Kuročkina grūtsirdīgo dzejoli «Es redzu, ka nāve jau mani skauj». Arī pec atveseļošanas Veidenbaums pievēršas vairākiem skumji smeldzošiem krievu literatūras darbiem. 19. novembrī viņš pārtulko Lazareva «Ik dienas vairāk spēki beidzas», 20. novembrī A. Kruglova «Jautājumi» un ap-to pašu laiku V. Geļnova «Rimsti reiz trakot, sirds kaislīgi vētrainā».[105]

Kā sāpju kliedziens no pārmocītas un tomēr nemiera un cerību pilnas sirds atskan šīs rindas, raksturojot arī latviešu dzejnieka dvēseles noskaņas viņa dzīves krēslainākajās dienās:

Dvēseles spēki ir dragāti, postīti,

Lauzīts ir grūtībās nestiprais prāts;

Iedomi jaukie kā dzelžos ir sprostīti,

Pats es kā nokaltis stāds.

Tā, V. Geļnovu atdzejojot, it kā pats par sevi rakstīja Veidenbaums, un dzeja viņam kļuva par vienu no labākajiem palīgiem, kā pārvarēt sāpes.

Novembra beigās Rūjienas «Riemu» māju saimnieks Mihelsons, kura dēlu Veidenbaums jau 1888. gadā bija gatavojis uz iestāšanos ģimnāzijā, aicina Veidenbaumu atkal pie sevis.

Pēc R. Egles ziņām, «Rūjienē Veidenbaums nokļūst jautras jaunatnes vidū. Ne visai apdāvinātam viņa skolniekam prāts nesas vairāk uz pastaigu, medībām, izpriecām nekā grāmatām, tāpēc svētdienās pie tā salasījās vai viss vietējās jaunatnes zieds, un tad apkārtne skanēt skanēja no smiekliem un dziesmām. Nopietnam, rūpju tirdītam dzejniekam tā bija kā balva, viņš ne ik reizes atteicās līdzi līksmoties. Viņš labi atspirga. Visas apkaimes garīgā modrība, sirsnīga satiksme ģimenē, viesībās, izrīkojumos viņu atrāva sev pašam, visām smagajām pārdomām, ievelkot dzīves vieglajā plūdumā. Par viņu te daudz runāja, sprieda, sajūsminājās, apbēra viņu laipnībām. Ik diena līdzinājās atsvabinoši svaigam pavasarim ...»'

Uz Rūjienu Veidenbaumu sauca arī vēl cita balss, kas 4. decembrī viņam rakstītajā vēstule aicināja: «Lūdzu, vai Jūs pa svētkiem uz Rūjieni nebrauksat? Tas tiešām būtu jauki!» To rakstīja kāda turienes saimnieka meita — mājskolotāja Olga Loss (1871.—1894.), ar kuru Veidenbaums iepazinies, būdams pirmoreiz Rū-jienä 1888./89. mācību gada ziemas brīvlaikā, un kura viņu mīlēja. Ne velti dzejnieks izteicies, ka Rūjienā viņš mācījies saprast, ko nozīmē V. Gētes «Fausta» pirmās daļas fināla vārdi: «Das Ewigweibliche zieht uns hinan.» Šīs meitenes mīlestība bijusi tik aizrautīga, ka vēlāk, uzzinājusi par Eduarda nāvi, Olga Loss sasirgusi ar karsoni, murgos saukusi viņa vārdu un, nekad vairs īsti neatlabusi, pēc diviem gadiem mirusi.[106] [107]

Rūjienā pavadītajā īsajā laikā personisko rūpju smagums bija uz brīdi it kā mitējies, taču dzejnieks nebija aizmirsis dzīves nopietnību. Kāds vecs rūjienietis Pēteris Zaķis (dz. 1873. gadā), kas Veidenbaumu toreiz redzējis, ilgi paturējis atmiņā viņa bālo seju ar melnām brillēm, kā arī to, ka «ļaudis daudz runājuši par Veidenbaumu. Veidenbaums esot sociālists, gribot, lai pasaulē būtu taisnība un arī strādnieki varētu dzīvot.

Veidenbaurns . . . labprat ticies un sarunājies ar vienkāršiem ļaudīm. Sarunā bijis sirsnīgs, pratis modināt uzticību un bieži mēdzis pateikt kādu īsu piezīmi, kas likusi daudz pārdomāt.»[108]

PEDEJIE GADI TĒRBATA (1890. un 1891.)

1890. gada 17. janvārī Ed. Veidenbaurns tieši no Ru jienas ierodas Tērbatā.

Savu audzēkni viņš sagatavojis sekmīgi un par to nopelnījis 25 rubļi. Tomēr ar tādu vien summu imatrikulēties nav nozīmes, jo studiju turpināšanai tikpat nepietiks. Vēstulē Kārlim 18. janvārī Eduards nervozā sarūgtinājumā raksta: «Kad pasaulē savu sprausto mērķi nevar sasniegt, tad visa dzive nekur neder.»

Kārlim rodas iespēja nosūtīt 25 rubļus, mazliet palīdz arī vēl viens otrs, un Veidenbaurns sāk studijas no jauna. Tai laikā (1890.) Tērbatas universitātē iestājas arī A. Dauge; tā istabā Botāniskajā ielā 28 Vei-denbaumam iespēja apmesties bez maksas, un tā viņš ar A. Daugi nodzīvo kopā līdz jūnija vidum.

Pāris vasaras mēnešu Veidenbaurns uzturas «Kalā-čos». Šai laikā viņš intensīvi gatavojas eksāmeniem un 13. jūnija vēstulē Kārlim piekodina: «...neizpaud daudziem, ka es nodomājis uz māju braukt: es gribu būt gluži netraucēts, tādēļ ka ļoti daudz ir ko strādāt.» Labā apņemšanās tika realizēta darbos, kā liecina 5. jūlijā E. Treimanim-Zvārgulim rakstītā vēstule: «Es tagad dzīvoju pa māju kā mūks un nodarbojos ar sauso

vēstules K. Veidenbaumam Veidenbaumam 1888. gada

jurisprudenci.» Pie tain E. Veidenbaurns vel mācījies angļu, itāliešu un ebreju valodu.

Lai gan studijas prasīja gandrīz vai visu laiku, tomēr no sava pagasta un tā apkārtnes dzīves Veiden-baums nebija atrāvies. E. Treimanis-Zvārgulis atceras, ka ar savu veco skolas biedru tai vasarā saticies trīs reizes: «Jaunraunas zaļumsvētkos, Cēsu lauksaimniecības izstādē un liepeniešu «Laņģos». Pirmajā vietā, kaut gan tam bija ieejas biļete, viņš pašā dejas laukumā nemaz neiegāja, bet visu laiku uzturējās ārpus aizžogojuma, ar bezbiļetniekiem sarunādamies un viņiem alu pirkdams. Tautas dziesmas, ko jaukts koris nodziedāja, viņš klausījās ar sajūsmību, par kādu himni turpretim norūca: «Na, bija ar tad liela vajadzība pēc tādas suniskas luncināšanās! ...» ... Ar Cēsu izstādi Veidenbaurns bij stipri apmierināts, bet par dažiem komitejas vīriem sprieda: «Staigā uzpūtušies kā tītari. Viņu īstā vieta būtu putnu būros!» Uz dažiem biedriem, kuri Veidenbaumu mudināja iet kopēji nofotografēties, viņš teica: «Nav vajadzīgs! Ja kāds grib pasaulē ko atstāt, tad lai atstāj savus darbus.» Tepat jāpiemin, Veidenbaurns savā mūžā tikai divi reizes fotografējies: pirmoreiz^viens pats, otrreiz kopā ar saviem studiju biedriem, pie kam no pirmā uzņēmuma sev pastellējis tikai vienu bildi un no otrā pat nevienas. Veidenbaurns nu reiz bija tāds, kas negribēja ne ar ko spīdēt, ne ar ko pēc popularitātes tvarstīt.»[109]

Rudens semestrī Veidenbaurns ir atkal Tērbatā, kur dzīvo viens pats Zirņu ielā 12. Te «sestdienas vakaros sapulcējas mūsu biedrības locekļi»[110], t. i., «pīpkaloņi».

Šai laikā — 1890. gada novembri — ar Veiden-baumu satikās un iedraudzējās viņa studiju biedra A. Dauges brālis — ievērojamais vecais revolucionārs P. Dauge, kas uzrakstījis par dzejnieku nozīmīgas atmiņas.

Starp citu, šais atmiņās lasām: «Satikos ar viņu tikai vienu reizi, pabiju kopā dienas 3, bet paņēmu no viņa līdzi atmiņu visam mūžam .. . Vismaz toreiz, kad ar Veidenbaumu sastapos un viņu ļoti tuvu novēroju, es viņu redzēju kā cilvēku, kuram sociālisms vairs nebija sveša lieta... Viņš patiesi bija ģeniāls jauneklis, ārkārtīgi spējīgs un izglītots, ar plašu filozofisku apvārsni un dziļu, skaistu, ģeniālu sirdi, kas bija spējīga uzliesmot visur, kur parādījās meli, māņticība, netaisnība, rupjība. Veidenbauma galva bija īsta zinātnieka, pētnieka galva. Viņš bija smalks matemātiķis, dabas zinātnieks, filozofs, valodnieks.»[111]

Jau tā būdams darbiem apkrauts un ar iedragātu veselību, Veidenbaums vēl pēdējā semestrī, valsts eksāmenu sagatavošanas laikā, noklausās pie redzamā li-teratūrvēsturnieka profesora P. Viskovatova plašu krievu literatūras kursu (4 stundas nedēļā), kurā sevišķa uzmanība veltīta Puškinam, Ļermontovam, ftogo-lim. Tai pašā laikā, kad Viskovatovu klausījis Veidenbaums, profesors beidza vēl mūsu dienās nozīmīgo pētījumu par Ļermontova biogrāfiju.[112] [113] [114] Viskovatovs simpatizējis arī igauņu demokrātiskajiem apgaismotājiem.5

Par Veidenbauma veselības stāvokli šai laikā P. Dauges atmiņās teikts: «Es sastapu Veidenbaumu jau diloņa stipri attīstītā stadijā... Zobos pastāvīgi rēgojās kajķitis ar izdegušam, melnam maļam. Nervozi smiekli, asprātīgi joki, gudras piezīmes... Ar Veidenbaumu es sirsnīgi sadraudzējos. Nakti — aiz naudas un telpas trukuma — pat pārgulēju ar viņu vienā gulta. Atceros kā šodien, ka pret rītu pamodos kā ūdeņa apliets no nabaga Veidenbauma diloņa sviedriem. Pe-dejiem viņš iesvētīja mūsu, diemžel, tik īso draudzību, uzskatu un cerību saskaņu.»[115]

P. Dauges viesošanās laikā noticis ari kāds anekdotisks, bet Veidenbaumam raksturīgs incidents sakara ar to, ka «pipkaloņu» draudzīgajā pulciņā ieklīdis kāds uzbāzīgs ietonis un nav gājis vairs prom. P. Dauge raksta: «Neimans sāka izklāstīt visādās muļķības, attīstīt īsti letonisku bleķi, kas Veidenbaumu tādā mērā uzbudināja, ka viņš ... kura dienas bij skaitītas ... uzleca gaisā, rokām un kājām spērās Neimanim, šim īstajam atietam, virsū un divās minūtēs kā ripu nolaida pa trepem zemē.»[116]

Nozimigs šis epizodes aprakstā ir ari P. Dauges no-rādījffms, ka Veidenbauma dienas tai laikā jau «bij skaitītas», kā arī tālākais biedriskās sanāksmes apraksts: «Mēs omulīgi pavadījām intīmā pulciņā «pipkaloņu» starpā savu vakaru pie alus glāzēm jautrā sarunā par politiku un dzīvi.»J Apraksts tik ļoti saskan ar kāda Veidenbauma dzejoļa rindām, ka iespējams — tieši šai vai citā līdzīgā reize veidojies pants:

Un alus glazēs laistas,

Un strauji runas plūst.

Lai glābjam dienas skaistās,

Kā sniegs tās ātri kūst.

(«Par spīti grūtiem laikiem»)

Vairāk nekā dzejnieks Veidenbaums «Pīpkalonijā» bijis pazīstams kā populārzinātnisku darbu autors. Biedrībā viņš nolasījis četrus referātus, visus pēdējos trīs semestros:

1) «Soda likumu vēsturiskā attīstība un viņu filozofiskais pamats» (1890. gada 21. aprīlī),

2) «Privāts un kopējs īpašums» (1890. gada 8. septembrī),

3) «Par moderno dueli» (1891. gada 4. maijā),

4) «Vairāk gaismas!» (par telpu apgaismošanas līdzekļu attīstību; 1891. gada 21. septembrī).

Atskaitot «Privāts un kopējs īpašums» un «Par moderno duēli», pārējie iespiesti rakstu krājumos.

1891. gada oktobrī vai novembrī Veidenbaums sāk kādu apceri par Baltijas guberņu saimnieciski sabiedriskajiem apstākļiem,[117] no kuras saglabājies sīks fragments E. Treimaņa-Zvārguļa atstāstījumā.

Jau 1890. gada jūnija mēnesī Rīgā — Rīgas Latviešu biedrības Zinību komisijas vasaras sapulces laikā — dažādu augstskolu progresīvie latviešu studenti bija norunājuši sarakstīt un izdot populārzinātnisku rakstu krājumu. Galvenie šā darba vēicēji bija «pīpkaloņi», un tieši tai laikā, kad viņu sanāksmes norisa Veiden-bauma istabā, tika sagatavots almanaha «Pūrs» 1. sējums.

«Pūra» uzdevums bija izplatīt zinātnes atzinumus

un mācīt tautu patstāvīgi domāt, par ko viens no almanaha redzamākajiem pirmajiem līdzstrādniekiem J. Kauliņš norādīja: «Vieglu rakstu trūkuma jau mums nav... Ūdeņainu zupu strēbt varbūt dažreiz gluži patīkami, bet ir arī virumi, kurus ēdot vairāk labuma atlec... Mēs no saviem lasītājiem neprasām apliecību, cik gadu kurš skolā bijis, bet vesela, pilna prāta, labas gribas, nopietnības un dzīšanās uzsāktās domas līdz galam izdomāt.»[118]

Šo uzdevumu «Pūrs» pildīja sekmīgi. Liepājas revolucionāro strādnieku pulciņa dalībnieks K. Šiliņš, runājot par 90. gadu sākumu, atceras: «Šīs pirmās

«Pūra» burtnīcas attīstības spējīgākie Liepājas strādnieki lasīja kā ticīgie bībeli. Dažam labam, vēlāk pašam tiekot pie šo ideju un zinātņu pirmavotiem, nācās daudz ko vieglāk saprast.[119]

Vairākus no vērtīgākajiem rakstiem «Pūram» izstrādāja Veidenbaums, pauzdams materiālistiskus uzska tus dabas un sabiedrības izpratnē. Pirmajā sējumā, kas cenzēts 1891. gada 27. janvārī un izdots dažus mēnešus vēlāk publicēts viņa iepriekš nolasītais referāts «Sodu likumu vēsturiskā attīstība un viņu filozofiskais pamats».

Kur Veidenbaums pavada ziemas brīvlaiku, par to ziņu trūkst, bet 1891. gada pavasara rakstītās vēstules liecina, ka jaunajā semestrī viņš dzīvo kopā ar «pīp-kaloni» A. Krumberģi.

Vēstuļu saturs kā aizvien: rūpes par materiālajiem līdzekļiem, paziņojumi par mācīšanās un eksāmenu kārtošanas gaitu, pārspīlēti asi paškritiski vārdi par dažām savām iepriekšējām vieglprātībām u. tml. No jauna klāt nāk piezīmes, ka iedragāta veselība, sācies pat reimatisms. Arī paskaidrojumiem par naudas nepieciešamību pievienojusies kāda īpaša intonācija, ko nosaka tas, ka mantotie 500 rubļi jau sen saņemti un tagad vienkārši jālūdz no Kārļa palīdzība.[120] Beidzamajās vēstulēs runa jau ir par aizņemšanos un drīzu atdošanu. Sai gadā Eduardam ir kādi 34 kreditori.

Mājokļu adreses sākušas mainīties agrāk neparastā ātrumā. 3. jūnijā Veidenbaums lūdz rakstīt uz studenta Ozoliņa dzīves vietu Botāniskajā ielā 32 ar piezīmi «nodot Veidenbaumam», kas ir it kā mājiens, ka naudas trūkuma dēļ jāpiemetas te pie viena biedra, te atkal pie otra. Viņa pēdējā adrese Tērbatā uzdota 12. oktobrī, un tā ir «Kastanien-Allee Nr. 15».

Rūpju pilnā, satrauktā dzīve un intensīvās mācības noveda Veidenbaumu arī pie tā, ka, pēc E. Treimaņa-Zvārguļa liecības, «kopš 1890. gada viņš nav nekā vairs dzejojis»[121].

Jūnijā Veidenbaums gatavojas braukt uz «Kalā-čiem», bet, vai aizbrauc, nav zināms. Augustā viņš ir Tērbatā, septembrī kārto eksāmenus, pēc tam ierodas «Kalāčos» un oktobrī atkal Tērbatā, kur paliek līdz decembra vidum. Šai semestrī viņš pierakstījies uz 10 lekciju stundām nedēļā, bet, kā universitātes dokumenti rāda, samaksāt spējis tikai par vienu.[122] Taču galu galā kursa eksāmeni visi izturēti, minimālajā laikā (8 semestros) iegūtas tiesības kārtot valsts eksāmenus.

Dzejnieka pēdējās dienas Tērbatā ar visu to gruzdošo nemieru, meklējumiem un grūtībām plaši notēlojis A. Upīts romānā «Plaisa mākoņos». 2. nodaļas 8. nodalījumā lasām: «Pēc vasaras brīvlaika žirgti uzsāktā beigu eksāmenu virkne pamazām palikusi gausāka, arvien gausāka, līdz decembra sākumā aprāvās pavisam. Tam bija vairāk iemeslu, daži nenovēršami, bet citi arī tādi, no kuriem gluži labi varēja izvairīties, ja iepriekš labāk pārdomājis un apsvēris. Cik reižu viņš pats jau nebij atzinis savu lielo kļūdu un apņēmies laboties! Nedrīkstēja taču aizrauties ar vienu priekšmetu un aizmirst, vismaz novārtā pamest tos citus, jo eksāmenos visi tie bij vienlīdz svarīgi. Nu, ko tas palīdzēja, ja romiešu tiesību un tiesu vēsturē profesors šmits un Meikovs ierakstīja ļoti labu atsauksmi, bet Krievijas tiesību vēsturē Engelmanis novērtēja tikai labi? Ko īsti viņš bij atradis tajā vecajā vergu Romā, ka no ģimnāzijas gadiem dzīvoja tur kā savās mājās un kā puika skrēja pakaļ romiešu slavenajiem vīriem? Ja tagad pagadījušies ceļā, īsti biezu vārdu viņš pateiktu šim Salustijam, Justinianam, Plutarham un arī Vergilijam! ... Tikai labi! Kas tad viņš bija par Eduardu Veidenbaumu, ja itin visos priekšmetos nevarēja dabūt ļoti labi? To viņam vajadzēja, katrā ziņā vajadzēja!»1

Turpat tālāk Andrejs Upīts noraksturojis arī Vei-denbauma kritisko nostāju pret dažādiem labējo novirzienu pārstāvjiem un viņa draudzību ar krievu

A. U pīts. Kopoti raksti, 12. sēj., 1952., 364. un 365. lpp.

marksistiskajiem studentiem. Romāna 2. noda|aš 9. nodalījumā lieliski parādīta «Pīpkalonijas» sanāksme, atmaskota A. Dauges divkosība, kā ari notēlota Veiden-bauina sirsnīgā draudzība ar viņa veco dzivokja saimnieci Vīksnes Līzi.1

1891. gada janvārī Tērbatas universitātē iestājās arī vēlākais izcilais revolucionārs un viens no pirmajiem marksisma propagandētājiem Latvijā Fricis Roziņš-Azis. Viņu ar Veidenbaumu tuvināja gan kopīgie sabiedriskie centieni, gan dzija savstarpēja cieņa un simpātijās. «No tā tik reiz iznāks cilvēks,» teicis Veiden-baums par Roziņu, un Roziņa vārdi par Veidenbaumu bija šādi: «Veidenbaums ir Veidenbaums, un otra tāda nav un nebūs.»

Ar visu savu lielo darba steigu Veidenbaums joprojām ir aktīvs «pīpkalonis». Savā pēdējā vēstulē no Tērbatas 1891. gada 12. decembrī viņš Kārlim raksta: «Mūsu lasāmā vakarā šo semestri valdīja stipras domu starpības un asas disputācijas starp veco laiku un jaunlaiku piekritējiem: radikālā partija beidzot ņēma pārsvaru un uz nākošo semestri iecēla Daugi par priekšnieku.2 Janvārī jeb februārī tiks izdota Pūra 2. un 3. burtnīca, abas uz reizi, jo materiālu ir daudz sakrājies un pie tam daudz populārāku un interesantāku nekā pirmā burtnīcā. Visinteresantākais un arī tautai visderīgākais, zināms, neiet caur cenzora šķērēm; bet jāapmierinās: vēl valda pūces un bajonetes.»

Vai nu «pūces un bajonetes», vai citi kādi apstākļi noteica, ka 2. sējuma ievads gan parakstīts jau 1892. gada 20. janvārī, bet cenzūras atļauja dabūta tikai 9. septembrī. Drīz pēc tam «Pūra» 2. sējums nāca klajā. Tanī iespiests arī Veidenbauma referāts ar dzejisku virsrakstu —• «Vairāk gaismas!»

«Pūra» 3. sējums iznāca divi gadi vēlāk (1894.). Gandrīz pusi no tā aizņem 1891. gada rudenī paveiktais plašais Veidenbauma darbs «Apcerējumi iz mekā-nikas» (pārstrādājums no franču valodas). Lai gan tas izstrādāts krietni agrāk, nekā publicēts, šis raksts bija nozīmīgs ieguldījums progresīvās sabiedriskās domas propagandas darbā arī 90. gadu vidū. Raksturojumi, kas par «pīpkaloņu» darbību doti šai laikā, attiecas arī uz to laiku, kad Tērbatā vēl bija Veidenbaums, it īpaši tādēļ, ka nereti sastopam tās pašas domas, pat atsevišķus līdzīgus izteicienus, kādus lietojis Veidenbaums jau citētajās vēstulēs.

Nezināms autors igauņu presē rakstīja: «Šejienes latviešu tautības studentiem pašlaik ir divas biedrības: viena saucas «Letonija», otras nosaukums «Latviešu studentu zinātniskā biedrība». Pirmā biedrība ir t. s. korporācija, tās biedri valkā krāsainas cepurītes, centīgi vingrinās paukošanas mākslā, studentu dziesmās un visādās citādās mākslās, kuras katrā ziņā jāpazīst ikvienam kārtīgam «buršam». Atklātībā viņi visur sarunājas latviešu valodā un izglītoto sabiedrībā uzstājas kā latviešu tautas pārstāvji. Ko šī biedrība līdz šim darījusi latviešu tautas labā, to, diemžēl, nav izdevies noskaidrot. Otras studentu biedrības biedri neņem «buršu» dzīvē nekādu dalību, jo viņu biedrībai nav tamlīdzīgu mērķu. Viņi savā brīvajā laikā iztirzā svarīgus sadzīves jautājumus un zinātniskas problēmas, raksta avīzēm, īpaši «Dienas Lapai», tulko latviešu valodā visādas derīgas grāmatas u. c.»1

Igauņu zinātniskie darbinieki (doc. K. Abens u. c.) uzskata, ka šā raksta autors ir igauņu rakstnieks, kritizētāja reālisma lielmeistars Eduards Vilde, kas pats piedalījies «pīpkaloņu» darbībā. Vēstulē Vahtrikam 1895. gada 2. oktobrī E. Vilde apliecina: «... mums

Tartu civilās aprindās ir ļoti spraiga garīgā dzīve; esmu ieguvis gluži citu apvārsni un uzskatus. Šeit ir kāda latviešu studentu zinātniska biedrība, kas darbo jas ar lielu enerģiju tautsaimnieciskā laukā. Biedrība ir internacionāla. Apmēram seši septiņi igauņu studenti, tad vēl arī kādi krievi, kuriem tādi paši centieni, turas ar viņiem kopā un saietas. Arī es esmu šai biedrībā kā māceklis. Esmu pēdējā laikā lasījis zinātnisku rakstniecību, kas cilvēku veido par patiesi domājošu būtni. Vēsture, ekonomija, sociālpolitika, filozofija — viss man atklājas jaunā gaismā.2

Arī viens no redzamākajiem revolucionārajiem jaun-strādniekiem J. Jansons-Brauns, kas 1895. gadā pārnāca uz Tērbatas universitāti no Maskavas, par «Pīp-kalonijas» darbību izsakās gandrīz tādos pašos vārdos kā Veidenbaums: «Teit nu bija pieietamas visas grāmatas un raksti par agrāk jau iepazītiem neizbēgamajiem jautājumiem, teit dabas zinātņu un tautsaimniecības mācības tika izklāstītas un apgaismotas no visām pusēm, teit nāca referāti un debates. Un pie tam cerību gaviles un dziesmas, spars un īgnums, skarbas piezīmes un atjautas.»3

Vārdi par dziesmām, sparu, skarbumu un atjautām Veidenbautna vēstules uz «Pīpkaloniju» gan nav attiecināti, toties tie jo labāk raksturo dzejnieku pašu. Le toņiem bija daudz «dzejnieku», bet īsti liela neviena; «pīpkaloņicin» bija tikai viens dzejnieks, toties liels un spēcīgs, pilns atjautas, skarbuma un spara. Viņa vārds un viņa vārdi nav beiguši skanēt nekad, kaut gan jau «Pūra» 2. sējumā ievietotais nekrologs vēstīja, ka stud. iur. Eduards Veidenbaums miris.

«DRĪZ AIZLIDO dzīvība...» (1891. un 1892.)

1891. gada beigās Veidenbaums ir nokārtojis visus kursa eksāmenus un gatavojas pēdējam izšķirīgajam solim — valsts eksāmeniem, par ko vēstulē Kārlim 12. decembrī raksta: «No nodomātā eksāma šai mēnesī bija jāatkāpjas un jāatstāj to pēc ziemas svētkiem, tādēļ ka pie labākās gribas nepaspēju visus arodus pamatīgi izņemt cauri. Tādēļ, mājā nonākušam, būs cieši jāmācās, un tādēļ arī, kaut gan žēl, jāatsakās no priekšlasījuma izstrādāšanas priekš Jaunēniešu^1 biedrības. Tātad janvāra sākumā būšu notaisījis pirmās divas trešdaļas no beigu eksāma, uz kurām esmu pavisam strādājis pieci mēneši, tātad trešo varētu izstrādāt 2*/2 mēnešos...»

Tālāk seko parastie un nebeidzamie rēķini par nepieciešamajiem izdevumiem, jo nākošā valsts eksāmenu sesija notiks tikai jūnijā, tā ka «gribot negribot jāstudē vēl viens semestris jeb, kas tas pats, jāizdod vēl

‘ Domājams Jaunraunas.

ap 100 rubļiem naudas. Kur tos Ņemt, tas šinīs laikos liekas būs grūts jautājiens, kam pat ar visdziļāko filozofiju nespēj atbildēt... Ja nekādā vīzē nebūs iespējams salasīties vajadzīgo daudzumu papīra lapiņu, kuras dod tiesību uz citu rēķina baroties, tad streikošu atkal vienu semestri un strādāšu tautas labā; pa pusgadu var labu tiesu saskrīvēt; un, kaut arī apgādnieki stipri krejo... tad tomēr savus grašus var varbūt iesist...»

Kad Veidenbaums rakstīja šo ar grūtsirdību un bezbēdību jaukto vēstuli, viņam kabatā nebija pat tik daudz, cik vajadzīgs dzelzceļa biļetei līdz Cēsīm. Taču kaut kā ceļanauda tika sagrabināta, un 14. decembra vakarā vilciens studentu atvizina dzimtajā pusē. Uz mājām pēdējā brīdī izsūtītā vēstule nav laikā saņemta, un tādēļ arī vedēja ar zirgu un siltām ceļa drēbēm pretim nav.

Sameklējis kādu citu braucēju, kas arī dodas uz to pašu pusi, Veidenbaums vaļējās ragavās kailsalā mēro stundas trīs ilgo ceļu uz «Kalāčiem». Ir decembra vidus, bet viņam mugurā tikai vecais, plānais mētelītis, kura nodilums jau vairāk semestrus iepriekš pieminēts vēstulēs. Lai sasildītos, Veidenbaums brīžiem skrien pajūgam līdz kājām, sasvīst un, atkal iemeties ragavās, vārda tiešā nozīmē «sasalst ragā».1

Andrejs Upīts šo dramatisko braucienu notēlojis romānā «Plaisa mākoņos» 2. nodaļas 9. nodalījumā: «Viņpus Raunas, kalnā, vējš pūta daudz stiprāk un asāk kā ap iebraucamo vietu. Ceļu acīm redzami vilka ciet, no rīta kaut cik izbrauktās kupenas tagad nova-

‘ Ed. Veidenbauma māsas Karlinas atmigu stāstījums 194]. gadā.

kārē atkal taisījās gludas un auga augstākas. Kadiķa brangais bēris tikai nedaudz varēja patecēt rikšiem, piekalnēs sniegs sniedza līdz ceļiem, ragavas grima gāzelēdamās, kājas aplipa, pirksti zābakos sala neatlaidīgi. Veidenbaumam visa vērība tikai tāpēc nepie* vērsās šai bīstamai sajūtai, ka aukstums arvien ciešāk apņēma visu augumu, rokas pataisīja stīvas un klabināja zobus.

Visu ceļu ne vārda nepateicis, Kadiķis pret Liepas krogu tāpat tikai pieturēja zirgu, — ceļš uz viņa mājām nogriezās cieši gar stadalas galu. Kāju pēdas apakšā nemaz nejuzdams, Veidenbaums kaut kā ievilkās iekšā. Arī tur nevienam nebija patika viņam ko paprasīt, viņš pasēdēja, kamēr rokas kaut cik atsila un kāju pirksti sāka sūri sāpēt, neko nedomādams, pa vecai parašai izdzēra pudeli auksta alus un devās lejā uz Kalāčiem.

Sala likās mazliet pielaidusies, sīki sniga,, vējš vija asus virpuļus un lipināja acis ciet. Kalāču bērzu gatve piepūsta ar valni, Veidenbaums brida pa to, neiedomādams, ka turpat līdzās lauka arumi vietām vēl rēgojās pavisam kaili.

Māte sasita rokas aiz pārsteiguma, kad dēls ienāca istabā. Tādā putenī un nakts laikā, ne rakstījis, ne ziņu padevis. Kārlis būtu vienu dienu pametis baļķu vešanu un aizbraucis pretī... Bet apklusa, pie lampas ieraudzījusi to līku sagumušu un zilu nosalušu. Palīdzēja noģērbties un apgulties, ar asu vilnas drānu sarīvēja kāju pirkstus un pataustīja, par laimi, nosaluši nebij. Mēģināja padzirdināt ar liepziedu tēju, bet, pāra malku izdzēris, dēls atbīdīja glāzi nost. Pagalam nomocījies, atkal atkrita guļus, pat mūli pavērt un vārdu pateikt bij par smagu. Cauri apmātām smadzenēm un smagu sajūtu juceklim jaudās tikai vēlēšanās — vienam palikt, gulēt, aizmigt, aizmirsties ...

Bet, viens palicis, nemanīja it neko no tā. Apziņa pamazām atausa skaidrāka, — kāju pirksti sūri sāpēja, caurais, aizsaldētais zobs smeldza neatlaidīgi, kā neass īlens dūrās dziļi žoklī, krūtis bij cietas, elpa sēkdama lauzās pār sausajām lūpām. Lampiņa gurdeni spīdēja otrā pusē pie sienas. No naglā pakārtā tēva kažoka melna, ķēmīga ēna ieslīgusi kaktā. Veidenbaums nevarēja novērst no turienes baismīgā nojaudā platās acis.»[123]

Andreja Upīša reālistiskais notēlojums arī detaļu sīka apraksta ziņā gandrīz pilnīgi sakrīt ar tām ziņām, kādas literatūrvēstures materiālos atrodamas. Tādā sakarā jānorāda arī uz E. Treimaņa-Zvārguļa atmiņām: «Ceļā viņš vēl tik neuzmanīgs, ka neaizpogā savu vasaras mētelīti. Caur to viņš lieliski sasaldējas. Stāsta pat, ka, Liepas krogā iegriežoties, viņa krekls bijis sasalis ledū. Un gala iznākums? Sī sasaldēšanās Veiden-baumam bij jāsamaksā ar savu dzīvību, jo, mājās pārbraucis, viņš tūliņ sasirga ar grūtu krūšu slimību, no kuras nekad vairs neatlaba.»[124]

R. Egle, pamatojoties uz dzejnieka piederīgo stāstījumiem, par Veidenbauma dzīves pēdējo periodu raksta: «Slimodams viņš vienmēr vēl strādā — mācās un lasa pretī visiem ārsta priekšrakstiem. Vājajā organismā dzīvs un rosīgs mājoja gars, spītēdams nespēka likstām. Mieram un atpūtai pacietības tikai

tad pietika, kad nogurums grainatu ņemt izņēma no rokām.»[125]

Tāpat līdz pēdējam dzīva bija interese par sabiedrisko darbu. Vēl marta mēnesī Veidenbaums sāk kādu apceri par Baltijas guberņu saimnieciskajiem un sabiedriskajiem apstākļiem, bet daudz tālāk par sākumu netiek. No E. Treimaņa-Zvārguļa, kas manuskriptu lasījis, uzzinām, ka tajā, starp citu, par latviešu turīgajiem saimniekiem teikts: «īstenībā šo jauno aristokrātu pamata likums ir tas: cilvēks ir tikai tik cienījams, cik tam naudas, — tātad krietnību vērtē pēc naudas. Šādi ieskati apzīmē tikumības grimšanu, un tādēļ mums tiem visiem spēkiem pretī jāstrādā.»[126]

8. martā A. Dauge aizraksta Veidenbaumam vēstuli, kur, starp citu, informē par jaunāko politisko literatūru: «Jaunākā gada gājumā no «Neue Zeit»[127] daži ļoti interesanti gabali. Es vienu pārtulkošu priekš 1as. vakara, proti, «Par alkoholu». Tas ir tāds kurmet legāls un tomēr satur daudz labu domu. Sacerētājs ir kāds Kautsky’s, un tu vari domāties, ka viņš par alkohola lietošanu, tās iemeslu etc. citādi runa nekā mūsu «mīļais fīlistiets» un sātības apustuls Freiberģis. Tad viens interesants raksts no Pļehanova ir iekš. «N. Z.»: «Die sozialpolitischen Verhältnisse Russlands 1890.» un daudz citu.»[128]

Kautskis minēts tādā kontekstā, kas liecina, ka sastapšanās ar šo vārdu notikusi pirmo reizi, turpretim par G. Pļehanovu runāts kā par vecu pazīstamu.

12. aprīli Veidenbaums raksta A. Daugem atbildes vēstuli — lūdz painformēties par dažām formalitātēm fakultātē un pastāsta arī par savu veselības stāvokli: «Līdz šim esmu bijis pastāvīgi vājš, un krietni nopietni; velns lai sazina, kādi katari, drudži organismā ievilkušies. Šās nolādētās vājības aizkar ne tik miesu, caur miesu tās dara varenu iespaidu uz prātu, tā ka nekā nespēj kārtīgi domāt ne lāga saprast. Tagad nu ir palicis drusku labāk, lielie katari ir rimuši, bet to vietā ko ārstēt atlicis stiprs dilonis. — Man ārsts pret viņu liek dzert lielus kvantumus kreozota, kas ir gandrīz tikpat riebīgs un stiprs kā karbols. Ko lai dara? Jācīnās ar baciļiem.»

Raksturīga liecība šai vēstulē arī par dzejnieka noskaņojumu: «Es ar sevišķu humoru tagad uzskatu pasauli, un ir ar humors tagad atrodams, kad uzskata cilvēciņus visapkārt, kas visi dreb no nāves un mani ar sevišķu cienību uzskata kā kādu lielmocenieku, redzēdami, ka pie manis baiļu nebūt nav un ka es tādos kritiskos apstākļos vēl zobojos par reliģiju etc., etc. Bet mani nupat atkal parāvis lielības splīns, tādēļ beigšu. Lai gan lietas stāv ļoti bēdīgi, tad tomēr es vēl ceru, ka ar savu sīkstu kaķa dabu pārcietīšu šo bīstamo (nesalasāms. — Red.), tikai tas aizņem laika, šo semestri, kā rādās, nav ko domāt uz Tērbatu braukt, bet vēlāk^1, ja paliks labāki, ja ne, tad brauks uz Elī-ziju.»

Tā arī notika. Trūkuma un slimības saēstais, pārmērīgā darbā nomocītais un smagu domu nomāktais organisms ilgstošo pārslodzi vairs neizturēja. Citētās vēstules nobeigums: «Sveicini arī Toniju un Kulakov- [129] sky, un Roziņu. Tavs Baums,» — ir pēdējās rindas, ko rakstījis Veidenbaums.

Sākās viņa dzīves beidzamais cēliens, ko Andrejs Upīts notēlojis romāna «Plaisa mākoņos» III nodaļas 3. nodalījumā.[130]

Dzejnieka māsas Karlīnas atmiņas fiksētas R. Egles atstāstījumā: «Labākos brīžos arvien vēl turpinājis savas iemīļotās pastaigas, lai gan ātri piekusis. Šī griba dzīvot, kas diloņslimos parasti uztura pacilātā garastāvoklī. bij izgaisinājusi noliedzēja rūgtumu. «Es nekad nemiršu,» mēdzis viņš pus nopietni, pus pa jokam atrunāties, kad kāds piemetinājis, lai sevi taupa. To pašu dzejnieks atkārtojis, kad vairs pats neticējis saviem vārdiem... ārstam viņa acīs maza autoritāte, vairāk paļaujoties uz mātes pagatavotām tējām nekā parakstīto kreozotu. Mācīta eskulapa sula, kas zin, izmēģinot pasniegta, ātrāk varot nokaut viņu pašu, ne kaiti.»[131]

Taču nelīdzēja vairs nekas, un dzejnieka spēki ātri tuvojās izsīkumam. «Maija pirmās dienās Veidenbaums nejaudājis vairs ārā iet no istabas. Gaidītā brīnuma vietā spēki dilt sadila, it kā tos no viņa uzsūktu plaukstošā daba. Ārsts Dr. Grīnbergs konstatēja ātro di-loni.»[132]

Tai laikā no Rīgas pie smagi slimā drauga ieradās E. Treimanis-Zvārgulis. Viņa atmiņās teikts: «Es Vei-denbaumu apmeklēju dienas piecas pirms tā nāves. Viņš gulēja gultā un lasīja kādu franču grāmatu. Ar mani apsveicinājies, viņš piecēlās sēdus un sāka tūliņ šo to izprašņāt un stāstīt, kaut gan, cik vēroju, runāt viņam nenācās diez cik viegli. Miesās viņš bija stipri izdēdējis, īpaši seja bija tik kalsena un iedzeltēna, ka atgādināja tīri vai mūmiju. Tikai lielās acis raudzījās mošii un gudri, pie kam reizē tā savādi drudžaini iemirdzējās .. . Pie Veidenbauma slimības gultas pakavēdamies, es arī ieprasījos, vai viņš ko raksta. Atbilde skanēja: «It neko! Es tikai lasu un sagatavojos uz beigu eksāmeniem. Ja notiktu brīnumi un es taptu vesels, tad es savu laiku nebūtu veltīgi nositis.»[133]

Sai pašā sarunā Veidenbaums lasījis priekšā un atzinīgi izteicies par kādu pret toreizējo iekārtu vērstu sentenci, ko tam savā 8. marta vēstulē no brošūras «Der Zeitgeist» izrakstījis A. Dauge: «Acumirklīgo lietu kārtību izmantot līdz noplicināšanai sauc — tautsaimniecību. Viņu ar visiem līdzekļiem, ar viltu un varu uzturēt līdz pat sabrukumam sauc — politiku; to visu par tikumisku un svētu atzīt sauc — reliģiju, šo izmantošanu ievadīt sistēmā sauc — zinātni; viņu ar vītnēm izpušķot sauc — mākslu. Visus tos, kuri šos apstākļus netur par vislabākiem, mest cietumā vai no. šaut, to sauc taisnību.»[134]

Veidenbauma pēdējo dienu vārdos «neieskanas ne kurnēšana un ļaunums, ne sentimentālas žēlabas. Tādu māsa Karlīna neatceras (Eduardu. — Red.) arī pa visu viņa slimības laiku... Atskatoties uz savu dzīvi, viņš piederīgajiem runājis ar sajūsmu. Kad dienu priekš nāves māte ieminējusies, vai nevajadzētu atvest mācītāju, Veidenbaums mierīgi teicis: «Māt, mācītāja man nevajaga ... Uz cilvēkiem man nav ļauns prāts, un nevienam es nekā Jauna neesmu darījis.» Pēdējos brīžos viņš daudz gribējis runāties, bet trūcis elpas.»[135]

Tieši tai laikā Maskavā tika apspriesti izsludinātajam populāro dabas zinātnisko rakstu konkursam iesūtītie darbi. Žurnāla «Austrums» 5. numurā publicēts žūrijas lēmums, ka stud. iur. E. Veidenbauma «Apcerējumi iz mehānikas» godalgoti ar 50 rubļu lielu prēmiju. Ap 8. maiju viņa brālis Voldemārs no Cēsīm to paziņo Eduardam. «Dzejnieks gultā sakustējies, bet, nevarēdams vairs piecelties ne pussēdus, skumji pasmaidījis un noteicis, ka gribētu vēl daudz ko labāku sarakstīt, tak jūtot, ka nu par vēlu un no visa jāatsakās.»[136]

1892. gada 24. (v. st. 12.) maijā Eduarda Veidenbauma dzīves pavediens pārtrūcis; pulksten pusdivos naktī māsa Jūle viņam aizvērusi acis. Dzejnieka pēdējie vārdi bijuši: «Maskaviešu prēmiju atdodiet citiem »s

1. jūnijā (v. st. 20. maijā) Veidenbaumu guldīja zemes klēpī Liepas kapsētā. Tērbatas Latviešu studentu zinātniski literārās biedrības vārdā atvadu runu pie kapa teica un lauru vainagu nolika vēlāk plašāk pazīstamais revolucionāro jaunstrāvnieku J. Raiņa, P. Stučkas, F. Roziņa un J. Jansona-Brauna cīņu biedrs A. Krumbergs. Uz vainaga lentes bija uzraksts: «Ed. Veidenbaum(am), savam dibinātājam un biedram, Tērbatas lit.-zin. studentu biedrība. — Mums ēnu valstī tomēr reiz jānobrauc, kur nāves lejās Kokitus ūdeņi lēni plūst.»

Sājos nedaudz pārfrāzētajos Veidenbauma tulkojuma vārdos pieminētie Kokitus ūdeņi ņemti no antīkās mitoloģijas, un tur tie nozīmē aizmirstības robežu, kas šķir mirušos no dzīvajiem. Taču reālajā īstenībā, ja cilvēks atstājis lielus darbus, tādas robežas nav, un arī, par Veidenbaumu runājot, tai nav vietas. Tieši pēc nāves gaismā tika celta, nozīmīgus uzdevumus veica un dziju, nemirstīgu darba tautas mīlestību ieguva Eduarda Veidenbauma dzeja.

VEIDENBAUMA DZEJAS PASAULE

Eduards Veidenbaums ir pirmais revolucionārais latviešu dzejnieks un domātājs, viens no latviešu liriskās un satīriskās dzejas izcilākajiem pārstāvjiem. Viņa nozīmi latviešu literatūras vēsturē noteikuši jau mūsu pirmie marksistiskie literatūrkritiķi. Tā, piemēram, Pauls Dauge, pats būdams viens no agrīnākajiem marksisma izplatītājiem Latvijā, savu cīņu biedru revolucionāro jaunstrāvnieku rindās E. Veidenbaumu raksturo kā «mūsu neaizmirstamo, proletariātam tik tuvo un mīļoto dzejnieku»[137]. P. Dauge savu spriedumu precizē: «Vēsturiskas taisnības sajūta mums nejauj Veidenbaumu dēvēt par proletārisku dzejnieku. Veidenbaums bija vēl vientuļš ceja gājējs. Bet retais no latviešu rakstniekiem ir atradis tik siltu vietiņu latvju proletariāta sirdī kā Veidenbaums. Un šinī sirdī viņš dzīvos mūžīgi kā modinātājs, kā taisnības un cilvēcības

kareivis.»[138] Tāpat E. Eferts-Klusais raksta: «Latviešu proletariātam Ed. Veidenbauma dzeja paliks vienmēr jo dārgāka kā tā jaunības dzeja, pie kuras tas uzaudzis un kura to apgarojusi jau sen pirms 1905. gada revolūcijas ar savu nemiera dvesmu.»[139]

Un tiešām, kaut gan Veidenbauma dzejas klāsts ne skaita, ne apjoma ziņā nav visai plašs (kādi 70—80 dzejoļi, kopsummā ap 1000 rindu), viņa bagātīgās zināšanas un dzīves pieredze, tautas mīlestība un naids pret tās ienaidniekiem, kā arī nerimtīgas ilgas pēc jaunas, labākas dzīves šais vārsmās izpaudušās ar tādu spēku un spožumu, kāds ir tikai īstai, patiesi lielai mākslai.

Tumšā reakcijas naktī, kad sabiedrībā vēl nebija pat dzirdēts Raiņa vārds, skaidrāk un drošāk nekā jebkur tā laika latviešu literatūrā atskanēja Veidenbauma liesmainais sauciens:

Mosties, mosties reiz, svabadais gars,

Celies un salauzi kalpības spaidus,

Atpestī cietējus, klusini vaidus —

Mosties reiz, brīvības cēlajais gars!

Vairāk nekā pusgadsimtu dzejnieka spēcīgie vārdi modināja un mudināja Latvijas darba tautu uz cīņu pret tās apspiedējiem un ekspluatatoriem — pret carismu un baltvācu muižniecību, kā arī pret latviešu pašu buržuāziju. Un arī tagad brīvajā Padomju valstī viņa dzejoļu lielākā daļa nav tikai objekts vēsturei, bet ir joprojām dzīvi.

Tie māca un atgādina nīst un iznicināt egoismu, gļēvulību, lišķību, karjerismu, kā arī pazīt, cienīt un izkopt tālāk dzīves skaistumu un prieku, cilvēka spēju daudzveidību un lielumu. Veidenbauma revolucionārais humānisms prasa atcerēties kapitālistiskajās zemēs verdzinātos un izsūktos «cietējus brāļus», viņa skaistākās nākotnes domas stiprina gribu un spēkus tuvināt ātrāk šodienai laimīgāko rītdienu, «kur ziemas nepazīst ...»

ĪSS VISPĀRĪGS RAKSTUROJUMS

Lai izprastu šo lielisko dzeju pareizi un dziļi, lai, neidealizējot to, pēc iespējas vairāk uzņemtu no tās nemirstīgās dzīvības un jaunības spēka, vēl un vēlreiz jāatgādinās vecvecā pamatpatiesība, ka arī Veiden-baums izauga liels tikai tāpēc, ka cīnījās par sava laika aktuālajiem progresīvajiem tautas dzīves uzdevumiem.

Pirmos dzejoļus Veidenbaums uzrakstījis 80. gadu sākumā apriņķa skolā. 80. gadu vidū viņš dzejojis Horācija ietekmē. Šie dzejoļi, cik zināms, bijuši iesācēja darbs, un autors pats vēlāk tos iznīcinājis. Tā kā (pēc E. Treimaņa-Zvārguļa liecības) kopš 1890. gada Veidenbaums «nav nekā vairs dzejojis»[140], tad viņa tagad pazīstamie dzejoļi datējami ar 80. gadu otro pusi. Divdesmit divi no tiem^141 — tai skaitā arī «Mosties, mosties reiz, svabadais gars» un «Kur klusā naktī lakstīgalas dzied» — radušies 1889. gadā.

Jaunlatviešu kustība tad bija jau palikusi pagātnē, atstādama jauneklīgā dzejnieka sirds pirmo un nedziestošo kvēli tām idejām, kas auga līdz ar strādnieku revolucionāro cīņu un Jauno strāvu, precīzāk izsakoties, — ar to sākumiem.

Atsevišķus marksistiskus rakstus dzejnieks gan bija jau lasījis, taču ar to vien vēl nebija diezgan, lai kļūtu par noteiktu marksistu. Un, ja viņš arī, rakstīdams «Gabalu iz tautsaimniecības», teorētiski saprata revolucionārā proletariāta nozīmi, tad Latvijā tai laikā šis dzīves pārveidotājs spēks vēl tikai radās. Reāla pamata, uz kā balstīt savas cerības par labāku dzīvi, Veidenbaumam trūka, līdz ar to viņam trūka arī tā nesalaužamā pārliecības spēka, kādu vēstures objektīvo likumu zināšana un revolucionārā proletariāta spēka izaugsme 1905. gada revolūcijas periodā deva Rainim.

Ne velti E. Eferts-KIusais rakstīja: «Vēl 90. gadu pašā sākumā Ed. Veidenbaums bija velti triecis savu ģeniālo galvu pret šīm Latvijas šķiru saderības trauslajām, zemajām debesīm. Sīksts bija vecās ideoloģijas kopā turošais režģis. Vajadzēja vēl nākt pāris krizes gadiem. Un tad laiks bija pienācis.»[142] Bet Veidenbaums to laiku, kad arī Latvijā uz vēstures skatuves uznāca revolucionārais proletariāts kā šķira, nepiedzīvoja; tā ir, Andreja Upīša vārdiem runājot, «Veidenbauma mūža traģēdija»[143].

Liela nozīme Veidenbauma uzskatu izveidē viņa sociālajai cilmei. Gan dzejnieks idejiski tālu bija aizgājis no zemnieka sētas šaurības, kritiski nostājies pret tanī Ieperinājušos reliģiozitāti, tomēr līdz pat mūža galam viņu saistīja ciešas saites ar lielās «Kalāču» saimniecības priekiem un bēdām, ar tās objektīvajām interesēm. Ar dzejnieka Veidenbauma muti runā ne tikai revolucionārais jaunstrāvnieks Baums (tā viņu dažkārt sauca «pīpkaloņu» pulkā), bet arī zemnieka dēls Kalāču Edvarts.

Raksturīgas liecības par to dod ne tikai viņa vēstules, bet arī apcere «Gabals iz tautsaimniecības», kur galvenā uzmanība veltīta zemnieka dzīvē tik nozīmīgajam zemes rentes jautājumam. Pie tam šis jautājums izskaidrots pilnīgi saviem vārdiem, balstoties uz paša pieredzē iegūtiem latviešu lauku dzīves materiāliem. Turpretim strādnieku revolucionārās cīņas raksturotas tikai pārstāstījuma veidā, atreferējot vai citējot lasīto grāmatu saturu bez jebkādas saistības ar savas zemes konkrētajiem apstākļiem.

Zemniecība ir pretrunīga šķira, un arī lielā mērā no šīs šķiras izaugušā Eduarda Veidenbauma uzskati ir pretrunīgi, jeb, kā Andrejs Upīts par viņu saka, — «tā ir komplicēta, problemātiska, dzīvē dziļi traģiska personība, pretmetos veidota, ar grūti atminamu un apgaismojamu raksturu»[144].

Tā kā dati par Veidenbauma dzejoļu uzrakstīšanas laiku ir nepilnīgi, tad pretrunīgie uzskati, kas nomainīja cits citu noteiktā vēsturiskā secībā un veidoja zināmu attīstības līniju, viņa atstāto mantojumu lasot, liekas it kā vienā laikā radušies. Veidenbauma dzejā mūsdienu lasītājam jāsastopas ar pretrunām pat vēl vairāk, nekā to bija viņa personībā un dzīvē.

Tomēr zināmās iespējas šo pretrunu skaidrojumam ir. Dzejnieka vēstules un laikabiedru atmiņas rāda, ka viņa cīņa ar pretrunām savā raksturā un pasaules uzskatā bija ilgstoša un nemitīga, jo vienas un tās pašas grūtās domas mācās virsū un tika pārspētas atkal un atkal no jauna.

Līdz šim zināmie datējumi rāda, ka apmēram vienā un tai pašā laikā — 1889. gada rudenī — sarakstīts gan skumjais «Vēl desmit, divdesmit gadu», gan bezbēdīgais «Viss ir joks, par visu smejies», gan arī revolucionārais «Kur klusā naktī lakstīgalas dzied». Visa Veidenbauma dzīve un viņa daudzšķautņainā personība bija pretrunu pilna, un tādēļ ir tiesības tās skaidrot, izkārtojot ne tikai hronoloģiskā, bet arī loģiskā secībā. Tā redzam, ka ne vienu reizi vien dzejnieks bijis grūtsirdīgs un dažkārt pat aicinājis dzīves grūtības nevis pārvarēt, bet aizmirst.

Uzmanīgāk ielūkojoties viņa dzejā, daudzas pretrunas izrādās tikai šķietamas un atklājas personas viengabalainība. Taču pretrunas nav noliedzamas jebkurā gadījumā. Piemēram, pretrunā ar Veidenbauma aktīvo pieeju dzīvei ir dažas rezignācijas un fatālisma ieskaņas, kādas sastopamas viņa dzejā — «Ko liktens lemj negrozāmais» u. tml.; vārdu «liktenis» (kaut arī ne vienmēr fatālistiskā nozīmē) viņa dzejoļos sastopam vairāk nekā desmit reižu. Tāpat viņa dzejā nav noliedzamas zināmas agnosticisma tendences («Kas gudrs, kas labs, to nezin neviens»). Visi šie uzdīgušie, bet tālākā attīstībā apturētie uzskati rāda, cik daudzpusīgu idejisku cīņu izcīnījis Veidenbaums.

Jautājums par pretrunām Veidenbauma daiļradē vēl saasinās tādēļ, ka viņa oriģināldzejoļi tika iespiesti tikai pēc autora nāves, pie tam apstākļos, par kuriem

Raiņa vadītā «Dienas Lapa» rakstīja, ka «visu viņa dzejoļu, īpaši pašu labāko klajā laišanai nav vēl pienācis īstais laiks»[145].

Tā kā arī Veidenbauina dzejoļu oriģinālmanuskripti, atskaitot dažu retu izņēmumu, nav saglabāti, tad par viņa dzejoļu daudzumu un tekstu precizitāti ir zināmas neskaidrības: varbut dažu dzejoļu trūkst, varbūt dzejnieka spalvai piedēvēti daži sveši darbi, varbūt dažas vietas ir sagrozītas. (Tā, piemēram, vēl 1952. gadā izdotajā E. Veidenbauma «Izlasē» kā viņa oriģināls uzņemts arī dzejolis «Iežūpot, pasirot Anakreons prot», kas vairāk atgādina kādas vācu studentu dziesmiņas «Trinke, singt Anakreon» brīvu atdzejojumu.)

Liela nozīme precizitātei tekstu un autoru noteikšanā ir vēl tādēļ, ka buržuāziskie interpretētāji ieviesuši domu par Veidenbaumam it kā piemītošo reliģiozitāti. Tā viņa ne visai viengabalainajā pasaules uzskatā ietulkota vēl tāda pretruna, kādas tur patiesībā nemaz nebija, jo kritiskajai nostājai reliģijas jautājumos, kas Veidenbaumam bija izveidojusies jau skolas gados, viņš palika uzticīgs arī vēlāk. Vēstulē 1890. gada 2. septembrī dzejnieks no jauna apliecina: «Es ienīstu kā agrāk visu svētulību un neticu tagadējai ticībai, tāpat arī citus savus ieskatus neesmu grozījis...» Liecību par Veidenbauma aso nostāju pret baznīcu ir daudz. Dzejoļi «Dievbijīgo apmierinājums» un «Ticīgo mierinājums», kas dažos izdevumos nodrukāti bez virsraksta, nav jāsaprot kā Veidenbauma paša reliģiozitātes izteicēji, bet kā ironija. Dzejoli «Vai senatnē vien tikai vīri bija», kur pieminēts dievības vārds, J. Sudrabkalns izskaidro tā: «Dievības gars te ateistam

Veidenbaumam ir radošais, dumpīgais, revolucionārais gars, kas grib un spēj atminēt visus dabas noslēpumus.»[146] Dzejoļi «Rau, svētku eglīte tik koši» un «Gods dievam augstībā», ja arī būtu Veidenbauma sacerēti, nav reliģiozitātes apliecinājums, bet tolaik lauku sētā parastās ziemas svētku svinēšanas atainojums. Pretrunas Veidenbauma uzskatos, protams, bija, bet tāds vispārīgs atzinums vēl nedod tiesību piedēvēt dzejniekam tīri pātarnieciskas morāles sludināšanu.

Ir iemesls domāt, ka pašu revolucionārāko Veidenbauma dzejoļu tagad pazīstamajos tekstos vai nu trūkst pavisam, vai arī tie nav vairs tik asi, kā bija oriģinālā. Dzejnieka kopotu rakstu pirmizdevumā rediģētājs raksta: «Lai novērstu konfiskācijas klizmu, jutos spiests dzejolī Nr. 6 vienu rindu nenodrukāt un dzejoļos Nr. Nr. 12, 22, 23 un 41 pa vārdam mīkstināt.»[147] īstā teksta vietā «Baida tos elle un dievs» likts «Baida tos elle un sods». Kur Veidenbaums dzejojis — «Tie galviņas nokar un dieviņam tic», tur lasām — «Tie galviņas nokar un pasakām tic». Kur vajadzēja būt «Un cienīgtēvs, zaglis, teic sprediķus», tur ir — «Un notiek, ka zaglis teic sprediķus». Dzejolī «Mosties, mosties reiz, svabadais gars» garīdznieku vietā ir pātarnieki, kungu vietā — trani. Nav teikts, ka grozījumi, kas jau likvidēti, bija vienīgie.

«Mājas Viesa» redaktors P. Zālīte, kas bija viens no pirmajiem Veidenbauma dzejoļu publicētājiem, stāsta: «Kad man tika nodoti Eduarda Veidenbauma dzejoļi un citi raksti oriģinālā priekš nodrukāšanas, tad cenzūras apstākji bija tādi, ka daudzus dzejojus un citus Veidenbauma rakstus nemaz nevarēja drukāt. Ja jel pavisam ko gribēja no Veidenbauma drukāt, tad dzejojos daži vārdi un teikumi bija jāpārgroza ... Dažus dzejojus cenzors vienkārši konfiscēja un vairs nedeva atpakaļ ... pie kādas manā dzīvoklī izdarītas kratīšanas cara žandarmērija paņēma līdzi arī Veidenbauma rakstus, to starpā arī kādu garāku zinātnisku apcerējumu. Kādu nieku dabūju vēlāk atpakaļ, bet krietni daudz no Veidenbauma rakstiem, un taisni visraksturīgākos un brīvākos, žandarmērija vairs neatdeva un pasacīja: tie paliek pie mums, tos mēs vairs neatdosim. Uz jautājumu «kāpēc», atbildēja: «Viņi ir kaitīgi, bīstami.»»[148]

Tomēr arī tas Veidenbauma mantojums, kas tagad pazīstams, ir izcili vērtīgs. Viņa galvenais idejiskais pamats ir nemiers ar pastāvošo iekārtu, revolucionāra cīņa pret to, tās atmaskojums un jaunas, labākas dzīves sauksmes.

Tāpat kā savos populārzinātniskajos rakstos, tā ari dzejojos Veidenbaums vēršas ne tikai pret dažiem Jauniem vai gļēviem cilvēkiem, bet pret visu pastāvošo iekārtu, parāda to materiālistiskā pasaules uzskata gaismā. Viņa reālisms atsedz un nosoda ne tikai dažas Jaunas parādības, bet uzrāda arī to dzijākos cēloņus.

Iepriekšējā vēstures perioda lielākie dzejnieki A. Pumpurs un Auseklis savus tautas brīvības centienus izteica dzejā galvenokārt ar romantisma metodes palīdzību, Veidenbaums — reālistiski. Pumpurs un Auseklis lielā mērā ierobežojās ar cīņu pret baltvācu muižniekiem un mācītājiem, Veidenbauma dzejā ieskanas jau spēcīgs protests pret kapitālismu. Pumpurs ar Ausekli visumā pārstāv sava laika zemniecības un arī buržuāzijas centienus, Veidenbaums izauga ne tikai no zemniecības, bet daudz guva arī no strādnieku revolucionārās kustības un Jaunās strāvas pirmsākumiem.

Veidenbaums — pirmais un lielākais latviešu literatūras jaunā perioda iezvanītājs, par kura vēsturisko nozīmi tā laika dzīvē Andrejs Upīts saka: «Paēdusī

mietpilsonība ne tuvu neapjauš, ka Veidenbauma īsie, sparīgie dzejoļi ir arī pirmais draudīgi brīdinošais pieklauvējiens pie viņas goda mielastu zāles durvīm.»[149]Šis draudošais, skarbais piesitiens ir Veidenbauma dzejas vadmotīvs un nosaka arī viņa meistarības tipiskākās īpatnības.

Veidenbaums ir cīņas dzejnieks, un šai īpatnībai kā galvenajai pakļauti visi viņa izteiksmes līzdekļi. Iezīmējot divu naidīgu pretspēku nemitīgu cīņu, arī kom-pozicija viņa dzejoļu lielum lielajai daļai veidota, pamatojoties uz kontrastiem, piemēram:

Kur klusā naktī lakstīgalas dzied,

Tur klausīties man labprāt tīkas iet.

Bet vairak tik man tur, kur lodes dzied,

Kur asins kaujā brīvie vergi iet.

(«Kur klusā naktī lakstīgalas dzied»)

«Tā jau viņš allaž prata,» Veidenbaumu raksturo Andrejs Upīts romānā «Plaisa mākoņos», «iesāka ar rozēm un lakstīgalām, tad piepeši tās pārtrauca ložu dziesma asins kaujās, bet noslēdza pērkona dārdam līdzīgo teikumu trauksme.»*

Atbilstoši dzīves daudzveidībai Veidenbauma kontrasti ir dažādi, piemēram, «Par spīti grūtiem laikiem, Dzied jautri mūsu bars». «No putekļiem ārā. no dūmiem Mūs ziedošais pavasars sauc». Kaut arī dzejnieks nereti izsaka noteiktu viengabala pārliecību («Nost reiz metīšu skumību lumvo». «Kam velti dārgo laiku tērē»), viņa darbi palaikam liecina par spraigu iekšēju dramatismu, liecina, ka šī pāi lemba iegūta un saglabāta sīvā cīņā.

Lai sasniegtu lielāku intensitāti, pretstata figūras vietā Veidenbaums bieži lieto arī kāpinājumu. la. piemēram, dzejoļa «Kā gulbji balti padebeši iet» nobeigumā viņš vēršas pret mokoši smagu darbu, tad pret badu un varmācību, beidzot pret cilvēka asiņu izliešanu. Vispār viņa dzejai raksturīgs spraigums, dina mika, cīņa. Arī Veidenbauma stilu var raksturot tiem pašiem vārdiem, kā E. Eferts-Klusais raksturojis viņa drauga — izcilā revolucionāra F. Roziņa stilu: «... stingri uzvilkta loka aukla, kas strinkšķēdama met aso domu bultu visdziļāk pretinieku pūlī.»

Kā cīnītājs Veidenbaums ir apzinīgs, drosmīgs, atklāts, ar idejiskiem pretiniekiem nesamierināms. Viņa tonis agresīvs un kategorisks. Veidenbaums nemēdz slēpties, laipot, nedz runāt aplinkus, bet sauc lietas īstajā vārdā, kaut arī šie vārdi tā laika latviešu literatūrā ir nedzirdēti skarbi. Tā, piemēram, tādi izteicieni kā ticīgie muļķi, svētie liekuļi garīdznieki, tauki baznīckungi, kanceļu krāpnieki, cienīgtēvs zaglis, lepnie [150]

Varmākas, tiesneši — cienīti blēži, resni blēži, naudas maisi, blēži riebīgi utt.

Tāda leksikas izvēle raksturo dzejnieku cīnītāju, kas iet uz mērķi pa taisnāko ceļu. Par zemisku ienaidnieku viņš bezbailīgi, patiesi un parasti arī bez pārspīlējuma pasaka tieši to, ko tas pelnījis. Ne velti Cerniševskis līdzīgā sakarā norāda: «.. . nepieciešams dzīvā kritikā dažreiz arī toņa skarbums .. .»* Vai arī: «... atgriezīsimies atkal pie toņa «asuma». Mēs teicām, ka daudzos gadījumos tas ir vienīgais tonis, kas piederas kritikai, kura saprot priekšmeta svarīgumu un uz literāriem jautājumiem neraugās aukstām acīm.»[151] [152] Tas gan teikts, runājot par literatūrkritiku, taču ne mazāk attiecināms uz dzeju. Arī Veidenbaums ir skarbs, tikai viņa skarbums saistās ne ar rupjību, bet ar dedzību un patiesību. Viņa doma ir asa un tāda pati arī izteiksme. J. Sudrabkalna vārdiem runājot: «Ar deminutīviem

Veidenbaums nav draugos, tie viņa dzejas garam sveši.»[153]

Arī tad, kad Veidenbaums runā pats par savām iekšējām pretrunām, viņš neko necenšas noslēpt vai mīkstināt, bet gan tieši otrādi — mēdz lietot hiperbolu.

Ne katrreiz Veidenbaumam bija iespēja vai nepieciešamība izteikties pilnīgi atklāti. Bieži viņš lieto ari zemtekstu. Daudzreiz tas ir ar ironisku raksturu. Aplinkus izteikts veikls dzēliens, asprātīga zobgalība, nicinoša intonācija viņam ne mazāk noderīgs cīņas paņēmiens kā skarbums. «Dievs ir laipnīgs: mācītājus

Devis līdz ar kungiem tev,» Veidenbaums it kā pavisam pazemīgi atkārto tumsoņu pasaciņu, bet lasītājs jūt, ka dzejnieks taču te smejas par kungiem un mācītājiem. Un, ja kāds to tomēr vēl nenoprot, tad turpinājums: «Sen bez tiem tev ellē rāvis Būtu velns par kalpu sev,» — ierosina domu ikvienam: labi varētu dzīvot ari bez kungiem un mācītājiem, un nekāds velns nerautu. Tāda pati pusslēpta, pusatklāta zobgalība dzejoļos — «Ej un dzenies tik pēc naudas», «Ja gribi tikt pie labas vietas, Tad glaimo, klanies, rokas laizi!» u. c.

Veidenbaums ir liels arī satīras laukā. Apmēram ceturtā daļa Veidenbauma dzejoļu ir satīras. Līdzās Rainim un Andrejam Upitim viņš ir viens no latviešu spilgtākajiem satīriķiem. Latviešu satīras labākās tradīcijas, kas bija veidojušās jau «Pēterburgas Avīžu» pielikumos «Dzirkstele» un «Zobugals», Ausekļa un Andreja Pumpura darbos, Veidenbaums viens no pirmajiem paceļ augstākā attīstības pakāpē — līdztekus cīņai pret baltvācu muižniekiem un mācītājiem stipri saasina uzbrukumus pret kapitālistiem.

Veidenbaums mīlēja vienkāršību un patiesību, centās pēc tās kā dzīvē, tā dzejā, dažkārt nonākot līdz pārspīlējumam. Viņš sāpīgi izjuta pat parastās pieklājības prasību sasveicināties un sarunāties arī ar nesimpātiskiem cilvēkiem. Un, kad viņam nebija nekā svarīga ko teikt, viņš pat ar draugiem nodzīvoja kopā nedēļām ilgi, nesacīdams ne vārda, lai tikai nebūtu jārunā tukšas valodas. Dedzīgi pievienodamies vācu rakstnieka F. Hebeļa izteicienam, ka «ceremoniāli cilvēki reti kad ir lieli»[154], Veidenbaums arī savā daiļradē bija vienkāršs un skaidrs.

Nereti dzejnieka vārsmās tik vienkāršas, ka tās tuvas ikdienas sarunu valodai. Tā, piemēram: «Kas, staigājot pa košām puķu lejām, Tik apskata, cik siena viņas dos, Lai mani nelasa». Vai ari: «Tiesās sēž bargi kungi, kas pēc bagātības Spriež katram taisnību, kas turīgāks Par citiem ticis ir, tam bezkaunības Un varmācības gars aug augumā.» Rakstīt vienkārši nenozīmē rakstīt vienkāršoti. Tā arī Veidenbauma dzejas vienkāršība nesaistās ar vienmuļību, primitīvismu, bet ar augstu meistaribu: pareizi, pilnīgi un bez kā lieka te dažos vārdos ietverta satura bagātība — lielas atziņas un īstas, dziļas jutās. Skaidrajai, saturīgajai domai un neviltotajam, intensīvajam pārdzīvojumam nevajag mākslīgu izskaistinājumu, visvienkāršākā veidā izteikti, tie skan visiem saprotami un spēcīgi.

Vienkāršība Veidenbauma dzejā nesaistās ar shema-tismu, bet gan ar gleznainiem un emocionāliem tēliem. Dzejnieks neraksta sausi — «dzīve paiet ātri», bet uzbur lasītāja priekšā ainu — «Laiks ātrāki steidzas kā vagona rats». Ja jārunā, ka pie debesīm ir mākoņi, Veidenbaums to pasaka ar dziļu lirismu — «Kā gulbji balti padebeši iet». Ne velti viņš pats par sevi teicis, ka esot «materiālists... ar dzejiskām rantēm»1.

Raksturīgas īpatnības arī Veidenbauma leksikā. Kā dzejnieks domātājs viņš iemīļojis tādus vārdus kā filozofs, filozofs pesimists, morālists, griba brīvā, zinību gaisma, tāpat arī abstraktu jēdzienu apzīmējumus: laimība, cerība, ziniba, dvēsele. Kā tautas brīvības cī-nītājs Veidenbaums atkal runā par varmākām, aizspriedumiem, valdniekiem, liekēžiem, un pretstatā tiem viņa dzejā statīts «brīvības cēlajais gars».

Vēstulē 1889. gada 18. decembrī.

Veidenbaums prot atrast tādus vārdus un novietot tos teikumā tā, ka ar tiem saistās īpašs emocionāls akcents un intonācija, piemēram, «bezgalīgs žēlums man dvēseles dziļumos griež», «tālāk un atkal tālāk rit šausmīgais mūžības rats».

Lielas iespējas dzejniekam devusi tautas valodas bagātību pārzināšana. Daža laba tās idioma, kas kuplina Veidenbauma stilu (piemēram, «Tam varmācības un bezkaunības gars aug augumā»), palīdz izteikt saturu konkrētāk un pilnīgāk. Tādi ir salīdzinājumi ar «kā» — «strādā kā skudras», «kā aklai vistai grauds», «kā pliks pa nātrām» u. tml. Dzejnieks izmantojis arī latviešu nacionālo tradīciju motīvus, tēlaināk izteikdams dzīves skaistumu un prieku:

Un zaļām meijām meitas istabu poš,

Un Jāņu dziesmas līksmi līgo.

(«Jau vēsās smiltīs dārgajie draugi dus»)

Ir arī tādi formulējumi, kas cieši saistās gan ar Veidenbaumu, gan vispār lietoto frazeoloģiju (piemēram, ironiski, pret reakcionāro sabiedrības daļu vērsti izteicieni — «Veciem ļaudīm kumeļa prāts», «Vēders — dievs visaugstākais»), tādēļ vairākos gadījumos ir grūti pateikt, vai viņš pārņēmis tautas parunu, vai arī tauta pieņēmusi dzejnieka izteicienu par savu. Katrā ziņā mijiedarbība bijusi abpusēji auglīga.

Var droši teikt, ka ne vienu vien izteicienu, kas kļuvis par vispārības īpašumu, radījis Veidenbaums (piemēram, «Virs zemes nav taisnības, dūrei tik spēks», «Dzīve ir laba, kad mērķis ir labs», «īsts filozofs nav pesimists»). Ar to viņš darījis bagātāku tautas valodu un reizē arī tās apziņu. It īpaši te atzīmējamas dzejnieka nemirstīgas vārsmās: «Ticības māņus pie malas liec», «Tu atpestī cietējus brāļus» un «Mosties, mosties reiz, svabadais gars», kas, reiz dzirdētas, nav vairs aizmirstamas. A. Birkerts savās atmiņās par Jaunās strāvas laikiem atceras: «Veidenbauma dzeja viegli iespiedās visiem atmiņā. Visi to drīz vien zinājām no galvas.»[155] Veidenbauma dzeja arī valodas, tāpat kā satura ziņā ir tautai tuva un audzinoša.

Tomēr ne visur dzejnieks valodas un vispār formas jautājumos bijis pietiekoši rūpīgs. Ne reti viņš ritma ievērošanas grūtības mēģina apiet ar apostrofa palīdzību— «tu bij’», «mīlestīb’», «mājas viet’» u. tml. Visbiežāk galotne norauta vārda «mans» locījumiem, piemēram, «Vairs bēdas man nebiedēs». Arī atskaņas ne vienmēr tīras: «skuķes — puķēs», «lāsi — glāzi», «gūt — trūd». Lai dabūtu atskaņu vārdam «nāca», lietota nepareiza forma «sāca». Saskaņā ar vairākām tālaika kļūdainajām latviešu valodas gramatikas grāmatām Vei-denbaums diezgan bieži lieto arī adjektīvu noteikto galotņu nepareizas formas, piemēram, «dārgajie draugi», «jautrajie smiekli», «dumjajās galviņas», «jaunajo stādu sedz aukstajais sniegs». Atrodas ari vēl citāda rakstura neveiksmes, piemēram, tāds negribēti komisks izteiciens kā «apakšā miroņi šausmīgi trūd». Taču, kopumā ņemot, trūkumi Veidenbauma dzejas mākslinieciskajā izveidojumā, salīdzinot tos ar viņa meistarības pozitīvajiem sasniegumiem, ir nelieli, bieži pat nemanāmi.

Veidenbaums sekmīgi izlieto arī valodas daiļskanī-gumu, ritma variācijas līdzi satura maiņai u. c. muzikālos elementus, it īpaši atskaņas. Atskaņas Veiden-bauma dzejā mēdz būt pavisam vienkāršas («krāj — klāj», «slauc — brauc», «radīts — badīts» u. tml.); arī to parastā kārtība (aa, bb vai abab) ikdienišķa. Un tomēr tās nav ne nemākslinieciskas, ne viduvējas. J. Sud-rabkalns saka: «Ne viena, ne vairāku balsienu, ne veca, ne jauna atskaņa neko nepalīdz un nekam neder, ja tā nav izaugusi organiski no rindas, no visa dzejoļa, no paša satura.»[156] Atskaņas Veidenbauma dzejā nekalpo formālistiskiem trikiem, savas virtuozitātes demonstrēšanai, bet satura pilnīgākai atklāšanai, piemēram:

Virs zemes nav taisnības, dūrei tik spēks;

Kas varmākām skādi dar\ nosaukts tiek grēks.

(«Virs zemes nav taisnības, dūrei tik spēks»)

Vai arī:

Es atminos, spēki reiz cēlās Un gudrību avotus smēlās.

(«Es atminos rožainos laikus»)

Galvenais loģiskais saturs koncentrējas tieši tais vārdos, kas rindas beigās, un tā atskaņas ne tikai vairo labskaņu, bet sekmē izteikt arī domu. Bez tam vēl atskaņas te palīdz sadalīt saturu mazākās, vieglāk uztveramās ritmiskās vienībās. Tā Veidenbauma pantā ari vienkārša, bieži lietota atskaņa skan ar pirmreizīgu svaigumu un spēku.

Tas pats sakāms par citiem izteiksmes līdzekļiem. Tā citkārt trafareti izteicieni kā «Pie debesīm mēness spīd bālais», «strautiņš ielejā čurkst», «pa košām puķu lejām» vai ari «atliks miršanu uz rītu» Veidenbau-ma dzejā nav banāli, bet iegūst jaunu spožumu.

Valodas daijskaņas ziņā kādu īpaši raksturīgu, aso-nancēm un aliterācijām bagātu Veidenbauma dzejoli un tā ietekmi strādniekos Andrejs Upīts romānā «Plaisa mākoņos» raksturojis tā: «Smalka auss taisni dzelžu dzirkstoņu varēja sadzirdēt beidzamo četrrindu šalcienā caur sakostiem zobiem —

kur dzelži un cirvji bez rimšanas klaudz, pēc maizes, pēc pārtikas vergi kur sauc, no stiprākā samīts, vājāks kur lūst un asins un sviedri ik dienas kur plūst.

Veidenbauma vārdu ritumā klausīdamies, tie atmiņā atjauda sava paša mūža gājumu pusbadā, smagos darba kļaušos, netaisnā pazemojumā, ar tveicē un sviedros melnu muguru, ar rāvas jēli noēstām kājām, ar sūri sūrstošām, sarkanām lāsēm no delnā pārplīsušās tulznas.. .»*

Ievērojot Veidenbauma dzejoju muzikalitāti un dziļo saturu, vairāki no tiem komponēti. K. Kažociņš, A. Kalniņš, M. Zariņš sacerējuši muziķu dzejolim «Kā gulbji balti padebeši iet», J. Reinholds — «Mosties, mosties reiz, svabadais gars», L. Reinholde — «Pa ielām dubjainām līst lietus, vēji šņāc» u. c. Daži Veidenbauma dzejoji — «Domāju es domas dzijas», «Laiks ātrāki steidzas kā vagona rats» u. c. — tiek dziedāti pēc tautā sacerētām vai kaut kur aizgūtām melodijām.

Viena no latviešu valodas īpatnībām un vērtībām ir

» A. Upīts. Kopoti raksti, XII, 1952.. 357. Ipp, samērā brīvā vārdu kārtība teikumā. Izmantojot to, Veidenbauma iemīļots paņēmiens ir nostatīt ar adjektīvu izteiktu apzīmētāju aiz apzīmējamā vārda: «dūk-snājā slapā», «apgabals tālais», «vecums vēls», «dzīvoklis baigs», «vaigus sārtos». Tāda ikdienas valodā reti lietota, bet tautas dziesmās sastopama vārdu kārtība teikumā pilnīgi saskan ar latviešu valodas iekšējo likumību, un Veidenbaumam šāda brīvība palīdz veidot ne vien dzejoļa ritmu, bet arī īpašu loģisku akcentēju-mu un līdz ar to arī emocionālu noskaņu, visbiežāk — svinīgumu.

Dažkārt Veidenbauma dzejā šie apzīmējošie vārdi iegūst tādu raksturu, kāds ir antīkajā dzejā parastajiem pastāvīgajiem epitetiem, piemēram, «pasauli plašo», «maijmēness debešķīgais», «sirdsēstiem drūmiem», «skumību tumšo», «aizspriedumi sirmie», «dienas skaistās», «cerības straujās», «liktenis negrozāmais» u. tml.

Veidenbauma tuvība ar antīko literatūru izpaudusies arī tādā veidā, ka viņš nereti tēlu veidošanai izmanto antīkos priekšstatus, antīkos īpašvārdus — Hadess, Kokitus ūdeņi, Olimps, Sokrāts, lauri, lira. Bez savstar-pīga sakara nav arī Veidenbauma izteiciens «skaudīgais laiks» un Horācija «invida aetas». Pēc Homēra un citu grieķu un romiešu dzejnieku parauga Veidenbaumam ierasts apzīmējums vārda «cilvēks» vietā ir «mirstīgais». Ar šo īpatno leksiku saistās arī zināma specifika saturā, parasti patoss. Tāpat radniecību ar antīkas dzejas stilu apliecina vairākkārt lietotais rotā-tājs epitets — «jaunajo stādu sedz aukstajais sniegs» u. tml. Arī Veidenbaums, līdzīgi Horācijam, atturas no plaši izvērstiem gleznainiem tēlojumiem, vairāk uzsver prātniecisko momentu, tādēļ arī abu dzejnieki^ daiļradei lielā mērā racionāls raksturs.

Veidenbauma izteiksmes īpatnība ir ari biežā uzrunu lietošana: «Kam veltīgi lairnību kāro tu, sirds», «tici man, draugs», «Ikkatrs tev godu dod, centīgais virs» u. tml. Tāda uzrunas forma liek lasītājam uztvert dzejoli kā tieši viņam domātu. So paņēmienu sastopam latviešu dzejā jau agrāk (J. Alunāna «Latvieši, uz jums ar rīts jau gaida», A. Pumpura «Ko runāja sveši ļaudis, to tu līdzi nerunā»), bet Veidenbaums pirmais tā izteica revolucionāras idejas: «Tu atpestī cietējus brāļus» un «Mosties, mosties reiz, svabadais gars.»

Lai gan apjoma ziņā Veidenbauma literārais mantojums nav plašs, tomēr tas ietver sevī lielu saturu un izteiksmes bagātību un daudzveidību. Tur ir gan liriskā, gan filozofiskā dzeja un satīra, gan ziedu smarža un putnu dziesmas, gan vergu ķēžu žvadzoņa un asiņainu kauju troksnis. Visam pāri paceļas dzejnieka vēsturiskie vārdi: «Mosties, mosties reiz, svabadais gars.»

GALVENIE MOTĪVI Labākas nākotnes ilgas

Pastāv tradīcija Veidenbauma dzejoļu krājumus sākt ar spārnotajām rindām — «Kā gulbji balti padebeši iet, Tiem vēlētos es līdzi tālu skriet». Un tiešām — «Tās gari elstās, sēri jautrās skaņas» ne vien skar dvēseles smalkākās stīgas un neaizmirstami iespiežas atmiņā no vienas reizes dzirdējuma, bet arī ievada soli pa solim vai visā dzejnieka tēlu pasaulē — it kā uvertīra, kas jau pašā sākumā īsi noraksturo \relāk plaši izvērstos motīvus.

A. Birkerts, kas kopā ar Jelgavas progresīvajiem vidusskolniekiem lasījis Veidenbauma dzeju 1892. gadā no rokraksta, par šo pirmo iepazīšanos raksta: «Krājumu ievadīja «Kā gulbji balti padebeši iet». Tādu dzejoli vēl neviens no mums nebija lasījis. Vispirms jau brīnišķīgas bija pirmās četras rindas ar skaisto mākoņu ainu, bet it īpaši ar svaigām, spilgtām krāsām tēloto ilgu un laimes zemi. Sevišķi lielu iespaidu dzejolis radīja vēl tādēļ, ka tas nāca mums kā no sirds: ilgas pēc laimīgākas dzīves mēs kā trūcīgi jaunekļi pazinām, un vairāk vai mazāk pazinām arī to dūksnāju, kur norisinājās nežēlīgā maizes cīņa.»[157]

Reālā īstenība, kas atspoguļota šajā un daudzos tam līdzīgos dzejoļos, pārpilna sviedru un asaru, vaidu un lāstu, un tomēr Veidenbaums valdzina ne vien ar savu dziļo patiesīgumu sabiedriskās dzīves pretrunu atainošanā, bet vēl jo vairāk ar spraigo intonāciju, kas pauž nesamierināmu protestu, stipru gribu un spēku. Lai ko teiktu vārdu loģiskais saturs, to pavada veselīgs, vīrišķīgs zemteksts, kurā tauta vienmēr saklausījusi atbalsojamies savas pašas sirds balsi.

Dzejnieks gan prasa — «Kam veltīgi laimību kāro, tu sirds?», taču tas ir tikai sensenais dzejiskās izteiksmes paņēmiens — retoriskais jautājums, kura patiesā jēga izteicas domā, ka laimi kārot un par to karot nav veltīgi, ka nevajag un nav nemaz iespējams aizmest prom cerības, ka īstā dzīves vieta cilvēkam ir nevis asaru dūksnājs, bet saules pilnas ielejas.

Kā lavīna, nemitīgi pieaugdama spēkā un dārdoņā, no rindas uz rindu veļas apsūdzības vārdi pret

pārmērīgu darbu liekēžu labā, pret trūkumu un badu, pret tālaika dzīves vareno patvarībām, līdz vislielākā kāpinājuma brīdī pēkšņi apraujas. Seko it kā neziņas pilns klusuma brīdis, bet lasītāja un klausītāja savijņotās emocijas bango tālāk arī bez teksta, modinot apziņu, lai cietējs kļūtu par cīnītāju, lai asinis plūstu ne no pātagām kapāta verga muguras, bet no satriekta varmākas melnās sirds. Tāda ir šā dzejoļa patiesā jēga un vērtība.

Dzejolis «Kā gulbji balti padebeši iet» ar savu melodiskumu, gleznainību un dziļo idejiskumu ne vienreiz vien valdzinājis komponistus, kas par šo tekstu radījuši vairākas lieliskas dziesmas gan korim, gan solo atskaņojumam. Sevišķu uzmanību pelna Alfrēda Kalniņa devums, kas radies 1917. gada martā un savā īpa-tajā mākslas valodā pauž Lielā Oktobra priekšvakara noskaņas. Saskaņā ar Veidenbauma dzejas saturu, kompozīcija veidota, par centrālo tēmu ņemot divu pretēju spēku — labākas nākotnes domas un «asaru dūksnāja» valdnieku cīņu.

Mūzikas zinātniece S. Vēriņa šo kompozīciju analizējusi tā: «Atbilstoši diviem galvenajiem teksta tēliem Alfrēds Kalniņš iecerējis arī savu solodziesmu kā divu kontrastējošu muzikālo tēlu attīstību ... basa augšup lidojošās frāzes klavieru partijā dod trauksmes, tiekšanās iespaidu ... modulatoriskie novirzieni piešķir sevišķi gaišu, trauslu, augšup lidojošu raksturu. Tā pati augšupejošā līnija, kas instrumentālajā pavadījumā, bet vēl vairāk saviļņojoša, graciozāka, plastiskāka, brīžiem sasniedzot ekstāzei līdzīgu uzliesmojumu, raksturo vokālo partiju. It kā aizlidojot līdzi sapņu tēliem, dziesmas pirmā daļa izgaist gaišās mažora pasteļ-krāsās.

Satraukti, skarbi akordi, ievadot dziesmas otru pusi, liek atgriezties dzīves īstenībā. Seko dramatisks, satraukts rečitatīvs uz sastingušu minoru akordu fona: «Kam veltīgi laimību kāro, tu sirds ...» Vienmērīga, lejupslīdoša melodija arvien klusākā skanējumā slīgst lejup un sastingst uz dziesmas pamatskaņas.»[158]

Lai gan komponists no Veidenbauma teksta izmantojis tikai daļu, viņš tomēr spējis radīt dzejas pamatdomai atbilstošu, lielisku muzikālu iztulkojumu.

K. Kažociņa četrbalsīgajā kora dziesmā, kas komponēta 1919. gadā, mūzikas tēlos parādīta Veidenbauma dzejoja viena puse — liriskā, bet šā dzejoja viss teksts izmantots M. Zariņa komponētajai Daces dziesmai filmā «Kā gulbji balti padebeši iet» (1957.).

Līdzīgi, smeldzes pilni dzejoji, kur taisnības apziņas radītas dusmas un naids mijas gan ar līdzjūtību un grūtsirdību, gan ar gaišām cerībām un ilgām, Vei-denbaumam ir vairāki. Tikai ne katrreiz diapazons tik plašs, lai aptvertu visus minētos motīvus, palaikam uzsvērts tikai viens vai daži no tiem.

Tā, piemēram, bez Veidenbaumam tik zīmīgā griezīguma un spara tīri liriskos toņos izskan skumjais «Pa ielām dubļainām līst lietus, vēji šņāc». Taču arī te krēslainās noskaņas tāpat pārtrauc «gaišas rožu ainas», «sāk domas tālu skriet» un, kaut gan tagadni «sedz ziemas aukstais sniegs», ir noprotams, ka zem tā mīt «kvēlojoša sirds».

Episkā mierā un vienā vienīgā pelēkā krāsu gammā pāri pusei risināts nedienās rakstītais dzejolis «Pie

debesīm mēness spīd bālais», bet tad tūliņ sākas asi, dramatiski piesitieni par «bezgalīgu žēlumu», kas «dvēseles dzijumos griež». Tikai trīs nelieli nobeiguma vārdi — «likteņa grūtības spiež», un pietiek, lai individuālo jūtu un dabas lirikai piederīgie panti iegūtu Vei-denbauma daiļradei vispār raksturīgo sociālo skanējumu.

Tāpat kā vēlāk Rainis vienus un tos pašus motīvus par nenovēršamo pavasara uzvaru cīņā pret ziemas salto varu neatlaidīgi atkārtoja desmitiem reižu, bet, atrodot arvien jaunas variācijas, nekad nekļuva monotons, tā arī Veidenbaums atkal un atkal modulē savu raksturīgo kontrastu starp rožainām saules dienām un kapa tumsu. Viņš dzejo par tālēm, kur rozes nenovīst, par gaišām rožu ainām, rožainiem laikiem, laimes laiku, jaukākajiem brīžiem, saulainām lejām, puķēm raibotām lejām, laimības ielejām, laimības sapņiem, izvirzot tos pretstatā tumsai un miglai, aukstumam un badam, ciešanām un nāvei. Arī Veidenbauma pretnostatījumā palaikam saklausāms plašs, sabiedrisko dzīvi raksturojošs vispārinājums ar spraigu zemtekstu un filozofisku pieskaņu. Tieši tādā veidā veselā dzejoļu grupā izpaužas Veidenbauma gruzdošais nemiers un līdz ar to viņa stila dinamisms, aktivitāte un trauksme.

Pazīstamo dzejoli «Tumsa un migla» buržuāziskie interpretētāji iztulkoja kā pesimisma ticības apliecību, ko pats pazīstamais dzīves noliegšanas filozofs Šopen-hauers varot likt saviem darbiem par moto, lai gan patiesībā Veidenbauma spēcīgajās rindās nav nekā no kapsētas zvanu drūmuma, ne izmisuma kliedziena nevarības, bet kalēja vesera dunoņas ritmā caur sakostiem zobiem izgrūsts lāsts: «Nolādēts liktens cilvēkam

būt.» Andrejs Upits romānā «Plaisa mākoņos» parāda, ka kapitālistu verdzinātie strādnieki šo domu konkretizēja un minēto dzejoli citēja tā: «Nolādēts liktens

strādniekam būt!»1

Dažos gadījumos Veidenbauma pozitīvo ideālu simbolizē laimības laiks, kas slēpjas grūti sagaidāmā nākotnē; dažos citos gadījumos tādā pašā sakarā runāts par laimes ieleju, kas atrodas tik tālu, ka paguruma brīdī šķiet nesasniedzama. Tā iznācis, ka vairākiem hiperbolā izteiktiem dzejnieka formulējumiem ir ārēja līdzība ar pavisam cita pasaules uzskata pārstāvjiem, kas sludina, ka dzīve vispār ir tikai «viena liela asara» u. tml. Taču šī līdzība ir formāla un pastāv tikai atsevišķos momentos. Būtībā Veidenbaums arī smagu domu brīžos nostājas pavisam citās principiālās pozi-cijās.

Reliģijas un filozofiskā ideālisma mācības liek labprātīgi novērsties no laimes un dzīves vienīgi tādēļ, ka tās pretstatā mākslīgi izdomātajām «mūžības vērtībām» ir iznīcīgas un līdz ar to liekas nicināmas. Turpretim Veidenbaums, runādams par zaudēto vai vēl nesasniegto dzīves skaistumu un laimi, ar visu savu būti ilgojas pēc tiem:

Cik skaisti bij zudušie tēli,

Un sirdij tik žēli, tik žēli.

(«Es atminos rožainos laikus»)

Līdzīgi Veidenbaumam arī Blaumanis deviņdesmitajos gados dzejoja — «Zem grūta darba smagiem svariem Arvienu ļaužu vairums ies» («Aspazijai», 1895.), «Nevar visi tikt uz saules kalnu — mūžam nevar» [159] («Nevar», 1897.) u. tml. Taču ari viņš, tāpat kā Vei^159 denbaums, alkst pēc vienkāršās, laicīgās laimes tepat zemes virsū, tikai dažbrīd nesaredz ceļa uz to.

Veselīgas vitalitātes pilnais Blaumanis tomēr savu darbu absolūti lielākajā daļā pretēji nedaudzajiem paša izteiktajiem, bezcerīgajiem apgalvojumiem visiem spēkiem atbalsta tiekšanos pēc laimes, stihiski, bet spēcīgi pauž pārliecību, ka laime tomēr ir sasniedzama. Veidenbaums iet tālāk un vairākos gadījumos paceļas jau līdz apzinātam, zinātniski pamatotam optimismam, lai gan viņa ceļš uz to ir smags un sarežģīts: ne vienu vien robežu pāriedams, tolaik vēl vientuļais gājējs bija spiests atzīt, ka ari tālāk viss ir tāpat kā iepriekš.

Buržuāziskās morāles kritika

Pretēji naiviem jūsmotājiem un mazdūšīgiem vientiešiem Veidenbaums pareizi redz, ka tumsas valsts robežas ir plašas, tomēr ne bezgalīgas. Tāda apziņa palīdz saglabāt dūšu un spēkus, arī smagos brīžos nezaudēt optimismu un humoru, bet skatīties uz šķietami neuzvaramajiem «šīs zemes varenajiem» mierīgā spēka apziņā, runāt par tiem ar sarkasmu vai rūgtu ironiju. Tādā sakarā viņa daiļradē varam saskatīt veselu dzejoļu ciklu, kur par moto derētu Veidenbauma paša vārdi, ka jauns gads gan jau atnācis, bet cerēto pārmaiņu dzīvē vēl nav.

Asa pastāvošās iekārtas kritika ir šā cikla pamat-skaņa. Reālistiskās ainās viņš atklāj vienkāršo darbaļaužu neciešami smago dzīvi, valdošā virsslāņa parazītismu, varmācību un blēdību, nesamierināmā naidā nosoda sociālās netaisnības, aicina uz cīņu pret tām.

Veidenbaums dzejo drosmīgi un novatoriski. Pretēji tā laika latviešu literatūrā izplatītajām gļēvajām gaudām un pasīvajai rezignācijai viņa kritika neskan kā raudas un nopūtas, bet kā apsūdzība un protests. R. Pelšes vārdiem runājot, «tā nav sentimentāla labdara mazvērtīga līdzjūtība «mazajiem brāļiem», še elpo šķiru cīņas gars.»[160]

Rūgtuma un sašutuma pilnos vārdos dzejnieks notēlo trūkumu un beztiesību, kādā nospiesta tautas lielākā daļa. Tā smok «grūtā jūgā», «mūžīgās rūpēs», «ciešanās, sāpēs», «tumsībā, grūtībā», «tumsības slogos», «aizspriedumos sirmos», «garīgās verdzības salnā», «verdzības pinekļos», «verdzības ķēdēs», «vergu slogā», «kalpības spaidos» utt. Tautas izsūcējus un apspiedējus apveltī tādiem nosaukumiem kā «resni blēži», «lepnie varmākas», «tumšie varmākas», «naudas maisi, blēži riebīgi», kas «savus brāļus spaida un plēš» un «manīgi citu pūliņus slauc».

Dzejnieks neapmierinās tikai ar atsevišķiem konstatējumiem, bet izdara plašus vispārinājumus, nosoda dzīvi, kāda tā bija toreizējos apstākļos. «Virs zemes nav taisnības, dūrei tik spēks,» spriež Veidenbaums, tomēr pretstatā tiem rakstniekiem, J<as reliģijas ietekmē pauž samierināšanās mācības, viņš nedomā, ka pār dzīvi būtu kāds pārdabisks lāsts, mūžam nenovēršamu ciešanu slogs. Dzejnieks pārliecināts, ka tikai toreiz pastāvošā iekārta, muižnieku un kapitālistu kundzība ir īstais cēlonis, kādēļ liekēži un varmākas var dzīvot izšķērdībā un patvaļā, bet darbaļaudīm jācieš trūkums un nebrīve.

Ar nicinājumu un zobgalību Veidenbaums raksta:

Ej un dzenies tik pēc naudas,

Krāp un blēdī, cik tik jaudas,

Skaties tik uz savu labu,

Rauj no citiem, rauj, kur dabū!

Tomēr strādā apdomīgi,

Krietni, stingri, likumīgi!

(«Ej un dzenies tik pēc naudas»)

Četri panti šai dzejoli, un visi beidzas ar ironisko un akcentēto — «likumīgi». Ar to pateikts, ka toreizējos apstāk|os krāpšana, blēdīšana un raušana no citiem iespējama saskaņā ar likumu, ar pastāvošās iekārtas pamatprincipiem. Tādas pašas domas Veidenbaums izsaka vairākkārt, piemēram: «Vēl liekēži slinkos un godīgi krāps.» Vai arī:

Par tiesnešiem cienīti blēži sēž Un «godīgi» ādu nost citiem plēš.

(«Virs zemes nav taisnības, dūrei tik spēks»)

Likumi, oficiālais «godīgums», kā apcerējumā «Gabals iz tautsaimniecības» teikts, «aizstāv ļaunumu», ir paši stiprākie balsti tautas apspiedējiem un ekspluata-toriem. Veidenbauma dzeja parāda, ka likumi, valsts vara ekspluatatoriskajā valstī panāk, lai darbaļaužu vairums, kaut arī lādēdamies, tomēr paklausītu, jo citādi to «sodīs stingri, likumīgi».

Veidenbaums uzbrūk ne tikai «prātīgajiem», kas «manīgi citu pūliņus slauc», bet arī to dienderiem — lišķiem, līdējiem un citiem «kundzības draugiem un biedriem». Tādēļ viņa kritika vērsās arī pret baznīcu,

kas lr viens no nozīmīgākajiem ekspluatatoriskās Iekārtas balstiem. Baznīca māca, ka pastāvošā iekārta it dieva noteikta, tādēļ pret šīs iekārtas atbalstītajām sociālajām netaisnībām nevis jācīnās, bet ar tām jāsamierinās. Dzejnieka tēva Jēkaba vecajā 1850. gada dziesmu grāmatas priekšvārdā mācītāji tieši tā saka, ka debesu vara tos radījusi «par ķēniņiem un priesteriem ... un mēs valdīsim virs zemes».

Eduards Veidenbaums uz šīs grāmatas vāka bērnībā vingrinājies rakstīšanas mākslā. Vēlāk, iemācījies ne vien rakstīt, bet ari kritiski domāt, viņš jau 1883. gadā, vēl pusaudzis būdams, savā piezīmju burtnīcā ierakstījis: «Kādas ir mūsu mācītāju vainas? Viņi stāv uz mūsu ienaidnieku pusi, jo viņi veicina to centienus, kuri ir — latviešu tautas uzplaukšanai pretī strādāt, lai caur to savu tagadējo varu varētu uzturēt un, ja iespējams, jau tagad ļoti mazās latviešu brīvības vēl vairāk aprobežot... grib savas, vecos verdzības gados ieceltās tiesas un sodus, savus sapelē(ju)šos likumus pasargāt, tos par derīgiem ieteikdami. Un to viņi grib panākt caur to, ka aizliedz sapulces, lai ļaudis nedabūtu savu stāvokli, cits ar citu aprunādamies, ieskatīt, liedz skolās latviešu valodu mācīt un tās vietā liek lietot vācu valodu, lai jau no bērnu dienām ar tām domām aprastu, ka latviešu valoda nekam neder un ka viņai ar visu latvju tautu mūžīgai vāciešu verdzenei jāir.»

Tādi uzskati izteikti arī viņa dzejā, piemēram:

Un cienīgtēvs, zaglis, teic sprediķus:

«Tik pacieties, debesīs labāki būs.»

(«Virs zemes nav taisnības,

dūrei tik spēks»)

Tie bija asi, bet ne pārspīlēti vārdi, jo dzīvē tādas nejēdzības bija vai ik uz soļa. Kāds dzejnieka laikabiedrs Šiliņš savās atmiņās raksta: «...svētdienas vakarā jau bija muižas rijā jāku|; kalēja kalendārā svētdienas nemaz nebija. Ja par to pie mācītāja gāja runāt, tad jau varēja laimīgs būt, kad mācītājs to nedarīja zināmu cienīgtēvam. Viņš deva katram šo svēto iepriecinādamu padomu: «Par bargiem kungiem vajaga dievu lūgt, par labiem un lēniem dievam pateiktiesl Gan viņi viņā pasaulē savu algu panāks!»»[161]

Buržuāziskajā «Baltijas Vēstnesī» šīs parādības raksturotas kā pagātnes notikumi, bet Veidenbaums pateica, ka tā bijis ne tikai aizgājušajos klaušu laikos, bet ir vēl vienmēr un visur, kur pastāv ekspluatācija.

Dzejnieks mācītājus un to mācības kritizē visskarbākajiem izteicieniem, sauc viņus par «svētajiem liekuļiem», «tumsoņiem», «kanceļu krāpniekiem», māca tiem neticēt un neklausīt, tos padzīt. It īpaši liesmainais sauciens «Ticības māņus pie malas liec!» skan kā lozungs, kur dzejiska gleznainība un emocionalitāte apvienojas ar lielu domas skaidrību un aizraujošu gribas spēku.

Lai tauta šim aicinājumam klausītu, jāveic liels noskaidrošanas darbs, jāpārliecina, ka tikpat tukši kā solījumi par viņpasaules paradīzi ir arī draudi par elles mokām, ar kādām reliģija biedē nepaklausīgos. Veidenbaums pārliecinoši atmasko šos māņus; viņa zobgalības liek kaunēties tiem, kas vēl baidās no pēcnāves sodības, viņa smiekli iedrošina paļauties pašam uz savu un savu biedru spēku, nevis uz debesu žēlastību.

Ar biedrisku kritiku pret tumsības jūgā nomāktajiem darbaļaudīm, ar nedzēšamu naidu un nicināšanu pret «tuklajiem baznīckungiem» dzejnieks raksta:

Vienkāršiem ļautiņiem Dumjas ir galviņas:

Verdzības ķēdes sev tie Paši kaļ dienu no dien’ —

Klausa, ko tumsoņi melš,

Kanceļu krāpnieki,

Klausa un varmākas cien’,

Ciena un kalpo tiem.

Kalpo tiem bīdamies,

Baida tos elle un dievs.

(«Vienkāršie ļautiņi»)

Veidenbaums, 19. gadsimta lielākais latviešu antire-liģiskais dzejnieks, atmasko ne tikai atsevišķus mācītājus, bet reliģiju vispār. Viņa antireliģiskā dzeja godam turpina to revolucionāro demokrātu tradīciju, par kuru krievu revolucionārais demokrāts V. Beļinskis teicis, ka «nedrīkst klusēt, kad reliģijas aizsegā un pātagas aizsardzībā sludina melus un netikumību kā patiesību un tikumību»[162]. Pretstatā šiem «ticības māņiem» Veidenbauma dzeja palīdz izprast dzīvi materiālistiski.

Tāda pati neģēlīga un melīga kā mācītājiem ir morāle to īstajiem saimniekiem — muižniekiem un buržujiem. Dzejnieks bezbailīgi norauj neīstās cienības apsegu «šīs zemes varenajiem» un parāda, ka «kungi, kas lepnībā sēž» un «ar manšetēm baltām un apkakli stīvo pasaules drūzmā kā valdnieki brauc», patiesībā

ir zemiski ierāvēji. Viņu svētulība ir viltus, slava pirkta par naudu. Jau iepriekš minētā, īsi pirms nāves sāktā apcerējuma uzmetumā Veidenbaums par t. s. pelēkajiem baroniem rakstīja: «īstenībā šo jauno aristokrātu pamata likums ir tas: cilvēks ir tikai tik cienījams, cik tam naudas, — tātad krietnību vērtē pēc naudas. Šādi ieskati apzīmē tikumības grimšanu, un tādēļ mums tiem visiem spēkiem pretim jāstrādā.»[163] Šādu cīņas garu pauž arī viņa dzeja, piemēram, zobojoties par cienību ieguvušu bagātnieku, kas patiesībā ir blēdis:

Ikkatrs tev godu dod, centīgais vīrs,

Caur paša pūlēm tu ieguvies mantā.

Gan līdzeklis katrs nav bijis tev tīrs,

Par to jau nekas, kad tik ģērbies tu samtā.

Par tautas labdari katrs tev’ kliegs,

Kaut sirds tev ir akmens un auksta kā sniegs.

(«Ikkatrs tev godu dod, centīgais virs»)

Tiklīdz tikumības maska kļūst veikalam par kavēkli vai arī naudinieks jūtas pietiekami stiprs, lai nebaidītos vairs no citu sprieduma, izlikšanās tiek atmesta, un klaji parādās ekspluatatoriskās sabiedrības zvēru morāle:

Jo vēders — dievs visaugstākais,

Un katrs pats sev tuvākais,

Tiklīdz kā izsalcis.

(«Es domāju, ka pasaulē»)

Šīs un daudzas citas Veidenbauma rūgtās rindas sasaucas ar V. Bejinska vārdiem, ko tas savos «Literāros sapņojumos» bija ironiskā nozīmē sacījis: «Nu

labi, te tev būs otrs ceļš, kas ir platāks, ērtāks, vieg. lāks: mīli pats sevi vairāk par visu pasaulē; raudi un dari labu tikai tad, ja tas izdevīgi... Jautra un spoža būs tava dzīve; tu nezināsi, kas ir aukstums vai izsalkums, kas ir apspiestība un pārestība, visi drebēs tavā priekšā, visur būs padevība un izdabāšana, no visām pusēm tu dzirdēsi glaimus un slavinājumus, un dzejnieks sacerēs tev veltījumu un odu, kur salīdzinās tevi ar pusdieviem, un žurnālists sauks skajā balsī, ka tu esot vājo un sērdieņu aizstāvis, tēvzemes pīlārs un balsts... tu jautri padzīvosi, lieliski pamielosies, pagulēsi labā gultā, pavaldīsi par saviem tuvākiem.»[164]Veidenbauma dzeja, protams, bija izaugusi galvenokārt no savas tautas dzīves, bet vesela rinda radniecisku izteicienu, tāds pats satīrisks, kaujiniecisks cīņas gars un vēl citi apstākli ļauj uzskatīt par iespējamu varbūtību, ka sava nozīme viņa daiļradē ari V. Be-ļinska ietekmei.

Veidenbaumu stipri satrauca tas, ka zemiskajiem pašlabuma meklētāju principiem piemērojas ari daļa inteliģences. No šā sašutuma var secināt, ka Veidenbauma uzskati par inteliģences uzdevumiem tautas dzīvē neatzina «atlaides». E. Treimanis-Zvārgulis atceras: «Par dažu korporeļu uzpūtību un gara nabadzību Veiden-baums runāja ar lielāko sarkasmu, šie «krāsainie kun-dziņi», kā viņš tos nosauca, kā domājams, būs savu daļu piepalīdzējuši, ka viņa dzejā tik spilgti ieviesās satīriskais elements.»[165] Dziļā sašutumā dzejnieks protestē:

Un mēs, jaunā audze, tautas ziedi,

Skrienam, kliedzam līdz ar tumsoņiem,

Un «kā maizi ēd, tā dziesmu dziedi» — Likums iesāk palikt studentiem.

(«Tauta, tauta, gaišā latvju tauta»)

Viņš prasa pareizu dzīves izpratni, godīgumu un drosmi, prasa strādāt tautas labā, izlietot ātri skrejošās dzīves dienas intensīvi.

Laika ātra gaita un vertiba

Viens no raksturīgākajiem Veidenbauma dzejas motīviem un reizē viens no savdabīgākajiem dzīves vērtības apliecinājumiem parādās viņa dzejojos par mūža dienu straujo gaitu un līdz ar to par iznīcības draudiem.

Par šīm tēmām runājot, gandrīz vai ikviens kļūst prātnieciski noskaņots, bet Veidenbaums it īpaši pie tām mēdz kavēties. Sengrieķu teikas motīvs par Kronu (Laiku), kas iznīcina pats savus bērnus, bija jaunā, patstāvīgā skatījumā dziji iesēdies dzejnieka apziņā un kopā ar citām grūtsirdīgām atziņām par nepārvarētām dzīves pretrunām radīja intensīvus, smagus pārdzīvojumus. «Kā kraukji nāk domas un cērt nagus un knābjus manās smadzenēs — trakam jāpaliek,»[166] — tādi bija viņa vārdi, un tie izpaudās arī dzejā. «Laiks ātrāki steidzas kā vagona rats... Skrien nāve starp dzīvajiem: ķīlu tev nav, Ka nemirsi šodien vai rītu», «Vēl desmit divdesmit gadu, Un lugai būs pienācis gals»,

«Visām lietām pienāk gals... Drīzi atskan nāves balss» — šādas un tamlīdzīgas rindas, vārsmas, panti un veseli dzejoļi viņa daiļradē sastopami jo bieži un ar spēcīgu akcentu.

Buržuāziskie interpretētāji un to sekotāji minētajos materiālos iedomājās atraduši vēl vienu «argumentu» aplamajai un kaitīgajai tezei par dzejnieku kā dzīves noliedzēju. Taču pietiek palikt divatā ar Veidenbauma dzejoļiem bez jebkādiem iepriekšējiem pieņēmumiem, lai kļūtu skaidrs, ka ar šķietami nievīgajiem vārdiem par cilvēka nespēku nāves priekšā patiesībā parasti izteikts nemiers un protests pret piespiesto aiziešanu iznīcībā pārāk ātri. Nebūt neuzskatīdams savu dzīvību par pašmērķi, Veidenbaums pareizi saprata, ka dzīvība tomēr ir būtisks priekšnoteikums darbam.

Spriežot pēc viņa vēstulēm un pēc daļas viņa dzejoļu, dzejnieka dzīvē bijuši arī brīži, kas palaisti nelietderīgi, bet varbūt tieši tādēļ Veidenbaums tik asi izjutis vajadzību taupīt laiku kā vislielāko dārgumu. Šīs dažkārt stipri sakāpinātās izjūtas izpaudušās arī viņa dzejā.

Ir daudz latviešu dzejnieku — dzīves apliecinātāju pirms Veidenbauma, viņa laikā un pēc viņa, bet Veidenbaums pirmais rādīja, ka jābūt modram ne tikai par dzīvi vispār, bet par ikvienu tās mirkli. Ne velti viņš atkal un atkal variēja tādus motīvus kā «īss gan izrādās dzīvības sprīdis, Tuvu ir kopā šūpulis — kaps», «Lai glābjam dienas skaistas, Kā sniegs tās ātri kūst», «Kam velti dārgo laiku tērē» u. tml. Visi šie dzejoļi akcentē laika un līdz ar to cilvēka vērtību.

Tikai ar kaislīgu pieķeršanos dzīvei izskaidrojams, kādēļ dzejniekam drebēja sirds, domājot, ka ik brīdi «Kā spārnos skrien stundas, skrien skaudīgais laiks»,

ka «tājāk un atkal tāļāk Rit šausmīgais mūžības rats». Viens no spilgtākajiem piemēriem te ir dzejolis «Nākt Olimpā mums aizliedz dievu spēks», kurā teikts:

Bet šausmīgais brīdis nav tālu, nav tālu,

Kad atskanēs tornī drūmīgais zvans,

Kad iesi, kurp aizgājis šillers, kur Kants.

Pret nāvi nav mirstīgiem spēka, ne zāju.

Sājā un citos līdzīgajos dzejoļos nav jāmeklē nekāda pārmērīga jūtelība vai slimīga iedoma un lieks uztraukums par mūža dabisko nobeigumu. Galvenais un vērtīgākais te ir — trauksmes signāls nepalaist dienas veltīgi, prasība, lai darbs nebūtu «muļķīgs un lieks».

Tieši tā rakstīja ari Veidenbauma iemīļotais Ļermon-tovs:

Es nāves nebīstos, ai nel Tik baidos izgaist nebūtībā, —

Lai darbs mans, radīts aizgrābtībā,

Reiz parādītos pasaulē.

«16. maijā 1830.* (R. Egles atdzejojums)

Daudzkārtīgi un spilgti atbalsodams šo Ļermontovam raksturīgo motīvu, Veidenbaums turpina viņa tradīciju. Pretēji buržuāzisko literatūrvēsturnieku mācībām jāakcentē: motīvs par to, ka laiks aizbēgs («fugerit aetas»), raksturīgs gan ari Horācijam, bet viņš tam palaikam pievienoja «carpe diem!» («tver dienu!») motīvu, t. i., slavināja baudu, turpretim ķermontovs un Veidenbaums lielāku vērību veltīja darbam un cīņai. [167]

Veldenbaums bija dinamisks dzejnieks, kustības un cīņas cilvēks, un viņš latviešu literatūrā bija pirmais, kas pamatīgāk nodarbojās ar fiziku — iedziļinājās arī uz tās pamata izdarāmajos teorētiskajos secinājumos un neatlaidīgi pievērsās filozofijai. Tas nav gadījums, ja kādā no viņa lasītajām filozofiska satura grāmatām^167uz lappušu malām ar paša roku atzīmēts: «Agrāki aprakstīju savus darbus, tagad filozofēju. — No pašas jaunības jau ar to nodarbojos, bet tikai lasīdams. — Filozofija labākā zinība ...»

Materiālistiskā dabas zinātne izšķir katrā kustībā divus savstarpīgi cieši saistītus momentus — tieksmi mainīt stāvokli un tieksmi to saglabāt (inerci). Abi šie momenti akcentēti arī Veidenbauma dzejā: gan trauksme uz jaunu, labāku dzīvi, gan karsta vēlēšanās neatdot jau sasniegto labo iznīcībai.

Uzsverot cilvēka aktivitātes nozīmi, Veidenbaums tomēr neaiziet naivi rožainos pārspīlējumos, bet filozofiskā mierā norāda:

Reiz zvaigznēm, reiz ziedonim jānozūd,

Un tuvāk nāk kapenes gadu no gada.

Ikvienu reiz norīt tās drūmīgi draud,

Tur nelīdz, lai žēlojas, lūdzas vai raud.

(«Pie debesīm zvaigzne» »pulgo un mirdz»)

Dažreiz dzejnieks piemin nāves nepielūdzamību, vērsdamies pret mantas vergiem, kas sīkmanīgajās rūpēs par kapeikas pelņu vai nerimtīgajās alkās pēc zelta neko no pārējā pasaulē vairs neredz. Tādā sakarā

radušās zobgalīgās rindas — «Dažs visu mūžu nomocās Sev mantu kaudzes raust», «Pēc goda, pēc varas, pēc mantas Bez atpūtas ļautiņi skrien», kuras atgādina, ka arī šķietami tik varens elks kā kapitāls nepaglābs savus pielūdzējus no trūdēšanas. Te izpaužas vēlēšanās pakaitināt līdz uzpūtībai pašapzinīgos mietpilsoņus, prieks par viņu kundzības sagaidāmo galu, nevis neveselīga tīksme par nāvi.

Dzīvi, t. i., «labu dzīvi, dzīvi tādu, kādai tai jābūt», Veidenbaums cienī un mīl, apveltī siltiem vārdiem: «Vēl diena ir gaiša, vēl ziedoņa laiks», «Un pasaule visa tik krāšņa, tik jauka, Un nākotne spoža kā saulītes vaigs». Turpretim par nāvi un iznīcību viņš runā kā par ļaunu un atbaidīgu, lieto tādus izteicienus kā «šausmīgais mūžības rats», «miroņu tumsība», «kapsētas dzīvoklis baigs», «Ikvienu reiz norīt tās drūmīgi draud». Veidenbauma dzeja uzdod problēmas, kam ar jau izteiktajiem skaidrojumiem nepietiek. Ir viņam arī tādi izteicieni — «Tur vien tikai laime, kur miroņi trūd», «Nav labs it nekas, kam nīkt, Kam izputēt nolemts un beigties», «Tomēr, ja patīk, vari ar kārties», kur pesimistisko raksturu noliegt un piedēvēt optimismu nekādi nevar. Tā kā šādu vietu ir maz, var pie tām arī ilgāk nekavēties, taču vēstures patiesības labad noklusēt tās nedrīkst.

Varbūt šīs rindas ir tikai kāda agrīna attīstības posma vai paguruma brīža liecinieces, varbūt fragmenti no plašāka tēmas risinājuma, varbūt vajadzīgi vēl kādi citi skaidrojumi. Par to «runāt un spriest var daudz», taču līdzšinējos tekstoloģiskajos u. c. materiālos pietiekami drošs pamats galīgam spriedumam vēl nav atrasts. Visticamākais liekas uzskats, ka atsevišķie, dažkārt hiberbolā izteiktie pesimisma izpaudumi Veiden-

bauma dzejā atbalso tos pašus grūtsirdīgos pārdzīvojumus, kādi nomāca daudzus 80. gadu inteliģences pārstāvjus visā tā laika cariskajā Krievijā, nereti novedot pašnāvībā. Dzijākā sakne tiem meklējama nevis kādās personiskās īpatnībās, bet sociālajā dzīvē, kur valdīja reakcijas tumsa.

Anakreontika

Ir Veidenbaumam arī kāds desmits tādu dzejoju, ko ar svešvārdu sauc par anakreontiskiem, bet vienkāršs tautas apzīmējums nebūtu nekas vairāk kā dzejoļi par jautriem brīžiem biedru pulkā un pie kausa alus. Kaut gan literatūras analīzēs, tāpat kā daiļradē, galvenokārt vajag pievērsties vērtīgajam, augošajam, vairāku iemeslu pēc jārunā arī par dzejnieka atstātā mantojuma anakrcontisko daļu: gan tādēļ, lai minēto mantojumu mākslīgi neizskaistinātu, gan arī tādēļ, lai klusējot nedotu piekrišanu buržuāzijas ieviestajām aplamajām nostādnēm.

Nav pareizi Veidenbauma anakreontisko motīvu nozīmi pārspīlēt, dažiem desmitiem rindu veltīto apskatu izvēršot plašumā, meklējot tajās ikreiz kaut kādas sevišķas problēmas. Tolaik Tērbatā un Rīgā izplatīto vācu studentu dziesmu garā arī Veidenbaums dažreiz paslavējis alu, vīnu un bezbēdību, taču šie momenti, tāpat kā jau minētie daži pesimistiskie atzinumi, viņa attīstības ceļā ir tikai etapa punkts.

Vislabāk par to izteicies dzejnieks pats. Vēstulē savam brālim Kārlim 1890. gada 2. septembrī Eduards Veidenbaums raksta: «...pēc alkohola vairs nesajūtu nekādu gribu, bet pat riebjumu. Es stipri ceru, ka viss vēl ies labi, ka spēšu atrauties no tā vilinošā bezdi-bena, pie kura malas es patlaban stāvēju un kurš noved galā vai nu pie pilnīgas morālīgas paklīšanas, jeb pie pašnāvības, no kurām, zināms, es būtu pēdējai par upuri kritis. Bet tagad domāju dzīvot. Es ienīstu kā agrāk visu svētulību un neticu tagadējai ticībai, tāpat arī citus savus ieskatus neesmu grozījis, bet savu agrā-kējo vieglprātības filozofiju esmu atmetis, kuras moto bija: «Cilvēks visu var darīt, kas tik iegribas, nekā nevar zināt, kas ir patiess, kas labs, kas slikts, tātad arī nav nekāda pienākuma ne pret sevi, ne pret citiem.» Kamēr dzīvo, kamēr grib dzīvot, tikmēr vajaga būt pienākumiem, tādēļ ka dzīve bez viņiem zaudē visu savu patīkamību un nav vairs panesama. Vai pastāv kāda augstāka vara, kas mūs pārrauga un kas mums pavēl savus pienākumus izpildīt, tas ir veltīgs un nevajadzīgs jautājums, jo arī bez tādas augstākas varas mūsu pašu jūtas, mūsu pašu prāts piespiež darīt savus pienākumus. Un savu pienākumu izpilda tas, kas «tā dara citiem, kā grib, lai citi viņam darītu, kad viņš būtu to vietā».» Domājams, ka vismaz pagaidām ar tādiem autora paša norādījumiem var pietikt, runājot par tiem dažiem Veidenbauma dzejoļiem, kas padomju lasītājam pieņemami vismazāk.

Vairākos citos gadījumos Veidenbauma dzejas jautrības un dzīru motīvi radušies kā protests pret mietpilsoņu skopulību un puritānismu, kā nicinājums pret karjeristu «smalko toni» un neīsto tikumību:

Cits svētai dzīvei nododas,

Tik pātaro un lūdz,

Ik svētdienas iet baznīcā Un grēkus dievam sūdz.

(«Dažs visu mūžu nomocās»)

Mūžam saīgušajam, reliģijas un liekulīgas morāles sprediķu iebaidītajam «godīgajam pilsonim», kam rādās «apgrēcība» pat tur, kur ir tikai nevainīgi jaunības prieki, dzejnieks droši uzsauc: «īsts filozofs nav pesimists.» Tāpat tiem, kas aizmirsuši vai nav nemaz iemācījušies tādu nozīmīgu prasmi kā savā reizē papriecāties, tiek atgādināts:

Nopietnu ģīmi kas jautrībā taisa,

Vērmeles vīnam klātu tas maisa.

Tādam es vēlu, kad gulēt tas dodas,

Citam tā mīļākā rokās lai rodas.

(«Nopietnu &Tmi kas Jautrībl taisa»)

Svētuļus kaitinādams un par tiem ironizēdams, Vei-denbaums ne vienreiz vien izsakās drastiskos pārspīlējumos, kas nav jāsaprot burtiski un nav nopietna pārliecība.

Kāda studiju biedra atmiņās par Veidenbaumu teikts: «Viņš sajuta kā fizisku riebumu pret vienu teoloģijas studentu, kas mūžīgi runāja par cilvēku netikumību, par ideāliem, par gaismu, par augstākiem centieniem, bet pie tam pats bija īsts un «ideāls» mietpilsonis, kam vislielākais prieks bija omulīgi papļāpāties un gardi paēst. Vienreiz, kad šis ideālais morāles sargs Veidenbaumam pārmeta viņa vieglprātību un deva padomu par paraugu ņemt viņu ar ideāliem centieniem, un kad pie tā gadījuma viņš Veidenbaumam jautāja: «Nu saki man, — kas gan patiesībā ir tavs ideāls?» — tad Veidenbaums, mefistofeliski smaidot, atbildēja: «Kur nu man ar tevi mēroties, mans ideāls ir pīpe un pudele.»[168] Kā atbalss no šīs sarunas skan Veidenbauma dzejas rindas:

Man visa manta: kaļķīts mazs Un tabakas biezs maks.

Es nebīstos no burlakas,

Ka tas man viņu zags.

Un varu tādēļ dziedāt un smiet,

Un dzīvoju projām, lai iet kā iet.

(«Dažs visu mūžu nomocās»)

Arī slēpdams savas sāpes, Veidenbaums dažreiz it kā tēlo vieglprāti un raksta — «ziedoju jautrības dieviem: Nav bēdas, kas spētu man spiest», lai gan patiesībā tas bija tikai māns citu un sevis paša priekšā. Vēstulē vecākajam brālim 1890. gada 15. aprīlī viņš raksta: «Es biju tik neapdomīgs spēlēt dzērāja lomu, kas es pavisam neesmu.»

Iekšēja rūgtuma pilns apakštonis ir Veidenbauma anakreontikas parasts pavadonis. Arī šai ziņā viņa dzeja atšķiras gan no buržuāzisko studentu alus dziesmām, gan, piemēram, no tādiem darbiem kā Ausekļa ditirambiskās «Trimpulas».

Populārajā dziesmā «Domāju es domas dziļas» dzejnieks ar labsirdīgu humoru pasmejas par cilvēka vājību uztraukumā pieņemt pārsteidzīgus lēmumus, bet šķietami hiperbolizētās rindas «Zinību nieki Muļķus tik baro, Pasaules prieki Gaišāki staro» jāsaprot kā kritika par sliktu zinātni, ne pret zinātni vispār.

Dzejoļi, kur Veidenbaums slavina jautrību un jaunības enerģijas pārmēru, ir dažādi, daudzveidīgi, un hedonisms (baudu filozofija) te nebūt neieņem galveno vietu, bet gan pavisam parasta, dabiska cilvēka tieksme pēc laimes.

Pavisam nelielu, bet interesantu un vērtīgu daļu Veidenbauma daiļradē sastāda dzejoļi par dzeju un rakstniekiem.

Nozīmīgi sasniegumi arī šīs, parasti maz ievērotās tēmas risināšanā bija jau iepriekšējā, t. i., latviešu nacionālās literatūras sākuma periodā. Auseklis sacerēja pat veselu ciklu «Ozolu vainaki slavenu tautas vīru kapiem» (1874.—1875.), kur lasām tādas lieliskas rindas, kā, piemēram, veltījumā «Kronvaldu Atim» rakstītās: «Viņa vārds lai ir sirdī un tautas karogos rakstīts! Viņa spēcīgais gars vienmēr lai piemājo mums!» Vai arī: «Krēsla vēl platijās lejā, un Austra vēl kaunējās vaigā, Burtnieks te uzcēlās liels, pravietis nopiet-nis, svēts.» («Alunānu Juram».) It īpaši jāatzīmē nemirstīgais «Beverīnas dziedonis» ar savu cildinājumu dziesminiekam — cilvēka dvēseles un līdz ar to dzīves veidotājam: «Dziesmu vara aizdzina karu, Tautu izglāba dziesmu gars!» Tāpat A. Pumpurs cildina dziesminieku — tautas apziņas modinātāju, kura vadošais princips bijis — «Es rakstīju un dziedāju: «Lai rīta gaisma aust!»»

Visiem šiem un daudziem oitiem līdzīgiem dzejoļiem cauri vijas doma, ka dzejnieka uzdevums ir cīnīties par tautas brīvību un laimi. Ieliekot šai vispārīgajā patiesībā jaunu, pilnīgāku sabiedriski idejisko saturu, pareizi sāktās vagas turpinātājos stājies arī Veidenbaums.

Par dzeju un dzejniekiem rakstīdams, viņš galvenokārt pievērsies vienam motīvam — tolaik lekni sazēlušās reakcionārās literatūras, t. s. pseidotautiskā romantisma kritikai. Tai pašā laikā, kad parādījās šīs

literatūras atmaskojums ftaiņa un P. Stučkas «Mazajos Dunduros» un T. Zeiferta polemikā sakarā ar J. Lautenbaha-Jūsmiņa «Zalkša līgavu», sarakstīti arī Veidenbauma darbi. Lielu popularitāti ieguvusi viņa satīra par «tautiskajiem sikšņotājiem» un to spilgtāko pārstāvi J. Lautenbahu-Jūsmiņu:

Mums, latviešiem, dzejnieku milzīgs bars,

No tiesas tiem dodam šo vārdu,

Jo viņu dzejās mīt burvīgs gars:

Tās miegu mums dāvina gārdu.

(«Mums, latviešiem, dzejnieku milzīgs bars»)

Andrejs Upīts šā dzejoļa rašanās apstākļus spilgtā humoristiski satīriskā notēlojumā parādījis romānā «Plaisa mākoņos»[169], bet E. Treimanis-Zvārgulis atmiņā saglabājis kādu Veidenbauma paša stāstījumu par iepazīšanos ar izslavēto dzejnieku un Tērbatas universitātes lektoru tā lekcijās: «Kad es Tērbatā nobraucu un izzināju, ka lektors Lautenbahs lasīs par latviešu poēziju^170, es degtin degu viņu dzirdēt. Es domāju, ka viņa lekcijas mani atspirdzinās, šķīstīs un apdvesīs ar dzejas burvīgumu. Bet jau pēc pirmās stundas man bija jāatzīstas, ka esmu rūgti maldījies. Lautenbahs runāja tik salti, tik šabloniski, ka varēja vai aizmigt.»[171]

A. Birkerts atmiņās par 1892. gadu savus un citu Jelgavas progresīvo vidusskolnieku iespaidus par dze-

joll «Mums, latviešiem, dzejnieku milzīgs bars» koncentrēti pasaka tā: «$ī satīra radīja veselu apvērsumu mūsu uzskatos par latviešu dzejniekiem.»[172]

Pēc paša pieredzes pazīdams apstākļus arī vairākās redakcijās, Veidenbaums ar labi trāpīgu ironiju atmasko reakcijas atbalstītos sēnalu literatūras ražotājus un progresīvās sabiedriskās domas aizmiglotājus:

Tu raksti romānīšus vieglus Un saprātīgi zobojies,

Lai plašai publikai ceļ smieklus —

Tu redzēsi, kā tad tev ies:

Būs slava liela, kaudzēm naudas,

Un dzīvi baudīsi, cik jaudas.

(«Kam velti dārgo laiku tērē»)

Citētās rindas ņemtas no dzejoļa, kur dzejnieks it kā nosoda nodošanos buržuāzisko redaktoru neatzītam nopietnajam literārajam darbam, taču patiesībā viņš nebūt negatavojas mainīt savus principus, ar sašutumu noraida vieglo mazākās pretestības ceļu tai virzienā, ko atzīst labi paēdušie. Izteiciens «Kam velti dārgo laiku tērē» ir tikai retorisks jautājums, kura jēga (tāpat kā retoriskajam jautājumam «Kam veltīgi laimību kāro tu, sirds») ir apliecināt uzticību savām idejām pat tad, kad to realizācija tuvākajā laikā šķiet nesasniedzama.

Veidenbaums pats rakstīja un tāpat no citiem prasīja idejiski pareizi ievirzītu, drosmīgu, spēcīgu dzeju. Tādēļ viņš ne mazāk kā tukšus pļāpātājus nosodīja naivos sapņotājus, kas ar savām žēlabām nomāc dar-

baļaužu cīņas sparu vai ar lētu optimismu vērš prom uzmanību no ienaidnieka, bet dzīvi labot nespēj:

Un muļķīgas dzejas vēl dzejnieki kals,

Un vaimanās paši, kad salks tie un sals.

(«Virs zemes nav taisnības, dūrei tik spēks»)

Pietiekami skaidri te dots mājiens rakstīt tādu dzeju, kas palīdz izsalkumu un salu nevis aizmirst, bet novērst. Taisnība bija agrīnajam latvidšu padomju dzejniekam K. Pelēkajam, kad viņš, rakstot par Veiden-bauma dzeju, norādīja, ka tā

aizšauj pret kungu daili durvis ar ciešu bultu.1

Veidenbauma dzejas mūza ir daudzpusīga. Parasti tā šķiet skarba, un pret ienaidnieku tā tāda arī tiešām ir, bet nāk reizes, kad tā kļūst laipna un sirsnīga. Tā atkūst ne vien aiz līdzjūtības pret; cietējiem brāļiem, bet ari tad, kad dzejnieka sirds kā zieds pretī saulei atveras dabas dailes priekšā. Vienā no saviem skaistākajiem dzejoļiem viņš pretstatā sausi praktiskajiem mantas vergiem devis lielisku pašraksturojumu:

Kas, staigājot pa košām puķu lejām,

Tik apskata, cik siena viņas dos,

Lai mani nelasa. Pie manām dzejām Tik piktu prātu viņš sev iemantos.

(«Kas, staigājot pa košām puķu lejām»)

Vēl jo daudz plašāk šī doma izvērsta Veidenbauma dzejoļos par dabas un jaunības skaistumu, par cilvēka un dzīves vērtību. [173]

Veidenbaums naidīgs baznīcas dogmām, ka cilvēki esot ļauni jau no mazām dienām, «grēkos iedzimuši». Dzejnieks saprot, ka tie nav negodīgi, gļēvi un muļķīgi pēc savas dabas, bet nabadzība un nebrīve, visa netaisnā sabiedriskā iekārta labākās cilvēciskās īpašības nomāc un sagandē. Viņš spilgti raksturo tā laika apstākļus: «Ja gribi tikt pie labas vietas, Tad klanies, lokies, rokas laizi!» Kritizētāja reālisma garā uzrakstītā satīra vērsta pret sociālekonomiskajiem apstākļiem, kas ļaudis maitā un pazemo; līdz ar to no dzejoļa secināma kategoriska prasība, lai cilvēks būtu cilvēka vārda cienīgs.

Cik daudz nesamierināma naida ir dzejniekam pret «šīs zemes varenajiem», tikpat daudz mīlestības un cieņas pret «cietējiem brāļiem», pret visiem netaisni apvainotiem un pazemotiem. Spēcīgi skan Veidenbauma pārliecība, ka cilvēcība nav zudusi un nezudīs. Vēstuiē 1886. gada 30. decembrī viņš raksta: «Bet es domāju, ka cilvēki vēl nav tik gluži necilvēcīgi, ka viņu starpā vairs taisnība nevaldītu.» Vēstulē 1890. gada 25. februārī, par dažām paša izdarītām aplamībām spriezdams, dzejnieks atkal uzsver: «...tādēļ tūlīt nevajaga domāt, ka cilvēks paklīdis, ka no viņa nekas vairs nav cerams. Tie ir tādi šauri špiessbūrgeru uzskati.»

Dienu pirms nāves Veideribaums teicis: «Uz cilvēkiem man nav ļauns prāts.»[174] Tādas pašas tendences pauž viņa dzejoļi: «Lai nedomā cilvēks, ka otrs ir slikts», «Kas nievā cilvēku, ir necilvēks». Veidenbaums ir dzejnieks humānists.

Kā humānistam viņam bija jo grūtāk redzēt, ka cilvēces lielākajai un būtībā labākajai dajai — darbaļaudīm jācieš, ka daudzi no viņiem ekspluatācijas jūgā izauguši neapzinīgi un ir garīgi sakropļoti. Tas viss kopā ar lielajām grūtībām personīgajā dzīvē bija galvenais cēlonis Veidenbauma grūtsirdīgajiem, pesimistiskajiem motīviem. Tie viņa dzejā iezīmē vienu no raksturīgākajām līnijām, tomēr to nozīmi nedrīkst pārspīlēt un sagrozīt.

Veidenbaums gan raksta: «Viss apriebies, apnicis ir», «Un mūsu dzīves nozīme Ir tīrās muļķības» u. tml. Taču aiz šiem vārdiem slēpjas vēl cits — dziļāks un pretējs saturs: alkatīga griba dzīvot un ilgas pēc laimes. Vēstulē 1889. gada 18. aprīlī Veidenbaums par kādu savu studiju biedru — pašnāvnieku — spriež: «Viņš nupat kā ar «ļoti labi» beidzis medicīnu un šaujas nost. Vai tā nav muļķība.»

Vēl jo zīmīgāku liecību par dzejnieka uzskatiem dod kāda saruna, kas Veidenbaumam bijusi dienas piecas pirms viņa miršanas. E. Treimanis-Zvārgulis šo sarunu atstāsta: «Uz manu jautājumu, vai viņš cerē vēl izveseļoties, Veidenbaums atbildēja apmēram tā: «Prāts inan saka, ka cerību uz to nav tiklab kā nekādu, un tomēr man tīkas domāt: varbūt, varbūt...» — «Bet, ja nu Tu skaidri nojaustu, ka Tev drīzumā jāmirst, vai tad Tu labāk neietu brīvprātīgi nāvē nekā ciestu?» es ieminējos. — «Nē, es labāk ciestu... Pat nāves mokās es vēl vēlētos skatīt sauli un kokus, un puķes, jo labi zinādams, ka es tos redzu pēdējo reizi .. .»»*

Kaut arī labākas nākotnes perspektīvas Veidenbau- [175]

mam nereti pietrūcis, viņš nekad nav samierinājies ar sociālajām netaisnībām. Tādēļ viņa sāpju i?jūtas un grūtsirdība nenozīmē pasīvu vai nevarīgu asaru un izmisuma pesimismu, bet spēcīgu, agresīvu protesta izpaudumu.

Tieši tā cīņu raksturo arī J. Jansons-Brauns: «Varētu izlikties savādi, kāpēc Veidenbauma dzejas ar savu rūgto izmisumu un pesimismu bij tik tuvas un dārgas toreizējai inteliģences un strādnieku jaunatnei. Bet šie griezīgie, skarbie pesimisma akordi skanēja kā protests pret «tautisko» omulību un miermīlību, pret «vecās grāmatas» sprediķiem, un šāds protests bij jaunstrāvniekiem kā no sirds runāts.»[175]

Līdzīgi izsakās Veidenbauma laikabiedre Aspazija, raksturojot dažus grūtsirdīgos motīvus 19, gadsimta beigu posma latviešu literatūrā: «Mūsu laikmetu gan dēvē par pesimisma laikmetu, bet mūsu pesimisms nav vairs salkans, raudulīgs un neizskan vairs elēģiskās sērās par pagātni. Mūsu pesimisms ir drīzāk aizdambēts, sastrēdzis spēks, kurš laužas uz āru un meklē darbību.»[176] [177] [178] [179]

Tāda veida domas, kas uzrāda augstu vērtējamus momentus arī šķietami pesimistiskos daiļdarbos, sastopam arī mūsdienu padomju literatūrzinātnē.9

Turklāt pesimisms Veidenbauma uzskatos nereti kritizēts. Vēstulē 1887. gada 6. janvārī viņš raksta: «Post nubila Phoebus! Pēc mākoņiem gaismai saka romiešu dzejnieks, un es tam piekrītu pilnīgi.» Vēstulē

1891. gada 3. jūnijā Veidenbaums no jauna apliecina: «Esmu palicis optimistīgāks kā līdz šim, un optimistiem nav vajadzīgs reibumā dzīvi ruinēt.» Tātad viņš sauc sevi par optimistu. Vēstulē 1891. gada 12. decembrī dzejnieks atkal apstiprina, ka «pēc Sillera arvien jau jācerē «auf künftige bessere Zeiten»». Tādas domas nav retums arī Veidenbauma dzejā, piemēram:

Nost reiz skumību metišu tumšo,

Beigšu pēc nāves reiz ilgoties.

(«Nost reiz skumību metišu tumšo»)

Ja tomēr Veidenbaums dažos gadījumos raksta — «Man gluži vienalga, Vai bēdas, vai prieks», «Lūdz dievu, lai piesūta trieku» u. tml., tad šie izteicieni jāuztver kā īpaši dzejiskās izteiksmes paņēmieni. Dažreiz uz tiem jāskatās kā uz hiperbolām, ar kuru palīdzību akcentēts ciešanu lielais smagums. Citreiz dzejnieks izlieto vienaldzības un dzīves noliedzēja masku, lai slēptu savas brūces, lai ar to atklāšanu neskumdinātu draugus un nepriecētu ienaidniekus. Veidenbaums centās neliekties grūtību priekšā un gadījumos, kur uzvara nebija reāli gaidāma, labāk izRkās, ka viņam dzīve vienaldzīga. Patiesībā tas bija lepna, nesalauzta, bet smagi šausta cilvēka spīts un maska.

Šādu pozu un masku dzīvē un literatūrā sastopam daudzkārt, gan Horācija darbos^180, gan citur. J. Sudrab kalns saka: «Es zinu, ka tu mīli dzīvi, karsti mīli dzīvi, lai arī brīžiem izliecies, ka viss tev apnicis un rūgtuma

ezers tik dziļš un tumšs, ka saule vairs nespēj tam izlauzties cauri, un ka tu pats esi noguris kā pieci tūkstoši vergu.»1

Savu sāpju savaldīšana, vīrišķīga izturības tendence, dzīves apliecinājums un pareizs kritisks sava laika reālās īstenības novērtējums ir galvenās īpašības, kādēļ Veidenbauma mūza valdzina darbaļaudis arī tad, kad tanī daudz drūmu toņu. Ne mazāk saturīgi un jauki tā apdzied dzīves saulainos brīžus.

Viens no viņa labākajiem dzejoļiem un reizē vispār viens no latviešu dabas lirikas spožākajiem paraugiem ir gaišām krāsām veidotais dzīves prieka apliecinājums:

Jau ziediem rotātas pļavas,

Jau dziesmām viļņojas gaiss,

Gaišs zaļums sedz kalnus un gravas:

Klāt maijmēness debešķīgais.

Un saule tik mīļi, tik spoži Pie skaidrā ziluma mirdz,

Un lapoti meži tik koši,

Un līksmi pukst cilvēkam sirds.

No putekļiem ārā, no dūmiem Mūs ziedošais pavasars sauc;

Gals bēdām un sirdsēstiem drūmiem,

Vēl pasaulē prieku ir daudz.

(«Jau ziediem rotātas pļavas»)

Vienkāršs, nepretenciozs dzejolis, kur bez sevišķas filozofijas un dziļdomības, bez izsmalcinātiem ainavu

1J. Sudrabkalns. Kopoti raksti, 2. sēj., 1958. 368. lpp.

notēlojumiem pavisam parastos vārdos izteikts ikvienam tuvs un saviļņojošs prieks par dabas pavasara atmodu un izraušanos no pilsētas akmens sienām, kā ari uzburta miniatūra glezniņa par krāsu un skaņu bagātības apveltītajiem dzimtenes laukiem ziedonī. Atmiņā iespiežas dzejoļa pēdējās rindas par līksmībā pukstošu cilvēka sirdi, kuras atklāšanas prasme vienmēr piederējusi pie Veidenbauma stiprākajām pusēm.

Dzejnieks ir ar daudzpusīgu, dziju iekšējo pasauli, un parasti viņa jūtu dzīve neievirza t. s. tīrajā lirikā, bet saistās ar spēcīgi uzsvērtiem racionāliem momentiem, kuros tāpat netrūkst optimistisku noskaņu. Tā, piemēram, pret tolaik izplatīto reakcionāro Maltusa pārapdzīvotības teoriju vērsta epigramatiska divrinde:

Pasaule radīta bagāta, plaša,

Zeme papilnam spēj pārtiku dot

Tieši tie dzīves apliecinājumi, kas pamatojas ne acumirkļa izjūtās, bet pasaules uzskatā, ir paši nozīmīgākie.

Veidenbaums dziļi ieskatījies arī dabas skaistumā, par ko E. Treimanis-Zvārgulis liecina: «Eduards ļoti mīlēja kavēties dabā, visu tur vērot, par visu tur pārdomāt. Stundām viņš raudzījās vai nu zvaigžņotās debesīs, vai puķainā pļavā, vai uz skudrītēm un vabolītēm mežā. Varēja redzēt, ka garlaicības viņš nepazina.»1

Dzīvības un spēka pilnajā dabā Veidenbaums daudz ko mācās dzīves filozofiskā izpratnē, atspirgst un māca to pazīt arī citiem. Ja ir kas brīvs, nesamaitāts pa-

Ed. V«ide*bauma kopoti raksti. 1920., VI Ipp.

saulē, tas iepriecē un dod cerības. Pretstatā naudas vergiem, kam mantkāre notrulinājusi visas cilvēciskās jūtas, viņš saprot, ka pilnskanīgā dzīvē pienākas vieta arī skaistumam tiklab dabā, kā mākslā un sadzīvē:

Pa laukiem jau ziedonis dvašo,

Lai rūpes un skumjas nu zūd!

Prieks valda pa pasauli plašo,

Laiks bēdāties, miesas kad trūd.

Kad krūmus rotāt sāk ziedi,

Kad kāzas radība svin,

Tad paliec par bērnu un dziedi,

Un skaistākos vainagus pin.

Dažs gadiem uz priekšu mēdz zīlēt,

Viņš rūpes redz, citu neko.

Tas laimīgs, kas tagad spēj mīlēt,

Un nākotne nepievils to.

(«Pa laukiem jau ziedonis dvašo*)

Vasaras un jaunības krāšņums, mīlestības laime un prātnieka dzīves gudrība, ātri zudušo gaišo mirkļu izjūta un cerību bezgalība — viss vajadzīgs cilvēkam, un dzejnieks palīdz visu to saskatīt, nevienai no šīm vērtībām nepaiet garām.

Tomēr Veidenbaums ir tālu no naivas jūsinošanas par puķītēm, putniņiem un skaistām acīm. Viņa asajam, galvenokārt sabiedriskajiem jautājumiem pievērstajam skatienam jau pēc brīža atkal — «Aukstā gaismā nu pasaule rādās: Visur tik mokas un vaimanas». Kā tās remdināt?

«Tu atpestī cietējus brāļus»

Veidenbaums bija nevis naivs sapņotājs, bet karojošs, revolucionārs humānists. Kā tāds viņš prata pārvarēt gan pesimismu, gan tā cēloņus. Vēstulē 1888. gada 16. maijā viņš spriež: «Dzīvot ir cīnīties, un labākais cilvēks pasaulē ir tas, kas aizstāv sevi un citus pret pārestībām, kas mūžam karo pret netaisnību.» šo domu var likt par moto visai Veidenbauma dzīvei un daijradei. Viņa dzeja savā visvērtīgākajā daļā ir cīņas dzeja.

Veidenbaums nešķiež spēkus sīkās ķildās, bet izvirza radikālu prasību — novērst «cilvēku bēdas un trūkumus ... Un tumsības slogus un nastas ikvienas.» Doma -par tautas ciešanām ir tā, kas piešķir Veidenbauma dzejai lieluma elpu un plašu vērienu, tāpat kā atklātās juras nepārredzamās tāles dod brīvu vāju pilnā spēkā izvērsties vētrai.

P. Dauge pareizi norādījis: «Arī latviešiem ir savi pesimisti; nerunāsim par tiem modes pesimistiem, kuri savā garīgā tukšībā un izvirtībā gan tērpjas pesimisma maskās, bet savas seklās dvēseles «dzijumos» tikai tiecas pēc lētas popularitātes un visādiem slimīgiem, sekliem eksperimentiem. Šie ir pesimisma modes ģeķi. Cik cēli no viņiem atšķiras tādas tiešām dziļas, poētiskas dvēseles kā ... Veidenbauma.»[181] M. Ļermontova vārdi — «Kas dzejnieks, dzīvodams bez sāpju, Un kas bez vētras okeāns» raksturo arī Veidenbaumu ar viņa sāpēm ilgās pēc tautas brīvības un laimes.

Buržuāziskie interpretētāji sarakstījuši par dzejnieku daudz aplamību. Tā ir, piemēram, ar A. Dauges apgal-

vojumu par Veidenbauma individuālismu. Atsaucoties uz personisko pieredzi, A. Dauge cenšas iztēlot savu studiju biedru par individuālistu: «Tādā laikā, kur sabiedriski jautājumi tik mazu lomu spēlēja, Veidenbauma tā jau pārāk stiprais individuālisms varēja izvērsties un pieņemt slimīgu, nenormālu nokrāsu.»[182]

šim nepareizajam un kaitīgajam, A. Dauges iedibinātajam un vēlāk daudzreiz bezkritiski atkārtotajam uzskatam pievienojušies vairāki progresīvi autori, to vidū pat labākais Veidenbauma biogrāfs un komentators R. Egle, kas arī raksta: «Dzīvē individuālais moments Veidenbaumam vai pats svarīgākais.»[183] Taču, vēlreiz pārbaudot materiālus, atklājas pavisam cita aina.

A. Dapge minēto raksturojumu devis, pats atrazdamies reakcijas nometnē. Saskaņā ar tādu nostāju viņš apzināti vai neapzināti centās iztēlot arī Veidenbaumu par līdzīgu sev. Ne velti P. Dauge, kas arī pazina Veidenbaumu personiski, atrada par vajadzīgu A. Dauges izteikumus novērtēt tā: «Un man šķiet, ka mans brālis, kurš pats saucas par apolitisku cilvēku ... izdara kļūdu, nostādīdams Veidenbaumu tālāk nekā vajadzīgs ārpus proletāriski politisko interešu aploka.»[184]

Arī Rainis, kam bija ciešs kontakts ar F. Roziņu, A. Krumbergu u. c. Veidenbauma tuvākajiem draugiem, pretēji uz apolitiskuma pusi vērstiem A. Dauges apgalvojumiem piezīmēs par Veidenbaumu raksta: «Propagandists, kaut gan D. to noliedz.»[185]

Cik maz patiesībā kādreiz veltīgi izdaudzinātais A. Dauge sapratis savu lielo studiju biedru, to spilgti liecina vēl tāds atmaskojošs spriedums A. Dauges atzinumos par Veidenbauma darbu nozīmi: «Viņa rakstos maz tāda ir, kam tiešām būtu liela un paliekoša vērtība. Pat viņa dzejas nav ievērojami mākslas darbi. Es, kopā ar viņu dzīvojot, nebiju lasījis gandrīz neviena viņa raksta, no viņa dzejām pazinu tikai kādas 2, 3...

Dabiski, ka uz tāda «lietpratēja» liecībām pamatoties nav droši, it īpaši tādēļ ne, ka pats galvenais materiāls — Veidenbauma paša dzejoļi un citi raksti kategoriski norāda pavisam pretējo. Ļoti iespējams, ka Veidenbaums, kā atceras arī E. Treimanis-Zvārgulis, reizēm kavējās vienatnē, vairījās no burzmas un liekām runām, ja trūka īstu domu biedru, bet tas vēl nav individuālisms. Galvenais ir tas, ko viņš, vienatnē būdams, darīja un domāja — vai par pašlabuma meklēšanu, vai par darba tautas brīvību un laimi?

Iepazīstoties ar Veidenbauma darbiem, kas pieder pie augstākajiem cilvēka mīlestības un kolektīvisma domas pieminekļiem tā laika latviešu kultūras dzīvē, spriedelēšana par individuālismu ir vai nu neizpratne, nespēja izšķirt būtisko no nebūtiskā, vai arī apzināta patiesības sagrozīšana — vēl lielāka nekā tā, kas notikusi, raksturojot Veidenbaumu kā dzīves noniecinā tāju.

Veidenbaums bija lasījis tolaik populāro anarhista M. Stirnera grāmatu «Der Einzige und sein Eigentum», kur slavināta t. s. «lielā indivīda» neierobežota brīvība [186]

resp. patva|a, kā ari nicinājums pret tautas masām — «pūli». Sī reakcionārā mācība gatavoja ceļu uz F. Nīc-šes sludināto «pārcilvēku», un Veidenbaums bija pirmais, kas latviešu literatūrā nostājās pret to. Ar ironiju un sarkasmu viņš izskaidro, ka šī ideoloģija «smalkākā» veidā pauž tās pašas tendences, ko tauta skaidri un pareizi sauc vienkārši par necilvēcību:

Min labāk kāju virsū vājiem,

Jo prātīgs gādā tik par sevi.

Tā drīz tu augstā godā tiksi,

Tev’ slavēs, teiks par lielu garu;

Tu līdzbiedrus zem kājām liksi,

Un katrs bīsies tavu varu.

(«Ja gribi likt pie labas vielas»)

Veidenbauma principi ir P. Zālītes slavinātajam nīc-šeanismam radikāli pretēji. Ne indivīda, bet darbaļaužu masas — «darba strādnieka» atbrīvošana, un ne ar atsevišķa varoņa spēku kā Baironam, bet ar pašu apspiesto masu cīņu — «Kur asins kaujā brīvi vergi iet». Gan arī Veidenbauma dzejā dažreiz sastopami tādi izteicieni kā «vienkārši ļaudis», «milzīgais bars», «dumjajās galviņas», taču konteksts rāda, ka saturs, kas ar tiem saistās, ir pavisam citāds — ne augstprātība, nicinājums, bet līdzjūtība, mīlestība, griba palīdzēt.

Turpretim, kur Veidenbaums raksta par lepnajiem tautas apspiedējiem, tur viņa kritiskajiem dzejoļiem ir tāda nesamierināma intonācija, kas nepieļauj kompromisu ar ekspluatatorisko iekārtu un tās pārstāvjiem. Viņam sveša ir doma, ka ar tiem varētu izlīgt, ja tikai tie labotos, jo dzejnieks zina, ka tas nenotiks:

Zem kājām varmākas taisnību mīs;

Par kaujamiem lopiem vēl cilvēkus dzīs.

(«Virs zemes nav taisnības, dūrei tik spēks»)

Tādēļ atliek tikai cīņa.

Veidenbaums nerunā par nenoteiktu brīvību un cīņu liberālisma garā, bet diezgan skaidri un konkrēti par revolucionāru cīņu uz dzīvību un nāvi, par ekspluata-toru kundzības sagrāvi. Tikai tā saprotami viņa dzejoļi, kas sauc tur, kur lodes dzied:

Kur skaņas dziesmas atskan trokšņainas Un peklē gāžas lepnie varmākas.

(«Kur klu9fl naktī lakstīgalas dzied»)

«Varmākas», «varmācības gars», «šīs zemes varenie», «bargi kungi» — tie visi ir Veidenbauma nesamierināmie ienaidnieki.

Tādas tendences daudzkārt pauž Veidenbauma dzeja arī tur, kur tiešā veidā nekādas revolucionāras sauksmes uzrādīt nevar. Tā, piemēram, jau iepriekš citā sakarā aplūkotajā dzejolī:

Zem vergu sloga spaidīts, darba strādnieks Nes savu grūto jūgu. Dieva nams Stāv pilns ar lūdzējiem, kas mācītājam Uz vārda tic, kad pasauls mantu vietā Pēc nāves debesis viņš sola.

(«Jauns gads Jau atnācis, bet viss pa vecam»)

Secinājums te nav pateikts, bet viegli izriet no visa pārējā: neļauj dzīvei ritēt pa vecam, nevajag strādniekam nest savu jūgu, jāveido labāka dzīve. Tas pats

dzejoli «Vienkāršie ļautiņi», kurš aicina nekalt sev verdzības ķēdes, neklausīt tumsoņu melšanai.

Vēl jo noteiktāk skan populārā četrrinde:

Tu atmini cietējus brāļus,

Kas verdzības pinekļos smok,

Kam dzīviem kapu jau rok, —

Tu atpestī cietējus brāļus!

(«Tu atmin! cletBJtis brāļus»)

Dzimtbūšana bija jau sen atcelta, un dzejnieks šajā un citos dzejoļos, atkal un atkal runādams par verdzības pastāvēšanu un vērsdamies pret to, ir domājis cita veida verdzību: kapitālistu kundzību un feodālo privilēģiju paliekas.

Atšķirībā no sava drauga E. Treimaņa-Zvārguļa un daudziem citiem, Veidenbaums prasa ne vien līdzjūtību un labsirdību, ne tikai atminēt cietējus brāļus, bet tos atpestīt, atbrīvot no verdzības pinekļiem, no ekspluatācijas un tiesiskās nebrīvības. E. Treimaņa-Zvār-guļa daiļradē revolucionārie motīvi pamirdz kā mirkli kvēlojošs meteors, turpretim Veidenbauma dzejā minētie cīņu motīvi ieņem pašu centrālo vietu kā saule citu debesķermeņu vidū. Turklāt Veidenbauma kritizētājs reālisms uzrāda ne tikai ļaunuma dziļāko sakni, bet atsevišķos gadījumos arī jau līdzekli, kā šo sakni iznīcināt.

Pirmajā vietā te minami dzejoļi «Pa rožu ziediem mājās rotājoties», «Kur klusā naktī lakstīgalas dzied» un pāri pār citiem klasiskais «Mosties, mosties reiz, svabadais gars». Atšķirībā no latviešu nacionālās dzejas nodibinātāja J. Alunāna Veidenbaums runā galvenokārt ne vairs par mošanos, bet jau par cīņu un

varmāku sagrāvi, pie tam nevis kā par tāltālas nākotnes sapni, bet kā par tuvu uzdevumu:

Tumšos varmākas zemē triec,

Svētos liekuļus, garīdzniekus,

Kuri melš krāpdami debesu niekus!

Ticības māņus pie malas lieci

Zemē kungus, kas lepnībā sēž,

Sķērdībā putina miljonu sviedrus!

Zemē kundzības draugus un biedrus,

Kas savus brāļus spaida un plēš!

Viss šis dzejolis ir viens vienīgs cīņas sauciens, kurā konkretizēti revolucionārās darbības pirmie galvenie uzdevumi: modināt darbaļaužu apziņu, stiprināt to drosmi un brīvības ilgas, dodot reālu priekšstatu par netaisnās ekspluatatoru varas un tās aizstāvju sagraušanu. Kā vareni plūstoša straume caur klintīm te ik ar vārdu mierīgi viļņojošā ritmā laužas uz priekšu nenomācams pārliecības spēks un potenciāla milzu enerģija.

Veidenbaums izsakās tieši, gandrīz vai publicistiski, taču nekādā ziņā didaktiski, jo katru domu te pavada bagāts emocionāls saturs, kas līdzīgi sarkanai gaismai ietver sevī lidojoša meteora dzelzs ķermeni. Ne velti Andrejs Upīts arī uz Veidenbaumu attiecinājis G. Hervegam veltītos H. Heines vārdus — «dzelzs cīrulis».

Labākais, ko pateicis Veidenbaums un vispār latviešu dzeja līdz tam, koncentrējas dzejolī «Mosties, mosties reiz, svabadais gars». Tieši ar šo sauksmi galavārdā 1886. gadā izskan marksistiskais «Gabals

iz tautsaimniecības», tādēļ domājams, ka, atkārtojot šos vārdus, attīstot tos plašāk un tālāk, autoru vadījis jau apzināts protests. Ne velti motīvs «Mosties, mosties reiz, svabadais gars» sasaucas ar «Internacionāles» ievadvārsmu «Uz cīņu mostiet, darba ļaudis». Tāpat «Internacionāles» vārdi «Mēs varmācības troni grausim» patstāvīgā radošā pārveidojumā atbalsojas Veidenbauma dzejas rindā «Tumšos varmākus zemē triec».

Dziļa izpratne ar sirdi un prātu par sava laika visaktuālākajām tautas dzīves vajadzībām, cīņa par tām ar visiem dvēseles spēkiem bija galvenie priekšnoteikumi, kāpēc gan šis, gan daudzi citi Veidenbauma dzejoļi izturējuši laika pārbaudi un viņa sludinātās revolucionārās idejas kļuvušas par visas tautas īpašumu. Raiņa nemirstīgā spēlmaņa Tota vārdiem runājot:

Tās no ļaužu atmiņām

Neizcirst ne kapa kaplim![187]

SKATS PĀRĒJOS DARBĪBAS NOVADOS

Veidenbauma personības lielums un daudzpusība izpaužas arī darbības daudzveidībā. Līdzās lieliskajiem oriģināldzejoļiem vēl jāatzīmē viņa veikums zinātņu popularizēšanā un citu tautu vārda mākslas meistaru atdzejošanā.

Veidenbauma manuskriptos atrasti arī septiņi prozas tulkojumi — G. Mopasāna novele «Kakla rota» u. c., pa lielākai daļai nezināmu autoru darbi. Gandrīz visos risināts motīvs par nabadzīgo sieviešu beztiesību un atkarību no bagātniekiem. Stāstu tulkojumi iespiesti tikai pēc Veidenbauma nāves; visi vienuviet pirmoreiz sakopoti «Eduarda Veidenbauma rakstos» (1926.). Minētajiem tulkojumiem lielākas literāras vērtības nav, un iespējams, ka tie veikti, tikai lai vingrinātos svešvalodās.

Toties ievērojama vēsturiska nozīme Veidenbaumam kā dzejas tulkotājam. Viņš atdzejojis no četrām valodām (krievu, vācu, latīņu un franču) vienpadsmit dažādus autorus, kopā divdesmit trīs dzejojus.

Atdzejoto autoru vidū ir romiešu literatūras klasiskā laikmeta dzejnieki Horācijs un Vergilijs, Francijas Lielās buržuāziskās revolūcijas dziesmas, vēlākās Francijas himnas Marseljēzas autors Ružē de Lils, vācu klasiķis F. Sillers un H. Heine, krievu I. Kri-lovs — visā pasaulē plaši pazīstami vārdi. Tikai krievu literatūrā Veidenbaums, izvēloties tulkojamos darbus, nav apstājies pie slavenībām vien, bet uzmeklējis vērtības arī mazāk pazīstamu dzejnieku daiļradē.

Visvairāk Veidenbaums atdzejojis Horāciju. Jau apriņķa skolā viņš bija nonācis diezgan stiprā Horā-cija ietekmē, pie tam negatīvā, jo uztvēris no Horā-cija tieši to daļu, pret ko vēršami lieli iebildumi. E. Treimanis-Zvārgulis atceras: «...Veidenbaums lasīja Horāc(ij)a dzejas oriģinālā. Tur viņš pirmo reizi plašāki iepazinās ar pesimistisko dzīves uzskatu, ka īsta laime nezied nevienam zemes virsū. Ātri aizlido mūža gadi. Katram draud vecums un nāve... Tādēļ — kam tik daudz pūlēties īsajā mūžā?... Ir tikai viena gudrība: pušķojies ar rozēm, kamēr tās vēl nav vītušas, baudi dzīvi, kamēr liktens vēl nav griezis tavu vājo dzīvības diegu.»[188]

Vēl nenobriedušais jaunietis neatrada pietiekamus argumentus, lai klasiķi atspēkotu, taču sajuta, ka Ho-rācijam šai ziņā nav taisnība. Tikai tā izskaidrojams viņa nemiers, kad E. Treimanim-Zvārgulim sūdzējies: «Es gribētu visiem spēkiem no Horāc(ij)a sasodītā iespaida atkratīties, bet nevaru un nevaru.»[189]

1890. un 1891. gadā «Austrumā» nodrukāti Veiden-bauma tulkoti deviņi Horācija dzejoļi, kopumā 42G rindas. Tie ir «Iznīcība» («Eheu fugaces, Postume, Postume»), «Nevainība» («Integer vitae scelerisque purus»), «īstais miers» («Otium divos rogat in patenti»; trūkst trīs pēdējo pantu), «Dzīves padoms» (Aequam memento rebus in arduis»), «Vidusceļš vislabākais» («Rectius vives, Licini, neque altum»), «Nerūpējies par daudz» («Quid bellicosus Cantaber et Scythes»), «Nolādētais koks» («Ille et nefasto te posuit die»), «Satīra» («Qui fit, Maecenas, ut nemo, quam sibi sortem»), «Satīra» («Hoc quoque, Tiresia, praeter narrata patenti»).

Daži Horācija dzejoļi atdzejoti latviski jau pirms Veidenbauma. Visvairāk te strādājis J. Alunāns, arī tulkojot no oriģinālvalodas, taču viņš nereti tulkojumu pārvērtis par lokalizējumu. Tā, piemēram, populārajā Horācija dzejolī par pieminekli, ko viņš uzcēlis ar savu dzeju, J. Alunāns Itālijas un tās upes vietā runā par Daugavu un latviešu robežām. Turpretim Veiden-

baums no lokalizēšanas atturas, dažkārt dod svešo jēdzienu paskaidrojumus zemsvltres piezīmēs. Un arī tur, kur J. Alunāns tulkojis bez lokalizēšanas, Veiden-bauma tulkojums palaikam gan tuvāks oriģinālam, gan poētiskāks. Tā, piemēram, pirmais pants no dzejoļa par zelta vidusceļu J. Alunānam skan diezgan vienkāršoti un arī samocīti:

Prātīgs dzīvojot, nei uz platu jūru Aplam nedodies, nei, kad aukas labad Bailīgs satrūksties, tu vis tuvu nebrauc Klintainam krastam.

Veidenbaums latviskojuma metriskās un stiliskās grūtības pārvarējis labāk:

Licinij, tu dzīvosi mierīgs, jūrā

Tālu iekšā nebraukdams, nedz ar krastam

Pārāk tuvu dodamies klintainajam,

Bīdamies vētras.

Veidenbaums bija viens no tiem, kas tulkošanas mākslu latviešu literatūrā pacēla augstākā pakāpē. Viņa tulkojumi vēl šodien daudzējādā ziņā palikuši nepārspēti.

Veidenbauma tulkotāja veiksmei daudz palīdzējis tas, ka viņš gājis pareizo ceļu, droši atteikdamies no burtiskuma. Taču nereti atdzejotājs šai ziņā pārspīlējis, atļaudamies pārāk lielu brīvību. Tā, piemēram, dzejoļa «Nevainība» sākums oriģinālā skan: «Integer vitae

scelerisque purus,» («Kas dzīves neskarts un tīrs no nozieguma»). Bet Veidenbaums tulko: «Kas dzīvo nevainīgs un bez grēka,» — ievezdams antīkajā dzejā kristiānisma ieviesto terminu «grēks». Dažas rindas tālāk tai pašā dzejoli «neviesmīlīgais» («inhospitalis») patvaļīgi aizstāts ar «mežonīgais», bet «ozolu mežu» vietā likti «silu dumbri».

Nevērojot minētos trūkumus, Veidenbaums Horāci-ja tulkošanā paveicis lielu darbu. Lai gan šo autoru atdzejot latviski ir sevišķi grūti, Veidenbaums tomēr to spējis ar lielu meistarību. Viņa tulkojums ne tikai vienkāršs un saprotams, bet saglabā arī oriģināla domu dzejisko daiļumu un emocionālo noskaņu — gan lirisko, gan satīrisko un filozofisko.

Tā, piemēram, var minēt dzejoļa «Dzīves padoms» komplicēto sākuma pantu^190:

Tu grūtās dienās paturi mierīgu Sev prātu: laime gaiši kad uzsmaida,

Tad pārāk nelīksmojies priekā,

Dellij, tev reiz tā kā tā ir jāmirst.

Tomēr arī šajos atdzejojumos daudz vāju vietu.

Vairums Veidenbauma tulkoto Horācija dzejoļu, atskaitot «Satīras» un «Nevainību», ņemts no Horācija dziesmu (carminum) otrās grāmatas, kur koncentrējas romiešu dzejnieka pesimistiskie un epikūriskie sacerējumi. Tieši šo motīvu ietekme raksturīga arī Veidenbauma oriģināldzejoļiem.

Horācija ietekme Veidenbauma dzejā nav noliedzama, taču pretspēks, kādu Veidenbaums dod Horācija

reakcionārajiem principiem, ir vēl daudz lielāks. Horā-cija lozungs bija t. s. «zelta vidusceļš» («aurea me-diocritas»), bet Veidenbauma — «Dzīves asins kaujā doties». Horācijs dzīvoja omulīgi savā greznajā villā Sabīņu kalnos un lepojās — «Es ienīstu zemo pūli un novēršos» («Odi profanum vulgus et arceo»), turpretim Veidenbaums labprāt uzmeklēja vienkāršos darbaļaudis un rakstīja — «Tu atpestī cietējus brāļus». Horācijs pašapmierināti rezignēja — «Nebrīnies ne par ko» («Nil admirari»), Veidenbaums, apzinādamies nepilnības savā pasaules uzskatā, dziļi cieta — «Un tukšā paliekot zinību slāpēm ... Sirds pildījās nāvīgām asiņu sāpēm». Horācijs ieteica ļaunā stundā saglabāt mierīgu prātu, bet arī tad, kad laime uzsmaida, pārāk nepriecāties, šīs tezes pirmajai pusei Veidenbaums

pievienojās, bet citādu argumentu dēļ: ne tādēļ, ka prieki drīz mainās ar bēdām — un otrādi, kā sprieda Horācijs, bet tādēļ, ka atsevišķa cilvēka dzīve ar saviem šķietami lielajiem notikumiem, skatot to kā visas pasaules sastāvdaļu, ir diezgan niecīga. Horācija tēzēs otru pusi Veidenbaums nepieņēma nemaz — mācīja gaišos brīžus izmantot pilnīgi, priecāties par tiem no visas sirds. Horācijs naivi priecājās — «Tam, kas dzīvo nevainīgs un bez grēka, Mauru šķēpu nevajag»; Veidenbaums zināja — «Virs zemes nav taisnības, dūrei tik spēks». Horācijs dižojās, ka uzcēlis ar savu dzeju sev pieminekli, stiprāku par varu un augstāku par piramīdām («Exegi monumentum aere peren-nius...»); Veidenbaums pārliecīgā paškritikā atvairījās — «Ak, ko nu — es jau neesmu nekāds dzejnieks».[191] Par Horāciju F. Engelss rakstīja, ka Horācijs valdnieka «Augusta priekšā lien uz vēdera»[192]; Veidenbaums palika uzticīgs savai revolucionārajai pārliecībai — «Zemē kungus, kas lepnībā sēž, šķērdībā putina miljonu sviedrus». Tieši šais pretstatos jo asi izpaužas liela daļa no Veidenbauma vērtīgākajām īpatnībām.

No krievu valodas Veidenbaums tulkojis D. Mina-jeva satīru «Tur Ēģiptē pie platās Nīlas», kā arī vairākus jau dzīves apskatā minētos, 1889. gada rudenī atdzejotos, skumji grūtsirdīgos dzejoļus — V. Deļnova «Rimsti reiz trakot, sirds kaislīgi vētrainā», N. Kuročkina^193 «Es redzu, ka nāve jau mani skauj», Lazareva «Ik dienas vairāk spēki beidzas», A. Kruglova «Jautājumi». Kāpinājums izdarīts N. Kuroč-kina tulkojumā. Kur oriģinālā runāts vienkārši par mīlestību («Любовь — ты к могиле меня привела»), tur Veidenbaums ienes sabiedrisku pieskaņu — «Lūk, mīlēdams pasauli, tiku tik tāl’». Pašā pēdējā laikā atrasts vēl kāds jauns Veidenbauma publicējums — I. Krilova fabulas «Zemnieki un upe» atdzejojums.

Starp Veidenbauma tulkojumiem no vācu valodas nozīmīgākais ir F. Šillera «Jātnieku dziesmas» («Rei-terlied) atdzejojums (iespiests «Austrumā» 1890. g.). Bez tam vēl Veidenbaums tulkojis šillera pagaro dzejojumu «Uzvaras svētki» («Das Siegesfest»).

Sillers studiju sākumā bijis viens no Veidenbauma mīļākajiem dzejniekiem, un zināma radniecība ar Sil-leru redzama arī Veidenbauma daiļradē. Tā, piemēram, jau minētās sāpīgās pārdomas par mūža pāragro galu, kā arī aicinājumi uz dzīves prieku un cīņu. «Jātnieku dziesmas» atdzejojumā lasām:

Un, rīt ja ir jāmirst, tad dzīvības kauss Līdz dibenam šodien vēl jātukšo sauss.

Ik dienas viņš dzīvojot urbjas un rok,

Līdz nobeidzas mūžs un kapu tam rok.

Sevišķi jāatzīmē populārās beigu rindas, kas Veidenbauma tulkojumā labi saglabā oriģināla idejiski emocionālo saturu un māksliniecisko spilgtumu. Sillers:

Und setzet ihr nicht das Leben ein,

Nie wird euch das Leben gewonnen sein.

Veidenbaums:

Kas dzīvību baidās ķīlā likt,

Pie īstas dzīvības nevar tas tikt.

Veiksmīgi pārvaldot latviešu valodas bagātības un pēc savas dzejnieka iedabas būdams tuvs Šillera spraigajam, nopietnajam patosam, Veidenbaums atradis adekvātu izteiksmi arī tur, kur abu savstarpīgi diezgan atšķirīgo valodu īpatnības rada atdzejotājam nopietnas grūtības. Zināmas nesaskaņas tomēr ir, un te, tāpat kā N. Kuročkina dzejoja tulkojumā, izpaužas Veidenbauma tieksme atļauties dažas neprecizitātes, lai saasinātu idejisko saturu.

Ja salīdzina Veidenbauma tulkojumu ar agrākajiem, spilgti atklājas, ka atdzejošanas līmenis radikāli mainījies. 1829. gadā kāds D-st-dt (t. i., mācītājs J. E. Dingelštets) publicē dzejoli «Kara jātnieku ziņģe»1. Virsraksti «Übersetzungs Proben» un «Nach Schiller» vedina uz domām, ka būs tulkojums vai lokalizējums, bet patiesībā ir apzināts un rupjš sagrozījums reakcionāros nolūkos. Tā, piemēram, kur oriģinālā lasām:

Aus der Welt die Freiheit verschwunden ist,

Man sieht nur Herren und Knechte,

tur Dingelštets ienesis pavisam citu idejisko saturu:

Par velti jūs brīvību meklējiet Pie viltīgas pasaules māņiem.

Veidenbauma atdzejojums nesalīdzināmi tuvāks oriģinālam. jz pasauļes brīvība nīcin nīkst,

Tik kalpību ieraudzīt vari.

Zināma idejiska diference ir arī te, jo «verschwunden ist» (ir zudusi) un «nīcin nīkst» ir dažādi jēdzieni: vienā gadījumā process jau beidzies, otrā tas joprojām turpinās. Tomēr, nevērojot šādas nianses, būtībā Vei-denbaums šillera kritisko domu atklājis pareizi.

Veidenbauma tulkojumā «Jātnieku dziesma» savā laikā līdz ar viņa oriģināldzejoļiem izplatījās arī norakstos.[194]

Vēl jo lielāku popularitāti ieguva no franču valodas tulkotā revolucionārā dziesma «Marseljēza». Veiden-baums atdzejojis pirmos divus pantus (no septiņiem) un piedziedājumu. Tulkojums pirmo reizi iespiests 1900. gadā Londonā F. Roziņa rediģētajā Veidenbauma dzejoļu izdevumā un pēc tam vēl daudzkārt, gan Veidenbauma rakstos, gan dažādās legālo un nelegālo dzejoļu izlasēs un revolucionāro masu dziesmu brošūrās.[195]

Tulkojumā jāatzīmē dažas īpatnības. Pirmās divas rindas («Allons, enfants, de la patrie, Le jour de gloire est arrivé!»[196]) atdzejotas diezgan precīzi: «Uz priekšu, tēvu zemes dēli! Mums atspīdējis slavas rīts.» Turpretim nākošajās divās izdarīts acīm redzot apzināts pārveidojums. Oriģināla doma tur ir šāda: «Pret mums pacelts tirānijas asiņainais karogs» («Contre nous de la tyrannie L’étendard sanglant est levé!»), bet tulkojumā tirānijas karogs^197 pārvērsts par atbrīvošanās cīņu karogu: «Pret varmācības slogu cēli Jau kaujas karogs vaļā tīts!» Franču teksts un Veidenbauma labās valodas zināšanas nepārprotami skaidri liek domāt, ka te nav noticis pārpratums, bet atdzejotājs ar nolūku šai vietā atkāpies no filoloģiski nevainojamā tulkojuma stingrajām prasībām, lai dotu tādu revolucionāru masu dziesmu, kas tuvāka viņa laika vēsturiskajiem apstākļiem. Nākošās divas rindas («Entendez-vous, dans les campagnes, Mugir ces féroces soldats»[198]) atkal atdzejotas precīzi: «Vai dzirdat, ka pa laukiem klaigā Sis svešinieku zvēru bars?» Septītā un astotā rinda («Ils viennent jusque dans nos bras Egorger nos fils, nos compagnes!»[199]) tulkojumā savilkta vienā — «Tie mūsu brāļus kaujot staigā». Iztrūkstošās rindas vietā ne visai attaisnojamā kārtā piedzejots: «Drīz uzbruks mums tas elles svars.» Tālāk lielākas atvirzes no franču teksta vairs nav.

Arī Marseljēzas atdzejojums pieder pie Veidenbauma labākajiem darbiem.

Vēl lielāka nozīme nekā cittautu daiļliteratūras tulkošanā Veidenbaumam ir sava laika zinātnes progresīvo atziņu izplatīšanā. No viņa populārzinātniskajiem rakstiem, kā jau dzīves apskatā minēts, tagad pazīstami četri: «Gabals iz tautsaimniecības» un «Pūra» trijos pirmajos sējumos iespiestie — par soda likumiem, par apgaismošanas līdzekļiem un par mehāniku. Visiem šiem darbiem ir vēsturiski liela vērtība.

«Gabals iz tautsaimniecības»' ar latviešu dzīves piemēriem populārā veidā izskaidro vairākus K. Marksa mācības pamatprincipus.

Veidenbaums sāk ar visiem zināmo — ar pretstatu starp bagātnieku un nabago, starp pārpilnības un negausības pilnu sliņķu dzīvi vienā un ar pārmērīgu darbu saistītu trūkumu un postu pretējā pusē. Un tūlīt seko zīmīgi secinājumi. «Tiešām nožēlojams, necienīgs, nedrošs un neizteicami slikts ir visu nabago ļaužu dzīves stāvoklis!» Turpretim bagātnieki, kas tik daudz patērē, bet paši nekā neražo, «nevienas derīgas lietiņas neizgatavo», dzīvo uz vienkāršo darbaļaužu rēķina, ir to parazīti, kā Veidenbaums saka — «veltēži».

Pāris lapaspusēs nepārprotami atklājis un neapgāžami pierādījis šo pamatatzinumu, raksta autors plaši noskaidro nākošo, tālāk izrietošo jautājumu: «Vai tagadējā dzīves kārtība ir attaisnojama?»

Viņš te pievēršas galvenokārt zemes rentes jautā- [200]

jumam. Tā kā kalpi paši nekādu renti nemaksāja, domājams, ka apcerējums rakstīts ne tikai bezzemniekiem, bet arī nabadzīgajiem rentes saimniekiem. Turpretim budžus Veidenbaums iedala vienā grupā ar muižniekiem. «Iedomājies, mīļais lasītājs, visus zemes īpašniekus, visus lielgruntniekus jeb muižniekus un visus bagātos sīkgruntniekus. Ko viņi dara? ... viņi par velti tērē sakrāto barību, par velti plēš drēbes un apavus, par velti nomoca savus nabaga zirdziņus, par velti deldē lietas — vāģus, krēslus, klavieres, katlus, glāzes, — par velti tērē savu dienastnieku spēku.» Arī tālākais, kur vienkāršākas izteiksmes labad minēti tikai muižnieki, pēc būtības attiecināms arī uz budžiem.

Ar neapšaubāmiem faktiem un tēraudcietu loģiku Veidenbaums pierāda, ka «muižnieks ir līdzīgs rīkles griezējam», jo, piesavinājies zemi, muižnieks atņēmis zemniekiem to, bez kā zemniekiem dzīvot nav iespējams. Starpība tikai tā, ka «neviens cits ļaundaris tā nevar nomaitāt uz reizi 10 000 ļaužu un pie tam netikt ieskaitīts par ļaundari... Lūk, tāds atklāts, bet no visiem nesaprotams ļaundaris ir muižnieks, rentes ņēmējs, un tagadējā rente pilnīgi līdzinājās atklātai cilvēku asins dzeršanai, miesas, kaulu un dzīslu tērēšanai, kaut gan cilvēki to nesaprot.»

Garīdznieki ir šo nejēdzību atbalstītāji, jo «viņi aizstāv ļaunumu, katru neģēlību, katru noziegumu, ja tie nāk no valdības puses...». Turpretim Veidenbaums māca, ka «tagadējā dzīves kārtība dēļ tam, ka viņa atļauj ļaužu mazākumam uz to briesmīgāko apspiest, izsūkt un mocīt ļaužu vairākumu, nav vairs attaisnojama», ka «tagadējā dzīves kārtība ir slikta, nederīga un ka viņa jāiznīcina».

Seko pēdējais, pats nozīmīgākais jautājums — «ja nu tagadējā kārtība jāiznīeina, tad ar kādiem līdzekļiem tas izdarāms? ... kurš tad būs tas apgāzējs?» Atbilde skan: «Protama lieta, ka pirmais būšu es, šīs burtnīcas sacerētājs, otrais būs mans biedrs, kas tev, lasītāj, šo burtnīcu iedeva, un trešais būsi tu, ja tu šīm domām piekrīti.» Tālākais uzdevums ir: «1) attaisīt acis šim ļaužu vairākumam, modināt no gara miega, uzrādīt viņiem, kādā briesmīgā, nejaukā, lopiņiem līdzīgā stāvoklī viņš atrodas, 2) modināt jeb celt viņā gribēšanu iztikt ārā iz šīs nejaukās, lopam līdzīgas būšanas un atrasties jaunā, labākā būšanā un 3) izstāstīt, kā var ārā tikt...»

Uzvara ir iespējama, jo strādnieki ir daudzkārtīgā vairākumā un var izlietot tos pašus ieročus kā viņu apspiedēji. Nekāda neitralitāte, nedz vidusceļš šo divu cīnītāju vidū nav iespējams, jo: «Kas to visu prot un to no visa spēka nedara, tāds savam brālim latvietim — strādniekam nevēl labu, tāds nepalīdz savam tuvākam izkļūt no posta, tāds palīdz muižniekam savu brāli turēt tumsībā, tas palīdz to apspiest, apzagt, izsūkt un kalpināt, tāds palīdz krāt muižniekam bagātību uz sava brāļa rēķina, tāds ir muļķis un ļaundaris, jo viņš izsūcēja, apspiedēja un slepkavas biedrs un palīgs, tāds ir ari — sev pašam nemanot — izsūcējs, apspiedējs un slepkava.»

Teorētiskajiem secinājumiem pievienots vēl spēcīgs arguments: norādījums, ka citur šie atzinumi jau tiek realizēti dzīvē, t. i., dots zināms pārskats par citzemju strādnieku revolucionāro kustību, kā arī aicinājums sekot tai pa pareizo ceļu. Veidenbaums noraida angļu arodbiedrību darbību, jo tās «cīnās tikai priekš strādnieku ražotājas darbības aizsargāšanas no kapitālistu patvaras, bet ne priekš kapitāla varas galīgas iznicināšanas, kā to dara sociālistu biedrības. Šīs biedrības sludina, ka ļaužu vairākuma mokas un ciešanas beigsies tikai tad, ja privātīpašums tiks iznīcināts, ja viņš pāries no privātpersonu rokām visu ļaužu rokās.» Nepareiza ir arī utopisko sociālistu mācība, jo «pārgājiens no tagadējās dzīves kārtības pie sociālistu kārtības mierīgā ceļā nav izdarāms ... šis pārgājiens jāizdara ar varu...» Tādā nolūkā — «Strādniekiem vajaga vienoties un biedroties īpašā politiskā partijā, kas ar sparu cenšas iegūt strādnieku šķirai valdības varu ...».

Tuvāk šis vienīgais pareizais ceļš iezīmēts ar paplāšu citātu — ar K. Marksa dibinātās I Internacionāles statūtu tulkojumu: «1. Strādnieku šķiras atsvabināšanai vispirms jāir pašu strādnieku šķiras lietai. 2. Cīniņš priekš strādnieku šķiras atsvabināšanas netiek vests ar to nolūku, lai vieniem ļaudīm par labu un otriem par sliktu tiktu dotas jaunas privilēģijas jeb priekšrocības, bet lai tiktu nodibinātas vienādas tiesības un vienādi pienākumi priekš visiem un lai sevišķi katras šķiras vara jeb valdība pār citām šķirām tiktu iznīcināta. 3. Strādnieku ekonomiskā atkarība no ražošanas līdzekļu īpašniekiem ir visu ļaužu moku, katras verdzības, nabadzības, prāta muļķības un politiskas uzspiešanas avots. Tāpēc strādnieku šķiras ekonomiskā atsvabināšana (strādnieku atsvabināšana no vajadzības pārdot savu darbaspēku) ir liels mērķis, kuram jāpadodas katrai politiskai kustībai (cīniņš dēļ likuma un lielvalsts valdīšanas pārmaiņas) kā līdzeklis priekš mērķa sasniegšanas. 4. Visi strādnieku pūliņi un cīniņi priekš šā mērķa sasniegšanas līdz šim laikam ir palikuši bez sekmēm dēļ vienprātības trūkuma starp katras valsts jeb zemes dažādu darbu strādātājiem strādniekiem. 5. Strādnieku šķiras atsvabināšana nav vie-nas valsts jeb vienas tautas darbs, turpretim šī atsvabināšana ir no vienāda svara un vienādas vērtības priekš visām attīstītām tautām un var būt sasniedzama tikai ar visu tautu vienotiem spēkiem un palīdzību vienam no otra.»

Kādā ceļā šis teksts nācis Veidenbauma rokās, pagaidām nav vēl pietiekami noskaidrots, taču zināmi norādījumi ir. Veidenbauma laikabiedrs A. Birkerts, pamatojoties uz Gustava Jeka (Jaeck) grāmatu «Die Internationale. Eine Denkschrift zur vierzigjährigen Gründung der Internationaler Arbeiterorganisation» (Leipcigä, 1904.1), norāda^2, ka minētie punkti iespiesti trijās valodās — angļu, franču, vācu I Internacionāles biedru kartēs, bet tās savukārt pārdrukātas Eihofa (Eichhoff) sastādītajā dokumentu krājumā «Die internationale Arbeiterassotiation» (1868.). Šis krājums vai tā materiālu citējumi kādā citā publikācijā varēja nokļūt arī deviņpadsmit gadu vecā Veidenbauma rokās.

Papildinot A. Birkerta konstatējumu, jāatzīmē vēl vairākas citas līdz 1886. gadam iznākušas līdzīga satura grāmatas, kas arī varēja nokļūt E. Veidenbauma rokās: Testi (Testut) «L’Internationale» (Parīzē,

1871.; vācu valodā Leipcigā, 1872.), Vijtāra (Villetard) «Histoire de l’Internationale» (Parīzē, 1871.), Pahtle-ra (Pachtler) «Die internationale Arbeitverbindung» (Esenevē, 1871.), Jorkes (Yorke) «Geheime Geschichte der internationalen Arbeiterverbindung » (Štutgartē, 1872.), Buša (Busch) «Zur Geschichte der Internationale» (Leipcigā, 1872.), Jēgera (Jāger) «Der moderne Sozialismus» (Berlīnē, 1873.), Favra (Favre) «Histoi-re de Tlnternationale et du socialisme» (1879.), Ca-hera (Zacher) «Die rotē Internationale» (3. izd. Berlīnē, 1884.). Vēl lielāka ir varbūtība, ka Veidenbaums izmantojis arī kādu no daudzajiem krievu izdevumiem.

Tā kā Veidenbaums sniedzis ziņas arī par F. Lasala dibināto «Vispārīgu vācu strādnieku biedrību», par strādnieku kustību Francijā, acīm redzot izmantoti vēl citi avoti. A. Birkerts pirmais konstatējis:[201] «Kāda vieta Veidenbauma rakstā, kur viņš runā par tirgotāju eks-pluatatorisko lomu, tik ļoti līdzinās tāda pat satura vietai Fr. Engelsa grāmatā «Der Ursprung der Fami-lie, des Privateigentums und des Staats», kas iznāca 1884. gadā un tātad laika ziņā varēja būt pieejama Veidenbaumam... kā Engelss, tā Veidenbaums — abi sauc tirgotājus par šķiru un apzīmē viņu kā neražotā-ju, bet kā tādu, kas tur atkarībā no sevis gan ražotājus, gan patērētājus un ekspluatē tos.» Un tiešām — ja salīdzina attiecīgo vietu F. Engelsa darbā^202 ar Veidenbauma tekstu^203 [204] [205], redzam tuvu radniecību.

«Soda likumu vēsturiskā attīstība un viņu filozofiskais pamats» (sarakstīts 1890., iespiests 1891. gadā) rāda, ka uzskati par taisnību un likumību laika gaitā mainījušies, kādēļ mainījušies un kā šo maiņu vājadzī-gajā virzienā veicināt. Izskaidrots, ka jau dzimtas un cilts apvienībās «izceļas ieskati, ka stiprais netiek sodīts, kuri vēlākos laikos pārvēršas sodu nevienādībā ik pēc kārtām». Nodibinoties (ekspluatatoriskajai) valstij, tās raksturs izpaužas «maza pulciņa priekšrocībās un lielākās ļaužu daļas verdzībā un beztiesībā». Valsts, «kurā nepastāv priekšrocības un politiska apspiešana un kura tādēļ pamatota uz visu pilsoņu līdzīgām tiesībām likuma priekšā... vēl nebūt nav pilnīgi nodibinājusies...». Tādēļ arī «neviena no pastāvošajām soda teorijām nav pilnīgi pareiza».

Taču ir vēl citas, atšķirīgas teorijas, ko izveidojuši materiālisti un sociālisti. «Sociālisti ... domā, ka pie nozieguma vainīga sadzīves sliktā iegrozība. Viņi tic, ka, sadzīves kārtību viņu garā reformējot, beigtos visi vai lielākā daļa noziegumu un mitētos soda vajadzība.» Vairāk toreizējos cenzūras apstākļos legāli publicējamā darbā pateikt nemaz nebija domājams.

«Vairāk gaismas» (sarakstīts 1891., iespiests 1892. gadā) parāda apgaismošanas līdzekļu attīstību un tās sociālekonomiskos priekšnoteikumus, no jauna apliecina, ka Veidenbauma dzīves izpratne joprojām materiālistiska. Tā, piemēram, šāds viņa izteikums: «...tvaika mašīnu ievedot, pilnīgi pārgrozījās visi darba un ražojamie apstākļi, bija stipri sajūtams, ka vajadzīga labāka apgaismošana... Šī attīstība, kaut gan pati izcēlusies no pārgrozītām ražotāju būšanām, tomēr atkal no savas puses piepalīdzējusi ražošanu darīt aizvien sekmīgāku.»

Šķietami šauri speciālam jautājumam veltītā rakstā Veidenbaums izdarījis nozīmīgus sabiedriskus konstatējumus: «Romiešu un grieķu vergiem pat dienā bija vairāk svabada laika nekā jaunlaiku strādniekiem, ta ka naktī nebija vajadzīgs strādāt.» Tāpat dzejiskais virsraksts «Vairāk gaismas» ierosina ne vien domu par pilnīgākiem apgaismošanas līdzekļiem, bet arī prasību pēc prāta gaismas.

«Apcerējumi iz mekānikas» (sarakstīti 1891., iespiesti 1894. gadā) godalgoti ar t. s. maskaviešu prēmiju (50 rubļu) kā tā laika otrs labākais latviešu valodā sacerētais populārzinātniskais darbs. Tomēr reakcionārās Rīgas Latviešu biedrības Derīgu grāmatu nodaļa, kas bija apņēmusies to izdot, iepazinusies ar raksta saturu, solījumu lauza un atteicās apcerējumus publicēt.

Darba apakšvirsrakstā norādīts, ka tas ir «Pārstrādājums iz franču valodas». Arī franču valodā bija tiklab uz filozofiskā materiālisma, kā arī uz ideālisma pamatoti raksti. Veidenbaums bija izraudzījies darbu ar noteikti materiālistiskiem uzskatiem.

Pāri par 100 lappušu garais raksts pa daļai ir tīri tehniska rakstura (par svirām, zobratiem). Idejiski nozīmīgāka pirmā, t. i.f teorētiskā daļa. Sākuma nodaļās, kuras aptver apmēram desmito daļu no visa apcerējuma, koncentrēti arī nozīmīgākie filozofiskie atzinumi — par mūžīgas kustības neiespējamību u. c.

Materiālistiskajai pasaules izpratnei Veidenbauma rakstā dots dabas zinātnisks pamatojums. Veidenbaums noteikti nostājās pret domām, ka eksistē iracionāli, no matērijas atrauti spēki («...ir tiešām jābaidās ... uzskatīt spēkus ... par kādām nesaprotamām varām, tā sakot gariem, kam nav miesas...»). Toreizējos apstākļos šie norādījumi bija nozīmīgi īpaši tādēļ, ka cita tik vienkārša un reizē pareiza un pamatīga materiālisma pamatprincipu noskaidrojuma latviešu valodā nebija, turpretim par filozofisko ideālismu Tēr-batas universitātē apmēram tai pašā laikā cīnījās tādi spēki kā kapitālistiskajā pasaulē labi pazīstamais filozofs profesors Teihmillers un profesors V. Ostvalds — ķīmiķis un enerģētisma teorijas nodibinātājs.

Enerģētisms sludina, ka visu lietu sākums esot nevis kustīga matērija, bet kāds ideālistisks faktors — enerģija. Vēl daudzus gadus vēiāk dabas zinātņu speciālists un redzamais 1905. gada revolūcijas darbinieks J. Asars bija šīs mācības gūstā, bet Veidenbaums, jauns pavisam citas nozares students, par ideālisma rafinētā paveida — enerģētisma kaitīgajām tendencēm deva skaidrību jau 1891. gadā. teikdams: «...daži

slaveni vīri tiešām nokļuvuši pie šādām domām. Viņi prātoja, ka spēki radījuši ķermeņus, ka spēki radījuši būtnes .. . Šāda iedoma sliktāka par nezināšanu.»

Veidenbauma popularizētais pareizais pamatprincips skan: «... kustība ... nav no ķermeņiem šķirama ...»

Tā Veidenbaums arī te, tāpat kā citos savos darbos, skaidrojot pat speciālzinātniskus rakstus, risina nozīmīgus idejiskus jautājumus. Starp citu, šeit redzam arī viņa humānismu, prasību cienīt cilvēku ne tikai vārdos, bet arī darbos. Tā, piemēram, izskaidrojumā par ūdens ratu tīri tehniskajām īpašībām pievienota piezīme: «... cilvēcei par godu cerēsim, ka šo ratu izlietošana paliks uz priekšu arvien retāka, jo viņi pazemina cilvēku. tam likdami strādāt vienmulīgu darbu, ko tikpat labi padarītu lopi vai vēl labāk mašīnas.»

Veidenbauma populārzinātniskajos rakstos izteikti arī pareizi gnozeoloģiskie principi. Viņa dzejoļos, kas visi sarakstīti jau 80. gados, sastopamas agnosticisma izpausmes, tomēr arī tajos ir spēcīgas racionālistiskas tendences, it īpaši noteikti noliedzošā nostāja pret fi-deismu («Ticības māņus pie malas liec»). Pretstatā «ticības māņiem» kā izziņas līdzekli Veidenbaums izvirza prātu: «Tik muļķi var ticēt; kam prāts ir, tas zin, Ka blēņas ir viss, ko bez domām min». Turklāt dzejnieks prasa nekad neaizmirst pieredzi: dzejolī «Tauta, tauta, gaišā latvju tauta» viņš savu spriedumu balsta uz to, ko «mēs skaidri redzam».

Vispilnīgāk savus gnozeoloģiskos principus Veidenbaums izteicis mūža pēdējos gados sacerētajos populārzinātniskajos rakstos. Te viņš nostājas gan pret pārspīlētu racionālismu, gan pārliecīgu empīrismu kā izziņas metodēm un prasa ievērot ir pieredzi, ir domāšanu. Tā, piemēram, rakstot par soda likumu teorijām, Veidenbaums, starp citu, kritizē I. Kanta, F. Hegeļa u. c. teorijas no šāda viedokļa: «Viņu nepareizība tā, ka tās vienu soda cēloni pieņem par vienīgo pareizo un uz tā caur loģiskām operācijām uzceļ savu teoriju, maz vai nemaz neskatīdamās uz praktisko dzīvi. Taču zinības mērķis nav sacerēt skaistu, loģiski pareizu, ar dzīvi nesavienojamu teoriju, bet uzmeklēt, cik iespējams, sodam tādus cēloņus, dzinekļus un mērķus, kādi cilvēcē visos vēsturei zināmos laikos pastāvējuši un kādi pastāv vēl tagad.»

Pret teorijas nepilnību vēršas arī Veidenbauma izteiciens, ka «padoms jau arvien velkoties dzīvei iepa-kaļš»[206]. Apcerējumā par mehāniku Veidenbaums norāda, ka katram nepieciešama «teorija, bez kuras viņš nekā krietna nespētu pastrādāt»; tātad noraidāms arī vienpusīgs empīrisms. Sai pašā rakstā viņa izteiktais uz-

1 skats tāds, ka «nav nekad jāpiemirst tas, ko pierāda mēģinājumi un cilvēka prāts».

Veidenbauma valoda ari populārzinātniskajos rak-stos ir pārliecinoša un interesanta, nereti tieši aforis-tiska, piemēram, «Zobrati nav spēka radītāji, tie ir spēka zagļi», jo «sarežģītāka kāda mašīna, jo tā sliktāka».

Nezināms autors J. Bl., recenzējot «Pūra» 3. sējumu, Raiņa vadītajā «Dienas Lapā» rakstīja: «Veidenbauma «apcerējums par mekāniku», ja nemaldos, ir vienīgais raksts šinī arodā latviešu valodā^207, tādēļ arī sarakstītājam bijušas lielas grūtības jāpārvar, jaunus teķniskus nosaukumus atrodot; jāliecina, ka tie viņam izdevušies teicami, varbūt kādus sīkumus atskaitot. Vienīga, bet toties sajūtama nepilnība šīm rakstam ir zīmējumu trūkums. Dieva laime, ka autors ir uzķēris teicamu metodi, kā lasītājiem iestāstīt savas domas un vārdiem notēlot viņu acu priekšā pārrunājamo priekšmetu; protiet, viņš pats stāsta un arī jautā, un arī pats steidzas uz šiem jautājumiem atbildēt, caur ko nesaprotamās vietas iespiežas daudz labāk mūsu atmiņā, nekā kad izlasītu vienīgi sausu aprakstu. Vienīgi šai metodei jāpateicas, ka arī apcerējumu teorētiskā nodaļa lasītāju lielai daļai būs saprotama un raksts sasniegs mērķi, kādu autors domājis, viņu sarakstot.»[208]

Cik liela nozīme Veidenbauma skaidrajai valodai, liecina kaut vai šāds mazs piemērs no cita līdzīga satura raksta, kura autors K- Biezbārdis dažus fizikas pamatjēdzienus pūlas skaidrot šādā vēl šodien nevienam nesaprotamā formā: «Taisnums ir vienums iekš vēra jeb pastāvība iekš vēra, līkums ir daudzums iekš vēra jeb nepastāvība iekš vēra.»[209]

Ar savu skaidro, pareizo, aizraujošo un kaujiniecisko domu un izteiksmi Veidenbaums ievērojams arī kā zinātņu popularizētājs. Studiju biedri nekrologā par viņu rakstīja: «Ikkatrā lietā viņš centās pēc serdes un kodola ar īsta patiesības mīļotāja un meklētāja dedzību un nopietnību.»[210]

Veidenbauma populārzinātniskie sacerējumi ar savām revolucionārajām tendencēm dod ne vien nozīmīgas liecības par Veidenbauma pasaules uzskatu un sabiedrisko nostāju, bet ir arī vērtīgs ieguvums latviešu progresīvās sabiedriski filozofiskās domas attīstībā un popularizēšanā.

VIENMĒR KOPĀ AR TAUTU

Daži Veidenbauma darbi — «Soda likumu vēsturiskā attīstība un viņu filozofiskais pamats», Horācija atdzejojumi — iespiesti jau Veidenbauma dzīves laikā, turpretim viss lielais vairums vēl ilgi pēc autora nā-

ves palika manuskriptā. Tomēr Veidenbauma tuvākie draugi (piemēram, P. Pīpkalējs) pazina vismaz daļu šo rakstu jau agrāk un stāstīja par tiem ari citiem. 90. gadu sākumā Herminghauzena fabrikas strādnieki Rīgā aicināja Veidenbaumu, lai viņš to sarīkojumā nolasa savus dzejoļus, tikai dzejnieks kautrības dēļ nav bijis uz to piedabūjams.[211] Tāpat, kā iepriekš minēts, zināmi norādījumi ir par viņa apceres «Gabals iz tautsaimniecības» iziešanu tautā; vēl jo vairāk tas sakāms par dzejoļiem.

Pirmā Veidenbauma dzejoļu izplatības forma bija ar roku izdarīti noraksti. Tādi bija pazīstami jau autora dzīves laikā, bet galvenokārt kopš 1892. gada pavasara. Tos slepeni lasīja revolucionārie un demokrātiskie studenti un vidusskolnieki, strādnieki un kalpi, šie noraksti izplatījās gan Rīgā, gan Liepājā, Jelgavā, Smiltenē, Inčukalnā, Vecpiebalgā, Vecsātos u. c.

Viens no pirmajiem strādnieku revolucionārās kustības cīnītājiem Latvijā J. Driega atceras: «1893. g. svinējām, kaut ari neliels pulciņš, Liepājā pirmo maiju ... parādījās ari Ed. Veidenbauma dzejas manuskriptā, tās tika desmitiem eksemplāros pārrakstītas un laistas apkārt: tik daudz lasītas, deklamētas un dziedātas, ka es gandrīz visas pat tagad no galvas atminos.»[212]

Arī Rainis savās atmiņās «No latviešu sociādemo-kratiskās preses bērnības» raksta: «Kad parādās pirmais nelegālais hektografētais izdevums, ir grūti noteikt, bet visādā ziņā vēl 90. gadu pirmajā pusē. Pēc manām ziņām, tas bija «Хитрая механика» tulkojums ... Bet laikam vēl agrāki ir citi, sīkāki izdevumi.

Izlaidumi rokrakstos tad bija bijuši vairāki, visizplatītākais bija Ed. Veidenbauma dzejoju krājums.»1 Vei-denbauma māksla stāvēja vienā rindā ar Pjehanova un citiem pirmajiem revolucionārajiem izdevumiem kā piederīga pie vienas un tās pašas šķiru cīņas frontes. Veidenbauma dzejoju izcilo nozīmi 90. gados strādnieku šķiras atbrīvošanās cīņā notēlojis Andrejs Upīts romānā «Plaisa mākoņos»: «Divi jauni Veidenbauma dzejoji!» priecājas apzinīgā Rīgas strādniece. «No rokas rokā tie ies pa Āgenskalna dzīvoklīšiem satraukdami, drūmi satriekdami, bet arī aicinādami un saukdami.. . Mosties, mosties reiz, svabadais gars! Neviens — neviens nekad vēl nebija pratis Rīgas strādniekiem pateikt tādus vārdus,» «Katrs skolnieks Āgenskalnā to zināja no galvas... pulkā, barā, drūzmā šie trīs panti skanēja allaž kā jauni, katru reizi ar liesmaināku spe ku.»2

Liepājas apkārtnē 90. gados uzauga A. Kurcijs, kas autobiogrāfiskajā stāstā «Cūkgans» vairākkārt ar cieņu min arī Veidenbauma vārdu: «Veidenbaums jau toreiz mums bija autoritāte»3, «Veidenbauma vārdu esmu dzirdējis jau mājās no brāļiem. Mani pārņem kā trīsas. Aizmirstu savu muziķu un sapņus. Mēs lasām: «... Zem smagajās svešnieku nastas Snauž verdzībā nospiestais gars.» Mēs lasām, un visa pasaule man parādās jaunā gaismā»4 u. tml.

Jau agri Veidenbauma dzejoļi kļuva pazīstami arī Jelgavā. Aspazija savās atmiņās stāsta: «1892. gadā

1 J. Rainis. Kopoti raksti, 14. sēj., 1951., 572. Ipp.

* A. Upīts. Kopoti raksti. 12. sēj., 68., 359. ipp.

3 A. Kurcijs. Cūkgans, 1956., 151. Ipp

* Turpat, 283. Ipp.

№

nomira Ed. Veidenbaums, un pēc viņa nāves sāka parādīties viņa dzejas. Sākumā tās, protams, cirkulēja rokrakstā. Arī uz Jelgavu atklīda kāds eksemplārs no Ed. Veidenbauma dzejām un gāja no rokas rokā. Es viņu dabūju no tā sauktām «austrietēm». Tā saucās brīvdomīgu meiteņu pulciņš pie Jelgavas sieviešu ģimnāzijas. Redzamākās šī pulciņa pārstāves bija Late Veibele... Anastasija Čikste u. c. «Austrietēm» savukārt bija ciešs sakars ar Tērbatas u. c. studentiem. Veidenbaumu bija atveduši Tērbatas studenti. Veidenbauma dzejās izpaudās dziļas simpātijās apspiestai latvju tautai, skaļš protests pret apspiestību vispār un saucieni pēc gaismas un brīvības. «Mosties, mosties reiz, svabadais gars ...» Ar tādiem un tamlīdzīgiem saucieniem bija piekaisīta visa Veidenbauma dzeja. Tur bija arī protests dzīves tukšībai, mietpilsoniskai dzīvei un salkanai sentimentalitātei. Bet cēlās cilvēcīgās ilgas pēc labākas dzīves bija dominējošais... Ed. Veidenbauma dzejas bija pati spilgtākā balss, kas atskanēja «jaunās strāvas» priekšvakarā. Tālaika jaunatne šīs dzejas pārrakstīja, deklamēja un mācījās no galvas. Man Veidenbauma gars nebija svešs. Manās krūtīs šis protesta gars pret visām nebrīvībām jau sen kvēloja. Tikai vēl nebija skaidri tie ceļi, pa kuriem viņam izpausties.»[213]

Ne mazāk dziļu iespaidu Veidenbauma dzejoļi radīja Jelgavas zēnu vidusskolu progresīvo audzēkņu, t. s. vakarnieku vidū, par ko savās atmiņās vēstī A. Birkerts: «Divi realskolnieku vakarnieki — Dāvids

Bundža un Kārlis Viļķeris no kāda ģimnāzista vakar-nieka bija dabūjuši Ed. Veidenbauma dzejoļus ... krājums bija rakstīts uz baltām papīra lapām oktāva formātā, sašūtām mazā burtnīciņā bez vāka. Man gadījās pie šiem vakarniekiein aiziet taisni tanī brīdī, kad dzejoļi bija saņemti...

Veidenbauma dzeja atklāja pavisam jaunas parādības mūsu dzīvē. Še runāja reālists, kam nežēlīgā reālā dzīve norāvusi romantikas plīvuru no acīm un atsegusi lietu patieso stāvokli. Se runāja dzejnieks, kas nav tikai parādības vērotājs, bet kas pats šīs reālās dzīves parādības izjutis un dziļi, sāpīgi pārdzīvojis. Nesaudzīgi viņš atsedza sadzīves pretrunas un sabiedriskās dzīves disonanses...

Te bija jaunas domas, jauni ieskati. Tā bija satīriskā veidā izteikta kritika par lietām, par kurām mēs vēl nebijām domājuši. Tās bija jaunas patiesības, kas iedrāzās mūsu atmiņu pasaulē un sacēla tur lielu trauksmi.»1

Apmēram tai pašā laikā pavisam citā Latvijas malā — Vecsātos — daļa lauksaimniecības skolas audzēkņu, par sodu nebēdādami, lasīja aizliegto literatūru, tai skaitā Veidenbaumu. Sai skolā mācījās arī J. Jaun-sudrabiņš, no kura uzzinām: «Lasīt bez arodnieciskās literatūras mēs varējām tikai kontrabandas ceļā. šis tas no latviešu rakstniekiem mums stāvēja iekašāts dzīvojamās mājas bēniņos, smilšu uzbērumā, un Veidenbauma dzejas rokrakstā bij augstu aizbāztas aiz spāres. .. Es arī rakstīju (zem Veidenbauma iespaida) par dzīves netaisnību, un uztaisīju dažas asas satīras par Vec-Sātiem.»[214]

Tāpat kāds vidzemnieks — Vecpiebalgas draudzes skolas audzēknis A. Avens atceras: «Kad gāju draudzes skolā, Skalbe man iedeva Veidenbauma necenzētās dzejas, lai dodot norakstit ari citiem skolēniem. Es arī tūliņ tās iedevu Austriņam, Salumam u. c. Rakstīdami tās visas bijām iemācījušies no galvas.»[215]

Plašāk izsakās pats K. Skalbe. Atcerēdamies 90. gadus, kad tautas atbrīvošanās cīņās vēl līdzi skanēja arī viņa paša balss, K. Skalbe raksta: «Arī no grāmatām visdziļākos iespaidus mēs saņemam jaunībā. Tāda bija — Eduarda Veidenbauma necenzētie dzejoļi — maza, zila burtnīca rokrakstā, kura jaunības dienās nāca man rokās. Es atceros savas dzimtenes kalnu birzes, skrejošus padebešus un vēju, kas šķirstīja manas slepeni glabājamās burtnīcas lapas, kuras drīkstēja lasīt tikai laukā, vienatnē. Šīs lapas dega manās rokās, tās bija pilnas liesmaina nemiera, pārsteidzošas drosmes, dziļa dvēseles rūgtuma. Te runāja dvēsele, kuru bija pievīlušas pieņemtās patiesības, prāts, kurš noārdīja visu, lai tiktu pie jaunām atziņām. Šīs rindas uzvandīja domas, lika jautāt un atbildēt... Viens no jaunās apziņas modinātājiem bij Eduards Veidenbaums. Ikkatram laikam pa priekšu iet jaunas atziņas un nojautas. Tās apstaigā pilsētas un ciemus, iegriežas visklusākā mājā, vecās autoritātes krīt, vecā dzīve iet bojā. Veidenbauma necenzēto dzejoļu burtnīcas toreiz gāja no rokas rokā kā uguns, kas nozagta dieviem. Lavīna,

kura sagrauj ciemus, visinteresantākā ir tur, kur viņa sākas. Tas ir kāda nemierīga putna spārns, kurš tur augšā, kalnos, nogrūž pirmo sniega piku, kura tad veļas, visu aizraudama sev līdz.»[216]

Lai gan kopš 1892. gada Veidenbauma dzejoļi parādījās arī presē — vispirms «Dienas Lapā» un «Mājas Viesī» — joprojām to izplatībā liela nozīme bija mutvārdu tradīcijām un ar roku izdarītiem norakstiem. 1894. gadā Jelgavas vakarnieki ar F. Roziņa un citu revolucionāro jaunstrāvnieku palīdzību izgatavoja nelegālu hektografētu izdevumu.[217] [218] [219] [220] Daudzajiem norakstiem radās varianti, vairāki dzejoļi folklorizējās.

J. Janševska atmiņās no Jaunās strāvas laikiem lasām, ka 1896. gadā Liepājas apkārtnē, Dinsdurbē, plašu ievērību guvusi jaunstrāvnieku rīkotā Jāņu svinēšana, kur uzstājies J. Jansons-Brauns un, par Krievijas caru runādams, pērkona balsī saucis: «Pereat!» («Nost!») Tūliņ pēc tam tādā pašā sakarā «Fr. Roziņš (vēlākais Āzis) runājis par Ed. Veidenbauma dzeju»9.

Vecais revolucionārs A. Skroderis gadsimtu mijā, strādādams Vecpiebalgā, Veidenbauma dzejoļus kopā ar citu revolucionāro literatūru dabūja no vēlāk plaši pazīstamā Latvijas Sociāldemokrātijas darbinieka un V. I. Ļeņina līdzgaitnieka J. Bērziņa-Ziemeļa. Savās atmiņās A. Skroderis raksta: «No viņa (t. i., J. Bēr-ziņa-Ziemeļa. — Red.) pirmoreiz tuvāk dzirdēju par sociālisma mācību, ko sludināt valdība aizliedzot. Da-buju no viņa ari dažus Ed. Veidenbauma dzejoļus, kas rokrakstā izplatījās jaunatnes vidū.»[221]

Rainis Slobodskas trimdā gatavojās rakstīt romānu «Nākotnes cilvēka dienasgrāmata», kura materiālos minēts arī Veidenbauma vārds.[222] A. Upīts par Veidenbauma dzejas nozīmi atceras, ka «sevišķi spilgti viņa iespaids bija manāms 1905. gada revolūcijas priekšvakarā»[223].

1903. gadā Biķernieku mežā notika nelegālā Rīgas revolucionāro strādnieku sanāksme, kurā piedalījās kādi simt piecdesmit dalībnieki: atskanēja saucieni «Nost patvaldību, lai dzīvo sociālisms», un tika deklamēti E. Veidenbauma dzejoļi.[224]

1905. gada revolūcijas laikā sarīkojumos kopā ar Raiņa dzejoļiem tika deklamēti no latviešu literatūras, pirmkārt, Veidenbauma darbi, visvairāk «Mosties, mosties reiz, svabadais gars».[225]

1907. gadā Veidenbaums minēts beletristiskā darbā. A. Birkerta romānā «Pedagogi» lasām par revolucionāru, kas «tika izsūtīts uz kādu no visattālākām ziemeļu guberņām. Bet šo vēsti viņš bija saņēmis aukstām asinīm un, prom braucot, bij pat paspējis atsūtīt zīmīti ar Veidenbauma pazīstamo pantu: «Vai senatnē vien tikai viri bija, Kam liktens rūpestus nedarīja .. .»»* Arī pašā romāna finālā likts Veidenbauma motīvs par svabado garu, kam jāmostas: «Viņa dzimtene gulēja ... Vēl tur arājs neapzinājās savu spēku ... Vēl tur pašapziņa gulēja nemodināta... Vēl tur gars — svabadais gars nebij modies .. .»[226] [227]

Tai pašā gadā A. Birkerts, notēlodams sava jaunības drauga D. Bundžas dzīvi, atceras šādus mirušā revolucionāra vārdus: «Eduards Veidenbaums ... Vai tu esi lasījis Veidenbauma dzejas? Laikam ne, jo viņas nule tik pie mums parādījās un tad arī — tikai rokrakstā. Bet es tev saku — tas ir kas pavisam jauns, kas tiešām ļoti interesants. Te viņas cirkulē no rokas rokā un tiek pārrakstītas un deklamētas gan no galvas, gan no manuskripta. Visa jaunā paaudze kā elektrizēta no viņām, kā spārnos... Tik skaistas un dziļas, un nopietnas ir viņas! Milzīgi patīk!»[228]

Raksturojot lielo interesi un cieņu, ar kādu Veidenbauma dzeju lasīja vienkāršs ganuzēns īsi pirms pirmā pasaules kara, latviešu padomju rakstnieks K. Pelēkais vēlāk sacerētā autobiogrāfiskā dzejojumā «Leda un Lida» vēstī:

Reiz izlavījos pa klusām (saimnieka galā. — Red.), nozagu Veidcnbaumu.

Tāds šeit saskaņu jauktu!?

Negrieztas lapas, kā sietas, tam šinī grāmatplauktā, taisnību sakot, nav vietas,

Veidenbaum, tava dzeja atstaro to, kas krājas vēja aprautā sejā, rugāju sadurtās kājās.

Acīm liek ļauni gailēt, vēsina lūpas ar žulti.[229]

Atnāca Lielā Oktobra sociālistiskā revolūcija un ievadīja jaunu laikmetu arī mūsu tautas vēsturē. Lielo pārvērtību dienās, kad ne tikai no ultrakreiso karjeristu, bet arī no īstu, pārliecinātu revolūcijas cīnītāju puses notika dažs nepamatots izlēciens pret agrākās kultūras pārstāvjiem, latviešu pirmā revolucionārā dzejnieka un domātāja autoritāte tomēr bija tik neapšaubāma, ka pat proletkultiešu izdevumos, kur noliegts vai viss bijušais, pret viņu neuzstājās neviens; tādu nedalītu cieņu toreiz guva tikai nedaudzi.

Veidenbauma dzejas spārnotie izteicieni nereti izlietoti politiskajās cīņās revolucionārās domas atsegšanai. Tā, piemēram, atmaskojot Pagaidu valdības melīgos solījumus, sociālistiskajā presē parādās ievadraksts, kam virsrakstā likti rūgtas ironijas pilnie Veidenbauma vārdi: «Pacieties — debesīs ies labāki.,.»[230]

1918. gada 23. aprīlī L. Paegle kādā referātā Maskavā teica: «Ir divējādi dzejnieki. Vieni nes dzīvē savas dzejas kā liesmainu zobenu, kas grauj un ārda veco pasauli. Viņu darbos rūgtākā žults jaucas ar

sarkanām sirds asinīm. Tie ir pravieši, kas nenāk tikai tēlot dzīvi, bet nāk viņu pārveidot un par jaunu radīt. Pie šādiem dzejniekiem pieder, piemēram, Veidenbaums un Rainis.»[231]

Tai pašā 1918. gadā Partijas Pēterpils organizācijas Latv. sekcijas avīze rakstā «Latvju grāmatu tirga visneatliekamākās vajadzības un izredzes» norāda: «Vēl L(atviešu) N(acionālo) L(ietu) K(omisariāta) izdevniecībai vajadzētu katrā ziņā izdot mūsu pirmā protesta dzejnieka Ed. Veidenbauma kopotus rakstus ... Par daudz tuvu viņa protesta dzeja stāv mūsu dienu lielajai cīņai, lai mēs viņa dzejas kristālu atstātu paslēptu zem putekļiem.»[232] Nedaudz vēlāk tai pašā izdevumā lasām: «Par Raiņa un Ed. Veidenbauma rakstu nozīmi ir pavisam lieki runāt. Viņu darbi jau pēc sava rakstura stāv ļoti tuvu mūsu dienu lielajai cīņai... viņi ir mūsu vislielākie dzejnieki... no viņiem mūsu proletāriskie dzejnieki var mācīties formas meistarību.»[233]

1919. gadā Padomju Latvijā A. Birkerts atmiņās par revolūcijas vētras agrīnajiem vēstnešiem Veidenbauma ietekmi raksturoja tā: «Vai varēja vēlēties vēl labāku propagandas līdzekli kā šī dzeja: tā bija reizē kapitālistiskās iekārtas kritika, satīra un izjusts, kvēlošs, sāpīgs protesta sauciensl Katra rinda kā iededzināta palika atmiņā un sirdī... Veidenbaums nāca kā vētras sējējs mūsu tā laika nospiestajā, sažņaugtajā sabiedrībā. Viņš nāca kā modinātājs, un viņam ar prieku un jūsmu uzgavilēja demokrātiskā inteliģence un toreizē-

jais vēl jaunais latviešu proletariāts. Un ne par velti: Veidenbaums gatavoja ceļu revolūcijai.»[234]

Tai pašā 1919. gadā J. Jansons-Brauns kluba biedru pilnsapulcē Pēterpilī izvirza prasību pēc grāmatām, kādas nekavējoties jāizdod; no daiļliteratūras minēti četri vārdi, to vidū arī Veidenbaums.[235] Un Andrejs Upīts rakstīja, ka Veidenbauma dzeja pieder pie tās mākslas, ko strādniecība pārņem «un izmanto viņas neapšaubāmās idejiskās un mākslinieciskās vērtības»[236].

Vecais revolucionārs A. Paegle buržuāziskās Latvijas pirmajos gados, strādādams par kalpu pie budža, revolucionāro literatūru, tai skaitā Veidenbauma dzeju, lasījis naktīs zirgu stallī vējluktura gaismā: «Šī lasītava man jo sevišķi noderēja nākamajā gadā. Tad manai lasāmvielai — Eduarda Veidenbauma, Jāņa Raiņa, Andreja Upīša, Linarda Laicena un Leona Paegles daiļdarbiem, kreiso arodnieku laikrakstiem un žurnāliem — pievienojās vēl Latvijas Komunistiskās partijas nelegālā literatūra.»[237]

Rainis jau 1917. gada 19. februārī bija nodomājis rakstīt lugu par tēmu «Eduards Veidenbaums» un atgriezās pie šīs ieceres arī vēlāk — 1918. gada 15. aprīlī, 1919. gada 26. jūlijā un vēlāk^238.

Visvairāk Rainis pie lugas «Eduards Veidenbaums» strādāja 1921. gada sākumā. Kādās 1921. gada 19. janvāri^239 rakstītās lapiņās redzam uzmestas sižeta līnijas 5 cēlienu lugai.

Tās 1. cēliens notiek «Kalāču» klētiņā. Veidenbaums raksta dzejoli, kur izpaužas «cenšanās pēc augstskolas, brīvības, plašuma ...». 2. cēliena darbības vieta —■ studenta istabiņa Tērbatā. 3. cēlienā Veidenbaumu redzam vienkāršo lauku ļaužu vidū Bērzu krogā, moco-ties ar rūpēm par studiju pārtraukšanu naudas trūkuma dēļ; līdzekļus varētu iegūt, soloties precēt bagātā Obulu saimnieka meitu, bet dzejnieks šo iespēju noraida. 4. cēlienā Veidenbaums 1891. gada beigās Cēsīs gaida braucēju, kas viņu aizvestu uz mājām, un sajūsminās par to, ka ir kļuvis par Jaunās strāvas līdzstrādnieku.

Vistālāk uzmetumā izstrādāts 5. cēliens, kas risinās 1892. gada maijā, Veidenbaumam jau gujot uz nāves gultas. Pie viņa ieradies E Treimanis-Zvārgulis, kas, starp citu, saka: «Acis tev lielas un možas kā arvienu, drusku varbūt pārāk lielas.» Palicis viens, Veidenbaums «pūlās nākt pie atziņas, kādēļ grūti. Ne person. dzīve, bet ideja, cilvēce. Jaun. laiks dzimst. Pretstats ar vec. laikiem. Kur drain. notikums? Dzenošais spēks? Jāiziet no V. dzejām.»

Finālā Veidenbaums redz it kā sapni, it kā halucināciju, kurā dzird spriedumu par sava dzīves ceļa pa reizību. Parādās viņa labais draugs no Rūjienas laikiem Olga Loss: «Olga pasniedz drukātu dzej. Tad apoteoza: tu vēsturiska persona. Ciešanas nav veltas bijušas.» Tāds acīm redzot ir arī Raiņa paša spriedums par savu priekšteci latviešu revolucionārās dzejas laukā.

Visus divdesmit buržuāziskās Latvijas gadus (un arī agrāk) komunistiskie politieslodzītie rakstīja Vei-denbauma dzejoļus savās cietuma kladēs, smēlās tajos spēku un ierosmes, saistīja ar tiem savu naidu pret kapitālisma kundzību, radīja jaunus šo dzejoļu variantus. Tā, piemēram, dzejolim «Mosties, mosties reiz, svabadais gars» 1931. gadā sacerēts šāds nobeigums:

Sviedri par mazu, prasa vēl asins,

Strādnieku barus pret strādniekiem rīda.

Mosties, darba tauta, rīts aust un brīve, Varmākām, tumsoņām rēgojas gals.[240]

Tāpat populārajā revolucionārās pagrīdes masu dziesmā «Ozolrunga» sastopam Veidenbauma dzejolim «Mosties, mosties reiz, svabadais gars» radniecīgus motīvus un leksiku:

Arī cienīgtēvs blēdis no kanceles sauc,

Maz viņš vēl krāpis un dīrājis tautu;

Tauta modīsies reiz, rungu zaroto grābs,

Lai no kanceles melnsvārci rautu.

īpatns variants ir kādā cietumnieka kladē 1931. gadā, kur Veidenbauma dzejolim «Virs zemes nav taisnības, dūrei tik spēks» pievienots J. Ruģēna populārā panta «Kad atnāks latviešiem tie laiki» pārveidojums:

Kad atnāks strādniekiem tie laiki,

Kad varēs brīvi paši lemt...'

Tā Veidenbauma dzeja saistās gan ar agrākajām, gan vēlākajām progresīvajām tradīcijām.

Tāpat šī dzeja saistās ar citām mākslas nozarēm. Vecā revolucionāre A. Aboliņa-Egle savās atmiņās par revolucionārajām cīņām 20. gadu sākumā Valmierā raksta: «Brauca pie mums arī Paula Baltābola. Kad viņa... ar suģestējošu spēku skandēja Raiņa, Veiden-bauma, Paegles dzejoļu vārsmas, šķita, ka smagajā reakcijas naktī paveras plaisa un saulainās tālēs mirdz sarkanie karogi, kas aicina visus sapulcējušos nostā-ties zem tiem, ņemt tos savās tulznainajās rokās un iet uz priekšu, tikai uz priekšu... tas modināja nogurušo un varbūt iesnaudušos enerģiju jaunai gaitai.»2

Fašistiskās diktatūras gados revolucionārais dzejnieks V. Āboltiņš veltījuma dzejolī «Edvardam Veiden-baumam» rakstīja:

Virs zemes nest taisnību Tautai tik spēks —

Tik tauta sev izkaros laimīgu dzīvi.*

Vārdi «Virs zemes nest taisnību tautai tik spēks» neapšaubāmi sasaucas ar proletariāta šķiras atmodas rītausmā aizsākto Veidenbauma domu «Virs zemes nav taisnības, dūrei tik spēks» un risina to tālāk.

1 ZA Valodas un literatūras institūta Folkloras sektora fonds, Nr. 1450, 212.

* «Par brīvi un dzīvi», 2. sēj., 1957., 42. lpp.

* V. Āboli i ņ 5. Pusnakts top vētraināka. 1959., 136. un 137. Ipp.

№

30. gados revolucionārie vidusskolu audzēkņi bieži rīkoja «dažādas pārrunas par Raiņa un Veidenbauma, Uplša un Gorkija, Šolohova un Nikolaja Ostrovska, Ļeva Tolstoja, Romēna Rolāna un citu darbiem. Izvērsās karstas diskusijas par dažādiem literāriem varoņiem. Šādas diskusijas vienmēr beidzās ar pārrunām par darbaļaužu neapskaužamo stāvokli buržuāziskajā Latvijā.»[241]

Spilgts divu kultūru cīņas process Veidenbauma dēļ norisa arī literatūras vērtēšanas laukā. Demokrātiskais literatūrzinātnieks R. Egle, 1926. gadā rediģēdams Veidenbauma rakstu pirmo pilno izdevumu, sarakstīja un publicēja plašu, atzinīgu, nopietni izstrādātu dzejnieka monogrāfiju, kā arī viņa darbu komentārus. Turpretim buržuāziskie literatūrvēsturnieki un kritiķi visumā pret Veidenbaumu nostājās noliedzoši. Tā kā Veidenbauma popularitāte un autoritāte tautā vienmēr bijusi tik liela, ka viņu pilnīgi noliegt vai noklusēt nebija iespējams, darbā tika laisti citi līdzekļi: dzejnieks tika raksturots kā dzīves noliedzējs, individuālists, bohēmie-tis, skolniecisks Horācija sekotājs utt., kā jaunatnei nederīgs, tikai pie otrās šķiras spēkiem pieskaitāms autors u. tml.

Ar lielāko cieņu un atzinību par Veidenbaumu rakstīts latviešu literatūras vērtējumos Padomju Savienībā.

30. gados L. Laicens dzejolī «Radio raidījums par padomju rakstnieku kongresu» īsi raksturo latviešu vēstures un literatūras attīstību, augstu novērtējot arī Veidenbauma revolucionārās tradīcijas:

Tāpat rakstniecībā mēs kā kaujās gājām —

Latvju strēlniecisko vārdu daudzinājām:

Edvards Veidenbaums starp daudziem pieminēts,

Labi darbojas, kas viņa sēts![242]

1937. gadā latviešu padomju kritika rakstīja, ka Vei-denbauma dzeja, līdzīgi folklorai, iet «no mutes mutē, no sirds uz sirdi. Veidenbaums elektrizē katru, kas kaut vienu pantu no viņa dzejām lasījis. Kas lasījis vienu pantu, tam jālasa viss dzejolis, kas lasījis vienu dzejoli, tas nevar nelasīt visas viņa dzejas.»[243] Jāpapildina: tas nevar nelasīt šo dzeju vēl un vēlreiz. Vērtējot dažu citu autoru, gadās, ka jau ar pāris recenzijām ir pateikts viss. Rakstot par E. Veidenbaumu, ir tā, it kā kāpjot kalnos — arvien atklājas plašākas tāles un augstākas virsotnes.

Jauns cēliens cīņā par Veidenbauma aizsākto revolūcijas ideju realizēšanu literatūrā un visā dzīvē iezīmējās ar padomju varas atjaunošanu Latvijā 1940. gadā. Lai gan kultūras mantojuma kritiskas pārvērtēšanas plašās problēmas toreiz vēl lielā mērā palika nākotnes uzdevums, vadošās pamatlīnijas tika noskaidrotas jau pašā sākumā. Un viena no tām bija — pastiprināta pievēršanās buržuāziskās kritikas noklusētajiem un nonievātajiem revolucionārajiem rakstniekiem, to skaitā Veidenbaurnam.

Raksturīgs simptoms par šo lielo, principiālo vadošā viedokļa maiņu ir kāda šķietami sīka epizode. Kad 1940. gada rudenī sāka iznākt vēlākās «Literatūras un Mākslas» priekštece «Literatūras Avīze», jau tās pir-mājā numurā Andrejs Upīts atsaucās uz Veidenbaumu. Uzsverot padomju rakstnieku atbildīgos radošos uzdevumus un reizē vēršoties pret lētu literāro panākumu tīkotājiem, «kas savu darbu iedomājas pārāk vienkāršu un vieglu roku darināmu», Andrejs Upīts starp citu argumentē ar Veidenbauma satīru «Mums, latviešiem, dzejnieku milzīgs bars»[244].

Kad raženi sāktajā latviešu padomju kultūras celtniecības darbā 1941. gadā iejaucās hitleriešu iebrucēji. Veidenbauma dzeja pavadīja sarkanās zvaigznes karavīrus arī smagajos Tēvijas kara ceļos.

Šo cīņu dalībnieks A. Kļaviņš savās atmiņās raksta: «1942. g. 24. maijā, tanī laikā, kad hitleriskie iebrucēji, ar zaudējumiem nerēķinoties, centās salauzt varonīgās Sevastopoles pretestību, mēs, latviešu strēlnieki Sarkanās Armijas rindās, atzīmējām Veidenbauma 50 gadu nāves dienu. Tās pašas vasaras beigās, bargo Stajingradas kauju dienās, mēs pieminējām otrreiz dzejnieku viņa 75 gadu dzimšanas dienā. Dalījāmies ar dzejnieku ticībā, ka

... vēl rudenī labību sēj.

Lai jaunajo stādu sedz aukstajais sniegs.

Tak pavasars atnāks un saule, un prieks.»[245]

Tais pašās smagajās kara dienās 1942. gadā Maskavas radio latviešu pārraidēs atskanēja Veidenbau-mam veltīti J. Sudrabkalna vārdi: «No dedzīgā brīvības cīnītāja nāves pagājuši piecdesmit gadi, kas radījuši latviešu tautas dzīvē lielas un dziļas pārmaiņas, bet dzejnieka piecdesmitajā nāves dienā kā šodien rakstīti skan viņa dusmu un cīņas vārdi. Latviešu tautu, kas padomju iekārtas laikā beidzot reiz bija nokratījusi gadsimtu verdzības važas un tuvojusies Veiden-bauma iecerētiem brīvības un taisnības ideāliem, vācu iebrucēji iedzinuši verdzībā un postā, kādu tā vēl nekad nav pārdzīvojusi. Un tādēļ šopavasar katrs Vei-denbauma vārds līdzinās asa zobena cirtienam fašistisko baronu sejā... Cīņā latviešus sauc dzīves pretstatu dzejnieks Veidenbaums, kas mūsu acīm parādās kā mūsu smagās, bet liesmaina gara pilnās pagātnes tēls, kā pati mūsu jaunība.»1

Pēckara periodā Andrejs Upīts 1945. gadā no jauna atgādināja Veidenbauma tradīciju lielo nozīmi latviešu revolucionārās literatūras izveidē: «Tikai garajos reakcijas gados līdz pirmajam pasaules karam notikās noteikta nošķiršanās sociālajā dzīvē, ideoloģijā un literatūras mērogos. Tad arī tajā rakstniecības daļā, kas no Zvārguļu Edvarda un Veidenbauma tradīcijām un Raiņa ierosmē bij gājusi strādniecībai līdzi uzplūdu laikā un dzīvoja līdzi satrieksmes gados, izauga neatraidāma vajadzība uzzināt savu sociālo sakni, noskaidrot savu organisko piederību šķiru sabiedrības pasaulē, apjaust savus uzdevumus un atrast īstos līdzekļus to piepildīšanai. Citiem vārdiem, radās cieša vajadzība literārajam darbam uzmeklēt tikai ar marksistiskās zi nātnes palīdzību atrodamos pamatus.»2

Šis uzskats mūsdienu progresīvajai literārajai domai ir viena no pamatpatiesībām, kas atkārtota un pa-

‘ J. Sudrabkali! s Kopoti raksti, 3. sēj., 1959., 101. un 102. lpp.

* A. Upīts. Kopoti raksti. 20. sēj., 1952., 1022. lpp.

pildināta daudz dažādās variācijās, apzīmējot Veiden-baumu vārdiem — «dzejnieks revolucionārs», «brīves dzejnieks», «sociālā protesta un cīņas dziesminieks», «cīņas un protesta dzejnieks», «cīnītājs pret netaisnību», «dzejnieks cīnītājs», «revolucionārais cīņā saucējs» u. tml.

Andrejs Upīts par Veidenbaumu pat saka: «šis tikai (nepilnus. — Red.) divdesmit piecus gadus nodzīvojušais jauneklis tomēr ir vislielākā personība latvju tautas 80.—90. gados.»[246]

J. Sudrabkalna vārdiem runājot: «Veidenbauma dzeja latviešu tautas dzīvē iegājusi kā neiznīcināma sastāvdaļa, kā virzītājs progresa spēks, un, kad mēs lasām vai klausāmies viņa griezīgās satīras, dziļās pārdomas un sirds liriku, viņa revolucionāros aicinājumus, dzirdam pašas latviešu tautas balsi.»[247]

Tādus piemērus var minēt vēl un vēl. Veidenbaums vienmēr bijis kopā ar tautu, ar progresīvo literatūru, palīdzējis sekmēt dzīves attīstību. Un tas ir viņa nemirstības pamats.

A. Vilsons

ORIGINĀLDZEJOĻI

1

kā gulbji balti padebeši iet,

Tiem vēlētos es līdza tālu skriet,

Tur tālumā, kur ziemas nepazīst,

Kur rozes mūžam zied un nenovīst.

-Kam veltīgi laimību kāro tu, sirds?

Met projām reiz cerības tumšajā kapā:

No saulainām lejām ir mirstīgais šķirts,

Tam jādzīvo asaru dūksnājā slapjā,

Kur dzelži un cirvji bez rimšanas klaudz,

Pēc maizes, pēc pārtikas vergi kur sauc,

No stiprākā samīts, vājāks kur lūst

Un asins un sviedri ik dienas kur plūst.

*

Pa ielām dubļainām līst lietus, vēji šņāc,

Un istabā tik tumšs un auksts un galds nav

klāts,

Un, vientulīgi sēžot, sāk domas tālu skriet,

Sen aizmiguši tēli gar acīm garām iet.

Tie dzimteni man tēlo, tie rāda pagātni,

Un gaišas rožu ainas gāž skumjās dvēseli;

Jo kapā sen jau grimis ir laimes laiks un

prieks

Un kvēlojošo sirdi sedz ziemas aukstais

sniegs.

*

Pie debesīm mēness spīd bālais,

Pa niedrāju vardes kurkst;

Viss miglā segts apgabals tālais,

Un strautiņš ieleja čurkst.

Es klausos, un bezgalīgs žēlums

Man dvēseles dzijumos griež.

Vai vainigs tur vakara vēlums,

Vai likteņa grūtības spiež?

*

Es atminos rožainos laikus

Un meiteņu līgsmajos vaigus,

Un puķēm raibotās lejas,

Un jautrības, smieklus un dejas.

Cik skaisti bij zudušie tēli,

Un sirdij tik žēli, tik žēli.

Es atminos, spēki reiz cēlās

Un gudrību avotus smēlās,

Bet zinību spožajā gaismā

Tik vairojās šaubības plaisma.

Sen kapā dus nodomi cēli,

Un sirdij tik žēli, tik žēli.

Nu aukstajā gaismā es jūtu,

Cik laimīgs, ja bērns vēl es būtu,

Vēl dzīvotu cerībās drošās

Un laimības ielejās košās;

Bet atpakaļ doties jau vēli,

Un sirdij tik žēli, tik žēli.

*

Jau vēsās smiltīs dārgajie draugi dus,

Ar kuriem kopā jaukākos brīžos es Nesen vēl atpakaļ pie glāzēm Putošām līgsmīgi dzēru.

Jauns atnācis ir atkal ziedonis,

Un zaļām meijām meitas istabas poš,

Un Jāņu dziesmas līgsmi līgo,

Jautrajie smiekli skan klusajā gaisā.

Bet mani nospiež skumjības smagais slogs, Un sapņos sirds pēc turienes ilgojas,

Kur nāves miegā dārgiem draugiem Mieru vairs netraucē līgas skaņas.

DIEVBIJĪGO APMIERINĀJUMS

Te pasaulē mokas un vaimanas valda,

Līdz nāve slēdz acis, tad rūpēm ir gals.

Tur tumšajā kapā ir' atdusa salda,

Tur dusi, līdz sauks tevi eņģeļu balss,

Uz jaukāku dzīvi kad mirušie celsies Un debesu valstībā līgsmību smelsies.

Mēs paliekam dzīvot, un mūs vēl gaida Daudz asaras, sāpes un retums kāds prieks, Jo ļaunumu milzums, daudz blēdības,

naida, —

Viss spēks mums ir veltīgs tiem pretī un

lieks.

Cik laimīgs ir tas, kas sasniedzis ostu Un nejūt vairs mokas un dzīvības postu.

*A*

Ar šīs zemes vareniem kopā tu varēji but

Un valdīt, un kārumus baudīt, un līgsmot

ik dienas,

Bet cilvēku bēdas un trūkumus sirds tevim

jūt,

Un tumsības slogus, un nastas ikvienas.

Un, tēvijas neatzīts, svešumā dodies tu tā|i

Un sludini taisnību, māci, ka cilvēki brāļi,

Ka pasaules mantas mums nespēj mierināt

prāta,

Ja ticības trūkst un mīlestīb’ sirdī nav krāta.

Tu priekus tiem nesi, kas tumsībā, grūtībā

smaka,

Tu vārguļu sagrauztām sirdīm bij’ dzīvības

aka,

Tu cilvēci sildīji garīgās verdzības salnā,

Un cilvēce atmaksu deva tev — Golgatas

kalnā.

*

Daudz varam runāt un spriest, kāds uzdevums

cilvēka dzīvei,

Tomēr pie gala nekad netiksim, tici man,

draugs.

Skaidrību mirstīgam prātam ir slēpusi

augstāka vara;

Ceret un minēt var daudz, saprast un zināt —

neko.

2/4

*

Tumsa un migla Pasauli sedz,

Mūžīgas rūpes Dzīvē tik redz.

Velti ir strādāt, Veltīgs ir darbs,

Galā tak zeme Grauž tevi tārps.

Laimības sapņi — Blēņas un nieks;

Nava virs zemes Sagaidāms prieks.

Ciešanas, sāpes Sirds tikai jūt,

Nolādēts liktens Cilvēkam būt!

II *

Jauns gads jau atnācis, bet viss pa vecam

Iet savu gaitu tālāk, kā jau gājis.

Zem vergu sloga spaidīts, darba strādnieks

Nes savu grūto jūgu. Dieva nams

Stāv pilns ar lūdzējiem, kas mācītājam

Uz vārda tic, kad pasauls mantu vietā

Pēc nāves debesis viņš sola. Tiesās

Sēž bargi kungi, kas pēc bagātības

Spriež katram taisnību. Kas turīgāks

Par citiem ticis, tam bezkaunības

Un varmācības gars aug augumā.

*

Pēc ideāliem cenšas lielie gari;

Bet dzīvē ieņemt vietu pirmie

Tie neiespēj, tos nomāc maizes kari,

Tos nomāc aizspriedumi sirmie.

*

«Tauta, tauta, gaišā latvju tauta,

Slavas lauriem vaiņagota tu!

Brīvība no augšienes tev ļauta,

Centies izlietot šo brīvību!»

Tā pa laikrakstiem un ballēm klaigā, Resni blēži tautai laimes sauc.

Tauki baznīckungi lišķu vaiga Manās līdz un vēl jo vairāk kauc:

«Latvji, latvji, dievbijīgu garu Dievs lai uztura ir turpmāk jums!

Tad mums miers būs, tad vēl mūžu garu Skaistā krēslībā būs zvejojums.»

Un mēs, jaunā audze, tautas ziedi, Skrienam, kliedzam līdz ar tumsoņiem, Un «kā maizi ēd, tā dziesmu dziedi!» Likums iesāk palikt studentiem.

Kauns bezgalīgs! Jo mēs skaidri redzam, Kāds ir nolūks tautas vadoņiem:

Strādāt, kalpot, ticēt kā pa vecam, Cienīt kungus — programs visiem tiem.

Un mēs sekojam, un godu dodam Naudas maisiem, blēžiem riebīgiem,

Un, ko mazāk turīgu mēs rodam, Pieskaitām pie rupjiem «knubiķiem».

*

Ikkatris tev gadu dod, centīgais vīrs,

Caur paša pūlēm tu ieguvies manta.

Gan līdzeklis katris nav bijis tev tīrs,

Par to jau nekas, kad tik ģērbies tu samtā.

Par tautas labdari katris tev’ kliegs,

Kaut sirds tev ir akmens un auksta kā sniegs. Bet tā jau vienreiz ir pasaules mode Un nebeigsies ātrāk kā zemes lode.

MEFISTOFEĻA PADOMS

Draugs, uz visas zemes lodes

Atrast nevar brīvības.

Visur jādzīvo pēc modes,

Gudram visur laimējas.

Atstāj sapņus! Dzenies tik pēc maizes,

Būsi laimīgs, zudīs visas raizes.

*

Ja tev pasaulē jūtīga sirds,

Muļķis tu būsi un ticēsi niekiem.

Ticēdams pats sev, rūpes tik pirc:

Atsakies labāik no dzīves priekiem.

Bet, ja, auksti rēķinādams,

Apskati likteņa mašīnas ratus,

Atzīsies tad tu pasmaidīdams,

Ka nekur neredz bēdīgus skatus.

*

Ej un dzenies tik pēc naudas,

Krāp un blēdī, cik tik jaudas,

Skaties tik uz savu labu,

Rauj no citiem, rauj, kur dabū,

Tomēr strādā apdomīgi,

Krietni, stingri, likumīgi.

Valdiniekiem godu rādi,

Lai tie būtu vai nu kādi.

Bagātniekus turi cienā:

Līdzēt var tie ļaunā dienā.

Tā tu dzīvo tikumīgi,

Stingri, cieti, likumīgi.

Būs tev nauda, būs tev vieta,

Dzīves gruntē droša, cieta;

Cienīs tevi klanīdamies,

Strādās tevim lādēdamies,

Valdīsi tu tikumīgi,

Sodīs’ stingri, likumīgi.

Tad tu vari palīgsmoties,

Labi sevi pamieloties;

Paņemt sievu padevīgu,

Tuklu, dumju, paklausīgu;

Papriecāties tikumīgi,

Radīt bērnus likumīgi.

*

Ja gribi tikt pie labas vietas,

Tad klanies, lokies, rokas laizi!

Gan citi sauc tās kauna lietas;

Par to nekas, kad nāk tik maize.

Pie bagātnieku lepniem galdiem

Tu pazemīgi klātu lieni

Un glaimošanas vārdiem saldiem,

Cik vien tik vari, katru cieni.

Bet, dieva dē|, ar zemākajiem

Nekad lai kopā neredz tevi.

Min labāk kāju virsū vājiem,

Jo prātīgs gādā tik par sevi.

Tā drīz tu augstā vietā tiksi,

Tev’ slavēs, teiks par lielu garu;

Tu līdzbiedrus zem kājām liksi,

Un katris bīsies tavu varu.

*

Vienkāršie [autiņi Verdzībā nomocās,

Verdzībā asaras raud

Pēc dzīves labākas. Vienkāršiem ļautiņiem

Dumjas ir galviņas: Verdzības ķēdes sev tie

Paši kaļ dienu no dien’.

Klausa, ko tumsoņi melš,

Kanceļu krāpnieki,

Klausa un varmākus cien,

Ciena un kalpo tiem.

Kalpo tiem bīdamies,

Baida tos elle un dievs — Ģeķīgo mežoņu

Teikas it riebīgas.

Pliķēt un sist sevi liek

Un, kad sāp, tad tik smilkst.

Dumjajās galviņas,

Ilgs vēl jums ciešanas laiks!

*

Es domāju, ka pasaule

Nav prātīgs it nekas,

Un mūsu dzīves nozīme

Ir tīrās muļķības.

Bez mērķa cilvēks blandās te,

Par gudrām lietām spriedelē,

Bet galā dumjš ir viss,

Jo vēders — dievs visaugstākais,

Un katris pats sev tuvākais,

Tiklīdz kā izsalcis.

*

Dievs ir laipnīgs: mācītājus

Devis līdz ar kungiem tev.

Sen bez tiem tev’ ellē rāvis

Būtu velns par kalpu sev.

*

Cienību dod liela bārda,

Glaimošana katram gārda.

Ill *

Laiks ātrāki steidzas kā vagona rats,

Nes sāpes, nes priekus, kā kuram.

Man uzklausāt, biedri, man dievīga acs,

Man zinību vairāik kā buram.

Te pasaulē cilvēku milzīgais bars Ar mūžīgām rūpēm vien kaujas,

Caur rūpēm tik retam mirdz laimības stars, Un kapā grimst cerības straujās.

Un izradās galā, ka viss bijis nieks,

Ko cerību pilns tu reiz krājis,

Ka darbs, ko te strādājis, — muļķīgs un lieks, Viss beidzies un postā tik gājis.

*

Tad atdariet acis un skatāties, rau!

Bez rimšanas izikapti trītu

Skrien nāve starp dzīvajiem; ķīlu tev nav,

Ka nemirsi šodien vai rītu.

Vēl diena ir gaiša, vēl ziedoņa laiks,

Lai iedzeram, sen jau mums slāpes!

Un dzersim, līdz kapsētas dzīvoklis baigs Mums aiztaupīs paģiru sāpes.

*

Vēl desmit divdesmit gadu,

Un lugai būs pienācis gals,

Vai slinkojis būtu, vai centies, Reiz trūdēt sauc likteņa balss.

Un tomēr te dzīvē sapņots Par mūžīgām lietām tiek:

Par laimi, par slavu, par godu, Uz kapa grib laurus lai liek.

Bet lauri un gods, un slava Līdz iznīkst, kā beidzies tu pats. Un tā|āk, un atkal tāļāk Rit šausmīgais mūžības rats.

*

Uz galu mana dzīve iet,

Drīz sirds jau pukstēt rims:

Uz paliekamu mājas viet’

Drīz miesas kapā grims.

Es priecājos, ka nāves balss Man’ projām aizsauc jaunu No pasaules, kur mūžīgs sals,

Kur dzird un redz tik ļaunu.

Nāks ziedonis, un puķes plauks,

Uz kapenēm tās ziedēs,

Mans miteklis būs kluss un jauks, Vairs bēdas man’ nebiedēs.

*

Nākt Olimpā mums aizliedz dievu spēks, Lai pasaulē mēs Olimpu sev ceļam!

Kas nievā cilvēkus, ir necilvēks.

Daudz dabā prieku, lai tik ārā smeļam!

Bet šausmīgais brīdis nav tālu, nav tālu, Kad atskanēs tornī drūmīgais zvans,

Kad iesi, kurp aizgājis Šillers, kur Kants. Pret nāvi nav mirstīgiem spēka, ne zāļu.

*

Pēc goda, pēc varas, pēc mantas Bez atpūtas (autiņi skrien,

Tie dzenas, tie cīnās, tie pūlas,

Ar rūpēm tie kapenēs lien.

Gan lauri tiem kapenes pušķo,

Gan varoņu dziesmās tos min, — Ne greznuma mana, ne dziesmas, Ko miroņu tumsība tin.

*

Ku|os es kā pliks pa nātrēm, Raizes moca nākt un dien,

Un pa tam līdz vējam ātram Dzīves ziedons projām skrien.

Tumsība, kur vien tik skatās, Aukstums visur, kur vien iet. Ak, uz visas pasauls platās Nav neviens, kam laime zied!

*

Reiz zaļoja jaunība, cerības plauka,

Tad asins bij karsta, tad gaišs bija laiks,

Un pasaule visa tik krāšņa, tik jauka,

Un nākotne spoža kā saulītes vaigs.

Laiks aizgāja, cerības zuda kā dūmi,

Viss mira, kas agrāk dārgs bij un svēts;

Nu dievīgie tēli tik bāli, tik drūmi,

Un dīdzis 'nekas 'nav, kas ticībā sēts.

Un, tukšā paliekot zinību slāpēm Un beidzoties visam, kas daiļš bij un svēts, Sirds pildījās nāvīgām asiņu sāpēm;

Bet pagātne arī jau sāpes sedz.

Un tagad es nicinu pasaules lietas,

Jo redzu, ka viss tikai murgi un nieks.

Pret laimi, pret nelaimi krūtis ir cietas,

Man gluži vienalga, vai bēdas vai prieks.

*

Projām no laukiem aizsteidzies sniegs, Pavasars ziedus smaidīdams kaisa, Putni nāk atpakaļ, atmostas prieks, Apspiestās ikrūitis no skumjības raisa.

Visur jau līgsmīgi dzied un smej, Mīlestībā daudz sirdis saistās,

Līga uz pasauli laimību lej Jaunībai, asins kam karsti vēl laistās.

Kaislību reibonī apstulbots prāts Neskatās tālu, tik tagadni bauda, Nedzird, kā nāves izkapte šņāc,

Tuvumā pļaujot, kā. bēduli gauda.

Reibonis pāriet — kaut paliktu tas! Auksrtā gaismā nu. pasaule rādās:

Visur tik mokas un .vaimanas,

Līķu kaudzes priekš acīm tik stādās.

Šaušalīgs, riebīgs un garlaicīgs mūžs! Visur tik posta un nīcības pēdas; Dzimums no zemes prom dzimumu grūž, Mūžīgi paliek tik sāpes un bēdas.

Ticība, cerība, aukstums un bads! Lielajam pūlim rūpes vēl remdē,

Rožaini tēlojas nākotnē skats. Darbinieks domas arumos gremdē.

Bet .kuram asajā gaisma spīd,

Prāts kam visapkārt skatīt spiež tāli, — Zemē no debesīm dievi krīt,

Putekļos izirsit ideāli.

Tā saka filozofs pesimists,

Domādams atradis patiesību.

Žēl, ka turklāt viņš ir morālists,

Kurš ceļ par likumu savu gribu.

Kādēļ gan to, ko liktenis lemj Negrozāmais, par sliktu lai saucam? Cilvēks visu par joku lai ņem:

Domājot velti galvas sev jaucam.

Viss reiz beidzas, viss iznīcīgs: Priekiem ja lielāku vērību dala,

Mazāk sāpes jūt nelaimīgs.

Nelaime būtu, ja nebūtu gala.

Tādēļ, kam dzīvība rožaini spīd, Pilniem malkiem lai dzīvi smeļas;

Bet, kam uz kapenēm gaita jau slīd, Jokiem lai pāri pār skumjību ceļas.

Pasaules arhitekts, vecajais dievs, Zināms, gan labāki darījis būtu,

Visi ja varētu priecāties,

Mūžam ja nebūtu sāpju jūtu.

Bet kas ar viņu ies tiesāties?

Nezinām pat viņa dzīves vietas;

Gudrā ziņā viņš noslēpies,

Jo viņam nepatīk procesu lietas.

Pašvaldība mums dota ir Tāda kā pagastiem Baltijā:

Prāts lai zemākās lietas šķir,

Augstās šķir likteņa iegriba!

Tomēr pret to, kas ir negrozāms,

Velti ir dusmoties, velti ir bārties,

Dari tik to, kas ir iespējams,

Tomēr, ja patīk, vari ar kārties.

Kārties un smieties, ja projām grib braukt Cerēdams mūžībā labāku dzīvi,

Neprātību neviens nevar saukt To, ko cilvēks sev izvēlas brīvi.

*

Kā sapņi no pasaules dzimumi zūd, Laiks balina vaigus drīz sārtos,

Un apakšā miroņi šausmīgi trūd,

Dziļš klusums mīt mūžības vārtos.

Gan ziedonis dvašo, gan ziemelis pūš Pa rožaini krāšņo dzīvi,

Bet apakšā miroņiem ilgāks mūžs,

Un klusumā snauž viņi brīvi.

Drīz aizlido dzīvība, velti sev gūt Te kāroto laimi un prieku,

Tur vien tikai laime, kur miroņi trūd, Lūdz dievu, lai piesūta trieku.

*

Viss apriebies, apnicis ir,

Ko kavējies dzīvajos vēl?

Lai lode reiz likteni šķir,

Tev droši pēc nebūs žēl.

Sis niecīgais, muļķīgais prieks Tev laimes šeit nevar dot;

Kaut būtu tu valdinieks,

Ir tas nevar ielīgsmot.

Bet valdinieks nebūsi tu,

Bet tiksi zem kājām mīdīts,

No citiem pie malas bīdīts,

Kam žēlo tad dzīvību?

Tik dusmas un sāpes tev būs,

Un 'nespēsi mierināt viņas.

Tev jāiet pēc varmāku ziņas,

Līdz dzīvības verdzība grūs.

Un, kad ar tev laimes stars Kā aklajai vistai grauds Reiz atrastos, tomēr tavs gars Uz nīcību drūmīgi sauc.

Nav labs iit nekas, kam nīkt,

Kam izputēt nolemts un beigties. Tu pasteidzies drīzāki steigties, Lai Hadesa varētu slīgt.

*

Pie debesim zvaigznes spulgo un mirdz, Virs zemes ziedoņa vēsma dvašo,

Ir vasaras nakts. Cik aizgrābta sirds!

Tā apkamptu, skūpstītu radību plašo.

Un neizprotamā ilgošanās Krūts ceļas un viļņo pēc mīļākās.

Bet laimi un mieru ,1ā nesajūt,

Un ilgošanās tik skumjību rada:

Reiz zvaigznēm, reiz ziedonim jānozūd,

Un tuvāk nāk kapenes gadu no gada. Ikvienu reiz norīt tās drūmlgi draud,

Tur nelīdz, lai žēlojas, lūdzas vai raud.

Ko palīdz mums mūžs tik nīcīgs un skarbs, Kur nāvīgām zālēm maisīts ir prieks?

Ko palīdz mums cenšanās, nopietnais darbs? Nāk nāve un māca, ka viss tik ir nieks. Darbs dod tik, ka nebeidzas šausmīgais

stāsts:

Dod bērnus, kam uzkrauts tiek dzīvības

lāsts.

*

Visām lietām pienāk gals, Velti taisīt lielus plānus, Velti strādāt, nolīst lānus, Drīzi atskan nāves balss.

IV *

īsts filozofs nav pesimists,

Bet dzīvi jautri bauda Un priecājas, cik jauda.

Vēl mieži laukos kupli briest, Vēl netrūkst daiļas skuķes,

Kam patīk, tas var raizes ciest, Es labāk guļu puķēs.

*

Par spīti grūtiem laikiem Dzied jautri mūsu bars,

Prieks spīd uz visiem vaigiem Kā gaišais saules stars.

Un alus glāzēs laistās,

Un strauji runas plūst.

Lai glābjam dienas skaistās, Kā sniegs tās ātri kūst.

*

*

Kādēļ par niekiem vaimanas_ celt? Jaunības priekiem mūžam būs zelt! Dzīvo tik zaļi, jautri vien brauc,

Lai ar kā spaļu parādu daudz.

Padzīvo viegli, (tur tikai ej,

Kur atskan smiekli, meitas kur dej. Nebēdā niekus, kad tieci rāts, — Veciem ļaudīm kumeļa prāts.

*

Vai karš būs ar vāciešiem krieviem, To at|auju citiem es spriest Un ziedoju jautrības dieviem;

Nav bēdas, kas spētu man’ spiest.

No rīta līdz vakaram vēlam,

Kad nogrimis saules rats,

Es kalpoju Gambrinam cēlam Un dievībai līdzinos pats.

*

Grāmatu kaudzes Velti tu šķirsti, Mirušas audzes Pēti, līdz mirsti.

Zinību nieki Muļķus tik baro, Pasaules prieki Gaišāki staro.

*

Dažs visu mūžu nomocās Sev mantas kaudzēm raust;

Tam mati raizēs sirmojas Un zag|i neļauj snaust.

To mūžīgi kalpina rūpes un darbs,

Un galā tak kapenēs grauž viņu tārps.

Cits svētai dzīvei nododas,

Tik pātaro un lūdz,

Ik svētdienas iet baznīcā Un grēkus dievam sūdz.

Tam dzīvojot bailību sirds tikai jūt,

Un galā tāpat viņš nomirst un trūd.

Dažs dzīvē slavu iekāro,

Uz to vien nesas prāts;

Tam tīk, lai viņu apbrīno,

Cits prieks tam nav nekāds.

Ar liekuļa masku tam jādzīvo mūžs,

Un nāve tak kauj to un kapenēs grūž.

Es dzīvoju kā vieglais plauks Un blandos pasaulē,

Ikkatris klenderis man draugs,

Kas alu nesmādē;

Un katram novēlu dziedāt un smiet Un dzīvoju projām, lai iet kā iet.

Man visa mainta: kaļķīts mazs Un tabakas biezs maks.

Es nebīstos no burlakas,

Ka tas man viņu zags.

Un varu tādēļ dziedāt un smiet Un dzīvoju projām, lai iet kā iet.

*

Man ļaunvēlīgais liktenis Ir raibu mūžu piešķīris:

Drīz nauda ir, drīz badojos,

Gan līgsmojos, gan sērojos;

Bet vienmēr dzeru alu,

Kaut sadzertu ar galu.

Iet profesorus klausīties Man netīk, tur tik mu|ķis ies... Un plauktā sen jau sakrauti Guļ noputēj’ši pandekti;

Jo vienmēr dzeru alu,

Kaut sadzertu ar galu.

Kad dilons naudas maku grauž Un Melkons kredītu ar lauž,

Es smejos, bēdāties var cits,

Jo miris vēl nav Hirševics.

Un dzeru vienmēr alu,

Kaut sadzertu ar galu.

Kad atradīsies otris tāds,

Kam vienāds būs ar mani prāts, Tad kneipē abi brālīgi Mēs noīrēsim dzīvokli Un abi dzersim alu,

Līdz sadzersim sev galu.

*

Nopietnu ģīmi kas jautrībā taisa, Vērmeles vīnam klātu tas maisa. Tādam es vēlu, kad gulēt tas dodas, Citam tā mīļākā rokās lai rodas.

*

Kam tīk dzīvot, tas lai dzīvo, Kam vairs nepatīk, lai mirst. Liktens gribu lēmis brīvo:

Viena lode — dzīve irst.

Kad vēl patīk zemes lietas,

Paliec, līgsmojies un dej.

Bet iekš Hadess daudz vēl vietas, Brauc tad tur, kad raizes rej.

Cukurs vien tik garšu maitā, Dažs mīl labāk sinepes.

Laikam tādēļ dzīves gaitā Raizes daži labprāt nes.

Bet, kam riebjas zemes lietas,

Tas lai droši projām brauc,

Jo iekš Hadess daudz vēl vietas, Kaut ar dzīvotāju daudz.

*

Vaidi un gaidi, Strādā un gādā, — Projām būs smaidi, Rūpes tik prātā.

Iebrūķē alu,

Nebēdā galu, Nedomā daudz, — Laimīgs tu būsi, Kamēr reiz kļūsi Kapenēs rauts.

Iežūpo šodien, Iežūpo rītu,

Un, ja nav naudas, Dos itev uz krītu.

*

Viss ir joks, par visu smejies, Laid, lai citi raud un vaid. Ja ir labi — pakavējies,

Un, ja netīk, — projām laid!

Projām laid uz citām malām, Vienā vietā sasmok drīz, — Vai līdz otram pasauls galam, Līdz sev priekus atradis.

Ja nav naudas, spārni īsi,

Guli tur, kur liktens sien, Gaidi nāvi, paradīzi,

Paliec vecs un kapā lien!

*

To es zinu, to es māku:

Alu iedzert — uzdziedāt. Saulei ejot, žūpot sāku, Saulei lecot, vel es klāt. Citam nav nekāda daļa, Kad man patīk dzīve zaļa.

To es zinu, to es māku: Meitas mīlēt, mutes dot,

Un pie tādām labprāt nāku, Kuras mīlestību prot.

Šodien skaistuli es skauju, Rītu to jau citam (auju.

To es zinu, to es māku: Nedusmojies, svētais vīrs! Lai nekā ar nepanāku,

Tak no raizēm esmu tīrs. Kāda gan tur citiem daja, Kad man patīk dzīve zaļa?

*

Upes malu liepas ēno,

Zālē smaržo kreimenes,

Laiku ievērodams lēno,

Sārto vīnu turpu nes.

Neaizmirsti daiļās nāras,

Kas uz bučošanu kāras, Abas divas līdzi ved,

Arī liras nepamet.

Es jau dzirdu skaņas saldās. Sārto vīnu lūpas sūc, Paradīzē domas maldās, Mīlestībā viļņo krūts.

*

Iedzer, brāli! Ātrām kājām Mūža dienas projām skrien, Nāve sauc uz tumšām mājām, Iedzer, kamēr kapa lien!

Iedzer, brāli! Laiki grūti, Dzives ērkšķi nikni dur. Iedzer, mazāk sāpes jūti, Jaunu dzīvi alus bur.

Iedzer, brāli! Nodzer prātu — Prāts tik bēdu kaudzes ceļ. Muļķis tikai domas krātu, Gudrais ellē viņas veļ.

*

Domāju es domas dziļas, Kādēļ laime mani nld;

Viss, ko daru, viss man viļas, Visās vietās kāja slīd.

Citam nav nekāda darba, Nauda kā ,no gaisa birst; Man ir dzīve sūra, skarba, Jābadojas, kamēr mirst.

Nav pie dvēseles ne graša, Prasi kādam, — kas tev dos? Labāk vienreiz nāve aša Nekā dzīve nabagos.

Ezers lejā spīd ne tāļi,

Iekšā tur — būs raizēm gals! Nu ardievu, bēdu brāļi, Neskanēs vairs mana balss.

Ceļš vēl garām ved gar krogu, Iekšā danco, dzied un smej,

Un caur apgaismotu logu Redzu, alu glāzēs lej.

Vai tad es jau gluži bešā?

Roka ātri svārkos ķer — Desmit kapeikas vēl ķešā,

Tās priekš nāves jānodzer.

Steidzos iekšā, vienu glāzi Iesviežu, vēl vienu, vēl.. . Un ar katru alus lāsi Paliek dzīvības man žēl.

Atliks miršanu uz rītu,

Šodien vēlu staigāt turp. Krodzniek, dosi vēl uz krītu? - Došu. — Duci alus šurp!

Otrreiz bija tāda liga: Skaistule man solījās,

Mūžam būšot uzticīga — Dumjš, kas sievām paļaujas!

Drīz iz pilsētas švīts nāca Glumi apģērbts, uzķemmēts, Lakstoties ap viņu sāca, Dāvā rotas — viss tam lēts.

Domāju, tā neatļausies,

Sirdi viņam neatdos,

Bet it nejauši reiz — klausies Baznīcā jau uzsauc tos.

Asinis man dusmās vārās,

Un, kaut sirdi sāpes griež,

Bet pēc atriebības kāras Dūre naža spalu spiež.

Viņiem jāmirst! — Steigšus gāju,

Te man uzsauc draugs: kur nu? Iesviedīsim ce|a kāju!

Nāc man līdz uz kabaku.

Sviedām, sviedām rīts jau ausa Aizmirsts viss, kas rūpes dar, Kājas galvu knapi klausa,

Zudušas bij dusmas ar.

Tādēļ tagad katru reizi Iedzeru, kad slikts ir prāts,

Un, ja kājas iet ar’ greizi,

Tas jau nava grēks nekāds.

V *

Mums, latviešiem, dzejnieku milzīgs bars, No tiesas tiem dodam šo vārdu,

Jo viņu dzejās mīt burvīgs gars:

Tās miegu mums dāvina gārdu.

Un tā tiešām katram ir pienākums Dot godu labdariem šādiem,

Pēc darba kas atdusu sagādā mums:

Ar Jūsmiņš ir skaitāms pie tādiem.

*

Kam velti dārgo laiku tērē Un dzejām papīri tu smērē?

Sen beidzies liras laikmets svēts, Pēc maizes tagad cilvēks brēc.

Jo mūsu prozaiskās dienās Nav žēlabainām dzejām cienās: Esrt salkušam tās nevar dot,

Un paēdis tās nesaprot.

Tu raksti romānīšus vieglus Un saprātīgi zobojies,

Lai plašai publikai ceļ smieklus — Tu redzēsi, kā tad tev ies:

Būs slava liela, kaudzēm naudas, Un dzīvi baudīsi, cik jaudas.

*

Kas, staigājot pa košām puķu lejam, Tik apskata, cik siena viņas dos,

Lai mani nelasa. Pie manam dzejām Tik piktu prātu viņš sev iemantos.

*

Virs zemes nav taisnības, dūrei tik spēks, Kas varmākiem skādi dar, nosaukts tiek

grēks,

Par tiesnešiem cienīti bieži sež Un «godīgi» ādu nost citiem plēš,

Un cienīgtēvs, zaglis, teic sprediķus:

«Tik pacieties, debesīs labāki būs!»

Virs zemes nav laimes, tik zvēru pulks

bļauj,

Viens otram iz mutes tie kumosu rauj,

Un priecīgs ikkatris, kad vēders tam pilns, Kad bērni ir veseli, dzīvoklis silts.

Un glaimojot salkušie rakstnieki sauc:

«Cik praktiska tauta, tai cerību daudz!»

Jā, cerību gan. Bet nosirmos laiks,

Vēl redzams būs strādnieku moku pilns vaigs, Vēl liekēži slinkos un godīgi krāps,

Vēl ļaudis pēc debesu valstības slāps,

Zem kājām varmākas taisnību mīs,

Par kaujamiem lopiem vēl cilvēkus dzīs,

Un muļķīgas dzejas vēl dzejnieki kals Un vaimanās paši, kad salks tie un sals.

MATERAM

Tik ēršķiem bij kaisīts tavs darbīgais mūž-s.

Vēl piemiņu skauģi kapā tev grūž,_

Bet velti: kā ziemeļos atspīdums sārts

Drīz celsies un mūžīgi dzīvos tavs vārds.

VI *

Jau ziediem rotātas pļavas,

Jau dziesmām viļņojas gaiss,

Gaišs zaļums sedz kalnus un gravas:

Klāt maijmēness debešķīgais.

Un saule tik mīļi, tik spoži

Pie skaidrā ziluma mirdz,

Un lapoti meži tik koši,

Un līgsmi pukst cilvēkam sirds.

No putekļiem ārā, no dūmiem

Mūs ziedošais pavasars sauc;

Gals bēdām un sirdēstiem drūmiem,

Vēl pasaulē prieku ir daudz.

*

Pa laukiem jau ziedonis dvašo,

Lai rūpes un skumjas nu zūd!

Prieks valda pa pasauli plašo,

Laiks bēdāties, miesas kad trūd.

Kad krūmus rotāt sāk ziedi,

Kad kāzas radība svin,

Tad paliec par bērnu un dziedi,

Un skaistākos vaiņagus pin.

Dažs gadiem uz priekšu mēdz zīlēt,

Viņš rūpes redz, citu neko.

Tas laimīgs, kas tagad spēj mīlēt,

Un nākotne nepievils to!

*

Jau ziedoņa vēsmas no dienvidiem plūst, Jau cīruli skani dzied gaisā!

Drīz pēdējais ledus pa pakalnēm kūst,

Un ziedonis puķes jau kaisa.

Lai noveļas katram nu skumjības slogs,

Lai sirdis smeļ līgsmības sauli.

Priekš bēdām vēl laiks ir, jo ātrāk kā koks, Kas zaļo, mums nobālēs kauli.

Kā spārnos skrien stundas, skrien skaudīgais

laiks,

Un drīzi pienāks tas brīdis,

Kad redzēs mūs Koķitus ūdenis staigs Un beidzies būs dzīvības sprīdis.

Tad, kamēr vēl jaunība dzīslās mums rit,

Lai jautrībai neļaujam beigties.

Kad miršanas tumšajā stunda reiz sit,

Uz mieru lai varam tad steigties!

%

Sniegs no laukiem projām steidzas, Pļavas zaļo, upes plūst.

Kam vairs ziemas darbi veicas,

Kad jau ziemas ledus kūst?

Laiks ir nu pa puķu lejām Sārtas rozes pušķos plūkt,

Laiks no meitu daiļām sejām Debess saldo medu sūkt.

Ievas zaros lakstīgalas Mēness naktī krāšņi dzied;

Rau, pie klusas upes malas Meitens klausīdamies iet.

Ņem man klāti, daiļākajā,

Skūpstoties mums ausīs rīts; Zvaigznēm segtā debess mājā Mīlestības košais brīds.

Lūk, jau sēžam apkampušies,

Karsti pukst pie krūtīm krūts,

Saldos sapņos gremdējušies — Aizmirsts dzīves liktens grūts.

Lakstīgala ievas zaros Dzied, un žēli skan tai balss. Austrums sarkst jau saules staros — Pienāk saldiem sapņiem gals.

ticīgo apmierinājums

Vēl neesmu dub|os tik dziļi es slīcis,

Vēl spēiks main ir atgriezties, labākam būt:

Iz sirds vēl dievības gaišums nav nīcis,

Vēl dvēsele augstākas iegribas jūt.

Ikkatram ir uzdevums grūtības nest,

Tā dieva prāts, mūs radot, spriedis. Nevienam nav atļauts prom dzīvību mest, Kaut daudz tas ar dzīvojot raudājis, cietis. Mums augstāks mērķis aiz zvaigznēm ir

sprausts,

Kaut šaubās un šaubīsies cilvēka prāts.

Lai jaunam ar līķa palags tiek austs,

Lai asarās pārlieku skumdināts,

Bet tomēr mums jātic, ka nekrīt ne mats, Ko neredz un nezina dievības acs.

Mums jādzīvo, jātic, ka nemirstīgs gars, Ka ziedēs pēc nāves vēl pavasars.

Tā raižu un grūtību niknajos karos Mums debesu līgsmībā dvēsele staros.

*

Lai nedomā cilvēks, ka otrs ir slikts, Ikkatram gods vienāds ir debesīs likts;

Tik debesu vara virs pasaules spriež,

Gan slavenus dara, gan neslavā sviež.

Lai apdomā cilvēks, mums mūža laiks īss, Kas dzīvojot nīdies, lai saderas drīz.

Cik daudz nav tādu, kas draudzību lauž Un mierā tik dodas, zem smiltīm kad snauž.

Viens otru par muļķi, par nekrietnu sauc,

Kas gudris, kas labs, to nezin neviens:

Pa tumsību domas un spriedumi brauc,

Un gals ir ikkatram tik ievadījiens.

Kas zin, vai prātīgāks nava tas vīrs,

Kas ierasto mēru pie lietām tiik liek:

Viss dabā ir sajaukts, nekas tur nav tīrs,

Ar paviršu lielumu mērīts viss tiek.

Pie zemes mūs mūžīgais smagums sien klāt, Un augstāk mēs tiekam tik stutēdamies:

Var tūkstošreiz prātu vēl nogurdināt,

Es šaubos, vai pāri par dabu tas ies.

Tik muļķi var ticēt; kam prāts ir, tas zin, Ka blēņas ir viss, ko bez domām min.

Ti;k muļķis var mīlēt, jo prātīgais redz,

Ka katris tiik sevi vien mīlēt mēdz.

4t

Nost reiz skumību metīšu tumšo,

Beigšu pēc nāves reiz ilgoties,

Iesākšu ticēt, ka mērķis ir dzīvei,

Gan tad nāks spēks, gan labāki ies.

Tumšajā zilumā spīguļo zvaigznes, Mūžīgā kārtībā kustas to bars;

Cilvēka likteņa drūmajos viļņos Valda bez rimšanas dievības gars.

īss gan izrādās dzīvības sprīdis,

Tuvu ir kopā — šūpulis, kaps;

Tomēr no svara ir katris brīdis,

Dzīve ir laba, kad mērķis ir labs.

Tādēļ projām skumību, bēdas!

Strādāšu, centīšos, vēl man ir laiks; Labošu pagātnes riebīgās pēdas,

Laime nāks atpakaļ, priecīgs būs vaigs.

*

Par velti ir nožēlot agrākos grēkus, —

Kas izlietu ūdeni sasmelt vairs spēj?

Tad labāk ir saturēt dūšu un spēkus Un cerēt: vēl rudenī labību sēj.

Lai jaunajo stādu sedz aukstajais sniegs, Tak pavasars atnāks un saule, un prieks.

Vai senatnē vien tikai viri bija,

Kam liktens rūpes nedarīja,

Kam mierīgs kā Sokrātam palika vaigs, Lai trakoja vētras, lai skaists bija laiks? Vēl tagad ikkatram pār dabu ir vara, Kam sirdī ir spožums no mūžības gara.

*

Kad niknas vētras dzīvei postu draud, Kad skumjās dvēs’le baiļojas un raud, Kad laimes gaišie brīži zūd un irst,

Kad cerības kā rudens lapas birst,

Tad, cilvēks, iedomā, cik īsais brīdis Ir laiku mūžībā tavs dzīves sprīdis,

Kā zemes plašums zvaigžņu lielos baros Ir mazais puteklītis saules staros, — Un, augstāk celts pār iznīcības niekiem, Tavs gars būs brīvs no dzīves bēdām,

priekiem.

*

Pa Latvijas kalniem un lejām Ar rūpēs grumbotām sejām Kust sentēvu strādīgais bars.

Tiem drēbes ir mugurā prastas,

Zem smagajās svešnieku nastas Snauž verdzībā nospiestais gars.

Gan asinis netaisni lietas,

Trūkst raudātām asarām vietas,

Bet garām ir briesmīgais laiks:

Ar kungiem dus vergi zem smiltīm, Un tagadnes laimīgām ciltīm Spīd brīvības saulītes vaigs.

*

Lai mērķus tādus sev spraužam, Ko sasniegt bez mūžības spēj. Lai dzīvojot rozes tik laužam, Ko palīdz, kad asaras sēj?

*

Pasaule radīta bagāta, plaša Zeme papilnam spēj pārtiku dot.

VI!

*

Tu atmini cietējus brāļus,

Kas verdzības pinekļos smok, Kam dzīviem kapu jau rok, — Tu atpestī cietējus brāļus!

*

Daudz godīgu cilvēku pasaulē dzīvo,

Tie strādā kā skudras un rūpīgi krāj;

Tie nolād alu, tie nolād sīvo Un strādā, un krāj, līdz smiltis tos klāj.

Daudz prātīgu cilvēku pasaulē dzīvo,

Tie manīgi citu pūliņus slauc;

Ar manšetēm baltām un apkaikli stīvo Tie pasaules drūzmā kā valdnieki brauc.

Bet ticīgo muļķu visvairāk ir radīts,

Tie galviņas nodur un dieviņam tic.

Tāds rokas laiza, kad sists tiek un badīts, Un dieviņam pateic, kad piekrāpj to cits.

Un «ārprātīgo» ir ceturtā suga,

Diemžēl, ka viņu tik visai nedaudz, —

Pie sirds kam ķeras šī bēdu luga,

Kas muļķus pie gaismas, pie brīvības sauc.

*

Pie neskaidrās Mētras, Tur sirdis pukst brīvas, Kaut likteņa vētras Pūš niknas un sīvas.

Tur jaunības liesmās Vēl dvēseles staro,

Bez bailēm iet briesmās. Pret tumsību karo.

*

Pa rožu ziediem mājās rotājoties,

Pa mīlestības jaukām ielejām

Man apnīk. Dzīves asins kaujā doties,

Kur uzvara nāk stipram censoņam,

Tur prāts man rauj, trauc ilgo miegu saldu, Sauc cīniņā, lai nobeidzos vai valdu!

*

Kur klusā naktī lakstīgalas dzied,

Tur klausīties man labprāt tīkas iet:

Tur bučoties ar daiļām meitenēm Un izrauties no dzīves ķibelēm.

Bet vairāk tīk man tur, kur lodes dzied, Kur asins kaujā brīvie vergi iet,

Kur skaņas dziesmas atska.n trokšņainas Un peklē gāžas lepnie varmākas.

*

Mosties, mosties reiz, svabadais gars, Celies un salauzi kalpības spaidus, Atpestī cietējus, klusini vaidus — Mosties reiz, brīvības cēlajais gars!

Tumšos varmākas zemē triec,

Svētos liekuļus garīdzniekus,

Kuri melš krāpdami debesu niekus. Ticības māņus pie malas liec.

Zemē kungus, kas lepnībā sēž, Sķērdībā putina miljonu sviedrus! Zemē kundzības draugus un biedrus, Kas savus brāļus spaida un plēš!

VARBŪTĒJIE VEIDENBAUMA DZEJOĻI

k

Rau, svētku eglīte tik koši,

Tik mīlīgi, tik gaiši spīd,

Un debešķīgais prieks un spožums Ikviena sirdī lejup slīd.

Cik laimes pilni bērnu vaigi!

Cik līgsmi viņi raugās, smēji Un neskaitāmi eņģļu pulki Tiem līdz iekš debess dzied un dej.

«Mums šodien pestītājs ir dzimis, Viņš visus žēlos, pacietīs Un ņems pie sevis laimes mājās, Kad beigsies zemes mūžs mums īss.

*

Gods dievam augstībā,

Skan eņģļu biedrībā,

Kad kūtī Betlemē Dzimst glābējs pasaulē.

Nu cilvēcei nobeidzies tumsības laiks, Tai pestītājs rādījies, kalpības draugs, Viņš pārvarēs ļauno, kas peklē reiz ka Un cilvēcei tuvosies dievības vaigs.

ATDZEJOJUMI

*

V. Gelnova

Rimsti reiz trakot, sirds kaislīgi vētrainā,

Velti neviļņo gurušās krūts;

Nenāks vairs atpakaļ laimība senaja -Vienreiz vien rozes tik plūc.

Dvēseles spēki ir dragāti, postīti, Lauzīts ir grūtībās nestiprais prāts, Iedomi jaukie kā dzelžos ir sprostīti, Pats es kā nokaltis stāds.

Vai lai atpakaļ laimību saulaino,

Dzīvē sadauzīts, vēlos es gūt?

Nē, lai saņemtu likteni priecīgo,

Citam tur cilvēkam būt!

Rimsti tad trakot, sirds kaislīgi vētrainā, Veltīgi neviļņo gurušās krūts!

Nenāks vairs atpakaļ laimība saulainā Vienreiz rozes tik plūc.

JAUTĀJUMI

A. Kruglova

Ak jūs skumjas ļaunajās, smagajās; Mūžam spiest mani liktenis lem.

Ak tu dzīvība, dzīve tu grūtaja,

Kādu gaitu lai ceļš tavs ņem?

Galvā nodomu jaunu daudz izceļas, Skaistas nāk domas, cerības spīd, Tomēr bailīgi sirds atkal nodrebas Un it nevilšus sāpīgi atminas,

Cik daudz nodomu kapā jau mīt.

Dievs! vai tikai mokas un grūtības Laikiem ir nolikts līdzi sev nest?

Un vai rūpēm pēc maizes un uzturas Visas jūtas un cenšanās cēlajās,

Sirdi uz mūžu kapā būs best?

Vai priekš viltus un meliem valdošiem Galvu lai loku kā lielais bars?

Un pret mokām un ciešanām gaudošām Auksts un cietsirdīgs paliek gars?

Jeb vai spēku un ticību stiprajo Sirdī sargu, līdz dzīvība dziest?

Un nekad lai es riebīgs uz ceļu Negriežos, kaut daudz ar ko ciest?

Vai pēc mokām un ciešanām ilgajām Klīdīs mākuļu tumšajais bars?

Vai reiz spīdēs, kaut brītiņam īsajam, Spirgtuma nesējs laimības stars?

Jeb vai skumjām ļaunajām, smagajam Mūžam spiest mani liktenis lems?

Ak tu dzīvība, dzīve tu grūtajā,

Kādu gaitu gan ceļš tavs ņems?

*

Lazareva

Ik dienas vairāk spēki beidzas,

Ik stundas dzīslās asins dziest;

Ne mīlēt vairs, ne cerēt veicas, Pat sāpes sirds vairs nespēj ciest.

Un vienaldzīgāks katru dienu Tu salti raugies pasaulē,

Kā zaļoksnībā jauna dzīve Visapkārt strauji burbulē.

Gan brīžiem vēlēšanās ceļas Iet jautrā garā citiem līdz,

Bet slogs no krūtīm nenoveļas,

Un gurdenībā spēks ir tīts.

Vairs sadusmoties nava spēka, Smej |audis tavu niknumu .. .

Sen laiks jau būtu doties kapā! Bet arī nāvi bīsties tu.

29,1

*

N. Kuročkina

Es redzu, kā nāve jau mani skauj,

Ka grābj mani cieti un līdzi sev rauj, Es redzu, kā bērnieki baznīcā iet,

Un dzirdu, kā zvana un sēri dzied;

Un priekšā rēgojas tumšais kaps, Priekš mūžības dzīvoklis sataisīts labs. Jau nāve man gurušās acis bāl, — Lūk, mīlēdams pasauli, tiku tik tāl.

TUR ĒĢIPTĒ PIE PLATAS NĪLAS

D. Minaieva

Tur Ēģiptē pie platās Nīlas Guļ niedrēs milzīgs krokodils Un asras raud.

No zemes ceļas karsti tvaiki,

Jērs, ūdens slāpstošs, steidzas naigi Un teic uz to:

«Ak krokodil, tev gan ir grūti,

Tu stipras rūpes sirdī jūti:

Acs asaro.»

«Ak labākais no visiem zvēriem Un līdzcietīgākais no jēriem,

Nāc tuvāk man ...

Es cienu tavu labo sirdi Un teikšu, ka tik tu vien dzirdi,

Kas vainas man.»

Un redzi, lētticīgu prātu

Jērs dodas briesmu zvēram klātu:

«Nu, saki nu!

Nu uztici man savas bēdas,

Un zinot, par ko sirds tev ēdas,

Es raudāšu.»

Un jērs bez kādām domām ļaunām Liek ausi klāt pie lielām žaunām; Bet niknais zvērs,

Kam prāts uz viltu tikai bija,

To, cieti grābis, zemē rija -Un beigts bij jērs...

Urā!

ZEMNIEKI UN UPE

I. Krilova

Reiz ^paciest zemnieki vairs nevarēja,

Ka viņu sēja

No upītēm un strautiņiem pa pludu laiku

izpostīta tika;

Pie lielās upes tādēļ tie nolika Tos apsūdzēt par šādiem nedarbiem.

Ko sūdzēt bija tiešām daudz:

Te ziemas sēja sabojāta, tur lopu kūts

appludināta.

Tur dzirnavām bij dambis va|ā rauts.

Bet lielā upe tek, kaut lepni, lēnā garā,

Tai malās krāšņas pilsētas Un vēl nekas

Nav dzirdējis, ka tā kaut kādam ļaunu dara;

Tā tiešām strautiem trakot neļaus vaļu. Tā zemnieki viens otru uzrunāja;

Bet ko tie redzēja, kad upei klātāk gāja?

Tās ūdens pludināja No viņu mantības uz leju lielu daļu.

Tad zemnieki ar vairs par velti nelauzās,

Bet tikai mantām pakaļ noskatījās,

Un, galvas klusām pakratījuši,

Tie devās mājās,

Bet aiziedami norunāja:

Ko palīdz ar mums laiku kavēt tīši?

Tur taisnību nekad pret zemiem nedabūs, Kur kopā dalās tie ar augstiem kukuļus.

MARSELJĒZA

R. de Lila

Uz priekšu, tēvu zemes dēli!

Mums atspīdējis slavas rīts.

Pret varmācības slogu cēli Jau kaujas karogs vaļā tīts.

Vai dzirdat, kā pa laukiem klaigā Šis svešinieku zvēru bars?

Tie mūsu brāļus kaujot staigā,

Drīz uzbruks mums tas elles svars.

Uz priekšu, pilsoņi!

Nu pulkos stājaties,

Lai asins plūst, mēs kausimies,

Līdz vergu ķēdes lūst.

Ko viņi mūsu zemē meklē,

Šie nolādētie valdnieki?

Vai grib mūs gāzt vēl verdzībs peklē? Priekš kam šīs ķēdes, cietumi?

Priekš mums! Tur jānosarkst aiz kauna, Par pārdrošniekiem jābrīnās:

Mūs kalpināt tie grib no jauna,

Mūs likt zem vergu pātagas.

Uz priekšu, pilsoņi!

Nu pulkos stājaties,

Lai asins plūst, mēs kausimies,

Līdz vergu ķēdes lūst.

JĀTNIEKU DZIESMA

F. Sillera

Nu taisāties, biedri, nu jāsim viss bars Uz kauju, uz svabadu dzīvi!

Tur kaujā vēl vīram ir īstais svars,

Tur krūtis vēl cilājas brīvi,

Nevienu tur nepārstāj varmāks bargs, Ikkatris pats sevim ir kungs un sargs.

Iz pasaules brīvība nīcin nīkst,

Tik kalpību ieraudzīt vari;

Pie kājām viltīgiem blēžiem slīgst Te g|ēvie cilvēku bari.

Ko nebaida šaušalīgs nāves skats,

Tik zaldāts ir brīvs, tik zaldāts viens pats!

Viņš dzīves bailību projām sviež,

Ne’bēdu, nedz rūpju vairs nav tam;

Drošs liktenim krūtis viņš pretī griež,

Tikt šodien, tikt rītdienu kautam,

Un, rīt ja ir jāmirst, tad dzīvības kauss Līdz dibenam šodien vēl jātukšo sauss.

No debesīm laime tam negaidot līst Un neprasa pūliņu grūtu.

Uz laukiem darbinieks strādājot svīst,

Iz zemes lai mantu sev gūtu.

Ik dienas viņš dzīvojot urbjas un rok, Līdz nobeidzas mūžs un kaps ir jārok!

Uz ātrajā kumeļa jātnieks ikbrld Ir bīstams ciemiņš patiesi.

Rau, kāzu nams ugunīm apgaismots spīd, Bez lūgšanas klāt viņš par viesi.

Viņš nelaksto daudz, nedz ilgi lūdz,

Ar joni viņš daiļāko vaiņagu plūc.

Kam, meitene, raudi, kam sērojies daudz? Met skumjas reiz projām pie malas!

No miera tev mīļāko kauja trauc,

Tam ilgi mīlēt nav vaļas.

To ātrajais liktenis prom drīz rauj,

Uz vietas tam palikt ne bridi neļauj.

Uz kauju lai kumeļiem laižam nu skriet! Tur kaujā pūš brīvības dvaša.

Vēl jaunība zaļo, vēl dzīvība zied,

Lai dodamies pasaulē plašā!

Kas dzīvību baidās ķīlām likt,

Pie īstas dzīvības nevar tas tikt.

UZVARAS SVĒTKI

F. Sillera

Ilgais karš reiz bija gala, Izpostīta Trojas pils,

Un jau Helesponta malā Sacelts kuģu mastu sils.

Grieķu pulki līgsmi pošas Visiem vaigos atspīd prieks Redzēt tēvu lejas košas, -Pārvarēts ir ienaidnieks.

Dziedat skaņas prieka dziesmas! Lai nu apkampj draugu draugs! Jo uz mājām kuģi brauks, Pārciestas ir kara briesmas.

Bet tur Trojas sievas žēli Raud un sāpēs krūtis sit,

Atmiņā nāk mīļo tēli,

Asaras pār vaigiem rit.

Svētku trokšņainajos priekos Atskan viņu gaudu balss.

Pašām jāiet svešiniekos,

Tēvu zemei briesmīgs gals.

Nu ardievu, mīļie lauki!

Prom mums jāiet tāļumā,

Svešu kungu verdzībā; Nomirušam būt cik jauki!

Altārī jau upurs kvēlo,

Kalhants dieviem godu sūt’; Paladu viņš piesauc cēlo,

Kas liek valstīm augt un grūt, Un viņš piesauc Poseidonu, Kas pa jūru bangas veļ,

Un viņš Dzevu piesauc stipro, Zibeņiem kas klintis šķeļ.

Ienaidnieku vara lauzta, Beidzies reiz ir cīniņš baigs, Piepildījies nolikts laiks,

Stiprā pile drupās grauzta.

Atrids tagad ļaužu baru Pārskata, kas līdzi tam Nāca reiz uz nikno karu, Paklausīdams vadoņam.

Un pār valdinieka seju Tumšu ēnu bēdas met:

Ļoti maz viņš lidznācēju Atpakaļ uz mājām ved.

Tad lai nu, kas mājās dodas, Priecājas un līgsmi dzied,

Kam vēl zaļa dzīve zied!

Jo ne visi dzīvos rodas.

Visiem ne, kas dodas mājās, Laimes dienas pretim smaid. Tēvu druvās laimīgajās Nāves briesmas citu gaid. Dažam, kas nav kritis karā, Labais draugs ir nodevējs! Laikus paredzēdams gara, Teica varons Odisejs:

Laimīgs tas, ko mājās gaida Sievas tikums nemaitāts! Sievietēm ir grozīgs prāts, Jauni vēji drīz tās svaida.

Atkarota Menelavam Skaistā sieva klēpī snauž,

Un viņš rokas daiļam stāvam Mīlestībā apkārt glauž.

Ļauni darbi beidzas sodā, Atriebts tiek ikkatris grēks,

Jo aiz zvaigznēm debess godā Taisni valda Dzeva spēks.

Ļaunas beigas ļaunai lietai, Pārestību atriebējs,

Debess godā valda Ceiss, Tiesu nesdams katrai vietai.

Tādiem gan visvairāk klājas, Kuriem smaida laimes brīds, Dievus slavēt varenajos!

Saka drošais Oi'lids.

Netaisnīgi, joku gara Liktens dzīves lozes jauc: Patroklus dus nāves varā, Tersites uz mājām brauc.

Kad nu laime prieku dienas Akli dod drīz šim, drīz tam,

Lai tad garām nelaižam Nelīgsmojušies nevienas!

Krietnākos rij kara briesmas! Mūžam vārds tavs paliks dārgs, Brāļi, grieķu slavas dziesmās, Kas bij ienaidniekam bargs. Tavu roku varonība Liesmās grieķu kuģus glābj, Tomēr skaisto atlīdzību Izmanīgais pretnieks grābj.

Lai dus mierā tavi trūdi!

Ne no niknās nāves rauts,

Paša rokas Ajants kauts. Krietnos nobeidz dusmu plūdi!

Neoptolems tēva garu Piemin, vīnu ziedojot:

Laimīgākā vārdu varu,

Augstais tēvs, es tevim dot.

Jo par dzīves mantām visām Augstākā ir slava gan;

Ilgi vēl pēc nāves cisām Varonīgie darbi skan.

Drošajais, tavs slavas spožums Dziesmās paliks nemirstīgs; Mirušiem gods pastāvīgs,

Ātri beidzas dzīves košums.

Kad ar dziesmas vīru drošu Neteic, kas ir uzvarēts,

Hektoram es slavu došu,

Saka stiprais Diomeds, —

Kas priekš tēvu zemes svētās Kaujā krita, stiprais sargs;

Vēl pēc Trojas uzvarētās Viņa nopelns paliks dārgs.

Kas priekš tēvu zemes svētās Kaujā krita, aizstāvs drošs;

Viņa nopelns nevīstošs Teikts tiks ienaidnieku sētās.

Nestors, kuram dievi lēma Trijus mūžus dzīvībai, Appušķoto kausu ņēma, Sniedz to sirmai Hekubai: Izdzer malku spirdzinošo! Zudīs sāpes, kas tev’ spiež; Mirstīgiem, kas bēdas cieš, Vīnu Bahus devis košo.

Izdzer malku spirdzinošo! Zudīs sāpes, kas tev’ spiež; Mirstīgiem, kas bēdas cieš, Bahus vīnu devis košo.

Jo ar Niobe, kam grūtas Bēdas deva dusmīgs dievs, Remdēja sev sāpju jūtas, Beidza vienreiz sēroties.

Jo, līdz dzerot kausus pilnos, Sirds jūt dzīves jaukumus, Aizmirstības straujos viļņos Sāpes nogremdētas dus!

Jo, līdz dzerot kausus pilnos, Dzīves jaukumus sirds jūt, Žēlabas kā sapņi zūd,

Izput aizmirstības viļņos.

Un, no dievu gara dzīta, Augšā ceļas pareģe;

Skatās tur, kur dūmos tīta, Gruvešos guļ dzimtene:

Zemes lietas zūd kā tvaiki, Gods un stiprums kapā slīgst, Nerimstoši grozās laiki,

Dievu spēks tik neiznīkst.

Vēja spārnos rūpes steidzas, Ātriem zirgiem līdzi skrien; Priekus baudīsim šodien!

Rīt varbūt jau dzīve beidzas.

BELZACARS

H. Heines

Jau klāt ir pusnakts brīdis kluss,

Sen mierā Babilone dus.

Tik ķēniņa pilī vēl pamanāms Ir uguns, un troksnī skan ķēniņa nams.

Tur ķēniņa zālē dzer jautrais bars,

Jo dzīres dod valdinieks Belzacars.

Tur kalpi spīdošās rindās sēž Un mirdzošā vīnā slāpes sev dzēš.

Skan biķeri, dziesmas skan līgsmajās, Tas lepnajam ķēniņam patīkas.

/

Kā ugunīs ķēniņa vaigi deg,

Un apdomība projām bēg.

Un aklībā vīns viņam prātu tin,

Viņš dievības vārdu zaimodams min.

Viņš briesmīgi nopulgo to, kas ir svēts, Un kalpu pulks piekrizdams viņam brēc.

Un sulaini valdinieks lepni sauc,

Tas steidzas un drīzi atpakaļ trauc.

Daudz zelta lietu uz galvas ir tam,

Tās laupītas Jehovas dievnamam.

Un ķēniņš ņem biķeri svētajo,

Un zaimodams smejas, un pildīt liek to.

Un iztukšo ātri līdz dibenam,

Un skani sauc lūpām putošām:

«Jehova! Priekš manis tu smieklis un nieks, Es esmu Bābeles valdinicks!»

Vēl šausmīgais vārds nebij izrunāts,

Kad ķēniņam bailība sirdi jau māc.

Un skaļajos smieklus kalpi beidz,

Un līķa klusums ir pilī uzreiz.

Raug, raug, pie sienas baltajās Kā cilvēka roka parādās —

Un raksta pie sienas baltajās Kvēlošus burtus, un pazūdas.

Un stīvi raugās ķēniņa acs,

Tam ceļi sāk drebēt, kā mirons viņš pats.

Un kalpu pulks bailēs sēž drebēdams,

Ne vārdiņš visapkārt nav sadzirdams.

Nāk gudrajie, tomēr neviens nav, kas prot Tiem liesmaino uzrakstu iztulkot.

Bet Belzacars, iekams vēl saule lēc,

No saviem kalpiem bij nonāvēts.

*

H. Hei nes

Jel nezvēri, tik bučo vien,

Es sievām neticu, nudien!

Tavs vārds ir salds, bet bučiņa, Ko dodi tu, ir saldāka.

To saņemu, tai ticu es,

Bet vārdus vēji projām nes.

Jel zvēri, mīļā, zvēri vien,

Uz vārda ticu tev, nudien!

Pie krūts tev slīgstu, daiļākai, Un ticu debess laimībai;

Jā, ticu, mīļā, mūžīgi Un ilgāk vēl tu mīlēsi.

*

Iežūpot, pasirot Anakreons prot;

Kā tad nedzers mūzu dēls, Kad to nespiež vecums vēls?

3tl

IZNĪCĪBA

Horācija

Cik ātri, ātri aizlido, Postumus,

Mums dzīves gadi! Uzkavēt nevar tos Neviens, lai dievbijīgs cik būdams:

Katram draud vecums un nāve priekšā.

Kaut tūkstoš vēršus ziedotu katru dien’,

Tev tomēr bargo Plutona spriedumu Nav spējams grozīt, viņa roka Visus no vietas rauj Letes viļņos,

Caur ko reiz jābrien visiem, kas pasaulē mīt, Kaut krāšņās pilīs dzīvojši būtu tie,

Kaut nabadzīgo ļaužu būdās Pūlējšies, svīduši, zemi arot.

Par velti kara briesmas mēs bīstamies,

Par velti niknās Hadrijas krākšanu,

Par velti sargam miesas ziemā,

Kaitīgi vēji kad auksti svilpo:

Mums ēnu valstī tomēr reiz jānobrauc,

Kur nāves lejās Kokitus lēni plūst Un, noziedzību algu ciešot,

Sizifus, Aiola dēls, kur mocās.

No draugiem, mājām, tēvijas jāšķiras,

Un viss, ko krājis dzīvojot, paliek te,

Tik sēru cipreses virs kapa Nāvē vēl apēno savu kungu.

Un mājās tikmēr šķērdīgais mantinieks Veļ ārā mucas rūpīgi glabātās Un straumēs plūst liek dārgam vīnam — Vīnam, kāds dzerts tiek tik valdnieku dzīrēs.

NEVAINĪBA

Horācija

Tam, kas dzīvo nevainīgs un bez grēka, Mauru šķēpu nevajag, nedz ar loku,

Nedz ar bultas, traipītas nāves zālēm Smagaja stopā,

Lai viņš ceļā dotos caur vētrainajām Sirtēm vai caur Kaukāzu mežonīgo,

Vai caur tāļām vietām, ko pasakainā Hidaspe skalo.

Jo no manis Sabinas meža vidū,

Kamēr, dziesmu jautraju skandinājot,

Brīvs no rūpēm staigāju neapbruņots,

Projām vilks bēdza,

Briesmu zvērs, kāds plašajos redzams nevaid Kareivīgās Daunijas silu dumbros,

Nedz to Jubas dzimtene audzē, lauvu Sausajā māte.

Aizcel mani tur, kur pa kailiem laukiem Kokos nedveš vasaras siltās vēsmas,

Kuru pasauls malu sedz miglām aukstām Jupiters Jaunais;

Aizcel pašā tuvumā saules ratiem Karstos vidos, tur, kur nav Jaudīm māju: Jautri smaidot, visur es skandināšu Jautraju dziesmu.

ĪSTAIS MIERS

Horācija

Mieru lūdz no dieviem uz plašās jūras Kuģinieks, kad mākoņu melnā sega Aizklāj mēness gaismu un drošās nespīd Jūrniekiem zvaigznes.

Mieru lūdzas Tracijas kara tautas,

Mieru mediets, bruņojies asām bultām, Mieru, kuru zelts nevar pirkt, nedz ari Purpurs, ne pērles.

Jo ne mantas kaudzes, ne konsuliem kas Līdz iet, liktors, dvēseles niknās vētras Aizdzīt var, nedz rūpes, kas apkārt lido Lepnajām pilīm.

Mierīgs dzīvo tāds, kuram tēvu laiku Trauki galdā atrodas nabadzīgā,

Vieglo miegu nelaupa bailes tam, nedz Kārības trakās.

Ko līdz īsā mūžā mums pūlēties tik Varen daudz? Kam sildītās citas saules Zemēs skriet? Vai tēvijas bēguls kādreiz Izbēdzis sevim?

Dzelžiem kaltos kuģos brauc līdzi rūpes Niknās, līdzi jātnieku drūzmām steidzas, Ātrākas kā stirnas, kā Eirus, drēgnais Mākoņu dzinējs.

Priecīgs gars par tagadnes brīdi, raizes Lai sviež nost un likteņa rūgtā puses Viegliem Smaidiem saldina: pilna laime Nespīd nevienam.

DZĪVES PADOMS

Horācija

Tu grūtās dienās paturi mierīgu Sev pratu; laime gaiši kad uzsmaida, Tad pārāk nelīgsmojies priekā,

Dellij, tev reiz tā kā tā ir jāmirst;

Kaut bēdās visu mūžu tu dzīvotu,

Kaut zaļā zālē nomaļus atgulies,

Pa svētku dienām ielīgsmojies,

Labāko Falernas vīnu dzerdams.

Kur egle slaikā, baltajai papelei Klāt zarus sniedzot, pakrēsli izplata,

No stāva krasta ātros viļņos Avota ūdens kur upē steidzas,

Tur vīnu nest liec, smaržīgas nardes ar Un sārtas rozes, pārāk kas ātri vīst, Līdz laiks vēl atļauj, līdz vēl liktens Griezis nav dzīvības diegu vājo.

Reiz jāatstāj tev māja un pakalni,

Un dārzi skaistās Tiberas upmalā,

Tev jāiet prom, un bagātību Saraustās kaudzes grābs mantinieki.

Vai bagāts tu, vai senči tev slaveni, Vienalga, vai ar trūkumā beidzamā No zemiem ļaudīm dzimis dzīvo — Orkus nevienu nav taupījis bārgais.

Viens ceļš mums visiem jāstaigā, liktenis Mums dzīves lozes krata bez rimšanas; Lai loze agrāk krīt vai vēlāk,

Harona laivā ikviens reiz sēžas.

VIDUSCEĻŠ VISLABĀKAIS

Horācija

Licinij, tu dzīvosi mierīgs, jūrā Tāļu iekšā nebraukdams, nedz ar krastam Pārāk tuvu dodamies klintainajam, Bīdamies vētras.

Zelta vidusceļu kas dzīvē staigā Drošu gaitu, trūcīgas dzīves dubļus Neredz tas un nedzīvo apskaustajās Valdnieku pilīs.

Augstos kokus biežāki liec un traucē Vējš, un torņi slaikāji svarīgāki Gāžas zemē; zibeņi sper aizvienu Kalnāju virsos.

Nelaime tur cerību, bīstas laimē Ļaunas dienas tāds, kam ir īstā vietā Sirds. Gan ziemas nejaukas šurpu sūta Jupiters, — pats viņš

Prom tās trauc. Ja tagad ir grūti, vienmēr Nebūs tā: pa brīžam uz koklēm mūzai Snaudošai liek mosties, nedz vienmēr bultas Apolons mērķē.

Grūtos laikos dūšību nezaudē, nedz Vīra speķu; bet atkal gudrā prātā Ievelc, ce|a vēji kad pārāk labi,

Uzpūstās buras.

NERŪPĒJIES PAR DAUDZ

Horācija

Kāds nodoms niknām Skitijas tautām ir, Kas tāju dzīvo Hadrijas viņpusē,

Draugs Kvintus, beidz reiz gudrot. Kamdēļ Pūlēties tik daudz mums īsā mūžā?

Drīz viegliem spārniem jaunība aizlido, Un sirmums nelūgts pievirzās knaši vien, Prom triekdams jautrās mīlestības Skaistajus sapņus un saldo miegu.

Arvienu puķes nepušķo ziedonis,

Nedz sārtais mēness vienādu vaigu rāda Ik naktis: kam tu vājo garu Mūžīgām gudrībām velti moki?

Vai labāki nav mums, pakrēslī gulošiem, Zem kupliem kokiem iežūpot svabadi Un rožu ziediem pušķot galvas,

Svaidītas austrumu dārgām nardēm.

Lai dzeram! Rūpes kremtošās izklied Ikvienam Bakhus: kurš no mums ātrāki Var tukšot viņa pilno kausu,

Draudzīgi roku no rokas kas staigā?

Kas atlabinās skaistajo Lidiju Iz mājas? Teic, lai skanīgo kokli tā Ņem līdz un drīzi šurpu steidzas Vaļējiem, plivinošiem matiem!

NOLĀDĒTAIS KOKS

Horācija

Tu esi stādīts nelaimes dienā, koks,

Un noziedzīgām rokām tu audzināts Par sērgu pēcnācējiem |audīm,

Apkaimei visai par lielu kaunu.

Tas cilvēks tiešām kaklu ir varējis Lauzt savam tēvam, naktī tas istabā Ir spējis izliet viesa as’nis,

Nāvīgas zāles tas gatavojis.

Un kāds vēl citāds noziegums darīts tiek, To darījis tas, kas tīrumā stādījis man Ir tevi, briesmu koks, lai virsū Saimniekam nevainīgajam krīti.

No kā ir katrreiz cilvēkam jāsargās, Neviens to nezin: Bosporā kuģodams,

Tik klintis bīstas jūrnieks, citur Briesmas kā nāktu, bez bailēm būdams;

Un zaldāts kaujā bultas un partiešus,

Kas ātri uzbrūk; šie atkal verdzību

Un Romas spēku; bet aizvienu Negaidot nāve rauj [audis kapā.

Mēs Prozerpinas drūmīgo valsti jau Drīz redzējām un tiesnesi Ajaku,

Un klusās dievbijīgo mājās Tevi ar Safo, uz skanam koklēm

Par tēvu zemes meiteņiem sērojot,

Un tevi, Alcej, apdziedot vareni Uz zelta stīgām jūras briesmas,

Bēgšanas raizes un asins karus.

Visapkārt svētā klusumā ēnas stāv Un brīnīdamās klausās, bet vairāk vēl Tās apklust, dzirdēdamas dziedam Kaujas un varmākus zemē triektus.

Vai brīnums, tādas dziesmas kad klausoties Zvērs simtgalvainais nolaidis melnajās Ir ausis, Eumcnidu matos Ievītās čūskas kad vairs nelokās?

Pats Prometejs vairs nejūt un Tantalus Nekādas mokas, skaņas tās saldina.

Ir Orions vairs nepūlējās Lauvas un bailīgos lūšus dzenāt.

SATĪRA

Horācija

Kā gan, Mecenāt, nāk, ka neviens, kāds

liktens tam dots ir —

Vai nu no paša gribas, vai necerot, mierā ar

viņu

Nava nebūt, bet tos tikai teic, kam citādi

klājas?

«Tirgotāji ir laimīgi [audis!» — ta vecuma

dienās

Kareivis saka, kam pūles jau lauzušas

locekļu spēku.

Tirgotājs turpretim, kad kuģis no vējiem

tiek svaidīts:

«Kareivim dzīvot ir labāk. Kas viņam?

Iet kaujā un drīzā

Laika brīdī tam ātri nāk nāve vai uzvara

spoža.»

Slavenu zemkopja dzīvi ik reizes sauc

likumu pratējs,

Kad ap gaiļiem tam padoma prasītājs

klauvē pie durvīm.

Tas, kas uz prāvu no zemēm ir pilsētā

aicināts nācis,

Vienīgi laimīgus tos tikai sauc, kas pilsētās

dzīvo.

Piemēru šādu tik ļoti ir daudz, ka tie

nokausēt spētu

Pļāpīgo Fabiju pat. Bet, lai netērē laiku,

tad klausies,

Ko es sacīt gribu. Ja dievs kāds teiktu:

«Es gatavs

Izdarīt to, kas jums tīk: Tu, bijušais kareivi,

paliec

Tirgotājs, — tu, likumu pratēj, par zemnieku;

tūliņ

Lomas maināt un viens ejat tur, kur bij otris.

Nu drīzi!

Ko vēl stāvat?» — Tie neies, kaut laime ir

solīta viņiem.

Kāds tad brīnums, ja Jupiters dusmīgs par

neklausām vaigus

Uzpūš abus un teic, ka šis vēlāk tik

pielaidīgs nebūs

Vairs ne pret vienu un klausīt liegsies

lūdzēju vārdus.

Bet lai es neizliktos, it kā stāstītu jocīgas

lietas,

Smiedamies klāt, kaut arī gan smiedamies

taisnību sacīt

Iespējams ir; kā, piemēram, saldumus zēniem

dod laipnie

Skolotāji, lai ātrāk tiem iekaltu zinības

pirmās;

Tomēr jokus pie malas, un nopietni lūkosim

tagad:

Tas, kas ar smagaju arklu griež tīruma

garozu cieto,

Viltīgais tirgotājs šis, tāpat ar’ zaldāts un

jūrnieks,

Droši pa jūrām tāļām kas braukā, tie tādēļ

teic nesot

Pūles, lai mierīgu dzīvi sev iegūtu vecuma

dienās,

Jo tad sagādāts būšot barības krājums;

tāpat kā

Maziņā skudra, par piemēru, lielus

veikdama darbus,

Velk ar muti, ko vien tikai spēj, un klāti

liek kaudzei,

Kuru tā būvē, par nākotni rūpīga gudrajā

prātā.

Tomēr viņa, tiklīdz ka, grozoties gadam, nāk

rudens,

Ārā vairs nelien nekur, bet uzturai lieto,

ko agrāk

Prātīgi iekrājusies, bet tevi ne vasaras

karstums

Mantu gūt atturēt nespēj, ne ziema, ne

uguns, ne jūra.

Grūts tev nekas nav, kad tikai par otru tu

bagātāks paliec.

Ko gan palīdz tev milzīgas sudraba kaudzes

un zelta

Bailīgi zemē rakt un tur tās slepeni glabāt?

«Bet, ja mazināt sāks, tad jau atkal uz grasi

tās saplaks.»

Un, kad to nedara, kāds tad gan labums ir

saraustai kaudzei?

Lai ar tavs piedarbs tūkstošiem izkultu

labības pūrus,

Tādē| jau neuzņems vairāk nebūt tavs

vēders par manu,

It kā maisu ar maizi uz smaguma apkrautiem

pleciem

Strādnieku pulkā kas nes, tam nemaz netiek

vairāk kā tiem, kas

Nesuši nav. Jeb ar saki, — kas ir par

starpību tādam,

Dabai kas dzīvodams klausa, vai simtu viņš

pūrvietas apar

Jeb vai tūkstoš? «Bet labāk ir ņemt no

lielākas kaudzes.»

Kad no mazas mums grābt tikpat daudz ir

atjauja dota,

Kādēļ tad apcirkni vairāk lai slavē kā

mazaju šķirstu?

It kā ja, ūdeņa gribēdams dzert ne vairāk

par stopu

Vai par glāzi, tu teiktu: «Iz lielās upes

man labāk

Smieilt to tīk, ne iz šitenā strautiņa.» Tādēļ

ar tos, kam

Kārojas lielāku iegūt mantu, kā taisnībā

vajaga,

Prom no krasta reiz gājušus nomāc

straujajais ūdens,

Bet, kas tikai tik kāro, cik vajadzīgs, tas

nedz ar dubļiem

Maisītu ūdeni dzer, nedz ar dzīvību pazaudē

viļņos.

Tomēr lielais pūlis, no aplamas kaislības

mānīts,

«Diezgan nekas nav,» teic, «jo tik, cik tev ir,

tik tu vērtēs.»

Ko ar tādu lai dara? Lai paliek viņš

nelaimīgs, kamēr

Pats to viņš labprāt grib; kā Atēnēs reiz

esot bijis

Sīkstulis bagāts, kas ļaužu valodas vērā

nav ņēmis,

Teikdams šādi: lai tauta ar izsvilpo mani,

bet mājā

Pats es plaukšķinu sev, kad apbārstu naudu

pa kasti.

Tantals, no slāpēm mocīts, .pēc bēgošā

ūdens aizvienu

Sniedzas ar lupām... Kādēļ tu smej? Tikai

pārgrozi vārdu —

Pasaka apzīmē tevi: tu guli uz sanestiem

maisiem,

Slāpdams pēc mantas aizvien vēl un it kā

svētumu sargāt

Spiests esi viņus jeb apbrīnot tos ka

gleznotas bildes.

Vai tad tu nezini, nauda kur der, kā jālieto

viņa?

Maize ir pērkama, ēdamas lietas un vīns,

un vēl citas

Lietas, ko, noliedzot sevim, sāpes jūt

cilvēka daba.

Jeb vai pa dienām un naktīm bez elpas

tev vaktēt un bīties

Ļaunos zagļus un ugunsgrēkus, un sulaiņus,

ka tie

Bēgdami neapzog tevi, vai tas tevim patīk?

Es gan no

Tādām mantām visnabagāks vēlētos dzīvot

aizvienu.

Un, kad tev miesa, no aukstuma sagrābta,

vāja reiz paliek,

Vai kad citāda slimība gulda tev’ gultā, vai

būs, kas

Klāt tev sēdēs, kas vājību vieglos un ārstu

kas lūgs, lai

Uzceltu tevi un atdotu bērniem un dārgajiem

radiem?

Ne tevi sieva grib veselu redzēt, ne dēls,

tevi ienīd

Kaimiņi visi un apkārtējie, gan zēni, gan

meitas.

Kāds ar tur brīnums, kad visus tu zemākus

turi par naudu,

Ja tevi nemīl neviens: tu jau mīlestīb’ neesi

pelnījs.

Bet, ja tu radus, ko daba tev dod, gribi

draudzīgus sevim

Paturēt, sīksts būdams pats un liegdamies

palīdzēt viņiem,

Veltīgas pūles tev būs; tas tikpat ir, kā

ēzeli mācīt

Gribētu kāds, lai tas, iemauktiem klausīdams,

rikšo pa lauku.

Beidzot īsi es teikšu: ja iekrāts tev mantas

ir vairāk,

Trūcību bīsties tad mazāk un mierā met

darbu, kad iegūts

Tas, ko tu vēlējies, ir; lai tu nebūtu tāds,

kā ir bijis

Umidijs. Stāstiņš par to nav tik garš. Viņš

tik bagāts

Bija, ka pūriem mērija naudu, tik skops, ka

ne reizas

Labāki neģērba sevi par vergu un baidījās

vienmēr

Līdz pat dzīvības beigām, ka uzturas

trūkums šim kādreiz

Nepienākot un bads. Viņu pāršķēla vidū ar

cirvi

Brīvlaista verdzene, Pindara cilts visdrošākā

meita.

«Kādu tad man tu dod padomu? Vai man kā

Menijam dzīvot

Būs jeb kā Nomentanam?» Tu aizvienu

pretīgas lietas

Vienu ar otru kopā vest mēdzi: es, noliegdams

tevim

Skopam palikt, jau nelieku tādēļ vis izšķērst

un plītēt.

Visām lietām ir mērs, ir zināmas robežas,

kurām

Pāri kāpjot uz šo vai uz to pusi taisnība

beidzas.

Atgādināšu vēlreiz, ko teicu, ka, mantu kas

kāro,

Mierā nava neviens ar sevi, bet citus mēdz

slavēt;

Tādam, ieraugot tesmeņu pilnāku svešajai

kazai,

Skaudība mostas; uz to, ka daudz nabagāks

cits ir par viņu,

Vērību negriež nemaz viņš, bet cīšas tik

bagātos pārspēt.

Steidzoties tā, tam aizvienu stāv bagātāks

priekšā priekš acīm,

It kā kad ratos, uz derību skrejoties, dzinējs

tik cenšas

Zirgiem līdzi tikt tiem, kas jau priekšā viņam,

pavisam

Vērā neņemdams tos, kas no pakaļas

beidzamie dodas.

Tādēļ tik retums var cilvēku atrast, kas

laimīgi dzīvojs

Teiktos un, apmierināts pēc dzīvības

pabeigtas gaitas,

It kā paēdis viesis uz mājām atpakaļ dotos.

Bet nu ar būs diezgan: lai es pusaklā

Krispina skapjus

Laupījs tev neizliktos, tad neteikšu ne vārda.

SATĪRA

Horācija

Šo ari, Teirezij, vēl bez tā, ko līdz šim tu

man teicis,

Atbildi: kādā ceļā lai es pie mantas atpakaļ

tieku,

Kuru man izputinajši. Tu smej? — «Tev

gudrniekam vēl nav

Diezgan uz Itaku atpakaļ tikt un tēvzemes

dievus

Ieraudzīt?» — Tu, kas nevienu vēl neesi vīlis,

pats redzi.

Kails un tukšs kā uz māju, tev vēlot, es dodos,

un tur man

Precnieki taupijši nav ne mantu, ne lopus.

Tu zini,

Naudas ja nav, tad krietnums un tikums

nevelk ne smilgas.

«Tātad, īsumā sakot, no trūcīgas dzīves tu

baidies;

Labi, tad klausies, kā bagātam tikt. Ja

strazds tev ir dāvāts

Vai arī cits kāds dārgums, tad tur lai tas

noskrien, kur zināms

Bagāts mantības krājums, kam īpašnieks

vecis; lai saldos

Aboļus un, kādus lauks dod, labākos augļus

Agrāk kā Lars par Laru cienīgāks bagātnieks

bauda.

Lai viņš zvērētājs viltīgs, no vergu kārtas,

lai brāļa

Asinīm traipījies būtu, lai bēglis, tu neliedzies

tomēr

Iet viņam līdz, to pavadīt ārā, kad staigāt

viņš vēlas.» —

Tad lai es riebīgam vergam par biedri ietu?

Pie Trojas

Mēdzu es cīnīties tik starp krietniem un

dūšīgiem. — «Tātad

Palieci nabags.» — Es dusmām neļaušu vaļu,

jo esmu

Vairāk jau cietis līdz šim. Bet tagad tūliņ

tu man saki,

Pareģi, — kā lai es bagāts tikt varu un

iemantot zeltu?

«Esmu jau teicis un saku to pašu: tu

makšķerē visur,

Testamentus kur veči sev raksta; ja dažreiz

ar āķis

Makšķerei lūst, tu cerību nemet pie malas

un mākslu.

Ja pie tiesas nāk spriežama prāva, vai maza

vai liela,

Meties par aizstāvi tam, kas bez bērniem un

bagāts, kaut arī

Netaisnā prātā tas pārdroši uzbrūk

viskrietnākam vīram.

To turpretim, kam taisnības vairāk un labāka

slava,

Neievēro, ja bērni tam mājā un auglīga sieva.

«Kvint», tu uzrunā to jeb «Publij», — jo

mīkstajās ausis

Priekšvārdus dzirdēt mīl, — «es krietnības

dēļ tevi cienu:

Likumus visus es zinu un saprotu aizstāvēt

prāvas;

Acis sev izraut es drīzāk likšos kā atļaut, lai

tevim

Zaudējums celtos par grasi; tu atļauj man

rūpēties, lai tev

Nezustu manta, nedz slava.» Teic viņam, lai

iet tik uz mājām

Un lai dzīvo bez bēdām. Tu pats par vietnieku

paliec.

Ciet un izturi visu, lai lietus nāktu, lai vētras.

«Paskaties,» kāds, tevi cieši pie gultas

redzēdams stāvot,

Teiks: «Cik viņš pacietīgs, draugiem cik

pakalpot centigs, cik dūšīgs!»

Tūliņ tev manta sāks plūst, tūliņ sāks

vairoties nauda.

Vārgulīgs dēls ja ir piedzimis bagātniekam,

tad veikli,

Nelikdams manīt, ka dzītos pēc mantas, tu

pierunā viņu

Iecelt tevi par otro mantnieku zēnam, ja

jaunam

Nolemts tam būtu uz Plutonu doties, tā ka

tu visu

Mantu tad dabū viens pats: šis ķēriens ir

reti kad vīlis.

Ja tev testaments pasniegts tiek, lai izlasi

viņu,

Zini, tad jāatteicas un jāatstumj tas atpakaļ,

tomēr

Acis, kā nemana, jāpamet ir uz to, kas stāv

rakstīts

Otrā daļā, lai redz, vai viens esi mantnieks,

vai vairāk,

Pievilts lai netiktu tā kā Naziks no Korānā

ticis.»

— Vai tu ārprātīgs esi vai izjokot domājies

mani? —

«Laerta dēls, it viss, ko es saku, tā būs vai tā

nebūs:

Jo man Apolons lielais ir dāvājis pareģa

garu.»

— Tad tu man, lūdzams, teic, — ko šī pasaka

apzīmē īsti? —

«Tajos laikos, kad jauneklis bīstams iz Eneja

cilts būs

Partiešus pārvarējis un tapis uz jūras un

zemes

Varens valdnieks, tai laikā apprecēs dūšīgais

Korāns

Cēlāju Nazika meitu, kurš parādiem apkrauts

līdz kaklam.

Znots tad izdarīs tā: dos testamentu un lūgs,

lai

Sievastēvs pārlasot to, daudz pretojies,

Naziks to tomēr

Beidzot paņems un, klusām lasīdams, redzēs,

ka znots tam

Novēlējis nava nekā kā tik vaidēt par parādu

nastu.

Tad bez tam es tev ieteicu vēl: ja viltniece

sieva

vieb ja brīvlaistais vergs kur pārvalda

muļķīgu veci,

Tuvojies tiem par biedri, tos slavē, lai pats

tiktu slavēts.

Dažreiz ir derīgs šis āķis, bet tomēr daudz

lielāks ir svars, ja

Veci tu uzvari pašu. Ja sliktas dzejas viņš

raksta,

Uzteic tu tās; ja uz sievām kārs, tu neliecies

lūgties,

Penelopeju tam piesoli pats, kā labākam!»

Vai tu

Domā, ka pavest tā liktos, līdz šim tik krietna

un tikla,

Kuru no pareiza ceļa nav spējuši precnieki

grozīt? —

«Tagad tās precnieki visi, cik nāk, nav bagāti

ļaudis,

Mīlestība tiem nerūp daudz, ja tik ēst dabū

labi:

Tādēļ tev krietna ir Penelopeja, bet pagaidies

vien, cik

Lakstīga būtu tā tad, ja to bagātnieks kārotu

sevim.

Teikšu, kā Tebās man dzīvojot notika: netikla

sieva

Mirstot teikusi bij, ka lai aprokot šo — viņas

līķi,

Eļļā iemērktu, mantnieks uz kailiem pleciem

lai nesot,

Cenzdamās laikam pēc nāves, vai nespētu

izbēgt no tā, kurš

Dzīvojot mieru tai nebija licis. Aizvien esi

manīgs,

Neuzbāzies par daudz, bet esi arvienu pie

rokas.

Nelaipniem večiem un īgniem daudz netīk

kad runā, bet klusēt

Neklājas atkal par daudz. Tev jāspēlē

skatuves loma,

Jāstāv ar nodurtu galvu, it kā kad izbijies

būtu,

Cienība jārāda stipri; ja mani, ka vēsmiņa

uzpūš,

Lūdz, lai dārgaju galvu tas apsedz; pa ļaudīm

kad jāiet,

Taisi tam pleciem ceļu; ja pļāpā viņš, vērīgi

klausies.

Kad tu, atpestīts beidzot no verdzības ilgās un

pūlēm,

Uzmanīgs klausies un dzirdi to nosakām:

Ceturto daļu

Odisejs manto. — «Ak dievs, man mīļākais,

dārgākais draugs jau

Taisās mirti Kurš cits būs tik uzticīgs man

un tik krietnis?»

Iesaucies tu un, ja iespējams, noraudies

drusciņ, — ir labi,

Priecīgu ģīmi kad apslēpj priekš citiem. Tad

kapu, kā klājas,

Ierīko lieliski tam un visu, kā pienākas.

Bēres,

Labi kas izrīkotas, ir kaimiņi uzslavē. Ja tev

Lidzmantnieks kāds ir vecīgs un vājīgs, tad

steidzies tam sacīt,

Ka no savas daļas tu labprāt gatavs tam

dāvāt

Māju vai dārzu, ja vien tik viņš vēlas. Bet

tagad sauc mani

Valdniece Prozerpina, tātad sveiks paliec nu

vesels!»

*

Vergilija

Laimīgs, kas ieskatīt spēj, ka ikvienai lieta

ir cēlons,

Un kas bailes visas un likteni cietsirdīgajo Licis zem kājām ir sev līdz ar pekles

draudošo troksni.

BRĀĻI, GLĀZES PILNAS LEJAT

D.

Brāļi, glāzes pilnas lejat,

Vīns lai malām pāri plūst, Izdzert viņas nekavējat,

Lai līdz dibinām tās žūst!

Pasauli spiež bēdu nastas,

Rūpes katru dzīvē trauc,

Lai tam drēbes smalkas, prastas, Tomēr prieku ar ir daudz.

Vīns mums dzīvē priekus kaisa! Senču gudrinieki teic, Sirmgalvjus tas jaunus taisa, Noskumušiem bēdas beidz.

Kas tik raud un skumdinājās, Kam tik rudens vaigu sedz,

Tam nav jēgas īstenajās,

Naktī pasauli tas redz.

Miers lai mūsu prātu laista. Līgsmībā lai staro sirds,

Tā kā vīna glāze skaista Mēness gaismā spoži mirdz!

PROZAS TULKOJUMI

.

FAJA

S. Bermejo 1

Neskaitāmi pulki visvisādu laužu spiedās pa Filipīnu salu galvaspilsētas Manilas ielām, steigdamies uz svētā Dominga baznīcu. Tas bija Lielā Piektdienā 1860. gadā. Drūzma, aizvienu lielāka palikdama, pēdīgi pavisam piepildīja baznīcas iekšpusi. Visi ilgojās dzirdēt nesen no Spānijas atbraukušā do-minikāniešu mācītāja aizgrābjošos vārdus.

Un tiešām! Viņa sprediķa temats bija ļoti pievilcīgs... Cilvēka radīšana un izcelšanās, viņa stāvoklis pret dievu un citiem cilvēkiem, gara cīniņš ar matēriju, brīvība un līdzība -viss tas ar apbrīnojamu skaidrumu un vien-kāršumu tika izskaidrots apdāvinātā domini-kānieša sprediķos. Pie tam viņš lūkoja izsargāties no zinisku pierādījumu nevajadzīgas pievešanas un izlietoja viņus tikai, lai klausītājus pārliecinātu, ka visas attīstības un kultūras pamats ir Jēzus Kristus patiesīgā mācība.

Viņa pravieša balss, smalkā izturēšanās un ļoti zīmīgie, skaistie vaibsti iemantoja viņam klausītāju patikšanu un piekrišanu.

Bet kas tad šis jaunais runātājs bija? Kas viņu varēja pamudināt dominikāniešu ordeņa mūku drēbēs ģērbies?

Brālis Luiss de Avila (tā mūku sauca) bija augstas cilts vecākais pēcnācējs. Viņa tēvs tika nokauts 1835. gadā uz kaujas lauka, karalienes intereses aizstāvot, pie kam pēc viņa nāves palika divi bērni — Luiss un Marija, kuru audzināšana bija no tā laika hercogienes atraitnes vienīgais uzdevums. Skaidri saprazdama pasaules paģērējumus un nosacījumus, viņa pūlējās savus bērnus tā uzaudzināt, ka lai viņi pēcāk varētu ieņemt to sadzīves stāvokli, uz ko viņiem pēc sava dzimuma bija tiesība.

Luiss mācījās tiesu zinības Madrides universitātē. Labākie profesori turēja viņam priekšlasījumus arī par citām zinībām un pavadīja viņu uz ceļojumiem pa svešām zemēm, kurus viņš uzņēma visvairāk pa brīvdienām.

Ar augstu dzimumu jaunais hercogs savienoja lielas gara dāvanas, bet it īpaši nepārvaramu censību un patiesību, kas piemīt izglītotiem, augstsirdīgiem ļaudīm.

Ar kādu lietu vien viņš nodarbojās, lai tā bija mākslinieka, rakstnieka vai politiska runātāja darbība, visur viņš bija apbrīnojams. Daiļ-niecībā bez vieglas un skaidras kompozīcijas viņa zīmējumi vēl bija ievērojami caur gaišām un dzīvām ikrāsām, viņa roka uz mata iztēloja to, ko viņam rakstīja priekšā skaidrais, no neviltotām jūtām vadītais prāts. Tāda pat patiesība bij manāma viņa rakstos, kuru saturs pa lielākai daļai bija tikumības un izglītības mazināšanās tagadējo laiku sadzīvē.

Pēc dzimuma tiesības par senāta locekli būdams, Luiss ņēma darbīgu dalību šās augstākās valsts iestādes runās. Viņa runātnība un interese, kādu viņš izrādīja pret katru slavējamu un labu darbu, viņam ātri iemantoja pilnīgi nopelnītu slavu.

Bet drīz hercogs, neiespēdams visās lietās padoties savas politiskās partijas paģērējumiem un nosacījumiem, sāka manīt, ka visi viņu pamazām atstāja. Pēdīgi viņš sevi redzēja gluži vienu pašu un no citiem atmestu, caur ko visas viņa cerības uz parlamentārisku darbību tika izpurinātas.

Luiss de Avila sāka meklēt mīlestību, mīlestību viņas pašas dēļ. Sadzīves stāvoklis, ko viņš ieņēma, viņam ne tikai ļoti maz patika, bet viņu sāka pat apgrūtināt.

Jaunā hercoga iekšķīgā pasaulē notika pārgrozība. Viņš sāka arvien vairāk un vairāk meklēt vientulību un nosēdēja veselām stundām savā istabā, pūlēdamies izskaidrot sevī mocošos jautājumus. Un vienreiz ar viņu notika kas pavisam savāds, par ko viņš pēcāk

nevienam negribēja stāstīt, bet 'no tā laika viņš sajuta sitipru dzinekli uz ticīgu dzīvi. Pēdīgi viņš izskaidroja, ka nodomājis nodoties dievkalpošanai. Ar lielām pūlēm viņam izdevās pārvarēt mātes pretestību, kas papriekšu ne dzirdēt negribēja par dēla nodomiem. Uz Valiadolidu aizceļojis, viņš pārmainīja savu apģērbu ar mūku drēbēm un pēc tam devās no turienes ceļā uz Manilu, Filipīnu salu galvaspilsētu.

Kaut gan jaunais mūks bija vidēja auguma, tomēr viņa stāvs baltā apģērba daiļās krumpās izskaitījās drīzāik pēc liela. Mati viņam bija melni, tāpat arī skaistās, spīdošās acis ar viņu laipno, sērīgo skatienu. Bālā seja, smalkais, taisnais deguns, skaistā mute, kas pie smaidīšanas rādīja rindu baltu pērļu zobu. deva viņa galvai lielu līdzīgumu ar grieķu statuju.

Luiss de Avila bija loti kārtīgs un uzcītīgs. Vaļas stundas, kas pēc ordeņa likumiem priekš atpūšanās tika dotas, viņš izlietoja zinībai un priekš palīdzības grūtdieņiem. Kur bija jānožāvē asaras, jāatvieglina ciešanas, tur droši varēja atrast jauno dominikānieti.

Bet viņa slavenais vārds, gara dāvanas un smalkā uzvešanās laupīja viņam gandrīz iespēju nodoties tikai mūku dzīvei. Ievērojamākie Manilas iedzīvotāji lūkoja ar viņu satikties un tādā vīzē, neraugoties uz visu pretošanos, viņam vienmēr bij jāpiedalās pie sapulcēm. Un viņš izsacīja savam priekšniekam, ka vēloties, lai viņu sūtot par misionāru uz Ķīnu. Viņš to arī pēdīgi panāca, bet tikai ar lielām pūlēm. Viņš atsitāja Manilu un aizceļoja uz Honkongu Ķīnā.

2

Pavisam cita, jauna dzīve Luisa de Avila acīm stādījās priekšā, kad viņš piebrauca Honkongas ostā. Mazā ķīniešu jūras laupītāju piebraukšanas vieta, kas bija 1841. gadā pēc nolīguma atdota Anglijai, bija pārvērtusies par lielu pilsētu, kurā valdīja liela tirdzniecības centra darbīgā dzīve. Skaistās ēkas izstiepās .gar pašu jūras krastu līdz kalna slīpumam. Eiropieši, amerikānieši, ķīnieši, mailaji, arābieši, persieši drūzmējās pa ielām raibā mudžeklī. Te bija maiņu tirdzniecības viduspunkts, kurā ārzemju izstrādājumi tika izmainīti pret ķīniešu precēm.

Šaī pilsētā, karstās tirdzniecības darbības un zelta kārības vidū, vienīgās gaišās vietas ir tur dibinātās garīgās biedrības.

Šīs biedrības dibinātas priekš pagānu atgriešanas kristīgā ticībā un var uzrādīt lielus panākumus. Dominikāniešu misionāru biedrība, kuras lielākais centrs atrodas Honkongā, pieder pie ievērojamākām no minētām biedrībām.

Še atbraucis, brālis Luiss de Avila sāka gatavoties uz misionāru dzīvi, kas pilna visvisādiem upuriem un trūkumiem. No brāļa Jakima pavadīts, viņš uzņēmās pirmo misio-nes ceļojumu Kvangfung provincē.

Lielas lietas izdarīja viņa pārliecinošā ru-nātība un arī viņa priekšzīme stingrībā un atturībā, drošībā briesmu vidū, kuras viņš panesa ar nelokāmu vīrestību.

Pēdējās aprīļa dienās 1862. gadā viņš uzņēma, no tā paša Jakima pavadīts, piekto mi-siones ceļojumu. Abi mūki, ķīniešu tautas drēbēs ģērbušies, sēdās barkā (mazā ķīniešu zēģeļu laivā) un brauca uz Čao-čen provinces pusi. Mazā laiva laidās ar ceļa vēju pa Kan-tonas upi uz augšu. Ceļotāji laimīgi nobrauca garām saliņām, kas pie upes grīvas jūrā lielā skaitā atrodas, un, šauro Tigeras upes ieteku aizsnieguši, izmeta enkuru pie kāda apcietinājuma drupām, kas bija no angļiem un fran-čiem izpostīts. Še nakti pavadījuši, misionāri turpināja savu ceļojumu, papriekšu caur bieži apdzīvotiem Kantonas upes krasitiem, tad caur lieliem mežu bagātiem apgabaliem un pēdīgi aizsniedza savu ceļa mērķi. Bija jau liela tumsa, kad viņi piebrauca pie Cao-čen pilsētas.

Viņi prātīgi piegrieza laivu malā, kad uzreiz parādījās cilvēka ēna, kas nāca klāt pie laivas. Klāt pienācis, cilvēks deva zīmi caur svilpienu, kas no laivā sēdošiem tūliņ tika atjaunots. Tad nepazīstamais, kas izrādījās par zīda tirgotāju, vārdā Kiang-ting, ielēca laivā, .nometās ceļos un pieņēma svētību no viena iz mūkiem. Pēc kādām minūtēm viņi jau bija ceļā uz tirgotāja māju, kur viņus saņēma viņa sieva.

Kiang-tings bija gadus četrdesmit piecus vecs, pamaza auguma, ar gluži ikdienišķiem, mazzīmīgiem ģīmja vaibstiem. Turpretī viņa sieva Faja, kas bija dzimusi no jauktas ķīnieša un eiropietes laulības, izšķīrās caur retu skaistumu, kas tik maz atrodams ķīniešu starpā. Viņai bija tikai divdesmit divi gadi, slaika, ar apbrīnojami daiļu izskatu, ar skaistiem ģīmja vaibstiem. Melnās, pamazās, dzīvās acis deva viņas galvai kādu pavisam savādu, pievilcīgu krāšņumu. Viņas kājas nebija mazai saspiestas un bija paturējušas savu dabīgo izskatu, no kam varēja redzēt, ka viņa piederēja pie zemo ļaužu kārtas.

Misionāri apmetās nelielā istabā, kur bija gultas, mazgājamais trauks, skapis, galds un seši krēsli.

«Diezgan grūti bija braukt uz augšu pa upi,» brālis Jakims iesāka, nosēzdamies jaunā mājoklī. «Bet tādēļ pēc četrām nepatīkamām naktīm mēs tagad reiz dabūsim atpūsties ... Tu neesi nokusis?»

«Neko daudz.»

«Nu, tu vēl esi jauns, viegli pārciet ceļa grūtības. Izdzersim tagad pa glāzei tējas un liksimies gulēt.»

«Kā gribi.»

Uz tēju priecīgie saimnieki pasniedza vairāk b|odas ar gaļu un piedalījās arī paši pie vakariņām.

Nākošā rītā pamodies, brālis Luiss nejutās gluži vesels un sacīja to savam biedram.

«Jā, tev ir karsonis,» brālis Jakims teica, vājā biedra pulsi aptaustījis. «Liecies drusku gultā, ceru, ika drīz pāries.»

— «Nu, es neesmu tik vājš, ka man jāpaliek gultā,» atteica Luiss.

Rīta lūgšanu noturējuši, misionāri sarunājās savā starpā par viņiem uzdoto darbu. Viņi norunāja pavadīt divas dienas Cao-čen pilsētā un sacīt kādus sprediķus, un tad doties uz Liangu.

Ar Kiamg-tinga saimes locekļiem misionāri satikās tikai pie lūgšanas un maltītes laikā, kas, viesiem klātesot, vilkās ilgāki, kā ierasts.

Brāļa Luisa karsonis, kas no iesākuma ne-bij necik ievērojams, palika otrā dienā stiprāks. Mūkiem bija jāpaliek ilgāiki, kā bija nodomājuši, lai gan vājais ar visu spēku gribēja ceļot.

«Mēs pagaidīsim, tādēļ -ka tu esi vēl ļoti nestiprs un tevi sagaida lielas pūles,» brālis Jakims izskaidroja. «Mēs esam tagad bagāta tirgotāja mājā, kur varam izlietot visus līdzekļus priekš ārstēšanās, — rītā vai arī kādā no nākošām dienām mums būs jādzīvo ļoti trūcīgi, un būtu neprātīgi, ja mēs tagad uzsāktu grūto ceļojumu, kamēr tu vēl neesi vesels.»

«bet es tomēr negribu būt par kaut kādu kavēšanās cēloni,» brālis Luiss atteica.

Brālis Jakims kopa vājo biedri ar lielu uzticību. Tomēr karsonis nepārgāja, un, kaut gan Luiss jau bija no gultas uzcēlies, tomēr vēl nevarēja iziet no mājas.

Pēdīgi misionāriem pacietība zuda.

«Vajaga kaut ko nospriest,» brālis Jakims izskaidroja.

«Es gribu ceļojumu turpināt,» vājais atbildēja.

«Es to nekādā ziņā nevaru atļaut, — būtu daudz prātīgāki griezties atpakaļ uz Hon-kongu.»

«Kad mus gaida pavisam citā vietā?»

«Zināms, (tie mūs gaida ar nepacietību, kuri vēlas pieņemt kristību un kuriem paziņots, ka mēs atbraukuši. Bet ko lai mēs darām?»

«Izbrauksim šo pašu nakti. Varbūt gaisa pārgrozīšanās būs vislabākās zāles priekš manis.»

«Tava dzīvība ir par daudz dārga, un tādēļ viņu nevajaga tā uz laimi likt. Mans nodoms ir tāds. Šo nakti es izbraukšu uz Liangu un gaidīšu no tevis vēstuli — kā ar tavu veselību iet. Ja tev paliks labāki, tad es 'tevi tur sagaidīšu, ja ne, tad griezīšos atpakaļ un brauksim uz Honkongu. Te tev nekā netrūks.

Bet, ja tavs karsonis ir ievērojami stiprs, tad tu vari tagad tūlīt mūsu laivā aizbraukt līdz Kantonai un no turienes ar tvaikoni doties uz Honkongu. Un tad tev nemaz nevajadzēs gaidīt manas atpakaļ nākšanas.»

«Ja tu esi nodomājis braukt, tad es izskaidroju, ka braukšu tev līdz. Es maz bēdāju par savu dzīvību, kad jāstrādā svētās lietas labā.»

«Es pilnīgi atzīstu, mīļais brāli, ticības speķu, kas tevi vada, bet tu esi vēl ļoti jauns, un tev vēl apstrādājams liels lauks un pļaujami bagāti augļi. Mūsu šķiršanās būs ļoti īsa, un es ceru, ka dievs mums liks drīz satikties Liangā.»

«Mani tomēr šis notikums stipri apbēdina, un man ar lielām sāpēm no tevis jāšķiras.»

«Man jau ari ir grūti šķirties!» un ar šiem vārdiem brālis Jakims spieda stipri savam pavadoņam roku.

«Tātad nu sapakāsim savas lietas un runāsim ar Kiang-tingu.»

Brālis Luiss sāka iepakāt lietas, un Jakims gāja saimniekam savu nodomu stāstīt. Aizbraucot viņš vēlreiz piesacīja Kiang-tingam, lai rūpējoties par vājā biedra veselību.

Otrā dienā brāļam Luisam palika drusku labāki, kaut gan karsonis vēl arvienu pastāvēja. Viņš no jauna sāka ņemt dalību pie saimnieku galda, pie kam katru reizi saruna bija ļoti interesanta, viņa zīmējās pa lielākai daļai uz ticības jautājumiem. Tomēr dažreiz arī runa griezās uz citām lietām, visvairāk tika pārrunāti eiropiešu tikumi un ierašas.

Faja klausījās ar lielu uzmanību, dažreiz no savas puses kaut ko ļoti prātīgu piezīmēdama.

Viņas runa izšķīrās caur īpašu košumu un poēziju.

Tūlīt pēc ēšanas brālis Luiss aizgāja uz savu istabu, kur uz apaļā galda vienmēr bija uzlikta no saimnieces sarkana rožu buķete.

3

Savā istabā nonācis, Luiss katrureiz noņēma ķīniešu uzvalku un apģērbās mūku drēbēs. Kā aizvienu, viņš arī šodien nosēdās pie galda un, galvu rokās atstutējis, sāka lasīt bībeli. Sekošie Dāvidā dziesmu vārdi sacēla viņā domas:

«Kungs, uz tevi es lieku savas cerības, pasargi tu mani no ļaunuma. Apžēlojies par mani, dievs, pēc tavas neizsakāmās žēlastības! Paklausi manu balsi un glāb mani no briesmām! Kungs, esi man par sargu un glābēju! Tu esi mans stiprums un mana cerība, tu mani māci un sargā caur tava vārda slavu. Tu esi mans patvērums un mana glābšana no dzīvības tīkliem. Es lieku savu garu tavās rokās. Tu esi mans kungs, īstenais dievs.»

Viņš tā bija nogrimis savās domās, ka nedzirdēja tuvinājošos soļu trokšņa. Tā bija Faja. Viņa papriekšu stāvēja kādu brīdi pusatvērtās durvīs, jaunā dominikānieša skaistos vaibstus aplūkodama, tad viņa pienāca pie

Viņa tik tuvu, ka aizskāra gandrīz viņa plecu. Viņš atskatījās un brīnīdamies uz viņu skatījās. Viņu skatieni satikās, abu acis dega kā ugunīs. Tā viņi kādu brīdi klusu ciezdami nostāvēja, skaidri nesajēgdami, kas ar viņiem notiek. Pēdīgi brālis Luiss atģidās un ar rokas mājienu rādīja Fajai, lai iet ārā.

«Nekad.»

«Es tev pavēlu!»

«Nekad!» viņa nobālēdama atjaunoja.

«Domā, priekš kā tu stāvi un kur mēs esam!»

«Es to zinu, mēs esam mana vīra un jūsu saimnieka — tirgotāja Kiang-tinga mājā. Bet tagad mēs esam vieni paši: Luiss de Avila un Faja.»

«Vieni paši, tu saki?»

«Jā gan, vieni paši: visi guļ; un viņi ir sa-smēķējušies opijuma, viņu miegs vilksies ilgi.»

«Nu, ko tad tu gribi?»

«Lai jūs uzklausītu, ko es stāstu!»

«Runā.»

«Ar sirdssāpēm es šo bridi gaidīju, es gaidīju vairāk dienas uz izdevīgu atgadījienu. Es visu tā ierīkoju. Nu tad klausāties! Es dzīvoju laimīgi un nekad neatstāju savu dzimteni, kamēr nebiju Kiang-tingu precējusi. Viņu apprecējusi, es dzīvoju tapat tāļāk un nebiju vairāk kā meitene, kas savu dzīves vietu pārmainījusi, bet es saku, es biju laimīga.

Priekš diviem gadiem Kiang-tings aizceļoja kaut kur uz vairāk dienām. Mājā atbraucis, viņš bija ļoti nopietns un sajucis. No tā laika viņš sāka bieži izceļot un stipri pārvērtās. Viss tas priekš manis bija nesaprotams — viņš ļoti maz runāja un, kad tikai bija viens pats, tad sāka lūgt dievu un lasīt. Vienreiz es pat pamanīju, ka viņš izņēma no saviem ziliem svārkiem kādu man taī laikā nepazīstamu lietu. Tagad es zinu — tas bija pestītāja krusts.

Arī citā ziņā ar Kiang-tingu notika liela pārvēršanās: viņš palika laipnāks un mīlīgāks un sāka ar mani runāt par augstām lietām, agrāki viņš to nedarīja. Viņš norādīja man uz pasaules dzīves nīcību un stāstīja, ka esot mūžīga dzīvošana, pēc kuras mums visiem jā-cenšoties. Es ar prieku klausījos viņa runās, man patika arī viņa laipnā apiešanās ar mani. Mūsu dzīve palika daudz siltāka, jūtīgāka,— augstā sēta, kas mūsu zemē vīrieti no sievieša šķir, vairs nebija mūsu starpā. Vienreiz, ziemas svētku vakarā, Kiang-tings man stāstīja, ka gaidot divus draugus, bet mani lūdza, lai nevienam par to nesakot.

Gaidāmie viesi tiešām atbrauca. Tie bija divi ārzemnieki, ķīniešu tautas drēbēs ģērbušies. Bet, ja arī no viņu ārpuses tos nevarētu pazīt, es tomēr viņus būtu pazinusi no viņu svešādās izrunas. Viens no viņiem bija pusmūža vīrs, otrs...»

«Otrs biju es,» brālis Luiss piezīmēja,

«Tie bijāt jūs. Runāts tika, cik es varēju sadzirdēt, par garīgām lietām. Ar prieku es klausījos, kā jūs stāstījāt notikumus iz Kristus dzīves, — mana sirds stipri pukstēja, karstums skrēja pa visām manām dzīslām, jūsu balss skaņa man iespiedās pašā dvēselē. Nākošā naktī, kad mēs jūs atstājām, es nevarēju aizdarīt acu.

Klusi un vientulīgi pēc tam laiks pagaja. Es pacietīgi gaidīju. Jūs atgriezāties, pārrautās runas no jauna iesākās, un es klausījos ar tādu pašu līdzjūtību. Sēkla bija izsēta labā zemē. Kad jūs atvadījāties no mums un aizgājāt, tad manas acis, jūs pavadījušas, kā apburtas griezās uz to pusi, kur jūsu ēna nakts tumšumā izzuda. Tādā stāvoklī mani reiz atrada Kiang-tings un prasīja:

«Faja, par ko tu domā?»

«Vai viņi vēl nācīs atpakaļ?»

«Nē.»

«Nē!» es izmisusi iekliedzos.

Kiang-tings nosēdināja mani sev līdzās un sāka man izskaidrot jauno ticību, sāka mani pierunāt, lai kristoties. Pie tam viņš sacīja, ka abi misionāri, ar kuriem es jau pazīstama, man to visu varot daudz labāki izskaidrot nekā viņš.

«Vai tavi draugi katoļu ticīgi?» es jautāju.

«Jā.»

«Es pieņemšu katoļu ticību!» es nešaubīgi teicu, un Kiang-tings mani apkampa.

No nākošās dienas iesākās mana rnācīša-nās jaunā ticībā. Mana klusā, mierīgā laime, kā rādījās, bija galā, es jutos saistīta pie jaunās dzīves. Par velti es nopūlējos atrast, kas mani varētu apmierināt. Atbrauca vēl misionāri, bet tas, kuru es gaidīju, nenāca vairs. Es meklēju lūgšanās savu ciešanu atvieglināšanu, bet ari lūgšanā es redzēju tikai jūs.

Pēdīgi atnāca izšķiršanās diena. Es pieņēmu kristību un Marijas vārdu. Tūlīt pēc tam tika izdarīta mana salaulāšana ar Kiang-tin-gu pēc kristīgās vīzes. Mans laulāts draugs bija pārņemts no priekiem, es arī pūlējos jautra būt, lai paslēptu sāpošās sirds ciešanas.

Tā gāja ilgu laiku. Katru rītu uzmozdamās es savas acis griezu uz to pusi, uz kurieni jūs aizejot redzēju. Iela bija tukša.

Priekš divām nedējām (es to nekad neaizmirsīšu) Kiang-tings man stāstīja, ka pie mums divi misionāri, cauri braucot, apstāšoties.

«Kas viņi ir?» es prasīju.

«Brālis Jakims un brālis Luiss.»

Es apklusu, un asaras man no acīm ritēja.

«Kas tev ir?» Kiang-tings prasīja.

«Es raudu no prieka, ka dabūšu redzet gaidāmos viesus.»

«Un es priecājos ne mazāk kā tu; tikai žēl, ka viesi pie mums tikai dikti īsu laiku būs.»

«Kā — tikai īsu laiku?»

«Jā, viņi paliks tikai divi trīs dienas un pēc tam dosies tāļāk.»

Es ar nepacietību uz jūsu atnākšanu gaidīju. Kiang-tings brauca jums pretī. Bija jau nakts, kad es uz ielas ieraudzīju trīsus šurp nākošus stāvus. Jūs es tūlīt pazinu, jūs gājāt viducī. Lai no prieka nepaģībtu, es pieslējos pie sienas. Visus spēkus saņēmusi, es jums izgāju pretī. Jakima tēvs mani svētīja; es nobučoju viņam roku un pēc tam arī jums.

Tagad jūs bijāt manā varā. Veselu gadu mana dvēsele bija uz to centusies, kas, kā likās, nu reiz bija aizsniegts. Saī naktī es atkal nevarēju acu aizvērt un domāju visu laiku, kā varētu ar jums runāt bez citu klātbūšanas. Manai sirdij bij jātiek kopā ar jūsu sirdi.

Nav cilvēku valodā vārdu, nav pasaulē nekā, kas varētu izsacīt manu ciešanu lielumu! Es visa apzinos, ka es tevi mīlēju!»

«Ciet klusu, nelaimīgā!»

«Nē, klausies tā|āk, esi ar mani līdzcietīgs. Es mākslīgā kārtā izcēlu tavu vājību: caur to vien es tevi varēju aizkavēt no prombraukšanas. Lai tavs biedrs viens pats aizbrauktu, par to rūpējos es, Faja, un šīs rozes, kas tavu istabu pušķo, ir manas mīlestības mēmā, bet jūsmīgā liecība.»

«Diezgan, paliec klusu! Es domāju, ka tu esi viscaurim pārņemta no dieva mīlestības, bet nu redzu, ka tu esi apstulbota no grēcīgas, pasaulīgas mīlestības. Domā, nelaimīgā, par to bezdibeņu, kas mūs šķir. Atminies! Mēs abi visaugstākā priekšā svēti esam zvērējuši!»

Briesmīgā iekšķīgā cīniņā ar sevi pašu, tikko atturēdams no acīm ritošās asaras, brālis Luiss nespēcīgi nolaidās uz krēsla. Viņš turēja savu galvu labā rokā, to ar elku uz galda atstutējis, un kreisā roka bez dzīvības karājās zemē.

Faja saķēra šo roku un, to pie krūtīm piespiezdama, centās ar labo roku mūku apkampt.

Viņa trīcēja kā drudzī, — vēl stiprāki viņu satricināja brāļa Luisa tuvā elpošana.

«Ak, runā, Luis, runā, — atbildi man. Tavā priekšā nav kalpone, bet verdzene! Neviens mūs neredz. Laid tikai vienu brītiņu runāt tavai brīnišķīgai sirdij un ne tavam prātam par stingro pienākumu.»

Viņš sargājās viņu aizskart.

«Ak dievs, mans dievs! kas par mokām! Saki tikai vienu vārdu, Luis, lai es zinu, ka tu mani saproti. Iežēlojies par mani, es tevi tik karsti mīlēju!»

Un viņa nometās ceļos. Viņa turēja vēl ar-vienu mūka roku un drebēdama spieda to pie sirds.

Viņš vēl aizvienu cieta klusu. Bet viņa iekšpusē trakoja vētra, kaut gan jūtas, kas viņam sāka uzmākties, nebija pavisam grēcīgas. Viņš juta, ka atradis sievieti, kas viņu, nepazīstamo, mīlēja viņa paša dēļ, ka atradis pēdīgi to, pēc ka tik ilgi, tik dedzīgi centies.

«Celies augšā, Faja, celies augšā — un laid man klusēt. Klusu ciešana ir mīlestības mēmā valoda,»

Viņš lūkoja viņu pacelt.

«Nē, nē, vēlreiz nē! Es gulēšu pie tavām kājām un klausīšos tavu balsi, — es gribu lasīt tavās acīs to, ko tu negribi sacīt. Ak Luis, Luis, apžēlojies par mani!»

Pēdīgi Luiss nevarēja izturēt un nelūkoja vairs savas jūtas apslēpt. Viņš spēcīgi pacēla trīcošo sievieti un viņu cieši apkampa.

Saī acumirklī uz ielas atskanēja tuvojošos so|u troksnis, un pēc tam kāds klauvēja pie āra durvīm.

Ar pūlēm mūks izrāvās no Fajas rokām.

«Vai tu dzirdi?» viņš iesāka.

«Dzirdu, mans dārgais,» Faja čukstēja.

No jauna bija dzirdams troksnis pie durvīm un pēc tam sauciens: «Atverait!»

«Jakima tēvs,» Luiss iesaucās.

«Tavs biedrs?» Faja prasīja.

«Jā.»

«Lūk, nelaime!»

«Vajaga drīz atvērt durvis.»

«Tas nav iespējams; atslēgas ir Kiang-tin-gam, un viņš guj gluži apreibis no opiuma.»

«Nu tad ej mazākais drīz projām.»

«Lai es tevi atstāju? Neparko!»

«Es tev lūdzu. Brā|am Jakimam ir līdz valgu trepes; viņš var iekāpt caur logu istabā.»

No jauna bija dzirdams sauciens:

«Atver nu, brāli Luis!»

«Nu, uz redzēšanos līdz rītam,» Faja čukstēja, no istabas izskriedama.

Luiss nodzēsa sveci, atvēra logu un nolaida valgu trepes.

«Vai tas tu esi, brāli Jakim,» viņš priecīgi izsauca, «es tevis tik ātri negaidīju.»

Pēc kāda brīža Jakims bija istabā.

Sveci aizdedzinājis, Luiss de Avila pamanīja, ka viņa biedrs bija nespēkā atmeties uz gultu un ka viņš bija viss ar asinīm aptraipīts un ar saplēstām drēbēm.

«Mans kungs un dievs, tu jau esi ievainots!»

«Jā, brāl Luiss.»

«Kā tad tas notika?» Luiss satricinātā balsi prasīja. «Stāsti drīz, — kas tev bija?»

Viņš savu biedri apkampa.

«Vai tu zini bagātā Lan-ko dārzu? No turienes mani sāka vajāt. Tikko metās krēsla, mani pazina, es bēdzu, man dzinās pa pēdām pakaļ; par savu glābšanu man jāpateicas tumšai naktei. Uz mani meta ar akmiņiem, mani ievainoja.»

«Apmierinies, brāl, es tavas vainas sadziedēšu.»

Un tiešām, brālis Luiss sāka cītīgi kopt vājo biedri. Stipri noguris, brālis Jakims drīz aizmiga dziļā, apmierinošā miegā, un Luiss de Avila, svētā Dominika ordeņa mūks, no jauna varēja nodoties saviem sapņiem un nogremdēties domās par tām jūtām, ko viņš neilgi priekš tam bija sajutis. Viņā, no visām zemes lietām atsacījušās cilvēkā, iedegās mīlestība uz sievieti. Vai viņam uz to bija tiesība? Šis jautājiens viņu mocīja. Tagad viņš bija viens pats, vaigu vaigā ar savu apziņu, no kuras viņš gaidīja atbildi uz šiem jautājumiem un spriedumu par sevi pašu. Viņā izcēlās grūta, iekšķīga cīnīšanās.

4

Saule jau diezgan augstu stāvēja uz Cao-čen pilsētas, kad brālis Jakims pamodās. Brālis Luiss, viņam galvgalā sēdēdams, prasīja līdzcietīgi, kā esot ar veselību.

«Tā ir, kā ir,» Jakims atbildēja un lūdza padzerties. Brālis Luiss padeva viņam glāzi ar cukura ūdeni, kuram viņš piepilināja kādus pilienus no kāda šķidruma, kas viņam no izmēģinājumiem bija pazīstams caur savu dzie-dinājošo spēku.

«Kā rādās, būs laiks griezties atpakaļ uz Honkongu,» Luiss uzreiz sacīja.

Brālis Jakims palocīja ar galvu, to apstiprinādams.

«Bet tik ātri to tomēr nevarētu darīt,» Luiss teica, «tev papriekšu vajaga atpūsties.»

«Kas par atpūšanos!» Jakims atteica. «Vakar es no gurdenības tev nevarēju tuvāki izstāstīt, kas ar mani noticis. Krēslai metoties, mani pazina dārznieka Lan-ko mājā. Kā plēsīgi zvēri pagānu drūzma lauzās mājā iekšā. Viņi ielauza durvis. Es izlēcu pa logu un sāku bēgt. Drūzma man dzinās pakaļ un svieda man ar akmiņiem. Es bēgu pa laukiem, lēcu pār grāvjiem, lai izglābtos no pakaļdzinējiem, bet no viņu mežonīgiem kliedzieniem un lamāšanās es nopratu, ka viņi grib visus ceļus apstāt, lai es nevaru izbēgt, un sāku vēl ātrāki skriet.

Nakts bija jau gandrīz beigta, kad es aizsniedzu maisa lauku, kuram riņķī ir grāvis. Te es brītiņu apstājos, gribēju padzerties un savus ievainojumus nomazgāt, kad uzreizi no jauna izdzirdu aiz sevis pakaļdzinēju kliedzienus. Man bija atkal ilgi jābēg, kamēr mani ienaidnieki, laikam no vajašanas nokusuši, mani pēdīgi atstaja. Pateicos tam kungam par savu glābšanu!! Kad es sevi sāku apskatīt, tad pamanīju, ka manas drēbes bija saplēstas un no ievainojumiem tecēja asinis. Nakts bija tik tumša, ka grūti bija atskārst, kur es atrodos. Uzreiz es ieraudzīju tāļumā uguntiņu. No nokušanas bez spēka būdams, es uzcēlos un kā varēdams vilkos uz gaismas pusi.

Pie tās mājas pienācis, kurā uguntiņš spīdēja, es ieraudzīju, ka biju atnācis mājā. Cits tev ir zināms.»

Brālis Luiss sēdēja ar nokārtu galvu, rokas uz krūtīm sakrustojis, un klusu ciezdams klausījās uz savu biedri.

«Tagad es esmu glābts un atkal pie tevis,» Jakims turpināja. «Bet labāki, kad mums nekad vairs nebūtu jāšķiras. Tomēr es vēl neesmu jautājis, kāda ir tava veselība?»

«Man tagad daudz labāki,» Luiss atbildēja.

«Paldies dievam! Taisīsimies uz ceļošanu.»

«Uz ceļošanu?» Luiss prasīja.

«Jā, uz Honkongu. Šodien visiem būs zināms, ka mēs še uzturamies. Tikai vislielākā vajadzība drīkst mūs piespiest, un tad arī tikai uz īsu laiku, atrauties no mūsu pienākumiem. Vai tu tā nedomā?»

«Mūsu dzīvība mums nepieder, bet ir nodota dieva kalpošanai, un es būtu laimīgs, ja tagad tūlīt dieva vārda dēļ būtu jāiet nāvē. Laimīgs tas, kas liek savu dzīvību uz Jēzu Kristu, savu pienākumu izpildīdams, un ne tas, kas no dzīvības kā no kādas nastas grib vaļā tikt. Mēs neesam tādos apstākļos.»

«Ja mūs te pazītu, mēs bez šaubīšanās tiktu nosisti un līdz ar mums daudz ticīgo un daudz šaubīgo dvēseles, mūsu nāvi redzēdamas, no jauna atkristu no īstenās ticības. Mēs tik ilggadīgā darba panākumus nedrīkstam briesmās gāzt. Mūsu pienākums atvedīs mūs atkal uz šo zemi, kas jau ar tikdaudz moce-nieku asinīm ir sārtota, un mēs vedīsim galā no mums iesākto svēto darbu. Bet, ja mēs satiksim ienaidnieku vieni paši kaut kur vaļējā laukā, tad es pirmais svētīšu tās rokas, kuras dos man iespēju nodot savu galvu priekš mūsu kunga Jēzus Kristus!»

Brālis Luiss nodrebēja, dzirdot sava biedra dziļas pārliecināšanās un karstas ticības pilnos vārdus. Tie bija vārdi, kas nāca no tīras, vēl ne no kadas pasaules kaisibas neaptumšotas dvēseles.

«Mums vēl ir labi jāapdomā, kā lai no šejienes izejam, bez kā tiktu pamanīti. Runāsim par to ar Kiang-tingu. Viņš tūlīt būs te, jo katrureiz priekš savas aiziešanas uz bodi viņš pie mums ienāk saņemt svētību.»

Pa to laiku misionāri sāka salikt savas lietas un noģērba ķīniešu drēbes. Aiz durvīm bija dzirdama Kiang-tinga balss, kurš prasīja, vai varot ieiet.

Brālis Luiss atvēra durvis un rādīja ienācējam, kāds Jakima tēvs.

Tirgotājs bija briesmīgi pārsteigts. Tomēr viņš piegāja pēc ierastās svētības un nobučoja mūkam roku.

«Esat sveicināti, augsti godājamais dieva kalpotājsl Bet kā jūs še atnācāt, kā jūs tikāt mājā iekšā? Es redzu, ka jūs ievainoti?»

«Tūlīt jums stāstīšu. Es šodien atnācu, kad jūs visi gulējāt, un iekāpu pa logu, kuru man brālis Luiss atvēra.»

«Es tiešām cieši gulēju un sapņoju tādus brīnišķīgus sapņus!»

Izstāstījis, kas ar viņu noticis, Jakima tēvs piebilda:

«Tu redzi, Kiang-ting, ka mums tūlīt jāiet no šejienes projām; bet mes priekš tam neizlietosim tavu palīdzību, tādēļ ka mūsu laiva stāv gatava. Pēc vienas stundas mums jaiz-brauc.»

«Bet domājat, mani mīļie, par to, ka jus tagad dienā varēs pazīt. Bet man ienāca nupat labs padoms galvā. Es likšu divus kurvjus ar dažādām ēdamām lietām piekraut. Jūs viņus nesīsait uz galvām, un tā jūsu ģīmji būs apslēpti.»

«Tiešām, tā būs labi!» abi dominikānieši reizā iesaucās.

«Bet nevajaga tikai nokavēt laiku.»

Kiang-tings steidzās ārā no istabas, lai izdarītu visu, kā bija norunāts, un teica, ka pasacīšot sievai, ka mūki aizceļošot, lai viņi vēl pēdīgo reizi varētu kopā paēst brokasti.

Abi dominikānieši sāka gatavoties uz ceļošanu, pie kam Jakima tēvs rakstīja kādu rakstu un Luiss nodarbojās ar lietu iepakāšanu.

Rakstīt beidzis, Jakima tēvs rādīja rakstu savam biedram. Tā bija pamācīšana priekš Kiang-tinga, un viņš lūdza Luisu, lai izlasot cauri un lai pārgrozot jeb pārlabojot, kur viņam liekoties vajadzīgs.

Bet Luiss, papīri pārskatījis, laikam atrada, ka viss bija, kā vajaga, un piekrizdams palocīja tikai galvu.

Pa to laiku arī Jakima tēvs bija savas lietas salicis, un pēc kāda brīža abi mūki jau bija nometušies ceļos, dievu lūgdami...

Tas bija laiks, kad Kiang-tings mēdza atvērt savu bodīti. Papriekšu viņš iegāja pie sievas.

«Saki, mana dārgā, vai tu šo nakti nekādu troksni nedzirdēji?» viņš pie tās griezās.

«Nē, cs nekā nedzirdēju.»

«Tas ir ērmoti. Jakima tēvs atnācis pa nakti un saka, ka klauvējies un saucis vairāk reizas, bet neviens viņam nav atvēris, tā ka bijis jāiekāpj mājā pa striķa trepēm, kuras viņam brālis Luiss pa logu nolaidis. Bet tagad nav va|as runāties. Sapakā drīz divus kurvjus ar rīsiem un aug|iem. Mūsu misionāri tūlīt brauks projām.»

«Kā — tūlīt projām?» Faja izbijusies sacīja.

«Jā, tūlīt, bet mēs vēl visi kopā pēdējoreiz dzersim tēju.»

Un ar šiem vārdiem Kiang-tings nogāja zemē atvērt bodi, nelaizdams satrūkušai sievietei vairāk neko sacīt. Faja nolaidās nespēkā uz grīdu un deva vaļu savām asarām.

5

Iekš Luisa de Avila notika briesmīgs cīniņš, cīniņš starp pienākumu un iedegušos mīlestību.

Viņš ļoti bijās no pēdējās satikšanās ar Faju, kas varēja notikt tikai viņas vīra un Jakima tēva klātbūšanā.

Bet tad vēl, — kā gan viņš varēja atstāt Faju, ar viņu vēlreiz vienatnē neredzējies! Viņam tai bija jāpateicas par mīlestību un par pateicības zīmi jānobučo viņas rožu lūpas. Visu šo apdomādams, viņš sev skaidri stādīja priekšā jauno sievieti ar viņas tumšām, skaistām acīm tai brīdi, kad viņa, kaislīgi uz viņu skatīdamās, čukstēja: «Es tevi mīlēju!...»

«Jā, es tevi mīlēju, — un es tevi mīlēju,» tā balss viņam sirdī sauc. Brāļam Luisam bija jāizlieto briesmīgs spēks, lai šīs jūtas sevī apspiestu.

Pa to laiku Kiang-tings bija no bodes atnācis un aicināja savus viesus uz brokastīm. Luiss, teikdams, ka no nakts negulēšanas un no vājuma noguris, palika savā istabā un lika, lai Jakima tēvs viņu aizbildinot un lūdzot, lai viņam uznesot brokastis augšā.

Jakima tēvu vienu ieraudzījuši, saimnieki tūlīt jautāja, kādēļ brālis Luiss nav nācis. Faja ar savu smalko sieviešu jušanu tūlīt noprata, kas tur par lietu, un apņēmās to iz-lietāt, lai vēlreiz ar mīļāko vienatne redzētos.

«Tagad vai nekad!» viņa sev sacīja un gāja augšā, kamēr viņas vīrs un Jakima tēvs sarunājās.

«Kur tu iesi?» Kiang-tings viņu jautāja.

«Es gribu nest brāļam Luisam tēju,» Faja atteica un izgāja no istabas, tējas glāzi paņēmusi.

Luiss de Avila apgriezās, kad Faja ienāca istabā.

«Tu brauksi projām, mans dārgais,» viņa sacīja, glāzi uz galda nolikdama. Viņas acis bija pilnas asaru.

«Jā, mīļā Faja, man jābrauc: to prasa mans pienākums.»

«Vai man tik drīz no tevis jāšķiras, ne, tas nevar būt, tu neatstāsi savu Faju, kas tevi tā mīlē!»

To sacījusi viņa apkampa ar savām mīkstām rokām mūka kaklu, tā ka viņš negriboši nodrebēja.

«Nē, tu jau manis neatstāsi, tu paliksi te?»

Šie vārdi skanēja tik bēdīgi un lūgdami, ka Luisam vai sirds lūza.

«Dārgā Faja,» viņš iesāka, «es ar prieku būtu palicis, — bet kas no tam iznāks? Asiņu straumes tecēs un vispapriekšu manas asinis... »

«Kā — vai tava dzīvība te briesmās? Kādēļ?»

«Pagani mus meklē, un pagājušā naktī Ja-kima tēvs jau ticis ievainots. Viņam dzinušies pakaļ līdz Cao-čenai, un, ja tagad mūs atradīs, tad mums tūlīt jāmirst.»

«Es tevi paslēpšu, es tevi aizstāvēšu, lai vai man tas pašai dzīvību maksātu...»

«Tu maldies, mans bērns. Ja mūs atradīs, tad nokaus ne vien mani un Jakima tēvu, bet arī visus tos, kuru mājās mēs atrodamies.»

«Un es nekā nevarētu darīt, lai tu paliktu? Bet kad tu atkal atnāksi?»

«Kas zina, kas mani gaida priekšā? Uz vienu lietu tikai tu, mana dārgā, vari paļauties: lai es būšu kur būdams, visur mana sirds pukstēs tikai priekš tevis vien.»

Bet te Kiang-tings sauca sievu, un iemīlē-jušamies bija jāšķiras.

«Vai viss ir gatavs?» tirgotājs prasīja.

«Gatavs,» Faja atteica.

«Tā, nu, ja vēlaties, jūs tagad varat braukt,» Kiang-tings sacīja, pie Jakima tēva griezdamies.

Misionāri sāka atvadīties no saimniekiem, un Faja nobučoja rokas Jakima tēvam un Luisam, pie kam tikko asaras acīs varēja noturēt.

Lēnām, dziji sirdī aizkustināts, brālis Luiss nokapa pa trepēm. Pie āra durvīm aizgājuši, abi mūki apsējās galvas ar lakatiem un uzlika uz galvām priekš viņiem sagatavotos kurvjus. Tad pēc agrāk norunātās zīmes devās uz viņus gaidošo laivu.

Vējš bija, par laimi, no muguras, un viņi ātri laidās ar zēģelēm pa upi uz leju.

Faja, kas pa šo laiku aiz loga aizkaramā stāvēja, ar žēlabām skatījās, kā no viņas aizbrauca tālumā viņas laime.

Te laiva upes līkumā pagriezās un izzuda no viņas acīm ...

Brālis Jakims, no nesen pārciestiem grūtumiem noguris, nolikās laivā guju, Luiss atkal nodarbojās ar viņiem uz ceļa līdzdotā provianta caurskatīšanu. Savu kurvi pārcilādams, viņš starp citām lietām atrada nelielu kastīti, apsietu ar sarkanu banti, aiz kuras bija aizbāzta roze. Saī kastītē bez cepumiem, ko pate saimniece sagatavojusi, atradās neliels papīra gabaliņš, uz kura bija ķīniešu valodā uzrakstīts: «Laimīgu ceļu, uz redzēšanos!»

«Brīnuma sieviete!» Luiss pie sevis sacīja, un, šos vārdus izsacījis, tas nogrima klusos sapņos.

6

Ceļojums bez kādiem kavēkļiem izdevās, un pēc trim dienām misionāri bija jau Hon-kongā.

No laivas izkāpjot, brālis Luiss piesauca pie sevis vienu no airētājiem un, viņam vairāk zelta gabalus saujā iespiedis, uzdeva, lai, mājā aizbraucis, paziņojot Kiang-tingam, ka viņi laimīgi galā atbraukuši, un lai sveicinot abus Laulātus draugus.

Abi mūki devās uz dzīvokli, kur uzturējās misionāri, un pavadīja tur vairāk dienas, atpūzdamies no noguršanas un pārciestām grūtībām. Jakima tēvs drīz vien pilnīgi izveseļojās un iespēcinājās, bet brāļa Luisa veselība ar katru dienu palika manāmi sliktāka. Viņš palika drūms, nopietnis — karsonis aizvien palika stiprāks. Apkārtējie pūlējās viņu uzjautrināt un iepriecināt. Par atbildi uz to viņš tikai bēdīgi smaidīja.

Redzēdams, ka viņu pūles veltīgas, priekšnieks sauca Luisu pie sevis un pavēstīja tam, ka esot nodomājis viņu sūtīt atpakaļ uz Manilu.

To dzirdējis, brālis Luiss lūdza, lai viņam atļaujot tepat palikt, sacīdams, ka šis ceļojums neesot vajadzīgs un ka viņš drīzā laikā būšot tik tāļu izveseļojies, ka varēšot turpināt savu darbību.

«Tā tu tik domā, brāli Luis,» priekšnieks atteica. «Tev uz visādu vīzi vajaga savu dzīves vietu uz kādu laiku pārmainīt, tikai tad tu vari pilnīgi izveseļoties.»

«Es jums apgalvoju, priekšnieka tēvs, ka tās nav vis tikai tukšas domas vien. Es jūs lūdzu, atstājat mani te, — tikai te var izpildīties visas manas vēlēšanās un cerības. Es vienumēr esmu mīlējis vientulību, tagad visa mana cenšanās — glābt nomaldījušās dvēs-les un vest tās uz īsto ceļu.»

«Tomēr mans nospriedums ir negrozāms,— tu rītā pat aizbrauksi un atgriezīsies tikai tad, kad būsi pilnīgi vesels; un tagad uz redzēšanos; slavēts lai ir tā kunga Jēzus Kristus vārds.» Un ar šiem vārdiem priekšnieks atlaida brāli Luisu.

Pēdējais klusu ciezdams nobučoja priekšnieka pasniegto labo roku un izgāja ar nokārtu galvu.

Nākošā dienā Jakima tēvs un priekšnieks pavadīja Luisu līdz tvaikoņam, kur viņu kap-tenis godbijīgi uzņēma. Pulksten sešos vakarā kuģis pacēla enkurus un aizbrauca, vājo līdz aizvezdams. Luisam bija ļoti grūti šķirties no biedriem, un viņš tik ilgi stāvēja’uz plašā jūrā ātri iekšā skrejošā kuģa virspuses, kamēr vien vēl varēja redzēt krastu. īpaši viņš savas acis meta uz Kantonas upes pusi un uz salu pulku, kas pie šīs upes grīvas atrodas.

Jūra trakoja... pūta stiprs vējš...

Otrā rītā pēc Luisa aizceļošanas iz Hon-kongas priekšnieks un brālis Jakims, savus mūku pienākumus izpildījuši, sagāja misionāru viesu pieņemamā istabā.

«Mūsu brāļam būs gan jāiztura diezgan nepatīkams ceļojums,» pirmais iesāka.

«Jā gan,» brālis Jakims, pie loga stāvēdams, atbildēja, «un vēl vairāk tādēļ, ka laiks ir dikti vētrains un uz jūras vajaga būt lieliem viļņiem.»

Pie šiem vārdiem viņš uzreiz apstājās, iz-dzirdis pulksteņa skaņu, un, priekšnieku pie sevis piesaucis, rādīja viņam caur logu.

«Vai tā nav ķīniete, kas tur pie mājas piebrauc?» viņš pēdējo jautāja.

«Tā ir Faja, tirgotāja Kiang-tinga sieva.»

«Nevar būt!» Jakims iesaucās.

Pa to laiku Faja bija piebraukusi pie mājas, un brālis Jakims tagad varēja viņu pilnīgi pazīt.

Istabā ienākusi un priekšnieku ieraudzījusi, viņa nokrita viņa priekšā uz ceļiem un sāka viņam bučot rokas.

«Kādā vīzē tu esi te atnākusi?» viņš jauno ķīnieti jautāja. -;

«Kur ir brālis Luiss?» viņa ar redzamu steigšanos mūkiem prasīja.

«Viņš ir vājš un aizbrauca vakar uz Manilu,» Jakims atteica. «Tu tagad nāc man līdz, man ar tevi par kaut ko jāpārrunā,» viņš piebilda un iegāja līdzās esošā istabā.

Faja gāja viņam lēnām nopakaļus. Tas bija pārāki pār viņas spēkiem. Viņa no bēdām tikko varēja turēties uz kājām.

«Tātad viņš aizbraucis,» viņa dobjā balsī pie sevis sacīja, it kā bez atjēgas uz priekšu kustēdamās.

«Es tomēr neesmu maldījies, es jau tevi no tālienes pazinu,» mūks sacīja, kad viņi bija vieni paši. «Un kur tavs laulāts draugs?»

«Nomira,» nabaga jaunā sieviete raudādama atbildēja.

«Nomiris?» Jakims pārsteigts izsaucās.

«Jā, nomiris! Viņš nomira tai naktī pēc misionāru aizbraukšanas.»

«Mans kungs un dievs, bet kā tad tas notika?»

«Pagānu drūzma, domādama, ka mūki vēl pie mums. aizdedzināja mūsu māju. Kiang-tings gribēja no mantām glābt, cik vien iespējams, un sadega liesmās, no krītošiem balķipm nosists.»

«Bet kādā vīzē tad dabūja zināt, ka pie jums ir misionāri?»

«No asiņainām pēdām, kuras jūs bijāt mājas sienā atstājuši, kad jūs ievainoti iekāpāt pa logu.»

«Nabaga Kiang-tings! Redzams, ka tev bijis nolemts mirt!» Un mūks nokrustījās un tad prasīja:

«Vai vairāk nekādas nelaimes nav noticis?»

«Nē, viņš viens pats zaudēja savu dzīvību.»

«Bet kā tad tu izglābies no plēsīgās drūzmas,» priekšnieks prasīja.

«Viena kristīgo familija Cao-čenā mani paslēpa, un par kādām vēl pāri palikušām zelta lietām, kuras es pārdevu, es tiku līdz šejienei; bet tagad es jūs lūdzu pieņemt mani zem savas apsardzības.»

«Viss tiks darīts, mans bērns! Stāsti vien tāļāk!»

Faja izstāstīja galu no gala, kā atrasta mūku uzturas vieta un arī kā viņas vīrs beidzies, un kā viņu māja izlaupīta.

«Nabaga ļaudis, dievs jums atmaksās jūsu pašuzupurēšanos!» mūks izsaucās. «Bet ko tu tagad domā darīt?»

«Es nezinu, es jau esmu palikusi gluži viena pati,» Faja sacīja un sāka rūgti raudāt.

«Apmierinies, mans bērns, padzīvojies tagad pie mums, mēs par tevi tad tāļāk rūpēsimies.»

To teicis, Jakima tēvs devās pie priekšnieka apspri' st, ko lai dara ar nabaga sievieti. Abi mūki bija vienos prātos, ka nevar atstumt un atdot likteņa gribai jauno, skaisto sievieti, kuras manta bija izpostīta svētās lietas labad. Viņi nosprieda nodot viņu kāda bagāta ķīniešu tirgotāja familija, kas np misionāriem it īpaši tika cienīts un kuram bija pastāvīgas tirdzniecības saites ar Manilu.

Jakima tēvs, kurš bija apņēmies ar Faju par to aprimāties, izdarīja to ar viņam piemītošu apdomību. Bet nabaga sieviete no tā ne dzirdēt negribēja. Viņa sacīja, ka gribot kādā kristīgo zemē uz dzīvi nomesties.

«.Uz kurieni tad tu gribētu iet?»

«Uz Manilu!»

«Bet tev jau ir sveša mūsu valoda un mūsu ierašas »

«Valodu es drīz iemācīšos.»

«Tomēr, tas nav vis tik gluži viegli. Tā fa-milija, kurā mēs tevi domājam nodot, runā drusku pa spāniski, — kādi no viņas locekļiem ir dzīvojuši Manilā.»

Saruna tika pārtraukta caur ķīniešu atbraukšanu.

«Suan,» Jakima tēvs teica uz ienācēju, «ņem šo atraikni savā mājā un uzskati viņu kā savas familijas locekli. Esi tik labs, palīdzi viņai visādi un atnāc šo vakaru pie priekšnieka tēva — tur tu dabūsi tā|ākus noteikumus.»

«Viss tiks izdarīts, kā jūs pavēlat, augsti godājamais tēvs,» ķīnietis atbildēja, zemu paklanīdamies un mūka roku nobučodams.

«Lai tas kungs tevi un tavu jauno saimi svētī!»

To sacījis, viņš ar rokas mājienu ķīnieti atlaida. Faja gāja Suanam līdz un nometās viņa mājā uz dzīvi, kur viņi par viņu gādāja un rūpējās.

Jakima tēvs ilgi domāja, kādēļ gan Faja tā dzenas uz Manilu, un pēdīgi viņam ienāca prātā domas, ka starp viņu un brāli Luisu būšot laikam kāda slepena vienošanās.

«Bet vai tad tiešām,» viņš sev sacīja, «Luiss, kas ir dzimis Istrijas hercogs un kuram viss tā dzīvē apnīcies, vai viņš tiešām sāks griezt vērību uz vienkāršu ķīniešu sievieti^» .....

7

Pa to laiku brālis Luiss, kas pēc ārstu padoma bija nosūtīts uz vienu no salas vidū at-rodošamies klosteriem, bija atgriezies uz Manilu atpakaļ tāds pats vājš, kā bijis.

Viņa apmācošās sēru jūtas nevienu acumirkli viņu neatstāja.

Par visiem agrāki viņš gāja baznīcā un ar nopietnību klausījās dieva lūgšanu, kuru viņa brāļi katrs savu reizi noturēja.

Pēc dieva kalpošanas viņš devās ar visiem pie galda un pavadīja dienu, cieti turēdamies pie nosacījumiem, kas no mūku ordeņa stingrās priekšniecības priekšā rakstīti.

Krēslai sākoties, Luiss sāka apstaigāt klostera apkārtnē dzīvojošos nabagus un vājiniekus. Svešas ciešanas atvieglinājot, viņš lūkoja iepriecināties un aizmirst paša mokas.

Gulēt viņš gaja ļoti vēlu, apstaigājis pa-priekšu visu klosteri. Vienreiz tā staigājot, viņš satikās ar priekšnieku.

«Kāpēc tu neguli?» priekšnieks līdzcietīgi jautāja. «Nakts gaiss ir skādīgs, īpaši priekš tevis.»

«Viņš turpretim mani atspirdzina, priekšnieka tēv, un gaišais mēnesis pamudina mani uz patīkamu domāšanu.»

«īpaši tas tev ir kaitīgs, ka tu par daudz domā! Vai tu nenožēlo, ka palicis par mūku, vai tevi nemoca kādas citas domas?»

«Jūs esat uzminējuši, tēv,» viņš izsaucās, priekšnieka roku saķēris. «Es esmu liels grēcinieks. Piedodait man.»

«Kas tevi moca? Saki, varbūt ka es varēšu atpestīt tevi no tavām sāpēm. Atklāj man savu sirdi!»

Kāds brīdis pagāja klusu ciešot, pēdīgi Luiss iesāka:

«Sievietes tēls ir manu prātu apmācis, — domas, kā viņu iemantot, mani moca un man neliek miera visur, kur vien es atrodos. Visur man šis kārdinājošais tēls stāv priekšā, viņas balss skan mūžīgi manās ausīs.»

«Tevi moca pasaulīgas mīlestības jūtas, — tas ir tavu vainu cēlons,» priekšnieks nopietni cēlā balsī teica. «Nāc šurp pie manis un atvieglini savas ciešanas pie manas tēva krūts, ļauj tavām asarām vaļu, — tās tevi atvieglinās!»

Šai brīdī mēnesis iznāca no mākoņiem uri apspīdēja abus apkampušos mūkus, — skats, kas bija vislabākā daiļnieka cienīgs. Pēdīgi priekšnieks uzsāka runāt.

«Bet kur tad viņa ir, te Manilā jeb kaut kur citā vietā?» viņš prasīja.

«Viņas te nav, un es ar viņu nesatiekos.»

«Nu, ko tad tu tagad domā darīt? Jo tā jau tas nevar palikt.»

«Es to saprotu; var būt tikai divi ceļi: mirt jeb uzvarēt! Es gribu uzvarēt kaislību.

Gribu mēģināt aizmirst sievieti, kuru es mīlēju, lai ar laiku, kad es nākšu savam kungam priekšā, mana dvēsele būtu tīra un neaptraipīta.»

«Caur to tu pierādi savas dvēseles augstību, un es centīšos tev palīdzēt. Pēc kādām dienām viens no mūsu kara kuģiem dosies uz Singapuru. Vai tu negribi griezties atpakaļ uz Spāniju? Mēs tev dosim priekš turienes īpašu uzdevumu. Tēvu zemes gaiss tevi izdziedinās.»

«Pateicos tev, mans tēvs, ka tu esi ar mani tik līdzcietīgs.»

«Viens pats tu, zināms, nevari šo ceļu uzņemties; kuru tu gribi, lai es tev dodu līdz par pavadoni?»

«Ja varams, tad manu agrākajo biedri, brāli Jakimu.»

«Labi, mēs viņu atsauksim no Honkongas.»

Tādā vīzē nospriedis, priekšnieks Luisu pavadīja līdz viņa istabai, un mūki izšķīrās.

No tā laika varēja priekšnieku un Luisu de Avilu bieži redzēt kopā runājoties.

Varēja manīt, ka priekšnieks ņēma lielu dalību pie sava apakšnieka.

Pa to laiku brālis Jakims bija atbraucis no Honkongas. Viņš tūlīt devās pie priekšnieka, kurš viņu iepazīstināja ar ceļojuma mērķi un deva vajadzīgos rakstus līdz.

«Mums jācenšas glābt mūsu brāli,» viņš teica.

«Esmu pilnīgi vienos prātos ar jums, priekšnieka tēv, — neviens par mani labāki nepazīst mūsu vājā brāļa garīgos spēkus un ticības dziļumu.»

«Ārsti nosprieduši, ka priekš izveseļošanās viņu vajagot sūtīt atpakaļ uz Spāniju; tu viņu pavadīsi. Rītā mēs par to vēl runāsim, tagad ej ar dievu, atdusies.»

Nākošās dienas vakara abi dominikānieši aizbrauca no Manilas.

Uz ceļa Jakims stāstīja par Kiang-tinga nāvi, par Fajas atbraukšanu Honkongā un par viņas tāļāko likteni.

Viss tas no jauna sacēla veselu kaislības vētru mūka sirdī; neraugoties uz visām viņa pūlēm, viņa brālis tomēr nomanīja briesmīgo iekšķīgo cīniņu, kas viņā notika.

8

Paja, kas tikai par to vien domāja, kā lai tiktu līdz Manilai, bieži apmeklēja misionāru māju. Viņas vēlēšanās palika stiprāka no tā laika, kad viens no tirgotāja dēliem, kura fa* milijā viņa bija atradusi pajumtu, viņu grP bēja precēt, vēlēdamies viņai dot agrākajā sadzīves stāvokli.

Bet viņa to atraidīja, teikdama, ka gribot palikt par atraikni.

Pie sevis Faja pavisam citādi domāja: viņas mīlestība uz Luisu palika aizvien stiprāka.

Bet tikai trīs mēnešus pēc savas atbraukšanas Honkongā viņai bija iespējams savu vēlēšanos izdarīt. Viņa saderējās par kalponi pie kāda ierēdņa, kurš ieņēma diezgan augstu stāvokli Manilā. Bet, pilsētā nonākusi, viņa izdzirda, ka Luiss de Avila aizbraucis uz Spāniju.

Fajai sirds sāpēja, šo dzirdot, bet viņas mīlestība uz dominikānieti bija tomēr tik stipra, ka viņa apņēmās, lai nāktu kas nākdams, aizsniegt cerēto mērķi.

Ilgi Faja Manilā nepalika. Viņa pieņēma vietu uz Spāniju ceļojošā familijā un tā nonāca Madridē, kur nu reiz gribēja ieraudzīt to, pēc kura viņas sirds tik karsti bija dzinusies.

Familijā, kur Faja kalpoja, bija divas meitas, Tereze un Marija, kuras tā iemīlēja kristīgo ķīnieti, ka bez viņas nekur neizgāja. Faja pa to starpu bija iemācījusies runāt pa spāniski.

Madridē atbraukušai, viņai nebija vairāk vēlēšanās, kā tikai lai dabūtu zināt, kur Luiss de Avila atrodas. Bet ka viņa to varēja iz darīt, kam prasīt, kas to varēja zināt?

Bet Luiss atradās netāļu no viņas; viņš savā pilī nodzīvoja savas pēdīgās dienas.

Nejauši viņa dabūja zināt viņa dzīves vietu.

Savu kundzi apģērbjot, viņa no tās izdzirda, ka viņiem līdzās pašas pilī dzīvojot Istrijas hercoga atraikne, kuras vienīgais dēls esot dominikāniešu ordeņa mūks.

«Dominikānietis?» Faja satrūkusies prasīja.

«Tev tas kā liels brīnums. Viņu sauc brāli Luisu de Avila.»

«Luisu de Avila? Vai jūs to tiešām zināt, kundze?» Faja iesaucās.

«Jā, bet kas tev vainas, bērns, tu sāc vai raudāt?»

Faja saņēma visus spēkus, lai apslēptu savas jūtas un atbildēja, cik mierīgi varēdama.

«Nē, es tikai priecājos, dzirdēdama man pazīstamu vārdu, kas man atgādina manu dzimteni. Pie mums bija misionārs, kuru tā sauca, bet kurš, zināms, nebija hercogs.»

«Brālis Luiss de Avila nolika hercoga tituli, kad viņš mūkos iestājās.»

«Vai tiešām?»

Faja būtu vēl labprāt savai kundzei kaut ko jautājusi, bet tā, savu toaleti pabeigusi, izsteidzās no istabas un nokāpa zemē pa trepēm, lai sēstos viņu pie durvīm gaidošā ekipāžā.

Savu kundzi pavadījusi, Faja, neko vairs nesajēgdama, kas ap viņu bija, no jauna ieskrēja kundzes istabā un nolaidās tur samta krēslā.

Viņa jāva vaļu savām jūtām un sāka rūgti raudāt; viņa bija tuvu pie sajukšanas.

Smagas, nepatīkamas šaubīšanās viņas sirdī izcēlās; viņa skaidri noprata bezgalīgo starpību starp viņu sadzīves stāvokļiem, starpību, kas būs nepārvarams kavēklis viņu savienošanai. Bet ko viņa, nabadzīte, lai dara? Bet pēdīgi pašuzticības un godkārības jūtas, kas piemīt gandrīz visām sievietēm, uz kādu laiku viņu apmierināja.

Viņa nostājās priekš spoguļa un sāka uzpušķot savus matus, priecādamās par savu izskatu. Sava skaistuma spēku apzinādamās, Faja pat viegli pasmaidīja, pie kam viņa domāja: es esmu nabaga ķīniete, bet tiešām varētu būt par hercogieni.

Otra istabas meita ienākot iztraucēja viņas sapņus.

Vēl pilnīgi neapzinādamās, kas ar viņu notiek, Faja uzkopa savas kundzes istabu un tad aizgāja uz savu istabu.

Ilgi vēl viņa sēdēja un apdomāja visu, kas ar viņu noticis, kamēr pēdīgi labdarīgais dievs Morfejs, sapņu dievs, aizslēdza viņas acis.

«Es zvēru, ka nekad tevi neaizmirsīšu,» tā Luiss no viņas atvadoties bija sacījis, un šos vārdus viņa atminējās.

Smaršojošu gabaliņu papīra paņēmusi, viņa uzrakstīja vairāk vārdus un paslēpa galdā priekš nākošās dienas. Tad nogurusi Faja iekrita gultā un aizmiga.

9

Luiss de Avila gulēja krāšņā turku gultā savas lepnās pils istabā, kurai logi bija uz dārza pusi. Viņa melnie mati sprogās uz pleciem nokārās un skaisti apvija viņa bālo ģīmi. Vājā maldošie skati vienaldzīgi skraidīja pa istabā būdamām lietām. Ne apkārt stāvošie dārgumi, ne pie sienām karājošās senču bildes, kā likās, negrieza Luisa vērību uz sevi. Viņa drēgnās, melnās acis bija paceltas uz griestiem. Viņa domas palika noslēpums priekš apkārtējiem. Laiku no laika no vājinieka iznākošie vieglie vaidieni un karso-nīgs acu spīdums rādīja, ka viņš pamazām izdzisa.

«Vai tu zini, dārgā māte,» viņš griezās pie līdzās sēdošās cienījamas, sirmas vecenes, kura laiku no laika viņam lasīja priekšā lūgšanas, «lūdz dievu kungu, lai viņš sūta savu žēlastību man, nabagam grēciniekam!» Un viņa acis apstājās uz sudraba krusta bildes, ap kuru bija aizdegtas vasku sveces.

Hercogiene noglaudīja ar roku vājnieka degošos vaigus un laipni sacīja:

«Luis, atmet šīs tukšās domas, tu neesi darījis nekādus grēkus. Atveseļojies papriekš, un tad mēs abi kopā dievam pateiksim!»

Un viņa noliecās pie vājā, kurš atbildēja:

«Tu esi gauži laba, māt. Bet tas ir tiesa: es esmu aptraipījis savas baltās drēbes. Ja es varētu stāstīt, kā es cīnījies un cietis un tomēr neatturējies no kārdināšanas, tad tu saprastu, kādēļ es tik izsamisis griežos pie dieva.»

«Runā, mans bērns, atklāj man savu sirdi!»

«Nedrīkstu, esmu caur apsolījumos saistīts, aitļauj iman iklusu ciest!»

«Tā nerunā!»

«Nē, nelūdz! Es tev pateicu, māt, tūkstošreiz pateicu! Zini tikai, ka Luiss mirst kā sava tēva cienīgs dēls, mirst tāds pats tīrs kā tu, māt, — vislabākā no visām sievietēm pasaulē!»

Māte un dēls viens otru apkampās un raudāja. Bet drīz Luiss aitlaidās spilvenos un it kā iemidzis, klusu un bez cīnīšanās pārgāja labākā pasaulē ...

Tas bija 10. februāra naktī. Sniegs kā līķa drēbe apklāja Madrides ielas.

«Māt, dārgā māte, apžēlojies par mani!» bija mirēja pēdējie vārdi.------

Luisa līķis tika iznests un nolikts pils līķu istabā.

Pāra stundas pēc viņa nāves nelaiķa istabā ienāca brālis Jakims un izņēma lēnām no mirēja drēbju ķešas nelielu zelta atslēgu.

«lešu un izdarīšu mirēja »pēdējo gribu,» viņš pie sevis sacīja un ar šiem vārdiem piegāja pie Luisa rakstāmā galda.

Vienu no galda sānu lādītēm atslēdzis, viņš dažadu citu lietu vidū uzmeklēja mazu kastīti, kurā atradās ar sarkanu banti apsieta izkaltusi roze un paipīrī'ts ar virsrakstu:

«6. maijā 1862. gadā.»

«Šī kastīte jāsadedzina, tā man viņš, pēdīgo reizi satiekoties, sacīja. Bet ko gan tas nozīmē — «6. maijā 1862. gadā». Tā ir tā nelaimīgā diena, kad mani vajāja un ar akmeņiem mētāja un kad es iekāpu caur logu, lai tiktu iekšā Kiang-tinga mājā. Un tas, ko es turēju par neiespējamu, tagad izrādās par taisnību — sieviete, kuru tik stipri mīlēja Istrijas hercogs Luiss de Avila un kuras dēļ viņš iegāja agrā kapā, tā bija Faja.»

Bet ilgi vēl Jakims domāja, vēl nezinādams, vai tam ticēt vai ne.

Uzreiz viņš ieraudzīja uz rakstāmā galda pēdējā dienā uz nelaiķa vārdu dabūto un vē! neatplēsto vēstuļu vidu kādu no sieviešu rokas rakstītu zīmīti. To atplēsis, viņš lasīja: «Pēdīgi pēc deviņu mēnešu ilgām, veltīgām gaidīšanām un 9. februāra briesmīgām ciešanām esmu sasniegusi savu karstāko vēlēšanos piepildīšanos. Grūti izstāstīt, ko es visu šai laikā neesmu pārcietusi! Tikai šodien es dabūju neviļot zināt, kur tu esi, un rītā, ap pulksten vieniem naktī, es tevi dārzā gaidīšu.

Ar kaislīgu nepacietību gaidu uz to brīdi, kad es tevi redzēšu un apkampšu. Faja.»

«Šī nakts vēl nav pagājusi,» brālis Jakims pie sevis domāja. «Tātad Luiss ir miris, nezinādams, ka Faja atrodas Madridē.»

Viņš paslēpa vēstuli un paskatījās uz kamīna stāvošā pulkstenā.

«Drīz būs viens, un es nevaru kavēties.»

Viņš cieši ietinās savā mūku mētelī, uzlika galvā kapuci un nogāja dārzā.

Faja jau sen ar nepacietību gaidīja nosacītā satikšanās vietā. Sirds viņai stipri pukstēja. Vienumēr viņa apskatījās visapkārt.

Pēdīgi klātējās baznīcas tornī pulkstens sita vienu, ,un tūlīt viņa ieraudzīja, ka no dārzā vedošām pils trepēm nokāpa kāds mūku drēbēs ģērbies stāvs un sāka viņai tuvoties.

Faja, pārliecināta, ka tas viņas mīļākais, pagāja kādus soļus uz priekšu un izplēta savas rokas, lai jo drīz dārgo draugu apkamptu.

Šai brīdī mūks nometa no galvas savu ka puči.

«Jukima tēvs!» Faja bailēs iekliedzās un pastreipuļoja uz sāniem, viņas rokas bez dzīvības nolaidās

Otru reizi jau šis mūks viņai stājās ceļā.

«Es tevi gaidīju,» viņš uz viņu draudzīgi sacīja.

Faja gluži pārsteigta nekā neatteica.

Brālis Jakims apņēmās ķīnieti neparko nepielaist pie aizgājēja līķa.

«Kas tev šos vārtus atvēra?» viņš prasīja.

«Es pārkāpu pār sētu tar tām pašām striķa trepēm, ar kurām jūs toreiz mūsu mājā iekāpāt. Tās trepes aizbraucot jūs pie mums aizmirsāt.»

«Tas kungs mani to brīdi sūtīja priekš mana brāļa glābšanas.»

«Un mani viņš tagad še atveda.»

Pa šo laiku viņi bija iegājuši mājā.

«Nelaimīgā, maldīgā sieviete, vai (tad tu nezini, ka tas kungs aizliedz katru nešķīstu, grēcīgu mīlestību. Tu aizmirsi savu laulības pienākumu un meti acis uz to? — uz dieva kalpu!»

«Es pie tam nebiju vainīga.»

«Nu, kas tad?»

«Vainīgi bija tie, kas laupīja man manu dvēseles mieru. Vai es vainīga, ka tas kungs man iedēstīja sirdī šīs svētās mīlestības jūtas? Mana mīlestība ir šķīsta un bez kāda pašlabuma. Ne hercogu es mīlēju, — par viņu es nekā nezināju, — es mīlēju Luisu de Avilu, vienkāršu mūku, mīlēju viņu viņa paša dēļ! Es zinu, ka viņš mani, nabaga ķīnieti, mīlē, un neviens mirstīgais nevar mums laupīt šo mīlestību!»

Dzirdēdams viņu tā droši runājot, mūks sāka vēl vairāk bīties par to, kas iznākšot.

«Diezgan!» viņš sacīja. «Atskārsti reiz, ka tu mīlējusi neaizsniedzamu lietu; aizmirsti uz visu laiku savu aklo kaislību. Ja tu arī redzēji, ka tavas jūtas dalījās, un ja tev pat būtu izdevies izvilt mīlestības zvērestību, tad tev bija jāzin, ka tu dzenies pēc cilvēka, kuru var mīlēt tikai ar garīgu mīlestību. Luisam de Avilam jādzīvo savu muku solījumos izpil-dīdamam un tevi uz visiem laikiem jāaizmirst.»

«Viņš! Viņš nekad mani neaizmirsīs! Viņa sirds ir patiesīga un atvērta un nezina nekādas viltības. Šīs uzticības pierādīšana ir šī roze te!» viņa teica, uz galdu rādīdama.

«Bet tas ir arī šīs iedomātās mīlestības vienīgais pierādījums, šīs mīlestības, caur ko briesmīgas lietas izcēlušās. Es tevi lūdzu, aizej no šīs mājas, es tevi pavadīšu!»

«Neparko!»

«Nu ko tad tu gribi?»

«Gribu redzēt Luisu de Avilu.»

«Nu labi, es tev viņu parādīšu.» Šajos vārdos bija dzirdamas rūgtas jūtas, un uz mūka ģīmja parādījās bēdīgi smaidi.

«Skaties,» viņš sacīja, atvērdams vienas zāles durvis, kad viņi bija izgājuši caur garu istabu rindu.

Ieraudzījusi Luisa līķi uz katafalka un apkārt aizdegtās sveces, Faja bailēs un izsami-sēšanā iekliedzās un nokrita zemē.

«Luiss miris!» viņa dobji ievaidējās un, kādas reizes nodrebinājusies, arī palika mierā, zemes dzīvei uz mūžu ardievu sacīdama. Sitiens, kas viņas sirdi satrieca, uz reizi nobeidza viņas dzīvību.

Brālis Jakims nevarēja no izbailēm atsisties.

Nekad viņš nebij domājis, ka mīlestība var būt tik stipra. Pēdīgi viņš piegāja pie nabaga sievietes līķa, apsedza to ar savu mēteli, noskaitīja lūgšanu par viņas dvēseles glābšanu un pazvanīja.

«Sakait viņas godībai, ka es uz viņu te % gaidu,» viņš uz ienākušo sulaini teica.

Pēc kāda brīža hercogiene — atraitne ar saviem pavadoņiem ienāca līķa istabā.

«Ļoti 'nožēloju, kundze, bet mans pienākums mani spiež, neraugoties uz jūsu bēdām, jums ko paziņot, kas jūs varbūt vēl vairāk apbēdinās,» Jakima tēvs iesāka.

«Lūdzu, es klausos . . .»

«6. maijā 1862. gada naktī,» viņš turpināja, «vienam pusmūža cilvēkam iznāca negaidot iekāpt kādā mājā, lai glābtos no trakojošās drūzmas. Šis cilvēks iztraucēja divu jaunu ļaužu satikšanos, kuri zvērējās viens otram uzticīgu mīlestību, caur to katrs savu svēto pienākumu pārkāpdami. Rītā pusmūža cilvēks un jaunais iemīlējušais izbrauca no tās mājas, kura nākošā naktī līdz pamatam nodega.

No stipriem sirdsapziņas pārmetumiem mocīts, iemīlējušais jauneklis gauži 'nelaimīgi dzīvoja. Bet sieviete sāka klejot pa pasauli un pēdīgi griezās pie dominikāniešu mūku ordeņa palīdzības, kuri, nekā nezinādami par viņas grēcīgo (kaislību, uzņēma nelaimīgo

iemīlējušos zem savas apsardzības. Viņa ar visiem spēkiem centās izzināt sava mīļākā dzīves vietu un pēdīgi nonāca viņa mājā. Bet tas kungs šai naktī izšķīra šos abus cilvēkus, kuri nomira, savus grēkus pilnīgi nožēlojuši. Es pats viņus abus svētīju.

Vecīgais cilvēks, kurš iekāpa mājā, — biju es, tas jauneklis ir šis nedzīvais līķis, kurš guļ uz bērēm ...»

«Un sieviete?» hercogiene izsamisusi jautāja.

«Te viņa ir!» Pie šiem vārdiem viņš atmeta mēteli un vasku sveču gaisma krita līkam taisni ģīmī. «Viņu sauc Faju, viņa ir ķīniešu tirgotāja atraikne.»

Ieraudzījusi sievieti, kas bija viņas dēla nāves cēlons, hercogiene iedusmojās, bet drīz, uzskatoties nupat kā mūžībā aizgājušās jaunās sievietes neredzēto skaistumu, viņas ģīmis noskaidrējās. Līķa priekšā ceļos nokritusi, viņa sāka bučot mirušās skaistules jau atdzisušās rokas. Pēdīgi nu reiz viņa redzēja sievieti, kas viņas dēlu tik karsiti un uzticīgi mīlējusi, un caur savu skūpstīšanu viņai par to gribēja it kā pateikties. Grūti bija sev priekšā stādīties aizgrābjošāku un apmierinošāku skatu.

Kādas dienas vēlāk Madridē notika divējas bēres: vienas ar visu augsti dzimušai personai pienākošos greznumu, otras gluži nabadzīgi un vienkārši, tā kā mēdz apglabāt

m

nekam nepazīstamus cilvēkus. Bet tomēr abām bēdu procesijām bija kāda saite savā starpā.

Istrijas hercogu grezniem familijas kapiem līdzās stāv vienkārša kapa akmins ar lakonisku (īsu) virsrakstu:

«Faja!»

Bagāto kapu no nabadzīgā šķirošā sēta stāv it kā par nozīmi, ka še gulošie bijuši šķirti zemes virsū. Bet tomēr viņi guļ viens otram līdzās un ir savienojušies pēc nāves, ko dzīvībā nav varējuši panākt.

PAPĪRU NOSLĒPUMS

E. Kirilova 1

Ardalions Jegorovičs bija lēns, laipns un ļoti labs cilvēks. Liela auguma, sausnējs, ar zaldāta vaibstiem, bet rāms un neizveicīgs, viņš bija vienaldzīgs pret visu, un tikai retos gadījumos viņa labprātīgās, zilās acis spīdoši iedegās, kas rādīja, ka arī viņam reiz bijusi enerģija un gribas spēks, ka arī viņš spējis no jūtām sakarsēties. Ardalions Jegorovičs valkāja cirptas ūsas un īsu vaiga bārzdu (ba-kenbārzdu) un ģērbās Arhangelas kājnieku pulka rnundierā, ar kuru pulku viņš bija līdz-etnījies tēvzemes karā. Lielā kara grūtumi un asiņainās kaujas bija novārdzinājuši viņa miesīgos un garīgos spēkus. No dabas darbīgs, bet tagad aizvienu noguris, kluss, it kā ar ko mierā nebūdams, viņš neviļot modināja pret sevi līdzcietību, vēl vairāk tādēļ, ka jau no mazatnes viena no viņa dabas lielākām īpašībām bija bailība un kaunība. Atgriezies atpakaļ savā dzimtenē — Bolhovas apriņķa Kaptjevas ciemā, no kura, viņam ar brāli daloties, viena puse nācās, un iegājis pēc vētrainas kara dzīves klusā un mierīgā zemu dzīvē, Ardalions Jegorovičs vēl vairāk sāka ar sevi nodarboties, nekur neizbrauca, ne ar vienu neiepazinās, palika vēl klusāks un domīgāks.

Gluži negaidot Ardalions Jegorovičs apprecēja sava tēva bijušās nama uzraudzes meitu — Helenu Ivanovnu. Kā tas notika, to viņš pats sev nevarēja izskaidrot. Vientulība, jaunās, skaistās meitenes sirsnīgā rūpēšanās par viņu, pēdīgi paša kaunība un bailība — tie bija tie lielākie cēloņi. Ardalions Jegorovičs gribēja labāk precēt meitu iz saviem dzimtļaudīm nekā meklēt sev brūti pa apkārtējiem muižniekiem. Bet tomēr viņš bija laimīgs, laimīga bija Helena Ivanovna, priecīgi bija par to dzimtļaudis un zemnieki, kuriem jau bez tam bija laba dzīve pie laipnā kunga. Mīlestība, miers un labprātība mājā valdīja. Pēc pieciem gadiem viņiem bija divi dēli, stipri puisēni, kurus Helena Ivanovna kopa ar visu savu mīlestību. Ardalions Jegorovičs nevarēja uz viņiem noskatīties vien, sēdēja dažreiz veselām dienām bērnu istabā, ar patikšanu skatīdamies, kā Helena Ivanovna rūpējās, viņus mazgādama, apģērbdama un noģērbdama.

Bija pienācis 1823. gada rudens. Smalks lietiņš smildzināja jau vesalu nedēļu, un ārā bija dziļi dubļi. Ardaliona Jegoroviča mazā un patīkamā mājiņa bija palikusi no drēgnuma, kā likās, drūma un nelaipna. Bija jau pusdiena. Pa pagalmu ar basām kājām, sausākās vietas izmeklēdama, skrēja uz ķēķi at telēķi rokās jauna istabas meita; priekš logiem, pagalma vidū, kaklu izstiepis, stāvēja nekustēdamies telēns un māva; pāra desmit vistu, klēts paspārnē ielīdušas, sēdēja rindiņā, reizēm savus slapjos spārnus purinādamas. Pie tās pašas klēts staba bija piesiets vāģos aizjūgts brūns zirdziņš, kurš vienu-mēr raudzījās apkārt, it kā gaidīdams, ka viņam nupat nesīs barību. Zirdziņš un vāģi piederēja itēvam Ņikitam, kas tikko bija baznīcā beidzis dieva lūgšanu un iebraucis pie Arda-liona Jegoroviča un Hei ēnas Ivunovnas uz svētkiem laimes vēlēt.

«Esat tik labi, papiņ, dzerat glāzi šņaba,» Helena teica, kad bija nosēdušies pie galda, kas bija apkrauts ar vienkāršām galda lietām, nelielā zemā istabiņā, kas tika saukta par ēdamo istabu.

«Ļoti pateicos, laipnā. Pazīstam jūsu saimniecību, tā visā apgabalā zināma,» Ņikitas tēvs pateikdamies (teica, ieliedams sev glāzi šņaba un pieturēdams ar otru roku savu drēbu piedurknes.

«Ai papiņ, kas nu .mums par saimniecību,» Helena Ivanovna atbildēja. «Lūk, Dormidon-tam Jegorovičam īpaša saimniecība: saimes vien piecpadsmit cilvēku.»

«Viņš jau arī citādi nevar, Helena Ivanovna, tādēļ ka viņš, var sacīt, visa apriņķa galva, vadonis, pie viņa sabrauc visādu kārtu ļaudis. Bet tomēr ar patiesību jāsaka,»

Ņikitas tēvs glaimodami piezīmēja, «pie Dor-midonta Jegoroviča nekad neatradīsi tādas laipnas uzņemšanas kā pie jums, Helena Iva-nov.na.»

«Ko nu niekus stāsti, tēv,» viņu pārtrauca līdz tam laikam (klusu cietušais Ardalions Je-gorovičs, «kādēļ kaitini dievu, tu jau arī pie mana brāļa atrodi laipnu uzņemšanu, vai tad par velti pie viņa nosēdi caurām dienām.»

«Jūs tā tīšām runājat, Ardalion Jegorovič,» Ņikitas tēvs sāka, ātri runādams, attaisnoties, «caurām dienām es pie Dormidonta Jegoroviča nesēžu, un, ja esmu viņa mājā, tad to daru tikai dēļ mana mācītāja pienākuma, savas draudzes bērnus apmeklēdams.»

«Nu, par to jau arī nekāda vaina nav,» Ardalions Jegorovičs, bēdīgi smaidīdams, atteica.

Ardalions Jegorovičs bija strīdū ar savu brāli, un pēc kāzām ar Helenu Ivanovnu viņi vairs viens otru neapmeklējās, kaut gan dzīvoja viens otram līdzās, tikai caur upi šķirti. Priekš Ardaliona Jegoroviča mīkstās un iespaidīgās dabas šī ķilda padarīja lielu sliktumu. Viņš jau tā nemīlēja nekādas ķildas, lūkoja no tām visādi izbēgt, un te nu ķilda ar paša brāli. Tas viņu tā mocīja, ka viņš reiz sūtīja Ņikitas tēvu, lai lūkojot viņus samierināt savā starpā; bet Dormidonts Jegorovičs nebija līdzīgs savam brāļam, — viņš bija ātrs, stūrgalvīgs cilvēks, un tādēļ, ikad Ņikitas tēvs sāka runāt par samierināšanos, tad viņš par to ne dzirdēt negribēja. «Saki brāļam,» viņš kliedza pretī, «ka, ja brālis aizdzen savu sievu, tad lai brauc pie manis, bet līdz tam laikam es viņu ne pār savu sliegsni nelaidīsim» Tāda atbilde arī Ardalionu Jegoroviču sakaitināja. No tā laika viņš vairs nerunāja par samierināšanos un arī negribēja, kad sāka runāt par brāli.

«Ardalion Jegorovič, ikādēļ tu nedzer savu glāzīti un neuzkod kaut ko,» Helena Ivanovna pie viņa griezās, gribēdama novērst uzsākto runu.

«Man nemaz lāgā negribas, Helena, es šo-nakti gluži slikti gulēju.»

«Kas tev vainas, mans mīļais?» Helena Ivanovna prasīja, rūpīgi uz vīru skatīdamās.

«Laikam vakarā labi vēlu augšā palikuši,» Ņikitas tēvs vientiesīgi piezīmēja.

«Nē, to vis ne, tēv,» Ardalions Jegorovičs, domīgi un viegli nopūzdamies, atbildēja. «Man nelaida gulēt sapnis, (ko es redzēju. Briesmīgs sapnis. Es redzu, ka es eju pa mežu un, jo tāļāku mežā eju, jo mežs paliek biezāks un biezāks. Ceļa vairs nav, jākāpj pār celmiem, un nokārušies zari man skrambā ģīmi un rokas, un es esmu viss ar asinīm un domāju: «Dievs kungs, kur tad nu es esmu ienācis!» Uzreizi biezums pazuda, palika tik gaiši, patīkami, un priekšā es redzu tevi, Helena, un mūsu puisēni ir palikuši tāļu pakaļ un rūgti rūgti raud. Es gribēju iet klāt pie tevis, bet ceļa vidū stāv brālis un tā ļauni smejas. Man rokas un kājas palika bez spēka.

bet pēdīgi ar lielām pūlēm man izdevās pie tevis pieiet, un mēs saķērāmies rokās un laidāmies augstu augstu ... Te es uzmodos, un šis sapnis mani tā satricināja, ka es līdz šim brīžam vēl neesmu apmierinājies.»

Helenai Ivanovna i, stāsitu klausoties, mirdzēja asaras acīs, viņa klusām krustījās, bet, negribēdama vīru vēl vairāk skumdināt, viņa savaldījās un mierīgi sacīja:

«Nekas, mīļais, sapņi ir dažādi, un ne visi uz sliktu rāda, daži arī uz labu. Vai ne, pa-piņ?»

«Sapņiem nav nekādā nozīme dzīvē!» Ņi-kitas tēvs atteica. «Tie ir tikai domu nekārtība, kad jūtas aizmirstas. Pie stipras ticības uz dievu visām šīm zīmēm nav nekāda spēka,» viņš uzsvērdams piebilda.

Ardalions Jegorovičs cieta klusu, domīgi skatīdamies uz nosvīdušiem logiem. Viņš nedzirdēja Ņikitas tēva vārdus un nepamanīja, ka Helena Ivanovna rūpīgi skaitījās uz viņu ar savām lielām, domīgām acīm.

«Es zinu, ko šis sapnis nozīmē,» viņš teica kliusu, tikko dzirdami. «Nav ko slēpt: es jūtu, ka man mans gals tuvojas.»

«Ko tu, ko tu, mans mīļais, dārgais,» Helena Ivanovna gandrīz iekliedzās, pēdējos vārdus izdzirduse. «Nerunā tādus vārdus, nesaplosi mainu sirdi!» Un viņa metās pie vīra.

«Paga, Helena, pagaidies, dārgā,» Ardalions Jegorovičs atbildēja. «Lai notiek tā kunga svētā griba, bet mums tomēr jāpār-

* ļ

domā un prātīgi jāpārminā, kas un ka lai paliek, ja es mirstu.»

«Nē, nē, nerunā tā,» Helena Ivanovna ar asarām acīs teica. «Es no tam negribu ne dzirdēt, tu dzīvosi ilgi ilgi...»

«Nu labi, labi, Helena, apmierinies. Es tikai gribēju runāt par taviem dokumentiem, lai viņi visi būtu kārtībā.»

«Visi, visi, mīļais, kārtībā, nenomocies sevi ar to!»

«Nav vis gluži kārtībā, Helena, — bet kur tad ir izrakstīšanās zīme no dzimtļaužu grāmatas? Vai tu viņu atnesi?» viņš Ņikitas tēvam prasīja.

«Kā ne, atnesu, atnesu, Ardalion Jegoro-vič, te tā ir.»

Ņikitas tēvs iedeva Ardalionam Jegorovi-oaim dokumentu, kuru šis uzmanīgi izlasīja, apskatīja baznīcas zieģeli un tad, rūpīgi salocījis, atdeva Helenai Ivanovnai.

«Glabā, Helena, šo dokumentu, glabā vairāk kā aci: viņš priekš tevis un priekš bērniem būs vajadzīgs.»

«Labi, mīļais, es viņu ielikšu kastītē, tur, kur Koļas un Vasiļa krustāmās zīmes,» viņa, pavisam par ciitu domādama, atbildēja.

Helena Ivanovna iegāja otrā istabā, noglabāja viņai iedoto dokumentu, pēc tam klusiņām iegāja guļamā istabā un nometās ceļos priekš dieva mātes bildes. Viņa ilgi lūdza dievu un lūdzot raudāja rūgtas asaras. Nabaga sieviete redzēja, ka vīrs dien no dienas palika sliktāks un nespēcīgāks; viņa juta, ka viņai stāv priekšā lielas bēdas. Pēdējā laikā Ardalions Jegorovičs gandrīz nemaz neizgāja no mājas, un no viņa stāstītais sapnis pilnīgi pārliecināja Helenu Ivanovnu, ka nelaimei jānāk, ka viņai būs jāpazaudē vīrs.

Ņikiitas tēvs pēc pusdienas aizbrauca prom, un Ardalions Jegorovičs atgriezās savā istabā un, gultā gulēdams, klusām vaidēja.

«Kas tev vainas, mans dārgais?» Helcna Ivanovna prasīja, klusām uz pirkstu galiem pie viņa gultas pieiedama.

«Slikti, Helena, sirds gluži vāja. Atved šurp, mīļā, bērnus, lai es viņus nobučoju.»

Helena pieveda pie vājā vīra Vasili un Nikolaju. Vasiļam bija jau astoņi gadi, viņš saprata priekšā stāvošās bēdas un tādēļ, ar tēvu bučodamies, klusu raudāja; Nikolajam bija tikai četri gadi, viņš nekā nesaprata un tādēļ priecīgi bučoja tēvu, tikai saviebdamies no viņa apcirpto ūsu badīšanas.

Helenas paredzēšana piepildījās. Taī pašā naktī Ardalions Jegorovičs atdeva dievam dvēseli, un pēc trīs dienām visa sādža pavadīja labo kungu uz kapsētu, no visas sirds nožēlodama nelaimīgo Helenu Ivanovnu un palikušos bārus.

«Nekas, māt, dievs ir žēlīgs, mēs cik varēdami rūpēsimies par tevi un bērniem. Kad uz-audzīs Vasilis, varēs sākt pats saimniekot,» tā sacīja mierinādams stārasts Semens Kiri-lovičs, veselīgs zemnieks ar lielu bārzdu.

«Nebēdājies, māt, kā sacīts, mēs par tevi rūpēsimies, neviens tevi nekaitinās, grēks at-raikni kaitināit,» baznīcas priekšā stāvošie zemnieki teica, pēc tam kad bija nolaiduši līķi kapā, kad pavisam no bēdām satriekto Helēnu Iv.anovnu sēdināja platā, dzeltenā bričkā, kas bija vēl paglabājusies no divpadesmitā gada kariem.

Mājā palika klusu un bēdīgi. Helena Iva-novna nogulda savus bērnus, bet pati nosēžas stūra istabā uz dīvāna un sēž gandrīz līdz pusnaktij bez kustēšanās. Viņas domas skraida no vienas lietas uz otru un ne pie kā nevar apstāties. Tikai circeņa vienādā balss un logu slēģos sūtošā rudens lietus troksnis traucēja šīs nesen vēl tik laimīgās mājas kapa klusumu.

2

Tirgus laukuma (plača) stūrī, vientāžu koka mājā atradās Bolhovas pilsētas vienīgais traktieris, vārda «Kapitols», kur pa vakariem sanāca pilsētas ierēdņi, uzkupči, bodes zeļļi, ar vārdu sakot, pilsētas sīkie ļaudis. No vecu veciem laikiem pie mums Krievijā ir ieviesies ieradums izdarīt visu visādas tirdzniecības un tiesas lietas, proceses un sūdzības jautrā draugu sarunā pie apkrauta galda un nevis likumīgi Tiesu istabās. Pēc šādas ierašas

403

26*

ari šoreiz vienā traktiera istabā pie galda, kas bij apklāts ar netīru, dzeltenu galdautu, sēdēja divi ierēdņi, tēju dzerdami.

«Grūta, ļoti grūta lieta, Pēter Semenovič,» viens no biedriem, maza auguma un saplīsušos imančestera svārkos, sacīja, tējas kannā karstu ūdeni pieliedams.

«Zināms, ka nav viegla,» otrs biedrs atsaucās, rētains, -neveikls cilvēks ar viltīgi zibošām acīm, novalkātā, zilā frakā, pūzdams karsto, tasītē ielieto tēju.

«Ir nešaubīgi pierādījumi un pie tam visi uz papīra ...»

«Tas ir mums saprotams un zināms,» rētainais, pieri sakrumpojis, pārtrauca savu biedri, saprazdams viņa vārdu nozīmi. «Nē, mēs, lūk, tā ar tevi sāksim runāt, Kondrad Semenovič,» viņš, drusku pagaidījis, turpināja. «Pa malām apkārt ložņāt mums nav vērtēs, saki tu taisni — jā vai nē?»

«Nezinu, Pēter Semenovič, tiešām nezinu, ko tiesa sacīs.»

«Nē, tu negrābsties, bet runā, ko domā.»

«Jūs jau zināt, paši — tiesnesis, divi piesēdētāji, ko tie domās.»

«Nu, lai viņi domā, ko domādami, bet kā tad tu domā?» rētainais biedrs tāļāk klaušināja.

«Kā ne, var gan, tikai ļoti bailīgi, Pēter Semenovič, jāapslēpj dokumenti .. .» Mazais ierēdnis apstājās, pēc tam zīmīgi smaidīja.

«Tev un tiesnešam pa apaļam un piesēdētājiem ar citiem apaļo, — vai būs diezgan, ko?»

«Trīs tūkstoši par maz, ļoti maz, Pēter Semenovič, nav vērts rokas notaisīt.»

«Nu, tad saki, — cik tad?»

«Bez mazāk kā astoņi tūkstoši nevar iztikt. Tad vēl ir diezgan pūles. Paši zināt, -lieta ir liela, atbildīga un pie tam dārga: sakāt, ko gribat, pieci simti dvēseles un tad vēl vienā pašā muižā ...»

«Neskaiti tu svešu mantu, domā par savu,» rētainais viņu nekaunīgi pārtrauca. «Tu, lūk, saki, jums lai dodot astoņus tūkstošus, cik tad vēl nevajadzēs citur; tad gandrīz ne vērtēs nav iesākt. Saki no tiesas, — cik tiesai vajadzēs par visu, tas ir, kamēr tiek galā?»

«Jā, sakāt, ko sacīdami, mazāk par pieci tūkstoši nekā nevar, Pēter Semenovič,» mazais tiesas sekretārs teica, glāzi vīna ieliedams.

Kaulēšanās ilgi vilkās, kamēr biedri no dzeršanas palika padevīgāki un izsacīja viens otram savu draudzību un padevību. Jau vēlu, kad jau bija gluži tumšs, viņi aizgāja uz mājām, pie kam muižniecības priekšnieka rētainais rakstu vedējs teica uz (tiesas ierēdni:

«Pielūkojat, ka lieta iznāk skaidra.»

«Būs, kā vajaga, pēc likumiem,» pēdējais atteica.

Te tika norunāta liela lieta, viena no tām bezdievīgām, nejaukām lietām, kuras nereti

notikās pie agrākajām tiesām. Visas šīs lietas vadītājs bija Pēters Semenovičs — muižnieku priekšnieka Dormidonta Jegoroviča labā roka, kura labā viņš rūpējās. Viņa rētaino rakstvedi pazina ne tikai Bolhova, bet arī visa guberņa. Pie viņa griezās pēc padoma lielkungi, tirgotāji, ar vārdu sakot, visi, kam bija tiesās kādas darīšanas. Ar savu izmanīgo prātu un nekaunību viņš uzņēmās un izveda galā tādas lietas, kuras nedrīkstētu uzņemties pats Orlas kriminālpalātas sekretārs, kurš bija pazīstams Maskavas senātā un kura blēdības un niķus nevarēja pieķert pat tāds lietu pratējs un likumu zinātājs, kāds bija senators Ivans Vladimirovičs Lopuhins. Pie tam Orlas kriminālpalātas sekretārs gan mācēja lietas izvest, likumus sagrozīdams, bet Bolhovas rakstu vedējam bija vēl cita īpašība; viņš no nekādiem līdzekļiem nekaunējās, viņš ņēma palīgā uzpirkšanu, viltošanu, dokumentu iznīcināšanu un pārtaisīšanu.

Otrā dienā pēc sarunas ar tiesas sekretāru Pēteris Semenovičs, tikko gaisma metās, bija jau pie Dormidonta Jegoroviča ar ziņu. Priekšnieks tikko bija uzcēlies un, tēju dzerdams, pīpēja (smēķēja) savu garo pīpi ar dzintara spici, dūmu riteņus vienu pakaļ otra ārā pūzdams. Dormidonts Jegorovičs bija gluži nelīdzīgs savam nelaiķa brāļam Arda-lionam. Pamaza auguma, plecīgs, ar diezgan resnu vēdaru, viņš izskatījās pēc cilvēka, kuru nekas nevarēja sajūsmināt un kurš visos dzīves jautājumos skatījās tikai uz to, vai tie izdarāmi vai ne. Skatoties uz viņa plato pieri, uz melnām, no pieres apakšas raugošamies acīm, nevarēja liegt, ka viņam bija diezgan vesala prāta, un smalkās lūpas, kas vienu-mēr bija savilktas uz nicinošiem smaidiem, pašas par sevi liecināja, ka viņu īpašnieks nemaz nav muļķis.

«Nu, kas ir, kā lietas stāv?» viņš vienaldzīgi prasīja ienākušam Pēteram Semenovi-čam, izlaizdams vesalu dūmu mākoni.

«Paldies dievam, Dormidont Jegorovič, viss ir, kā vajaga,» rētainais rakstvedis atteica, nosēzdamies pretī savam patronam.

«Tātad viss ir kārtībā?» priekšnieks prasīja, rakstvedim ātru skatu uzmezdams.

«Tiesa ir uz mūsu pusi, Dormidont Jegorovič.»

«Tas vēl nekas nav.»

«Vai Ņikitas 'tēvs pie jums bija?»

«Bija gan. Muļķis ne dzirdēt negrib, saka, ka par to jāejot uz Sibīriju.»

«Ai, viņš ir muļķis, gatavs muļķis,» rakstvedis, galvu kratīdams, izsaucās. «Būtu dabūjis atlīdzinājumu un tagad nu pavisam nekā nedabūs. Bet vēl labāki, Dormidont Jegorovič,» viņš lietpratēja balsī turpināja. «Vajaga iesākt no paša avota, tad visātrā'ki lietu varēs izdarīt.»

«Bet vai tev tur ir pazīstami?»

«Kā ne, vai cik: man visās tiesās ir draugi. Sekretārs Sergejs Aleksejevičs Popovs ir mans sirdsdraugs, mēs ar viņu daudz vietās kopā dzēruši. Zināms, vajadzēs maksāt un krietni maksāt, bet par to arī lieta tiks izdarīta labi. Koptjcvkas sādžu jums tā piespriedīsim, ka pats senāts nekā nevarēs izdarīt.»

«Maksāt un vienumēr maksāt,» priekšnieks saīdzis teica.

«Neko darīt, Dormidont Jegorovič, lieta ir grūta, daudz dokumentu būs jāiznīcina.»

«Kad es vēl ar tevi līdz neieķeros,» priekšnieks teica, vienaldzīgi uz logu skatīdamies.

«Ko nu runājat, Dormidont Jegorovič, kādas mums nav bijušas lietas! Šitā ir tikai tīri nieks, nu, saprotams, jāmaksā ir labi.»

Dormidonts Jegorovičs pie pēdējiem vārdiem ieklepojās, jo uz naudas izdošanu viņš bija skops un tādēļ naudas jautājumi viņam vienumēr nepatīkamas jūtas sacēla.

«Cik tiesai vajadzēs?» viņš prasīja.

«Astoņi,» rētainais rakstvedis nenosarkdams n eloja.

«Tas ir daudz,» Dormidonts Jegorovičs sirdīgi atteica. «Šiem blēžiem būtu diezgan ar trim tūkstošiem.»

«Ar mazāk nekā nevar: ir dokuments, kas no jiums parakstīts, un šie ļaudis ari visu tāpat saprot,» Pēters Semenovičs atbildēja.

«Un cik tu domā, cik vēl citur ņems?»

«Dividesmit, ar mazāk nebūs mierā, Dormidont Jegorovič.»

«Ko, vai tu mani gribi izpostīt, ko?» priekšnieks, sarkans palicis, uzbrēca.

«Neko darīt, nevar, Dormidont Jegorovič,» rakstvedis mierīgi atteica. «Viņi saka, esot liela lieta, 500 dvēseles vienā kopā ...»

Dormidonts Jegorovičs apdomājās. Viņam žēl bija naudas, bet negribējās arī izlaist no rokām ienesīgo lietu. Viņš sāka pārrēķināt, cik un kam jādod, bet, lai rēķināja, kā gribēja, vienmēr iznāca nevis mazāk, bet vēl vairāk par dividesmit tūkstošiem. Nevarēja neko darīt, bija jāapņemas maksāt, lai gan viņš neticēja savam rētainam rakstvedim un skaidri zināja, ka šis blēdis no visām noteiktām summām paņems pats sev krietnu daļu, bez kā būtu bijies par atbildību.

«Bet ,kā tad to visu iegrozīsi?» viņš vienaldzīgi prasīja savam rakstvedim.

«Vienkārša lieta, Dormidont Jegorovič; kad dokumentu nav, tad arī laulība nav bijusi, un, kad laulības nav, tad arī taisnu mantinieku nav, un muiža pēc likuma piekrīt jums.»

Dormidonts vērīgi paskatījās uz rakstvedi, it kā gribēdams zināt, — vai tu nevilstojies vien, blēdi? Pēc tam kādas divas reizas pastaigājās pa istabu un apdomājies sacīja:

«Nu, strādā, strādā, tikai prātīgi. Vai saproti, tiesas žurka, ka tie tomēr mana brāļa bērni, es jau familiju neatstāšu nabadzībā!»

«Ai Dormidont Jegorovič, kādēļ jūs vēl šaubāties. Jo nelaiķa Ardalions Jegorovičs apprecējās ar Helenu pret jūsu gribu, un, ja tur bērni ir, tad tie ir no zemnieku asinīm ...»

«Nu, domā, domā, kā tu gribi,» Dormi-

donts Jegorovičs norūcās, gribēdams beigt sev nepatīkamo runu.

Sai dienā rētainais rakstvedis bija ceļā uz Orlu, un nedēļu vēlāk aizsauca Ņikitas tēvu līdz ar baznīcas grāmatu uz garīgo konsistoriju.

3

Laiks jau atmetās mīksts. Saule sāka stiprāki sildīt. Sniega klajumi vairs nespīdēja tādā apstulbinošā spožumā ikā vēl nesen atpakaļ skaidrās salnas dienās, uz sniega iemītām tekām sāka jau rādīties ūdens. Viss atdzīvojās. Kovārņu pulki nerimstoši skraidīja no vienas vietas uz otru. No kūtīm izlaistie lopi kārīgi ieelpo pavasara gaisu, sajuzdami, ka drīz atnācīs ganību laiks. Mājas putni sāka pa sētām meklēt vietas priekš perēšanas.

Koptjevas mājā pēc vientulīgās, garlaicīgās ziemas arī sāka parādīties pamazām dzīvība. Helena Ivanovna, no vīra bēdām drusku atspirgusi, sāka jau rūpēties par saimniecību un domāja pat parakstīt iz Orlas skolotāju priekš bērniem.

Pašai nemācītai, kas cilvēkus maz pazina, un vairāk nekā pasaulē neredzējušai kā Kopt-jevu, viņai tiešām bija grūti palikt bez padomnieka un bez vadītāja.

Semens Kirilovičs bija saprātīgs un uzticams zemnieks, bet nezināja rakstus un vēl mazāk prata ar kungu lietām nodarboties^

Un te bija jāiesniedz ziņojums, ilūgumi, lai nepilngadīgos apstiprina mantošanā, lai ieceļ aizstāvjus, bija arī ne mazi izdevumi priekšā.

«Nekas, māte Helēna Ivanovna, nebēdājies par visu šo,» viņu apmierināja Semens Kiri-lovičs. «Es visu šo lietu izdarīšu. Labību nokulsim, aizvedīsim uz Orlu, un būs nauda. Orlā dzīvo Silantijs Petrovičs, iebraukšu pie viņa, stāstīšu, kā mums ir, tā un tā, ka Ar-dalions Jegorovičš aizgājis dieva mierā un ka vajaga visādus rakstus izdarīt, gan viņš mums tad advokātu sameklēs.»

Tā arī notika. Vēl priekš jauna gada iz Orlas atveda advokātu, kurš par divdesmit rubļiem norakstīja lūgumu Bolhovas muižnieku aizstāvjiem un pie lūguma pielika visus pie Helenas Ivanovnas atrodošos dokumentus. Advokātu aizveda tiikai pēc svētkiem, pie kam Helena Ivanovna viņam lūdza, lai Orlā sameklējot skolotāju iz semināristiem, kas mācētu rēķinu vešanu un varētu sarakstīties ar aizstāvjiem. Par to pašu lietu Helena Ivanovna arī lūdza Silantiju Petroviču, bijušo dzimtcilvēku, aizsūtīdama viņam daždažādas zemju dāvanas nn apsolīdamās viņam arī uz priekšu savu uzmanību dāvināt. Bet Helenas Ivanovas vēlēšanās netika izpildīta.

Advokāts, divdesmit rubļus nopelnījis, Orlā aizbraucis, sāka dzert, tā ka kučiers gaidīja, gaidīja apsolīto skolotāju, bet, nekā nesagaidījis, aizbrauca mājā, un Silantijs Petrovičs pēc divām nedēļām atrakstīja, ka tagad viņam neesot neviens skolotājs zināms, bet ka vasarā būšot semināristu atlaišana un tad viņš, ja izgadīšoties, kādu atsūtīšot.

Bija svētku diena — 17. marts. Pie debesīm nebija ne mākonīša, saule spīdēja un sildīja stipri, tā ika sniegs dažās vietās bija nodzeltējis, dažās palicis melns. Vasilis un Ko|a spēlējās uz pagalma, taisīdami grāvīšus priekš ūdens 'tecēšanas no kūstošā sniega, un Helena Ivanovna sēdēja pie loga ar darbu, retumis paskatīdamās uz mīļajiem bērniem. No paša rīta viņai jau uz sirds gulēja kādu bēdu un nelaimes paredzējums.

«Priekš kam,» viņa domāja, «Ņikitas tēvu aizsauca uz konsistoriju, un nu jau vairāk kā mēnesi tur tura, kādēļ tik ilgi no aizstāvjiem nav atbildes uz iesniegtiem lūgumiem; kādēļ aizstāvis nebrauc?»

Viss tas Helenu Ivanovnu darīja nemierīgu, bailīgu un bēdīgu. Te uzreiz ieskrien istabas meita un aizelsusies tikko var izsacīt:

«Kundze, kundze, no kalna brauc divi troi-kas (trijjūgi) ar pulksteņiem, ar kādiem kungiem, kā redzams, pie mums.»

Helenai Ivanovnai sirds sāka stipri pukstēt, viņa 'nobālēja, rokas nolaidās un, nezinādama, kas notiek, viņa juta, ka viesi nebrauc ar labu -nodomu. «Verdzenei nebūs būt par kundzi,» viņai iekšķīgā balss sacīja. «Ai bērni, bērni!» viņa domāja un, nekā nesajēgdama, nostājās priekš svētās bildes un sāka klusām krustīties.

Istabas meitas domas bija pareizas. Tiesneši divās troiikās ar troksni iebrauca pagalmā. Vasilis un Koja izbijušies paslēpās priekšistabā un klusiņām skatījās caur durvīm. No saimes istabas ieskrēja kungu istabā vecā saimniece un moderniece. Tiesas ierēdnis un rakstvedis, apriņķa 'tiesas piesēdētājs un Pēters Semenovičs ienāca istabā, un, kamēr noņēma kažokus un nosēdās, no sādžas atskrēja stārasts un simtnieks.

«Vai tu esi stārasts?» tiesnesis rupji prasīja, kad bija nosēdušies zālē un rakstvedis nolicis uz galda lielu rulli papīru, izņēmis tintes vāzi un sagatavojis spalvas.

«Tā ir, jūsu augstība,» Semens Kirilovičs atteica, zemu klanīdamies un drusku uz priekšu pakāpdamies.

«Sasauc lieciniekus, bet ātri, — vai dzirdi?»

«Dzirdu, jūsu augstība,» stārasts steigšus atbildēja un aizskrēja uz sādžu.

Rakstvedis sāka kārtot papīrus, tiesnesis uzsmēķēja pīpi un klusu ciezdams staigāja pa zāli, un no klātējās istabas klusiņām caur durvīm raudzījās bērni un mājas kalpu sievietes.

«Būtu labi, kad varētu ko uzkost,» piesēdētājs teica, pie Pētera Semenoviča griezdamies.

«Pagaidāties, pabeigsim papriekšu darbu,» tiesnesis drusku stingri atteica. «Kad būsim beiguši, tad saimniekojat te, kā zināt.»

Vecie zemnieki bija atnākuši un tika ievesti zālē. Viņiem priekšgalā stāvēja Semens Kiri-lovičs.

«Vai te dzīvo no dzimtbūšanas atlaistā meita Helena Ivanovna ar bērniem Vasili un Nikolaju?» tiesnesis prasīja stingri, uzacis savilcis.

«Jūs domājat — kundze Helena Ivanovna ...»

«Muļķi!» tiesnesis, viņu pārtraukdams, kliedza. «Kas par kundzi? No dzimbūšanas atlaistā meita Helena.»

«Nu, zināms, jā, tā pati dziinta-tlaistā,» stārasts sāka nesaprotami runāt.

«Vai tu, lops, runāsi skaidri: vai te dzīvo ši meita?»

«Te gan, jūsu augstība.»

«Atsauc viņu šurp.»

Stārasts metās uz durvīm, no kurām atlēca bērni un kalpu sievietes, pēc tam iegāja istabā pie Helenas Ivanovnas un klusu sacīja: «Lūdzu, jūs sauc.»

Bāla, tikko kājas kustinādama, Helena Ivanovna iegāja zālē.

«Lasāt spriedumu priekšā,» tiesnesis uz rakstvedi sacīja.

Sākās sprieduma lasīšana. Zemnieki stāvēja, nokāruši galvas, neko nesaprazdami no viņiem priekšā lasītā, garā, vienmuļīgā, tiesas valodā sarakstītā Bolhovas apriņķa tiesas sprieduma.

Helena Ivanovna tikko uz kājām turējās un lēnām ar vienu roku pieturējās pie viņai līdzās stāvošā krēsla. Kad rakstvedis lasīja sausā balsī: «Dibinādamies uz konsistorijas spriedumu, ka laulība nav notikusi starp majoru Padimovu un meitu Helenu Ivanovnu, kurai dēļ laulības pārkāpšanas jāuzliek atklāts baznīcas sods, majora Padimova kustamā un nekustamā manta ir atdodama viņa miesīgam brāļam podpalkavniekam Padi-movam,» — notika satricinājošs skats. Helēna Ivanovna iesākot paskatījās uz visiem ar malidošiem skatiem, it kā meklēdama pēc kāda palīdzības, pēc tam, apkārt apskatījusies, sāka klusām grimt uz ceļiem, pēdīgi iekliegdamās:

«Ak dievs, ko viņi ar mani dara! Bērni! Bērni! .. .» paģībusi nokrita zemē. Aiz durvīm stāvošie Vasilis un Koļa raudādami steidzās pie mātes, brēkdami: «Mama, mama, neatstāj mūs, tu pie dieviņa aizej, mama!» Kalpones metās pie savas kundzes, saukdamas: «Labā kundze, kas jums kait, dārgā,» — un pēc tam sāka rūpēties par palīdzības sniegšanu; dažiem no lieciniekiem asaras izspiedās acīs, un tiesnesis, uzacis vēl vairāk sarāvis, bija sapūties un stipri vilka iz savas pīpes dūmus.

«Nelaba lieta, pavisam nelaba, jau tiesā runāja, ka te kaut kas neesot lāgā,» apriņķa tiesas tirgoņu piesēdētājs pusbalsī teica.

«Nav nekas, Ņikanor Petrovič,» Pēteris Se-menovičs viņam atteica. «Gan mātīte apmierināsies, no iesākumā viņai grūti, bet pēc gan apradīsies.»

«Ko jūs te grozāties!» tiesnesis, stingrs izlikdamies, sauca uz skraidošām sievietēm. «Ko te skatīties, aiznesat viņu gultā, jūs redzat, viņai uznākusi vājība.»

Helenu Ivanovnu aiznesa viņas istabā, bērni visu laiku negāja nost no viņas un gauži raudāja. Sapulcējās visas muižas sievietes, sāka berzt ar etiķi deniņus, izlietot visus zemju līdzekļus, bet tikai pret vakaru Helena Ivanovna atvēra acis un, karsonī muldēdama, runāja par vīru, par bērniem...

Tiesas nodaļa sastādīja aprakstu, uzņēma mantu un nodeva šos dokumentus Pēteram Semenovičam kā Dormidonta Jegoroviča pilnvarim. Pie vakara tiesas locekļi aizbrauca uz Bolhovu, un Koptjevā palika tikai Pēteris Semenovičs priekš saimniecības rīkošanas.

«Vēlu jums laimes uz jaunu kungu,» viņš teica uz Semenu Kiriloviču, kad tas atnāca pēc pavēlēm.

«Dzirdu,» stārasts vienaldzīgi atbildēja.

«Jā, mīļais, tu dzirdēsi un darīsi, ko tev pavēlēs,» Pēteris Semenovičs ļaunīgi piezīmēja.

«Mēs jau pretoties nevaram, Pēter Seme-novič, iko pavēlēs, to darīsim. »

«Jā, jaunam kungam vajaga labi kalpot.. .» Tad it kā atminēdamies Pēteris Semenovičs prasīja: «Vai Helena vēl te ir?»

«Kur tad lai viņa iet, Pēter Semenovič?» stārasts atbildēja. «Tad vēl, jūs jau paši zināt, viņai tagad dzīvība tikko mata galā turas.»

«Nu, par to man nav daļa,» Pēteris Seme-novičs teica. «Dormidonts Jegorovičs pavēlēja, lai māju tūlīt taisot tīru, lai viņu aizslēdzot un aizzieģelējot un atslēgas aizvedot viņam. Kā zini, bet rītā no rīta salūko vedēju, un kā tad lai viņa te vairs nav! Bet palūko, ka lai nepaņem ko līdz no kungu mantas.»

«Kas tad nu viņai te ir, Pēter Semenovič? Visa kungu manta. Divas kastes ar drēbēm, tad vēl svēto bildes,» stārasts piezīmēja.

«Nu, drēbes pēc likuma nevar atņemt,» rētainais rakstvedis saprātīgā balsī piebilda.

Stārasts aizgāja. Pēteris Semenovičs ilgu laiku staigāja pa zāli, un visa pagātne izplatījās skaidri priekš viņa acīm. Viņš atminējās, ka viņu, seminārijas kursu nenobeigušu, uzaicināja pie kaimiņu muižnieka par mājskolotāju, pēc kam viņš ieņēma kantorista un rakstvedēja vietu pie vecā Padimova; viņš atminējās mazo meiteni Lienīti — Heleriu Ivanovnu, kas viņam kantori esošam pasniedza tēju no kungu galda, savai mātei palīdzēdama. Lielākai uzaugot, viņš to jau tad iemīlēja un lūkoja viņu pierunāt, lai šo precot, bet viņa par atbildi to nosauca par rētaino ķēmu. «Lūk, kur nu, negribēja būt par rakstu-vedeja sievu, lai nu ir par zemnieci un lai vel klāt izcieš baznīcas sodu, varbūt, ka trakums izies no galvas!» Pēteris Semenovičs, ļauni smaidīdams un rokas berzēdams, domāja.

Otrā dienā agri no rīta pie kungu mājas mazajām trepēm piebrauca zemnieku ragavas. Muižas ļaudis raudādami uz rokām iznesa savu gluži satriekto un vājo bijušo kundzi. Ielika vājo ragavās, nosēdināja viņai līdzās bērnus, iepakāja viņas mazo mantu un pavadīja nelaimīgo uz sādžu, kur viņai deva pajumtu zemnieks Merkulovs. Bet vecai Mer-kulova sievai nebij ilgi jākopj vājnieci: nekādās zāles, ne citi līdzekļi nepalīdzēja nelaimīgajai. Vēl nedēļu viņa valstījās briesmīgos drudža murgos, tad karstums nostājās, un trieka ar reizi nobeidza caur cilvēku netaisnību nokautās sievietes dzīvību. Zemnieki sanāca kopā un apglabāja savu kundzi līdzās Ardalionam Jegorovičam un pēc bērēm, Mer-kulova istabā sēdēdami, vēl ilgi sprieda par notikušo un par to, kā apgādāt bārus.

«Sakāt, ko sacīdami,» Merkulovs iesāka, «bet nesaprotami ir, ka likumīgā, baznīcā laulātā sieva palikusi uz vienu reizi nelikumīga un bērni nelikumīgi.»

«Brāl! Priekš tam vajadzēja ķeizara ukazu, un tā nebija: tu redzi, kungiem nav atļauts precēties ar mūsu meitām,» kāds vecis atsaucās.

«Nē, advokāts, lai velns viņu rauj, par to nekā neteica,» stārasts Semens Kirilovičs piezīmēja.

Ilgi vecie par šo lietu runāja, kamēr nosprieda Vasili sūtīt pie Silantija Petroviča, lai, pie viņa dzīvodams, ietu skolā, un Nikolaju Merkulova sieva atstāja pie sevis. Nedēļu vēlāk Vasili aizveda uz Orlu uz mācīšanos, un žiglactainais Koļa (Nikolajs) palika pie Mērķu loviem.

4

Merkulova zemnieku māja bija viena no bagātākām Koptjevas ciema mājām. Pats Mer-kulovs ilgu laiku bija bijis pie vecā Jegora Ņikitiča Padimova par ciema priekšnieku, tas ir taī laikā, kad vēl nebija dalīšanās starp abiem dēliem, Ardalionu un Dormidontu, un kad Koptjeva bija viena no bagātākām Bol-hovas apriņķa muižām. Dabūjis no kunga par ilggadīgo dienastu labāko gabalu aramas zemes un pļavu, Merkulovs pēc viņa nāves atstāja amatu un «pa godam» dzīvoja Arda-liona Jegoroviča klausībā pārgājušo zemnieku vidū. Un jaunais kungs un zemnieki mīlēja un cienīja Merkulovu dēļ viņa taisnības, godīguma un mācēšanas katrā lietā izpalīdzēties. Merkulova familija nebija liela. Vecā sieva, vedekla ar diviem bērniem un dēls Pēteris, kas pa lielākai daļai nodzīvoja Bol-liovā ādu fabrikā, kur viņš bija par vecāku meistaru. Vedekla, kā tas aizvienu mēdz būt zemnieku ģimenēs, stāvēja pilnīgi zem vīra-matēs un tādēļ, kaut gan viņai arī nebija patīkami, ka mājā pieņēma kungu bērnu, bet atklāti savu negribu izrādīt nevarēja, kaut gan ari'dažreiz tā iztaisīja, ka labākais ēdiena kumoss un labākā vieta uz guļu lāvās nācās viņas bērniem un ne Kojām. Bet šī slepenā labākturēšana, ko Katrīna rādīja pret saviem bērniem, nemaz neapgrūtināja Koļas likteni, tādēļ ka Katrīna citādi no dabas bija ļoti laba sieviete, un arī vecie uz to stingri raudzīja, lai bārenīts netiktu ne ar ko apbēdināts.

Koļam pagāja septītais gads. Skaists, ar lielām, zilām mātes acīm, no dzimšanas stiprs, viņš brīvajā zemu dzīvē palika vēi stiprāks un veselīgāks. Ar Peksi, vecā Merku-lova pirmo dēladēlu, kurš par viņu tikai par gadu bija vecāks, viņš jau no pašām pirmām dienām sagājās kā ar pazīstamu. Pilnīgi neapzinādamies sev notikušo nelaimi, jautrais bērns jau trešā dienā pēc mātes bērēm ar sarkaniem vaigiem un no prieka spīdošu ģīmi skraidīja līdz ar Peksi pa kalniņu, no sirds priecādamies par pilnīgo svabadību, kāda ir zemu bērniem. Ar pavasara sākumu jauniem draugiem iesākās vēl lielāka izdzīve. Viņi meklēja kovārņu perēkļus un saķēra vienu mazu kovārnēnu, aiznesa to uz māju un baroja, kamēr mājas runcis viņu pamanīja un to sev par gārdu brokastu paņēma. Kad sākās dārza sakņu stādīšana un nokopšana, tad priekš Koļas un Pekša izcēlās daži pienākumi: gan viņiem bija jāpalīdz Katrīnai nest uz lauku strādniekiem launagu, gan viņiem lika taisīt dobēs caurumiņus priekš stādīšanas, gan kādam no viņiem uzsauca, lai iedzenot vepri būdā. Bet visi šie lēti saprotamie pienākumi puisēnus nemaz neapgrūtināja, bet viņiem vēl pasniedza neskaitāmus priekus, tādēļ ka viņi tādos brīžos sajuta savu svarīgumu un aizvien ar pieņemtu nopietnību sev uzlikto uzdevumu izdarīja.

Vecā Merkulova sieva īsa laikā tā iemīlēja jautro, veiklo Koļu, ka sāka viņu vairāk lutināt nekā savus dēla bērnus. «Tu man esi na-badziņš; ļauni ļaudis nelaiķi māti ieveduši kapā, jūs, bāriņus, atstājuši bez mājas,» laba vecene daudzreiz runāja, bučodama Koļam galvu un dodama viņam paslepšus no Katrīnas ceptos saldumus.

Dažreiz, kaid Koļa salauzis krāsns kruķi, pagultē palīdušo Dūksi no istabas ārā dzīdams, Katrīna noskaišas un saka: «Kad tevi piķis ra-utu!» Bet par to viņa arī vienādi dabū no vīramātes pretī:

«Ko nu rejies,» vecene sāk bārt, «vai tad neredzi, 'ka viņš mazs bērns un vēl bārenis, neviena nav, kas viņu aizstāv.»

«Bet viņš jau salauza jauno krāsns kruķi,» Katrīna atbild, «kā lai viņu par to nebar; es pate savējiem arī tādus darbus nelaižu garām.»

«Ar savējiem tu atkal mīlinies, nepraša, — bet kas ar viņu mīlinās? Viņiem jau cilvēki diezgan bēdu darījuši, kamdēļ lai mēs viņus vel bēdinājām?» vecene atrūca, savu mīluli aizstāvēdama.

Vecais Merkulovs nopietnāki skatījās uz lietu. Ar zemiem ļaudīm piemītošo praktisko apķērību viņš nosprieda, ka, kamēr Koja vēl mazs, lai aug ar mūsu bērniem, kad būs paaudzis, tad varēs nodot fabrikā vai mācīt kādā amatā.

«Izmācīsies amatā,» viņš uz veceni runāja, «būs mūsu familijai par atspaidu, bet tagad lai vēl aug savā vaļā, neapēdīs jau vis diezin ko.»

Vasiļa stāvoklis bija drusku citāds. Viņš tika nodots audzināšanā pie Silantija Petro-viča. Silantijs Petrovičs bija savā dzīvē ciets un stingrs, dažreiz pat bargs, bet tomēr godīgs cilvēks un no visas sirds cienīja Arda-liona Jegoroviča piemiņu. Jau no mazotnes viņu pieņēma muižas saimē, un pašu pirmo dienu kungu mājā ienākušam viņu iecēla par istabas sulaini pie Ardaliona Jegoroviča, kas tolaiku vēl bija mazs bērns. Ar kundzēnu viņš pavadīja bērnības laiku, pēc tam gāja līdz jaunam kungam, kad tas iestājās pulkā, bija ar viņu divpadesmitā gada karos un bija viens no tiem uzticīgiem sulaiņiem savam kungam, kuri varēja tikai iznākt pie agrākajiem patriarkāliskiem apstākļiem. Daudz gadus taupīgi un pat skopi dzīvodams, viņš spēja iekrāties pamazu kapitālu, un, kad Arda-lions Jegorovičs, no kariem mājā pārnācis, viņu atlaida no dzimtbūšanas, viņš varēja uzreiz ietaisīt savu saimniecību un sāka darboties ne ar tukšām rokām. Vispapriekš viņš Orlā nopirka pamazu mājiņu un atvēra viņā sīku lietu bodīti, un pēc tam, gadu vēlāk, apprecēja sava drauga — aitādu tirgoņa meitu Fedoziju. Viņa sieva bija vienkārša, neizglītota, bet labsirdīga un strādīga. Viņa uz vārdu paklausīja Silantijam Petrovičam un turēja viņu neizsakāmi augstāku par sevi, jo katru’viņa vārdu, katru pavēli turēja ka likumu. Četros laulības gados dievs viņiem bija piešķīris divus bērnus, un kārtība un akurātība, kādu Silantijs Petrovičs bija ievedis savā nelielā tirgotavā, īsā laikā viņam ienesa krietni lielus ienākumus. Bet viņa mājas redzamā laime un pieticība sāka aptumšoties caur paša Silantija Petroviča vainu. Nemanot, pamazī-tiņām viņa sirdī iespiedās mantas, naudas krāšanas kārība, ar vārdu sakot, sīkstums. Viņš sāka vairāk raudzīties uz Fedozijas izdevumiem, nereti viņu izbāra, ka esot izšķērdīga, un galu galā savu mājas būšanu tik nabadzīgi ierīkoja, ka pat kaimiņi sāka par to runāt. Fedo-zijai bija lielas pūles izlūgties no Silantija Petroviča gabalu katūna jeb audekla bērniem priekš krekliņiem vai arī liečus kādu gabalu svaigas gaļas priekš svētkiem, vai kaut ko citu iz pārdotavas. Mājā katra maizes šķēle, katra kāpostu un putras karote bija rēķinā, un līdz ar to dukātu un rubļu daudzums Silantija Petroviča zilajā, dzelzīm apkaltā kastē palika aizvien lielāks.

Sausnējais, priekš sava vecuma diezgan lielais Vasilis daudz lietās bija savam tēvam līdzīgs. Viņš bija tāds pats pieticīgs, kluss un bailīgs, viņam bija tādas pašas sirsnīgas, melnas acis ar lielām uzacīm. Viņš bija jau vienpadesmit gadus vecs un labi saprata visas bēdas, kas tēvu un māti pazaudējušiem viņam un brāļam bija uzbrukušas. Viņš sajuta, ka vairs viņam nav un arī nebūs tās matēs mīlestības, ko nelaiķe viņam, kā pirm-dzirrrtam, visvairāk parādīja; viņš juta, ka Viņa nākošā dzīves ceļā stāv ienaidnieki, kas nobeiguši viņa vecākus un izdzinuši viņu ar brāli iz mājas. Kas viņi ir, kur viņi ir? — viņš nezināja; bet visas tās briesmīgās, bēdīgās lietas, kuras viņš nupat kā bija pārdzīvojis, viņa bērna prātā nostiprināja pārliecinājumos, ka pasaulē ir vairāk ļaunu cilvēku nekā labu. Grūtās bēdas darīja iespaidu arī uz viņa ārieni: tas palika domīgs, kluss un noslēpumains.

Kad Vasili aizveda pie Silantija Petroviča un pēdējais dabūja zināt, kāda nelaime viņu mājā notikusi, tad viņam bija jāapdomājas — vai pieņemt Vasili savā gādāšanā vai ne? «Bērns noēd tikpat, cik pieaudzis cilvēks,» viņam iesitās galvā, bet tūlīt arī sirdsapziņas balss viņā atskanēja, ka nevarot tā atstāt bāreni un turklāt vēl sava bijušā kunga bērnu, kurš viņam tik daudz laba darījis. Agrākajās labās jūtas nomāca sīkstuma kaislību, un viņš apņēmās uzņemt Vasili pie sevis.

«Nu, Vasili, neko darīt,» viņš uz to otrā dienā pēc atbraukšanas teica. «Cilvēki jūs ir izpostījuši, — ko lai dara? Zaudēto tagad neatdabūsi, bet jāaprodas, jāievēro, kā un ko lai iesāk. Iesākot tu man vari palīdzēt pārdotavā, lai par velti neēd maizi un neslinko, un no rudens, ja dievs palīdzēs, varēsi iet skolā. Vai ir gan žēl mājas, Vasili, ko?» Silantijs Petrovičs bailīgam un nobēdājušamies zēnam prasīja.

Vasiļam tiešām bija ko bēdāties pēc vecāku mājas un pēc Koptjevas ciema. Tur viņam ar Koju bija ērta istaba, tur palika viņu vecā aukle, kas viņam pa vakariem stāstīja brīnišķīgas pasakas, tur par viņu gādāja mātes rūpība, laipnība un mīlestība. Vasilis arī atminējās sev dāvināto zirdziņu, brūnīti, kuram viņš pats nesa sienu un deva auzas, un savu ābeli dārzā, un patīkamo vietiņu krūmos pie dīķa, kur viņš apslēpies veselām stundām klausījās uz lakstīgalas pogošanu. Viss tas ātri ienāca nabaga zēna atmiņā, un uz Silantija Petroviča jautājumu viņš sāka raudāt un raudāja rūgtas rūgtas asaras.

Un grūta bija Vasijam dzīve pie Silantija Petroviča. Visa familija apdzīvoja tikai divas mazas istabiņas, un Vasiļam bija jāguļ kaktā uz dēļu soliņa pie krāsns; pašiem priekš savas familijas nebija lieka maizes gabala, un priekš Vasiļa dažreiz pat priekš vajadzības nepietika. No pulksten sešiem rītā Silantijs

Petrovičs modināja bērnu no miega un ņēma Vasili sev līdz uz bodi, kur priekš viņa visu dienu bija kustēšanās un darbs.

Visu cauru dienu bērns nomocījās un naktī pusneēdis likās gulēt. Nebija neviena, kam Vasilis varētu pastāstīt savas bēdas un kād-reizīgos priekus. Silantija Petroviča bērni bija vēl mazi, māte viņu gandrīz nemaz neredzēja, un citu biedru apkārt nebija. Bez pavēlēm, uzmudinājumiem un dažreiz pat grūdieniem Vasilis cita nekā neredzēja, sēdēdams caurām dienām Silantija Petroviča bodē. Nav brīnums, ka bērns palika vēl domī gāks un vēl klusāks.

Rudenī Silantijs Petrovičs Vasili nodeva elementārskolā.

«Pieraugi, Vasili,» viņš to pamācīja, skolā aizvezdams, «mācies labi, un zini, ka tev ne priekšā, ne pakaļā nekādas mantas nav. Ja izmācīsies, kā vajaga, varēsi dabūt vietu, iet par valsts skrīveri vai kaut kur par kantoristu.»

«Dzirdu, onkuli Silantij,» pateicīgais, vērīgais puisēns atteica.

Vasiļa dzīve palika vēl grūtāka: no rīta skolā, uz vakariem bodē, tomēr liktenis bija nospriedis gluži citādi iegrozīt nelaimīgo, viņam atstāto bāru likteni: ne Vasilis palika par valsts skrīveri, ne Koļa par amatnieku.

Daudzās mūsu guberņu un apriņķu pilsētās ir tirgus plači (laukumi) ar dažādiem no saukumiem, kā «siena», «meža», «zirgu» placis, vai arī pēc tuvumā atrodošamies baznīcām — «Nikolaja» utt. placis. Šie plači bija agrāk priekš tirgošanās, te no zemēm tika ievesti priekš pārdošanas zemu produkti, malka, lopi un zirgi. Iepriekš dzelzce|u ievešanas šie plači bija nepieciešami vajadzīgi zemu iedzīvotājiem; bet tagad viņi visu savu svaru zaudējuši, jo zemu dzīvē tagad iespiedies vidutājs, uzkupcis, kurš no pirmām rokām uzpērk visu no zemniekiem un pārdod viņiem visas vajadzības. Pēdējā laikā daudz tādu plaču pārtaisīti par pilsētas pastaigātuvēm, daudz piebūvēti, un tikai gauži retumis kāda pilsētā vēl var uziet veco laiku plačus ar augstu kārti viducī, uz kuras tirgus dienās agri no rīta pacēlās flaga (karogs), lai rādītu iedzīvotājiem, ka tirgus sācies.

Pie viena tāda veculaiku plača Orlas pilsētā glītā koka mājiņā dzīvoja 1827. gadā žandarmu palkavnieks, vēlāk senators Mihails Ivanovičs 2emčužņikovs. Mihailu Ivanoviču pazina agrāk un tagad daudz iedzīvotāji ka ļoti labu, godīgu cilvēku, kas cik spēdams pūlējās darīt tuvākam labu un cik spēdams strādāt pretim jaunumam un netaisnībai, kas to laiku tumšajā provinču dzīvē bieži vien notika.

Netā|u no Mihaila Ivanoviča mājas atradās elementārskola, no kuras katru rītu gar viņa logiem trokšņodami un trakodami gāja garām skolnieki, iedami no stundām uz māju. Reiz Mihails Ivanovičs iedomājās mest pa logu sauju konfekšu, kuras skolēni acumirklī izķēra.

Tāda negaidīta pacienāšana zēniem patika un, cerēdami, ka tā atjaunosies, sapulcējās ap Mihaila Ivanoviča logiem. Mihails Ivanovičs viņiem to neaizliedza, bet pie tam viņam krita acis kāds no skolniekiem, kurš nekad neskrēja ķert no viņa mestos saldumus un turējās sānis no saviem biedriem. Tā kā viņš nekā nedabūja, tad Mihailam Ivanovičam viņš bija par sevi jāpiesauc un jāapdāvina.

Tas bija Vasilis Padimovs. Viss viņa uzskats modināja līdzcietību. Apģērbts viņš bija nabadzīgāki un sliktāki par citiem, mūžīgi klusu ciezdams, ar bēdīgiem un bailīgiem ģīmja vaibstiem, viņš izlikās kā svešnieks citu bērnu trokšņainā un jautrā pulkā.

«Kādēļ jūsu biedrs tāds bēdīgs un tā no jums bēg?» Mihails Ivanovičs reiz vienam veiklam puikam prasīja.

«Ak Vasilis,» jautrais puika atteica, «nu, tādēļ, kungs, ka viņš nav no mūsējiem; mēs jau esam zemi ļaudis un viņš lielkungs, muižnieka dēls.»

Tāda atbilde Mihailu Ivanoviču darīja ziņkārīgu.

«Puisēn, puisēn!» viņš sauca uz aizejošo Vasili.

Puisēns klusu piegāja pie atvērtā loga un, galvu nodūris, sāka šķirstīt rokās esošās grāmatas lapas.

«Kā tevi sauc, mī|ais?» Mihails Ivanovičs līdzcietīgi prasīja.

«Vasili.»

«Un kur tavi vecāki?»

«Miruši,» Vasils bēdīgā balsī tikko dzirdami teica.

«Kas tad viņi bija?» Mihails Ivanovičs tā-ļāk jautāja.

«Bolhovas muižnieki.»

«Tu agrāk pie viņiem dzīvoji?»

«Agrāk dzīvoju ciemā un, kamēr māte mirusi, dzīvoju pie Silantija onkuļa.»

No bailīgā bērna grūti bija ko plašāki dabūt zināt, kaut gan iz Vasiļa maz vārdiem Mihails Ivanovičs varēja noskārst, ka viņa stāvoklis bija nedabīgs. Kādā vīzē muižnieku dēls ticis audzināšanā pie agrākajā dzimtcilvēka, kādēļ viņš nodots elementārskolā, un kādēļ muižnieku aizstāvji atstājuši bāriņu bez uzraudzības — visi tie bija jautājumi, kurus sev izskaidrot Mihails Ivanovičs turēja par svētu pienākumu. Tuvākais cilvēks, kas viņam šaī lietā varēja palīdzēt, bija Silantijs Petro-vičs, un tādēļ reiz, vakarā pastaigādamies, viņš tā bodē iegāja. Sasveicinājies un par tirgošanos apjautājies, Mihails Ivanovičs it kā neviļot Silantijam Petrovičam prasīja:

«Kas tas jums ir par puiku?»

«Bāris, jūsu augstība, bez tēva, bez mātes palicis,» tas atteica.

«Kas tad viņa vecāki bija?»

«Viņa vecāki, jūsu augstība, bija muižnieki Padimovi. Viņa tēvs - - Ardalions Jego-rovičs bija labākais kungs, tādu kungu tagad maz. Mēs ar viņu gājām karos,» Silantijs Pet-rovičs tāļāk stāstīja, «bijām pie Tarutinas un pēc tam pie Berezinas, un, kad kara pulkus pamazināja, Ardalions Jegorovičs atstāja die-nastu, aizgāja mājā, tad arī mani atlaida no dzimtbūšanas.»

«Kādēļ tad viņš tādā nabadzībā, vai vecākiem nekāda manta paka] nepalika?» Mihails Ivanovičs tāļāk jautāja.

«Kā nu nepalika, jūsu augstība, palika gan un ļoti daudz, bet tur notika netaisnība. Nelaiķa brālis Dormidonts Jegorovičs, redzat, ir ļauns, skaudīgs cilvēks, viņš tāds arī pulkā bija. — Kad Ardalions Jegorovičs nomira, viņš iesāka procesi, ka laulība ar Helenu Iva-novnu, bērnu nelaiķa māti, neesot bijusi. Nu, saprotams, pats muižnieku priekšnieks, bagāts cilvēks, un Helēna bija no mūsu dzimtļaudīm un nespēja aizstāvēties. Tātad arī caur tiesām pierādīja,» Silantijs Petrovičs turpināja, «ka laulība neesot bijusi; bet, apžēlojaties, kā tad nu nebija, kad visa muižas saime, visi zemnieki bija baznīcā, kad uzlika kroņus, vēl pēc tam dedzināja darvas mucas. Bet tas vēl nekas, jūsu augstība, Helenu Ivanovnu vēl nodeva zem baznīcas soda, bet tā, tādu kaunu izdzirdusi, nokrita uz grīdas un drīz pēc tam arī dievam dvēseli atdeva. Bērnus pēc tam no mājas izdzina. Vasili te, lūk, atveda pie manis, un otrs puisēns palika ciemā pie kāda zemnieka.»

«Un kam tagad muiža?» Mihails Ivanovičs jautāja, caur Silantija Petroviča stāstu ziņkārīgs tapis.

«Muiža pēc «likuma piekrita Dormidontam Jegorovičam. Tagad viņam, jūsu augstība, līdz pusotra tūkstoša dvēseļu vienās robežās. Ej tu ar viņu tiesāties, viņš tagad katru notiesās.»

Mihails Ivanovičs atvadījās no Silantija Petroviča, bet viss, ko viņš bija dzirdējis, dziļi aizkustināja viņa jūsmīgo sirdi. Nokaut sievieti, kam nav palīdzētajā, atstāt bez maizes kumosa divus mazus bērnus, tāds darbs viņam likās sliktāks kā slepkavība, kā laupīšana gaišā dienā. «Bet kā lai novērš bēdas, kā lai nelaimīgiem palīdz glābties no briesmīgā stāvokļa?» — tas bija jautājums, par kuru Mihails Ivanovičs galvu lauza. Pie visa bija redzams, ka šaī lietā bija piedalījušies ne tikai mazie ierēdņi, bet veselas tiesas va-rēja būt netaisnības līdzdalībnieces, un «tādēļ Mihails Ivanovičs labi zināja, ka bij grūti dabūt taisnību.

Iz Bolhovas muižniekiem Mihailam Ivano-vičam bija draugs, atvaļinātais rotmeistars

Pēteris Nikolajevičs Senšins, taisns, godīgs un no citiem neatkarīgs cilvēks, kam bija diezgan ievērojama mantība un svars pie guberņas administrācijas.

Pa ziemu Pēteris Nikolajevičs ar familiju dzīvoja Orlā, lielā, pašam piederīgā mājā, deva vairāk balles un uzņēma pie sevis, kā saka, visu pilsētu. Ar Mihailu Ivanoviču viņi dzīvoja pa draugam, tādēļ ka bija abi taī pašā jātnieku pulkā dienējuši. «Vai Pēteris Nikolajevičs ko par šo lietu nezina?» Mihails Ivano-vičs domāja un apņēmās, ar viņu satiekoties, tūlīt viņam par to prasīt. Atgadījums drīz atnāca. Pēc vienas nedēļas Mihails Ivanovičs bija muižnieku klubā, kur pa svētdienām sapulcējās visi guberņas ierēdņi un pilsētā dzīvojošie muižnieki. Tika izrīkoti danči (dejas), spēlēja kārtis, viss tas nobeidzās ar vispārīgām vakariņām, un pēc dāmu aizbraukšanas sāka vareni dzert, braukties ar zirgiem, un ar citām trakulībām beidza balli.

Šoreiz bija sezonas atklāšana, un tādēļ Mihails Ivanovičs droši cerēja, ka satiks sapulcē Senšinu.

Kad viņš iegāja zālē, polonēze jau bija iesākusies, un vispapriekš viņam krita acīs ceturtā pārā rotmeistars dūšīgu izskatu un garām ūsām, kurš dancoja ar kroņa palātas piesēdētāja sievu. Polonēze bija beigta, dancotāji izklīda pa zāli. Ap gubernatoru kņazu Solncevo sapulcējās ievērojamākie guberņas ierēdņi, un ap kņazieni — gubernatoreni, grozījās jaunie ierēdņi un vairāki no armijas atvaļināti oficieri.

«Kādē| tu tāds noskumis?» Mihails Ivanovičs prasīja Pēterim Nikolajevičam, viņu zāles malā satikdams.

«Dēj neizdošanās, brāl, — gribēju nākošu svētdk nu izrīkot pie sevis balli, uzlūdzu kņazieni, bet tirgotājs bija jau aizsteidzies priekšā — viņš to jau bija ielūdzis uz vizināšanos pirmā sniega ceļā.»

«Nu, tā vēl nav nekāda nelaime, gan vēl diezgan pie tevis izdzīvosimies,» Mihails Iva-novičs atteica.

«Jā, bet tomēr nepatīkami.»

«Saki, lūdzams,» Mihails Ivanovičs iesāka, «vai tu ko neesi dzirdējis par Bolhovas muižniekiem Padimoviem?»

«Viens jau ir mūsu priekšnieks, Dormidonts Jegorovičs, briesmīgs blēdis un krāpnieks,» vaļsirdīgais rotmeistars atbildēja.

«To es pazīstu,» Mihails Ivanovičs atteica, «bet vai otra nav?»

«Otrs — Ardalions miris. Bija slavens cilvēks, debesu valstība viņam. Mēs ar viņu bijām draugi, mani gribēja iecelt par aizbildni par viņa mantu un bērniem, bet šis Dormidonts tādu blēdību izdarīja, ka atraikni aizdzina un muižu noņēma.»

«Kā tā?»

«Nu tādē|, ka viņš ir tāds krāpnieks,» rotmeistars atteica. «Visus dokumentus, ko at-raikne bija iesniegusi pienācīgā vietā, iznīcināja, un — tu pats jau zini, ka viņi tur par grasi savu dvēseli velnam pārdod, — laulību neatzina. Zēl ir bērnu,» rotmeistars apdomājies turpināja, «un, kur viņi palikuši, — es pats nezinu.»

«Bet tā jau briesmīga lieta! Vai tad viņiem nevar kaut kā palīdzēt?»

«Ja es tev taisnību saku, es viņus gribēju pats pie sevis uzņemt,» vaļsirdīgais rotmeistars drusku sajucis piezīmēja, «bet negribējās sastrīdēties ar Dormidontu.»

«Nē, par to es nerunāju, mīļais Pēter Niko-lajevič,» Mihails Ivanovičs teica, «bet vai lietu nevar iekustināt un atdabūt bērniem vārdu un mantu?»

«Bet kā tad tu to izdarīsi? Te, brāl, ir vesela armija blēžu, ej nu un dari viņiem ko!»

«Bet mēģināt var.»

«Nekā neizdarīsi.»

«Vai tu man šai lietā gribi palīdzēt?»

«Labprāt, bet es esmu slikts palīgs. Tu pats zini, ka advokātu lietas es nesaprotu, man:' katrs ierēdņa žurka piemānīs.»

«Palūkosim, varbūt, ka pārspēsim ienaidnieku.»

«Labprāt,» rotmeistars, roku sniegdams, apstiprināja.

«Ja tā, tad atnāc rītā pulksten astoņos, apspriedīsim un sastādīsim kara plānu,» Mihails Ivanovičs sacīja.

Mūzika sāka spēlēt, deja iesākās.

Pēteris NikolajeviČs totiesu priecīgāki U2-ņēma Mihaila Ivanoviča priekšlikumu, tādēļ ka pats bija Dormidonta Jegoroviča vecu vecais ienaidnieks. Kā visos Krievijas apriņķos, tā arī Bolhovā pastāvēja divas muižnieku partijas — viena piekrita Padimovam, otra Senšinam. Jau vairāk gadus Pēteris Ivanovičs centās ieņemt priekšnieka vietu, bet Padimo-va partija, kas tika stutēta no lielākās ierēdņu daļas, arvienu paturēja virsroku, un dūšīgam rotmeistaram aizvien bija jāpadodas. Tagad rādījās atnākusi reiza, kad varēja ienaidnieku pārspēt, priekš visiem muižniekiem parādīt viņa blēdību un noziegumus un pēc tam viņa stipro partiju pilnīgi sakaut. No tāda atgadījuma Pēteris NikolajeviČs negribēja atsacīties un bija gatavs palīdzēt Mihailam Ivano-vičam ar visu, cik vien viņš iespēja.

Otrā dienā vēl ilgi pēc pusnakts draugi apsprieda, kā lai iesāk uzbrukt ienaidnieku lē-ģeram, kas bija apcietināts ar visvisādām netaisnībām, viltošanām, uzpirkšanām, dokumentu iznīcināšanām u. t. pr. Nosprieda tā, ka Pēteram Nikolajevičam jāiesāk uzbrukt Bolhovas apriņķa tiesai un Mihailam Ivano-vičam tai vietai, uz kuru Ņikitas tēvu aizsauca ar laulības dokumentiem, t. i., konsistorijai. Cīniņš karsti iesākās. Uz abām pusēm spēki, varēja sacīt, bija līdzīgi. Ja Mihailam Ivanovičam un Pēteram Nikolajevičam trūka tiesāšanās izmanības, tad tādēļ uz viņu pusi bija taisnība, augsts čins un lielās pilnvaras, kas bija dotas žandarmu štāba oficieriem no nupat kā dibinātās Ķeizariskās augstības kancelejas trešās nodaļas. Uz otras puses arī ierēdņu armija sāka stiprāki darboties, parādījās jaunas viltošanas un blēdības, lai noziegumu apslēptu un lietu vēl vairāk sarežģītu. Bet visas viņu viltības neizdevās, un nelaimīgiem bāriem tagad bija darbīgi un enerģiski aizstāvji.

«Nu, Pēter Nikolajevič,» Mihails Ivanovičs mēnesi vēlāk viņu uzrunāja, kad viņš nupat kā bija atbraucis iz Bolhovas, «ienaidnieks, kā rādās, sāk atkāpties?»

«Tu esi tiešām pats Gogs un Magogs, Mihail Ivanovič!»

«Nevis es, brāl, tur ir augstāks.»

«Kā tā!»

«Ļoti vienkārši. Kad bija nešaubīgi redzams, ka te ir blēdība, es par to rakstīju Benkendorfam, un viņš to paziņoja ķeizaram. Iznāca divi ukazi no sinodes un senāta; nu, un guberņas valdei un tiesām gribot negribot bija jāstājas uz mūsu pusi.»

«Tātad lieta ir vinnēta,» Pēteris Nikolaje-vičs priecīgi iesaucās.

«Vinnēta gan, bet vēl ne gluži pilnīgi. Pats svarīgākais punkts priekš laulības atzīšanas par likumīgu paliek tomēr vēl tumšs. Saki ko sacīdams, bet uz 14. lapas baznīcas grāmatā Padimovu vietā ierakstīta zemnieka Pet-rova laulība ar zemnieci Jemeļjanovu. Nu, nekas, mēs arī šo apstākli lūkosim izskaidrot,» Mihails Ivanovičs teica, draugu uz brokastu uzlūgdams.

Pie liela galda sēdēja Mihaila Ivanoviča familija, un viņu vidu sēdēja Vasilis un Koļa. Vasilis bija aizvien tāds pats kluss un bailīgs, bet Koļam actiņas vien skraidīja, ka varētu izdarīt kādu nerātnību.

6

Bija jauks maija rīts. Saule jau tērpa pilsētu gaišsarkanā krāsā un bija jau aizdzinusi sudrabaino rasu, kas pa nakti bija sakrājusies. Gaiss bija vēl vēss no rīta salnas, kas nāca no pilsētas lejas daļas, no Okas krastiem.

Tēju padzēris un nevienam nekā neteicis, Mihails Ivanovičs izgāja no mājas, pārgāja pār placi, iegriezās kādā ielā un nonāca pilsētas daļā, kas atradās gravainā vietā un kas tādēļ ar pilnu tiesību varēja saukties par alu pilsētu. Še, šajos dubļos un alās, stāvēja vairāk pussagruvušas mājiņas, kas piederēja visnabagākiem pilsētas iedzīvotājiem; še arī visvairāk dzīvoja garīdznieki, kam nebija vietas.

Pie vienas no šādiem gruvekļiem Mihails Ivanovičs apstājās un klauvēja pie loga. No istabas izskrēja, garā mētelī ietinies, sauss cilvēks ar bizēs sapītiem matiem, sajukušu, baltu bārzdu un bailīgām, pusatvērtām acīm. Tas bija Koptjevas ciema bijušais šķesteris Jēkabs Sokolovs.

«Vai Ņikitas tēvs mājā?» Mihails Ivanovičs iztraucētam šķesteram prasīja.

«Mājā gan, jūsu augstība,» šķesteris ātri atteica, «tikai viņš ir vājš un nevar iziet. Jā, viņš ir še, pirtī, sētā; pagaidiet, es iešu palūkošu, vai viņš var nākt.»

Steigšus būdiņā iegājis, šķesteris pēc desmit minūtēm bija atpakaļ.

«Atvainojat, jūsu augstība, Ņikitas tēvs tik vājš un nespēcīgs, ka nevar ne no vietas kustēties un neko runāt.»

«Labi, tad es pats pie viņa ieiešu,» Mihails Ivanovičs atteica.

Būdiņā iegājis, viņš iznāca neapkoptā, ar vībotnēm apaugušā sētā, kuras galā, gandrīz uz pašas gravas malas, stāvēja uz sāniem nošķiebusies, vienā pusē zemē iegrimusi pirts ar vienu pašu maziņu, šķību logu. Tumšās, izsistās un ar papīriem salipinātās rūtes tikko gaismu laida cauri, un gluži nokvēpušās sienas tumšumu palielināja, tā ka, no gaismas ieejot, neko nevarēja izšķirt. Tai pusē, no kurienes bija dzirdama smaga vaidēšana, Mihails Ivanovičs ieraudzīja uz salmiem guļam sliktu, nespēcīgu un vāju veci. Mihailam Iva-novičam ieejot, vājais tikko atvēra acis un tad tās atkal aizvēra, it kā dodams zināt, ka viņam grūti runāties.

«Jūs esat nevesali?» Mihails Ivanovičs prasīja.

«Jau vesalu gadu guļu nekustēdamies,» vecais atteica stenēdams un tikko dzirdami.

«Man ļoti grūti nākas jūs traucēt,» Mihails Ivanovičs turpināja, «bet lieta, kuras dēļ es atnācu, ir tik svarīga, ka man negribētos nokavēt mūsu sarunu. Vai jūs varat uz mani klausīties un man patiesīgi atbildēt?»

Vecais cieta klusu. Mihails Ivanovičs domāja, ka viņš kurls, un tādēļ savu jautājumu stiprāki atjaunoja.

«Es dzirdu,» tas stingrākā balsī atteica, «ko jūs no manis gribat?»

«Jūs laikam gan atminēsaties, ka laulājuši majoru Padimovu,» Mihails Ivanovičs iesāka. «Izskaidrojat, lūdzami, — kā tas varēja notikt, ka grāmatā šī laulība nav nekur ierakstīta?»

Tāds jautājums vājinieku iztraucēja. Viņš apgriezās uz salmiem, pagrieza ģīmi uz sienas pusi un sacīja ļoti ātri:

«Nekā neatminu, nemocāt mani, es esmu vājš, es nevaru runāt; atstājat mani.»

Vājā veča balss skanēja errīgi; vai tas nāca no tam, ka viņu traucēja, jeb vai viņa sirdsapziņa pamodās, atgādinādamies grūtos noziegumus, — to izzināt bija grūti. Mihails Ivanovičs pieņēma otrās domas un sāka veco pierunāt.

«Klausāties, tēv, liecības jau visas sakrātas un jau pierādīts, ka nelaiķa Padimovs ticis no jums laulāts, tā ka stūrgalvīgā liegšanās no jūsu puses lietu vairs nekā nevar sagrozīt...

Ka laulība notikusi, tas bez šaubīšanās tiks atzīts, kaut gan no jums neslēpju, ka, lai tiesām darbu atvieglinātu, būtu no ļoti liela svara zināt, kādēļ šī laulība nav ierakstīta. Jūs labāki kā jebkurš cits varat izskaidrot,» Mihails Ivanovičs turpināja, «grāmatā ierakstīšana bija jūsu pienākums, un grāmata atradās jūsu rokās, kad šī procese par laulības likumību izcēlās. Beidzot jūs parakstījāt un izdevāt atraiknei laulības apliecību, piezīmēdami, ka grāmatā tā atrodas 14. lapā. Kādā vīzē uz šīs lapas Padimova laulības vietā tika zemnieka laulība?»

«Atstājat mani, es jūs lūdzu: atstājat,» vecis stenēdams un vaidēdams lūdzās.

«Tēv,» Mihails Ivanovičs no jauna iesāka, «man nav jums jāatgādina, ka jūsu vecumam un vājībai jūs jāskubina domāt uz to, ka tuvojas laiks, kad jums būs atbildība jādod dieva priekšā. Ja jūs agrākos laikos, no ļaunām domām dzīti, esat veicinājuši noziegumu, vai tad tagad nelaimīgās, apkaunotās mātes nāvi un viņas bērnu aplaupīšanu dzirdējušam jums sirdsapziņa nav atmodusies un nav jūs spiedusi ar bailēm skatīties uz tādu noziedzīgu darbu, kas izpostījis godīgu fami-liju?»

Vecis vēl arvienu gulēja, ģīmi pret sienu aizgriezis, un vaidēja. Mihails Ivanovičs ar tādu pašu līdzdalību un dedzīgumu runāja tāļāk:

«Nevar būt, tēv, ka tādas domas nav traucējušas jūsu mieru; nevar būt, ka jūs savu ilgo un grūto vājību neesat uzskatījuši par dieva sodību. Domājat, ka jums pašiem ir bērni un bērnubērni — kā tad būs, ja dēļ jūsu grēkiem dievs savu sodību par viņiem izgāzīs? Paklausāt manu padomu, nenomācat sevi labo jūtu pamošanos, izlietojat laiku, apmierināt savu sirdsapziņu un nenesat kapā līdzi noslēpumu, kas nelaimīgiem bāriem var atdot vārdu un tiesības.»

Mihaila Ivanoviča vārdi darīja stipru iespaidu uz veco, kurš sāka kustēties.

«Nevaru, nevaru,» viņš izsamisuši sauca un pēc tam dobjā balsī piebilda: «Es esmu zvērējis.»

«Jūs esat zvērējuši, bet vai tad priekš nožēlošanas vajaga vairāk dūšas nekā priekš apņemšanās izdarīt noziegumu? Diezgan, tēv! Jūs bīstaties pārkāpt zvērestību, ko devuši priekš nozieguma paslēpšanas, bet nebīstaties mirt bez nožēlošanas. Jums ir rokās drošs līdzeklis, kā pārlabot savu Jauno darbu, un jūs vēl šaubāties! Neapgrūtinājāt savu sirdi ar jauniem grēkiem un labāk steidzaties caur sirsnīgu nožēlošanu darīt savu apziņu skaidru.»

Pēdējie Mihaila Ivanoviča vārdi veco ļoti satricināja. Viņš drusku piecēlās, nokrustījās, tad, ar abām rokām Mihaila Ivanoviča roku saķēris, asaru pilnām acīm izsaucās:

«Paldies jums, paldies! Jūs man iedevāt prātu; es esmu vainīgs priekš dieva un priekš cilvēkiem, es atzīstu šo grūto grēku...»

Šos vārdus vecis runāja, iekšķīgi dikti aizkustināts, un pie tam viņa vājie spēki ļoti mazinājās. Viņš nokrita atpakaļ un ilgu laiku nekustoši gulēja, acis atvēris. Pēdīgi, drusku apmierinājies, viņš atkal klusām piecēlās un vājā, drebošā balsī turpināja:

«Laulāšana no manis, cienījams kungs, tika izdarīta, viņa tika ierakstīta tai pašā dienā grāmatā un no lieciniekiem parakstīta. Grāmata tika labi uzglabāta baznīcā un bija gluži vesela; bet četri gadi atpakaļ mani līdz ar dēlu Jēkabu un grāmatām aizsauca uz mūsu garīgo virsvaldi Maskavā un apsolīja, ka man došot vislabāko vietu un manai dēlamei-tai labu mācītāju par vīru, bet man jāgaidot, kamēr Padimova lieta būšot galā. Kas konsistorijā grāmatas sabojājis, samērcējis un sapūdējis, nezinu sacīt, bet zinu, ka tas viss tika darīts ar sekretāra Popova ziņu, kurš arī man lika zvērēt, lai nevienam šo noslēpumu neizstāstot... Tas ir viss, laipnais kungs, ko es varu šai lietā sacīt, un, ja būs spēks, tad esmu gatavs to apliecināt klaji priekš visas tautas...»

Vecais nokusis atlaidās uz salmiem, aizvēra acis un klusu gulēja. Viņš bija mierīgs, ka izteicis savus grēkus. Mihails Ivanovičs uz pirkstu galiem izgāja no pirts, gribēdams, lai vājais un satricinātais vecis atpūšas.

Otrā dienā Ņikitas tēvs savu izsacījumu atjaunoja, guberņas valdes asesoram, policij-meistaram un apriņķa tiesas ierēdņam klāt esot; ari šķesteris Jēkabs guberņas valdē gubernatora klātbūtnē apliecināja, ka laulāšana notikusi un ierakstīta baznīcas grāmatā.

Par Padimova lietu visa pilsēta runāja, un labākie ļaudis līdz debesīm uzslavēja Mihaila Ivanoviča nenokūstību un enerģiju. Visi, kas tik vien ko bija par šo lietu dzirdējis, steidzās viņam to paziņot, lai caur tam cik necik viņam varētu palīdzēt atklāt briesmīgo nelikumību. Vienreiz, jau vēlu vakarā, sulainis Mihailam Ivanovičam paziņoja, ka ar viņu vēloties slepeni sarunāties kāds augsts kungs — protoierejs. Mihails Ivanovičs ieaicināja viņu pie sevis kabinetā.

«Es atnācu pie jums, palkavnieka kungs,» protoierejs iesāka, «gribēdams jums dot kādas ziņas Padimova lietā. Šī lieta jau man sen uz sirds gulēja un guļ vēl tagad. Briesmīgā netaisnība un jūsu labie darbi nelaimīgo bāru labā ar augļiem tiks atlīdzināti debesīs.»

Mihails Ivanovičs drusku sajuka caur tādu protoiereja uzrunu, bet bija arī ļoti priecīgs, ka dabūs no viņa dzirdēt jaunas ziņas.

«Pateicos jums, tēv, un ļoti priecājos par jūsu uzmanību uz mani,» viņš atteica, uzaicinādams svēto tēvu, lai apsēžoties.

«Lieta, kā esmu dzirdējis,» protoierejs, drusku pagaidījis, teica, «esot izskaidrota un ietot uz beigām caur Ņikitas tēva izsacījumu.»

«Jā, gandrīz galā,» Mihails Ivanovičs apstiprināja, «vēl tikai jāsameklē Padimova norakstu baznīcas grāmatā.»

«Arķīvā, palkavniek, arķlvā jūs viņu atra-dīsat,» godīgais sirmgalvis sacīja. «Teikšu jums apakš četracīm un lūdzu, lai tas paliek mūsu starpā, ka pati augstākā persona pūlējās šo lietu slēpt. Tam nepatīk, ka viņa apgabalā notiek tādas nelikumības...»

«Jūs sakāt, ka arķīvā,» Mihails Ivanovičs runātāju pārtrauca, negribēdams klausīties, ka aprunā augsto personu, «bet es esmu vairāk reizas arķīvā meklējis un, diemžēl, nekā neesmu atradis.»

«Bez ierādīšanas arī nevar atrast,» uzrunātais izskaidroja. «Tādas lietas netiek glabātas līdzās ar citām, viņas atrodas kreisā augšas plauktā, pie krāsns, vienā pakā kopā sasietas. Kad jūs tur ejat, tad uzmeklējat paši šo paku, tur arī būs no baznīcas grāmatas izrautā lapa, uz kuras uzrakstīta Padimovu laulība. Lai šīs lapas trūkšanu apslēptu,» runātājs tāļāk izskaidroja, «visu pārējo lapu stūri tika samērcēti un visai grāmatai dots tāds izskats, it kā tā būtu samaitājusies no ilgas atrašanās mitrā vietā un apskādēta no žurkām. Apskatāt labi, palkavniek, grāmatu, un jūs redzē-sat, ka, ja skaita lapas ne pēc uz pirmo lapu stūriem atrodošamies numuriem, bet pēc uz lapām uzdrukātiem apliecības burtiem (cKpima), uz grāmatas četrpadesmitās lapas trūkst divas liecības burtu zilbes, un tādā vīzē redzams, ka šī lapa patiesībā nav četr-padesmitā, bet piecpadesmitā.»

Mihails Ivanovičs no sirds pateicās sirmgalvim par šo jauno ziņu, pie kam šķiroties deva \ārdu, ka visa runa paliks viņu starpā. Otrā dienā protoiereja vārdi pilnīgi apstiprinājās un minētā vietā arķīvā tika atrasts papīru sainis, kuru starpā arī bija lapa ar majora Padimova laulību ar Helenu Ivanovnu.

Visi dabūtie dokumenti tika nosūtīti uz sv. sinodi, kura, konsistorijas darbus cauri raudzījusi, izdeva spriedumu, «ka majora Padimova laulība ar Helenu Ivanovnu, par kuru vairs nav jāšaubās, atzīstama par tiešām notikušu un viņā piedzīvotie bērni uzskatāmi par likumīgiem; pie šā nozieguma vainīgās personas atcejamas no amata un nododamas laicīgām tiesām priekš izmeklēšanas un sodīšanas». Šo sv. sinodes spriedumu virsprokurors lika priekšā ķeizaram Nikolajam Pavlovičam, kurš vēl ar sava paša roku uzrakstīja: «Līdz ar konsistorijas ierēdņu darbiem tiesai jāizmeklē arī paša podpalkavnieka Padimova noziegumi, un lai tad caur senāta ukazu vainī-gajo darbi tiek izsludināti visā valstī.»

KAKLA ROTA

G. de Mopasāna

Viņa bija no tām skaistām meitenēm, kuras it kā pēc likteņa vainas dzimst zemos apstākļos. Viņai nebija pūra, nebija cerības, ka tiks no bagāta, augsta vira ievērota, saprasta, no viņa mīlēta, nebija cerības, ka tāds viņu precēs, un viņa tādēļ ņēma par vīru mazu ierēdni pie tautas apgaismošanas ministēri-jas.

Viņa bija aizvienu vienkārši ģērbusies, tādēļ ka nebija iespējas pušķoties, bet no tam viņa tikai jutās nelaimīgāka, kā no citiem atmesta. Pie sieviešiem nav ne kārtas šķiras, ne augsts dzimums: viņu skaistums un izveicība ir viņām tik pat kā augsts dzimums un slaveni senči; iedzimis košums, daiļa, veikla runa, atjautīgs prāts — tas ir viss, kas viņas ceļ uz augšu un kas zemu ļaužu meitas dara līdzīgas augstām dāmām.

Viņa jutās radīta priekš krāšņas un priecīgas dzīves un tādēļ sūrojās par savu stāvokli. Viņa sūrojās par savām mazām dzīvokļa telpām, uzskatīdamies nepušķotās sienas, lietotos krēslus, nesmukos mēbeļu pārvelkamos. Lietas, uz kurām cita sieviete viņas vietā gandrīz nekādu vērību nebūtu griezusi, viņu skumdināja un sirdīja. Kalpones uzskats, kas viņas mazo saimniecību apkopa, sacēla viņā sēru un bēdu pilnas domas. Viņa domāja par klusām, ar austruma audumiem pārvilktām bronzas lampām apgaismotām viesu pieņemamām istabām un par diviem pie katras lielas mājas nepieciešami vajadzīgiem lepni ģērbtiem sulaiņiem, kas, no istabas siltuma ieaijāti, izstiepušies plašos krēslos. Viņa domāja par lielām zālēm ar senatnes zīda tapetēm, skaistām mēbelēm, apkrautām ar visādām dārgām lietiņām; par mazām smaršo-damām viesu istabām, kurās tik patīkami pēc maltītes parunāties ar labiem draugiem, ar ievērojamām personām, kuras visa pasaule pazīst un kuras sievieši ciena.

Viņa sēdās pie pusdienas. Uz apaļā galda stāv ēdiens salikts. Vīrs sēž viņai pretī, noņem vāku no zupas un ar priecīgu vaigu saka: «Zupa ļoti laba.» Bet viņa taī brīdī domā par smalku pusdienu, mirdzošiem sudraba traukiem, par tapetēm ar virsū uzbildētām vecu laiku figūrām un svešas zemes putniem brīnišķos mežos, par krāšņās bļodās saliktiem dārgiem ēdieniem, par laipniem vārdiem, ko tev klusu ausīs saka, uz kuriem tu smaidīdama klausies, foreles (zivs) sārto gaļu vai gabaliņu irbes ēzdama.

Viņai nebija nekādas greznas drēbes, nekādas rotas, nekā. Bet bez tām viņa nekā nemīlēja un turēja sevi tikai priekš tām radītu. Viņa |oti vēlējās patikt, būt pievilcīga, sacelt skaudību.

Viņai bija bagāta draudzene, ar kuru viņa bija uzaudzināta klosterī; pamazām viņa sāka atrauties to apmeklēt; tik smaga sirds viņai bija katru reizi, uz māju atpakaļ griežoties. Veselām dienām viņa raudāja no bēdām, žēlabām, izsamisēšanas un nabadzības.

Kādreiz vakarā viņas vīrs atnāca priecīgi pārsteigts ar lielu konvertu rokās.

«Redzi,» viņš sacīja, «tas ir priekš tevis!»

Viņa attaisīja konvertu un izņēma ielūgšanas karti ar tādu saturu: «Tautas apgaismošanas ministers un Zorža Rampono kundze lūdz Loazel kungu un kundzi parādīt viņiem godu, pavadīt 18. janvāra vakaru ministērijas pilī.»

Viņa nepriecājās par ielūgumu, kā viņas vīrs gaidīja, bet vienaldzīgi nosvieda konvertu uz galdu un sacīja: «Nu, kas tad tur par prieku?»

«Nu, mana mīļā, es domāju, ka tu priecāsies. Tu nekad neizej, un redzi, nu tev ir labs atgadījiens! Man bija daudz pūles, ielūgumu dabūjot. Katrs grib viņus dabūt, bet ierēdņiem viņus dod vismazāk. Tu tur dabūsi redzēt visus Parīzes augstākos amata vīrus.»

Viņa uzmeta viņam dusmīgu skatienu un vaicāja:

«Un ko tad lai es velku mugurā, kad es tur eju?»

Viņš par to nemaz nebija domājis.

«To kleitu,» viņš nedroši sacīja, «kurā tu ej teātrī. Es domāju, viņa ir laba .. .»

Viņš vairs nerunāja tāļāk, iztrūcies redzēdams, ka sieva raud. Divas lielas un smagas asaras noritēja pār viņas vaigiem.

«Kas tev ir?» viņš izbijies jautāja. «Kas tev ir?»

Ar pūlēm viņa apmierinājās un, acis nožāvējusi, atteica drebošā balsī:

«Man nav kleitas, un es nevaru iet uz šo balli. Atdod tavu karti biedram, kura sievai lielāks drēbju krājums.»

Viņš bija gluži izsamisis.

«Saki, Matilde,» viņš iesāka, «cik maksātu pieklājīgas drēbes, kuras tu varētu arī citās reizās izlietāt, bet, zināms, vienkāršas drē bes?»

Viņa drusku padomāja un aprēķināja, cik varētu prasīt, redzēdama, ka taupīgais ierēdnis gluži neliedzas dot un neiztrūkstas, tad nedroši sacīja:

«Skaidri es to nezinu, bet domāju, ka vajadzētu četri simti franku» (ap 150 rubļu).

Viņš drusku nobālēja. Četri simti franku bija taisni tik daudz, cik viņš bija sakrājis priekš flintes pirkšanas, ar ko viņš domāja vakaros, pa svētdienām ar saviem draugiem iet uz medībām — Nanteras lejā.

«Labi,» viņš tomēr teica, «tu dabūsi četri simts franku, bet sataisi sev labi skaistas drēbes.»

Svētki atnāca, un Loazel kundze bija bēdīga, nemierīga un izbijusies. Viņas drēbes bija gatavas.

«Kas tev kait?» vīrs vaicāja. «Tu esi jau vairāk dienas tāda ērmota.»

«Man ir nepatīkami, ka man nav nekāda greznuma, nekāda akmiņa, nekā, nekā! Es izskatīšos briesmīga. Es labprāt paliktu mājā.»

«Ņem ziedošas puķes, tās tagad modē. Par desmit frankiem tu dabūsi divas vai trīsas skaistas rozes.»

Bet viņa nebij pārliecinājama. Nē, nekas nav pazeminājošāki, kā ja ir nabadzīgi apģērbta bagāti izgreznojušos dāmu vidū. Pie tā viņa palika.

Te viņas vīrs iesaucās:

«Kā tik muļķis var būt, ka par to neiedomājas! Aizej pie tavas draudzenes Forestjē kundzes un lūdz, lai tev aizdod ko no viņas dārgumiem. Tu esi tik labi ar viņu pazīstama, ka vari to darīt.»

Viņa priecīgi iekliedzās:

«Tas ir tiesa, par to es nebiju domājusi.»

Otrā dienā viņa aizgāja pie savas draudzenes un stāstīja tai par savu nelaimi. Forestjē kundze izņēma no spoguļa skapja kastīti un, to atvērdama, uzaicināja Loazel kundzi, lai izvēloties, kas patīkot. Pēdējā ieraudzīja rokas sprādzes, pērļu krelles, mākslīgi izstrādātu, ar Venēcijas akmiņiem apliktu krustu. Visu to viņa sev pielika spoguļa priekšā, iievarēja izdomāt, ko ņemt, ko neņemt, un aiz-vienu vaicāja:

«Vai tev vēl nav kas cits?»

«Kā ne, izvēlies tikai. Es nezinu, kas tev

patikās.»

Te Loazel kundze ieraudzīja ar melnu zīdu izliktā kastītē skaistu briljanta kakla rotu. Sirds viņai sāka stipri pukstēt. Viņai rokas drebēja, kad viņa ņēma kastīti. Viņa uzlika kakla rotu un no lieliem priekiem ne vārda nespēja izteikt. Pēdīgi viņa sacīja baiļodamies:

«Vai tu man to aizdosi?»

«Labprāt.»

Viņa apkampa savu draudzeni, nobučoja viņu karsti un aizgāja ar savu mantu.

Ballē Loazel kundzei bija spīdošs panākums. Viņa bija skaistāka par citām, pievilcīga, patīkama un jautri smaidīja no priekiem. Visi vīrieši viņu ievēroja, jautāja, kā viņu sauc, vēlējās, lai viņus tai stāda priekšā. Visi ministērijas ierēdņi gribēja ar viņu diet. Pat ministers grieza uz viņu savu vērību. Viņa deja ar patikšanu, ar kaislību, apreibusi no priekiem, sava skaistuma uzvarā, sava panākuma spožumā, viņa ne par ko nedomāja; viņa līgsmojās laimes padebešos, kas cēlās no prieka un citu apbrīnošanas, no pilnīgas uzvaras, kas tik patīkama sieviešu sirdīm.

Pulksten četros naktī viņa sāka taisīties uz māju. Viņas virs no pulksten divpadsmitiem gulēja līdzās esošā zālē ar trijiem citiem kungiem, kuru sievas ļoti priecājās. Viņa to uzmodināja. Viņš uzmeta viņai uz pleciem ļoti vienkāršu mēteli, kas dikti izšķīrās no viņas greznā balles apģērba. Viņa to nomanīja un steidzās aiziet, lai netiktu pamanīta no citām sievietēm, kas uzvilka skaistus kažokus. Loa-zels pūlējās viņu atturēt.

«Pagaidies,» viņš sacīja, «tu vari sasaldēties. Es pasaukšu fūrmani.»

Viņa neklausījās un steigšus nokāpa pa trepēm zemē. Ielu aizsnieguši, viņi neatrada ekipāžas; tā bija jāmeklē un jāsauc garāmbraucošie fūrmani.

Nosaluši un errīgi viņi gāja uz Sēnas pusi. Pēdīgi krasta malā viņi satika vecu ekipāžu, kādas Parīzē tikai pa nakti brauc, it kā kaunēdamās savu nabadzību dienā izrādīt.

Šī ekipāža aizveda abus uz māju, uz Mar-tiras ielu. Viņi klusu ciešot izkāpa. Priekš Matildes viss bija beigts; viņas vīrs domāja par to, ka rītā viņam vajaga būt pulksten desmitos dienestā. Viņa nometa mēteli un nostājās spoguļa priekšā, lai vēlreiz sevi apskatītu pilnā spožumā. Uzreiz viņa izsamisusi iekliedzās... Viņai vairs nebija briljanta kakla rotas.

Loazels, pusē apģērbies, vaicāja:

«Kas noticis?»

Viņa pagriezās uz viņu kā pusjukusi.

«Es esmu pazaudējusi kakla rotu.»

«Ko!» viņš iekliedzās izbijies. «Tas nav iespējams.»

Viņi saka pārmeklēt kleitas un meteļa krumpas, ķešas, bet nekā neatrada.

«Vai tu skaidri zini,» viņš jautāja, «ka kaklarota tev bija, no balles izejot?»

«Jā, priekšistabā es viņu vēl ar roku aptaustīju.»

«Ja tu viņu būtu uz ielas pazaudēiusi, mes būtu dzirdējusi troksni no viņas krišanas. Viņa laikam palikusi ekipāžā.»

«Tā gan laikam būs. Vai tu atmini numuru?»

«Nē! Tu arī viņu neieskatījies?»

«Nē.»

Viņi ar bailēm viens uz otru paskatījās. Loazels sāka no jauna apģērbties.

«Es iešu atpakaļ pa tām vietām, kur mēs ar tevi nācām,» viņš sacīja, «un varbūt, ka atradīšu kakla rotu.»

Viņš aizgāja. Viņa palika balles drēbēs, viņai nebija dūšas noģērbties, atgulties. No bēdājusies viņa sēdēja uz krēsla nekurinātā istabā. Ap pulksten septiņiem Loazels atnāca mājā. Viņš nekā nebija atradis.

Pēc tam viņš gāja uz policiju, uz avīžu redakcijām, izsolīja atradējam maksu, apjautājās pie ekipāžu turētājiem, ar vārdu sakot, izmēģināja savu laimi visur, kur tikai kāds stars cerības bija.

No briesmīgās nelaimes satriekta, viņa visu dienu gaidīja visu šo pūļu iznākumu.

Loazels atnāca vakarā bāls un iekritušām acīm. Viņš nekā nebija atradis.

«Tev vajaga,» viņš sacīja, «rakstīt savai draudzenei, ka tev salūzusi kakla rotas atslēga un ka tu viņu devusi sataisīt. Tādā vīzē mēs iemantosim laiku.»

Viņš sauca priekšā, viņa rakstīja. Pēc nedējas laika viņiem visa cerība bija zudusi. Loazels, kurš acīm redzot šaī īsā laikā bija novecojies, teica:

«Mums jādomā uz to, kā lai dabūjam jaunu kakla rotu.»

Nākošā dienā viņi gāja ar futrāli pie tā juveliera, kura vārds uz viņa bija uzrakstīts. Tas atvēra savas grāmatas.

«Šo kakla rotu es neesmu pārdevis,» viņš sacīja, «laikam tikai futrālis pie manis ņemts.»

Viņi gāja no viena juveliera pie otra, meklēja līdzīgu kakla rotu un, no bēdām un bailēm novārguši, pūlējās visu savu atmiņu kopā saņemt.

Pēdīgi vienā magazīnā viņa atrada līdzīgu lietu. Par viņu paģērēja četrdesmit tūkstoš frankus un atdeva par trīsdesmit seši.

Viņi lūdza juvelieri, lai nepārdodot rotu nākošo trīs dienu laikā, un bez tam norunāja, ka viņš ņemšot to atpakaļ par trīsdesmit četri tūkstoši, ja pazaudētā atradīšoties līdz februāra beigām.

Loazels bija mantojis no sava tēva astoņpadsmit tūkstoš frankus, pārējo naudu viņš gribēja aizņemties.

Un viņš sāka aizņemties. Tur tūkstotu, tur pieci simti frankus, no cita piecus, no cita trīsus luisdorus (zelta naudas gabals). Viņš parakstīja vekseļus, deva apsolījumus, kuriem viņu bija jāizputina, ielaidās darīšanās ar augļotājiem. Viņš uzupurēja savu atlikušo dzīvi, parakstīja, nezinādams, vai varēs izpildīt savu apņēmumos. Par nākamību baiļodamies, priekš draudošās nabadzības stāvēdams, priekšā stāvošās gara ciešanas un nabadzīgos apstākļus baidīdamies, viņš nogāja pie juveliera un noskaitīja trīsdesmit seši tūkstoš frankus.

Kad Loazel kundze aiznesa kakla rotu savai draudzenei, tā teica ar uzsvēršanu:

«Bet tu man viņu varēji agrāki atnest, man pašai viņas reiz vajadzēja.»

Viņa neatvēra futrāli. Loazel kundze atvieglināta nopūtās, jo viņa lika sev priekšā jautājumu: «Ko Forestjē kundze domās, pārmainīšanu pamanījusi? Ko viņa uz to sacīs?»

Loazel kundze varonīgi padevās savam lik-teņam. Viņā sāka domāt par sava briesmīgā parāda deldēšanu.

Kalpi tika atlaisti. Tagadējā dzīvokļa vietā viņi izīrēja jumta istabiņu. Loazel kundze strādāja visrupjākos darbus, vārīja ēdienu, mazgāja telēķus; pie podu un kastroļu tīrīšanas samaitājās viņas rožu nadziņi. Viņa velēja vešu un izkāra to priekš žāvēšanas uz striķiem. Katru rītu viņa iznesa mēslus uz ielas un pienesa ūdeni, apstādamies uz katra trepju pakāpiena, lai atpūstos. Prastās sievietes drēbēs viņa gāja ar kurvi uz tirgu, uz katru kapeiku diņģēdamās.

Katru mēnesi notecēja termiņš vekseļiem, kuri bija no jauna jāpārraksta.

Loazels vakaros veda rēķinu grāmatas pie tirgotāja, pa naktīm pārrakstīja papīrus par pieci kapeiki par lapas pusi.

Sī dzīve vilkās desmit gadus. Pēc desmit gadiem viņi bija visu aizmaksājuši ar procentu procentēm.

Abi Loazeļi bija palikuši veci. Viņa izskatījās pēc stipras, rupjas, ar darbu apradušas sievietes, kas apkopj nabadzīgu saimniecību. Ar pavirši apkoptiem matiem; ar šķībi apvilktiem brunčiem, sarkanām rokām, skaņu balsi, tā viņa daudzreiz stāvēja uz ceļiem, grīdu mazgādama. Dažreiz, kad viņas vīra nebija mājā, viņa nosēdās pie loga un domāja par to vakaru, par to balli, kurā viņa bija skaista. «Kas gan tagad būtu, ja es nebūtu pazaudējusi kakla rotu? Kas zina, kas zina...»

Cik ērmota ir dzīve! Cik maz vajaga, kas cilvēku samaitā vai glābj!

Vienā svētdienā Loazel kundze gāja uz Eli-zejas laukiem pastaigāties, lai tur atpūstos no grūtām pūlēm. Te viņa ierauga dāmu ar mazu bērnu. Tā bija Forestjē kundze, vēl ar-vienu jauna, skaista, vēl arvienu pievilcīga.

Loazel kundze bija satricināta. Vai lai sāk runāt ar draudzeni? Zināms, ka jārunā. Un tagad, jau savu parādu aizmaksājusi, viņa tai var visu stāstīt. Viņa piegāja viņai klāt

«Labrīt, Žana!»

Sī viņu nepazina un brīnījās, ka nepazīstamā ar viņu tādā vīzē runāja.

«Kundze,» viņa sacīja šaubīdamies, «es tiešām nezinu ... Jūs maldāties ...»

«Nē, es esmu Matilde Loazel.»

Draudzene bailēs iekliedzās:

«Nabaga Matilde! Kā tu pārvērtusies!»

«Esmu pārdzīvojusi grūtus laikus no tā laika, kamēr vairs tevi neesmu redzējusi; esmu pārcietusi daudz bēdas... un visu tevis dēļ.»

«Manis dēļ? Kādā vīzē?»

«Tu varbūt atminēsies briljanta kakla rotu, kuru tu man aizdevi uz ministērijas balli?»

«Atminos gan.»

«Es viņu pazaudēju.»

«Bet tu man viņu atnesi atpakaļ?»

«Tā nebija tā, bet tai līdzīga. Desmit gadus mēs par viņu maksājām. Tu sapratīsi, ka tas priekš mums nebija viegli... Tagad ir viss aizmaksāts un es esmu mierā.»

Forestjē kundze apstājās.

«Tu saki, ka esot pirkusi briljanta rotu, ko man atdot?»

«Jā, vai tu to nepamanīji? Abas rotas gan bija viena otrai loti līdzīgas.»

Forestjē kundze, nespēdama savas jūtas apspiest, saķēra draudzeni pie rokas.

«Nabaga Matilde!» viņa sacīja. «Mana kakla rota bija pakaJtaisīta: viņa nemaksāja vairāk kā pieci simti franku!»

B. JAUNKUNDZE

No vācu valodas

Ģenerālis bija uzcēlies no rīta piktā prātā. Reimatisms viņam darīja briesmīgas sāpes. Viņš atrada, ka avīzes bija vienaldzīgas un sulaiņi nepanesami. Savā lēnkrēslā salocījies, kāju uz zemu solu (beņķīti) atstutējis, viņš saīdzis apskatīja skaisto bildi zelta rāmī, kuru viņam priekš desmit gadiem Bērns Belkurs bija dailējis (mālējis) un kura pie 1876. gada publikas tik dzīvu piekrišanu bija atradusi. Portreja bija ļoti līdzīga oriģinālam. Uz zirga savu oficieru vidū ģenerālis gauži labi izskatījās un salīdzināja sevi labprāt ar savu cilts tēvu B. kungu, kara vadoni Ludviga XVI laikā, kurš viņam pretī apgaismotā zālē karājās, kur viņš no reimatisma mocīts savu laiku nodzīvoja. Pa viņa logiem redzēja jātniekus uz ātriem un mācītiem zirgiem uz mežu steidzoties un ieelpojot skaidro februāra rīta gaisu, kas līdzinājās pavasaras rītam. Sis skats ģenerāli sakaitināja un sacēla viņā tumšas domas. Viņš nevarēja ne iet, nc arī uz zirga kāpt. Kāda dzīve! Kā viņš ilgojās šinīs riebīgās stundās pēc trokšņainām, skaistām kaujas dienām, pēc varonīgiem cīniņiem pie Mans pilsētas, kur viņš nevienu soli nebija bēdzis no ienaidniekiem. Ne mazāk viņš nožēloja, taisnību sakot, savus garnizona gadus, kas viņam, kā ģenerāļam, bija bijuši tik ļoti patīkami skaistajā Anšeras pilsētā, kur viņa brigāde pēc kara bija nometusies korteļos.

Ai, šās garnizona atmiņas! Viņas nebija bez poēzijas priekš spīdošā kavalērijas oficiera. Viņas bija jūsmīgas un jautras ar jaunības smaršu, kuru viņš šaī brīdī, kad tagadne viņam izlikās tik bēdīga un vientulīga, ar greizsirdību ieelpoja. Mīlestības un kara atmiņas! Viss tas gulēja tāļutāļu nost, un tomēr viņa atmiņas vijošā redzes laukā izlikās tik tuvu, ka ģenerālis gandrīz domāja, ka vajagot tikai izstiept roku, lai apkamptu mīļoto sievieti un spiestu savas lūpas uz skaistās, gaišpelēkmatainās meitenes lūpām, kuras tēls viņam it īpaši lidinājās priekš acīm.

Tika zvanīts, un sulainis ienāca ar noliektu galvu, bīdamies, ka tiks izbārts.

«Nu?» ģenerālis prasīja.

«Tur ir viena dāma,» sulainis atbildēja, savam pavēlniekam cieti acīs skatīdamies un priecīgs, ka viņu atradis mazāk piktu, nekā sagaidījis.

Uz mēmu jautājumu sulainis atbildēja no jauna:

«Jā, viena dāma, ģenerāļa kungs.»

«Jauna? Veca?»

«Viņa ir aizsegusies ar šķidrautu, ģenerāļa kungs, bet es domāju, ka viņa ir jauna.»

«Jauna!»

B. kungs šaubīdamies smaidīja.

«Ko šī dāma grib? Saki viņai, ka esmu izgājis. Es nevienu nepieņemu šādā stāvoklī.»

Sulainis gandrīz tūliņ atkal bija atpakaļ. Jaunības atmiņas bija pazudušas kā viegla migla, un ģenerālis bija atkal iegrimis drūmās domās. Viņa sulainis to pie viņa savilktām uzacīm nomanīja.

«Ģenerāļa kungs! Sī jaunā persona saka, ka viņai esot svarīgs steidzams uzdevums priekš jums un ka citu dienu viņa nevarot vairs nākt. Viņa ir dikti skaista,» viņš klusām piebilda, bet tomēr tik stipri, ka viņa pavēlnieks varēja dzirdēt.

«Liec mani mierā!» ģenerālis kliedza, savu kāju ar mokām uz otru vietu pastumdams.

Sulainis nekustējās, un viņa mēmā stūrgalvība pārvarēja ģenerāļa dusmas.

«Lai viņa nāk iekšā!»

Ģenerālis uzgrieza zāles durvīm muguru. Viņš tikko pamanīja, ka kāds ienāca un ka drēbes čabēja nedroši, tikko dzirdami. Apmeklētāja klusu ieklepojās, un viņš pacēla galvu.

Viņa tur stāvēja viņa priekšā, sajukusi, acis nolaidusi, ar sārtiem vaigiem, vienkārši ģērbusies, kuplos, gaišos matus ar brūnu cepurīti apsegusies.

«Atsēžaties, jaunkundze,» ģenerālis sauca, «un sakait man ...»

«Man ir vēstule no manas mātes, kungs...»

«No jūsu mātes! Kā viņu sauc?» ģenerālis vaicāja un, atbildes nenogaidījis, paņēma vēstuli, kuru viņa tam pasniedza.

Mazā, baltā kuvērā ar vasku zēģeli, šī vēstule izskatījās noslēpumaina. Tā nebija vienkārša vēstule, dubulti kopā salocīta zīmīte ar kādām īsi uzrakstītām rindiņām, it kā no kādas nedrošas rokas, varbūt no kādas vāj-nieces, mirējas, un gandrīz kā testamente.

Ģenerālis lasīja ar vērīgu seju, tad viņš jautāja, acis no zīmītes nenogriezdams, bez kā uzskatītu jauno meiteni, kura uz sava krēsla malas sēdēja:

«Tātad jūs gribat precēties?» Un viņa balss bija cieta, viņa balss pie komandēšanas, ko viņš svarīgos brīžos pieņēma.

«Nē, kungs,» viņa drusku nedroši atteica. «Es gribu iestāties klosterī.»

Ģenerālis atvieglināti nopūtās.

«Jūs... gribat... klosteri?»

«Jā, kungs.»

Kādu brīdi klusu cietusi un redzēdama, ka viņai jādod izskaidrojums, viņa stāstīja, ka esot skolotāja, tāpat kā viņas māte. Viena pati pasaulē stāvēdama, ar neko, kas viņu pie dzīves saistītu, viņa jau sen ilgojoties pēc klostera māsu likteņa un amata, kuras gādājot par nabagiem un vājniekiem un kuru skaistā aubīte līdzinājoties eņģeļu spārniem. Viņa nekā labāka nevarot darīt. Viņas apņemumies bija gatavs; viņa bija uzmeklējusi vecu dāmu, viņas mātes draudzeni un tai izstāstījusi savu nodomu. Sī dāma viņai teikusi par kādu vēstuli, ko viņas māte rakstījusi savas vājības pēdējās dienās, ar to nosacījumu, lai viņai to nododot tikai tad, ka viņa precējoties. Kuvērā bija vēl otra zīmīte, B. kungam, adresēta uz viņa hoteli Elizejas lauku ielā. Saī zīmē stāvēja tikai šie maz vārdi:

«Tu gribi precēties. Esi laimīga laulībā. Taī vakarā priekš kāzām nones šo vēstuli pie B. kunga. Tā ir tavas mātes pēdīgā griba, kas tevi mīlē un svētī. Dzīvo vesala, mana mīļā meita.

Marija O. R.»

«Jūs iestāsaties klosterī?» ģenerālis atjaunoja. «Vai jūs to esat cieti apņēmušies?»

«Jā, kungs.»

«Ā!»

Viņš vēl aizvien turēja vaļējo zīmi savās rokās, skatījās kādu brīdi stīvām acīm uz zemi un garnizona atmiņas viņam nāca prātā. Skaistās, gaišmatainās meitenes seja ar sārtām lūpām atkal atdzīvojās. Tas bija 1865. gadā. Ģenerāļa radiniece — Z. madāma lika savus bērnus no jaunas, dievbijīgas katoļticīgas īrietes skolot. Jātnieku kapteins sāka rādīt uzmanību pret šo jaunkundzi, kuras zilās acis viņu tūliņ bija pievilkušas. Viņš bija mīlējis un bija ticis mīlēts. Marija bija ilgi turējusies pretī. Pēdīgi vētrainā vasaras vakarā viņa apsolījās ar viņu vienatnē satikties un pēc stipras cīnīšanās padevās tam vīram, kas zvērēja, ka būšot viņu mūžīgi mīļot. Tas bija mīlestības zvērests, kuru rudens vējš aizslaucīja prom ar savām pirmām birstošām lapām. Vienā dienā viņš caur vēstuli dabūja ziņu no Z. madāmas, ka īru skolotāja piepeši aizceļojusi, teikdamās, ka esot vāja. Tas bija viss.

Stāsta beigas bija šaī vēstulē. Vienas dienas neapdomība bija visu dzīves mūžu apkaunojusi. Māte juzdamies, Marija atstāja Z. madāmas māju un aizgāja uz Parīzi. Grūtu rokas-darbu strādājot un trūkumu ciešot, viņa meitu bija uzaudzinājusi, mācījusi un izglītojusi par skolotāju, kāda viņa bija pati. Kāda viņa pati!... Bēdīgie piedzīvojumi viņai bija mazākais derējuši priekš tam, lai biedinātu savu bērnu no dzīves slazdiem. Tai bija jāprecējas, jātiek godājamai sievai, cienījamai mātei. Priekš laulībā iestāšanās viņai bija jāuzmeklē B. kungs, jānodod viņam šī vēstule, un šim vīram, kam viņas māte visu bija nodevusi, tam vēl bija tikt atļautam, lai aizlaiž viņu iet prom bez mīlīga vārda, bez kā viņu uz pieres pabučotu. Viņa paļāvās uz dievu un lūdza svēto jumpravu par savu meitu Mariju.

Ģenerālis to trīs reizas lasīja. Uz viņa ģīmja pēc iekšķīgas cīnīšanās bija redzama sajukšana.

Viņš atkal iesāka:

«Jūs klosterī iestāsaties?»

«jā, kungs,» jaunā meitene uzceldamies vēlreiz atbildēja.

«Ko nu darāt?» B. kungs sauca ar briesmīgu seju. «Vai tad es jūs prom dzenu?»

Viņa atkal nosēdās gluži bailīga.

«Divdesmit gadu vecumā tik viegli klosterī neiet, ja nav svarīgu cēloņu. Sakāt man viņus. Jā, es jau zinu, amats svēta misione...

Bet vai tas ir viss? Jūs būs iegrūduši nelaimē, vai ne? Pastāstāt man to — man tas patikšanu darīs. »

Jaunā meitene uz viņu paskatījās. Viņš nemaz tāds neizskatījās, kas sagaidītu patīkamu stāstu. Viņš elsoja, it kā nāktu no uzbruciena uz svešu cietoksni. Viņam elpa bija aizrāvusies, un viņš stumdīja savu vājo kāju, koz-, dams sev lūpās, lai nebūtu jālād.

«Vai jūs man nekā negribat sacīt?» viņš turpināja, redzēdama, ka viņa cieš klusu. «Nu labi, es šo jūsu romānu zinu! Jauns cilvēks rāda jums uzmanību, varbūt skaists oficiers un...»

«Nē, kungs,» viņa stomījās gluži nosarkdama.

«Ciešat klusu!» ģenerālis stingri sauca. «Jūs nevarat melot.»

Un, kad viņa sāka raudāt, viņš savu balsi pārgrozīja. Viņa cietā balss palika laipna. Vēl arvienu ņurdēdams, viņš paņēma mazo, ar melnu cimdu apklāto roku savējā.

«Sis jaunais cilvēks,» viņš turpināja, «šis oficiers?»

Tāļāku viņš netika. Viņam izlikās, ka tas esot viņa paša stāsts par Mariju, kurš vēl otrreiz notiekot. Tie bija tie paši gaišpelēkie mati, tās pašas sārtās lūpas, tās pašas zilās acis ap nolaistiem plakstieniem. Tikai deguns bija drusku stiprāks un piere... tā bija gandrīz tā pati, kas ģenerāļam, — to nevarēja liegt.

Viņa jautajiims skanēja laipni un vel drusku pavēloši. Jaunā meitene paklausīja. Viņa visu izteica, un bija redzams, ka tas bija tas pats stāsts. M. kungs, artilērijas kapteinis, bija ar viņu vienreiz dejis.

«M. kungs...?» ģenerālis sauca. «Edvards M...I»

«Jus viņu pazīstiet?» viņa vaicaja.

«Jā! Jā!... Citu jums man nav jāsaka. Viņš jūs mīlē... Jūs... Es nepastāvu uz to, lai jūs viņu precat. Viņš jūs nevar precēt, tādēļ ka jūs esiet nabaga — skolotāja...»

«Nevis tādēļ,» viņa lēnām sacīja.

«Kādēļ tad?»

Viņš viņu sajukuši uzskatīja — slapjām acīm, un viņam lieta palika skaidra.

«Tas ir tiesa,» viņš teica, «es par to nedomāju.»

Tad, kādu brīdi klusu cietis, viņš savādā balsī sacīja:

«Jūs darāt labi, iestādamies klosterī — gauži labi. Jūs esat krietna meitene, cienījama sieviete. Dzīvojat vesali, mans bērns, un saņemiet tikai dūšu.»

Viņa pacēlās taisna kā svece un, godbijīgi sveicinājusi, izgāja no zāles.

Viņa jau atradās priekšistabā. Sulainis viņai gribēja atvērt durvis, te ģenerālis zvanīja. Sulainis steidzās pakļausit sava kunga pavēlošam saucienam.

Jaunā meitene atstāja māju. Bet viņa vēl pa trepēm nebija nogājusi, kad sulainis viņu panāca.

«Ģenerālis liek lūgt jaunkundzi, lai šodien pēc pusdienas atkal atnākot.»

Ap pulksten trim jaunā meitene atkal zvanīja pie B. kunga durvīm. Tagad viņai sulainis nelika gaidīt priekšistabā, bet ieveda viņu mazajā zālē.

Ģenerāļa vietā tur atradās viņa bilde, pretim viņa cilts tēvam, karaļa armiju vadoņam.

Jaunā meitene apsēdās, caur šo otru uzņēmumu vēl vairāk sajukusi kā caur pirmo. Viņas acis skraidīja no vienas lietas uz otru, kamēr viņas domas sāka palikt nemierīgas.

Uz vienreiz ģenerāļa rupjā balss atskanēja kādā sāņistabā. Negribēdama klausīties, kas tiek runāts, jaunā meitene sāka apskatīt Bērna Belekura zīmēto bildi.

Ģenerālis atradās savā darba istabā. Pie loga stāvēdams, viņš atspiedās uz savas lielās niedras un dauzīja ar to laiku pa laikam pret zemi. Drusku tāļāk no viņa stāvēja artilērijas oficieris mēteli uz rokas.

«Tev vajadzēja precēties,» ģenerālis teica. «Man ir tiesība tev to sacīt, man, tava mirušā tēva uzticamākam draugam un tavam krusttēvam! Ja tu paliksi vecpuisis, tad tev būs tāpat kā man, tu paliksi vecs lops kā es, nekam nederīgs, egoists...»

«Ģenerāli!»

«Diezgan! Tev netrūkst izdevīgu brīžu. Priekš pāra dienām oficieru ballē bija četri līdz pieci duči jaunu meiteņu, viena par otru skaistāka, un mantinieces! ...»

«Krusttēv!»

«Ja tu neprecēsies, tad es tevi atcelšu no mantošanas un precēšos pats, lai tevi sakaitinātu. Es deru, ka tu jau zini kādu! Tu zini, ka kara ministers negrib atļaut armijā mežoņu laulības...»

«Ģenerāli!»

«Diezgan! Bet es tev nu arī laidīšu runāt. Ko tu vari sacīt priekš aizbildināšanās?»

«Ka es mīlu skaistu, jaunu meiteni, manu dārgo krusttēv, bet viņa nav no tām, par kurām jūs līdz šim runājuši. Es mīlēju eņģeli...»

«Tāļāk?» ģenerālis sauca.

«Par nelaimi, viņa nav precējama,» jaunais oficieris turpināja.

«Jauna meitene, kas nav precējama!»

«Likās, ka viņa nebija vienaldzīga pret klusām uzmanībām, ko es viņai parādīju... Bet taī dienā, kad es sev atļāvos viņai izteikt, ka to mīlēju, viņa man pasludināja, ka taisoties atsacīt pasaulei un nākošā nedēļā nodomājusi iestāties Babilonas ielā klosteri par klostera māsu. Es viņai rakstīju, viņa man neatbildēja. Viņa ir tik lepna. Ai, kad jūs viņu pazītu! Kad...»

«Viena vējā, simts citas rokā,» ģenerālis piebilda.

Artilērijas kapteinis savilka bēdīgi ģīmi, kā tāds, kas nelaimīgi mīlējis un kam vairs pasaulē laimes nav.

«Vai tu gribi, ka lai es tev taī lietā palīdzu? Es domāju, ka esmu priekš tevis īsto sagādājis, mana biedra audžumeitu, kurš tāds pats nelaipns kā es un kam nekā cita nav uz pasaules kā šis bērns. Viņš tad atstās visu savu mantu, un viņš ir ļoti bagāts, šis vecais rūgums! Kādā krāsā bija tava eņģeļa mati? Gaiši, vai ne? Tādi gaišpelēki...»

«Jā, bet es domāju, ka esmu jums teicis, krusttēv, ka ...»

«Labi, labi! Gaišpelēkie mati, sārtās lūpas, zilās acis, tāda maza roka ... Tā ir, vai ne? Mana veca biedra audžumeita ir tāda pati kā tava skaistā klosterniece. Vai tu netici? Nu labi! Skaties pats!»

Ģenerālis, uz sava spieķa atspiedies, paspēra vienu soli, atvēra durvis un sacīja, kap-teni jaunai meitenei priekšā bīdīdams, kura pie šā trokšņa bija uzcēlusies:

«Es tev te stādu priekšā B. jaunkundzi.»

Nu, vai nu te vēl kas jāsaka?

KUPRAINĀ

No vācu valodas

Anna sev gandrīz acis izraudāja, kad viņas tēvs mira, — un tomēr viņa dēļ tā bija zīmēta priekš citu cilvēku acīm, no viņa tā bija mantojusi nejauko augumu, kaut arī viņas mugura nebija gluži tik līka kā tēvam. Bet tādēļ viņš to bija mīļējis tik karsti un sirsnīgi, kā tikai tēvs var savu bērnu mīlēt. Un bez nejaukās muguras viņa bija no tā mantojusi tak ari citas lietas: viņa silto, daiļjūtīgo sirdi, viņa gudro un dzīvo garu un pie tam no savas sen mirušās mātes divas skaistas, neizdibinā-jamas acis un baltu, jūsmīgu ģīmi, pilnu saldas laipnības un no neizsakāma mīlestības košuma apspīdētu.

Nu viņa bija viena pate. Mazā, no tēva viņai atstātā manta viņu gan aizsargāja no visām rūpēm, bet viņas sirds bija vientule, un tādēļ viņa sevi turēja gauži laimīgu, kad onkulis — galma padomnieks (hofrāts) — nāca, lai viņu pie sevis savā mājā aicinātu.

Par radniecīgo mīlestību, ko viņš tai parādīja, sirsnīgi priecādamies, viņa nemaz nebija pamanījusi izbijušos skatienu, kuru viņš meta

uz viņas skaisto ģīmīti, un nebija pamanījusi, ka šis skatiens atkal palika mierīgs, kad tas apstājās pie viņas kroplā auguma. Ak nē! Viņa meitām nedraudēja nekādas briesmas no Annas, no šā neskaistā radījuma, kas no kakla uz augšu līdzinājās patīkamai dievietei — uz apakšu ķēmam.

Kādas nedējas pie saviem radiem dzīvojušai Annai izdzisa tās jūtas, kuras viņa bija turējusi par godbijību un kuras īsteni bija tikai bailība, bailība no šās mājas spožuma un lepnuma un bailība no viņas savādiem iemītniekiem.

Lepnā tanta, kuras smalkā izturēšanās vilkās tikai tik ilgi, kamēr viņai priekš tam bija apbrīnotāji, nebija ne māte, ne sieva, ne saimniece, tādā ziņā, kā Anna sev visus šos sievietes augstākos amatus priekšā stādījās; tā nebija savu meitu draudzene un padoma devēja, ne sava vīra prieku un bēdu dalībniece, ne savas saimniecības rūpīgā, uzticīgā vadītāja.

Bet kas tad viņa bija? Viņa bija sieva, kādu ir daudz. Sieva, kas no sava laika vienu pusi izlietoja gudrojot, kā lai otru pusi uz vispatīkamāko vīzi pakavēt — sieva pēc modes. Un kāda māte, tādas arī bija meitas. Pie tam šās ģimenes sievietēm trūka saprašanas savas dzīves garlaicīgo tukšumu ietērpt mazākais ārīgā pievilcībā. Bet, lai tomēr būtu kā citas, viņas dzīvoja pēc citu ieraduma un darīja, kā modes nosacījumi pavēlēja. Bet tā dzīvot ir loti grūti, un tādē| arī šīs sievietes tad vien bija labā prātā, kad bija ballēs, citu acīs, bet mājās aizvien garlaikojās un bija saīgušas.

Par darbu šaī spožā mājā ne domāt nedomāja; pienākumu tur, kā likās, nebija nekādu. Neviens no otra nekā neprasīja, nekā nesagaidīja.

Annai, kas aizvien bija radusi darboties, drīz vien apriebās šī mūžīgi darbīgā bezdarbība. Galma padomniece (hofrātene), nicinoši brīnodamies, paskatījās uz meiteni, kad Anna lūdza, lai viņai atļaujot palīdzēt pie saimniecības darbiem.

«Man nekas nav pretī, kad tu gribi palikt par kalponi,» viņa teica un saīgusi lasīja romānu tājāk, par kuru viņa gribēja runāt nākošās viesībās.

Anna priecīgi steidzās ārā no sm-aršīgu zā|u pildītām istabām, kurās lepnība valdīja un garlaicība perinājās. Viņa gribēja palīdzēt, kur bija vajadzīga palīdzība. Un palīdzība bija vajadzīga visur. Paši dienastnieki bija priecīgi, nu reizi juzdamies pie viena vadības. Viņi labprāt paklausīja Annas nosacījumiem, kuri izlikās kā lūgšanas un bija pavēles, kurām neviens nevarēja pretoties.

Nemanot cits labāks gars ieviesās mājā, mazākais viņas apakšējos iemītniekos. Un Anna jutās laimīga un — apmierināta, apzinādamās, ka nu viņas dzīvei bija mērķis un ka viņa stāvēja vietā, kuru viena pate izpildīja. Viņa labprāt panesa, kad tanta, viesus saņemot, viņu uzskatīja par zemāku kā kuzī-nas. Viņa arī vairs nenoskuma, kad ieraudzīja, ka kāds slepeni skatās uz viņas , kroplo muguru, un jau sen vairs nepriecājās, kad viņas skaistajā sejā kāds apbrīnojoši lūkojās: viņa jau zināja, ka katra apbrīnošana, ko viņai deva, bija savienota ar nožēlošanu un ka katris slavas vārds, ko uz viņas teica, beidzās klusās vai dzirdošās nopūtās. Viņa arī zināja, kādēļ tanta pie tējas galda lampai noņēma aizsegu, kad viņa viesus apkalpoja. Aizsega bija tikai tik daudz gaismas laidusi cauri, ka apspīdēja viņas skaisto ģīmi; līdz viņas kuprainai mugurai gaisma nebija spiedušies. Tanta gribēja, lai, viņas muguru ieraugot, daži jauni kungi mestu mieru viņas skaistumu apbrīnot un lai vairāk grieztu Vērību uz savām meitām — Eleonoru un Rizu.

Anna bija pilnīgi skaidrībā par savu stāvokli un par savas personas iespaidu. Gan dažreiz viņa palika bēdīga, ka viņa nebija kā citas meitenes, ka viņai tuvojas ar laipnību, kas atgādināja līdzcietību. Un par vienu lietu viņa daudzreiz domāja: vai cilvēku dzīves visjaukākā manta, vai mīlestība viņai palikšot aizvienam liegta.

Viņa juta, ka katrai cilvēka sirdij reiz jā-atveroties priekš mīlestības — bet viņa arī juta, ka mīlestība viņai varot nest tikai bēdas un sāpes. Tā viņa iesāka bīties no mīlestības — kamēr tā jau viņai dziji sirdī bija iesakņojusies.

Viņas onkuļa mājā aizvienu biežāki nāca viesoties kāds jauns mūzikas pratējs, bagāti apdāvināts mākslinieks, liels ceronis, kuru nesaprata visi, kas muziķu tikai ar ausim klausās. Mazākais droši bija zināms, ka galma padomnieka (hofrāta) mājā viņu saprata tikai — skaistā kuprainā.

Bet vēl, kamēr viņš savas domas nebija tērpis mūzikas skaņās, kamēr Anna, kura pate bija muzikāliski apdāvināta, nebija viņu atzinusi par mākslinieku, viņš jau kā cilvēks bija iemantojis visu viņas sirdi. Viņa gan ne ar vienu skatienu, ne ar vienu ģīmja vaibstu tam nelika manīt savas slepenās jūtas, kuras caur kāda līdzcietīgu skatienu, caur kāda nicinošiem Smaidiem būtu palikušas priekš viņas par vislielākām , mokām, kamēr tās apslēptas viņas sirdij arvien vēl izlikās kā kāda klusa laime...

Tad reiz bija vasaras vakarā. Mājās spēlēja muziķu. Riza un Eleonora dziedāja aizgrābjošu dziesmu — žēlabas par puķi, kuru vētra lauzusi. Viņas to dziedāja pirmo reizi, un jaunais komponists, kurš dziesmas tekstu un meldiju bija sacerējis, tās pavadīja.

Anna klusām piecēlās un izgāja dārzā. Viņas sirds bija par daudz dzirdoši pukstējusi, un negribot viņai bija asaras spiedušās acīs. Dziesma viņu apbēdināja kā pēdējā laikā viss, kas no viņa nāca, — viņa mutes un acu valoda un viņa mākslas valoda.

Viņa bijās, pate nezinādama, par ko. Caur tam viņas nervi tika satricināti. Un ari tagad viņa satrūkstas, dzirdēdama aiz sevis zem ašiem so|iem smalko granti čirkstot: viņa apgriežas — un viņš stāv tai priekšā, viņš, par kuru viņa domā dienās un naktīs. Klusām viņš sauc viņas vārdu. Viņa smaida — tie ir tādi pieklājības smaidi, — gandrīz rādās, ka viņa ar tiem gribētu uzcelt sētu starp sevi un starp to nodomu, ko viņa lasa viņa aizkustinātā sejā.

«Vai tad mana dziesma bija gluži tik slikta — ka jums bija jābēg projām?»

Viņa iztrūkusies pakratīja galvu.

«Tad no manis paša jūs lūkojāt izbēgt. Kādēļ jūs to darāt, Anna? Vai tad jūs nezināt, ka es jūs mīlēju.»

’ Viņš to saka ar tik mīkstu, laipnu balsi un noliec ar tik jūsmīgu skatienu savu ģīmi pie viņas.

Šo skatienu viņa ir redzējusi savos sapņos, viņos dzirdējusi šo viņa balss skaņu! Te nu ir kopā viņas dzīves lielākā laime un nelaime! Kārdināšana, kas lūko pielabināties viņas sirdij un kurai viņa tomēr negrib padoties — nekad! Viņas galva ir palikusi auksta un vesela, kaut gan sirds ir karsta, ievainota. Tas, kas viņas priekšā stāv skaistā zaļoksnībā, tas ir pēdīgais, ar kuru viņa būtu labprāt savienojusi savu nabadzīgo būti. Un, kamēr viņa, savās rūgtās, sāpju pilnās domās nogrimusi, viņam stīvi acīs skatās, viņš saka tai jūsmīgus mīlestības vārdus. Viņa to uzklausa ar slāpstošu dvēseli, viņa jau visā savā nākošā dzīvē šo brīdi atminēsies. Bet pie tam viņa arī iedomā Zan Paula teikumu: «Sieva mīlē vienumēr projām, vīram vēl daudz cits ko darīt!» Šis daudz nozīmīgais vārds «cits ko darīt» viņai nerimstoši priekš acīm lido, kas būtu nācis, negrozāmi nācis, ja viņa šaī stundā savām jūtām būtu padevusies — nē, to viņa nevarētu panest. Viņas mugurai nav nekāda da|a ar viņas sirdi, viņa gribētu, lai to mīlē, kā kaut kuru slaiku slaiko sievu — jeb — palikt labāk viena pate nekā darīt nelaimīgus divus cilvēkus — viņu un sevi.

Tad viņa uzelpo un atbrauka ar roku, kuru tā no viņa rokas atraisījusi, sev matus no pieres. Un mierīgā balsī viņa teic:

«Jūs maldāties par savām paša jūtām un par manām. Savu kroplību iedomādamies, es arvienu esmu zinājusi turēties tā 1 u no mīlestības. Un, ja arī tā nebūtu, tad tomēr līdzcietīga draudzība man nepietiktu — jo citu ko jau jūs pret mani nesajūtiet. Un nu iesim iekšā, man ir darbs.»

Viņa tam sniedza roku, laipni uz to skatīdamies. Sajucis un klusu viņš paliek stāvot un laiž viņai aiziet projām...

Vakariņas ēdot, galma padomnieks (hof-rāts) slavē gardo zosti, kuru Anna nupat kā pasniedz savam klusam cienītājam, jaunajam komponistam.

«Tas ir mans darbs, onkuli!» viņa atteic it kā slavēta ķēkša, mierīgi un jautri smaidīdama.

Domu pilns jaunais komponists viņai skatās spīdošās acīs. Jā — viņam vajaga būt maldījušamies, tā tikai var smaidīt, kad sirds ir mierīga, gluži mierīga.

Šodien viņš atvadās agrāki nekā citas rei-zas. Tūlīt pēc viņa aiziet Anna. Neviens pēc viņas neprasa, ne pēc tā, kas viņu aizsauc. Un tā arī neviens nezina, ka viņa savā tumšā istabā priekš gultas ceļos nometas un, ģīmi abās rokās iespiedusi, rūgti rūgti raud.

IZ ĶĪNAS SIEVIEŠU DZĪVES

Atstāstījums

Kad mazā 2i-Mei piedzima, neviens nepriecājās. Meitenes ķīniešu ģimenē (familijā) tiek gan ciestas, bet labprāt viņas neviens neieredz. Arī no kaimiņiem neviens nenāca mātei laimes vēlēt, kā to dara pie puisēnu dzimšanas, bet visi viņi cieta aiz pieklājības klusu un domāja pie sevis, jo mazāk par nelaimīgo atgadījumu runājot, jo labāki.

Mazajo atstāja dzīvu, tādēļ ka ģimene (fa-milija) jau pastāvēja iz trim puisēniem un viņa bija pirmā meitene; viņas galva tika nocirpta, viņa tika apģērbta īsā, maisam līdzīgā apģērbā un ielikta kurvī, kurš pie jumta baļķa bija uzkārts. No turienas viņa nu apskatīja savu mazo pasauli. Māja pastāvēja no trim dzīvojamām telpām, divām guļamām istabām, katra savā mājas galā, un vienas lielākas telpas viducī, kas tika izlietota priekš visām mājas vajadzībām. 2i-Mei varēja no savas gaisā karājošās gultas redzēt apkārt skraidošās cūkas un vistas, un darbīgos ļaudis uz ceļa priekš mājas durvīm.

Lielāka paaugusi, viņa skrēja, melnos matus garā bizē sapinusi, īsās, zilās biksēs un tādā pašā jakā ģērbusies, ar citām ctema meitenēm uz lauku sausās lapas un nokaltušos zarus lasīt. Sie ikdienišķie gājumi uz krastu vai uz kalniem bija viņas vienīgais prieks, kaut gan viņa zināja, ka viņu sagaidīja cieti vardi un sitieni, ja viņa kurvi neatnesa pilnu mājā, viņa tomēr priecājās par zilo debesi un aizgrābta klausījās uz putnu balsīm. Dažreiz mazajā galviņā sacēlās domas, un viņa labprāt būtu zinājusi, vai visi tie ciemi, ko viņa no kalna varēja redzēt, tāpat izskatoties kā tie, kur viņa dzīvoja, vai visas mājas esot tādas pašas, vai visi ļaudis esot nabagi, vai jūrai vēl kāds cits krasts kā tas, kuru viņa pazina — bet uz visiem šiem jautājumiem neviens viņai neatbildēja.

Viņai bija tik daudz jāstrādā, ka viņas kājas pa to laiku tika palaistas un jau krietni bija paaugušās, kamēr sāka viņas darīt par kroplām. Zi-Mei gan zināja, ka viņai būs jāpanes briesmīgas sāpes, bet tas viņai nekas nebija, salīdzinot ar savu biedreņu zobojošiem piezīmējumiem: «Redzat, redzat, tur brauc garām divas laivas,» — tā meitenes ļaunīgi sauca, kad viņa rītos ar kailām kājām steidzās uz kalniem, un viņa skrēja ātrāki, lai vairs nedzirdētu apsmieklus, un asaras mazajai izpiedās jautrajās acīs, un viņa sāka kaunēties par savām kājiņām, kuras tiešām nebūtu aizskārušas mūsu daiļjūtību.

Pacietīgi un dūšīgi viņa panesa sāpes divus gadus, līdz viņa ar lepnību skatījās uz savām kroplām, mazām kājām, kas nu viņu vairs nevarēja nest uz kalniem, kur viņa ka bērns bija apbrīnojusi zilo debesi un putnu dziesmas. Nu viņa palika mājā un palīdzēja mātei vērpt un aust, un vārīt rīšus priekš ēdiena. Kad viņas tēvs un brāļi bija paēduši, viņa ar savu māti nosēdās pie galda un ēda, kas bija atlicies. Zināmās piemiņas dienās viņa pielūdza mazo elka dievu uz mājas altāra, un dažreiz viņa gāja ar citām radonēm uz ciema templi, ziedot (upurēt) dieviem vīraku un skaistus papīrīšus. Tā viņa palika piecpadsmit gadus veca, un viņas vecāki sāka domāt uz viņas izprecināšanu.

Ļims bija tirgotājs Svatovā, kura vecāki un vecāku vecāki bija miruši un kurš nu bija ģimenes (familijas) galva. Viņam bija jaunāks brālis, Ve, un sieva, kurai vajadzēja kalpones un kura tādēļ viņam dzinās, lai brāli Ve apprecinot. Ve bija kuprains un ar tādu pašu stulbu prātu, kāds viņam nejauks izskats; viņš Limam tirgotavā palīdzēja. Pēc ķīniešu ierašas kādam vidutājam tika uzdots, lai meklējot priekš Ve sievu. Šis pazina visas meitas apkārtējos ciemos un iesāka ar Zi-Meias vecākiem sarunas, kuru iznākums bija tas, ka meitene tika ar Ve saprecināta. Vēl viņi nekad viens otru nebija redzējuši, kad viņu liktenis tos neatraisāmi bija savienojis. Līgavainim (brūtgānam), zināms, gan būtu atļauts atkāpties, bet līgavai (brūtei) tādas tiesības nebija! Viņai bija jāpadodas vecu vecai ierašai, un būtu viņa pretī runājusi, visi par to būtu briesmīgi iztrūkušies un viņas vājo balsi drīz pārkliegtu.

Bet Zi-Mei nemaz nedomāja uz pretrunu, viņa priecājās par jaunām drēbēm, par jauno matu greznumu, priecājās par to, ka varēs atstāt savu ciemu un dabūs redzēt pasauli.

Lins bija Zi-Meias vecākiem atsūtījis sarkanā zīdā ietītu ierasto precības naudu, sarkanas kārtis ar draudzības apliecinājumiem un laimes vēlējumiem tika izmainītas, un vienā no ciema pareģa par Laimīgu noteiktā dienā Zi-Mei tika aizvesta uz sava vīrabrāļa māju. Viņa sēdēja grezni pušķotās nestāvās, un sarkans lakats aizsedza viņas galvu un ģīmi. Papriekšu viņa ziedoja (upurēja) mājas dievam, tad viņu ieveda viņas istabā un noņēma viņai apsegu — pirmo reizi viņa redzēja savu vīru ar kupri uz muguras un stulbo seju, un viņa tūlīt sāka to ienīdēt.

Otrā dienā Zi-Meiai bija jāpanes, ka ciema iedzīvotāji nāca viņu apskatīt un, viņai dzirdot, slavējoši vai smādējoši par viņu sarunājās.

Verdzības dzīve priekš viņas iesākās. Ļima sieva, viņas pavēlniece, bez žēlastības viņu tirdīja, viņa bija kundzīga un augstprātīga, un mazā Ze-Mei jutās gauži nelaimīga un vientule savā jaunā apkārtnē. Viņas tuvākā kaimiņiene (nāburdze) bija viņas tanta, jauna sieva, tikko vienu gadu par viņu vecāka, kura nu jau trīs gadus dzīvoja sava vīra ve-

caku mājā, bez kā būtu redzējusi savu vīru. Viņš pēc saderināšanās devās uz ceļojumu, viņa līgava (brūte), priekš kuras viņa vecāki bija aizmaksājuši precību naudu, pārgāja viņu īpašumā, un viņai nu bija jākopj vājo, prātā jukušo vīratēvu un jāpanes vīramātes pārestības. Ar viņu 2i-Mcia jau kādu laiku bieži bija satikusies, kad viena rītā abas jaunās sievas, svētku drēbēs ģērbušās, izgāja no ciema un tiem, kas viņām prasīja, kur iešot, atbildēja, ka «iešot uz māju atpūsties». Kādas stundas vēlāk viņu kurpes atrada jūrmalā, un viens zvejnieks stāstīja, — viņš esot redzējis, ka abas, viena otru apkampušās, iegāzušas viļņos.

Neviens par to nebrīnējās, ar mierīgu vienaldzību ciemā uzņēma ziņu par abu sieviešu nāvi. Pašnāvības Ķīnas sieviešu starpā ir gluži aprasta lieta.

MAHMUDS BABA

Atstāstījums

Ja maz kādreiz kāds cilvēks pilnīgi mierā bijis ar savu likteni, tad tāds bija Mahmuds Baba. Viņš nezināja, kas tas ir rūpes, un nepazina nelaimi ne no stāstīšanas. Un kur gan viņš to būtu varējis dabūt pazīt?

Kad viņam reiz stāstīja par bēdām, kas daudzus cilvēkus nomācot, tad viņš sēdēja savā mīļā vietiņā ap varenas liepas kupliem zariem un ilgi domāja par to, ko dzirdējis, bez kā viņa dvēsele to varētu saprast. Cilvēku bēdas? Kas tad tas varēja būt? Viņa klusās acis domīgi lidoja pār apkārtējām zaļajām druvām, kamēr roka lēnām glāstīja garo, sidrabaino bārdu.

Tik ilgi, cik viņš — vecais, klusais Mahmuds Baba varēja atminēties, viņš te sēdēja katra siltā vasaras vakarā krāšņās liepas lapenē. Vēss sēdeklis, diezgan liels priekš vairāk cilvēkiem, bija te no dēļiem uztaisīts, uz viņu augša veda trepes, pa kurām Mahmuds Baba vēl arvien bez pūlēm uzkāpa. Liepa stāvēja lielceļa un upītes stūrī, kura caur lielceļu teceja; otrāpus upītes, arī tuvu pie ceļa, tikai maz so|us attālu no liepas, vēl no viņas za* riem apēnota, stāvēja viesmīlīga svešinieku pajumte — Mahmuda Babas viesnīca, pēc kuras visi ceļinieki ilgojās. No agra rīta līdz vēlam vakaram vecais sulainis maisīja brūno kafijas pulveri vārošā ūdenī priekš saviem nogurušiem viesiem, kas klusām klausījās uz sirmā gus|ara dziesmām, kuras šis, gadu no gada pie sprakšķēdamā ugunskura sēdēdams, saviem klausītājiem par uzjautrināšanu lika atskanēt.

«Mahmuds Baba ir klāt — būs atkal vakars,» dziedātājs sacīja, pa atvērto logu uz liepu skatīdamies. «Es dziedāšu, viņu apsveicinādams, viņa mī|o dziesmu. Un viņš iesāka lēnām, gari vilkdams, dziedāt:

«Neima take lule,

Neima take bule U cara!»

Mahmuds Baba klusām palocīja galvu, dzirdēdams atskanot dziesmu, kuru bosniešu dzejnieks viņam par godu bija sacerējis un kuru nu ceļinieki iznēsāja pa vistālākiem Bosnijas apgabaliem, dziesmu par Mahmuda Babas skaisto pīpi un viņa skaistajām sievām.

Ar labpatikšanu vecis apskatīja savu pīpi, no kuras izmutuļoja smalkās tabakas smar-šīgie dūmi. Galviņa no tumšsarkaniem māliem pusizplaukušas Damaskas rozes veidā, ar garu jasmīna koka kātu, kuram galā bija melna zītara spice, tāda pīpja vairs citur nekur nevarēja atrast, un viņš bez tam vēl tika cienīts kā tēvutēvu mantojums.

Nē, tāda pīpja nevienam citam nebija un arī tādas sievas ne kā Mahmudam Babam.

Maz soļus aiz viesnīcas, smaršīgu pļavu vidū, stāvēja Mahmuda Babas māja, un aiz loga priekškaramā lūkojās ārā visskaistākā Bosnijas sieva, jauna kā rīta gaisma, kā saule spoža, bet melnajās uzacis ļaunās krumpās savilkusi.

Un atkal Mahmuds Baba palocīja galvu. Tā bija septītā. Tik skaistas bija viņas visas, un, kad viņas novīta, tad viņas mira, un viņš ņēma atkal to skaistāko. Vai viņam būs jāredz arī šito novīstot?

Viņš redzēja ļauno krumpu starp viņas uzacīm, viņš redzēja, kā viņa cieti rokā turēja loga aizkaru, stīvi uz viņu raudzīdamies, un viņš kratīja galvu. Kādēļ gan šis radījums nepriecājas? Viņai jau bija maizes diezgan, skaistas drēbes un divas rindas dukātu ap kaklu. Viņai vajadzēja smieties, aizvienu smieties.

Liepai līdzās, viņpus upes, jaunais sulainis stāvēja, viesiem kafiju pasniegdams. Viņš gandrīz visu dienu skaidrā ūdenī skaloja tasītes un pie tam nerimstoši skatījās uz to logu, aiz kura priekškaramā bija redzama skaistās sievietes roka. Cik viņš vefkli darbojās ar tasītēm, cik pašapzinīgi svaidīja skaisto galvu, tā ka viņa cepures pušķis pa gaisu vicinājās, kā viņa acis smaidīja, kā viņa baltie zobi spīdēja, — tas jau bija Emins, skaistākais jauneklis apkārtnē.

Un atkal Mahmuds Baba nosmādējoši galvu pakratīja, uz abiem jauniem ļaudīm paskatīdamies. Lai viņi arī viens otru mīlētu, — bet tad, kad viņš nomirs. Galva viņam zemāki noslīka uz krūtīm, un no pīpja uzkāpošie dūmu mutuļi pamazām izsīka.

«Emin!»

Sulainis no veča saukšanas sarāvās, smaidi viņam uzreiz no vaiga izzuda, un gandrīz izlikās, ka viņš būtu nobālējis. Ar vienu lēcienu viņš pārlēca pār upi, uzkāpa līdz Mah-muda Babas sēdekļam un gandrīz zibiņa ātrumā paklausīja katrai viņa pavēlei. Viņš no jauna piebāza dārgo pīpi ar smalku Trebinjas tabaku, aizdedzināja, un, kad vecis to atkal lika pie lupām, sulainis ātri noskrēja zemē un sāka atkal tīrās tasītes skalot.

Un, slavenā pīpja dūmiem atkal uz augšu liepas zaros mutuļojot, arī Mahmuda Babas vēlēšanās bija piepildījusies. Skaistais, dusmīgais ģīmis tur aiz loga aizkara bija noskaidrojies, un vieglprātīgajā jaunekļa seja bija palikusi nopietna.

Vienumēr jau bija piepildījusies ikkatra Mahmuda Babas vēlēšanās. Dziedātājs tur iekšā pie ugunskura tagad apdziedāja jaunajā Mahmuda skaistumu, viņa gudrību un slavu, viņa stiprumu un veselību vecumā. Skaistākās sievas viņam piederēja, lielākā manta un visdārgākais pīpis.

Lēnām Mahmuda Babas klusajās acis raudzījās apkārt. Viļņojoši labības lauki un priecīgi zajojošas pļavas visapkārt izstiepās un nobeidzās kalnā paeg|u krūmos un mežā. Viss bija viņa un palika viņam, līdz kamēr viņš tur augšā būs aizgājis uz dusu pie veciem valdniekiem, kuru varenie akmiņa kapi paslepšus caur krūmiem uz viņu zemē lūkojās.

Viņš jau visapkārt pazina katru akmeni, jau no mazatnes katru krūmu pie upītes, kura kā sidraba lenta pa pļavām locījās. Pa ce|u tekājošais kukainis, augsti gaisā lidojošais putnis, tie viņam visi izlikās kā veci pazīstami no tālā jaunības laika. Viņš runājās ar puķīti, ar vēju, un viņi tam atbildēja un stāstīja viņam stāstus iz sirmiem, seniem laikiem, kad viņš pats vēl nemaz pasauli nebija redzējis.

Viņš pielūdza dabu, kad viņš domāja lūgt dievu, un, kad viņš dievbijīgi galvu uz zemi nolieca, tad viņš to katrreiz karstjūtīgi nobučoja.

Labais vecais Mahmuds Baba, viņš bija vislielākais brīvdomātājs un revolucionārs, kaut gan viņam ne mazākā jausma nebija no visām šām lietām.

Viņš jutās valdinieks uz savas zemes. Nebija neviena likuma, kam viņš klausītu, jo viņam neviena nevajadzēja.

Un, kad reiz viņa laiks nāca, tad viņš mierīgi gribēja nolikties uz dusu pie veciem valdniekiem, kuri priekš viņa zemi valdījuši, un klausīties uz zāles čukstēšanu. Tikai par savu pīpi viņam vēl bija rūpes. Viņu rokā turot, viņš vēlējās mirt, bet pēc viņa nāves nevienam ar to vairs nebija pīpēt.

Vai tad viņš jau tiešām bija nonācis galā? Domīgi viņš sev glāstīja balto bārdu. Arī dziedātājs meklēja galu Mahmuda Babas dziesmai, un tādēļ, ka vēl tāda nebija, tad viņš dzejoja aizvien tāļāk. Par ko gan viņš šodien dziedāja? — Par neuzticamu sievu un par saģiftētu pīpi...

Mahmuds Baba smaidīja par dzejnieka fantāziju, kas uz nāvi vienmēr skatās kā uz briesmīgu lietu. Un viņš gandrīz vēlējās, lai nāve viņu saņemtu, kad viņš bija tik saldi noguris kā šodien.

Cik salds šodien bija pīpis, cik skaistas viņa sievai vienumēr mirdzošākas paliekošās acis, cik krāšņa visa pasaule! Kā šķidrā zeltā samērkti, gulēja viņa priekšā vārpu lauki, smaga, reibinoša smarša pacēlās no citreiz tik pazemīgām pļavu puķītēm, un noejošās saules stari degoši spiedās caur skaidro, silto gaisu.

Mahmuds Baba pagrieza savas acis uz spožo dienas spīdekli. Kā apskaidrotas viņa acis laistījās. Pie zilās debesu velves mākonīši pamazām krāsojās tumšsarkani. Vēl kādu brītiņu, un kvēlojošā uguns bumba aiz kalna muguras nogrima.

Ilgodamies sirmgalvis rokas pret sauli izstiepa. Viņš jutās, ka to redzot pēdīgo reizi.

KOMENTĀRI

Eduards Veidenbaums ir viens no tiem latviešu rakstniekiem, kas dzīves laikā nav pieredzējis ne atsevišķus savu dzejoļu krājumus, ne kopotus rakstus; ori-ģināldzejoļi un pārējie viņa raksti publicēti tikai pēc dzejnieka nāves. Pārāk strauji bija sadedzis un aprāvies Eduarda Veidenbauma jaunrades mūžs. Un tomēr kā krieviem Ļermontovs (1814.—1841.), jauns no dzīves aiziedams, tā latviešiem Veidenbaums (1867.—1892.), vēl jaunāks no dzīves šķirdamies, atstājis vērtīgu literāro mantojumu, kas ar pūlēm ilgā laikā savākts un publicēts. Nav viegli nosaukt kādu citu latviešu dzejnieku, kura darbi atklātībā būtu nākuši pa tik dažādiem līkloču ceļiem kā Veidenbauma darbi un kuru autentiskie teksti būtu tik grūti noskaidrojami. It sevišķi tas jāsaka par viņa dzeju, jo rokrakstu tikpat kā nekādu nav saglabājies. Arī tie rokraksti, kas pēc dzejnieka nāves atradušies viņa tēva mājās «Kalāčos» vai pie viena otra drauga, vai studiju biedra, gājuši zudumā. Veidenbauma dzejoļi publicēti no dažādiem, lielākā vai mazākā mērā oriģinālam tuviem norakstiem, kādi savā laikā izplatījušies tautā, īpaši progresīvās jaunatnes vidū.

Pēc sīkas un vispusīgas noskaidrošanas mans brālis Rūdolfs Egle (1889—1947.), ar kuru kopīgi gatavojām tolaik pilnīgāko Veidenbauma rakstu izdevumu, par šiem norakstiem izsakās: «Norakstu pirmavots ir Tērbata [tag. TartuJ. Varbūt jau 1892. gada vasarā pa suņu dienām pirmos eksemplārus Latvijā atveda dzejnieka komilitoņi, pēc kam nāca norakstu noraksti utt.,

aizvien vairāk attālinoties no pirmavota.» («Eduarda Veidenbauma raksti». 1926. 697. lpp.) Par dažādiem norakstiem runā ari Edvards Treimanis-Zvārgulis, Antons Birkerts, tāpat Veidenbauma laika un studiju biedri. Bijuši ne vien ar roku pārrakstīti, bet arī hekto-grafēti noraksti. Viens no tādiem pamatā E. Veidenbauma dzeju izdevumam Londonā (1900.), ko sagatavojis F. Roziņš-Azis ar biedriem emigrācijā.

Ar dzejoļu rokrakstu trūkumu un tā laika cenzūras spaidiem izskaidrojami sagrozījumi un atšķirības dažādos Veidenbauma dzeju izdevumos.

Eduarda Veidenbauma kopotu rakstu tagadējā jaunajā izdevumā tekstoloģija balstās galvenokārt uz Rūdolfa Egles rediģētajiem un 1926. gadā izdotajiem Eduarda Veidenbauma rakstiem. Taču, izsekojot literatūrai, te izdarīti arī vairāki labojumi un papildinājumi. Atdzejojumos 1926. g. izdevumā sastopam pa vārdam, kas atšķiras no pirmiespieduma teksta. Tā, piemēram. Horācija dzejoļu «īstais miers» atdzejojuma 15. rindā izlaists vārds «bailes». F. Sillera «Jātnieku dziesmas» 4. rindā no beigām iespiests «brīvība dzied», lai gan pirmpublicējumā ir «dzīvība zied». Tādas vietas labotas pēc pirmpublicējuma. Ievērojot Londonas izdevumu un Veidenbauma studiju biedru norādījumus («Dienas Lapas» 1893. g. 118. numurā), atjaunoti arī daži virsraksti: «Dievbijīgo mierinājums» (Te pasaulē mokas

un vaimanas valda), «Ticīgo apmierinājums» (Vēl neesmu dubļos tik dziļi es slīcis) un «Mefistofeļa padoms» (Draugs, uz visas zemes lodes). No jauna uzņemta divrinda «Pasaule radīta bagāta, plaša .. .», kādas līdzšinējos izdevumos nav. Tā atrodama noraksta, kas glabājas Zinātņu Akadēmijas Fundamentālās bibliotēkas Misiņa nodaļā. Kādiem divdesmit diviem dzejoļiem norādīts sarakstīšanas laiks; otrā sējumā sniegta bibliogrāfijā par Veidenbaumu latviešu un citās valodās.

Jāpiezīmē vēl, ka 1926. gada izdevumā laba daļa tekstu tādi, kas tur publicēti no rokrakstiem vai norakstiem, kādi bijuši tolaik Rūdolfa Egles rīcībā, bet, šo

jauno izdevumu sagatavojot, nav bijuši pieejami. Tas sakāms ne tikai par dzejoļiem, bet arī par citiem rakstiem. Tā, piemēram, par Vergiiija fragmentu «Laimīgs, kas ieskatīt spēj ...», par stāstu «Mahmuds Baba», par populārzinātnisko apcerējumu «Gabals iz tautsaimniecības».

Paturot oriģināldzejoliem visumā arī šai izdevumā 1026. gada izdevuma redakciju, izdarīti tomēr daži labojumi pēc viena vai otra no agrākajiem izdevumiem. Tā dzejolim «Tu atmini cietējus brāļus» pēdējā rindā vārds «atmini» šai izdevumā aizstāts ar vardu «atpestī», kā tas atrodams F. Roziņa rediģētājā Londonas izdevumā un dažos norakstos. Gadījumos, kur Rūdolfa Egles publicētais Veidenbauma oriģināldzejolu teksts atšķiras no agrāk publicētajiem, paturēta tomēr Rūdolfa Egles redakcija, jo viņa rīcībā, kā jau minēts, bijuši daži Veidenbauma rokraksti vai to noraksti, uz kuriem viņš savas publikācijas pamatojis.

Progresīvas, revolucionāras domas un uzskatu caurstrāvotā Eduarda Veidenbauma dzeja un citi viņa raksti cara laikā tika vajāti un apkaroti. Publicējumos cenzūra daudz ko svītrojusi. Baidoties no cenzūras, pirms iespiešanas šo to svītrojuši arī periodisko izdevumu redaktori un izdevēji. Dažu labu dzejoli redaktori pat baidījušies publicēt.

«Mājas Viesa», «Dienas Lapas», «Mājas Viesa Mēnešraksta» redaktors Pēteris Zālīte (1864.—1939.) apcerējumā «Eduards Veidenbaums savā dzejā un dzīvē» par to izsakās: «No Eduarda Veidenbauma dzejojiem, uz ko še sevišķi jāaizrāda un kas stipri jāuzsver, vairāki parādījušies atklātībā stipri sagrozīti un skan citādi, nekā Veidenbaums tos uzrakstījis. («Eduarda Veidenbauma raksti». 1926. 696. lpp. un «Komunists» 1919., 147.—160. numurā.)

Daju rokrakstu sarūgtinājuma un dusmu brīdī iznīcinājis arī dzejnieks pats. Apcerē «Eduards Veidenbaums» («Dienas Lapas» feļetona turpinājums, 1893. Nr. 118) aizrādīts, ka, gatavodamies uz ģimnāziju, viņš tulkojis Horāciju, taču kautrības dēj tulkojumus

nevienam nav rādījis un tos iznīcinājis. Reizē ar tiem viņš iznīcinājis arī pabiezu pirmo oriģināldzejoļu burtnīcu.

Arī Edvards Treimanis krājumā «Ed. Veidenbaums. Dzejas» (1896.) un Ed. Veidenbauma kopotu rakstu 1. sēj. (1907.) uz to norāda. Rūdolfs Egle «Eduarda Veidenbauma rakstu» 1926. g. izdevuma 691. lpp. turpina šīs laikabiedru domas, ka Veidenbaums īpaši iecienījis latīņu dzejnieku Morāciju. Sā dzejnieka odas viņš gandrīz visas pārtulkojis. Bet reiz, par dzīves niecīgumu sadusmojies, viņš tās iemetis ugunī. Tāpēc no viņa odām tikai tās uzglabājušās, kuras nodrukātas «Austruma» 1890. un 1891. gadā. Citas tikai retie no viņa draugiem dabūjuši redzēt. Tie liecina, ka bijušas labi pārtulkotas. Gluži tāpat kā Horācija tulkojumam klājies arī vienai stipri biezai oriģināldzejoļu burtnīcai. (Apcerē «Ed. Veidenbaums». «Dienas Lapas» feļet. turpinājums. 1893. Nr. 118, 173. lpp.)

Eduarda Veidenbauma rokrakstu liktenis diezgan raibs. Sākuma viņš pats šo to no uzrakstītā iznīcinājis un par savu darbu saglabašanu nav neko bēdājis ari vēlāk. Bet tie rokraksti, kas pēc viņa nāves atradušies «Kalāčos» piederīgo ziņa vai citu draugu un studiju biedru rokās, ar laiku gājuši zudumā. Atskaitot pieminēto rokrakstu ZA Fundamentālās bibliotēkas Misiņa nodala, līdz mūsu dienām nav saglabājušies arī E. Veidenbauma dzejoļu noraksti, kas savā laikā izplatījušies tauta un vairāk vai mazak izmantoti Veidenbauma dzejoļu sakopojumos. Tāpēc mūsdienās Veidenbauma daiļrades pētnieks var rīkoties tikai ar iespiestajiem tekstiem.

Noskaidrodams Eduarda Veidenbauma rokrakstu likteni, kad daudzmaz bija iespējams tur ieskatīties, Rūdolfs Egle 1926. gada izdevumā par to raksta: «Dzeju manuskripti pēc Veidenbauma nāves palika pie studiju biedriem, bet, vai visi, — arī nav skaidrs. Māsa Karlīna atceras, ka beres no rokas rokā gājusi kāda Eduarda dzeju burtnīciņa, kas laikam palikusi pie Kasparsona. Ka tā rīcībā ap šo laiku ir bijuši V. oriģināli, to liecina citāti nekrologos «Dienas Lapā»

un «Pūrā». 30. maijā J. Kauliņš, viesodamies pie Kas-parsona Siguldā, lasa Veidenbauma dzejas rokrakstā un atrod tās lieliskas. Runādams par nelaiķi kā Horā-cija‘ tulkotāju un cienītāju, Kasparsons piemetina: «Sava paša dzejoļos — viņi visi vēl rokrakstā — viņš nododas ļoti nopietniem apcerējumiem, satīrai un humoram. Plašāks pārspriedums vēl nebūtu laikā. Tikai to var sacīt, ka viņu sacerētāju lasītājs noturēs vai par otrtik vecu, nekā viņš bija patiesībā. Un viņa dzejoļi ierindojami gluži sevišķā, jo ievērojamā lirikas nodaļā.»» Kārlis Veidenbaums par sava brāļa manuskriptiem P. Zālītēm 1893. gadā raksta: «Vispirms atvainošanos, ka tik ilgi neatbildēju uz Jūsu vēstuli. Pateicos par atzinību, ko Jūs par manu nelaiķi brāli izsakait, bet viņa raksti gan laikam nekādi neatradīsies, kas būtu Jūsu nolūkam derīgi. Tos, ko es atradu, nodevu stud. Kasparsonam dēļ caurskatīšanas, kas būtu derīgi klajā laist. Mājā vēl atradu vienu apcerējumu par «privātīpašumu», bet tas drusku ož pēc sociālisma un daži mazvērtīgi tulkojumi, bez tam ir gan laba daļa ste-nografisku rakstu, no tiem nevaru pārliecināties, vai tie ir visi universitātes priekšlasījumi jeb arī kādi apcerējumi. To gan es zinu, ka viņš savas domas dažreiz stenografēja.»

Redzams, ka mājās dzejas neatradās. Tā paša gada rudenī dzejnieka studiju biedra P. Pīpkalēja vēstulē Voldemāram Veidenbaumam lasām:

Mīļais Veidenbaum!

Atvaino, ka Tev tik vēl tagad Tava brāļa dzejas piesūtu. Es reiz meklēju un neatradu un domāju, ka esmu Tērbatā aizmirsis. Tik vēl tagad tās starp papīriem atradu. — Es jau uz Tērbatu paziņoju, ka Tu gribi uz gada svētkiem braukt, un pateicu, lai uzdod adresi, kur Tu varētu apmesties. Tātad tik sagatavojies uz braukšanu. — Tagad ar Zālīts drukā «Mājas Viesī» Eduarda dzejas un dažus citus rakstus. — Kā Tev patīk stud. Jansona kritika par latviešu literatūru «Dienas Lapā»? Pēc manām domām, tā ir, tā sakot,

prelūdija krievu-prūšu karam un pie latviešiem īsts karš.

Atvaino, ka Tev tik īsi rakstu; šoreiz nav vairāk laika. Sveicini satiekoties visus savējos no manis. Vēlreiz pateicos par laipno viesmīlību Cēsīs. Paziņo, ka esi dzejas dabūjis. Strādā, ka vari nodomāto mērķi sasniegt!

Ar sirsnīgu sveicināšanu

Tavs P. Pīpkalējs

Popov-muižiņā, 24. sept. m. d. 1893.»

Tā Veidenbauma rokrakstu un biogrāfisku datu jautājumā sarakstīšanās norit tolaik dažus gadus gan ar Kārli Veidenbaumu, gan ar citiem dzejnieka piederīgiem un studiju biedriem. Tomēr skaidrību, kam un kādi Veidenbauma rokraksti palikuši, tā mums nedod, tāpat kā par dažādiem norakstiem, kas arī tagad vairs nav pieejami.

Rūdolfs Egle rokrakstu apskatu nobeidz: ««Kalāču» papīros laimīgā kārtā palicis dzīvs ģimnāzijas laika apcerējums, pēc kura nu iespējams publicēt pareizo tekstu, jo šai manuskriptā zem Treimaņa raibā sagrozījumu tīkla autora vārdi labi salasāmi. Turpretim studentu biedrības vakaros nolasīto referātu «Privāts un kopējs īpašums» (lasīts sept. 1890.) un «Par moderno dueli» (lasīts maijā 1891.) jau Treimanis nav atradis VfVeidenbaumaļ atstātos papīros, kurus skatīja cauri, sastādot kopotus rakstus. J. Kauliņš savās dienās piezīmēs ierakstījis, ka V. priekšlasījumi bijuši labi izstrādāti un patikuši. 1892. gada martā vai aprīlī A. Dauge, kā «pīpkalonijas» priekšsēdētājs, V. raksta: «Vispirms amata darīšanas: noraksti tīrā un atsūti tūliņ savu rakstu par dueli, kas jāsūta uz Rīgu priekš «Pūra» (3. da|as).» Tātad vismaz uzmetumi V. būs bijuši, varbūt, ka viņš pats tos iznīcināja, negribēdams vai arī nevarēdams vairs Dauges lūgumu izpildīt. Bez tam V. papīros kādā piezīmju burtnīcā starp formulām un šarādēm kā neatsverams retums patvēries nepilnīgs dzejas uzmetums «Vai karš būs ar vāciešiem krieviem»

un četrrindu pantiņš «Velti taisīt lielus plānus». Tas viss, kas mums atlicies no V. dzeju rokrakstiem.»

Veidenbaums ir maz rakstījis, vēl mazāk rūpējies par uzrakstītā klajā laišanu. Dzeju tulkojumus viņš iesūta «Austrumam», nedomājot par tulkojumu turpināšanu. Arī raksti «Pūram» izstrādāti galvenokārt pildot literāri zinātniskās studentu biedrības («Pīpkalonijas») uzdevumus. Savu oriģināldzeju Veidenbaums no citiem pat slēpis. Ar to ari daļēji izskaidrojams tas, ka dzejnieka dzīves laikā tie nav publicēti, bet sākuši parādīties periodikā tikai pēc nāves. Un tomēr tautā, īpaši progresīvās jaunatnes vidū, viņš ātri iemantojis lielu popularitāti. Prasība pēc Veidenbauma dzejoļu izdevuma grāmatā kļuva arvien spēcīgāka. To vērīgi uztvēra viņa tuvākie draugi un cienītāji, radās viņa pirmie dzejoļu izdevumi.

Pats pirmais no tiem ir Edvarda Treimaņa-Zvār-guļa (1866.—1950.) sakopotais un rediģētais krājums «Ed. Veidenbaums. Dzejas», kas iznāca 1896. gada beigās. Krājumā uzņemti gan oriģinaldzejoļi, gan tulkojumi ar sastādītāja īsu ievadu. Bet jau tolaik oriģi-nāldzejoļi šai kopojumā uzņemti pec kada noraksta, kā izsakās Antons Birkerts un Zvanpūtis (Kārlis Viļ-ķers, 1873.—1911.), kas tekstu rediģēšanā palīdzējuši E. Treimanim. Atmiņās par E. Treimani Antons Birkerts atzīmē: «Par abiem [ar Zvanpūti] mums bij viens Ed. Veidenbauma dzejoļu noraksts. Viens no pašiem pirmajiem, kas uzklīda tūlīt pēc viņa nāves, — un tas, lūk, bij svarīgs pie dzejoļu pārbaudīšanas, jo noraksti, kuru toreiz bija izplatīts stipri daudz, bija jau vietvietām sagrozīti.» («Taurētājs», 1917., 3. numurā,

187—189. lpp.) Birkerts norāda vairākus grozījumus. Tā dzejoļa «Uz galu mana dzīve iet» beigu teikumu «Vairs bēda man’ nebiedēs» Edvards Treimanis pārveidojis par «Un miers tur sāpes dziedēs», kas, pec viņa domām, esot ritmiski pareizāks. Tā palicis arī turpmākajos Veidenbauma dzejoļu izdevumos. Beigu teikums grozīts arī dzejolim «Pa laukiem jau ziedonis dvašo», rindas «Un nākotne nepievils to» vietā ņemot «Un nākotne pievils to», kas Veidenbauma optimistiskajam

dzejolim piešķir gluži pretēju — pesimistisku noskaņu. A. Birkerts min ari citus grozījumus. Tā, piemēram, norakstā bijis «Pie zemes mūs mūžīgi smagums sien klāt», bet E. Treimaņa krājumā tas kļuvis par «Pie zemes mūs mūžīgais smagums sien klāt»; «Un notiek, ka zaglis teic sprediķus», norakstā bijis «Un mācītājs, zaglis, teic sprediķus» utt.

Pilnīgāks par šo ir nākošais krājums Eduarda Veidenbauma «Dzejas» (Sociāldemokrātu bibliotēka Nr. 5., Londonā. 1900. gadā). Tanī ievietoti 76 dzejoļi, lielākoties oriģināli. Šis krājums vistuvākais pamattekstiem. Krājuma ievietoti arī atdzejojumi: «Marseljēza», šillera «Jātnieku dziesma», Heines «Belzacars».

Šo Londonas izdevumu sagatavojusi latviešu emigrantu grupa ar revolucionāru F. Roziņu-Āzi (1870.—1919.) priekšgalā, kas pēc Jaunās strāvas sagrāves un plašajiem arestiem bija emigrējuši uz Angliju. Krājumu sagatavojis Fricis Roziņš-Āzis, izmantojot kādu 1894. g. Jelgavā hektografētu Veidenbauma dzejoļu norakstu. Krājums iespiests 2000 eksemplāros, taču izplatīt to nav bijis viegli līdz pat 1905. gada revolūcijai. Tikai pēc ilgām pūlēm 1901. gada beigās nelegālā ceļā grāmatiņas simt eksemplāri iesūtīti Krievijā.

Londonas izdevums sevišķi nozīmīgs tādēļ, ka tas nodrukāts neatkarīgi no cenzūras. Taču 1926. gadā, kad bija pieejami vairāki citi noraksti vēl bez tā, uz kā varēja balstīties F. Roziņš-Azis, tekstos izdarīti daži precizējumi.

Tuvojoties 1905. gada revolūcijai, interese par Veidenbauma dzeju tautā pieauga. To izmantoja literatūrā nepazīstams Pabēržu Rūdolfs, sastādīdams un izdodams 1906. gadā stipri sagrozītu Veidenbauma dzejoļu krājumu. Grūti pateikt, kas šiem grozījumiem par iemeslu, bet par šo izdevumu nav sevišķi ko priecāties. 1926. gada Veidenbauma rakstu izdevumā uz to norādīts: «Noraksta nepareizības, drukas un citas kļūdas, patvaļīgi grozījumi, izlaidumi, pārstatījumi un piedzejojumi šinī grāmatā duras acīs katrā lapas pusē pat V. tekstu nezinātājiem. Nav nosakāms, kur beidzas

korektora grēki un kur sākas redaktora gudrības. Vienā pašā tulkojumā «Iznīcība», ņemta no «Austruma», 15 rupjāku nepareizību, «Dzīves padomā» — 19 un satīrās sakopotājs, nevarēdams ciest diez kāpēc tik gari stieptu rindu ar neizprotamu interpunkciju, salicis tās īsākās gluži pēc sava prāta.» (685.—686. Ipp.)

Pabērža sakopojumu tūliņ pēc tā iznākšanas asi kritizēja Andrejs Upīts recenzijā «Skalbes un Veiden-bauma dzeja» (Balss, 1907, 4. numurā), Teodors Zei-ferts recenzijā «Ed. Veidenbauma dzejas. Sakopojis Paberžu Rūdolfs» (Jaunatne, 1906, 21.—23. numurā) u. c. Tomēr salīdzinājumā ar citiem avotiem, nav atstājams ārpus redzes loka arī šis izdevums; piezīmēs par tek-stoloģiskām atšķirībām norādīts arī Rūdolfa Pabērža sakopojums.

Ap to pašu laiku Edvards Treimanis sagatavoja Eduarda Veidenbauma kopotus rakstus, kas sāka iznākt 1907. gadā Valmierā P. Skrastiņa izdevumā 5 dajās jeb burtnīcās. Rakstus ievada Edvarda Treimaņa, Veidenbauma drauga un pazinēja, pirmā plašākā biogrāfijā, kurā papildinātas un izlabotas agrākajās apcerēs pielaistās nepareizības. Bet Treimanis paturējis savus stilistiskos gludinājumus vai grozītās vietas Veidenbauma dzejā, rēķinoties ar tā laika cenzūras apstākļiem. Un tomēr izdevuma 5. dalu resp. burtnīcu, kurā bija iespiests apcerējuma fragments no rokraksta par privātīpašumu, kapitālismu un strādniecību «Gabals iz tautsaimniecības», cenzūra konfiscēja un Edvardu Treimani par tā publicēšanu nodeva tiesai, kas viņam piesprieda cietuma sodu, ko dzejnieks arī izcieta Cēsu cietumā.

Jaunā iespiedumā šis izdevums vienā sējumā iznāca turpat Valmierā 1920. gadā, ar nelielām pārmaiņām tekstos un biogrāfiskajā apcerē. Dzejas ievietotas agrākā kārtībā, atmetot vienīgi numerāciju, bet biogrāfijā vietām pārstrādāta un dzeju apcere saīsināta, izmetot XII un XIII nodalu, t. i., A. Dauges raksturojumu par E. Veidenbaumu.

Visiem šiem izdevumiem Veidenbauma dzeja pa lielākai daļai nākusi nevis no oriģinālmanuskriptiem,

bet no norakstiem, kas tekstoloģiski katram izdevumam gadījušies vairāk vai mazāk atšķirīgi. Tādēļ un arī cenzūras svītrojumu dēļ Veidenbauma dzejā ieviesusies tekstuāla dažādība, nesaskaņas, kas pilnībā nav vairs noskaidrojamas un izlīdzināmas. Pamatvilcienos Veidenbauma dzeja ir un paliek tāda, kāda tā plūdusi no dzejnieka radošās personības, taču sīkumos nepareizības vai patvaļīgi sagrozījumi arvien dursta pētnieka acis kā atskabargas. īstu skaidrību nav izdevies panākt arī padomju literatūrpētniecībai Veidenbauma rokrakstu trūkuma dēļ.

Cik liela patvaļa pieļauta, Veidenbauma dzejas iespiežot vai norakstus izplatot, var spriest pēc vairākiem piemēriem. Pat tur, kur, liekas, nevarētu būt ne mazākās vajadzības tekstu grozīt, tas tomēr darīts. Spilgts piemērs tam dzejolis «Pa rožu ziediem mājās rotājoties»:

Pa rožu ziediem mājās rotājoties,

Pa mīlestības jaukām ielejām

Man apnīk. Dzīves asins kaujā doties,

Kur uzvara nāk stipram censoņam.

Vispirms šis dzejolis iespiests «Dienas Lapas» feļetona turpinājumā 1893. gada 124. numurā. Šo pašu redakciju paturējis F. Roziņš-Āzis, sagatavojot Londonas izdevumu (1900.) To izmantojis arī Edvards Trei-manis Veidenbauma kopotos rakstos. Un tomēr, tai pašā laikā nākuši klajā citi sagrozīti šā dzejoja publicējumi. Dzejolis divējādi iespiests pat viena un tai pašā laikrakstā. Piemēram:

Dzejols

No Ed. Veidenbauma -J-.

Pa rožu ziediem skaistiem rotājoties,

Pa mīlestības jaukām ielejām —

Man apnīk. — Dzīves asins kaujā doties,

Kur uzvara nāk stipram censoņam utt.

«Mājas Viesa» liter. pielik., 1894., 3. numurā.

Dzejots

Ar rožu ziediem ilgāk rotājoties,

Man mīlestības jaukās ielejās

Sāk apnikt. Dzīves asins kaujā doties,

Kur uzvara nāk stipram censoņam utt.

«Mājas Viesa» liter. pielik.. 1895.. 11. numurā

Pabēržu Rūdolfs to savukārt pārveidojis citādi:

Pa rožu ziediem ilgāk rotājoties,

Man mīlestības jaukās ielejās Sāk apnikt, dzīves asins kaujā doties.

Kur uzvara nāk stipram censoņam ... utt.

«Ed. Veidenbauma dzejas».

Sakopojis Pabēržu Rūdolfs.

1906. gadā. 29. Ipp.

Tas nav vienīgais piemērs par tekstu atšķirībām. Dažiem dzejoļiem arī virsraksti citi. Laikrakstu redakcijas publicējušas dzejoļus ar vispārīgiem nosaukumiem. piemēram, «Māias Viesis» publicē: «Dzeiols no Ed. Veidenbauma», «Ed. Veidenbuma dzejols». «Dienas Lapas» redakcija uzliek kādu vispārīgu apzīmējumu: «Domu graudi» u. tml. Dažus virsrakstus Veidenbauma dzejoļiem licis arī Edvards Treimanis. Tā, dzejolim «Iedzer, brāli! ātrām kājām» virsraksts «Grūtā brīdī»; dzejolim «Upes malu liepas ēno» virsraksts «Horācija garā» utt. Tāpēc 1926. gadā izdotajos Veidenbauma kopotos rakstos un arī šai jaunajā izdevumā dzejoļi iespiesti bez virsrakstiem, atskaitot četrus, kas bijuši agrākajos izdevumos un paturēti arī šai izdevumā.

Eduarda Veidenbauma dzejas revolucionāro ideju un noskaņu ietekmi latviešu rakstnieku uzskatos un daiļradē atklāj A. Birkerta u. c. dzejnieka laikabiedru atmiņas, kā arī literatūrvēsturiski pētījumi (piemēram, A. Vilsona žurn. «Karogs», 1957., 10. numurā, 118.— 120. Ipp.

Revolucionāro ideju pirmavotus, par kuriem tuvāk būs runa šā izdevuma otrā sējuma komentāros, literatūrzinātnieks Antons Birkerts atsedz ar tekstoloģiskiem piemēriem un parāda pētījumā «Eduarda Veidenbauma

revolucionāro ideju pirmavots». (Literatūra un Māksla, 1960., 17. numurā, 30. aprīlī)

Izmantojot agrākos izdevumus, it sevišķi 1900. gadā Londonā publicētā Veidenbauma dzejoju krājuma un Rūdolfa Egles rediģēto un 1926. gadā izdoto kopotu rakstu tekstus, P. Vintiņš 1935. gadā Maskavā laidis klajā rūpīgi sagatavotu E. Veidenbauma dzejoju krājumu ar komentāriem un biogrāfiski kritisku ievadu par Veidenbauma dzīvi un dzejas nozīmi. Tā kā šai krājumā izlietoti jau agrākajos izdevumos noskaidroti teksti, tad sevišķu grozījumu tur nav. Piezīmēs pie dzejoļiem norādīts, ar ko Maskavas izdevuma tekstu atšķirības sakrīt.

Balstoties uz šiem agrāko izdevumu tekstiem, padomju laikā Latvijā Eduarda Veidenbauma dzejoji vai to izlases nākušas klajā vairākkārt.

Eduarda Veidenbauma «Dzeja» (1945.).

Eduards Veidenbaums «Izlase» (1952.) ar Andreja Upīša ievadu «Eduarda Veidenbauma dzīve un dzeja».

Eduards Veidenbaums «Dzejoli» (Skolēnu bibliotēka, 1958.) ar Andreja Upīša ievadu.

Eduards Veidenbaums. «Dzejoji». (1959., īpašs jzde-vums neredzīgajiem.)

Interpunkcija un dažas nesvarīgas atšķirības dažādajos publicējumos mūsu komentāros netiek norādītas. Bet atsevišķu teikumu vai vārdu raksturīgākie grozījumi agrākajos izdevumos norādīti komentācijā ik dzejolim. Minot šo grozījumu piemērus, sākumā liktais cipars norāda dzejoju rindu, bet rindas beigās, iekavās, — izdevumu, kur dzejolis iespiests. Bibliogrāfijā par Veidenbaumu ievietota šī izdevuma pēdējā sējumā.

VEIDENBAUMA ORIĢINĀLDZEJA

Kā gulbji balti padebeši iet. Pirmiespiedums «Mājas Viesa» pielikumā, 1893. g., 38. numurā, ar redakcijas virsrakstu: Dzejols. No Ed. Veidenbauma. Sis dzejolis, kā viens no populārākajiem, uzņemts visos Veidenbauma dzeju izdevumos, tāpat latviešu antoloģijās, hrestomātijās, izlasēs. «Sociāldemokrātu biblio-

tekas» izdevumā (Londonā, 1900.) dzejolis ievietots kā pats pirmais, bet E. Veidenbauma dzeju izdevumā 1896. gadā, tāpat E. Treimaņa sastādītajā antoloģijā «Dzejas pūrs» (1897.) un arī Paberžu Rūdolfa sakopojumā (1906.) iespiests bez pēdējām 4 rindiņām, jo cenzūra tās nosvītrojusi. Vēlākajos izdevumos, tāpat arī šai izdevumā svītrotās rindas atjaunotas. Kopotos rakstos (1908.) pirmās 4 rindas atdalītas ar domu zīmēm, citos Veidenbauma dzejoļu izdevumos to nav. «Mājas Viesa» pielikumā dzejolis sadalīts četrrindu pantos. Komponists Kārlis Kažociņš (1886.—1920.) dzejoli komponējis jauktam korim. Citi komponisti komponējuši arī vairākus citus dzejoļus.

Iespiedumu varianti un atšķirības dažādos izdevumos:

1. Kā gulbji bieži padebeši iet. («Mājas Viesa» pie-lik.) Kā balti gulbji padebeši iet. (R. Pabērza sakop.)

2. Tiem vēlētos es līdzi tāļu skriet. («Mājas Viesa» pielik.) un visos citos izdev., atskaitot Londonas izdev.

3. Tur tāļumā, kur ziemas nepazīst. («Mājas Viesa» pielik.)

4. Tur rozes mūžam zied un nenovīst.

5. Kam veltīgi laimību kāro tu, sirds? (E. Trei-maņa-Zvārguļa sakop., 1896.)

10. Pēc maizes, pēc pārtikas strādnieks kur kauc. («Mājas Viesa» pielik.)

11. No stiprākā samīdīts, vājāks kur lūst. No stiprākā samīts, kur vājākais lūst. (Londonas izdev. un «Prometeja» izdev. Maskavā.)

Pa ielām dubļainām list lietus, vēji šņāc. Pirmiespie-dums Edvarda Treimaņa-Zvārguļa sakopotajā Veidenbauma dzejoļu krājumā «Dzejas», 1896. g. 29. lpp.; ievietots arī visos turpmākajos Veidenbauma dzejoļu kopojumos ar nelielām variācijām dažos izdevumos. Piemēram:

1. Pa ielām dubļainajām līst lietus, vēji šņāc.

(E. Treimaņa-Zvārguļa sakop., 1896.)

2. IJn istabā tik tumšs ir un auksts un galds nav klāts. (E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veiden-bauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

3. Un istabā tik tukšs un auksts. (A. Birkerts. Noraksts.)

Pie debesīm mēness spīd bālais. Pirmiespiedums Ed-varda Treimaņa-Zvārguļa sakopotajā E. Veidenbauma dzejoļu krājumā «Dzejas», 1896. g. 12. lpp. un arī citos turpmākajos izdevumos bez tekstuālām pārmaiņām.

Es atminos rožainos laikus. Pirmiespiedums «Mājas Viesa» pielik., 1893. g. 42. numurā, ar redakcijas virsrakstu: Dzejols. No Ed. Veidenbauma. Dzejolis ievietots arī turpmākajos Veidenbauma dzejoļu izdevumos, kur sastopamas vairākas izmaiņas un varianti.

7. Es atminos: spēki drīz cēlās. («Mājas Viesa» pielik.)

8. Un gudrību avotos smēlās. («Mājas Viesa» pielik.)

9. Bet zinātņu spožajā gaismā. (Londonas izdev.) Un zinību spožajā gaismā. (E. Treimaņa-Zvār-guļa sakop., 1896.)

11. Un kapā dus nodomi celi. («Mājas Viesa» pielik.)

12. Bet sirdij tik žēli, tik žēli. (Londonas izdev.)

14. Cik laimīgs, ja bērns es vēl būtu. («Mājas Viesa» pielik.)

18. Kaut sirdij tik žēli, tik žēli. (E. Treimaņa-Zvārguļa sakop., 1896.)

Jau vēsās smiltis dārgajie draugi dus. Pirmiespie-spiedums krājumā Eduarda Veidenbauma «Dzejas». Londonā, 1900. g. 5.—6. lpp. un visos turpmākajos Veidenbauma dzejoļu izdevumos.

1. Jau vēsās smiltīs dārgie draugi dus. (Londonas izdev.)

Jau vēsajās smiltīs dārgajie draugi dus. (R. Pa-bērža sakop., 1906.)

6. Un zaļām meijām istabas meitas poš. (E. Treimaņa-Zvārguļa sakop., 1896.)

11. Kur nāves miglā dārgiem draugiem. (E. Trei-maņa-Zvārguļa sakop., 1896.)

Te pasaulē mokas un vaimanas valda. Pirmiespie-dums krājumā Eduarda Veidenbauma «Dzejas». Londona, 1900. g. 8. lpp., ar virsrakstu «Dievbijīgo apmierinājums». Uzņemts visos turpmākajos Veidenbauma dzeju un rakstu izdevumos, tikai bez virsraksta. Ed-vards Treimanis-Zvārgulis savā E. Veidenbauma biogrāfijā («Ed. Veidenbauma kopoti raksti», I, 1907, 46. lpp., un ari 1920. g. izdevumā. XLII lpp.) piemin, ka šī dzeja it kā ievietota arī 1896. g. izdotajā Veidenbauma dzejoļu krājumā, taču tur tās nav. Varbūt E. Treimanis gribējis to ievietot, bet cenzūra svītrojusi. Iespiedumu atšķirības:

3. Tur tumšajā zemē ir atdusa salda. (E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

Tur tumšajā kapā atdusa salda. (Londonas iz-dev.)

6. Un debesu līgsmību smelsies. (Londonas izdev.)

9. Jo ļaunumu milzums, daudz blēdību, naida.

(Londonas izdev.)

Jo ļaunuma milzums, daudz blēdības, naida. (E. Treimaņa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

Ar šis zemes vareniem kopā tu varēji būt. Pirmie-spiedums «Dienas Lapas» feļetona turpinājumā, 1893. g. 118. numurā, kā E. Veidenbauma dzejas paraugs apcerējumā «Eduards Veidenbaums». Pēc tam Londonas izdevumā 1900. g., 24. lpp., un visos turpmākajos E. Veidenbauma rakstu izdevumos. — Atšķirības:

1 Ar šās zemes varenajiem kopā tu varēji būt. («Dienas Lapas» feļet. turpin.)

3. Bet cilvēku bēdas un trūkumus sirds tev jūt. (Londonas izd.)

Bet cilvēces bēdas un trūkumus sirds tev jūt. («Dienas Lapas» feļet. turpin.)

4. Un tumsības slogu un varmāku nastas ikvienas. («Dienas Lapas» feļet. turpin.)

7. Kā pasaules mantas mums mierināt nespej prata. («Dienas Lapas» feļet. turpin.)

8. Jo ticības trūkst un mīlestīb* sirdis nav krāta. («Dienas Lapas» felet. turpin.)

12. Bet atmaksu cilvēce deva tev — Golgatas kalnā. («Dienas Lapas» fe|et. turpin.)

Daudz varam runāt un spriest, kāds uzdevums cilvēka dzīvei. Pirmiespiedums «Dienas Lapas» feļetona turpinājumā. 1893. g., 130. numurā, kopā ar citām dzejām un kopīgu virsrakstu «Dažādi graudi». Pēc tam uzņemta visos Veidenbauma rakstu izdevumos. R. Pa-bērža kopojumā, 1906. g. 26. lpp., dzejrindas sadalītas un iztaisīta divpantiņu dzeja, ik pa četrām rindām katrā. Atšķirības iespiedumos:

1. Daudz varam runāt un spriest, kāds uzdevums cilvēku dzīvei. (Londonas un citos izdev.)

4. Cerēt un minēt var daudz, zināt un saprast neko. (Londonas izdev.)

Tumsa un migla. Pirmiespiedums «Mājas Viesa» pielikumā, 1893. g., 41. numurā, ar virsrakstu: Dzejols. No Ed. Veidenbauma. Pēc tam Londonas izdevumā, 1900. g., 6. lpp., bez virsraksta. E. Treimanis-Zvārgu-lis Veidenbauma dzejoļu krājumā, 1896. g. izdevumā, to nav uzņēmis, bet vēlāk Veidenbauma kopotos rakstos 1908. un 1920. g. tas uzņemts. Tāpat A. Birkerts to citē kritikā par Veidenbauma dzejojiem Pabērzu Rūdolfa sakopojumā («Mūsu Laiki», 1906., 183., 185., 188. un 189. numurā), kur dzejolis ietilpināts 8 rindās, apvienojot ik divas rindas par vienu. Paberžu Rūdolfa sakopojumā 1906. g. 44. lpp. 3. panta 4. rinda: «Atrodams prieks».

Jauns gads jau atnācis, bet viss pa vecam. Pirmiespiedums krājumā Eduarda Veidenbauma «Dzejas». Londonā 1900. g. 22. lpp., pēc tam E. Treimaņa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos 1908., 1920. g. bez tekstuālām izmaiņām, atskaitot 10. rindas sākumu «par citiem teicis ir», kas Londonas izdevumā skan «Par citiem ir teicis».

Pēc ideāliem cenšas lielie gari. Pirmiespiedums «Dienas Lapas» fejetona turpinājumā, 1893. g., 130. numurā, kopā ar citiem dzejoļiem un kopīgu virsrakstu «Dažādi graudi», pēc tam visos Veidenbauma rakstu izdevumos.

Tauta, tauta, gaišā latvju tauta. Pirmiespiedums krājumā Eduarda Veidenbauma «Dzejas». Londonā, 1900. g., 26. Ipp., tad. sākot ar 1908. g., visos turpmākajos Veidenbauma kopotu rakstu izdevumos. Sim dzejolim iespiedumos dažas atšķirības:

8. Manās klāt un vēl jo vairāk kauc. (Londonas izd., E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908., 1920., un «Prometeja» izd. Maskavā.)

17. Kauns bezgalīgs! jo it skaidri redzam. (Londonas izd.).

19. Strādāt, kalpot un pa vecam. (Londonas izd. un E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

Ikkatris tev godu dod, centīgais virs. Pirmiespiedums «Dienas Lapas» feļetona turpinājumā, 1893. g., 112. numurā, bez virsraksta, kopā ar otru dzejoli — «Jau ziedoņa vēsmas no dienvidiem plūst»; abu vienlaidu teksts ar parakstu «Ed. Veidenbaums». Pēc tam iespiests «Mājas Viesa» pielikumā, 1894. g. 8. numurā, ar virsrakstu: īsts patriots. No Ed. Veidenbauma. Ar tādu pašu virsrakstu dzejolis ievietots arī Londonas izdevumā un R. Pabērža sakopojumā, bet E. Treima-nis krājumā «Ed. Veidenbaums. Dzejas» 1896. g. nav lo uzņēmis, tikai vēlāk Veidenbauma kopotos rakstos 1908. un 1920. g. ievietojis bez virsraksta. — Atšķirības:

2. Caur paša pūlēm tu ieguvis mantu. («Mājas Viesa» pielik.)

Caur pašu pūlēm tu ieguvies mantu. («Dienas Lapas» feļet. turpin.)

3. Gan līdzeklis kattreiz nav bijis it tīrs. (Londonas izdev. un R. Pabērža sakop., 1906.)

4. Par to jau nekas, kad tik ģērbies tu samtu. («Dienas Lapas» feļet. turpin., «Mājas Viesa» pielik.)

Par to jau nekas, ka tik ģērbies tu samtā. (E. Trei-maņa-Žvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

Par to jau nekas, kad tik ģērbies samtā. (R. Paberza sakop.).

5. Par tautas labdari katrs tevi kliegs. («Mājas Viesa» pielik., Londonas izdev.).

6. Kaut_ sirds tev ir akmins un auksta kā sniegs. («Mājas Viesa» pielik.)

Draugs, uz visas zemes lodes. Pirmiespiedums «Mājas Viesa» pielikumā, 1893. g„ 46. numurā, ar redakcijas virsrakstu: Dzejols. No Ed. Veidenbauma. Pec tam E. Treimaņa sakopotajā krājumā «Ed. Veiden-baums. Dzejas», 1896. g. 13. Ipp., ar virsrakstu «Me-fistofeja padoms», kas paturēts arī Londonā izdotajā krājuma, bet vēlāk E. Treimaņa un citos izdevumos atmests, vienīgi R. Pabērža sakopojumā, kur šis dzejolis iespiests vienviet ar otru, — «Kam velti dārgo laiku tērē», tāds virsraksts paturēts. — Atšķirību nav daudz:

4. Gudriem visur laimējas. («Mājas Viesa» pielik.)

5. Atstāj sapņus, dzenies tik pēc maizes! («Mājas Viesa» pielik.)

Ja tev pasaulē jūtīga sirds. Pirmiespiedums «Dienas Lapas» fejetona turpinājumā, 1893. g. 124. numurā, kopā ar citiem dzejoļiem un kopīgu virsrakstu: Dzejoļi. Ed. Veidenbauma. Pirmiespiedumā 2. un 3. rindas vietā domu zīmes, tas droši vien cenzūras svītrojums, bet Londonas izdevumā, 1900. g., 13. Ipp., ir pilnīgs teksts, kāds pēc tam paturēts visos E. Veidenbauma rakstu izdevumos. — Atšķirības:

3. Atsakies pat tu no dzīves priekiem. («Dienas Lapas» feļet. turpin.)

Atzīsies tu tad pasmaidīdams. (Londonas izdev. un R. Pabērza sakop.)

8. Ka nekur neredz «bēdīgus» skatus. («Dienas Lapas» feļet. turpin.)

Ej un dzenies tik pēc naudas. Pirmiespiedums krājumā Eduarda Veidenbauma «Dzejas». Londonā, 1900. g. 25.—26. Ipp., ar virsrakstu «Mefistofeļa padoms», pēc tam, sākot ar 1908. g., uzņemta visos Vei-denbauma kopotu rakstu izdevumos. Kāda_ noraksta teksts, kas tagad nav vairs bijis pieejams, pec 1926. g. izdevuma atzīmēm, stipri atšķirīgs no iespiedumu tekstiem. Piemēram:

19. Tad tu vari papriecāties. (Londonas izdev.)

22. Tauku, dumju, paklausīgu. (Londonas izdev. un E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

Ja gribi tikt pie labas vietas. Pirmiespiedums krājumā Eduarda Veidenbauma «Dzejas». Londonā, 1900. g. 25. lpp. Pēc tam E. Treimaņa sagatavotajos Veidenbauma kopotos rakstos ar dažām atšķirībām tekstā, ko E. Treimanis ņēmis no žurnāla «Stari», kur 1906. g. 4. numurā šis dzejolis iespiests. R. Pabērža sakopojumā tā nav. 1926. gada izdevumā 4. rinda pēc oriģinālam tuvākā noraksta (A. Birkerts). — Atšķirības:

2. Tad glaimo, klanies, rokas laizil (Londonas izdev., E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920, un «Prometeja» izdev. Maskavā.)

4. Par to nekas, kad rod tik maizi. (Londonas izdev.)

Par to nekas, ja rod tik maizi. («Stari» un E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos 1908, 1920.)

6. un 8. atskaņas: lien’ — cien’. (Londonas iz-izdev.)

11. Min labāk kāju virsū viņiem. (Londonas izdev.)

Vienkāršie ļautiņi. Pirmiespiedums krājumā Eduarda Veidenbauma «Dzejas». Londonā, 1900. g. 23. lpp. Pēc tam E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908. un 1920. g., ar dažām atšķirībām. E. Treimanis aizrāda, ka bijis spiests šo to_ mīkstināt, «lai novērstu konfiskācijas klizmu», un tomēr 1920. g., t. i., kopotu rakstu 2. iespiedumā, kad konfiskācija nedraudēja, šīs vietas palikušas tādā pašā redakcija. — Atšķirības:

8. Paši kal dien no die\ (Londonas izdev. un E. Treimana-Zvārgula rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos 1908, 1920.)

14. Baida tos elle un sods. (E. Treimaņa-Zvārguja rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920, un «Prometeja» izdev. Maskavā.)

1G. Pasakas riebīgas. (E. Treimaņa-Zvārgula rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos 1908, 1920, un «Prometeja» izdev. Maskavā.)

Es domāju, ka pasaulē. Pirmiespiedums krājumā Eduarda Veidenbauma «Dzejas», Londonā, 1900. g.

9. Ipp. Pēc tam visos turpmākajos _ E. Veidenbauma rakstu izdevumos ar mazam izmaiņām tekstā. Tā, piemēram, E. Treimaņa-Zvārgula rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos pēdējā rinda: «Tiklīdz ko izsalcis», bet R. Paberza sakopojumā 8. rinda: «Ir vēders — dievs visaugstākais».

Dievs ir laipnīgs, mācītājus... Pirmiespiedums krājumā Eduarda Veidenbauma «Dzejas». Londonā, 1900. g., 28. Ipp. Citos Veidenbauma rakstu izdevumos nav l.? ņemts, vienīgi vēlāk 1926. gada kopotu rakstu sakārtojuma un tagadējā izdevumā. Dzejolis bijis jau arī minētajā norakstā (A. Birkerts), kur pēdējās divas rindas:

Sen bez tiem jūs ellē rāvis Būtu velns par kalpiem sev.

Cienību dod liela bārda. Pirmiespiedums «Dienas Lanas» feļetona turpinājumā. 1893. g. 118. numurā, kā citējums apcerē «Eduards Veidenbaums». Prātula uzņemta visos Veidenbauma darbu izdevumos bez pārmaiņām, vienīgi R. Pabērža sakopojumā tā pārveidota par četrrindi.

Laiks ātrāki steidzas kā vagona rats. Pirmiespiedums «Mājas Viesa» pielikumā, 1893. gada 27. numurā, kā E. Veidenbauma pirmais dzejolis šai laikrakstā, kura pielikumu ar nākošo — 28. numuru sāka parakstīt jaunais redaktors Pēteris Zālīte. E. Treima-nis 1896. g. izdotajā krājumā «Ed. Veidenbauma dze-

jas» šo dzejoli nav uzņēmis, bet vēlāk Veidenbauma kopotos rakstos ievietojis tekstu, kas tuvāks Londonas krājuma redakcijai. Dzejoļa 5. pantiņu citē kā moto Veidenbauma studiju biedrs Kārlis Kasparsons nekrologā par Veidenbaumu «Dienas Lapā», 1893. g.,

132. numurā. Dzejolis «Laiks ātrāki steidzas kā vagona rats» pārdrukāts no «Mājas Viesa» pielikuma 1893. g. 27. numura. Sis teksts atšķiras no teksta, kas iespiests Londonas izdevumā un kopotos rakstos. R. Pabērza sakopojumā vēl citi grozījumi. «A\ājas Viesa» pielikuma varianti sakrīt ar kādu norakstu, kas tagad nav bijis pieejams. — Atšķirības:

2. Nes priekus, nes sāpes, kā kuram. (Londonas izdev.)

3. Man paklausiet, biedri, man dievīga acs. («Mājas Viesa» pielik.)

4. Man zinību vairāk kā kuram. (R. Pabērža sakop.)

5. Jo redzat, cilvēku milzīgais bars. («Mājas Viesa» pielik.)

6. Ar mūžīgām rūpēm te kaujas. («Mājas Viesa» pielik.)

7. Caur rūpēm tik retam spīd laimības stars. («Mājas Viesa» pielik.)

11. Ka darbs, ko reiz strādājis — muļķīgs un lieks. («Mājas Viesa» pielik.)

12. Viss beidzies un postā tas gājis. (R. Pabērža sakop.)

13. Tad atverat acis reiz, skatāties, rau. («Mājas Viesa» pielik.)

18. Nu iedzersim, sen jau mums slāpes! («Mājas Viesa» pielik.)

Vēl desmit divdesmit gadu. Pirmiespiedums «Dienas Lapas» feļetona turpinājumā, 1893. g. 153. numurā, reizē ar otro dzejoli — «Kad niknas vētras dzīvei postu draud», ar parakstu: E. V. 1894. g. šis dzejolis iespiests «Mājas Viesa» pielikumā, 2. numurā, ar virsrakstu: Dzejols. No Ed. Veidenbauma. Ar nelielām atšķirībām uzņemts visos Veidenbauma rakstu izdevumos. — Atšķirības:

1. Vēl desmit divdesmit gadu. («Mājas Viesa» pie-lik. un «Dienas Lapas» feļet. turpin.)

8. Un kapā grib laurus lai liek. («Mājas Viesa» pielik.)

Uz kapu grib laurus lai liek. (Londonas izdev., E. Treimaņa-Zvarguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos un «Dienas Lapas» fejet. turpin.) Līdz iznīkst, kad beidzies tu pats. (Londonas izdev. un E. Treimaņa-Zvārguļa sakop., 1896.)

12. Rit šausmīgi mūžības rats. («Mājas Viesa» pielik.)

Uz galu mana dzīve iet. Pirmiespiedums «Dienas Lapas» feļetona turpinājumā, 1893. g. 124. numurā, reizē ar dažiem citiem dzejoļiem un kopīgu virsrakstu: Dzejoļi. Ed. Veidenbauma. Dzejolis uzņemts visos Veidenbauma darbu izdevumos. E. Treimanis Veidenbauma kopotos rakstos, laikam dibinādamies uz Pekšu Pētera (Pētera Šmita, 1869.—1938.) piezīmi apcerējumā «Mājas Viesa Mēnešraksta» 1901. g. 12. numurā, 908. lpp., par otrās un ceturtās rindiņas atskaņām piebilst: «Dažos izdevumos stāv «rims» un «grims»; bet Veidenbauma rokrakstā: «rimīs» un «grimis».» Šīs formas lieto ap Cēsīm. Taču E. Treimanis, cik A. Birkerts atceras, šo labojumu «rimīs» un «grimis» izdarījis nevis pēc Veidenbauma rokraksta, bet aiz apsvēruma, lai visam pantiņam nebūtu tikai vienzilbju atskaņas. Izlokšņu formas Veidenbaums nav mēdzis lietot, tāpēc dibināti jāšaubās, vai «rimīs» un «grimīs» bijis viņa rokrakstā. Tāpat neapšaubāms E. Treimaņa koriģējums jūtams 6. un sevišķi pēdējā rindā. Piemēram:

6. Prom mani aizsauc jaunu. (E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

12. Un miers tur sāpes dziedēs. (Londonas izdev., E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920, R. Pabērža sakopoj. un «Prometeja» izdev. Maskavā.)

Nākt Olimpā mums aizliedz dievu spēks. Pirmiespie-dums «Mājas Viesa» pielikumā, 1893. g. 45. numurā, ar redakcijas virsrakstu: Ed. Veidenbauma dzejols. Uzņemts visos turpmākajos E. Veidenbauma rakstu izdevumos. — Atšķirības:

1. Nākt Olimpā mums aizliedz dieva spēks. («Mājas Viesa» pielik.)

6. Kad atskanēs tornī drūmīgi zvans. («Mājas Viesa» pielik.)

7. Kad iesi, kurp aizgājis Sillers un Kants. («Mājas Viesa» pielik. un R. Pabērža sakopoj.)

8. Pret nāvi nav mirstīgiem spēka, nedz zāļu. (R. Pabērža sakop.)

Pēc goda, pēc varas, pēc mantas. Pirmiespiedums E. Treimaņa-Zvārguļa sakārtotajā Veidenbauma dzejoļu krājumā, 1896. g. 30. lpp. un visos turpmākajos Veidenbauma rakstu izdevumos. — Atšķirības:

6. Gan varoņu dziesmas tos min. (Londonas izdev. un E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

7. Ne greznumu mana, ne dziesmas. (Londonas izdev.)

Ne greznumu mana, ne dziesmu. (A. Birkerts. Norakstā.)

Kuļos es kā pliks pa nātrām. Pirmiespiedums «Mājas Viesa» pielikumā, 1893. gada 49. numurā, ar virsrakstu: Dzejols. No Ed. Veidenbauma. Pēc tam visos Veidenbauma rakstu sakopojumos. Iespiests arī «Dzirksteles» kalendārā 1897. gadam Jelgavā.

3. Un pie tam līdz vējam ātram. («Mājas Viesa» pielik.).

7. Ak! uz visas pasauls platās (E. Treimaņa-Zvār-guļa sakārt. 1896.)

Reiz zaļoja jaunība, cerības plauka. Pirmiespiedums «Mājas Viesa» pielikumā, 1893. g. 44. numurā, ar virsrakstu: Ed. Veidenbauma dzejols. Pēc tam uzņemts visos Veidenbauma rakstu izdevumos ar lielu dažādību tekstos. E. Treimaņa rediģ. krājumā: «Ed. Veiden-baums. Dzejas». 1896. g. 18. lpp. divu priekšpēdējo rindu nav, droši vien cenzūra tās svītrojusi. Londonas izdevumā, 1900. g., 3. lpp., pēdējā pantiņa nav, bet ši pantiņa pēdējās divas rindas ievietotas atsevišķi kā sentence 29. lpp.:

Nu krūtis pret laimi, pret nelaimi cietas,

Man gluži vienalga, vai bēdas, vai prieks.

Turpretim Rūdolfa Pabērza sakopojumā, 30. lpp., dzejolis ievietots gan pilnīgi, taču pēdējās divas rindas atkal citā vietā, 47. lpp., sagrozītas un atkārtojas kā atsevišķa štance:

Nu krūtis pret laimi,

Pret nelaimi cietas,

Nav gluži vienalga,

Vai bēdas, vai prieks.

Citas atšķirības:

4. Un nākotne spoža kā saules vaigs. («Mājas Viesa» pielik.)

C. Viss mira, kas agrāk bij daiļš, bija svēts. («Mājas Viesa» pielik.)

Viss mira, kas daiļš un iemīļots. (E. Treimaņa-Zvārguļa sakop., 1896.)

Viss mira, kas sirdij bij dārgs un svēts. (E. Trei-maņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

Viss mira, kas dārgs bij un iemīļots. (Londonas izdev.)

Viss mira, kas agrāk bij daiļš, kas bij svēts. (R. Pabērža sakop.)

7. Redz, dievīgie tēli tik bāli, tik drūmi. («Mājas Viesa» pielik.)

Un dievīgie tēli tik bāli, tik drūmi! (Londonas izdev.)

8. Un dīdzis nekas nav, kas ticības sēts. («Mājas Viesa» pielik.)

Jo dīdzis nekas nav, kas ticībā sēts. (Londonas izdev.)

9. Un tukšām paliekot zinību slāpām. (R. Pabērža

sakop.)

10. Un beidzoties visam, par dai]u ko redz. (E. Treimaņa-Zvārguļa sakopoj., 189G, R. Pabērža sakop., 1906, Londonas izdev. un «Prometeja» iz-dev. Maskavā.)

Un beidzoties visam, kā svētu ko redz. (E. Trei-mana-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

14. Jo redzu, kas viss tikai mierīgs un nieks. («Mājas Viesa» pielik.)

Jo redzu, ka viss tikai blēņas un nieks. (A. Bir-kerts. Noraksts.)

15. Nu krūtis pret laimi, pret nelaimi cietas. (E. Treimaņa-Zvārguļa sakop., 1896.)

Projām no laukiem aizsteidzies sniegs. Pirmo triju pantiņu pirmiespiedums E. Treimaņa sakopotajā krājumā — «Ed. Veidenbaums. Dzejas». 1896. g., 30. lpp., bet pilnīgs visa dzejoļa pirmiespiedums krājumā: Eduarda Veidenbauma «Dzejas». Londonā, 1900. g., 12. un

13. lpp. Londonas izdevumā un E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos vairākas tekstolo-ģiskas atšķirības. Kopotos rakstos kā 1908., tāpat 1920. g. izdevumā izlaists teikums «Pasaules arhitekts — vecais dievs». 1908. g. cenzūras apstākļu dēļ, kā E. Trei-manis pats atzīst, bet 1920. g. izlaidums nav atjaunots. Rūdolfa Pabērža sakopojumā (1906.) dzejolis saskaldīts, paturot tikai daļu, no 1. līdz 3. un no 9. līdz

11. pantiņam izdalīti kā atsevišķi dzejoļi ar apzīmējumu: I, II. — Atšķirības:

1. Prom no laukiem aizsteidzies sniegs. (E. Trei-maņa-Zvārguļa sakop., 1896, un Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

Projām no laukiem aizsteidzas sniegs. (Londonas izdev. un R. Pabērža sakop.)

2. Pavasars smaidoši ziedus kaisa. (E. Treimaņa-Zvārguļa sakop., 1896., un R. Pabērža sakop.)

4. Apspiestas krūtis no skurnjibām raisa. (Londonas izdev.)

5. Visur jau līgsmība zied un smej. (Londonas iz dev.)

6. Mīlestībā daudz sirdis jau saistās. (E. Treimaņa Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.).

11. Nedzird, ka nāves izkapts jau šņāc. (R. Pabērza sakop.)

16. Līķu kaudzes priekš acīm stādās. (E. Treimaņa Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos 1908, 1920.)

19. Dzimums no pasaules dzimumu grūž. (E. Trei maņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rak stos, 1908, 1920.)

22. Lielajam pūlim mokas tik remdē. (Londonas iz dev.)

23. Rožaini tālajās nākotnes skats. (Londonas izdev un «Prometeja» izdev. Maskavā un E. Treimaņa Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos 1908, 1920.)

25. Bet kam asajā gaisma spīd. (E. Treimaņa-Zvār guļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908 1920.)

Bet kuram atziņas gaisina spīd. (Londonas iz dev. un «Prometeja» izdev. Maskavā.)

32. Kurš par likumu ceļ savu gribu. (Londonas iz dev.)

38. Priekiem tas lielāku vērtību dala. (E. Treimaņa Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos 1908, 1920.)

44. Joki lai pāri pār skumību ceļas. (Londonas iz dev.)

50. Nezin pat viņa dzīves vietas. (E. Treimaņa-Zvār guļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908 1920.)

52. Viņam nepatīk procesu lietas. (E. Treimaņa Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos 1908, 1920.)

Jo viņam nepatīk pasaules lietas. (A. Birkerts Noraksts.)

59. Dari tik, kas ir iespējams. (Londonas izdev.)

60. Un, ja patīk, var arī kārties. (E. Treimaņa-Zvār-guļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

Tomēr, ja patīk, var arī kārties. (Londonas iz-dev.)

63. Nevar neviens par neprātu saukt. (E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920. un Prometeja» izdev. Maskavā.)

Veidenbauma piezīmēs bijis pārfrāzēts izteiciens: «Un dzimums pēc dzimuma kapenēs grimst». Tāpat kādā citā vietā piezīmēs:

Lielajie gari pasaulē vīst,

Muļķīgie bari nopakaļ klīst.

Kā sapņi no pasaules dzimumi zūd. Pirmiespiedurns «Mājas Viesa» pielikumā, 1893. gada 45. numurā, ar redakcijas virsrakstu: Dzejols. No Ed. Veidenbauma. E. Treimaņa sastādītajā krājumā: «Ed. Veidenbaums. Dzejas », 1896. g., šā dzejoļa nav, bet turpmākajos izdevumos tas uzņemts. — Atšķirības:

1. Kā sapnis no pasaules dzimumi zūd. (E. Trei-maņa-zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, .1920.)

Kā sapnis no pasaul’s dzimumi zūd. (Londonas izdev.)

3. Un šausmīgi kapenēs miroņi trūd. (R. Pabērza sakop.)

4. Dziļš klusums mīt dzīvības vārtos. (Londonas izdev.)

6. Pa rožaino, ērkšķaino dzīvi. («Mājas Viesa» pie-lik.)

Pa rožaini ērto dzīvi. (R. Pabērža sakop.)

Pār rožaini krāšņo dzīvi. (E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

7. Bet apakšā miroņiem ilgāks ir mūžs. («Majas Viesa» pielik.)

8. Un klusumā viņi snauž brīvi. (R. Paberža sa-kop.)

9. Drīz aizlidos dzīvība, velti sev gut. (R. Pabērža sakop.)

10. Te iekārot laimi un prieku. (R. Pabērza sakop.)

11. Tur vien tik laime, kur miroņi trūd. (R. Pabērza sakop.)

11. Tur vien tik laime... («Mājas Viesa» pielik.)

12. Lūdz dievu, lai piesūta... («Mājas Viesa» pielik.)

Viss apriebies, apnicis ir. Pirmiespiedums krājumā Eduarda Veidenbauma «Dzejas». Londonā, 1900. g.,

7. lpp., bez pēdējām 2 rindām. Ar dažiem grozījumiem uzņemts E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908. g., 59. lpp. — Atšķirības:

1. Viss atriebies, apnicis ir. (Londonas izdev.)

2. Ko kavējies, dzīvo vēl? (Londonas izdev.)

6. Tev laimi šeit nevar dot. (Londonas izdev.)

10. Bet tikai zem kājām mīdīts. (E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

16. Līdz dzīvība verdzībā grūs. (A. Birkerts. Noraksts.)

17. Un ja ar tev laimes stars. (E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920, un «Prometeja» izdev. Maskavā.)

18. Kā aklai vistai grauds. (E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920, un «Prometeja» izdev. Maskavā.)

Kā stulbai vistai grauds. (Londonas izdev.)

20. Uz iznīcību drūmīgi sauc. (Londonas izdev.)

Pie debesīm zvaigznes spulgo un mirdz. Pirmiespiedums krājumā — Eduarda Veidenbauma «Dzejas», Londonā, 1900. g. 7.—8. lpp. Pēc tam E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, bet šķiet, ka no cita avota. Rūdolfa Pabērža krājumā ar citādu rindu grupējumu bez 11. un divām pēdējām rindām. -Atšķirības:

1. Un ilgās man neizprotamās. (E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

12. Tur nelīdz, vai žēlojas, lūdzas vai raud. (Londonas izdev., E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veiden-bauma kopotos rakstos, 1908, 1920, un «Prometeja» izdev. Maskavā.)

14. Kur nāvīgām zālēm ir maisīts prieks? (Londonas izdev.)

10. Nāk nāve un māca, ka viss tikai nieks. (R. Pabērža sakop.)

17. Darbs dod tik, ka nobeidzas šausmīgais stāsts. (Londonas izdev.)

18. Dod bērnus, kam uzkrauts tiek nicības lāsts. (Londonas izdev.)

Visām lietām pienāk gals. Pirmiespiedums Rūdolfa Egles rediģētajos Veidenbauma kopotos rakstos. 1926. gadā 254. lpp., no rokraksta kādā piezīmju burt-nīciņā. Cetrrinda ierakstīta zem kāda rēbusa. Tam visapkārt tanī pašā lappusē matemātiskas formulas. Augšā Veidenbauma piezīme: «Piektdienā, 16. februārī, 1890. atstāta pīpēšana.» Var pieņemt, ka šai pašā datumā uzrakstīta arī šī cetrrinda. «Ja nu arī nevar apgalvot, — Rūdolfs Egle piebilst, — ka šī četrrinda pati pēdējā, ko Veidenbaums uzrakstījis, tad tomēr tā pieskaitāma pēdējiem dzejas sacerējumiem.»

īsts filozofs nav pesimists. Pirmiespiedums «Dienas Lapas» feļetona turpinājumā, 1893. g., 130. numurā, reizē ar citiem dzejoļiem un kopīgu virsrakstu: «Dažādi graudi». Vēlāk bez izmaiņām uzņemts visos Vei denbauma rakstu izdevumos.

Par spiti grūtiem laikiem. Pirmiespiedums E. Treimaņa-Zvārguļa sakopotajā Veidenbauma dzejoļu krājumā «Ed. Veidenbaums. Dzejas». 1896. g., 16. lpp. Vēlāk bez izmaiņām uzņemts visos Veidenbauma rakstu izdevumos.

Kādef par niekiem vaimanas celt. Pirmiespiedums «Dienas Lapas» feļetona turpinājumā, 1893. g. 118. numurā, apcerējumā «Eduards Veidenbaums», citēts kā dzejas paraugs. E. Treimaņa sakopotajā krājumā «Ed. Veidenbaums. Dzejas». 1896. g. 15. lpp. uzņemtas tikai 5 rindiņas, no otrā pantiņa ir tikai trešā rinda, kas nobeidzas ar komatu. Acīm redzot 5., 6. un 8. rindu cenzūra svītrojusi: «Padzīvo viegli, kur tikai ej, kur atskan smiekli, meitas kur dej. Veciem ļaudīm kumeļa prāts». — Citas atšķirības:

3. Dzīvo tik za]i, jautri tik brauc. (R. Pabērza sakop.)

4. Kaut ar kā spalu parādu daudz. (Londonas iz-dev.)

5. Padzīvo viegli, kur tikai ej. (E. Treimaņa-Zvār-guļa rediģ. Veidenbaurna kopotos rakstos, 1908, 1920.)

7. Nebēdā niekus, kad tieci ar rāts. (R. Pabērža sakop.)

8. Vecajiem ļaudīm kurnēja prāts. («Dienas Lapas» feļet. pielik.)

Vai karš būs ar vāciešiem krieviem. Pirmiespiedums krājumā — Eduarda Veidenbaurna «Dzejas», Londonā, 1900. g. 15. Ipp. Pēc tam E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbaurna kopotos rakstos, 1908. g. 43. Ipp. Pirmajā rindā vārda «vāciešiem» vietā E. Treimanis licis «angļiem», jo, pēc viņa domām, Veidenbaurna bezbēdīgo kara pareģojumu vāciešiem ar krieviem cenzūra būtu svītrojusi. Tolaik Vācija ar Krieviju bija draudzīgās attiecībās. Rūdolfa Egles rediģētajā izdevumā dzejolis uzņemts saskaņā ar rokrakstu, atskaitot 4. rindu, lai gan iespējams, kā R. Egle piezīmē, ka Veidenbaums cita norakstā varējis arī atkāpties no šā teksta, izmetot otrā rindā vietniekvārdu un 7. rindā vārdu «kalpoju» aizstāt ar «ziedoju», kā iespiests Londonas izdevuma. — Citas atšķirības:

1. Vai karš būs ar angļiem vai krieviem. (E. Trei-maņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbaurna kopotos rakstos, 1908, 1920.)

2. To atļauju citiem spriest. (Londonas izdev., E. Treimaņa-Zvarguļa sakop., 1896, un «Prometeja» izdev. Maskavā.)

4. Nav bēdu, kas mani var spiest. (E. Treimaņa-Zvarguļa rediģ. Veidenbaurna kopotos rakstos, 1908, 1920.)

Nav bēdu, kas spētu man spiest. (Londonas iz-dev.)

7. Es ziedoju Gambrinam cēlam. (Londonas izdev. un E. Treimaņa-Zvārguļa sakop., 1896.)

Grāmatu kaudzes. Pirmiespiedums E. Treimaņa-Zvārgula sakopotajā krājumā «Ed. Veidenbaums. Dzejas». 1896. g. 24. Ipp., ar cenzūras nosvītrotām 5. un

6. rindu, kuru iespiedumā nav: «Zinību nieki Muļķus tik baro». Londonas un citos turpmākajos izdevumos dzejolis ievietots bez izmaiņām, vienīgi R. Pabērza sakopojumā 6. rinda: «Mujķus lai baro».

Dažs visu māžu nomocās. Pirmiespiedums E. Trei-maņa-Zvārgula sakārtotajā krājumā — «Ed. Veidenbaums. Dzejas». 1896. g. 17. Ipp., kur iespiests tikai pirmais un trešais pants, pie tam četrrindu stancēs, liekot pirmo divu rindu pārus katru vienrindīgi. Tādā pašā kārtībā, kā tas sastopams arī norakstos, dzejolis iespiests Londonas izdevumā — 26 rindas. Turpretim E. Treimanis rediģētajos Veidenbauma kopotos rakstos dzejoli sakārtojis sešrindu pantos, bet Rūdolfs Pabērzis no dzejoja iztaisījis divas dajas — ņemot 1. un 3. pantu par vienu daļu, bet divus pēdējos par otru daju sešrindu stancēs. Otrā panta Pabērzim nav. — Citas atšķirības:

2. Sev mantas kaudzes raust. (E. Treimaņa-Zvār-guja un R. Pabērža sakop.)

8. Un pātaro un lūdz. (E. Treimaņa-Zvārgula re-diģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920, un «Prometeja» izdev. Maskavā.)

9. Iet baznīcā ik svētdienas. (E. Treimaņa-Zvārgula rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920, un «Prometeja» izdev. Maskavā.)

15. Tam tīk, ka cits to apbrīno. (Londonas izdev.)

17. Ar liekuļu masku tam jādzīvo mūžs. (E. Trei-maņa-Zvārguja rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

Ar liekuļa masku jādzīvo mūžs. (R. Pabērža sakop.)

18. Un nāve tak slavu tam kapenēs grūž ... (E. Trei-maņa-Zvārguļa sakop., 1896.)

Un nāve tam slavu kapenēs grūž. (R. Pabērža sakop.)

27. Es it neviena nebīstos.

29. Ka kāds man viņu zags. (R. Pabērža sakop.)

Man ļaunvēligais liktenis. Pirmiespiedums «Dienas Lapas» feļetona turpinājumā, 1893. g. 124. numura, kopā ar citiem dzejoļiem ar virsrakstu: Dzejoļi. No Ed. Veidenbauma. Pēc tam uzņemts Londonas un citos Veidenbauma rakstu izdevumos. E. Treimaņa-Zvār-guļa sakārtotajā krājumā — «Ed. Veidenbaums. Dzejas». 1896. g., dzejoļa nav. «Dienas Lapas» feļetona turpinājumā un E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotu rakstu izdevumā daži vārdu paskaidrojumi, arī 1926. g. izdevumā.

8. Man netīk,-------(«Dienas Lapas»

feļet. turpin. šīs dzejrindas beigu daļā tikai domu zīmes.)

9. Un plauktos sen jau sakrauti. (Londonas izdev. kopotos rakstos, 1908., 1920.)

10. Guļ noputējušie pandekti. («Dienas Lapas» fe-ļet. turpin.)

12. Kaut sadzertu vai galu. (Londonas izdev.)

13. Kaut dilons naudas maku grauž. (Londonas izdev.)

14. Un N. N* kredītu ar lauž. («Dienas Lapas» Ieiet. turpin. Turpat parindē piezīme par N. N. [Melkoni]. Kāda bijušā kneipista vārds Jurjevā.)

16. Jo miris vēl nav — — — vitcs [Hirševics]. («Dienas Lapas» feļet. turpin. Turpat parindē piezīme: augļotājs Tērbatā, kas pret augstām procentēm studentiem aizdevis naudu.)

17. Un dzeru tomēr alu. («Dienas Lapas» feļet. turpin.)

23. Un dzersim abi alu. (Londonas izdev. un R. Pabērža sakopoj.)

24. Kaut sadzersim ar galu. (E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

Nopietna ģīmi kas jautrībā taisa. Pirmiespiedums E. Treimaņa-Zvārguļa sakopotajā krājumā — «Ed. Vei-denbaums. Dzejas». 1896. g. 24. lpp., pēc tam visos Veidenbauma rakstu izdevumos.

4. Citam tā mīļākā rokā lai dodas. (E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

Kam tik dzīvot, tas lai dzīvo. Pirmiespiedums krājumā — Eduarda Veidenbauma «Dzejas». Londonā, 1900. g. 8. lpp. Vēlāk bez tekstuālām izmaiņām visos Veidenbauma rakstu izdevumos.

Vaidi un gaidi. Pirmiespiedums krājumā — Eduarda Veidenbauma «Dzejas». Londonā, 1900. g. 17. lpp. Dzejolis iespiests kā sešrindīgs, katru pirmā un pēdējā pantiņa divrindu un vidējās trīsrindas apvienojot par vienu rindu. Tāpat to uzņēmis R. Pabērzis krājumā — Ed. Veidenbaums. Dzejas, 1906. g., «iebrūķē» vietā «iedzer alu». E. Treimaņa-Zvārgula rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908. un 1920. g. iespiests tādā rindu izkārtojumā, kāds paturēts ari tagadējā izdevumā.

Viss ir joks, par visu smejies. Pirmiespiedums «Dienas Lapas» feļetona turpinājumā, 1893. g. 130. numurā, dzejoļu virknē ar virsrakstu «Dažādi graudi». Turpmāk Londonas un visos Veidenbauma rakstu izdevumos, tikai E. Treimaņa-Zvārguļa sakopojumā 1896. g. nav.

3. Ja ir labs, tad pakavējies. («Dienas Lapas» fe-ļet. turpin.)

12. Paliec vājš un bedrē lien. («Dienas Lapas» fc-ļet. turpin.)

To es zinu, to es māku. Pirmiespiedums krājumā — Eduarda Veidenbauma «Dzejas». Londonā, 1900. g. 17. lpp. Vēlāk R. Pabērza sakopotā krājumā — «Ed. Veidenbaums, Dzejas». 1906. g. un visos turpmākajos Veidenbauma kopotu rakstu izdevumos. — Atšķirības:

6. un 18. Ka man patīk dzīve zaļa. (Ē. Treimaņa-Zvārgula rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908. 1920.)

11. Šodien skaistuli ar skauju. (E. Treimaņa-Zvār-gula rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos 1908, 1920.)

12. Rītu citam viņu ļauju. (A. Birkerts. Noraksts.)

14. Nedusmojies, taisnais vīrs! (R. Pabērza sakop.)

15. Kaut ar nekā nepanāktu. (E. Treimaņa-Zvārguja rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

Lai ar nekā nepanāktu. (R. Pabērza sakop.)

16. Bet no raizēm esmu tīrs. (R. Pabērža sakop.)

Upes malu liepas ēno. Pirmiespiedums «Mājas Viesa» pielikumā, 1893. gada 47. numurā, ar virsrakstu: Dzejols. No Ed. Veidenbauma. (Horācija garā). Dzeja uzņemta visos Veidenbauma rakstu izdevumos. E. Treimaņa rediģētajos krājumos ar virsrakstu: Horācija garā. Otrais pants iekavās. Runādams par Veidenbauma dzejoju virsrakstiem («Ed. Veidenbauma kopoti raksti», I, 1907., 46. Ipp., arī 1920. g. izdev.), Eduards Treimanis par šā dzejoļa virsrakstu neko nemin, kaut gan jāšaubās, ka Veidenbaums pats šim dzejolim tādu virsrakstu būtu licis. Londonas izdevumā trūkst 7. rindas: «Abas divas līdzi ved». — Citas atšķirības:

1. Upes malā liepas ēno. («Mājas Viesa» pielik. un Londonas izdev.)

6. Kas uz bučošanos kāras. («Mājas Viesa» pielik. un E. Treimaņa-Zvārguļa sakop. 1896.)

12. Mīlestībā viļņo sirds. (Londonas izdev.)

Iedzer, brāli! Ātrām kājām. Pirmiespiedums. E. Treimaņa sakartotaja krājumā — «Ed. Veidenbaums. Dzejas». 1896. g., ar virsrakstu «Grūtā brīdī», ko E. Treimanis vēlāk atmetis, to paturējis tikai Pabērzu Rūdolfs s<wā izdevuma — Ed. Veidenbaums. Dzejas, 1906. g. E. Treimaņa sakopojumā 1896. g. nav arī 3. panta, kas viņa vēlākajos rediģējumos atrodams. — Citas atšķirības.

1. Iedzer, brālīt! ātrām kājām. (R. Pabērza sakop.)

4. Iedzer, iekams kapā lien! (E. Treimaņa-Zvārguļa sakop., 1896. un E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

10. Prāts tik bēdu kaudzes krāj. (R. Pabērža sa kop.)

12. Gudrais viņas kapā veļ. (R. Paberza sakop.)

Domāju es domas dziļas. Pirmiespiedums «Mājas Viesa» pielikumā, 1893. g. 39. numurā, ar virsrakstu: Dzejols. No Ed. Veidenbauma. Vēlāk visos Veidenbauma rakstu iespiedumos. Sis dzejolis kļuvis par populāru, tautā iecienītu dziesmu, pieļaujot atsevišķu vārdu vai teikumu dažādas brīvas variācijas. Arī iespiedumos daudz dažādu atšķirību. Rūdolfa Pabērža sakopojumā dzejolis sadalīts divās daļās, vairākās vietās ar acīm redzamiem sagrozijumiem. Tāpat ari «Dzirksteles» kalendārā 1897. gadam, Jelgavā, jādomā, pēc kāda noraksta. — Atšķirības dažādos izdevumos:

4. Visās vietās kājas slīd. («Mājas Viesa» pielik. un E. Treimaņa-Zvarguļa sakop. 1896.)

7. Man ir dzīve asa, skarba. (R. Pabērža sakop.) Man ir dzīve gara, skarba. (A. Birkerts. Noraksts.)

8. Jābedājas, kamēr mirst. («Mājas Viesa» pielik.)

12. Nekā dzīve ubagos. (R. Pabērža sakop.)

18. Iekšā dejo, dzied un smej. (E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

20. Redzu, alu glazē lej. («Mājas Viesa» pielik.)

21. Vai tad es jau tīri bešā? («Mājas Viesa» pielik. un R. Pabērža sakop., A. Birkerta norakstā.)

33. Otrreiz bija šāda liga («Mājas Viesa» pielik.)

40. Deva rotas — viss tam lēts. («Mājas Viesa» pielik.)

43. Bet it nejauši reiz — klausos. (R. Pabērža sakop.)

46. Un kaut sirdī sāpes griež. («Mājas Viesa» pielik.)

47. Bet pēc atriebšanas kāra9. («Mājas Viesa» pie* lik.)

Tak pēc atriebības kāras. (E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

48. Dūre naža spalu spiež. («Mājas Viesa» pielik., E. Treimaņa-Zvārguļa sakop., 1896, un Londonas izdev.)

49. Viņam jāmirst! — Steigšus gāju. («Mājas Viesa» pielik., R. Pabērža sakop.)

51. Iemetīsim ceja kāju! («Mājas Viesa» pielik.)

54. Aizmirsts viss, kas sāpes dar\ («Mājas Viesa» pielik.)

55. Kājas, galva knapi klausa. («Mājas Viesa» pielik.)

58. iedzeru, kad skumīgs prāts. (R. Pabērža sakop.)

59. Un ja kāja iet ar greizi. («Prometeja» izdev. Maskavā.)

60. Tas jau ļaunums nav nekāds. (E. Treimaņa-Zvār-guļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920, Londonas izdev. un «Prometeja» izdev. Maskavā.)

Tad jau nava grēks nekāds. («Mājas Viesa» pielik.)

Mums, latviešiem, dzejnieku milzīgs bars. Pirmie-spiedums «Dienas Lapas» feļetona turpinājumā, 1893. g. 118. numurā, citēts apcerējumā «Eduards Vei-denbaums». Uzņemts visos turpmākajos Veidenbauma rakstu izdevumos.

4. Tās dāvina mums miegu gārdu, (R. Pabērža sakop.)

5. Un tautiešiem katram ir pienākums. («Dienas Lapas» feļet. turpin. un E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

Un tā tiešām katram ir pienākums. (E. Treimaņa-Zvārguļa sakop., 1896., vēlāk viņš to izlabo kā drukas kļūdu, «ta tiešam» aizstājot ar «tautie-šam».)

Un tautiešiem katram iir pienākums («Promete ja» izdev. Maskavā.)

8. Ar J. ir skaitāms pie tādiem. (E. Treimaņa-Zvār guļa sakop. 1896.)

Ar Jūsmiņš ir skaitāms pie tādiem. (Londonas izdev.)

Ar N. N. ir skaitāms pie tādiem. («Dienas Lapas» feļet. turpin., kur par N. N. parindē piezīme: «Te uzzīmēts kāda slavena latviešu «dzejnieka» vārds.» Vēlākos Veidenbauma rakstu izdevumos tajā vietā visur pilns vārds: «Jūsmiņš».)

Kam velti dārgo laiku tērē. Piriniespiedums «Dienas Lapas» feļetona turpinājumā, 1893. g., 118. numurā, kā Veidenbauma dzejas paraugs apcerējumā «Eduards Veidenbaums». E. Treimanis-Zvargulis 1896. g. un R. Pabērzis, ievietodami to savos Veidenbauma dzejas sakopojumos, licis virsrakstu: «AAefisto-fela padoms». Pabērzis tam pievienojis vēl otru: «Draugs uz visas zemes lodes». Dzejolis uzņemts visos turpmākajos Veidenbauma rakstu izdevumos bez tekstuālām atšķirībām un bez virsraksta. «Dienas Lapas» feļetona turpinājumā, 1893. g. 118. numurā, parindē piezīme: «Reti kādam dzejojam Veidenbaums uzzīmējis uzrakstu, tik tur, kur tas nepieciešami_bijis vajadzīgs: no 78 garākiem dzejoļiem tam tikai kādi 4 ar uzrakstu.»

Kas staigājot pa košām puķu lejām. Pirmiespiedums «Dienas Lapas» feļetona turpinājumā, 1893. g. 118. numurā, citēts apcerējumā «Eduards Veidenbaums». E. Treimaņa-Zvārguļa un R. Pabērza sakopotajos Veidenbauma dzejoļu krājumos tas kā moto priekšlapā ar parakstu: Ed. Veidenbaums. Londonas izdevumā dzejolis nav uzņemts.

1. Kas staigājot pa jaukām puķu lejām. (R. Pa-bērža sakop.)

3. Lai manis nelasa — pie manām dzejām. (R. Pabērza sakop.)

4. Viņš tikai piktu prātu sevim iemantos. (R. Pa-

bērža sakop.)

Virs zemes nav taisnības, dūrei tik spēks. Pirmie-spiedums krājuma — Eduarda Veidenbauma «Dzejas». Londonā, 1900. g. 221. Ipp. Vēlāk E. Treimaņa-Zvār-guļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, un 1920. g. E. Treimaņa pirmajā sakopojumā, 189G. g., tāpat R. Pabērza sakopojumā, 1900. g., dzejolis nav uzņemts. Arī par šo dzejoli E. Treimanis piezimē, ka cenzūras apstākļu dēļ 1908. g. izdevuma dažas vietas viņš mīkstinājis, kas tādas palikušas arī 1920. g. izdevumā Veidenbauma rakstu 1920. g. un tagadēja izdevumā, cik iespējams, atjaunots agrākais teksts.

2. Kas varmākam skādi dar, nosaukts tiek grēks. (Londonas izdev., E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920, un «Prometeja» izdev. Maskavā.)

Kas varmākām skādi dar, tas saukts tiek grēks. (A. Birkerts. Noraksts.)

3. Ne reti par tiesnešiem blēži sēž. (E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

4. Un «godīgi» adu nost citam plēš. (Londonas iz. dev. un «Prometeja» izdev. Maskava.)

5. Un notiek, ka zaglis teic sprediķus. (E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

8. Viens otram no mutes tie maizi sev rauj. (A. Birkerts. Noraksts.)

10. Kad bērniņi veseii, dzīvoklis silts. (Londonas izdev. un E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veiden-. bauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

13. Ja, cerību gan, vēl nosirmos laiks. (A. Birkerts. Noraksts.)

14. Tik redzams būs strādnieku moku pilns vaigs, (A. Birkerts. Noraksts.)

16. Pēc debesu valstības ļaudis vēl slāps. (A. Birkerts. Noraksts.)

17. Zem kājām varmāka taisnību mis. (Londonas izdev.)

Zem kājām vēl varmākas taisnību mis. (A. Birkerts. Noraksts).

18. Par kaujamiem lopiem cilvēkus dzīs. (A. Birkerts. Noraksts.)

Māieram. Pirmiespiedums «Dienas Lapas» feļetona turpinājumā, 1893. g. 170. numurā. Veltījums uzņemts visos Veidcnbauma rakstu izdevumos. R. Pabēr-ža sakopotajā 1906. g. krājumā 4. rindā izlaists vārds «mūžigi». Sis ir Veidenbauma paša likts virsraksts, tas paturēts visos viņa rakstu izdevumos. «Dienas Lapas» feļetona turpinājumā, 1893. g. 170. numurā, otrā rinda: «Vēl piemiņu skauģi tev kapā grūž».

Jau ziediem rotātas pļavas. Pirmiespiedums E. Trei-maņa sakārtotajā krājumā «Ed. Veidenbaums. Dzejas». 1896. g. 22. lpp., pēc tam visos turpmākajos Veidenbauma rakstu izdevumos.

6. Pie dzidrā ziluma mirdz. (E. Treimaņa-Zvārgu-ļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1920.)

Pa laukiem jau ziedonis dvašo. Pirmiespiedums «Mājas Viesa» pielikumā, 1894. g. 17. numura, ar virsrakstu: Dzejols. No Ed. Veidenbauma. Uzņemts visos Veidenbauma rakstu izdevumos. 12. rinda «Mājas Viesa» pielikumā un citos izdevumos savādāka. «Mājas Viesa» pielikumā: «Un nākotne nespiedīs to», citos izdevumos, sākot ar 1896. g., tāpat Londonas izdevumā: «Jo nākotne pievils to». E. Treimanis-Zvārgulis Veidenbauma kopotos rakstos šai dzejrindai pievienojis piezīmi: «Šī rinda vispirms Veidenbauma rokrakstā tā skanējusi: «Un nākotne nepievils to!» To apliecina arī A. Birkerts, 1896. gada izdevumā viņi kopīgi ar E. Treimani izdarijuši šo koriģējumu.

5. Kad pļavas rotāt sāk ziedi. («Mājas Viesa» pie-lik.)

12. Un nākotne nespiedīs to. («Mājas Viesa» pielik.) Jo nākotne pievils to. (Visos citos izdev.)

Jau ziedoņa vēsmas no dienvidiem plūst. Pirmiespiedums «Dienas Lapas» feļetona turpinājumā, 1893. g. 112. numurā, ar virsrakstu: Pavasarī. Vārdam «Koķi-

tus» paskaidrojums parindē: «Apakšzemes upe». Vēlāk iespiests arī «Mājas Viesa» pielikumā, 1894. g. 17. numurā, ar virsrakstu: Dzejols. No Ed. Veidenbauma. E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. krājumā: «Ed. Veiden-

baums. Dzejas». 1896. g. 13. lpp., vienlaidus teksts. Problemātiska šā dzejoja 11. rinda — vieta par Koķitus ūdeņiem. Pekšu Pēteris (prot. Pēteris Smits) apcerējuma par Veidenbaumu sakarā ar 1896. g. izdoto dzejoļu krājumu «Mājas Viesa Mēnešraksta» 1901. gada 12. numurā, 908. lpp., saskata sagrozījumu un ap-galvo, ka oriģinālā bijis citādi:

Kad redzēs mūs Koķitus ūdens staigs.

Rūdolfs Egle izsaka varbūtību, ka Veidenbauma kopoto rakstu izdevumā šis Treimaņa rediģējums radies tāpēc, lai dabūtu atskaņu un padarītu dzejrindu saprotamāku. Kārļa Veidenbauma piezīmēs ir citāts, kas ar to saskan. Iespējams, ka E. Veidenbauma rokrakstā tā būs bijis, jo, E. Veidenbauma rokrakstu lasot, vārdus «redzes» un «staigs» viegli varēja samainīt ar «redzēt» un «steigs». Citas atšķirības:

1. Jau vasaras vēsmas no dienvidiem plūst. («Dienas Lapas» feļet. turpin. un «Mājas Viesa» pic-lik.)

6. Lai sirdis dzer līgsmības sauli. (E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920, un Londonas izdev.)

10. Tik ilgi nav, draugs, vairs tas brīdis. («Dienas Lapas» feļet. turpin.)

Tik ilgi nav tas brīdis. («Mājas Viesa» pielik.)

11. Kad redzēt mūs Koķitus ūdeņi steigs. («Dienas Lapas» fejet. turpin., «Mājas Viesa» pielik., E. Treimaņa-Zvārguļa sakop. 1896., R. Pabērza sakop, un A. Birkerta norakstā.)

Kur Koķitā atspoguļosies mūs vaigs. (Londonas izdev.)

Kur Koķitus viļņos mums spoguļos vaigs. (E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

13. Tad kamēr vēl jaunība dzīslās mums ris. (R. Pa-bērža sakop.)

15. Kad miršanas stundiņa tumšā reiz sit. (Londonas izdev.)

Sniegs no laukiem projām steidzas. Pirmiespiedums «Mājas Viesa» pielikumā, 1894. g. 14. numurā, ar virsrakstu: Dzejolis. No Ed. Veidenbauma.

5. Laiks nu ir pa puķu lejām. (R. Pabērža sakop.)

7. Laiks no meiču daiļām sejām. (A. Birkerts. Noraksts.)

8. Debess saldu medu sūkt. («Mājas Viesa» pie-lik., E. Treimaņa sakop., 1896, un Londonas izdev.)

23. Austrums sārts jau saules staros. (R. Pabērža

sakop, un A. Birkerts. Noraksts.)

Vēl neesmu dubļos tik dziļi es slicis. Pirmiespiedums krājumā: Eduarda Veidenbauma «Dzejas». Londonā, 1900. g. 8.-9. lpp., ar virsrakstu «Ticīgo apmierinājums». E. Treimaņa-Zvārguja rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos un Rūdolfa Pabērža sakopojumā šāda virsraksta nav. E. Treimanis arī par šo dzejoli runā, it kā tas būtu uzņemts viņa 1896. g. sastādītajā krājumā, bet tur nav. Domājams, cenzors to būs svītrojis. E. Treimaņa-Zvārgula rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos dzejolis sadalīts pantos: 3 četrrindu, 1 sešrindu pants; 1926. gada un tagadējā izdevumā atstāts vienlaidus, kā pirmiespiedumā.

1. Vēl neesmu dubļos tik dziļu es slīcis. (Londonas izdev.)

Vēl neesmu dubļos tik dziļu es stidzis. (A. Birkerts. Noraksts.)

6. Tā dieva prāts, mūs radot, ir spriedis. (E. Trei-

maņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920, un «Prometēja» izdev. Maskavā.)

8. Kaut daudz tas ir dzīvojot raudājis, cietis. (Londonas izdev. un E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. kopotos rakstos, 1908, 1920.)

10. Kaut šaubās un šaubās cilvēku prāts. (Londonas izdev.)

Kaut šaubās un šaubās cilvēka prāts. (R. Pa-bērža sakop.)

Kaut šaubās un šaubīsies cilvēka prāti. (E. Trei-maņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

12.Lai asarās topam mēs skumdināti. (E. Treimaņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

14. Ko neredz un nezin dievības acs. (Londonas izdev.)

18. Mums debesu līgsmība dvēselē staros. (R. Pabēr-ža sakop.)

Lai nedomā cilvēks, ka otrs ir slikts. Pirmiespie-dums pa daļām 1892. un 1893. gadā. Dzejoļa 5. pantu Kārlis Kasparšons (Siguldietis), kuram, kā zināms, bijuši arī daži Veidenbauma rokraksti, citē apcerējumā par Veidenbaumu «Dienas Lapā», 1892. g. 134. numurā, bet 3., 4. un 5. pants citēts «Dienas Lapas» feļetona turpinājumā, 1893. gada 118. numurā, rakstā «Eduards Veidenbaums». Visi 5 panti publicēti krājumā; Eduarda Veidenbauma «Dzejas». Londonā, 1900. g. 10.—11. lpp., bet 6. pants pievienots tikai vēlāk no kāda noraksta un pirmoreiz publicēts 1926. g. R. Egles rediģētos Veidenbauma kopotos rakstos un tāds teksts paturēts ari šinī izdevumā. E. Treimanis krājumā «Ed. Veidenbaums. Dzejas». 1896. g. uzņēmis tikai 3., 4. un 5. pantu, bet Rūdolfs Pabērzis 1906. g., iespiezdams gan visus 5 pantus, 3. un 4. rindu samainījis vienu otras vietā. — Atšķirības:

3. Gan slavenus dara, gan neslavā spiež. (R. Pa-bērža sakop.)

4. Tik debesu vara virs pasaules spriež (R. Pabērža sakop.)

3. Gan slavenus dara, gan neslavā spiež. (Londonas izdev.)

5. Lai apdomā cilvēks, cik mūža laiks īss. (E. Trei-maņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos. 1908, 1920, un «Prometeja» izdev. Maskavā.)

13. Kas zina, vai prātīgāks nav tas vīrs. (Londonas

izdev.)

17. Pie zemes mūs mūžīgs smagums sien klāt. («Dienas Lapas» feļet. turpin.)

Pie zemes mus mūžīgi smagums sien klāt. (K. Kasparsons, «Dienas Lapā».)

18. Un augstāk mēs tiekam tik atspiezdamies. («Dienas Lapas» feļet. turpin.)

19. Un tūkstošreiz prātu nogurdināt. (R. Pabērža sakop.)

Nost reiz skumību metišu tumšo. Pirmiespiedums «Dienas Lapas» feļetona turpinājumā. 1893. g. 205. numurā, kur par pirmo pantu ņemta rinda: «Lai mērķus mēs tādus sev spraužam», kas citur arvien ievietota atsevišķi. Dzejolim beigās datums: Oktobra 2. d.

1889. g. — Dzejolis iespiests arī «Mājas Viesa» pielikumā, 1893. g. 44. numurā. Dzejolis uzņemts visos Veidenbauma rakstu izdevumos. — Atšķirības:

1. Nost reiz sviedīšu skumību tumšo. («Mājas Viesa» pielik.)

Nost reiz metišu skumību tumšo. (R. Pabērža sakop.)

4. Gan tad nāve bēgs, gan labāki ies. (R. Pabērža sakop.)

5. Tumšajā zilumā spoguļo zvaigznes. («Dienas Lapas» feļet. turpin.)

Tumšajā dziļumā spīguļo zvaigznes. (R. Pabērža sakop.)

7. Cilvēku likteņa drūmajos viļņos. («Dienas Lapas» feļet. pielik.)

12. Dzīve ir laba, kad mērķis tai labs. («Dienas Lapas» feļet. pielik.)

13. Tādēļ projām skumības, bēdas. («Mājas Viesa» pielik.; «Dienas Lapas» feļet .turpināj. «skumība».)

Par velti ir nožēlot agrākos grēkus. Pirmiespiedums «Mājas Viesa» pielikumā. 1893. g. 47. numurā, ar virsrakstu: Ed. Veidenbauma dzejols. Uzņemts visos Vei-denbauma rakstu izdevumos.

1. Par velti ir nožēlot agrākos darbus. (E. Trei-maņa-ZvārguJa sakop., 1896, un Londonas iz-dev.)

Par velti ir nožēlot agrākos laikus. (R. Pabērža sakop.)

2. Kas izlieto ūdeni sasmelt vēl spēj? («Mājas Viesa» pielik.)

3. Tad labāk ir satvert dūšu un spēkus. («Mājas Viesa» pielik.)

5. Lai jauniņo stādu sedz aukstajais sniegs. (Lon

donas izdev., E. Treimaņa-Zvārgula redi&. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920, un

«Prometeja» izdev. Maskavā.)

Vai senatnē vien tikai viri bija. Pirmiespiedums «Mājas Viesa» pielikumā, 1893. g. 42. numurā, ar virsrakstu: Ed. Veidenbauma dzejols. Pēc tam visos Veidenbauma rakstu izdevumos. — Atšķirības:

2. Kam liktenis rūpestus nedarīja. («Mājas Viesa» pielik. un A. Birkerta norakstā.)

6. Kam sirdī ir spožums no mūžības gara. («Mājas Viesa» pielik.)

Kam sirdī ir dzirkstele dievības gara. (Londonas izdev.)

Kad niknas vētras dzīvei postu draud. Pirmiespiedums «Dienas Lapas» feļetona turpinājumā, 1893. g. 153. numurā, ar parakstu: E. V., un «Mājas Viesa» pielikumā, 1893. g. 39. numurā, ar virsrakstu: «Ed.

Veidenbauma dzejols». E. Treimaņa sakop. Ed. Veidenbauma Dzejas. 1896. g. teksts saskan ar «Dienas Lapā» iespiesto tekstu. Dzejolis iespiests vēl arī «Ka-

nādietl», 1914. g. 23. numurā. Uzņemts visos Veiden-bnuma rakstu izdevumos. — Atšķirības:

3. Kad laimes gaišie laiki zūd un vīst. («Mājas Viesa» pielik.)

5. Tad. cilvēks, iedomā, cik īsais brīdis. («Mājas Viesa» pielik.)

Tad, cilvēks, iedomā, cik īss gan sprīdis. (E. Trei-maņa-Zvārguļa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920., un «Prometeja» izdev.

Maskavā.)

Tad, cilvēks, iedomā, cik īss, kā sprīdis. («Kanādietis».)

6. Ir laiku mūžībā tavs dzīves sprīdis. («Mājas Viesa» pielik.)

Pa Latvijas kalniem un lejām. Pirmiespiedums «Mājas Viesa» pielikumā, 1895. g., 10. numurā, ar virsrakstu: «Pa Latvijas kalniem un lejām. No Ed. Veidenbauma.» Pirmiespiedumā, tāpat kā R. Pabērža sakopojumā, trūkst 5. rindas (Zem smagajās svešnieku nastas), Londonas izdevumā izlaista 10. rinda (Ar kungiem dus vergi zem smiltīm), bet E. Treimanis krājumā «Ed. Veidenbaums. Dzejas». 1896. g. to nav uzņēmis. — Atšķirības:

1. Pa Latvijas kalniem un ielejām. (R. Pabērža sakop.)

2. Ar rūpēm, grumbotām sejām. («Mājas Viesa» pielik. un R. Pabērža sakop.)

11. Gaist skumjas, un laimīgām dzimtām. (Londonas izdev.)

Gaist skumjas, un laimīgām ciltīm. (E. Treima-ņa-Zvārgu|a rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920. un «Prometeja» izdev. Maskavā.)

12. Spīd brīvības ziedoņa vaigs. («Mājas Viesa» pielik. un R. Pabērža sakop.)

Lai mērķus tādus sev spraužam. Pirmiespiedums «Dienas Lapas» feļetona turpinājumā, 1893. g„ 205. numurā, ka pirmais pantiņš dzejolim «Nost reiz skumību metīšu tumšo», turpmākajos Veidenbauma rakstu izdevumos ievietota atsevišķi kā četrrinda. «Dienas Lapas» fejetona turpinājumā pirmā rinda: «Lai mērķus mēs tādus sev spraužam».

Pasaules radita bagāta, plaša. Pirmo reizi publicēta «Karoga» 1952. g. 5. numurā pēc noraksta, kas glabājas ZA Fundamentālās bibliotēkas Misiņa nodaļas rokrakstu sektorā.

Tu atmini cietējus brāļus. Pirmiespiedums krājumā: Eduarda Veidenbauma «Dzejas». Londonā,

1900. g. 29. lpp. Vēlāk visos Veidenbauma rakstu izdevumos.

3. Kam dzīvam kapu jau rok. (Londonas izdev.)

4. Tu atpestī cietējus brāļus! (Londonas izdev. un «Prometeja» izdev. Maskavā.)

Daudz godigu cilvēku pasaulē dzīvo. Pirmiespiedums «Mājas Viesa» pielikumā, 1893. g. 37. numurā, ar virsrakstu: «Dzejols. No Ed. Veidenbauma».

E. Treimanis 1896. g. un R. Paberzis 1906. g. Veidenbauma dzejoļu izdevumos no šā dzejola uzņēmuši tikai pirmo pantiņu. Arī Veidenbauma kopotos rakstos 1908. g. E. Treimanis-Zvārgulis dažus vārdus mīkstinājis, lai izvairītos no cenzūras svītrojumiem un varbūtējas konfiskācijas, taču tas pats teksts palicis arī 1920. g. izdevumā. Rūdolfa Egles rediģētajos Veidenbauma kopotos rakstos 1926. g. teksts atjaunots, un tas paliek arī tagadējā izdevumā. «Mājas Viesa» pielikumā vārdi «prātīgu», «godīgu», «ticīgo» un «ārprātīgo» likti pēdiņās, bet citos izdevumos pēdiņās atstāts tikai «ārprātīgo». Atšķirības:

1. Daudz «prātīgu» cilvēku pasaulē dzīvo. («Mājas Viesa» pielik.)

2. tie strādā kā skudras un mūžīgi krāj. (R. Pa-bērža sakop.)

3. Tie nolādē alu, tie nolādē sīvo. (Londonas izdev.)

4. Daudz «godīgu» cilvēku pasaulē dzīvo. («Mājas Viesa» pielik.)

6. Tie manīgi citu nopelnus slauc. («Mājas Viesa» pielik. un A. Birkerta norakstā.)

7. Ar manšetēm baltām, ar apkakli stīvo. («Mājas Viesa» pielik.)

8. Tie sadzīves drūzmā kā valdnieki brauc. (Londonas izdev., E. Treimaņa-Zvārgula rediģ. Vei-denbauma kopotos rakstos, 1908, 1920, un «Prometeja» izdev. Maskavā.)

Tie pasaules drūzmā kā lielmaņi brauc. («Mājas Viesa» pielik.)

10. Tie galviņas nodur un pasakām tic. («Mājas Viesa» pielik.)

Tie galviņas nokar un pasakām tic. (E. Treimaņa-Zvārgula rpdiģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920, un «Prometeja» izdev. Maskavā.)

11. Uz ceļiem krīt tāds, kas sists top un badīts. (Londonas izdev. un E. Treimaņa-Zvārgula re-diģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.) Uz ceļiem krīt tāds, kas sists tiek un badīts. («Prometeja» izdev. Maskavā.)

12. Un dievam pateic, kad piekrāpj to cits. («Mājas Viesa» pielik.)

Pie neskaidrās Mētras. Pirmiespiedums «Mājas Viesa» pielikumā, 1894. g. 4. numurā, ar virsrakstu: Ed. Veidenbauma dzejols. Visos Veidenbauma rakstu izdevumos uzņemts tādā pašā redakcijā, vienīgi E.Trei-maņa 1896. g. rediģētajā un R. Pabērža sakopojumā

2. rinda: «Tur sirdis pukst dzīvas».

Pa rožu ziediem mājās rotājoties. Pirmiespiedums kopā ar trim citiem dzejoļiem («Ja tev pasaulē jūtīga sirds», «Man launvēlīgais liktenis», «Uz galu mana dzīve iet») «Dienas Lapas» feļetona turpinājuma, 1893. g. 124. numurā, ar kopīgu virsrakstu: Dzejoli. Ed. Veidenbauma. Pēc tam dzejolis iespiests «Mājas

Viesa» pielikumā, 1894. g. 3. numurā, ar virsrakstu: Dzejols. No Ed. Veidenbauma, un «Mājas Viesa» pielikumā, 1895. g. 11. numurā, ar virsrakstu: Dzejols. Tas uzņemts visos Veidenbauma rakstu izdevumos. E. Trei-maņa 1896. g. rediģētais un Londonas izdevumā iespiestais teksts saskan ar «Dienas Lapas» feļetona turpinājumā iespiesto tekstu, bet atšķiras no citiem.

1. Pa rožu ziediem skaistiem rotājoties. («Mājas Viesa» pielik., 1894.)

Pa rožu ziediem ilgāk rotājoties,

Man mīlestības jaukās ielejas

Sāk apnikt. Dzīves asins kaujā doties... («Mājas Viesa» pielik., 1895.)

Pa rožu ziediem ilgāk rotājoties,

Man mīlestības jaukās ielejās

Sāk apnikt, dzīves asins kaujā dotie. (R. Pabērza sakop.)

Kur klusā nakti lakstīgalas dzied. Pirmiespieduins krājumā Eduarda Veidenbauma «Dzejas». Londonā, 1900. g. 21. Ipp. Pēc tam tādā pašā redakcijā Veidenbauma kopotos rakstos. E. Treimaņa 1896. gadā un Pabēržu Rūdolfa 1906. gadā izdoto dzejoļu krājumos šis dzejolis nav uzņemts.

Mosties, mosties reiz, svabadais gars. Pirmiespie-dums krājumā Eduarda Veidenbauma «Dzejas». Londonā, 1900. g. 23. Ipp. E. Treimanis-Zvārgulis Veidenbauma kopotos rakstos 1908. gadā dzejoli uzņēmis ar piezīmi, ka bijis spiests pa vārdam mīkstināt, «lai novērstu konfiskācijas klizmu». Bet 1920. gada izdevumā kopotos rakstos tas iespiests tādā pašā redakcijā. Oriģinālam tuvāks ir Londonas izdevuma teksts. Tikai pirmajos norakstos 5. rindā «tumsoņus varmākas» vietā bijis «tumšos varmākas».

5. Tumsoņus, varmākas zemē triec. (Londonas izdev. un E. Treimaņa-Zvārguja rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

6. Svētos liekuļus-pātarniekus (E. Treimaņa-Zvār-guja rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

7. Kuri melš krāpdami debesu priekus. (E. Treima-ņa-ZvārguJa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

9. Zemē tranus, kas lepnībā sēž. (E. Treimaņa-Zvār-guja rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920.)

VARBŪTĒJI VEIDENBAUMA DZEJOĻI

Rau, svētku eglīte tik koši. Pirmiespiedums E. Trei-maņa-ZvārguJa rediģētajos Veidenbauma kopotos rakstos, 1908. g. 29. Ipp. Rūdolfs Egle 1926. gada izdevumā. tāpat P. Vintiņš, Veidenbauma dzejoju krājuma rediģētājs un kārtotājs, 1935. gada izdevumam Maskavā izsaka šaubas, vai šis ir Veidenbauma dzejolis, jo neesot ne periodikā publicēts, ne ievietots pirmajos Veidenbauma dzejoļu krājumos, ne norakstos.

Gods dievam augstībā. Pirmiespiedums «Mājas Viesa» pielikumā, 1893. gada 52. numurā, ar virsrakstu: Dzejols. No Ed. Veidenbauma. Nevienā no Veidenbauma dzejoju krājumiem, ne kopotos rakstos nav uzņemts, vienīgi R. Egles rediģētajos kopotos rakstos 1926. gadā un tagadējā izdevumā. Rūdolfs Egle norāda, ka, pēc stila spriežot (ritmu dažādošanās un viss otrais pants), dzejolis esot Veidenbauma.

ATDZEJOJUMI

Savā dzīves laikā Eduards Veidenbaums publicējis daudz tulkojumu dzejā. It sevišķi viņu valdzinājusi antīkā dzeja. Tulkojumi iespiesti pa lielākai dajai žurnālā «Austrums» (1890 — 1891.), parakstīti ar iniciāļiem E. V. Pārējie nākuši klajā pēc dzejnieka nāves. Pavisam zināmi kādi 20 Veidenbauma tulkoti dzejoji, to vidū arī Marseljēzas tulkojums un kāds trīsrindu fragments no Vergilija. Pirmpublicējumā. īpaši antīkai dzejai, parindē pievienoti leksikografiski un citādi paskaidrojumi, kas tagad atmesti.

Atdzejojumi, kas iespiesti Veidenbauma dzīves laikā, 1926. gada kopotos rakstos un arī šai izdevumā uzņemti no pirmiespiedumiem, no kuriem E. Treimanis vietām atkāpies, piemēram. Kruglova dzejolī «Jautājumi» un F. šillera «Uzvaras svētki». R. Paberzis E. Veidenbauma dzejoļu sakopojumā. 1906. g.. tu'ko-jumu tekstus loti sagrozījis. Par Pabērža dotajām redakcionālas dabas atšķirībām komentāros nebūs norādīts.

Rimsti reiz trakot, sirds kaislīgi vētrainā. V. Geļ-nova. E. Treimanis Ed. Veidenbauma kopotos rakstos (1908, 1920.) šim dzejolim pievienojis tulkošanas gadu — 1889.

Jautājumi. A. Kruglova. Pirmiespiedums žurnālā «Austrums», 1891. g. Nr. 12, 1457.—1458. sleja, ar parakstu: E. V. — E. Treimaņa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos tulkojuma teksts atšķiras no pirmiespie-duma, trūkst arī dažu teikumu. 1908. gada kopoto rakstu izdevumā dzejolim vienlaidus rindu secība, bet 1920. g. tas iedalīts četrrindu pantos. Tas liek domāt, ka E. Treimanis dzejoli uzņēmis no cita avota, varbūt no kāda noraksta. Veidenbauma kopotos rakstos 1908. g. izdevumā dzejolim pievienots tulkošanas datums: 20. novembrī 1889. g., kāda «Austrumā» nav. A. Kruglovs (1853.—?) — maz pazīstams krievu rakstnieks pagājušā gadsimta 80. gados. — Dažas tekstuālas atšķirības E. Treimaņa redakcijā:

3. un 29. Ak tu dzīve, dzīve grūtajā.

8. Un it nevilšus sāpīgi atminas. (E. Treimanim nav.)

13. un 14. rindu arī nav, to vietā: «Cēlos centie

nus kopā būs nest?»

21. Un nekad uz ceļu lai riebīgo.

22. Negriežos, kaut ar ir ko ciest?

Ik dienas vairāk speķi beidzas. Lazareva. E. Vei-denbauma kopotu rakstu 1908. gada izdevumā E. Trei-manis dzejoli ievietojis ar datumu — 19. novembri 1889. g. V. Gejnovs un Lazarevs maz pazīstami dzejnieki, ilustrēta žurnāla «Нива» līdzstrādnieki.

Es redzu, ka nāve jau mani skauj. N. Kuročkina. Pirmiespiedums «Dienas Lapas» 1892. gada 134. numurā. K. Siguldieša (K. Kasparsona) apcerē «Eduards Veidenbaums». E. Treimaņa sakopotajā Veidenbauma dzejoļu krājumā, 1896. g. 17. lpp, un Londonas izdevumā, 1900. g. 5. lpp., tulkojums ievietots kā oriģinal-dzejolis, tikai vēlāk, Veidenbauma kopotos rakstos (1908.), tas uzņemts kā tulkojums. Zem tulkojuma datums: — 23. septembri 1889. Veidenbauma kopoto rakstu izdevumā (1908. g. 2. burtn., 97. lpp.) E. Treima-nis norāda: «Šis dzejolis līdz šim tika sniegts kā oriģināls. Bet tur ir citu un ne paša Veidenbauma vaina, jo savos papīros tas viņu atzīmējis kā tulkojumu... pāris kritiķu ir nepareizi apgalvojuši, ka Veidenbaums šo dzejoli sacerējis uz miršanas gultas. Tulkojuma beigas, pēc manas sajūtas, atstāj stiprāku iespaidu nekā oriģināls. Nodrukāšu salīdzinājuma dēļ viņu te:

Я вижу, как смерть предо мною встает..,

Как душит меня и с собою берет.. .

И вижу, как в церковь гроб мой несут,

Я слышу, как в ней звонят и поют,

Я вижу свой саван и черный покров;

До гроба меня довела ты — любовь.. .

Мне очи закрыла могильная мгла,

Любовь — ты к могиле меня привела».

Ir divi Kuročkini: V. Kuročkins (1831.—1875.), dzejnieks demokrāts, Beranžē (Beranger, P., 1780.— 1857.) tulkotājs, satlriķis, satīriskā žurnāla «Искра» nodibinātājs un vadītājs, kas bija populārs pag. gadsimta 60. gados, un viņa mazāk pazīstamais brālis demokrāts N. Kuročkins (1830.—1884.), kura dzejoli tulkojis Veidenbaums.

Tur Ēģiptē pie platās Nilas. D. Minajeva. Pirmiespie-dums «Mājas Viesa Mēnešrakstā», 1895. gada 2. numurā, neminot autora vārda. E. Treimaņa rediģ. Vei-denbauma kopotos rakstos atmests beigu vārds «Urā!». «Mājas Viesa Mēnešraksta» redaktors P. Zālīte aizrāda, ka E. Veidenbauma rokrakstā dzejoļa tulkojums beidzies ar tādu vārdu, arī E. Treimaņa sakop. Veidenbauma dzejoļu krājumā (1896.) ir tāpat. — Vēl pāris atšķirības:

7. Ak krokodil, tev gan lai grūti. (E. Treimaņa-Zvārguļa sakop. 1896.)

12. Nāc tuvāk gan. (E. Treimaņa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos, 1908, 1920, bet 1896. g. krājumā «Nāc tuvāk man».)

I. Krilova «Zemnieki un upe». I. Krilova fabulas (tulkojumā teikts «pasakas») «Zemnieki un upe» atdzejojums iespiests «Austruma» 1891. gada 12. numurā (1493., 1494. sleja) un parakstīts ar E. Veidenbauma parasto šifru «E. V.». Agrākos E. Veidenbauma kopotos rakstus un izlases sastādot, šis viņa veikums nebija pamanīts. To atradis ZA Valodas un literatūras institūta zinātniskais līdzstrādnieks G. Mackovs.

Marseljēza. R. de Lila (Rouget de l’Isle, K. J., 1760.—1836.). Pirmiespiedums krājumā Eduarda Veidenbauma «Dzejas». Londonā, 1900. g. 32. lpp., ar tādu pašu virsrakstu. Nav zināms, vai virsrakstu devis Vei-denbaums vai viņa dzejoļu sakopotāji. E. Veidenbauma jaunākais brālis Voldemārs kādā vēstulē brālim Kārlim (ap 1890. gadu) pārfrāzē dažas Marseljēzas latviskā teksta rindas. No tā var spriest, ka šis tulkojums jau ap to laiku latviešu valodā ir bijis pazīstams arī Veidenbauma vecāku mājās «Kalāčos».

Jātnieku dziesma. F. Sillera. Pirmiespiedums žurnālā «Austrums», 1890. gada 4. numurā, 469.—470. sleja, ar parakstu: Tulkojis E. V. — E. Treimaņa 1896. gada,

Londonas 1900. gada un R. Pabērža 1906. gada sakopojumos dzejoja otrā panta nav. Vēlāk to E. Treimanis uzņēmis Veidenbauma kopotos rakstos. Visos minētajos izdevumos 4. rinda svešas rokas labota. «Līdz nobeidzas mūžs un kaps ir jārok.» E. Treimaņa rediģēto Veidenbauma kopoto rakstu 2. izdevumā, 1920. gadā, 82. lpp., pēdējā panta 3. rinda: «Vēl brīvība zajo, vēl brīvība zied». Visos Veidenbauma rakstu izdevumos, atskaitot 1926. gada kopoto rakstu izdevumu, dzejoļa 5. rinda: «Nevienu tur nepārstāj varmāks bargs». Londonas izdevumā, 1900. g., pēdējā panta 1. rinda: «Uz kauju lai kumeļiem laižam skriet», bet pēdējā rinda: «Pie īstas dzivibas nevar tikt».

Uzvaras svētki. F. Sillera. Pirmiespiedums žurnālā «Austrums», 1890. gada 2. numurā, 237.—240. sleja, līdz ar vārdu paskaidrojumiem un parakstu: Tulkojis E. V. Vēlāk dzejolis vispirms iespiests E. Treimaņa sakopotajā Veidenbauma dzejoļu krājumā, 1896. gadā, un ari Veidenbauma kopotos rakstos, bet Londonas izdevumā un R. Pabērža sakopojumā iespiests tikai fragments, turklāt nepareizi, un R. Pabērzim vel stipri sagrozīts (50. lpp.):

Ļauni darbi beidzas sodā,

Atriebts tiks ikkatris grēks,

Jo aiz zvaigznēm debess godā Valda dieva varens spēks.

Veidenbauma tulkojumā pēdējā vārsma: «Taisni valda dieva spēks». Šie pārpratumi būs radušies tāpēc, ka E. Veidenbaums sava tulkojuma dažas vietas bieži vien improvizējis piezīmju lapiņās, un tā šie fragmenti iekļuvuši starp oriģināliem un pārgājuši arī norakstos. Sagrozītas arī tulkojuma pēdējās 8 rindas:

Zemes lietas zūd kā tvaiki,

Gods un stiprums kapā slīkst, (Veidenbaumam: slīgst.)

Nerimstoši grozās laiki.

Dieva prāts tik neiznīkst. (Veidenbaumam: Dievu prāts.)

Vēja spārniem rūpes steidzas,

Ātriem zirgiem lidza skrien,

Bet varbūt jau dzive beidzas.

Priekšpēdējā — 7. rinda izlaista: «Priekus baudīsim šodien».

Belzacars. H. Heines. Pirmiespiedums «Dienas Lapas» feļetona turpinājumā, 1893. gada 223. numurā, kopā ar otru dzejoli «Jel nezvēri, tik bučo vien», un kopīgu virsrakstu: Ed. Veidenbauma atdzejojumi. Pēc Heines. Iespiests arī «Mājas Viesa Mēnešrakstā», 1895. gadā, 2. numurā, 82. lpp., ar dažām sīkām atšķirībām tekstā. Pēc tam arī E. Treimaņa 1896. g. sakopotajā Veidenbauma dzejoju krājumā un Londonas izdevumā, tāpat kopotos rakstos.

Jel nezvēri, tik bučo vien. H. Heines. Pirmiespiedums «Dienas Lapas» feļetona turpinājumā, 1893. gada 223. numurā, reizē ar dzejoli «Belzacars» un kopīgu virsrakstu: Ed. Veidenbauma atdzejojumi. Pēc Heines. — Londonas izdevumā, 1900. gadā, dzejolis nav uzņemts, bet visos citos Veidenbauma rakstu izdevumos ievietots.

Iežūpot, pasirot. Pirmiespiedums krājumā — Eduarda Veidenbauma «Dzejas» Londonā, 1900. g., 21. lpp. Pēc tam visos Veidenbauma rakstu izdevumos. Londonas izdevujnā pirmā rinda: «Iežūpot, pasirot», bet E. Treimaņa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos 1908. un 1920. gada izdevumā: «Iežūpot, paģirot». Tā kā rokraksta nav, nav iespējams noskaidrot, kā Veidenbaums to domājis. Veidenbauma rakstos no vārda «paģiras» atvasinātais «paģirot» citur nekur neatkārtojas. Rūdolfs Egle 1926. gada izdevumā pieturējies pie Londonas izdevuma un kāda tuvāka noraksta, kaut gan neesot iespējams apgalvot, kā pareizi. Rūdolfs Egle piezīmē, ka dzejolis atgādinot pazīstamo studentu dziesmu — ««Trinket!» Sang Anakreon». R. Pabērža sakopojumā 1906. gadā dzejolis iespiests:

Iežūpot.

Pasirot

Anakreonts prot,

Kā lai nedzer mūzas dēls,

Kad to nospiež vakars vēls.

E. Treimaņa rediģ. Veidenbauma kopotos rakstos 1908. un 1920. g. 3. rinda: «Kā tad nedzers mūzas dēls».

Izniciba. Horācija. (Quintus Horatius Flaccus, 65.-8. g. p. m. ēras.) (Eheu fugaces, Postume, Pos-tume.) Pirmiespieduins žurnālā «Austrums», 1890. gadā, 3. numurā, 375.—376. slejā, ar parakstu: Tulkojis

E. V. — Pēc tam ievietots R. Pabērža sakopojumā un Veidenbauma kopoto rakstu visos izdevumos. Uz sagrozījumiem R. Pabērža sakopojumā jau aizrādīts komentāru vispārējās piezīmēs.

Nevainība. Horācija. (Integer vitae scelerisque pu-rus.) Pirmiespiedums žurnālā «Austrums», 1890. gada

10. numurā, 1301.—1302. slejā, ar parakstu: E. V. Sākot ar 1908. gadu, uzņemts visos Veidenbauma kopotos rakstos.

īstais miers. Horācija. (Otium divos rogat iri patenti.) Pirmiespiedums žurnālā «Austrums», 1890. gadā.

11. numurā, 1333.—1334. slejā, ar parakstu: E. V. Pēc tam R. Pabērža sakopojumā un, sākot ar 1908. gadu, visos Veidenbauma kopotu rakstu izdevumos. E. Veidenbauma tulkojumā 3 pēdējo pantu nav, sākot no «Abstulit clarum cita mors Achilleni». Vai nu viņš tos nav tulkojis, vai tulkojums nav iespiests un gājis zudumā.

Dzīves padoms. Horācija. (Aequam memento rebus in arduis.) Pirmiespiedums žurnāla «Austrums» 1890. gadā, 10. numurā, 1205.—1206. slejā, ar parakstu: E. V. Pēc tam R. Pabērža sakopojumā un vēlāk visos Veidenbauma kopotos rakstos.

545

35 — Raksti, I

Vidusceļš vislabākais. Horācija. (Rectius vives, Li-cini, neque altum.) Pirmiespiedums žurnāla «Austrums», 1890. gadā, 12. numurā, 1519.—1520. slejā, ar parakstu: E. V. Pēc tam R. Pabērža sakopojumā 1906. gadā un, sākot ar 1908. gadu, visos Veidenbauma kopoto rakstu izdevumos.

Nerūpējies par daudz. Horācija. (Quid bellicosus Cantaber et Scythes.) Pirmiespiedums žurnālā «Austrums», 1890. gadā, Nr. 4, 421.—422. slejā, ar parakstu: Tulkojis E. V. Pēc tam R. Pabērža sakopojumā 1906. gadā un, sākot ar 1908. gadu, visos Veidenbauma kopoto rakstu izdevumos. E. Treimaņa-Zvārguļa re-diģ. Veidenbauma kopotos rakstos 3. panta 1. rinda: «Arvienu puķes nepušķo ziedoni».

Nolādētais koks. Horācija. (Ille et nefasto te posuit die.) Pirmiespiedums žurnālā «Austrums», 1891. gadā. 7. numurā, 835. sl., ar parakstu: E. V. Pēc tam R. Pabērža sakopojumā un, sākot ar 1908. gadu, visos Veidenbauma kopotu rakstu izdevumos. Piezīmēs Veiden-baums paskaidrojis sīkāk odas tekstu.

Satīra. Horācija. (Qui fit, Maecens, ut nemo, quam sibi sortem.) Pirmiespiedums žurnāla «Austrums»,

1890. gadā, 11. numurā, 1399.—1404. slejā, ar parakstu: Tulkojis E. V. Pēc tam R. Pabērža sakopojumā 1906. gadā un, sākot ar 1908. gadu, visos Veidenbauma kopoto rakstu izdevumos. E. Treimanis, rediģējot Veidenbauma rakstus, licis virsrakstu: «Cilvēka neapmierināšanas ar savu likteni. Satīra. No Horāca».

Satīra. Horācija. (Hoc quoque Tiresia, praeter nar-rata patenti.) Pirmiespiedums žurnālā «Austrums»,

1891. gadā, 11. numurā, 1391.—1396. slejā, ar parakstu: E. V. Pēc tam R. Pabērža sakopojumā, 1906. g.. un, sākot ar 1908. gadu, visos Veidenbauma rakstu izdevumos. E. Treimanis, rediģējot Veidenbauma kopotos rakstus, licis virsrakstu: Mantojuma medīšana. Sa-

tira no Horāca. — Uz rindu grozījumiem satīrā R. Paberza sakopojumā jau aizrādīts komentāru vispārīgajās piezīmes.

Laimīgs, kas ieskatīt spēj. Vergi lija. Pirmspiedums Rūdolfa Egles rediģētajos Veidenbauma kopotos rakstos, 1926. g. 298. lpp., no rokraksta, ko Veidenbaums glīti ierakstījis, oriģinālā un tulkojumā, kādas Horā-cija grāmatas pēdējā baltajā lappusē. Felix qui potuit rerum coqnoscere causas.

Brāļi, glāzes pilnas lejat. Nezināma autora. Pirm-iespiedums žurnālā «Mājas Viesa Mēnešraksts», 1895. gadā, 1. numurā, 8. lpp., un, sākot ar 1908. gadu, uzņemts visos Veidenbauma kopotos rakstos.

PROZAS TULKOJUMI

Tulkotās prozas Veidenbaumam nav daudz, šie tulkojumi publicēti tikai pēc Veidenbauma nāves «Mājas Viesa» pielikumā, 1893. un 1894. gadā, no rokrakstiem, kurus žurnāla jaunais redaktors P. Zālīte saņēmis no Kārļa Veidenbauma, Eduarda Veidenbauma brāļa. E. Treimanis savos rediģētajos Veidenbauma kopotos rakstos šo to labojis, piemēram, novecojušās valodas formas: tādā vīzē — tādā kārtā; paģērēt — prasīt; skā-dīgs — kaitīgs; tirgus placis — tirgus laukums. Tāpat nepareizi lietotās divdabju formas u. c. Sastopami arī izlaidumi. Atskaitot interpunkciju un dažus sīkumus, Rūdolfa Egles rediģētajos Veidenbauma kopotos rakstos un arī šai izdevumā paturēta Veidenbauma valoda, kā tulkojumi savā laikā iespiesti «Mājas Viesa» pielikumā. Klāt nācis tikai tēlojums «Mahmuds Baba», iespiests pēc rokraksta, kas atradies Veidenbauma atstātajos papīros. Pirmiespiedumā nav minēti ne autori, ne stāstu oriģinālu avoti. Pēdējiem 4 tulkojumiem tie arī tagad paliek nenoskaidroti.

Žurnālā «Austrums» jau 1886. un 1887. gadā sastopami daži sīki tulkojumi ar parakstu: E. V., piemēram.

35*

547

Kruglova «Izstumtais». Bet, ka aizrāda žurnāla re-raktors J. Velme, tie nav Eduarda Veidenbauma, bet gan J. Vēlmēs brāļa Ernesta darbi. J. Vetmem sākumā žurnālam «Austrums» bijis jāsarūpē visi raksti vienam pašam, tāpēc palīgā nācis brālis Ernests, un tā tur radušies raksti ar parakstu: E. V. [Ernests Velmeļ.

laja. S. Bcrmejo. Pirmiespieduins «Mājas Viesa» pielikumā, 1894. gadā, no 3. līdz 7. numuram, ar apakšvirsrakstu: No spāniešu valodas tulkojis Ed. Veidenbaums. Liekas, stāsts tulkots no krievu valodas, kad tas iespiests krievu žurnālā «Нива», 1887. gada 4. un 5. numurā: Фай. Рассказ С. Бермейо. Перевод с испанского. Jāšaubās, vai Veidenbaums pat kontekstam izmantojis spāniešu oriģinālu. Stāsts uzņemts visos Veidenbauma kopotos rakstos.

Papīru noslēpums. J. Kirilova. Pirmiespiedums «Mājas Viesa» pielikumā, 1894. gadā, no 17. līdz 21. numuram, ar apakšvirsrakstu: No krievu valodas (Iz Ņivas) tulkojis Ed. Veidenbaums, Uzņemts visos Veidenbauma kopotos rakstos. Stāsta autors gan nav minēts, tas ir tolaik ražīgais, tomēr drīz aizmirstais žurnāla «Нива» līdzstrādnieks J. Kirilovs. Oriģinālā: Бумажная тайна. Быль из прошлого. Е. Кирилова. «Нива», 1887, Nr. 13—15. Tulkotājs samērā cieši turējies pie oriģinālteksta, tikai stāsta beigas vai nu nav pārtulkotas, vai palikušas nenodrukātas. E. Treimanis Veidenbauma kopotos rakstos lieto — «Papīra noslēpums».

Kakla rota. Gija de Mopasāna (Moupassant, G.). Pirmiespiedums «Mājas Viesa» pielikumā, 1893. gada 33., 34. numurā. Tulkojuma autors nav norādīts, apakšvirsrakstā: Iz franču valodas no Ed. Veidenbauma. Varbūt Veidenbaums arī šo stāstu tulkojis no krievu valodas, kas tai pašā 1887. gadā iespiests žurnālā «Нива», 9. numurā. Ожерелье. Рассказ Гюи-де-Мопас-сана. Veidenbauma kopotos rakstos pirmoreiz uzņemts 1926. gada izdevumā.

B. jaunkundze. Pirmiespiedums «Mājas Viesa» pielikumā, 1893. gadā 38.f 39. numurā, ar apakšvirsrakstu: Iz vācu valodas tulkojis Ed. Veidenbaums. — Stāsta autors un pirmavots nav zināms. Veidenbauma kopotos rakstos pirmoreiz uzņemts 1928. gada izdevumā.

Kuprainā. Pirmiespiedums «Mājas Viesa» pielikumā, 1893. gada 35. numurā, ar apakšvirsrakstu: Iz vācu valodas no Ed. Veidenbauma. — Stāsta autors un pirmavots nav noskaidrots. Pirmoreiz uzņemts Veidenbauma kopotos rakstos 1926. gada izdevumā.

Iz Ķinas sieviešu dzives. Pirmiespiedums «Mājas viesa» pielikumā, 1893. gada 37. numurā, ar apakšvirsrakstu: Atstāstījis Ed. Veidenbaums. — Autors un pirmavots nav zināms. Veidenbauma kopotos rakstos pirmoreiz uzņemts 1920. gada izdevuma.

Mahmuds Baba. Pirmiespiedums no rokraksta Rūdolfa Egles rediģētajos Veidenbauma kopotos rakstos 1926. gada izdevumā, 430. lpp., ar apakšvirsrakstu: Atstāstījums. — Tulkojumā Veidenbaums nav norādījis ne avota, ne stāsta autora.

Komentārus nobeidzot, jāpiebilst, ka Veidenbauma kopoto rakstu 1926. gada izdevumā pamanītās kļūdas šinī izdevumā izlabotas.

Kārlis Egle

ATTĒLI

UZ ATSEVIŠĶĀM LAPĀM

Eduards Veidenbaums (no «pīpkaloņu» grupas fotogrāfijās 1890. gada 3. oktobrī — vienīgais līdz šim atrastais dzejnieka uzņēmums; ZA J. Raiņa Valsts literatūras muzeja materials)..... 4 5

E. Veidenbauma māte Mārieta Veidenbauma (ZA J. Raiņa Valsts literatūras muzeja materials)

E. Veidenbauma tēvs Jēkabs Veidenbaums (pārzīmējums pēc K. Ceplīša zīmējuma, kas iespiests «Ed. Veidenbauma kopotos rakstos» 1907. gadā) . .. 64—65

«Glāznieku» dzīvojamā ēka 20. gadsimta sākuma (ZA J. Raiņa Valsts literatūras muzeja materials)

Piemiņas akmens E. Veidenbauma dzimšanas vietā 1959. gadā. (ZA J. Raiņa Valsts literatūras muzeja materiāls) . . 128—129

Vecais tirgus laukums Cēsis 19. gadsimta sākumā (pēc vecas fotogrāfijās ZA Valo das un literatūras institūta materiālos)

Cēsis, skatoties no Zvirbuļkalna, (no grāmatas «Malerische Ansichten aus Liv-land, Estland, Ķurland» 1901. gadā)

Cēsu draudzes skola, kāda tā bija ari E. Veidenbauma laikā (pēc vecas fotogrāfijās,

ZA J. Raiņa Valsts literatūras muzeja materiālos)

Cēsu apriņķa skola, kāda tā bija ari E. Vei-denbauma laikā (1959. gada uzņēmums ZA J. Raiņa Valsts literatūras muzeja materiālos) ..........192—193

«Kalāču» dzīvojamās ēkas dienvidu puse, kāda tā bija ari E. Veidenbauma laikā (1959. gada uzņēmums ZA J. Raiņa Valsts literatūras muzeja materiālos)

«Kalāču» klētiņa, kāda ta bija E. Veidenbauma laikā (pēc vecas fotogrāfijās ZA Fundamentālās bibliotēkas materiāls)

Vejas rullis «Kalāču» klētiņa — E. Veidenbauma «rakstāmgalds» (pēc vecas fotogrāfijās ZA Fundamentālās bibliotēkas materiālos)

«Kalāču» dzīvojamās ēkas ziemeļu puse, kada tā bija ari E. Veidenbauma laikā (1959. gada uzņēmums ZA J. Raiņa Valsts literatūras muzeja materiālos)..... 256—257

Bijušās Guberņas ģimnāzijas ēka Rīgā,

Pionieru (agrākā Pils) laukumā 2 (1960. gada uzņēmums ZA J. Raiņa Valsts literatūras muzeja materiālos).

Daugavmala Rīgā 19. gadsimta beigās (no grāmatas «Malerische Ansichten aus Livland, Estland, Kurland» 1901. gadā). 320—321

Tirgoņu iela Rīgā 19. gadsimta beigās (pēc vecas fotogrāfijās ZA J. Raiņa Valsts literatūras muzeja materiāls)

Rātslaukums ar Melngalvju namu Rīga 19. gadsimta beigās (pēc vecas fotogrāfijās ZA J. Raiņa Valsts literatūras muzeja materiāls)

«Jonatana» biedrības nams Rīgā, Slokas ielā 17 (pēc vecas fotogrāfijās Valsts Rīgas vēstures muzeja materiālos)

Karlevica zāles nams Rīgā, Suvorova un Dzirnavu ielas stūrī, kur E. Veidenbauma

laikā notika jaunstrāvnieku sarīkojumi (1960. gada uzņēmums ZA J. Raiņa Valsts literatūras muzeja materiālos) . 384—385 E. Veidenbauma brālis Kārlis Veidenbaums (ZA Fundamentālās bibliotēkas materiāls)

E. Veidenbauma skolas biedrs, draugs un biogrāfs Edvards Treimanis-Zvārgulis 1905. gadā (ZA J. Raiņa Valsts literatūras muzeja materiāls) ...... 464 - 465

TEKSTĀ

E. Veidenbauma rokraksts (no «Eduarda

Veidenbauma rakstiem» 1926. gadā) . . 62

A. Dauges šaržs «Eduards Veidenbaums»

(zīmēts 90. gadu sākumā, iespiests «Ed. Veidenbauma kopotos rakstos»

1907. gadā 72. Ipp. Kopotu rakstu sastā ditāja E. Treimaņa-Zvārguja vārdiem runājot, šis zīmējums «rāda Veiden baumu, kad tas pie 25° saltuma iet pa ielu vasaras mētelītī, papirosu zobos iekodis un lielu platu sarkanu šalli reizes

sešas ap kaklu aptinis»)...... 78

Rakstu krājuma «Pūrs» 1. sējuma vāks (šai krājumā 1891. gadā iespiests E. Veidenbauma pirmais publicētais populārzinātniskais raksts «Soda likumu vēsturiskā attīstība un viņu filozofiskais

E. VEIDENBAUMA ORIĢINĀlDZEJOĻU ALFABĒTISKAIS RĀDĪTĀJS

Kā sapņi no pasaules dzimumi zūd . .

Kas, staigājot pa košām puķu lejām .

Kuļos es kā pliks pa nātrām ...

Kur klusā naktī lakstīgalas dzied

Laiks ātrāki steidzas kā vagona rats Lai mērķus tādus sev spraužam . .

Lai nedomā cilvēks, ka otrs ir slikts

Man ļaunvēlīgais liktenis ...

Mosties, mosties reiz, svabadais gars Mums, latviešiem, dzejnieku milzīgs bars

Nākt Olimpā mums aizliedz dievu spēks Nopietnu ģīmi kas jautrībā taisa .

Nost reiz skumību metīšu tumšo

Pa ielām dubļainām līst lietus, vēji šņāc

Pa Latvijas kalniem un lejām.......

Pa laukiem jau ziedonis dvašo.......

Pa rožu ziediem mājās rotājoties . .

Par spīti grūtiem laikiem ...

Par velti ir nožēlot agrākos grēkus Pasaule radīta bagāta, plaša ...

Pēc goda, pēc varas, pēc mantas Pēc ideāliem cenšas lielie gari

Pie debesīm mēness spīd bālais ......

Pie debesīm zvaigznes spulgo un mirdz

Pie neskaidrās Mētras .......

Projām no laukiem aizsteidzies sniegs

Reiz zaļoja jaunība, cerības plauka .....

Sniegs no laukiem projām steidzas

Tauta, tauta, gaišā latvju tauta.....

Te pasaulē mokas un vaimanas valda (Dievbijīgo

apmierinājums)...........

Tik ērkšķiem bij kaisīts tavs darbīgais mūžs

(Materam) ............

To es zinu, to es māku .......

Tu atmini cietējus brāļus

Tumsa un migla ............

SATURS

EDUARDA VEIDENBAUMA DZĪVE UN DARBS. Vilsons

Pa dzejnieka dzīves takām ........

Veidenbauma dzejas pasaulē .......

Skats pārējos darbības novados ......

Vienmēr kopā ar tautu .........

ORIĢINALDZEJOĻI

I

Ka gulbji balti padebeši iet........

Pa ielām dubļainām līst lietus, vēji šņāc . . .

Pie debesim mēness spīd bālais ......

Es atminos rožainos laikus........

Jau vēsās smiltīs dārgajie draugi dus .... Te pasaulē mokas un vaimanas valda (Dievbijīgo

apmierinājums) ...........

Pēc ideāliem cenšas lielie gari.......

Tauta, tauta, gaišā latvju tauta ......

Ikkatris tev godu dod, centīgais vīrs.....

Draugs, uz visas zemes lodes (Mefistofeļa

padoms) .............

Ja tev pasaulē jūtīga sirds........

Ej un dzenies tik pēc naudas.......

Ja gribi tikt pie labas vietas........

Vienkāršie ļautiņi............

Es domāju, ka pasaule Dievs ir laipnīgs, mācītājus Cienību dod liela bārda

III

Laiks ātrāki steidzas ka vagona rats Vēl desmit divdesmit gadu .... Uz galu mana dzīve iet .... Nākt Olimpā mums aizliedz dievu spēks Pēc goda, pēc varas, pēc mantas . .

Kujos es kā pliks pa nātrām . . .

Reiz zajoja jaunība, cerības plauka Projām no laukiem aizsteidzies sniegs Kā sapņi no pasaules dzimumi zūd Viss apriebies, apnicis ir ..... Pie debesīm zvaigznes spulgo un mirdz Visām lietām pienāk gals.....

IV

Īsts filozofs nav pesimists Par spīti grūtiem laikiem Kādēļ par niekiem vaimanas celt? Vai karš būs ar vāciešiem krieviem

Grāmatu kaudzes .....

Dažs visu mūžu nomocās .

Man Jaunvēlīgais liktenis Nopietnu ģīmi kas jautrībā taisd Kam tīk dzīvot, tas lai dzīvo

Vaidi un gaidi ......

Viss ir joks. par visu smejies . To es zinu, to es māku ... Upes malā liepas ēno Iedzer, brāli! Ātrām kājām Domāju es domas dziļas

V

Mums, latviešiem, dzejnieku milzīgs bars . .

Kam velti dārgo laiku tērē.......

Kas, staigājot pa košām puķu lejām . . . .

Virs zemes nav taisnības, dūrei tik spēks . .

Tik ērkšķiem bij kaisīts tavs darbīgais mūžs (Māteram)

VI

Jau ziediem rotātas pļavas.......

Pa laukiem jau ziedonis dvašo ......

Jau ziedoņa vēsmas no dienvidiem plūst . .

Sniegs no laukiem projām steidzas.....

Vēl neesmu dubļos tik dziļi es slīcis (Ticīgo ap

mierinājums)............

Lai nedomā cilvēks, ka otrs ir slikts

Nost reiz skumību metīšu tumšo......

Par velti ir nožēlot agrākos grēkus.....

Vai senatnē vien tikai viri bija Kad niknas vētras dzīvei postu draud Pa Latvijas kalniem un lejām Lai mērķus tādus sev spraužam Pasaule radīta bagāta, plaša

VII

Tu atmini cietējus brāļus......

Daudz godīgu cilvēku pasaulē dzīvo

Pie neskaidrās Mētras......

Pa rožu ziediem mājās rotājoties Kur klusā naktī lakstīgalas dzied Mosties, mosties reiz, svabadais gars

VARBŪTĒJIE E. VEIDENBAUMA DZEJOĻI

Rau, svētku eglīte tik koši ........

Gods dievam augstībā *. . .......

ATDZEJOJUMI

Rimsti reiz trakot, sirds kaislīgi vētrainā. V. Ge(-

nova................

Jautājumi. A. Kruglova ......

Ik dienas vairāk spēki beidzas. Lazareva

Es redzu, ka nāve jau mani skauj. N. Kuročkina Tur Ēģiptē pie platās Nīlas. D. Minajeva

Zemnieki un upe. /. Krilova Marseljēza. R. de Lila

Jātnieku dziesma. F. Sillera .

Uzvaras svētki. F. Sillera.......

Belzacars. H. Heines ..........

Jel nezvēri, tik bučo vien. H. Heines

Iežūpot, pasirot ...........

Vidusceļš vislabākais. Horācija Nerūpējies par daudz. Horācija Nolādētais koks. Horācija

Satīra. Horācija...........

Satīra. Horācija ............

Laimīgs, kas ieskatīt spēj. ka ikvienai lietai ir

cēlonis. Vergilija . . .......

Brāli, glāzes pilnas lejat.........

PROZAS TULKOJUMI

Faja. S. Bermejo........

Papīru noslēpums. E. Kirilova Kaklarota. G. de Mopasāna

B. jaunkundze .......

Kuprainā.........

Iz Ķīnas sieviešu dzīves Mahmuds Baba

KOMENTĀRI. Kārlis Egle

Attēlu saraksts . .

E. Veidenbauma oriģināldzejoļu alfabētiskais rādītājs ...............

ЭДУАРД ВЕПДЕНВАУМ

СОБРАНИЕ СОЧИНЕНИИ

Том I

ЛлтинПсков государственное издательстно

Художник X Пурншп.

На натыи/ском изыке

EDUARDS VEIDENBAUM.S

KOPOTI RAKSTI

I s6).

Redaktore LIce. Māksi, rod H. Purvlus Teliņ. rcd. J. Sudars. Korektore S. Zegele Nodota salikSanal 1960. g. 27. maija. Pa rakstīta iespiešanai 1061. g. 2. janvāri. Papīra formāts 70x92'/». 18 fIz. Iespiedi

21.2-1 uzsk. iespiedi. 20.63 Izdevn. I. M<-lien s 15000 eks. JT 1180t. Maksā 71 kap. Latvijas Valsts Izdevniecība Rīgā. Padomju bulv. 21. Izdevn. Nr. 13286-D1812 Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpnlecibas pārvaldes l. tipogrāfijā ■ Cīna» Rīgā. Blaumaņa ielā 38' I0 PasUt Nr. 6109 Lt

1

Eduarda Veidenbauma raksti., 1926., 5. lpp.

2

! Pietiekami nenokārtotu formalitāšu dēl «Glāznieku» īpašuma tiesības sagādāja Kaspara pēcniekiem daudz rūpju un nepatikšanu vel visu Eduarda Veidenbauma dzīves laiku.

3

Центральный государственный исторический ap хнв Эстонской ССР. Тарту, ф. 402. оп. Е1, g. 16850. 1887 г.. Л. 3.

4

* Vēstulēs dzejnieks parakstījās arī, lietojot Cēsu apkārtnē parasto Izloksnes formu «Edvarts», bet viņa dokumentos sastopams tikai «Eduards».

5

»Kriš tin а (?—1890.). J ii 1 a. Kārlis (1865.-1901.). Eduards (1867.—1892.), Voldemārs (1871.—1896.) un Kar līņa (1872,—1943.). Visi viņi, atskaitot Karlīnu, miruši jaunībā.

6

E. T r e i m а n i s. Eduards Vcidcnbaums savā dzīvē un darbos («Ed. Veidenbauma kopoti raksti», 1920., III Ipp.).

7

* Eduarda Veidenbauma raksti, 1926., 14., 16. Ipp.

8

Izmaksu lielākā daļa palika nenokārtota vēl visu Eduarda Veidenbauma dzīves laiku.

9

* Nosaukums «Kalāči» cēlies no krievu vārda «Калач», t. 1., plācenis, rausis (J. E n d z e 11 n s. «Latvijas PSR vietu vārdi», 1. dala, 2. sēj., 1959., 11. Ipp.). Sākotnējā, E. Veidenbauma laikā plaši lietotā un retumis vēl tagad sastopamā forma bijusi «Kalācis», bet pēc citu mājvārdu parauga ieviesies daudzskaitlis «Kalāči» (garo «ā» šai vārdā Iiepē-nieši izrunā ar stiepto intonāciju, ne ar lauzto, jo ar vārdu «lāči» te neKāda etimoloģiska sakara nav).

10

Kaspars mira 82, Marija — 81 gadu vecumā.

11

* E. Veidenbauma skolas biedres Jūles Bērziņa s (dz. O z o 1 a s) atmiņu stāsiijums ap 1950. gadu (ZA Valo das un literatūras institilta materiāli).

12

Eduarda Veidenbauma raksti, 1926., 18. un 19. Ipp.

13

! 1926. gadā daļa Mūrmuižas pagasta līdz ar «Kalāčiem» pievienota Cēsu apriņķa Liepas pagastam. Pēc tagadējā administratīvā iedalījuma «Kalāči» atrodas Cēsu rajona Liepas ciema Edvarda Veidenbauma kolhoza teritorijā. Sis kolhozs nodibināts 1949. gada 22. martā, un 1958. gadā «Kalāčos» iekār tots dzejnieka memoriālais muzejs.

14

ZA J. Raina Valsis literatūras muzeja materiāli.

15

! J il 1 e s Bērztņas atminas.

16

Ed. Veidenbauma kopoti raksti, XI lpp. Pēc E. Treimaņa-Zvārgu|a liecības progresīvs noskaņojums esot bijis arī vēstures («pasaules stāstu») stundās, bet pēc J ū-les Bērziņas atmiņām, šai priekšmetā galvenais bijis tikai tas, «kā senāk karojuši».

17

* ZA J. Raiņa Valsts literatūras muzeja materiāli, ko savācis Cēsu skolotāju institūta audzēknis A. Anspaks ap 1950. gadu.

18

Krievu valoda gan draudzes skolā mācīta pavāji, mazāk

19

nekā vācu valoda, tā ka pārējie skolēni sarunāties krieviski

20

nav pratuši (Jūles Bērziņas atmiņas),

21

* Ed. Veidenbauma kopoti raksti, 1920., XIV lpp.

22

ZA J. Raiņa Valsts literatūras muzeja materiāli.

' Ed. Veidenbauma kopoti raksti, 1920., XIII lpp.

23

Ed. Veidenbauma kopoti raksti, 1920., XII un XIII lpp.

24

* Turpat, XII lpp.

25

• Jūles Bērziņas atmiņas.

26

«Dienas Lapas» pielikums, 1893., 118

27

Ed. Veideiibaunia kopoti raksti. 1920., XV Ipp.

28

* Turpat. XV un XVI lpp.

29

Ed. Veidenbauma kopoti raksti, 1920., XVI Ipp.

30

* Turpat, XVIII Ipp.

31

* Eduarda Veidenbauma raksti, 1926., 38. Ipp

32

Ed. Veidenbauma kopoti raksti, 1920., XVIII Ipp.

33

ZA J. Raiņa Valsts literatūras muzeja materiāli.

34

8 Laikabiedra Jāņa Makara atmiņas, ko savācis

35

A. Anspaks (ZA J. Raiņa Valsts literatūras muzeja

36

materiāli).

37

* Ed. Veldenbauma kopoti raksti, 1920., XIX Ipp.

38

'Jāņa Makara atmiņas.

39

Tsi pirms pirmā pasaules kara tā pārvietota dzīvojamās mājas ziemeļu pusē un agrākā četrslīpju salmu jumta vietā uzlikts divslīpju lubu jumts. Tādā veidā māja 1958. gadā

atjaunota. No dzejnieka laikiem saglabājušies vēl daudzi sie: nas baļķi. (Cēsu skolotāju institūta audzēkņa A. Anspaka vāktie materiāli, kas tagad glabājas ZA J. Raiņa Valsts literatūras muzejā.)

* Ed. Veidenbauma kopoti raksti, 1920., XIX Ipp.

40

«Tribīne». 1931., I.

41

* Ed. Veidenbauma kopoti raksti, 1920., XIX Ipp.

42

Ed. Veidenbauma kopoti raksti, 1920., XXI Ipp.

43

1 «Dienas Lapas» pielikums, 1893., 118.

44

Tagadējā Pionieru (agrākā Pils) laukumā 2.

45

* Eduarda Veidenbauma raksti, 1926., 53. lpp.

46

8 Vēstulēs pieminēts ari nosaukums Bebrene; liekas, ka ar to jāsaprot Kokneses tuvumā esošais toreizējais Bebru pagasts, kur atradās «Vildavas».

47

Veidenbaums viesojies ari sava mātesbrāļa mājās Burtnieku pagasta «Dandariņos» pie Burtnieku ezera un uzdāvinājis brā|u Kaudzīšu «Mērnieku laikus». (Veidenbauma brālēna K. Hincenberga atmiņas. ZA J. Raiņa Valsts literatūras muzeja materiāli.)

48

Ed. Veidenbauma kopoti raksti, 1920., XXIII Ipp.

49

: Eduarda Veidonhamna raksti. 1926., 55. Ipp.

50

5 Turpat, 55. Ipp.

51

Ed. Veidenbauma kopoti raksti, 1920., XXV Ipp.

52

* Veidenbauma rokraksts kopš 1926. gada glabājies pie R. Egles un tagadējo «Eduarda Veidenbauma kopoto rakstu» sastādītājam nav bijis pieejams.

53

Eduarda Veidenbauma raksti. 1926.. ."9. Ipp

54

! «Mājas Viesa Mēnešraksts», 1901.. 904. Ipp.

55

5 Vēstulē piederīgajiem 1886. gada I. jūnijā,

56

Vēlāk Ņevas. tagadējā R. Blaumaņa iela.

57

J. Lintera atmiņu stāstījums 1954 gadā. (ZA Valodas un literatūras institūta materiāli.)

58

* Vēstulē piederīgajiem 1886. gada 11. augustā.

59

Eduarda Veidenbauma raksti, 1926., 57. lpp.

60

1 Turpat, 58. lpp.

61

6 Eduarda Veidenbauma raksti, 1926.. 59. lpp.

62

Центральный государственный архив Эстонской ССР. Тарту, ф. 402. ед. EI. Д. 16850. 1887 г., л. 5 — 10.

63

-’ Тигра 1.

64

1 Zиг Geschichte der Gouvernemenls Gymnasium in Riga 1888.

65

K. Veidenbaums slimoja ar hronisku plaušu kataru.

66

* J. V e I m e — latvietis, vācu valodas lektors Maskavas universitātē un žurnāla «Austrums» vadītājs.

67

J. L i n t e r a atmiņu stāstījums.

68

Ed. Veidenbauma kopoti raksti, 1920., XXX Ipp.

69

1 Kārtojot «Glāznieku» mantošanas un sava vecākā brā[a Kārla karaklausības lietas. E. Veidenbaumam bija darīšanas ar tolaik pazīstamajiem «tautiskajiem» advokātiem F. Vein-bergu, A. Vēberu u. c., kas minēti viņa vēstulēs (1886. gada 28. februārī, 1887. gada 10. februārī); uz tiem tad arī attiecināms raksturojums.

70

Ed. Veidenbauma kopoti taksti, 1920., XXX lpp.

71

* Eduarda Veidenbauma raksti, 1926., 67. lpp.

72

Stenografēt pēc Arenda vācu sistēmas Veidenbaurns bija iemācījies ģimnāzijā un bieži izmantoja šo prasmi ne vien lekcijās, bet arī dažādu citu atzīmju pierakstīšanai (Eduarda Veidcnbauma raksti, 1926., 66. lpp.). Daļa no šiem pierakstiem saglabājusies un tagad atrodas ZA J. Raiņa Valsts literatūras muzejā, taču interesantajiem materiāliem nav vēl atradies atšifrētājs.

73

s Eduarda Veidenbauma raksti, 1926., 69, lpp.

74

* «Jauna Dzīve», 1920., 75. lpp.

75

«Dienas Lapas» pielikums, 1893.. I IR.

76

* Eduarda Veidenbauma raksli. 1926., 69. Ipp.

77

Pēc Eduarda Veidenbauma laikabiedra J. Lintera liecības, slavenā krievu matemātiķe Sofija Kovaļevska sastādījusi kādu uzdevumu, ko Tērbatas matemātiķi velti pūlējušies atrisināt, bet tad darbā ieskatījies Veidenbaums un izteicis lietpratīgus norādījumus, kādā virzienā jāstrādā.

* Upe, kas Latvijas da|ā saucas par Mētru, bet Igaunijā par Mātes upi (Emaiegi)

78

E<l. Vcidenbauma kopoti raksti, 1920., XXXI lpp

79

* Turpat. XXXI lpp

80

1890. gada 14. aprīli 35 rubli, 1891. gada 23. septembrī l."> rubli (Eduarda Veidenbauma raksti, 1920., 87. Ipp.).

81

* Ed. Veidenbauma kopoti raksti. 1920., XXXIII Ipp.

82

Vēstulē K. Veidenbaumam 1888. gada 7. jūnijā.

83

Ed. Veidenbauma kopoti raksti, 1920.. XXXVI Ipp.

84

Vēstulē K. Veldenbaumam 1888. gada 9. oktobrī.

85

s 1 rublis par katru lekcijas stundu nedēļā katrā priekšmetā, kurā gribēja eksaminēties.

86

Vēstulē K Veidenbatimam 1888 g:u1;i 17 decembrī.

87

P. Dauge, kas pazina Pīpkalēju personīgi, viņu raksturo tā: «. . . ateists, kurš studēja teoloģiju, tālab ka viņš no kāda muižnieka šim nolūkam saņēma stipendiju.» («Proletā» riskā revolūcija Latvijā», 1924., 27. lpjs )

88

Igaunijas PSR ZA Vēstures institūta materiāli.

89

* Turpat.

90

Latviešu studentu gada grāmata, 1914., 49. lpp.

91

1 Statūtus rektors apstiprinājis 1888. gada 10. novembrī. (Eduarda Veidenbauma raksti. 1926., 78. lpp.)

92

Ne «pulciņu», kā aplam rakstījuši daži autori. Almanaha «Pūrs» 2. sējuma ievada (1892.) biedrība nosaukta par Tērbatas 1 iterāriski zinisko studentu sabiedrību (V lpp.). Tas arhīvs ar oficiālajiem dokumentiem pagaidām nav atrasts, tā ka dažādos rakstos figurē dažādi nosaukumi.

93

Igaunijas PSR ZA Vēstures institūta materiāli.

94

1880. gad;i februāri «Pipkalonijā» bija Jau 17 biedru.

95

; Domājams — J. Kauliņa «Domas par vēsturi», kas vēlāk iespiests almanaha «Pūrs» 1. sējumā (1891.).

96

Arī žurnāls «Austrums»' un krievu «Bccthhk Fhpohm».

97

s Eduarda Veidenbauma raksti. 1926.. 118 Ipp

98

■[96] Turpat. ] 18. Ipp.

99

Citēts no Ed. Veidenbautna 1889. gada 21. februārī.

100

Ed. Veidenbaumn vēstule K. 17. decembrī.

101

* Turpat.

102

1 Turpat.

103

A. V I 1 s o n s. Jauni dati par Ed. Veidenbaumti un «pīpkalopiem» («Karogs», 1952., 5., 510., 511. lpp.). To konstatētos datus un secinājumus apstiprina ari kāds cits. nc zināma pārrakstītāja izdarīts E. Veidenbauma dzejoļu no raksts, kas glabājas Latvijas PSR ZA Fundamentālās hib liotckas Rokrakstu un reto grāmatu nodala.

104

Ed Veidenhauma kopoti raksli. 1920., Xl.Vl Ipp.

105

Eduarda Veidenbaitma raksti, 1926., 90. lpp.

106

Eduarda Veidenhauma raksti, 1926., 90. lpp.

107

8 Turpat, 92. lpp.

108

Atmiņu stāstījums 1048 gadā.

109

Ed. Veidenbauma kopoti raksti. 1920., XLIX Ipp.

110

* Vēstulē K. Veidenbaumam 1890. gada 2. septembri.

111

P. Dauge. Eduarda Veidenbauma 30 gadu nāves dienai. — «Krievijas Cīņa», 1922., 45.

112

- Большая Советская Энциклопедия, т. VIII, 1951, стр. 161 (Висковатов).

113

О. Штейн. Общественно-политические воззрения

114

К. Р. Якобсона («Большевик Эстонии», 1952, 3).

115

«Krievijas Cīņa», 1922., 45.

1 Turpat.

116

5 Turpat.

117

Ed. Veidenbatima kopoti raksti. 1920., LVI Ipp.

118

«Pūrs», 2. sēj.. 1892., IV lpp.

119

1 Proletāriskā revolūcija Latvijā, 1924.. 55. lpp.

120

Mantoto 500 rub|u vietā Kārlis Jau līdz 1890. gada I. maijam bija izmaksājis 720 rubļu. (Ed. Veidenbauma kopoti raksti, 1920., XXXIV lpp.)

121

1 Turpat. XLI lpp.

122

Центральный государственный исторический архив Эстонской ССР. Тарту, ф. 402, Е I, д. 16850, |887 г. Л 11-20.

123

A. U p I 1 s. Kopoti raksti, 12. sēj., 1952., 410. un 411. Ipp.

124

* Ed. Veidenbauma kopoti raksti, 1920., LIV lpp.

125

Eduarda Veidenbauma raksti, 1926., 97. lpp.

126

* Ed. Veidenbauma kopoti raksti, 1920., LVI lpp.

127

Vācijas sociāldemokrātijas žurnāls.

128

Eduarda Veidenbauma raksti, 1926., 119 lpp.

129

Uzrakstīts «ko Jācer», bet tas nosvītrots.

130

A. U p T t s. Kopoti raksti. 12. sēj., 1952., 474.-494. Ipp.

131

* Eduarda Veidenbauma raksti, 1926., 99. Ipp.

132

* Turpat, 101. Ipp.

133

Ed. Veidenbauma kopoti raksti, 1920., LV Ipp.

134

* Eduarda Veidenbauma raksti, 1926., 119. Ipp.

135

Eduarda Veidenbauma raksti, 1926., 102. Ipp.

136

1 Turpat, 102. Ipp.

* Turpat

137

«Krievijas Citia». 1922., 45.

(Of

138

«Krievijas Ciga», 1922., 45.

139

* «Darba kalendārs 1921. gadam». Pleskavā, 1920.

140

Ed. Veidenbauma kopoti raksti, 1920., XLI Ipp.

141

Sk. nodalu «Studiju pārtraukums un mājskolotāja gailas» .

142

E. Eferts-KIusais. J. Jansons-Brauns, 1922.. 13. Ipp.

143

* Ed. Veidenbaums. Izlase, 1952., 7. Ipp.

144

A. U p i I s. Kopoti raksti, XVII, 1951,, 451. Ipp

145

«Dienas Lapa», 18‘J3., 118.

146

J. Sudrabkalns. Kopoti raksti, 3. sēj., 1959., 355. lpp.

147

* Ed. Veidenbauma kopoti raksti, 2, burtnīca, 1908.. 62. Ipp.

148

«Komunists», 1019., 152.

149

E d. Veidenbaums. Izlase. 1952 , 15. lpp.

150

A. U p T t s. Kopoti raksti, XII, 1952., 358. lpp.

151

N. Cerniševskis. Filozofisko rakstu izlase. ī, 1951., 257. Ipp.

152

* Turpat, 263. Ipp.

153

* J- S u d r a b k a 1 n s. Kopoti raksti. 3. sēj.. 1959.. 356. Ipp.

154

«Jauna Dzīve», 1020., 70 lpp.

155

«Karogs». U>47.. 6.

156

J. Sudrabkaļus. Kopoti raksti. 3. sēj., 1959., 319. Ipp.

157

A Birkerts. Kā Jelgavas vakarnleki iepazinās ar Jld. Veidenbauma dzeju («Karogs», |947., 6.Ī.

158

S. V ē r i ņ a. E. Veidenbauma dzejas tēli mūzikā (Manuskripts, 1960; Latvijas Valsts konservatorijas Mūzikas vēstures katedras materiāli).

159

A Uplts. Kopoti raksti, XII, 1952.. 219. lpp.

160

«Literalūra un Māksla», 1945., 15.

161

«Baltijas Vēstnesis», 1880., 290.

162

V. Beļinskis. Izlase. 1950., 603. Ipp.

163

Ed. Veidenbauma kopoti raksti, 1920., LVI lpp.

164

V. B e 1 1 n s k 1 s. Filozofisko rakstu Izlase, 1. sēj., 1954., 52. lpp.

165

* Ed. Veidenbauma kopoti laksti, 1920., XXXI lpp.

166

Latviešu studentu gada grāmata, 1914., 51. Ipp.

167

M. Lermontovs. Raksti, 1946., 129. Ipp.

168

«Jauna Dzīve», 1920., 71. Ipp.

169

A. Upīts. Kopoti raksti, XII, 1952., 395. Ipp.

170

* Uz lektora J. Lautenbaha lasīto kursu «Lettlsche Volkspoesle» Veidenbaums bija pierakstījies 1887. gada 2. semestrī, t. 1., pašā studiju sākumā.

171

* Ed. Veidenbauma kopoti raksti, 1920., XXXII un XXXIII Ipp.

172

A. B l r k e r t s. Kā Jelgavas vakarnleki Iepazinās ar Ed. Veidenbauma dzeju («Karogs», 1947., 6.).

173

K. Pelēkais Dzejoļu Izlase. 1957., 134. lpp.

174

Eduarda Veidenbauma raksti, 1926., 102. Ipp.

175

Ed. Veidenbauma kopoti raksti, 1920., LV lpp.

176

J. J a n s о n s. Pirmie soli. («Darbs», 1914., 3.)

177

* «Mājas Viesa Mēnešraksts», 1901., 492. lpp.

178

С. Щипачев. О грустных стихах («Вопросы лите

179

ратуры», 1959,7, стр. 85).

180

I. T r o n s k i s. Antīkās literatūras vēsture. 1954 350. Ipp.

181

P. Dauge. Dzīves apnikums un dzīves prieks, 1912., 11. un 12. ipp.

182

Ed. Veidenbauma kopoti raksti, 1907., 75. Ipp.

183

s Eduarda Veidenbauma raksti, 1926., 131. Ipp.

184

«Krievijas Cīņa», 1922., 45.

185

ZA J. Raiņa Valsts literatūras muzeja materiāli (J. Raiņa fonds, Inv. 177.).

186

Latviešu studentu gada grāmata, 1914., 55. lpp.

187

J. Rainis. Kopoti raksti, 9. sēj., 1950., 327. lpp.

188

Ed. Veidenbauma kopoti raksti. 1920., XX Ipp.

189

* Turpat, XXI Ipp.

190

Aequam memento rebus in ardufs servare mentem, non secus in bonis ab insolenti tempcratam laetitia. moriture Delli. Burtiski tulkojumā tas būtu šādi: «Atceries kraujos (t. i., grūti pārvaramos) apstākļos pasargāt mierīgu prātu, ne citādi labos (apstākļos) — no neparasta prieka atturies, mirstīgais Dellij.»

191

Ed. Veidenbauma kopoti raksti, 1920., XXI Ipp.

192

* Письмо Ф. Энгельса к Марксу от 21 декабря 1866 г. («Сочинения», т. XXIII, стр. 390).

193

Ne 60. gadu satīriskā žurnāla «Iskra» vadītājs V. Ku-ročkins, bet viņa brālis N. Kuročkins (1830.—1884.),

194

Latvijas PSR ZA Valodas un literatūras institūta Folkloras sektora fonds (Latvijas cietumu materiāli, Nr. 908, 1124 u. c.).

195

1 «Dzejoļu krājums. Izdots Dāvida Bundžas piemiņai no vairākiem biedriem», Londonā, 1902.; brošūrā «Strādnieku dziesmas», 1905.; brošūrā «Cīņas dziesmas», Pēterpilī, 1917.; brošūrā «Strādnieku dziesmas» (Liepājā?), 1931. u. c.

196

* Burtiski: «Uz priekšu, tēvu zemes bērni, Slavas diena ir pienākusi!»

197

Domāti svešzemju iebrucēji, kas Marseljēzas sacerēšanas laikā pārplūdināja revolucionāro Franciju.

198

Burtiski: «Dzirdiet jūs uz laukiem rēcam šos mežonīgos zaldātus?»

199

Burtiski: «Viņi nāk, (lai) pat mūsu rokās nogalinātu

dēlus, mūsu sievas.»

200

Sarakstīts 1886. gadā, pēc tam lasīts rokrakstā. Pirmo reiz iespiests «Ed. Veidenbauma kopotu rakstu» 4. burtnīcā 1908. gadā, bet aizliegts un konfiscēts, tā ka plašāk pazīstams kļuvis tikai pēc cariskās patvaldības sagrāves, kad 1920. gadā iznāca kopotu rakstu 2. izdevums.

201

A. Birkerts. Marksisma ideoloģijas sākumi latviešu

202

literatūrā (manuskripts, 1946.).

203

* K. Marks s, F. Engelss. Darbu izlase divos sēju

204

mos, 2. sēj., 1950., 295. lpp.

205

Sākot ar teikumu — «Bet ar laiku šie paģērējumi tādā mērā pieauga, ka katram cilvēkam vairs nebija iespējams savus paģērējumus izpildīt jeb gandarīt vienīgi ar savas zemes un savu roku ražojumiem.,.».

206

Eduarda Veidenbauma raksti, 1926., 99. Ipp.

207

Jau agrāk K. Biezbārža rakstā «Matērija un spēks» bija rakstīts: «. . . ieraduši miesības (t. i., matēriju. — Red.) šķirt no viņu spēkiem, bet šī šķiršana nav patiesība, nepastāv pasaulē un ir gluži tukšas domas. Kad sakām: «Matērija ir šādi un tādi spēki,» — tad neesam vis sacījuši, ka arī nespēcīgas (nekustīgas. — Red.) matērijas pasaulē domājamas, tādas, kas neko nespētu.» («Pasaule un Daba», 1875., 18.)

208

* «Dienas Lapa», 1894., 145.

209

«Pasaule un Daba», IR75., 22.

210

* «Pūrs», 2. sēj., 1802. VI Ipp.

211

A. Upīša atmiņu stāstījums 1952. gadā.

212

: Proletāriskā revolūcija Latvijā, 1924.. 41. un 42. Ipp.

213

Aspazija. Mana dzīve un darbi, 6. sēj., 1940., 52.— 54. lpp.

214

J. Jaunsudrabiņš. Mana dzīve, 1924., 42., 45. Ipp.

215

* A. B i r k e r t s. Kārlis Skalbe (K. Skalbes «Kopoti raksti», I. sēj., 1923., 66. lpp.).

216

K. Skalbe. Eduarda Veidenbauma dzimtenē («Jaunā

217

kās Ziņas», 1930., 283.).

218

* Eduarda Veidenbauma raksti, 1926., 697. lpp.

219

1 J. Janševskis. Atmiņas par Ernestu Rolavu («Jau

220

nākās Ziņas», 1930., 195.).

221

A. Skroderis. Kur debesīs deg kāvi. 1959., 15. lpp.

222

* ZA J. Raiņa Valsts literatūras muzeja materiāli (J. Raiņa fonds, inv. 358).

223

s Ed. Veidenbaums. Izlase. 1952., 16. lpp.

224

Proletāriskā revolūcija Latvijā, 1924., 429. lpp.

225

Piemēram, Elejas dziedāšanas biedrības rīkotajā literāri muzikālajā vakarā 1905. gada 26. novembrī. (Latvijas PSR ZA J. Raiņa Valsts literatūras muzeja materiāli.)

226

A. Birkerts. Kopoti raksti. 3. sēj., 1924., 193. lpp.

227

* Turpat, 216. lpp.

228

s A. Birkerts. Kā viņi mirst («Jaunā Raža», 9., 1907.).

229

K. Pelēkais. Dzejoju izlase. 1957.

230

* «Proletariāta Cīņa», 1917., 125. Tamlīdzīgus Veidenbauma vārsmu izlietojumus sastopam vairākkārt, piemēram, Sfinksas rakstā «Tik pacieties, debesis labāki ies...» «Strēlnieks», 1919., 4.(5.).

231

L. P a e g 1 e. Kopoti raksti, 5. sēj., 1958., 142. lpp.

232

1 «Komunists», 1918., 122.

233

5 Turpat, 131.

234

«Taurētājs», 1919., 1./2.

235

1 «Komunists», 1919., 36.

236

A. Upīts. Proletāriskā māksla, 1920., 23. Ipp.

237

«Par brīvi un dzīvi», 2. sēj., 1957., 277. Ipp.

238

ZA J. Raiņa Valsts literatūras muzeja materiāli (J. Raiņa fonds, inv. 177, 270, 177).

239

ZA J. Raiņa Valsts literatūras muzeja materiāli (J. Raiņa fonds, inv. 177).

240

ZA Valodas un literatūras institūta Folkloras sektora fonds. Nr. 1450, 211.

241

G. Frīdmane, F. Frīdmanls. Latgales revolucionārā jaunatne, 1957., 160. lpp.

242

L. L a i c c n s. Politika un lirika, 1936.

243

1 J. Loja. Eduards Veidenbaums («Celtne», 1937., 10.).

244

A. Upīts. Kopoti raksti, 21. sēj., 1952., 746. Ipp.

245

8 «Padomju Latvijas Skola», 1945., 3.

246

E d. Veidenbaums. Izlase, 1952., 14. lpp.

247

1 «Literatūra un Māksla», 1953., 50.

Content

A. Vilsons Eduards Veidenbaums Kopoti Raksti-1

VECTĒVS. TĒVS. AGRA BĒRNĪBA «GLĀZNIEKOS» (1867,—1872 )

PIRMIE GADI «KALĀČOS» (1872.—1879.)

CĒSU APRIŅĶSKOLA (1880. — 1881.)

ČETRI pašmācības gadi (1881.—1885.)

PIRMAIS SEMESTRIS ĢIMNĀZIJA. NEPARASTA VASARA. ĢIMNĀZIJAS BEIGŠANA (1886.)

STUDIJU SAKUMS (1887. un 1888.)

OTRS GADS UNIVERSITĀTE (1888. un 1889.). «PĪPKALONIJAS» NODIBINĀŠANA

STUDIJU PĀRTRAUKUMS UN MĀJSKOLOTĀJA GAITAS (1889.—1890.)

PEDEJIE GADI TĒRBATA (1890. un 1891.)

«DRĪZ AIZLIDO dzīvība...» (1891. un 1892.)

VEIDENBAUMA DZEJAS PASAULE

ĪSS VISPĀRĪGS RAKSTUROJUMS

GALVENIE MOTĪVI Labākas nākotnes ilgas

SKATS PĀRĒJOS DARBĪBAS NOVADOS

VIENMĒR KOPĀ AR TAUTU

ORIGINĀLDZEJOĻI

MEFISTOFEĻA PADOMS

MATERAM

VI *

VARBŪTĒJIE VEIDENBAUMA DZEJOĻI

ATDZEJOJUMI

JAUTĀJUMI

TUR ĒĢIPTĒ PIE PLATAS NĪLAS

ZEMNIEKI UN UPE

MARSELJĒZA

JĀTNIEKU DZIESMA

UZVARAS SVĒTKI

BELZACARS

IZNĪCĪBA

NEVAINĪBA

ĪSTAIS MIERS

VIDUSCEĻŠ VISLABĀKAIS

NERŪPĒJIES PAR DAUDZ

NOLĀDĒTAIS KOKS

SATĪRA

SATĪRA

BRĀĻI, GLĀZES PILNAS LEJAT

PROZAS TULKOJUMI

FAJA

KAKLA ROTA

B. JAUNKUNDZE

KUPRAINĀ

IZ ĶĪNAS SIEVIEŠU DZĪVES

MAHMUDS BABA

KOMENTĀRI

ATTĒLI

E. VEIDENBAUMA ORIĢINĀlDZEJOĻU ALFABĒTISKAIS RĀDĪTĀJS

SATURS

1