Holsela Rona

Greizo spoguļu spēles

Rona Holsela Greizo spoguļu spēles

Pirmā nodaļa

Tagad

Natālija sēž uz metāla sola, vērojot, kā garām slīd Leik-distrikta kalni. Viņa prāto par to, kā varētu izskatīties pašas dēls. "Vai puisēna mati ir kļuvuši tumšāki, vai seja ir zaudējusi zīdaiņa tuklumu? Mazi bērni aug tik ātri."

"Drīz es to uzzināšu," Natālija nodomā un nervozi nodrebinās. Viņa nenojauš, kas gaidāms, taču ir pilnīgi pārliecināta, ka riskēs ar visu, lai tikai atkal būtu kopā ar savu bērnu. Viņa piekļauj rokas pie krūtīm un iztēlojas, ka tas ir mazais, ko viņa skauj. Viņa gandrīz jūt puisēna matus pie savas sejas, viņa elpu, kas kutina kaklu, un skauj to vēl ciešāk, pat caur divām apģērba kārtām ar pirkstiem sajūtot savas ribas.

"Ja nu kaut kas noiet greizi?"

Natālijas žoklis saspringst, taču viņa saprot, ka pat ne mirkli nevar sev ļaut par to domāt. Paļāvība uz sevi ir panākumu atslēga. Ir jātic, ka iecerētais plāns ir iespējams, ir jātic sev. Galu galā viņa nav tā pati sieviete, kas bija pirms trīs gadiem, kad nonāca cietumā. Dusmas ir atstājušas pēdas viņas sirdī, kļuvušas par daļu no tā, kas viņa ir tagad. Natāliju mazliet biedē tas, uz ko viņa ir spējīga, kad ir iespiesta stūrī. Ja tas ir noticis vienreiz, tas var notikt atkal, vai ne tā?

Viņa nodrebinās un saņem flīsa jaku mazliet ciešāk ap sevi.

Cietums bija vieta, kurā valdīja emocijas, kas iznesa priekšplānā mežonīgus instinktus, vieta, kurā nebija iespējams atslābt, kurā cilvēki cīnījās par ietekmi, iebiedēja un nodarbojās ar psiholoģiskiem aprēķiniem, lai panāktu savu. Vai gluži vienkārši kavētu laiku. Bailes uzglūnēja no katra tumša stūra, katrā piepešā troksnī, katrā kliedzienā. Un bailes ir emocijas, kas nepazūd vienā naktī. Tām ir jāatritinās, jāatlaiž savus taustekļus, un tikai tad tu beidzot vari atbrīvoties no to tvēriena un aiziet. Viņa cerēja, ka tas notiks, turklāt drīz, jo dzīvot ar adrenalīnu, visu laiku cīnoties par savu drošību, ir nogurdinoši un izsmeļ dzīvības sulas.

Bet tagad Natālija saprot, kā cīnīties. Tas pārsteigs visus, kas viņu agrāk pazina. Viņa tagad saprot to, pa kurām ķermeņa daļām nepieciešams spēriens, grūdiens vai dūriens, kurās vietās atrodas galvenie vitālie punkti, prot kārtīgi iesist ar dūri un pat izmantot ikdienas lietas kā nāvējošus ieročus. Karotes, lai izspiestu acis, zobu sukas, lai durtu, pildspalvas, lai sagādātu asas sāpes, apavus, lai dauzītu un sistu. Pat apģērba gabali varēja būt bīstami.

Tiesa, pašaizsardzības paņēmienus viņa iemācījās no dažām visai negantām sievietēm, kuras nepazina kompromisus savās metodēs, kad bija jāaizstāv sevi un sava ģimene. Natālijai viņas patika. Viņa apbrīnoja šo sieviešu izturību un apņēmību izdzīvot. Un tur bija Katja.

Natālijas ķermenis neviļus nodreb.

Viņa apskauj sevi ciešāk, padzen domu par vardarbību no sava prāta - pārliecināta, ka līdz tam nenonāks. Lai nu kā, fiziskās prasmes nav vissvarīgākās, lai paveiktu gaidāmo uzdevumu. Viņai ir nepieciešami manīgi vārdi, kas ieslīd un

ielavās cilvēku prātā. Viņai ir jāvirza situācijas sev pa labu, jārada iespējas, jāgroza cilvēku plāni. Ja kaut kas būs patiesi vajadzīgs, tad tā būs vilšanas māksla. Un pārliecība, ka viņa darīs visu, lai atkal būtu kopā ar savu dēlu Hariju. Nekādi jautājumi, nekādas šaubas, ne mazākā vilcināšanās.

Natālija atliecas taisni, atvij rokas un iztaisno pirkstus. "Atslābinies, atslābinies," viņa sev saka. "Es varu to izdarīt. Kamēr vien spēju saglabāt mieru, likt prātam koncentrēties un neļaut dusmām pārņemt vadību." Viņa domā par Hariju kā par četrus gadus vecu zēnu, nevis kā zīdaini, ko viņa pazina. "Puisēna mati drīzāk būs brūni kā man," domā Natālija, "nevis tumši blondi kā tēvam." Natālija zina, ka viņa acis ir patālu viena no otras un gaiši brūnas. "Un viņa seja?" Natālijai patīk ticēt, ka bērna seja drīzāk ir ovāla kā viņai pašai, nevis stūraina kā tēvam. Viņa deguns, protams, vēl joprojām būs maza podziņa, ko klāj vasarraibumiņi, kas izbiruši arī pār vaigiem, kā redzams viņas bērnības fotogrāfijās.

Dienas, nedēļas, varbūt mēneši no viņas dzīves bija pagājuši, kamēr Natālija prātā būvēja šo sava - un tomēr nepazīstamā - bērna tēlu. Tā kā trūka fotogrāfiju, viņa iztēlei palīdzēja ar žurnālos redzamajiem bērnu attēliem. Natālija bija izgudrojusi sava dēla balsi, smieklus, smaidu, pat viņa izturēšanos. To, kas viņam patika un kas nepatika. Tagad viņa tēls bija tik nemainīgs, tik noteikts, ka Natālija ar gribasspēku var atsaukt bērnu savos nomoda sapņos. Un, kad viņa aizver acis, tad var sajust viņa pirkstiņus savā plaukstā, dzirdēt bērna aizrautīgo balsi, kad viņš stāsta par to, kas pa dienu noticis, par savu dzīvi, par saviem sapņiem. Un jautājumi! Tik daudzi jautājumi! Natālija iztēlojas maltītes brīvā dabā, rotaļas uz šūpolēm un to, kā viņa palīdz dēlēnam

pievārēt rāpšanās sienu. Viņas sirdī ieplūst prieks, ļaujot sev radīt nākotni, kas gandrīz šķiet reāla.

"Drīz tā būs īsta." Svešā zemē, kur pagātne nespēs viņu atrast un viņa varēs sākt visu no jauna. Viņai ir attēli arī par to, īsti attēli no vietas, kur sāksies viņas jaunā dzīve. Ciemats Ziemeļkiprā, kur viņi dzīvos, villa, kur viņa būs saimniecības vadītāja vecākam britu pārim, kuru meitu viņa bija sastapusi cietumā. Ideāla vieta, lai sāktu dzīvi no jauna.

Smaids iezogas Natālijas lūpās un kļūst platāks, liekot savilkties labu laiku nelietotajiem muskuļiem. Tā ir aizmirsta sajūta, šie tauriņi vēderā, vieglums plecos, smiekli kaklā. Prāmja sakustēšanās, tam liegi šūpojoties no vienas puses uz otru, rada savādu, bet patīkamu sajūtu, kas Natālijai atgādina par braucieniem atrakciju parkā, kad viņa bija maza, kad dzīve bija vienkārša. Natālija nopūšas. "Vai ir iespējams, ka dzīve atkal var būt jautra?"

Natālija atliec galvu, lai sajustu sejā sauli. "Dievs ir mans liecinieks, ka man varētu nākt par labu iedegums." Viņa ir tik bāla, ka atgādina zombiju, zem kura ādas ir redzamas dzīslas. "Ja vajag būt pret sevi patiešām godīgai," viņa nodomā, "tad jāatzīst, ka izskats pat mazliet biedē ar savu ne-veselīgumu, iekritušajiem vaigiem un ēnām zem acīm." Natālija ir ievērojusi, ka cilvēki pret viņu ir vai nu ārkārtīgi jauki, jo ir nolēmuši, ka viņa ir neārstējami slima, vai uzlūko ar riebumu, jo uzskata, ka viņa lieto heroīnu. Un Natālija priecājas par viņu neizpratni, par faktu, ka neviens vairs nezina, kas viņa ir.

Vējš rausta viņas matus, ietriec tos acīs, un viņa satver šķipsnu un satin mezglā uz pakauša. Nezin kāda iemesla dēļ viņa bija domājusi, ka jutīsies bezrūpīgāka, ja bus blondīne, un tā būs laba maskēšanās. Taču tagad viņa jūtas kā krāp-

niece, lēta sava tēla karikatūra un uzkrītošāka nekā tad, ja būtu saglabājusi savu dabisko brūno toni. "Tas ir pirmais, ko es mainīšu,” apņemas Natālija, aizverot acis un mēģinot iztēloties savu jauno frizūru. "Man jāizskatās citādāk. Ir jāizskatās kā mammai."

Prāmja šūpošanās liek Natālijai iegrimt miegainos nomoda sapņos par frizūrām, mīkstām gultām un tikko mazgātas gultas veļas smaržu, līdz viņu izbiedē kāda vīrieša balss ar ziemeļniecisku akcentu, bet viņa nespēj precīzi atpazīt reģionu.

- Vai jūs iebilstu, ja es šeit apsēstos?

Viņa strauji atver acis un saspringusi satver ar rokām sēdekļa malu. Mati saslejas viņai uz muguras, kad viņa nopēta izspūrušo vīrieti savā priekšā. Viņš ir gara auguma, platiem pleciem, ģērbies melnā motociklista ietērpā un rokās tur spīdīgu melnu ķiveri, uz kuras mugurpusē uzkrāsots sudraba galvaskauss ar sakrustotiem kauliem. Tumši mati krīt viļņotās šķipsnās uz viņa apkakles. Dīgstošie bārdas rugāji padara tumšāku viņa seju.

"Lai notiek," Natālija nolemj, sirdij salecoties krūtīs, kamēr viņa pārlaiž skatienu vīrieša sejai. Viņš nav austrumei-ropietis, viņš neizskatās un nerunā kā Katja. "Viņš vēl nezina, ka es esmu laukā," viņa sev atgādina. Taču vīrietis nav vienīgais iemesls, kāpēc viņai jāraizējas. Viņai nevajadzētu atrasties uz šī prāmja, un viņas prātu kaut kur dziļumos biksta bažas, ka datorsistēma būs uzrādījusi, ka viņa ir te. Protams, tas ir smieklīgi, jo Natālija nepasūtīja biļetes ar savu īsto vārdu, viņai nebija jāuzrāda pase vai kāds cits personu apliecinošs dokuments, bet mūsdienās visur ir novērošanas kameras. "Un, galu galā, nekad jau nevar zināt, vai ne?"

Natālija palūkojas apkārt un redz, ka uz klāja neviena ci-

ta nav, visas citas sēdvietas ir brīvas. Kad prāmis devās ceļā, tur bija daudzi citi pasažieri, bet neraksturīgi aukstais vējš ir sadzinis visus atpakaļ iekštelpās. Ir nojaušams, kāpēc vīrietis grib apsēsties blakus; tā ir vienīgā vieta, kas ir pasargāta no vēja, un viņa velta vīrietim skatienu, kurš pauž: "Es gribu, lai tu ej projām." Vīrietis viņai nepiespiesti uzsmaida. Natālija ievēro viņa gaišbrūnās acis, ko ieskauj garas, tumšas skropstas. Laipnas acis. "Dalīties ir labi," viņa sev saka un pabīdās līdz sola tālākajam stūrim.

- Ļoti prātīgi, - viņš apsēžoties saka un noliek ķiveri un mugursomu starp abiem. - Tikko biju Glāstonberi. Dažas dienas neesmu mazgājies. - Viņš savaiksta seju, tad iesmejas. - Es pavisam noteikti slikti ožu.

Novēršoties Natālija saņem plaukstas klēpī. Viņi kādu brīdi tā sēž klusēdami, vēro jūru un daudzās vēja turbīnas; tas ir viss, ko var redzēt tagad, kad prāmis ir pametis Leik-distriktu aiz muguras. Natālija ar acs kaktiņu ievēro, ka vīrietis rakājas savā mugursomā, un saraujas, kad viņš izvelk no somas mutes harmonikas. Viņa ienīst harmonikas, tās atgādina par bezgalīgajiem Boba Dilana meldiņiem, ko mēdza spēlēt viņas vīrs. Natālija sakož zobus, kad prātā pazib Toma seja, un viņa to atvaira, nevēlēdamās sabojāt dienu.

- Vai jūs neiebilstu, ja es mazliet pavingrināšos? - saka vīrietis. Viņš paceļ harmonikas un pavirpina gaisā. - Man šovakar ir labdarības pasākums. Tikai jānospēlē pāris dziesmu.

Natālija paskatās uz vīrieti, samirkšķina acis. Viņa skatiens ir lūdzošs.

- Tas nebūs ilgi, - viņš saka. - Augstākais, desmit minūtes.

- Labi. - Natālijas pleci savelkas tuvāk ausīm, un viņa no-

lemj, ka būs jāiet apsēsties kaut kur citur, ja muzicēšana tiešām nebūs paciešama.

Viņš nepārprotami prasmīgi pāris reižu turp un atpakaļ nospēlē gammas, tad sāk spēlēt melodiju. Tā ir aizraujoša, nepavisam ne tas, ko Natālija bija gaidījusi, un, neraugoties uz sākotnējo pretestību, viņa ir aizgrābta. Melodija šķiet ķeltu, un Natālijai atgādina Šineidas O'Konoras dziesmu "Nekas nelīdzinās tev", dziesmu, ko tā mīlēja viņas māte. Viņa nopūšas. Bijusī māte. Doma par viņu sažņaudz Natālijas sirdi tik ļoti, ka sāp, un viņa sev atgādina - tam nav nozīmes. Nekam nav nozīmes, izņemot Hariju.

Mūzika plūst viņai pāri, viņā iekšā, viņai cauri, uznesot emocijas augšā, un ap to laiku, kad vīrietis beidz spēlēt, viņai asaro acis. Viena asara izlaužas, noripo pa vaigu, un viņa aizgriežas un noslauka to ar plaukstas virspusi.

- Tas nebija nemaz tik slikti, vai ne?

- Jauki, - viņa pavīpsnā, izlikdamās, ka pēta kaiju, kas planējoši slīd gar kuģīti.

- Vai jūs iebilstu, ja es kaut ko nodziedātu? - Viņš izņem no somas žūksni salocītu lapu un pāršķirsta tās, kamēr atrod meklēto.

Viss Natālijas ķermenis sastingst, un viņa paskatās apkārt, lai pārliecinātos, vai uz klāja nav parādījies vēl kāds un vai joprojām var brīvi nozust.

- Nē, nē, droši uz priekšu! - Viņa saraujas no domas, ka šis cilvēks metīsies dziedāt viņai blakus.

Natālija ir pamanījusi vēl vienu solu, kas varētu būt mazliet pasargāts no vēja, un gatavojas celties, lai pārietu uz to. Tad vīrietis sāk dziedāt, un viņa, pa pusei piecēlusies, apstājas un atkal apsēžas atpakaļ. Viņa balss skan dvēseliski un raupji kā smilšpapīrs, ideāls savienojums dziesmai, ko

viņš ir sācis dziedāt. "Mans saldais bērns." Natālija ir pārstājusi elpot un apzinās, ka vārdi ir palikuši karājamies gaisā. Viņa zina šo dziesmu, zina katru vārdu, katru noti, jo tieši to mēdza dziedāt Harijam. Viņa to dziedāja, kad bija stāvoklī, lai ieaijātu mazo miegā, kad viņš bija zīdainis. Kopš abi bija šķirti, dziesma palīdzēja turēt viņu sev blakus. Tagad viņa nespēj apturēt asaras, kas ir tik sāļas, ka dedzina acis, skaļas elsas spriežas viņai kaklā, tricina augumu.

- Ak, mans Dievs, piedod! - Viņš saka, kad beidz dziedāt un paskatās uz viņu. Ap šo laiku Natālija nespēj valdīt puņķus un asaras un jūt, ka vaigi deg. Vīrietis parokas savā somā un izvelk paciņu salvešu. Viņa paņem vienu salveti un izšņauc degunu, tad paņem otru un noslauka seju.

- Atvaino, - viņa nosaka, atspiedusies ar elkoņiem pret ceļgaliem, paslēpusi seju plaukstās, kamēr elsas pamazām rimstas.

- Nē, nē, es nesapratu, ka tik slikti dziedu. - Natālija mēģina iesmieties, tas izskan kā sprauslāšana, un viņa paņem vēl vienu salveti, lai pabeigtu apslaucīšanos. - Ļauj, lai sadabūju tev kafiju vai kaut ko tādu. Vienalga ko, kas tevi uzmundrinātu. - Natālija riskē uzmest viņam skatienu, redz raizes viņa sejā un novēršas, pirms atkal ir sākusi raudāt. - Es zinu! - Viņš uzsit sev pa cisku. - Šokolāde vienmēr dara brīnumus.

Viņš, ādas apģērbam švīkstot, motociklista zābakiem klabot lejup pa kāpnēm, aiztraucas pāri klājam un nozūd prāmja dziļumos pēc kafijas. "Man vajadzētu iet projām un paslēpties," nodomā Natālija, bet bēdas ir piekalušas viņu pie vietas un kājas atsakās kustēties.

Soļu troksnis liek augumam saspringt, un Natālija, gatava aši pazust, pamet skatienu uz kāpnēm. Taču tā ir tikai mā-

te ar diviem bērniem, kas grib palūkoties uz ainavu. Natālija izelpo un jau atkal sev atgādina, ka neviens nezina par viņas atrašanos šeit.

Ap to laiku, kad viņš atgriežas ar divām lielām kafijas tasēm un šokolādes maizītēm, Natālija ir sevi apkopusi, cik vien labi varējusi, un visu paciņu salvešu dūrē sagumzījusi slapjā murskulī. Viņa aši to iebāž sev kabatā, kad viņš apsēžas blakus, iepletis garās kājas - tādā mierā ar sevi, ka viņa sajūtas greizsirdīga. Viņa prāto: "Diez kad es varēšu justies tik nepiespiesti?"

Viņš ir runīgs cilvēks. Kamēr abi malko kafiju un ēd maizītes, Natālija sajūt, ka sasprindzinājums, kas žņaudza viņas plecus, pamazām sāk atkāpties. Vīrietis pastāsta viņai par Glāstonberi, par cilvēkiem, ko sastapa, un grupām, ko redzēja. Tas atsauc Natālijas prātā atmiņas, laimīgas tās jaunās sievietes atmiņas, kas viņa reiz bija. Viņa uzzina, ka vīrieti sauc Džuans, ka viņš ir dzimis un audzis Menas salā. Viņš ir trīsdesmit vienu gadu vecs, pāris gadu vecāks nekā viņa, un rokgrupas "Pātagas cirtiens" soloizpildītājs. Grupa tovakar spēlēja labdarības pasākumā, kura mērķis bija savākt naudu, lai nopirktu bērniem mūzikas aprīkojumu.

Kafija ir garda un stipra - aizliegtais kārums, jo liek viņai pārāk daudz runāt, - taču Natālija izbauda katru tās malku.

- Ko dari tu? - viņš vaicā.

Natālija izdzer pēdējās piles no savas tases un nesteidzas ar atbildi, mēģina atrast kaut ko, kas izklausītos aizraujoši. Tas ir grūti, ja ir tik liela izvēle. Klusums tīstās ap viņiem, un viņas augums ir neērti sakarsis.

- Es esmu... ēē... es esmu auklīte. - Elpa aizķeras kaklā. "Vai es tiešām tikko to pateicu?" No visiem darbiem, ko vi-

ņa būtu varējusi izvēlēties, tas, iespējams, bija vismuļķīgākais. Viņa izskatās pēc tādas, kas varētu ēst bērnus, nevis tos auklēt.

Džuans izbrīnīti sarauc uzacis. - Ah, es to nekad nebūtu varējis uzminēt.

- Jā, bet es esmu... ēē... paņēmusi pārtraukumu. - Viņa parausta plecus. - Man bija dažas problēmas ar veselību. Tāpēc... - Viņa ļauj teikumam izdzist.

- Ak, nu... skaidrs.

"Tas vienmēr izdodas," viņa nodomā. "Garantēts sarunas bloķētā js."

Viņš pabeidz ēst savu maizīti, nolaiza drupačas no pirkstiem un skatās uz jūru. Viņas pirksti savijas cits ar citu. Izredzes pavadīt atlikušo ceļu klusējot pēc viņa sirsnīgās sarunas šķiet visai drūmas.

- Taču tas darbs ir lielisks, - viņa saka, ielikdama visu enerģiju tajā, lai izklausītos aizrautīga un interesanta. - Es esmu pabijusi vai visā pasaulē, auklējot bagātu cilvēku bērnus.

Džuans pagriežas pret Natāliju un ziņkāri viņu uzlūko.

- Tiešām?

Natālija pamāj un, pirms paspēj sevi apturēt, ir noaudusi brīnišķīgu melu tīklu. Vārdi plūst kā kalnu strauts, kamēr viņa raiti stāsta par dzīvi, kāda viņai būtu varējusi izveidoties, ja viņa būtu piedzimusi citiem vecākiem, satikusi citus cilvēkus un izdarījusi citu izvēli. "Kāda gan te nozīme patiesībai?" Viņa domā, vērojot to, kā Džuans smejas par vārdiem, ko viņa tikko ir pateikusi. "Viņš ir tikai svešinieks uz prāmja, un es esmu nogurusi būt es."

Abi turpina runāt, kamēr Natālija priekšā pamana Menas salu un aptver, ka viņas seja ir nejutīga no vēja, kas ir smiek-

līgi auksts jūnija beigām. Viņa pieceļas kājās un paminājas, lai atgūtu jušanu pēdās, vienlaikus nopētot skaisto līci pakava formā, ko iezīmē augstās, eleganti krāsotās Viktorijas laika celtnes, kas stiepjas gar visu promenādi. Klinšaini zemesragi paceļas abās pusēs pilsētai, kura ir piekļāvusies kalna nogāzei. Un uz šīs nogāzes atrodas māja, kurā dzīvo viņas dēls.

Natālija var sajust Harija klātbūtni, un viņas sirds sāk strauji pukstēt. "Vairs nav ilgi. Vairs nav ilgi."

- Klāt esam, - saka Džuans un pamazām vāc kopā savas mantas. - Tu man nepastāstīj... uz kurieni dodies?

- Vēl īsti nezinu. - Viņa paceļ savu ceļasomu, vērojot to, kā tuvojas osta, un tagad alkstot pēc iespējas ātrāk tikt nost no prāmja. - Nekādu konkrētu plānu.

Viņš atrauj mugursomas kabatas rāvējslēdzēju un, izvilcis pildspalvu, meklē kaut ko, uz kā uzrakstīt.

- Te būs mans numurs. - Džuans uzšņāpj ciparus uz čeka otras puses. - Un šeit būs adrese, kur mēs šovakar uzstājāmies. Simtgades centrs Pilā. Atnāc pulksten astoņos. Es pie durvīm pateikšu, lai tevi ielaiž.

Kad viņš dod čeku Natālijai, papīrs plivinās vējā, un viņa to veikli satver un iebāž kabatā. "Man nav laika pasākumiem," viņa nodomā, taču pateicībā Džuanam aši uzsmaida, apzinoties, ka plāni mēdz mainīties un visi kontakti var noderēt. Dzinēju ritms mainās, un prāmis sāk griezties uz piestātnes pusi. Tad atskan aicinājums vadītājiem atgriezties pie sava auto, un viņa pamāj atvadas un vēl pirms Džuana nosteidzas lejā pa kāpnēm.

- Inkognito, sasodīts! Pat tik daudz tu nevari, - viņa nomurmina sev zem deguna, iekāpjot savā automašīnā un skaišoties, ka kļuvusi nepiesardzīga un vismaz viens cilvēks uz

prāmja tagad ir varējis viņu labi apskatīt. "Viņš neko daudz neievēroja," viņa sev saka. "Bija aizņemts ar savu pasākumu. Viss būs labi."

Misijas smagums karājas Natālijai plecos, un viņa sēdeklī nemierīgi sašūpojas, bungojot ar pirkstiem pa stūri, kamēr gaida savu kārtu nobraukt no prāmja. "Kā var būt, ka tas velkas tik lēni?" Doma vien par to, ka pēc visa šī laika viņa redzēs Hariju, liek elpai aizrauties, un viņu pie bērna velk gravitācijas spēks, kas ir tikpat vecs kā pats laiks. Nekas viņu neapturēs. Ne fakts, ka viņai pēc trim dienām jāatrādās probācijas dienesta uzraudzei, un katrā ziņā ne tiesas pavēle, kas liedz viņai atrasties uz salas. "Man pret draudiem Harija dzīvībai ir jāizturas nopietni, vai ne tā? Pat tad, ja neviens cits tā neizturas."

Natālijas fantāzijās auklīte atver durvis, Harijs ir viņai pie sāniem. Toms vēl ir darbā, viņa vecāki, atrodas ārzemēs. Harija acis, mammu ieraugot, ieplešas, seja satraukumā atplaukst. Viņš tūdaļ pat zina, kas ir Natālija, un skrien pie viņas, apmet mazās rociņas viņai ap kaklu, un viņi cieši apskaujas, neviens negrib laist otru vaļā. "Harijs atnāks man līdzi tikai līdz rotaļu laukumam," viņa saka auklītei, "jums nav nekādas vajadzības nākt līdzi." Tad viņi izbēgs ar jahtu, kas gatava gaida ostā, un viņi aizkuģos gar Francijas un Spānijas krastiem, cauri Vidusjūrai, kamēr nokļūs Turcijas pārvaldītajā Ziemeļkiprā, pēdējā bēgļu karstajā punktā, kur viņiem sāksies jauna dzīve.

Protams, viss neizdosies precīzi tā. Tā kā oficiālos transporta līdzekļus no salas, tādus kā lidmašīnas un prāmji, izmantot nedrīkst, Daglasas ostā būs jahta, kas viņus aizvedīs vismaz kādu nelielu daļu no ceļa. Viņai ir jahtas īpašnieka adrese, viņš ir gatavs doties braucienā uz Franciju un atgriezties, lai pēc tam dotos čārtera braucienā mak-

sājošiem klientiem. Dievs vien zina, kādus pakalpojumus viņš gribēs pretī, bet viņai tagad par to vēl nevajag domāt.

Plāns lielos vilcienos ir gatavs, laiki ir elastīgi, galvenais trūkums ir tas, ka viņai ir tikai trīs dienas; tad jahta vairs nebūs pieejama un viņas izredzes nogādāt Hariju drošībā būs palaistas garām.

Natālijas plaukstas sažņaudzas ap stūri.

"Trīs dienas."

Tas nemaz nav ļoti ilgi.

Otra nodaļa

Tagad

Tā. Tas sākas.

Tiklīdz iezvanās telefons, mans augums nezin kāpēc saspringst. Priekšnojauta, ja vēlaties.

- Atvainojiet, - es saku sievietei līnijas otrā galā. - Ludzu, pasakiet to vēlreiz. Un mazliet lēnāk. - Sievietei ir zie-meļnieces akcents, viņa runā tik ātri, ka vārdi saplūst vienā spalgā troksnī, un es saviebjos.

Es dzirdu, ka viņa ievelk elpu. - Natālija Vilsone, - viņa saka, skaidri izrunājot katru zilbi, - ir izlaista no cietuma.

- Skaidrs.

Patiešām, es to zināju. Nav neviena cita iemesla, lai viņa man zvanītu, vai ne tā? Es esmu sasvīdusi, pārlaižu pirkstus pāri savai apkaklei, lai mazliet atbrīvotu no tās kaklu. Tas ir pārāk ātri. Vairākus mēnešus par ātru.

- Kur viņa ir?

- Nu, es precīzi nezinu. Es tikai redzēju, ka viņa pamet cietumu. Tas bija vakar. Nodomāju, ka viņa dodas uz tiesu vai tamlīdzīgi. Bet šorīt es viņu neredzēju, tāpēc pārbaudīju sarakstu un atskārtu, ka viņa ir atbrīvota.

"Vakar?" Mana dūre sažņaudzas ap telefonu, es teju zaudēju pacietību. Natālija tagad jau varētu būt jebkur. Kāda jēga uzzināt, ka viņa ir izlaista no cietuma, ja es nezinu, kur

viņa ir?

/

- Vai tu vari noskaidrot? - es cenšos neizklausīties sarkastiska.

Sieviete izelpo, un skaļā gaisa plūsma nokrakšķ man pie auss.

- Nezinu.

Ja viņa būtu vienā istabā ar mani, es viņu iepļaukātu. Es biju domājusi, ka no viņas būs lielāks labums. Vai es butu izvēlējusies nepareizo personu? Atslābinājusies es sāku intensīvi domāt.

- Es būtu ļoti pateicīga, - saku. - Par pieciem simtiem mārciņu pateicīgāka nekā tagad. Ja tu varētu man pateikt viņas precīzu atrašanās vietu. Ātri. Teiksim, šodien.

- Paskatīsimies, ko es varu darīt, - viņa attrauc un tad nočukst: - Man tagad jāiet.

Viņa noliek klausuli.

Kamēr es lūkojos uz telefonu, ka mana sirds sitas, it kā es skrietu, tik smagi plakšķinādama kājas, ka viss mans augums vibrē.

Es ieleju sev kafiju, apsēžos pie galda ar bloknotu un pildspalvu pa rokai. Man jāsāk par to domāt. Nopietni domāt. Jāsagatavo plāns. Mēle aplaiza lūpas, kad idejas nāk prātā, un es sāku rakstīt. Savu darāmo darbu sarakstu.

Medības ir sākušās.

Trešā nodaļa

Tad

Pēdējoreiz Natālija savu dēlu redzēja pirms trīs gadiem četriem mēnešiem un piecām dienām.

Tas bija īsi pēc septiņiem otrdienas vakarā, kad viņa dzirdēja stingru un uzstājīgu klauvējienu pie durvīm, kas viņai lika salēkties. "Vajadzētu beidzot atcerēties un pajautāt Tomam, vai mēs nevarētu aizstāt klauvēkli ar zvanu, kuram ir maigāka skaņa, varbūt kāda melodija, kas mani tā gluži nebiedēs." viņa pie sevis nodomāja.

- Tom, vai vari pieiet? - Natālija uzsauca no ģimenes vannas istabas, telpas, kas bija tāda paša izmēra kā viesistaba viņas bērnības mājā. Viņasprāt, tā bija vislabākā istaba abu nesen būvētajā mājā, ko viņa bija palīdzējusi iekārtot, uzstādama, ka tā būs bērniem draudzīga. Gar vienu vannas istabas sienu virs vannas stiepās zilu flīžu siena, ko rotāja dažādi jūras radījumi. Visi savienojumi bija noapaļoti, nekādu asu stūru, pret ko atsist galvu, zem kājām it visur bija mīksts grīdas segums. Tā bija priecīga istaba, tās rotājumi un aprīkojumi rotaļīgi, visai atšķirīgi no pārējās ēkas, kas, ja godīgi, vairāk atbilda Toma, nevis viņas gaumei.

Natālija ietina Hariju dvielī, sabužināja viņa dūnām līdzīgos matus un pakutināja tuklo vēderiņu, līdz mazais sāka spiegt un locīties. Tas dienā Natālijai bija mīļākais laiks, vienīgais brīdis, kad viņa varēja pa īstam atslābt, un tas likās vēl jo svarīgāk tagad, kad viņa bija atgriezusies darbā. Viņa mīlēja siltumu, ko izstaroja dēlēna mazais ķermenītis blakus, bērna brīnumjaukā smarža, viņa maigās, persikam līdzīgās ādas piekāriens viņas sejai.

Durvju klauvēklis noklaudzēja vēlreiz, šoreiz asāk, skaļāk, nepacietīgāk. "Kurš gan tur varēja klauvēt?" Pie viņiem reti nāca viesi, un tie, kuri ieradās, vienmēr bija gaidīti, jo Natālijas vīrs bija cilvēks, kam nepatika pārsteigumi.

- Tom! - viņa uzsauca jau skaļāk. - Vai tu vari atvērt durvis, lūdzu?

Varbūt tas, ka viņa nebija pateikusi "lūdzu", pirmajā reizē bija aizkavējis Tomu atbildēt. Viņam bija svarīgas pareizas manieres, kuras, kā viņš teica, viņam bija iedzinuši asinīs internātskolā, kamēr viņas audzināšana šajā ziņā bija paviršāka.

Natālija dzirdēja pārvietošanos, klikšķi, ārdurvīm atveroties, balsis. Mazliet vēlāk uz kāpnēm nobūkšķēja soļi, un vannas istabā pie durvīm parādījās Toms. Viņš ienāca, aizvēra aiz sevis durvis, viņa glītā seja bija saraukta. Žoklis kustējās, kā apvalstot vārdus, gatavojoties tos izspļaut viņas virzienā. Natālija saspringa, pirksti knibinājās ap Harija kombinezona pogām, pūloties darbu pabeigt un prātojot, ko viņa atkal izdarījusi nepareizi.

"Protams, pēdējos mēnešus ar mani nav bijis viegli sadzīvot," Natālija secināja, "bet es esmu pelnījusi nelielu vaļību pēc dzemdībām un tās traumas, pēc cīņas ar viņa slimību, kas bija vilkušies mēnešiem ilgi. Man taču ir ļauts būt nogu-

rušai, vai ne? Mazliet saīgušai reizēm. Aizmāršīgai. Iekavēt mājas darbus. Vai tā nav neatņemama daļa no dzīves, kad tajā ienācis jaundzimušais?"

Viņa veltīja Tomam jaukāko no saviem Smaidiem, prātojot, vai abi kādreiz vispār varēs atgriezties tajā laikā, kad lielākoties viņa bija Toma pasaules centrs. Viņš mēdza pirkt viņai dāvanas, nest ziedus, vest viņu dārgās vakariņās. Teikt, ka viņa ir skaista, ideāla, ka viņš mīl viņu. Taču tas viss pazuda, kad piedzima abu dēls. Atmiņas par dzīvi pirms Harija dzimšanas tagad bija tik vāras, ka Natālija brīnījās, vai nav to visu izdomājusi.

- Gandrīz gatavs. - Viņa ielika balsī vieglumu un, saņēmusi Hariju rokās, noskūpstīja bērnu uz vaiga.

- Natālij. - Toms šņāca, blondajām uzacīm savelkoties kopā, kad piere saraucās vēl vairāk. - Ko tu esi izdarījusi?

Sastingusi viņa paskatījās uz vīru. Vēsums zagās uz pirkstgaliem lejup pa viņas muguru. "Ko es tādu esmu darījusi?" Natālijai nekas nenāca prātā, katrā ziņā nekas tāds, kas varētu Tomu tā sadusmot.

- Ko tu ar to gribi teikt? - viņa vaicāja, balsij iedreboties, tad piespieda Hariju pie krūtīm kā vairogu un piecēlās kājās.

- Lejā ir policija. - Tagad varēja redzēt, ka tās nebija tikai dusmas Toma acīs, tur atspīdēja vēl kaut kas. Uz viņa pieres bija redzamas sviedru lāses. Natālija norija siekalas, viņas sirds sāka sisties straujāk, kad Toma skatiens ieurbās viņā, gribot zināt patiesību. - Viņi grib ar tevi runāt. - Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm un atbalstījās pret durvīm. - Runā! Kāpēc viņi ir šeit?

- Ko? - Viņa satvēra Hariju ciešāk un kareivīgā balsī noprasīja: - Kā lai es to zinu?

- Kādas dīvainības tu atkal esi sastrādājusi?

Natālija atkāpās, vīra vārdi viņu ķēra ar pliķim līdzīgu spēku. Viņas prāts izmisīgi sijāja visu, ko viņa darījusi dažas pēdējās dienas, taču atmiņas bija tik izplūdušas, ka nācās grūti pateikt, kas notika patiesībā un kas bija nomoda sap-ņi.

- Ko nozīmē dīvainības?

- Piemēram, tā sasodīti lieliskā BMW pasūtināšana, kuru tu it kā neatceries pirkusi. Vai piecu tūkstošu mārciņu nosūtīšana Sīrijas bēgļiem, lai gan mēs nevaram to atļauties. Tu apgalvo, ka ari to nevari atcerēties darījusi. Tad ko, ellē, tu vēl esi darījusi un tagad nevari atcerēties?

Vīra vārdi skanēja ļauni, pirksti katra teikuma beigās atdarināja pēdiņas, liekot saprast, ka, pēc viņa domām, Natālija melo. Taču tā bija patiesība. Viņa neatcerējās, ka būtu darījusi šīs lietas, lai gan acīmredzot ir darījusi, jo tās patiesi bija notikušas. Ziedojums bija apmaksāts ar viņas karti, automobiļa iegādes dokumentos redzams viņas paraksts.

Kopš Harija piedzimšanas viņa bija dzīvojusi savāda pasaulē, darījusi lietas, ko nevarēja atcerēties un vēlāk izskaidrot. "Vai es jūku prātā?" Tās nebija bažas, kurās viņa varētu atzīties patronāžas māsai vai ārstam un pavisam noteikti ne savam vīram. Natālija cerēja, ka šie robi atmiņā radušies, nogurumam saslēdzoties ar hormoniem, ka viss ar laiku nokārtosies. Līdz tam viņa rūpīgi sekoja līdzi katrai mārciņai, ko iztērēja, kā apmāta simtkārt pārlūkodama savus bankas darījumus, lai no jauna atkal un atkal pārliecinātos, ka nav izdarījusi neko muļķīgu. Un viņa zināja, ka pēdējā laikā neko tādu nav darījusi.

- Vai tu izgāji no veikala nesamaksājot? Nozagi kaut ko? Vai tāpēc policija stāv manā gaitenī?

Natālija paslēpa seju pie Harija kakla, nespēdama izturēt Toma apsūdzošo skatienu.

- Nevar taču būt, ka tu uzbrauci kādam ar mašīnu un neapstājies, vai ne?

Viņa spēji pacēla galvu. "Kā Toms uzdrīkstas par kaut ko tādu pat padomāt?"

- Nē! Nē! Es neko neesmu izdarījusi. - Viņa nikni paskatījās uz vīrieti, kuru, šķiet, vairs nepazina, kurš ar katru dienu kļuva aizvien tālāks.

Toma seja kļuva arvien sarkanāka, un Natālija juta, ka viņš kļūst aizvien dusmīgāks, ievēroja, ka gar sāniem nolaistās rokas sažņaudzas dūrēs. "Viņš man nesitīs," viņa sev iegalvoja atkāpjoties. "Taču gribētu, jo tas ir nolasāms viņa acīs." Harijs sāka raudāt, un Natālija saprata, ka spiež viņu pārāk cieši. Asaras sariesās viņai acīs, mierinot dēlēnu, kurš šņukstēja un šņaukājās, kamēr viņa vieglītēm berzēja puisēna muguru.

"Varbūt es patiešām neko neesmu izdarījusi." No nākamās domas viņa gluži vai sastinga. "Varbūt ir noticis nelaimes gadījums."

Sirds salēcās, kad prātā uzzibsnīja viņas radinieku sejas -māte, patēvs, no ģimenes aizgājušais tēvs, brālis. "Kura man pietrūktu vismazāk, ja viņš būtu miris?" Natālija pieķērās dvieļu žāvētājam, lai viņas pasaule noturētos uz vietas.

- Mister Vilson? - No kāpņu apakšas uzsauca sieviete. - Mister Vilson?

Toms atvēra durvis, piesoļoja pie Natālijas un izņēma Hariju viņai no rokām.

- Tevis pašas dēļ es ceru, ka šis nav viens no taviem uzmanības pievēršanas trikiem.

Vārdi izdūrās cauri viņas miesai kā indi saturošas laus-

kas, turklāt izteikti aprautā privātskolas audzēkņa balsī tādējādi izklausījās, ka viņam būtu taisnība. - Viņi gaida. Labāk ej noskaidro, ko viņi grib.

Prātā pārliekot visas iespējas, Natālija steidzās pāri kāpņu laukumiņam - pārliecināta, ka gadiem nav darījusi neko nelegālu. Patiesībā kopš dienas, kad bija sastapusi Tomu. "Tas nozīmē, ka tomēr noticis nelaimes gadījums, vai ne?" Viņa uz mirkli apstājās, mēģinot nomierināties pirms kāpšanas lejā par garo, izliekto kāpņu posmu.

Drukns policists bez kakla, regbija spēlētāja tips ar vieniem vienīgiem muskuļiem, pacēla skatienu un ar bāli pelēkajām acīm sekoja viņai līdz pašam apakšējam pakāpienam. Natālija aplaizīja lūpas, norija siekalas. Viņa seja bija neizteiksmīga, nekādu līdzjūtīgu skatienu nemanīja, un viņa uzdrīkstējās cerēt. Policista partnere bija vairāk nekā četrdesmit gadus veca skarba izskata sieviete ar sirmiem, no stūrainās sejas atglaustiem matiem. Viņai bija deformēts deguns, acīmredzot kādā vieta lauzts, un seja, kuru kā žurnālista pierakstu kladi klāja ķeburainas līnijas.

- Misis Natālija Vilsone? - viņa pavaicāja ar nazālu liver-pūliešu akcentu. Natālija pamāja un sagrīļojās uz pēdējā pakāpiena, pārbijusies no tā, ko varētu izdzirdēt, ja spertu soli tālāk. - Mēs gribētu, lai jūs mums nākat līdzi uz iecirkni, -sacīja policiste. - Mūsu kolēģi gribētu uzdot jums dažus jautājumus.

- Jautājumus? - Natālija izgrūda garu nopūtu. "Paldies Dievam. Neviens nav miris."

- Mēs varam visu noskaidrot iecirknī, - noteica policiste. - Iespējams, nav nekā, par ko raizēties.

- Ko noskaidrot? - Natālija sarauca pieri. - Par ko raizēties?

- Ir radušās dažas nepatikšanas ar klientu, ar kuru jums ir bijuši darījumi. "Vilsona Ienākumu menedžmentā", - jaunais policists sacīja. - Jūs taču tur strādājat, vai ne? - Partnere sarauca pieri un uzmeta viņam pārmetumu pilnu skatienu.

- Kādas nepatikšanas? - Natālijas plauksta ieķērās matos, spēcīgi tos paraujot. - Es tikai pāris mēnešu esmu atgriezusies no pēcdzemdību atvaļinājuma, vēl cenšos atcerēties lietu parasto kārtību. - Viņa palūkojās augšup pa kāpnēm. - Tas ir mana vīra bizness. Varbūt jums vajadzētu runāt ar viņu, ja darbā ir kādas problēmas.

- Visu apspriedīsim iecirknī, - noteica policiste, kamēr viņas kolēģis atvēra ārdurvis.

- Bet... mans vīrs... Viņš var to atrisināt, man nav nekādas vajadzības nekur doties. - Natālija atkal paskatījās augšup pa kāpnēm, vēlēdamās, kaut Toms steigtos palīgā. Sirdij sitoties tik ātrā ritmā, ka viņai sareiba galva, Natālija pieķērās pie margām, lai nepakristu un nezaudētu saistību ar savām mājām.

- Raizēm nav nekāda pamata, - jau laipnāk noteica policiste. - Es nešaubos, ka noticis pārpratums, bet jums jānāk uz iecirkni, lai mēs varam to atrisināt.

- Tom! - Natālija iekliedzās, kad policiste satvēra viņas elkoni, pirkstiem iegriežoties viņas miesā. - Tom! - viņa kliedza tik skaļi, ka rīkle iesāpējās. "Skaidrs, ka viņš mani var sadzirdēt! Kur viņš ir?"

Lai cik labvēlīgi policiste mēģināja aprakstīt situāciju, Natālija zināja, ka ir noticis kaut kas ļoti nepareizs. Viņa negribēja nekur iet, viņa nespēja paciest to, ka jāatstāj Harijs. Tomam nebija ne jausmas par mazuļa dienas režīmu un to, kā puisēnu pabarot, kā nolikt gulēt. "Garo darba stundu dēļ

Toms tikpat kā nepazīst savu dēlu. Tagad es atstāju Hariju ar svešinieku. Viņš raudās. Toms netiks galā." Natālija pieķērās pie margām, mēģināja pretoties, bet viņai tagad pie katra elkoņa bija pa policistam. Viņi atlauza Natālijas pirkstus no koka margām; lai kā viņa vairītos, izglābties nebija izredžu.

Viņu iestūma policijas auto aizmugurē, un pagriezusies viņa redzēja, ka Toms stāv pie parādes durvīm, Harijs ar asarainu seju locījās viņam rokās. Natālija varēja dzirdēt Harija apslāpētās raudas, un viņas rokas satvēra durvju rokturus, bet tie atteicās klausīt.

- Mans dēls, es viņam esmu vajadzīga! - viņa kliedza uz policistiem, kas sēdēja viņai priekšā, bet nepagrieza galvu.

- Nomierinieties, kundze, vai arī mums nāksies jūs saslēgt rokudzelžos, - sacīja druknais policists, iedarbinot automašīnu.

Natālija sitās pret logu, izkliedza Toma vārdu, bet viņš nepakustējās. Viņš noskatījās no durvīm, neliekoties dzirdam ne sievas kliedzienus, ne Harija satraukumu. Viņai kaklā iesprūda šņuksti, prātojot, kāpēc viņš neko nedara, lai apturētu šo neprātu, kāpēc viņš gluži vienkārši tur stāv un ļauj policijai aizvest viņu prom.

Ceturtā nodaļa

Tagad

Par laimi, Natālija labi atcerējās ģeogrāfiskas vietas un viņai neprasīja daudz laika tikšana cauri pilsētas centram. Katru pagriezienu viņa atcerējās ar apmierinātu "ahā". "Gandrīz klāt, gandrīz klāt.”

Tovakar viņa plānoja veikt nelielu izlūkošanu. Mazliet pagrozīties apkārt, atgādināt sev par ieejān, izejām un vispār noskaidrot situāciju. Viņa cerēja, ka uz mirkli redzēs Hariju. Doma, ka viņa ieraudzīs savu bērnu, kļuva arvien spēcīgāka, piepildīja viņu, lika sirdij stipri dunēt un sadrebināja visu ķermeni. Natālijai gribētos braukt straujāk, bet viņa uzmanīgi ievēro ātruma ierobežojumus, pastāvīgi pārbaudot atpakaļskata spoguli gluži vienkārši tāpēc, lai būtu pārliecināta, ka neviens neseko.

Desmit minūtes pēc nokāpšanas no prāmja viņa pabrauc garām lielai krēmkrāsas ēkai, modernai savrupmājai, kas tup kalna nogāzē Daglasas upes malā. Tā ir vieta, kur dzīvo turīgi cilvēki, tādi kā Toma vecāki, kas vada kuģniecības biznesu, ir neticami bagāti un uz šejieni pārcēlās nodokļu dēļ vēl pirms Toma piedzimšanas. Viņi regulāri ceļo pa visu pa-

sauli, viņiem ir īpašumi Kuveitā un Brazīlijā, viņi uz ilgu laiku atstāj šo māju tukšu. Paliek diezgan vietas Tomam, Harijam un auklītei.

Natālija ir domājusi, ka viņas dēls būs te, kā bija apgalvojis advokāts, taču māja izskatās tukša. Pie logiem nav ne aizkaru, ne žalūziju, logos nedeg gaismas, nav nevienas automašīnas pievedceļā. Māju apņem aizmirstības gaisotne, kas nāk pār īpašumiem, kad tajos nav cilvēku, tā ir mazliet apsūbējusi gar malām, zālāji ir nepļauti, puķu apmales aizaugušas ar nezālēm, no vēstuļu kastītes rēgojas reklāmas lapiņa. Tad viņa pie vārtiem ievēro nekustamā īpašuma aģenta izkārtni un uzrakstu sarkaniem burtiem - īpašums ir pārdots. Viņas krūtis sažņaudzas.

- Nolādēts! Nolādēts! Nolādēts!

Viņa triec plaukstu pret stūri atkal un atkal, kamēr sūrstošās sāpes liek izbeigt sišanu. Vērdamās uz tukšo māju, viņa ilgojas, lai tā atdzīvojas. "Vai es būtu atbraukusi uz nepareizo adresi?" Nē, vieta ir īstā, viņa vairākas reizes te bijusi ar Tomu.

Pāris dziļu elpas vilcienu palīdz Natālijai atgūties. "Viņi atrodas uz salas." To viņa noteikti zina, jo bijušais vīrs pirms trim gadiem reģistrējās šeit kā uzņēmuma direktors un uzņēmums joprojām darbojas. Viņa par to pārliecinājās vēl vakar, jo piezvanīja Toma sekretārei, tiklīdz nokļuva uz prāmja.

- Diemžēl misters Vilsons ir sanāksmē, - bija teikusi sekretāre patīkamā dziedošā balsī ar tikko jaušami ārzemnieces akcentu. Izklausījās, ka viņa atvainojas no sirds. Pat pārlieku sirsnīgi. - Es īsti nevaru pateikt, kad viņš atgriezīsies. Vai jūs vēlaties atstāt kādu ziņu?

Par tādu pieklājību Natālija bija pasmaidījusi. "Vai jūs va-

rētu pateikt manam bijušajam vīram, ka mūsu bērna dzīvība tiešām ir briesmās, lūdzu?" Kaut arī mans advokāts uzskata, ka es pārspīlēju."

- Hm... nē, viss ir kārtībā. Es mēģināšu piezvanīt vēlāk.

- Jūs esat pārliecināta? Vai pierakstīt jūsu vārdu, lai varu viņam pateikt, ka jūs zvanījāt? Tas nav apgrūtinājums.

Natālija nudien juta kārdinājumu pateikt savu vārdu, prātoja, kāda būs Toma reakcija.

- Nē, nē, viss kārtībā, - viņa atteica.

Autotaures signāls liek viņai strauji atgriezties tagadnē, un viņa saprot, ka aizsprosto ceļu. Viņa atvainojoties paceļ roku un nobrauc malā. "Ko tagad darīt?" Vienu brīdi viņa ir apjukusi, bet tad atceras sarunu ar Džuanu, kaut ko, kas tobrīd nešķita svarīgs, taču tagad atmirdz kā cerību bākuguns, un viņa iedarbina dzinēju un dodas uz Pīlas pusi, laimīga par papīra strēmelīti savā kabatā.

Pasākumu Džuans ar savu grupu bija palīdzējis sarīkot, un to daļēji sponsorēja draugs kādam no viņa grupas. Kāds, kurš viņa draugam bija pakalpojumu parādā. Un tā drauga drauga firmu sauca "Ekskalibūra Ienākumu menedžments". "Tā sauc Toma biznesu." Tātad pastāv liela iespēja, ka Džu-ana draugs zina, kur dzīvo Toms. Varbūt Džuans zina. Galu galā, Menas sala ir maza, ne vairāk kā trīsdesmit jūdzes gara un desmit plata, un cilvēki cits citu pazīst.

Jo vairāk viņa par to domā, jo jūtas pacilātāka, ir pārliecināta, ka Džuans varēs palīdzēt. Viņa brauc pāri salai pa zaļiem, ar kokiem apstādītiem ceļiem, starp paugurainiem pakalniem, viņas vēlme satikt Hariju ir spēcīgāka nekā jebkad. "Un tas ir pareizais virziens."

Pēc divdesmit minūtēm viņa ierodas Pilas jahtu piestātnē, skaistā vietā, kas ir pilna ar visādām laivām, kuras, mas-

tiem šūpojoties, virvēm būkšķinot vējā, līgojas viļņos. Aiz tām kā gara, zema grēda paceļas Pīlas pakalns, kas pasargā pilsētu no ziemeļrietumu vējiem. Ziemeļu pusē, uz klinšainas salas, kas pievienota ostai ar īsu dambi, atrodas sarkana smilšakmens pilsdrupas, kas izceļas uz debesu fona. Garš, augsts mols no tās mūriem iestiepjas Īrijas jūrā, veidojot ostu un sniedzot sargājošu roku, lai paglābtu ieeju jahtu piestātnē no ļaunākajiem laika apstākļiem.

Oficiāli Pila skaitās pilsēta, jo tajā ir katedrāle, taču Natālija nolemj, ka tas ir smieklīgs pieņēmums, kad redz šīs apdzīvotās vietas izmērus. Viņai ir vajadzīgas piecas minūtes, lai apmestu apli un atgrieztos turpat pie jahtu piestātnes un niecīga krodziņa, no kurienes sākusi. Logs ir vaļā, un automašīnā ieplūst kārdinoša smarža, kas atgādina, ka viņa kopš brokastīm ir baudījusi tikai šokolādes maizīti. Natālija ieskatās pulkstenī. Izrādās, vēl aizvien ir stunda laika, un viņa nospriež, ka varētu arī ieturēties. "Uzpildīt degvielu, kamēr varu. Kas zina, kā izvērtīsies vakars. Varbūt vairs nebūs citas iespējas." Viņa piebrauc pie krodziņa, paņem zivi ar ceptiem kartupeļiem, tad apstaigā promenādi, meklējot, kur varētu apsēsties un paēst.

Viņa paiet garām pulciņam trokšņainu pusaudžu, ka spēlē volejbolu mēness sirpim līdzīgā pludmalē. Gar līci ir redzami cilvēki, kas izveduši vakara pastaigā suņus, pārīši staigā, sadevušies rokās, un maza kajaku flotile atgādina pīļu rindu. Pie apvāršņa vīd zvejas laivas, kas atgriežas mājās. Šajā vietā ir kaut kas ļoti nevainīgs. Laiks pagriezts atpakaļ par trīsdesmit gadiem.

Lai gan ir vakars, saujiņa bērnu vēl joprojām spēlējas smiltīs, un viņa vēro mazuli, kurš mēģina ar lāpstiņu iegrābt smiltis spainītī. Viņu aizgrābj koncentrēšanās bērna sejā, ap-

ņēmība, ar kādu viņš grib paveikt uzdevumu. Tad viņa mēģina iztēloties, kā ir, ja esi viena no mātēm un turi aiz rokas bērnu, kas stāv ūdeni un spiedz par vēsajiem viļņiem, kad tie saplīst pie kājām. Kā ir - smieties un rotaļāties kopā.

Tas ir sāpīgs atgādinājums par to laiku, kas viņai pagājis garām, par attīstības pakāpēm, ko Harijs piedzīvojis bez viņas, par tām lietām, ko viņa nekad neatcerēsies, jo nebūs atradusies blakus, par dienām kā šī, kad viņiem būtu vajadzējis būt kopā. Viņa novērš skatienu, apzinādamās tukšumu sevī, tuksnešaino vietu, kurā vajadzētu mitināties kopējai pieredzei un kuru tagad pilda svelošas dusmas un naids.

Pieveikusi pusi promenādes, Natālija atrod no vēja aizsargātu vietu ar solu un skatu uz jūru. Taču viņa ir tikko sākusi ēst, kad piepeši sajūt, ka viņu kāds uzrauga. Natālijas uzmanību bija novērsuši bērni pludmalē un domas nodarbinājusi vēlme atrast Hariju, tāpēc viņa nebija pietiekami modra. Steidzīgi ēdot - lielie zivs gabali ir mikli un slīdīgi, tos nav nepieciešams košļāt -, viņa nopēta apkārtni, cenšoties atrast kādu neiederīgu personu.

Uz dambja viņai priekšā nolaižas kaija. Sākumā tā ir klusa un tikai vēro. Natālija turpina ēst, un kaija, lēkādama šurpu turpu, sāk kliegt. Nolaižas vēl daži citi putni, un tagad viņai ir skatītāji. Natālija ēd ātrāk, kaijas pielec tuvāk, un viņu apņem trokšņainu, bezkaunīgu putnu bars. Tie ir visai lieli, pienākuši diezgan tuvu, biedējoši ar savien asajiem, oranžajiem knābjiem. Viena kaija nometas uz sola viņai blakus, modrās acis nenovēršas no Natālijas zivs, un viņa atvirzās, sargājot savu maltīti ar plaukstu. Kaija seko, un viņa pakampj ēdienu un pielec kājās, izraisot brēcienu kakofoniju, kad putni redz, ka vakariņas pazūd.

Kaijas seko Natālijai pa promenādi. Spārnu plīkšķi un

trokšņainie, pavērtie knābji liek justies neomulīgi, līdz viņa tiek no vajātājiem vaļā, šķērsojot ceļu, kas atgādina kādu maģisku barjeru, jo tālāk kaijas neseko. Natālija atviegloti nopūšas un aizsteidzas pie savas automašīnas, novērsusies no ziņkārīgajiem ļaudīm promenādē. Mostas aizkaitinājums par to, ka viņa piesaistījusi sev tik lielu uzmanību.

Tajā mirklī Natālija pie balti nobalsināta namiņa fasādes loga ierauga ar līmlenti pielipinātu lapiņu. Tā piedāvā gultu un brokastis par trīsdesmit mārciņām diennaktī, un Natālija to ievēro, jo nav rezervējusi sev apmešanās vietu. Viņa bija domājusi atrast viesnīcu Daglasā, bet tagad meklējumi bija atveduši viņu šurp, tātad vismaz šo nakti vajadzēs te palikt. Varētu gulēt automašīnā, bet tā ir ļoti maza un ož pēc pelējuma. Guļamistaba šķiet daudz pievilcīgāka, viņa tajā justos arī drošāk.

"Vienai naktij taču ar to pietiek?"

Natālija soli atkāpjas un aplūko namu, vienu no mājām garajā rindā, kas stiepjas gar ceļu. Tā izskatās neliela, šaura, diez vai tajā varētu būt vairāk par vienu guļamistabu, taču viņa tik un tā pieklauvē pie durvīm. Nekāds ļaunums no apvaicāšanās necelsies. "Un pēc cietuma," viņa atzīst, "es varētu gulēt jebkur. Arī tik jaukā un lētā vietiņā kā šī."

Durvis atver kundze krietnos gados, viņai rokās ir glāze ar kaut kādu dzērienu. Sieviete ir maza auguma un paresna, viņas apaļo seju apņem īsi, taisni mati, vaigi ir piesārtu-ši. Rokas ir sarepējušas kā kreppapīrs, klātas ar plankumiem, kas liecina par neveselām aknām.

- Sveiki, - draudzīgi noteic kundze. Viņa velta Natālijai stiklainu skatienu un smaidu.

- Es tikai gribēju pajautāt, vai jums ir brīvas vietas, - bez kādām laipnībām ievadam saka Natālija. Viņa jau sevi ir pār-

liecinājusi, ka velti šķiež laiku. Sieviete aplūko viņu no galvas līdz kājām, iedzer malku no glāzes, tad plaši atver durvis.

- Nāc iekšā un pavejies, mīlīt. Tā ir tikai maza istaba, bet varētu būt tev piemērota. - Natālija brīdi vilcinās, tad seko sievietei mājā. "Nu un kas? Es vienmēr varu atteikties."

Mājiņa ir plašāka, nekā varētu domāt, gaitenis stiepjas dziļāk, šķiet, piebūvē. Natālija seko sievietei augšā pa stāvām, čīkstošām kāpnēm, ko izgaismo gliemežnīcai līdzīgas sienas lampas uz kāpņu laukumiņa, kur sienas sedz krēmkrāsas kokšķiedras tapetes un grīdu sargā sprogains purpura paklājs, un nonāk omulīgā istabiņā mājas ielas pusē.

Tajā ir mazā divguļamā gulta, pārsegta ar lupatu segu viršu, krēmkrāsas un zilos toņos, priežkoka drēbju skapis un kumode ar spoguli pie sienas virs tās. Uz lakotas grīdas gultas vienā malā guļ aitādas paklājs, un pie logiem karājas skaisti puķaini aizkari. Viņa var sadzirdēt viļņu dunu, kas ritmiski un mierinoši triecas pret krastu.

- Šeit ir jauki. - Natālija saka. Daudz labāk nekā viesnīcā. "Kas iedomāsies mani te meklēt?" - Es šo istabu ņemšu.

Sieviete tikko jaušami uzsmaida Natālijai un pieiet pie loga. - Jādomā, ka saulriets būs jauks. - Viņa pagriežas pret klienti, un viņas acīs mirdz asaras. - Mans vīrs mīlēja saulrietus. - Tad viņa nošņaukājas un, izņēmusi no piedurknes kabatlakatiņu, skaļi izšņauc degunu.

- Mhm, - nosaka Natālija, īsti nesaprotot, kurp virzās saruna.

- Nu jau pagājuši četri gadi, kopš viņš nomira. - Kundzes zods iedrebas. - Viņš bija jauks cilvēks. Jauks. - Sieviete noliek glāzi uz palodzes, no jakas kabatas izvelk fotogrāfiju un pasniedz to Natālijai.

Tā ir pusmūža pāra kāzu fotogrāfija, kas uzņemta brīdī, kad abi smiedamies griež vienstāva torti. Viņš visādā ziņā ir liela auguma vīrietis, ar vairākkārtainu zodu un pliku galvu. Viņš izskatās ļoti priecīgs, bet, ņemot vērā vīrieša ķermeņa formu, Natālija nebrīnās, ka viņš ir miris. Viņa nomurmina kaut ko nesaprotamu un atdod atpakaļ fotogrāfiju -cerībā, ka sieviete nepamanīs vārdu trūkumu.

- Viņš bija mans otrais vīrs, - kundze nopūzdamās saka. - Sirdstrieka. Manam pirmajam vīram bija insults. Abi bija nepārspējami mīļumiņi. Izturējās pret mani tiešām labi. Es esmu bijusi ļoti laimīga. - Viņa paskatās uz Natālijas rokām, kas spiež pie krūtīm cepto kartupeļu vakariņu paliekas. - Tu, mīļā, esi precējusies?

- Vairs ne. - Rūgtums Natālijas balsī ir nepārprotams.

- Tu atradīsi kādu citu. - Sieviete paņem savu glāzi un iztukšo to ar vienu lielu malku. Viņa paceļ tukšo glāzi un savirpina. - Vai gribi glāzi vīna?

Natālija ieskatās savā pulkstenī un atvainojoties pasmaida. - Jūs esat ļoti laipna. Es labprāt iedzertu, tiešām, bet man sarunāts tikties ar draugu. Varbūt citreiz?

Sieviete nopūšas un dodas uz durvju pusi.

- Tad man jādzer vienai pašai, - viņa vīlusies saka. - Taču... Pirms tu skrien projām, es tev labāk iedošu atslēgu. Redzi, es turu ārdurvis aizslēgtas. Māja atrodas pie promenādes. Reizēm gadās visādi jokdari.

- Labi. - Natālija pamāj un pasmaida. "Kaut kundze mazliet pasteigtos, ejot pa gaiteni!" Natālijai nākas lēni virzīties nopakaļ. Tad viņa, uzmanīgi liekot soli pēc soļa, dodas augšup pa sānu kāpnēm. Natālija, mīņājoties no kājas uz kāju, paliek gaidot.

- Starp citu, es esmu Mērija, - sieviete paziņo, drīz vien apstādamās, lai atvilktu elpu. - Un tu esi...

- Natālija.

- Tas ir jauks vārds. - Viņa paskatās uz Natāliju, kura kavējas uz augšējā pakāpiena. - Vainīgi mani ceļgali. Kāpjot augšā, nav ne vainas, bet iešana lejā ir problēma. Bet šogad man paliek septiņdesmit četri, tāpēc domāju, ka mazliet nodiluma varētu gaidīt. - Viņa notraušas lejāk vēl dažus pakāpienus, stenēdama pie katras kustības. - Gandrīz esam klāt.

Natālija ieskatās pulkstenī. Divdesmit minūtes pāri septiņiem. Viņa pabrauca garām Simtgades centram, metot cilpu ap Pīļu, tāpēc aplēš, ka līdz turienei ir piecu minūšu gājiens. Daudz laika, lai nokļūtu līdz vietai, sameklētu Džuanu, noskaidrotu, ko viņš zina, un paspētu pazust no turienes pirms pasākuma. Natālija noraugās, kā Mērija kāpj lejā pa kāpnēm. Pirksti ir nemierīgi, īkšķi trinas gar nagiem.

Visbeidzot Mērija nonāk līdz apakšai, un Natālija nosteidzas lejā. Pie durvīm karājas atslēgu saišķis, bet Mērija paslīd tam garām un dodas istabā, kas atrodas mājas ielas pusē. Natālija noelšas un pēc viņas ieiet patīkamā kvadrātveida telpā ar pasteļsārtām sienām un rozēm uz aizkariem. Pie loga ir novietots taisnstūra galds, savukārt kamīna priekšā atrodas pāris ādas atpūtas krēslu. Liels tualetes galds aizņem tālāko sienu, un Mērija noliek uz tā savu glāzi.

- Tātad... šī ir ēdamistaba. Tavas brokastis būs šeit, un tu to vari izmantot arī kā dzīvojamo istabu, ja vēlies. - Viņa norāda: - Televizors ir tur stūrī.

- Jā, labi. - Natālija cer, ka neizklausās nepacietīga, taču saimniece visu dara gliemeža gaitā.

Mērija pagriežas pret Natāliju.

- Tās ir tavas vakariņas? - Viņa pamāj uz pārtikas sainīti, no kura plūst nepārprotams zivju un ceptu kartupeļu aromāts. - Droši ķeries klāt. Es tev varu sadabūt galda piederumus, ja vēlies. - Viņa uzmundrinoši pasmaida, bet doma par ēdienu Natālijai uzdzen nelabumu.

- Ak, paldies, bet es jau esmu beigusi ēst, - Natālija saka, un Mērija pastiepj roku, lai sainīti no viņas paņemtu.

- Tad labi. Es tikai parādīšu tev virtuvi, kur tu vari pagatavot tasi tējas, kad vien vēlies, un tad es tevi laidīšu vaļā. - Natālija atviegloti nopūšas un seko Mērijai pa gaiteni.

Pārējā mājas daļa ir atjaunota, bet virtuve izskatās tik noplukusi, it kā tajā nekas nebūtu mainīts kopš divdesmitā gadsimta piecdesmitajiem gadiem. Vaļēji plaukti, pilni ar kārbām un burkām, stiepjas gar dzelteni krāsotām sienām. Koka letes ir izvietotas gar divām telpas sienām, un puķaini krēmkrāsas aizkari karājas uz apvalkotām stieplēm, slēpjot vēl citus plauktus. Grīdu klāj terakotas toņa linolejs, uz kura zīmējums atdarina neglazētas flīzes. Ledusskapis un saldētava stāv stūrī, blakus veļas mašīnai. Taču, lai gan telpa ir aprīkota tikai ar pašām nepieciešamākajām lietām un mazliet nolietojusies, katra virsma ir nevainojami tīra un gaisā ir jūtams citrusa aromāts.

Gaitenī nodimdina pulkstenis. Natālija ieskatās savā rokaspulkstenī. Ir sepiņi un trīsdesmit minūtes.

- Atvaino, Mērij. Es negribu tevi steidzināt, bet man tiešām jāiet.

Mērijas lūpas pāris reižu savelkas, it kā viņa sūkātu konfekti. - Labi, - viņa saka, paceļot pirkstu. - Es labāk iedošu tev to atslēgu. - Viņa pieiet pie āķīšu rindas blakus durvīm,

paņem atslēgu un iespiež to Natālijai rokā. - Lai tev jauks vakars, mīlīt. - Mērija piebilst, atverot viņai durvis.

Natālija smaidot pateicas, dodas laukā un ātri aizsoļo augšup pa kalnu uz Simtgades centra pusi - pie vienīgā pavediena, kas viņai ir, lai atrastu savu dēlu.

Piektā nodaļa

Tagad

Mans telefons iezvanās. Es to paķeru un ieskatos ekrānā.

- Hallo, - ierunājos, pat necenšoties slēpt savu nepacietību. - Kur viņa ir?

Es dzirdu nopūtu un gaidu, bungājot ar pirkstiem pa galdu.

- Jā, tātad... Viņa devās uz hosteli nosacīti atbrīvotajiem Bangorā.

- Bangorā? Kur, ellē, ir Bangora?

- Ziemeļvelsā.

- Kāpēc lai viņa dotos uz Ziemeļvelsu?

- To es nevaru zināt, vai ne? Es pieņemu, ka tur bija vieta. Vai varbūt viņai tur ir ģimene.

- Skaidrs.

Iestājas klusums. Es jūtu, ka tūlīt sekos "bet".

- Bet... - Mani kakla muskuļi saspringst.

-Kas?

- Es piezvanīju uz to namu, kurā viņa patiešām ieradās un apmetās, un menedžeris man to apstiprināja. Tad viņš devās istabu pārbaudīt, jo es gribēju pārliecināties, ka nododu

tev pareizu informāciju, un viņas tur nebija. Ne somas viņas istabā, nekā.

Klausoties šajā sievietē, man sāk sāpēt žoklis, un es pirms ierunāšanās pamasēju muskuļus.

- Tātad viņa ir nosvīdusi?

- Izskatās, ka tā varētu būt. Bet viņa var atkal atgriezties. Vienkārši negribēja atstāt tur savas mantas, kamēr devās pēc kaut kā.

- Tātad, - es uzmanīgi saku, - tu patiesībā nezini, kur viņa ir?

Viņa atkal nopūšas. - Es esmu informējusi šejienes varas iestādes, un viņi gaida, kad menedžeris atzvanīs, ja viņa atkal uzradīsies.

- Ja viņa uzradīsies.

- Ja neatgriezīsies, iestādes droši vien dosies viņu meklēt.

- Taču var paiet dienas, pirms kāds papūlēsies to darīt.

Vēl viena nopūta. - Jā, iespējams tev ir taisnība. Mums

briesmīgi trūkst cilvēku, un policijai arī, ar visu šo terorismu, kas notiek apkārt. Nav jau tā, ka viņa ir bīstama noziedzniece vai kaut kas tamlīdzīgs, tāpēc es nedomāju, ka viņa ir prioritāte. Taču, ja nonāk līdz otrdienai un viņa neierodas uz savu vizīti pie probācijas dienesta uzraudzes, tad, jādomā, kāds varētu sākt kaut ko darīt.

- Tātad, - es lēni saku, saprazdama, ka radusies izdevība, - saliksim punktus uz i. Neviens nezina, kur viņa ir, un meklēšana iespējama vien tad, ja viņa pēc četrām dienām neierodas probācijas dienestā. Un pat tādā gadījumā var paiet labs laiks, kamēr kaut kas notiek.

- Tieši tā.

Es atvienoju telefonsarunu. Un smaidu. Patiesībā tās ir ļoti labas ziņas.

Sestā nodaļa

Tad

Pēc aresta Natāliju konvoja pavadībā nogādāja policijas iecirknī, kur dežurants noformēja dokumentus. Tad viņu aizveda uz mazu bezgaisa telpu, kas aprīkota ar grīdai pieskrūvētiem četriem metāla krēsliem un metāla galdu. Telpa bija krāsota gaišzaļā tonī, un tai nebija logu, bet pie vienas no sienām atradās taisnstūris, kas, viņasprāt, bija Gezella logs. Pelēkā vinila grīda bija vietām nodilusi un mitra, gaisā turējās balinātāja smārds, kas koda acīs.

Viņa apsēdās, durvis aizcirtās, un viņa bija palikusi viena pati.

Valdīja nospiedošs klusums, viņas sirdspukstu ritms tricināja ķermeni tik spēcīgi, ka tas šķita sitamies pret krēsla cietajām malām. Natālija sakustējās, mēģinot iekārtoties ērtāk, bet tas nebija iespējams, mēbeļu dizainam nebija nekāda sakara ar ērtībām.

Telpā bija pārāk karsti, sildītāji sūknēja siltu gaisu caur atverēm grīdas līmenī. Natālija varēja to sajust uz savām potītēm, tas raustīja sporta bikses, velkot tās nost no sasvīdušās ādas. Viņa vēlējās, kaut varētu pārģērbties cienīgākās

drānās, kas neoda pēc ķermeņa izdalījumiem un nebija notraipītas. Fluorescējošās gaismas dūca, raustījās, žilbināja, nepārprotami tuvinot galvassāpes.

Pēc kāda laika durvis atvērās, kāds viņai atnesa tasi kafijas un, nesakot ne vārda, aizgāja. Viņa neko nejuta, peldēja neticības burbuli, notikumu ātrums viņas prātam laupīja valodu. Taču, dzerot kafiju, sāka veidoties drudžaini jautājumi, pieprasot atbildes. "Kas, pie velna, notiek? Kā es esmu nonākusi viena pati šajā telpā, šai nožēlojamā policijas iecirknī? Un kur, ellē ratā, ir mans sasodītais vīrs? Ja problēmas attiecas uz darbu, policijai ir jārunā ar Tomu, ne mani. Tas ir viņa nolādētais bizness, vai ne tā?" Natālija sagrozījās krēslā, izslējās taisnāk, vairs ne tik pārliecināta par to, ka ir kaut ko izdarījusi un tāpēc atrodas šeit. "Te noteikti kaut kas ir sajaukts, ir pieļauta kāda sasodīta kļūda!"

Viņa pieķērās šai domai. "Kļūda. Vai..." Viņas prātojumu plūdumā parādījās cita iespēja. "Varbūt kāds no klientiem pievērsis policijas uzmanību. Varbūt es šeit atrocTos kā lieciniece, nevis aizdomās turamā." Uz mirkli Natālija pārstāja elpot. "Jā!" Ideja bija ticama, jo visi zināja, ka naudīgi cilvēki mēdz būt negodīgi. Natālija atsauca atmiņā klientu sarakstu, mēģinot noteikt visticamākos vaininiekus, un šī bija patīkama novirze no šaubām, kas joprojām nebija pilnībā zudušas.

Pēc stundas viņa saskalināja auksto kafiju savā polistirē-na krūzē, mēģinot pārliecināt kādu, kas varētu vērot, ka viņa ir garlaikota, vienaldzīga un acīmredzami ne pie kā nav vainīga. Viņa vēlreiz ieskatījās pulkstenī. "Ko, pie velna, viņi visu šo laiku dara?"

Visbeidzot durvis uz nopratināšanas telpu ar klikšķi atvērās un ienāca divi vīrieši. Viņi gandrīz varētu būt kloni -

ar vienādi noskūtām galvām, saskaņotiem melniem uzvalkiem, baltiem krekliem un vienkrāsainām tumšām kaklasaitēm, gluži kā no filmas "Vīri melnā". Varēja spriest, ka vīrieši ir gandrīz četrdesmit gadus veci vai mazliet pāri tam.

"Te nu mēs esam," Natālija nodomāja, viņas rokas piepeši kļuva lipīgas no sviedriem, vairs nespējot noturēt tasi un izšļakstot kafijas paliekas pa visu galdu. Šausmās no savas neveiklības un no tā, kādu iespaidu atstāj, Natālija noskatījās, kā tumšā šķidruma peļķe izplešas gluži kā asinis.

- Atvainojiet, - viņa sacīja, pielēkdama stāvus, kad kafija sāka pilēt viņai uz kājām. - Jūs mani izbiedējāt.

- Džef, dabū kaut ko, ar ko te uzslaucīt, - sacīja pirmais ienākušais vīrietis, runājot tik tikko pakustinādams plānās lūpas. Džefs nopūtās un atkal izgāja no telpas.

Palikušais vīrietis palūkojās uz viņu ar aukstu skatienu, un Natālijas sirds sāka sisties mazliet straujāk. Džefs atgriezās, satīrīja galdu, un beigu beigās viņi bija gatavi sākt. Natāliju iedrošināja fakts, ka viņi, šķiet, nesteidzās. "Tas nozīmē, ka lieta nav pārāk svarīga, vai ne tā?"

- Es esmu detektīvs inspektors Elans Morgans, - pavēstīja vīrietis, tikko jaušami pasmaidīdams un tūdaļ atkal kļūdams nopietns. - Un šis ir detektīvs seržants Džefs Maka-damss. - Džefs nepūlējās smaidīt un vērās Natālijā ar ledainām zilām acīm.

Natālijas plaukstas klēpī saslēdzās kopā. - Es vēlētos... -Balss atskanēja kā ķērciens, viņas rīkle bija pārāk sausa, lai runātu. Viņa norija siekalas, mēģināja vēlreiz. - Es, lūdzu, vēlētos advokātu. - "To vienmēr saka policijas seriālos, vai ne? Tagad izklausās, ka es zinu, ko daru. Vai arī... es izklausos vainīga?" Viņa sabāza rokas starp kājām.

Morgans plati pasmaidīja un parādīja spīdīgus zobus,

mazliet pavēris muti kā krokodils, un Natālija vēlējās, kaut viņš nebūtu pūlējies. Smaids lika viņam izskatīties zemiskam. Viņa izslējās taisni, atlieca plecus un uzmeta viņam valdonīgu skatienu, it kā viņa būtu cilvēks, kura darīšanās viņam nevajadzētu jaukties. "Man ir tiesības, vai ne?"

- Tā ir jūsu izvēle, - viņš sacīja, it kā viņam būtu vienalga, - bet šī ir sākotnēja iztaujāšana, jūs neesat apsūdzētā.

Viņa izelpoja. "Tas ir labi, vai ne? Tātad es neesmu arestēta?" Natālija uzdrīkstējās domāt, ka ir sapratusi pareizi, ka nogādāšana policijas iecirknī saistīta ar kādu no viņas klientiem, bet viņas sirds tik un tā sitās neparasti spēcīgi.

Inspektors atvēra mapi un mirkli šķirstīja papīrus, kamēr atrada meklēto. Viņš izvilka vienu pašu lapu, paskatījās uz Natāliju un aplaizīja lūpas. - Labi. Tiksim skaidrībā ar pamatiem, ja?

Gribēdama būt izpalīdzīga, lai varētu visu noskaidrot un iet mājās, Natālija pamāja, taču apņēmās atbildēt tikai tad, ja jutīsies pārliecināta, ka tas nav uzvedinošs jautājums. Viņa teiks "bez komentāriem", ja kaut kādā veidā jutīsies apdraudēta. Tas bija drošs veids, kā runāt par lietām. "Lai svētīts Dievs par policijas seriāliem! Citādi man nebūtu ne jausmas par to, kā izturēties."

- Vai jūs strādājat sava vīra firmā "Vilsona Ienākumu menedžments"?

- Jā. Es pārraugu investīciju portfeļus vairākiem klientiem.- Viņas oficiālais amata nosaukums bija investīciju nodaļas direktore, un viņai bija sertifikāti, kas apliecināja prasmes, pēdējos četros gados viņa bija apmeklējusi visus atbilstošos apmācības kursus.

- Vai jūs bijāt darbā pirmdien, divdesmitajā februārī?

Par to Natālijai bija jāpadomā, dienas un datumi jaucās

kopā aizmirstu notikumu necaurredzamajā masā. "Kāds datums ir šodien?" Viņa ieskatījās savā pulkstenī. Divdesmit septītais februāris. "Tātad jautājums ir par notikumiem pirms nedēļas."

- Jā, jā biju.

- Kāds ir jūsu darba laiks?

- Visumā no deviņiem līdz pieciem.

Morgans sarauca uzaci. - Un jūs nekad nesākat strādāt agrāk?

Viņa paraustīja plecus. - Šad un tad gadās.

- Kā bija tajā dienā?

Natālija padomāja un pakratīja galvu. - Goda vārds, es nevaru atcerēties.

Inspektors ilgi noraudzījās uz Natāliju. Viņa norija siekalas, sažņaudza rokas mazliet ciešāk.

- Labi, iesim tālāk, - mudināja Morgans, nenolaizdams no viņas acis. - Vai jums ir klients Vallijs Kristopuls?

Natālija sarauca uzacis, izelpoja klusu atvieglojuma nopūtu, pārsteigta par to, ka viņš ir izmeklēšanas subjekts un pamats. Viņa nekad nebija uzskatījusi, ka Vallija Kristopula finanses kaut kādā veidā ir aizdomīgas, bet acīmredzot to nevar pateikt, uz kādu tikai paskatoties. Arī paši jaukākie cilvēki var būt noziedznieki, vai ne?

- Jā, - viņa sacīja. Augums sāpēja no piepūles sēdēt taisni pārliecībā, ka stājai ir jāliecina par profesionalitāti pat tad, ja apģērbs liek vilties. - Vai viņam ir nepatikšanas?

Smīns sašķobīja izmeklētāja lūpas. - Mēs uzdodam jautājumus, ja jums nav iebildumu tikai atbildēt.

- Jā, jā, protams, - viņa atteica, vaigiem degot.

- Un jūs ar savu firmu rūpējaties par viņa ieguldījumiem?

- Jā, taisnība.

Morgans pasniedza Natālijai papīra lapu. - Vai jums nebūtu iebildumu paskatīties uz šo? Pasakiet, lūdzu, ko, jūsuprāt, tas nozīmē!

Natālija sarauca pieri, palūkodamās uz skaitļu kolonnām, un jau gribēja atdot lapu atpakaļ, kad saprata, ka tur kaut kas nav pareizi. Viņa nolika lapu uz galda sev priekšā, vēlreiz nopētīja to un piepeši zināja, par ko ir sacelts šis tracis.

Sviedru lāse notecēja viņai pa muguru. Natālija norija siekalas un veltīja detektīvam nevainīgas sievietes skatienu -vismaz tādu iespaidu viņa cerēja atstāt.

- Es gribētu runāt ar savu advokātu, lūdzu.

Vairākas minūtes Morgans skatījās Natālijai pretī, pūles sēdēt taisni un lūkoties viņam acīs lika sievietes augumam trīcēt. Taču viņa nedomāja pirmā novērsties, viņa zināja, ka ir tik svarīgi izskatīties stiprai, lai cik vāja viņa iekšēji justos.

- Labi, ja jūs vēlaties to spēlēt šādi, - viņš smīnot sacīja, piecēlās un izgāja no telpas. Džefs tūlīt viņam sekoja.

Durvis ar klikšķi aizvērās, un viņa atkal bija viena, dreboša un sasvīdusi. "Kā gan es to visu izskaidrošu, lai tiktu ārā no nepatikšanām?"

Septītā nodaļa

Tagad

Simtgades centrs, kurā jānotiek pasākumam, ir zema, bet masīva ēka ar artdeko atmosfēru. Cilvēki gaida, lai tajā iekļūtu, un Natālija nostājas rindas galā, cenzdamās nepievērst sev nevienu skatienu.

Viņa saka sev, ka vairāk ir labāk un visdrošāk ir paslēpties pūlī, taču šīm banalitātēm nav īstas jēgas, jo viņa nepārprotami jūt apkārtējo pazagšus mestos mirkļus. Viņa vēlas, kaut būtu rūpīgāk gatavojusies, vismaz uzklājusi kādu kosmētiku vai pārģērbusies, taču viņa tik sen nav bijusi nevienā sabiedriskā pasākumā, ka viņai tas pat nav ienācis prātā. Tagad pūliņu trūkums liek viņai izcelties. Natālija sapurina un saglauž matus, lai tie izskatītos piekopti un kaut mazliet aizēnotu seju, padarītu viņu ne tik uzkrītošu. Sabāzusi rokas kabatās, viņa mēģina izskatīties nepiespiestāka un veras ietvē, kamēr rinda lēnītēm virzās uz priekšu.

Pēc dažām minūtēm pienāk viņas kārta, un Natālija skatās uz pusmūža sievieti, kura laiž visus iekšā. Viņai ir pavisam vienkārša frizūra, īsa un taisni apgriezta, kas diemžēl

izceļ viņas lielo degunu. Šī sieviete Natālijai atgādina krievu slepkavu vienā no vecajām Džeimsa Bonda filmām.

- Es esmu Natālija. - Viņa runā klusāk, apzinoties, ka vairāki cilvēki klausās. - Džuans mani ielūdza. No grupas. Viņš sacīja, ka pateikšot jums par mani.

- Vai jums ir biļete? - Izteiksme kontrolieres acīs liek skaidri saprast, ka viņa ir noturējusi Natāliju par narkomāni, un viņas seja pauž nosodījumu. - Šovakar ir liels cilvēku pieplūdums, un jūs nevarēsiet ienākt, ja jums nav biļetes.

Natālija raugās uz sievieti, kura veras viņai pretī, un tad paskatās uz nākamo rindā. Natālija var doties prom, sievietes uzvedība liek skaidri saprast, ka nekāda sarunāšana nav gaidāma. Viņa sakož zobus, nolaistām acīm pagriežas, lai ietu, un prāto, ko darīt tālāk. "Es varu vēlāk viņam piezvanīt," viņa domā. "Bet tad man vajadzēs gaidīt, kamēr pasākums būs beidzies. Vismaz pāris stundu. Pārāk daudz izšķiesta laika."

- Atvainojiet! - kāds asi uzsauc, liekot Natālijai apstāties. - Atvainojiet. - Viņa pagriežas un redz, ka slepkavai līdzīgā sieviete viņai māj un Džuans smaidot stāv biļešu kontrolierei blakus. Visi rindā stāvošie raugās uz Natāliju, kas aizsteidzas uz ieejas durvīm, atvieglojumam vēderā kā putnam plivinot spārnus.

- Hei! Tev izdevās, - saka Džuans.

Smaidot Natālija secina, ka viņš ir uzposies tīri labi. Vīrieša mati izmazgāti izskatās gaišāk brūni un spīdīgos viļņos krīt pār pleciem. Seja ir nesen skūta, palikusi tikai maza kazbār-diņa, kas ļauj saredzēt bedrītes vaigos, kad viņš pasmaida. Džuans smaržo pēc kaut kā pikanta un svaiga, izskatās lielāks, kad ir novilcis motociklista ietērpu. Vienkāršs balts T krekls atsedz viņa iedegušo torsu un muskuļotās rokas.

- Krustmāt Beta, šī ir Natālija, - viņš saka, pagriežoties pret kontrolieri.

- Es zinu, - viņa atcērt un pievēršas nākamajam rindā.

Džuans parausta plecus.

- Vecā muļķa žurka, - viņš nomurmina Natālijai pie auss, vedot viņu projām no durvīm. Natālija viņam pieklājīgi uzsmaida un atver muti, lai runātu, lai pateiktu viņam, ka nepaliks, bet Džuans ierunājas pirmais un paziņo: - Mēs varbūt sāksim ar nelielu kavēšanos. - Natālija viņam seko nelielā bāra zonā, kas ir bāztin piebāzta ar cilvēkiem. Murdoņa ir par pāris decibeliem skaļāka, nekā ir ērti sarunāties. - Tikai gaidām, kad uzradīsies bundzinieks. Gribi kaut ko iedzert?

Viņa papurina galvu. - Es nevaru palikt.

- Piedod, ko tu nevari? - Džuans, pielicis roku pie auss, pieliecas viņai tuvāk.

- Diemžēl es nevaru palikt, - viņa skaļāk atkārto. - Es tikai gribēju pavaicāt par Tomu Vilsonu. Tu zini, no "Ekska-libūra Ienākumu menedžmenta". Jūsu sponsoriem. - Taču viņš nedzird, jo ir pagriezis galvu un ieklausās, kad kāds sauc viņa vārdu.

- Džuan! Džuan! - Pie durvīm stāv bārdains jauns vīrietis ar lieliem caurumiem ausīs kā afrikāņu cilts pārstāvim un māj ar tetovētām rokām sev virs galvas. - Kreigs ir klāt!

- Skaidrs, man jāiet, - nosaka Džuans, acīm mirdzot. Viņš izskatās nervozs un satraukts vienlaikus. - Redzēsimies starpbrīdī. Labi?

Natālija bezpalīdzīgi nolūkojas, kā viņš laužas laukā no bāra un līdz ar viņu pazūd cerība atrast Hariju. Satrauktās čaloņas troksnis dārdina viņai galvā, kamēr viņa prātā pārcilā savas iespējas. "Palikt vai iet? Nē, es nevaru gaidīt līdz

starpbrīdim," Natālija nolemj un pagriežas uz durvju pusi. "Ir jāizdara pārāk daudzas citas lietas."

Piepeši Natāliju pārņem doma, ka viņu kāds pēta: sajūta ir tik spēcīga, ka viņa nedrīkst nelikties par to zinis. Viņa pārlaiž skatienu pūlim un gandrīz jau pārliecina sevi, ka ir kļūdījusies, kad ievēro pazīstamu sievieti telpas otrā galā blakus trokšņainai grupai. Sašu viņa pazītu jebkurā vietā, viņas profilu, gaiši rudos garos matus.

Piepeši Natālija atceras pastkartīti, ko saņēma cietumā pirms dažām nedēļām, var iztēloties to prātā un atsaukt atmiņā divdomīgo sajūtu, kas bija pārņēmusi, kad viņa lasīja Sašas vārdus: "Lai nu kur, bet Menas salā no visām vietām! Brīnišķīgākā daļa noteikta laikmeta drāmā, eleganti tērpi un tā tālāk. Atgriezīšos vēl pirms tam, kad tu iznāksi. Apstiprini datumu un laiku, un es raudzīšos, lai ierastos pēc tevis. Nu jau vairs nav ilgi. Nevaru sagaidīt, kad tevi redzēšu. Mīlu, lēdija Ketrina (Labi, tev Saša)."

Ja godīgi, Natālija nebija ticējusi, ka Saša ieradīsies viņai pakaļ, tāpēc izmeta viņu no prāta un nolēma sazināties ar Sašu, kad būs visu nokārtojusi un gatava. Kad būs nogādājusi Hariju un sevi drošībā. Natālijas atbrīvošana bija notikusi pēkšņi. Mazliet slepeni sakarā ar nāves draudiem. Viņa pati nezināja, kas notiek, līdz pat atbrīvošanas rītam. Un tad viņu bija aizveduši uz Velsu, izraisot daudzus telefona zvanus un steidzīgu organizēšanu. Viņa nebija domājusi par Sašu un necerēja, ka viņa vēl varētu būt uz salas.

"Tā ir zīme," Natālija sev saka. "Piedod un aizmirsti."

Saša palīdzēs viņai atrast Tomu un Hariju, par to Natālija ir pārliecināta, jo Saša bija gadiem solījusi, ka sniegs jebkuru iespējamo atbalstu. Natālija tiecas pie viņas kā slīksto-

ša sieviete pēc glābšanas virves, grozīdamās un līkumodama cauri cilvēku jūrai.

Viņa grasās uzsaukt Sašai, bet tad apstājas, iespiesta starp diviem resniem vīriešiem, un sarunu kakofonija noslāpst, to aizstāj pulsa dunoņa ausīs. Šī bungu rīboņa signalizē būt piesardzīgai.

"Vai Saša vēl aizvien ir draudzene?"

Tas ir kaut kas, ko Natālija šajos gados ir vaicājusi sev ne vienu reizi vien.

Viņu attiecības bija nevis dabiska draudzība, bet gan vairāk pretstatu pievilkšanās, taču noturējās cauri visai vidusskolai. Tā bija sākusies tad, kad viņām kā jaunpienācējām klasē vajadzēja sēdēt blakus. Un pēc skolas, kad Saša devās uz Liverpūles Izpildītājmākslas akadēmiju un Natālija sāka strādāt kazino, viņas turpināja sazināties. Draudzība saglabājās stipra pat gados, kad darba dēļ Saša braukāja uz Ameriku un atpakaļ.

Kamēr Natāliju ielika cietumā.

- Man ir tik ļoti bail, - balsij trīcot, Natālija bija teikusi, kad zvanīja Sašai. - Lūdzu, atbrauc pie manis. Tu atbrauksi, vai ne?

- Ko? - Ilgs klusums. - Ak, Nata.

Klusums.

- Saša, vai tu vēl tur esi?

- Redzi... es ļoti atvainojos, bet nevaru. - Natālija dzirdēja drebelīgu nopūtu. - Es nevaru iet uz to cietumu. Tu zini, kā tas bija, kad tur bija tētis. Kad es mēģināju iet un viņu apciemot... tu neticēsi, kādas panikas lēkmes mani pārņēma. Es nevarēju paelpot, ģību un beigās nonācu slimnīcā. Tu taču atceries, vai ne? Nē, es to nevaru izdarīt. Godīgi... Tu zini, ka es gribu, bet es tikai... Diemžēl fiziski es

to nevaru. - Sašas balsī virmoja emocijas. - Es tevi pieviļu, zinu, bet...

Natālijas ausis skāra vēl viens klusums. Viņa norija vārdus, ko gribēja sacīt, un tā vietā pateica: - Neuztraucies. -Kājām ļimstot, viņa atspiedās pret sienu. Sašas tēvs nokļuva cietumā, kad viņa vēl bija bērns un tikko sastapa Natāliju. Saša par to reti runāja. "Tagad taču viņa ir pieaugusi un viss ir citādi?"

- Būs labi. - Saša iešņukstējās asarainā balsī. - Es esmu šeit ar tevi. Tu taču to zini, vai ne? Zvani, kad vien gribi.

Natālija noelsās, ar dūri iesizdama sienā sev aiz muguras. Sašai nebija ne jausmas par kārtību. No cietuma tu nevari tā vienkārši piezvanīt, kad vien gribi. Tā tas nenotiek. Viņai bija vajadzīgas pāris dienas tikai tam, lai nokļūtu telefona tuvumā. - Jā, - viņa sacīja.

Saša raudāja. - Turies, - viņa izdvesa. - Es par tevi domāju un gribu, lai tu to zini. Vienmēr. Es sūtu pozitīvas vibrācijas. Neraizējies. Viss nokārtosies. - Natālija varēja dzirdēt, ka Saša izšņauc degunu.

- Jā, - Natālija noteica un nolika klausuli. Viņa vairs nepūlējās draudzenei piezvanīt.

Ieslodzījuma gados Natālija sev atgādināja, ka tā nebija Sašas vaina. īstenība nebija viņas stiprā puse. Būdama aktrise, viņa dzīvoja izfantazētā visumā, un vienkāršo cilvēku dzīves praktiskās lietas viņai bieži bija neaizsniedzamas. Doma, ka Saša joprojām ir viņas draudzene, bija pats svarīgākais - glābšanas riņķis, kas neļāva Natālijai noslīkt vientulības un nožēlas jūrā.

Tagad Natālija brīnās: "Kas veido draudzību, kad viens no jums ir apcietināts? Vai pietiek ar ideju par to? Varbūt tomēr draugam būtu vairāk jānopūlas, jāatnāk un tevi jāap-

i iemo? īsta draudzene taču būtu vismaz mēģinājusi, vai ne? Sašas dēj es to būtu darījusi. Bez jautājumiem."

Aizvainojuma šķemba vēl aizvien glabājas Natālijas sirdī, tāpēc viņa vēlas turēt Sašu tālāk no sevis, bet apzinās, ka Harija atrašanā viņai ir vajadzīga Sašas radošā domāšana un otrs cilvēks uzdevumu ļoti atvieglotu. Tā ir iespēja, ko viņa Harija dēļ nedrīkst atmest.

Cilvēki, kas brāžas Natālijai garām, izsit viņu no pārdomām, un viņa aptver, ka bārs kļūst tukšāks, jo visi dodas uz zāli. Viņa virzās pretī paisumam un nolemj, ka vieglāk būs iet viņiem līdzi, tad nostāties pie durvīm un gaidīt, kad Saša nāks garām. Kad viņa paskatās uz to pusi, kur Saša bija stāvējusi, un viņas acis ieplešas izbrīnā, jo draudzenes tur vairs nav. Pulss kļūst straujāks. Šķiet, Saša ir izgaisusi.

"Sasodīts! Ja nu viņa ir aizgājusi? Atgriezusies savā miteklī?"

Natālija atraujas no pūļa beigām, steidzas uz izeju un saskrienas ar Sašu, kas nāk no otras puses. Burtiski ar viņu saskrienas. Miesa sasitas ar miesu. Viņa noelšas. Saša sarauc pieri, izskatās aizkaitināta un apiet viņai apkārt, iekams Natālija kaut ko var pateikt, un, atstājusi aiz sevis mākoni smaržu iesteidzas zālē, kur skaļas ovācijas signalizē, ka grupa ir uznākusi uz skatuves.

Turot roku pie krūtīm, Natālija izdveš aizturēto elpu un sarauc pieri. "Vai tas man nepasaka visu, ko man vajag zināt? Viņa mani pat nepazina!"

Viņa saskaišas uz sevi par to, ka velti tērējusi laiku, nolemj atgriezties pie Mērijas un sākt meklējumus internētā. "Tad es vēlāk piezvanīšu Džuanam." Viņa ir gandrīz pie izejas, kad sadzird soļus sev aiz muguras, bet nepaspēj pagriezties, jo kāda roka sagrābj viņu pie pleca, pirkstiem ie-

spiežoties miesā. Natālijas sirds salecas, un viņa reaģē nedomājot, jo pieslēdzas izdzīvošanas instinkti. Viņa apcērtas, zemu pieliecas un no visa spēka iesit pa vēderu kādam, lai kas tas būtu, - gatava skriet, tiklīdz uzbrucējs nokritīs uz grīdas.

Astotā nodaļa

Tad

Knibinādamās ar matiem, Natālija stāvēja policijas iecirknī, un viņas pavadonis atrodās dažus jardus atstatu, kamēr viņa gaidīja, kad Džons Bergmans pienāks pie telefona. Formāli viņš bija Toma jurists, un abi draudzējās no skolas laikiem, bet viņa bija satapusi Džonu vairākos saviesīgos pasākumos. Nācās zvanīt uz mājas numuru, ņemot vērā vēlo stundu, un klausuli pacēla viņa sieva, ne pārāk iepriecināta par traucējumu. Viņa mēģināja atrunāties, un Natālijai vajadzēja vairākas minūtes lūgties un sievieti pārliecināt, ka lieta ir pietiekami svarīga, lai traucētu viņas vīru.

- Natālij? - klausulē atskanēja viņa dimdošā balss, kurā Natālija saklausīja piesardzību. Patiesībā viņa nepazina advokātu pietiekami labi, lai lūgtu viņam palīdzību, bet cita jurista viņas paziņu lokā vienalga nebija.

- Klau, Džon, es ļoti atvainojos, ka zvanu tev uz mājām...

- Mums ir svinīgas vakariņas.

- Jā... jā, tava sieva teica. - Natālijas plauksta sažņaudza klausuli, gandrīz gatava to nolikt. - Piedod, ka es tevi iztraucēju, bet man ir problēma. Man ir vajadzīga tava palīdzība.

- Ak? - Viņš nopūtas.

- Mani arestēja. - Viņai dega vaigi.

- Oho.

Sekoja klusums. Natālija velti gaidīja, ka viņš vaicās pēc iemesliem, un tāpēc stomījās tālāk.

- Tas ir kaut kas sakarā ar biznesu.

- Klau, Natālij, man tevi ir jāpārtrauc. Man rastos interešu konflikts, ja es ar tevi runātu.

- Kā tā?

- Visā, kas ir saistīts ar biznesu, es rīkošos Toma interesēs.

"Vai šis cilvēks apzināti izliekas neaptēsts?" - Skaidrs, bet mēs esam precējušies, tātad tu vienlaikus rīkojies arī manā labā, vai ne?

- Atvaino, Natālij, bet es nedrīkstu ar tevi apspriest sava klienta biznesa vai personīgās lietas.

Tas bija kā pliķis, ass un negaidīts, un viņai uz brīdi aizrāvās elpa.

- Labi, es to saprotu, - viņa sacīja, uzmanīgi mainot taktiku, raugoties, lai balss būtu tik mierīga, cik vajadzētu būt. - Vai jūsu firmā ir kāds, kurš varētu man palīdzēt?

Telefons iedūcās. Saruna bija pārtrūkusi, un viņa lādēja apdauzīto aparātu, ko lietoja. Natālija piezvanīja atkal, bet abonents rādījās aizņemts. Viņa pūlējās vēlreiz un vēlreiz, bet tikai pēc piektā mēģinājuma atskārta, ka Džons ir noņēmis klausuli no turekļa, un pavērās uz aparātu, it kā tas tikko būtu viņai iekodis. Ļauna priekšnojauta viņu apņēma kā Drakulas apmetnis.

- Neizdevās? - apjautājās sargs.

Viņa pamāja un iekoda lūpā. "Ko tagad?"

- Varbūt tu vēlētos dežurējošo advokātu? - Viņš pacēla klausuli, gatavs uzgriezt numuru.

Natālija piekrita. Ko vēl viņa varēja darīt?

Trīsdesmit septiņas minūtes pēc pusnakts ieradās jauna pārkarsusi sieviete melnā kostīmā un baltā blūzē. Viņai bija nogurušas, piesarkušas acis. Natālija nosprieda, ka viņa būs ģērbusies tumsā, jo blūze bija nepareizi sapogāta un mati saņemti ar ķemmveidīgu sprādzi, no kuras aizmugurē krita ārā. Viņa izskatījās aizkaitināta. Natālija bija saniknota kā stūrī iedzīts dzīvnieks.

- Stefa Bredlija, - sacīja advokāte, pastiepdama roku. Viņa nesmaidīja, viņas acīs bija iegūlis naids, it kā Natālija viņai kaut ko būtu nodarījusi. - Tātad... - Viņa ieskatījās pulksteni. - Mums ir pusstunda, lai visu noskaidrotu, pēc tam jūs nopratinās.

Natālija norija siekalas. - Vai jūs esat runājusi ar manu vīru? Vai viņš ieradīsies? - Tajās stundās, ko viņa bija pavadījusi gaidot, prāts bija nonācis pie nenoliedzamas patiesības, ka tas ir Toma bizness, viņš visu uzrauga, tātad arī viņš ir atbildīgs, ja personāls ir kļūdījies.

- Nē, - sacīja advokāte, uzmezdama Natālijai niknu skatienu gluži kā muļķītei. - Un jūs nedrīkstēsiet viņu satikt lietas izskatīšanas laikā, jo viņš ir jūsu darba devējs un potenciālais apsūdzības puses liecinieks.

"Nē, nē, tas nevar būt pareizi. Toms neliecinās pret mani, vai ne? Es neko sliktu neesmu izdarījusi." Natālija satvēra krēsla malu. Prāts pretojās pieņemt domu, ka vīrs varētu tā rīkoties.

Viņas advokāte apsēdās, ar būkšķi nosvieda uz grīdas lielu plecu somu, izņēma no tās pierakstu kladi un pildspalvu

un tad nometa uz galda mapi. Viņa to atvēra, izlasīja papīra lapu un, saraukusi pieri, paskatījās uz Natāliju.

- Labi, tātad jūs apsūdz par nulle, komats, divu miljonu izņemšanu no viena jūsu klienta investīciju kontiem.

"Apžēlojies!" Tas izklausījās tik slikti, kad bija pateikts skaļi. Saspīlējums Natālijas plecus savilka mazliet ciešāk, sirds krūtīs dunēja. Daudzās stundas gaidot ierodamies advokāti, Natālija bija nonākusi pie atskārtas, ka nauda nekādā veidā nevarēja pazust bez viņas ziņas. "Tā noteikti bija kļūda, pārrakstīšanās, ievadot ciparus. To ir viegli izdarīt, ja esi noguris, tavs prāts drīzāk ir mājās pie zīdaiņa, nevis darbā ar tavu klientu bagātībām. Taču es neesmu zagusi naudu. Nekādā gadījumā. Tā nudien bijusi kļūda. Tas arī viss. Kļūda."

- Es to neizdarīju, - viņa sacīja. Pat viņas pašas ausīs tā izklausījās pēc vājas atrunas. Viņa sagaršoja asinis uz lūpām, kuras visu laiku kodīja, sirdij sitoties arvien straujāk un straujāk. "Kas notiks, ja neviens man neticēs?"

Advokāte nosprauslojās, nolika pildspalvu un nicīgi sakrustoja rokas uz krūtīm. - Jums būs jāatrod labāki argumenti par šo.

Natālija skatījās uz viņu un brīnījās. "Kāpēc viņa ir aizstāvības advokāte? Vai viņai nav jābūt manā pusē?"

- Tā ir kļūda, - Natālija sacīja, durdama ar pirkstu gaisā, lai uzsvērtu katru vārdu. - Kaut kāda pārrakstīšanās kļūda. Es nezinu, kas notika, bet, ja es varētu aiziet uz biroju un pārbaudīt savu klientu dokumentus, tad noteikti varētu nonākt pie skaidrības.

Stefa Bredlija labu brīdi klusēja. Natālija fiziski sajuta, kā ieplešas viņas nāsis un elpa izplūst kā bullim, kas gatavs uzbrukumam. "Kāpēc viņa neklausās?"

- Būs labāk, ja izstāstīsiet man visu un pateiksiet, kā do-

mājat pierādīt, ka neesat zagusi. Diemžēl pēdas ved atpakaļ pie jums. Policijai ir pierādījumi, ko viņi grib apspriest ar jums... - Advokāte ielūkojās savā pulkstenī. - ...pēc piecpadsmit minūtēm.

Natālijai reiba galva. Viņa vērās uz šo sievieti un pacēla plaukstu pie pieres, it kā mēģinātu domāt. "Pierādījumi ved atpakaļ pie manis. Kā tas varēja notikt? Tur jābūt loģiskam izskaidrojumam." Viņas skatiens pārslīdēja griestiem, sienām, grīdai, kamēr viņa prātā pārlika visus iespējamos scenārijus.

Advokāte vēlreiz pārbaudīja pulksteni un piesita ar pildspalvu pie galda. - Vienpadsmit minūtes.

- Es... hm... - "Apžēliņ, man kaut kas ir jāsaka, jebkas, lai mēģinātu panākt, ka šī sieviete strādā ar mani, nevis pret mani!" - Labi, tātad es tikko atgriezos no pēcdzemdību atvaļinājuma un sāku atkal strādāt ar saviem klientiem. Misters Kristopuls... - Natālija pamāja uz papīra lapu advokātes rokā, kas bija mistera Kristopula investīciju konta apkopojums kompānijā. - Viņš bija viens no pirmajiem klientiem, ar kuriem es jebkad uzsāku darījumus, un uzstāja, ka man vajadzētu turpināt uzraudzīt viņa portfeli. Viņš nevienu nelaida tam klāt pat mana atvaļinājuma laikā.

Natālija aizdomājās par slaido maza auguma vīru ar spīdīgo galvu un apaļo degunu. Viņš bija Toma tēva draugs un bagātību sapelnīja ar kravu pārvadājumiem. Naudu viņš bija nobēdzinājis pa visu pasauli, un daži miljoni mārciņu, ko viņš investēja Toma kompānijā, bija tikai nauda spēlītēm. Kristopulam patika riskēt, un viņa labprāt nodarbojās ar izpēti, meklējot pareizās kompānijas, kurās investēt, un deva klientam padomus par to, kad pirkt un kad pārdot.

Advokāte pamāja ar galvu un savicināja plaukstu. Natālija apsēdās taisni, juzdamās ērtāk, kad prātā skaidri redzēja savu klientu. Viņa varēja atcerēties abu tikšanās un sarunas. Pamazām viņa atguva pašapziņu. Kāds kaut kur bija pieļāvis kļūdu, bet šis kāds nebija viņa. Tā varēja būt bankas sistēma. Neparasti, bet bija zināms, ka tur šad tad gadījās problēmas.

Viņa paskatījās uz savu advokāti. - Mums pirms pāris nedēļām bija tikšanās. Mēs nolēmām, ka viss rit labi un kādu laiku neieviesīsim nekādas izmaiņas. - Tajā brīdī viņa atskārta: "Dīvaini, ka viņš vispār ir pamanījis iztrūkumu, jo, kā pats apgalvoja, kontā ieskatoties vien ikgadējā pārskata gatavošanas laikā." Natālija sarauca pieri, un viņas domas pārtrauca advokāte.

- Tātad jūs esat vienīgā kompānijā, kas uztur sakarus ar šo klientu?

- Jā, es esmu vienīgā, kam ir viņa konta paroles. - "Tas neizklausās labi, ne?" - Mums klienta drošību garantē stingra procedūra. Tāpēc es uzskatu, ka ir gadījusies kļūda. Es neesmu pieskārusies viņa kontam vairāk nekā sešus mēnešus. Noteikti neesmu.

- Tad kurš pārskaitīja naudu uz kontu Kaimanu salās, ja tā nebijāt jūs?

Natālijai kļuva neciešami karsti. Lejup pa viņas muguru plūda liela sviedru lāse.

- Kaimanu salās? Vai jūs par to esat pārliecināta?

- Kāpēc jūs vaicājat? Vai tas jums kaut ko nozīmē?

Mazi, melni punktiņi sāka peldēt Natālijai acu priekšā. Viņa iedzēra malku ūdens, mēģināja elpot mierīgāk.

- Mums ar vīru ir daži ārzonas konti. Nodokļu dēļ. Vīrs sacīja, ka mums tos vajadzētu atvērt.

- Un jums personīgi tie ir pieejami?

- Nē. Nu labi... jā. - Viņas pirksti berzēja deniņus, mēģinot saprast. - Varbūt. Es nezinu. Ar to visu nodarbojas mans vīrs.

Advokāte cieši uz viņu paskatījās. Natālijai kļuva karstāk. "Viņa man netic." Tad durvis atvērās, un galvu telpā pabāza Džefs.

- Mēs tagad gribētu nopratināt jūsu klienti, - viņš sacīja, it kā Natālijas blakus nemaz nebūtu.

Procedūra izrādījās ļoti īsa. Tas bija spēcīgs sitiens no policijas puses, jo likumsargi bija paveikuši savu mājasdarbu un pierādījumu bija vairāk nekā pietiekami. Ļoti akurāti un tīri.

Natālija skatījās uz policistiem, kamēr viņi lasīja apsūdzības. Viņu balsis izklausījās nākam no tālienes, kamēr viņa rāvās dziļāk savā ķermenī kā gliemezis, kas ievelkas čaulā. Viss bija noticis bezgala ātri. "Tas nevar būt pa īstam, nevar taču? Varbūt es kaut kādā veidā esmu pārpratusi tiesvedības procedūras?" Viņa pagriezās pret advokāti, gaidot kādu argumentu, lai apstādinātu šo procesu, taču aizstāve neko neteica, tikai pamāja un izgāja no telpas kopā ar detektīviem.

Atkal atstāta viena pati, Natālija sakņupa ar elkoņiem uz galda, galvu atbalstījusi pret rokām. Viņa parāva matus, lai sāpes izdzēstu bailes par to, kas var notikt tālāk.

Viņa bija apsūdzēta zādzībā.

"Ko teiks Toms, kad atnāks, lai vestu mani mājās? Un māte?" Viņa nodrebinājās, to iedomājoties, nespējot iztēloties, kā tas varēja notikt, neatceroties, ka būtu veikusi pārskaitījumu. "Taču es to būšu veikusi, vai ne? Būs jāapmeklē ārsts par šiem tukšumiem manā dzīvē, par to nav šaubu. Tas tagad kļūst biedējoši. Vēl ļaunāk nekā biedējoši." Viņa tikko bija izpostījusi savu karjeru, iespējams, savu laulību, un Dievs vien zina, kādu iespaidu tas atstās uz viņas ģimeni, biznesu un viņu reputāciju. "Vai es esmu sabojājusi sava dēla nākotni?" Natālija nolaida galvu uz galda, pateicīga par auksto metāla pieskārienu pierei, un asaras sāka pilēt lejā pa viņas degunu.

Beigu beigās advokāte atgriezās, pagalam sadrūmusi. Viņa izskatījās tikpat gurdena, cik Natālija jutās.

- Atvainojiet, bet jums atteica atbrīvošanu pret galvojumu. Jūs domā vest uz Stailas cietumu.

"Cietums?" Natālija paskatījās uz viņu kā izbiedēts trusītis. "Vai to viņa tikko teica?"

- Ko? - Natālija pakratīja galvu, viņas sirds bija aizmirsusi ritmu. - Es nekādā gadījumā neiešu uz cietumu! Nekādā gadījumā! Es nevaru. Man ir zīdainis. - Viņas krūtis bija sažņaugušās, un viņa elsoja, it kā gatavotos dzemdēt. Viņai pat ne uz mirkli nebija ienācis prātā, ka viņa nedosies mājās.

- Atvainojiet, bet tā notiks. Jūsu kabineta rakstāmgaldā tika atrastas lidmašīnas biļetes. Vienvirziena biļetes jums un jūsu dēlam uz Brazīliju. - Nespēdama parunāt, Natālija vērās advokātē. - Kā jūs varbūt zināt, Apvienotajai Karalistei nav izdošanas līguma ar Brazīliju. Detektīvi domā, ka jūs varētu paņemt savu dēlu un aizlaisties, tāpēc negrib riskēt un izlaist jūs pret galvojumu. Pagājušajā nedēļā tiesnesim tāds notikums gadījās, tāpēc baidos, ka jūs pēc aizturēšanas turēs Stailā.

- Bet... bet... - Vārdi sprūda Natālijai rīklē, kad viņas pasaule izšķīda. - Es nepasūtīju nekādas biļetes, es nepasūtīju. - Advokāte vāca kopā savas mantas, un Natālija, šņukstiem ķeroties kaklā, sagrāba viņu aiz rokas, lai piespiestu klausīties. - Lūdzu, ticiet man! - Advokāte nokratīja Natālijas roku no savas, uzmeta plecā somu un nepielūdzami paskatījās uz Natāliju.

- Redziet, Natālij, baidos, ka lūgšanas uz mani neiedarbosies. Biļetes bija pasūtītas pilsētas "Kooperatīvo ceļojumu aģentūrā". Policija bija pie viņiem aizgājusi, un viņi apstiprināja, ka pārdevuši biļetes jums. Tiešām, nav vērts man melot, jo es jums varēšu palīdzēt vienīgi tad, ja izstāstīsiet man patiesību.

- Bet es stāstu, - šņukstēja Natālija. - Es stāstu patiesību.

Advokāte saknieba lūpas, tad pagriezās un devās projām,

kamēr policists pavadīja Natāliju līdz kamerai, kurā gaidīt transportēšanu. Viena pati svešā pasaulē viņa nometās stūrī, alkdama pēc sava dēla, sava vīra, savām mājām, kamēr bailes un izmisums ķērās pie viņas kā lipīgas rokas.

Devītā nodaļa

Tagad

Natālijas plaukstas pašaujas pie mutes, kad pēc sitiena zemē ar būkšķi nokrīt Saša, saķērusi vēderu. Natālija ievelk elpu un pamet skatienu apkārt, lai redzētu, vai nav liecinieku, bet gaitenis ir tukšs.

- Saša! Apžēliņ, piedod, lūdzu, - viņa saka, notupdamās draudzenei blakus. Moka neziņa par to, vai drīkst viņai pieskarties. - Tu mani nobiedēji.

- Pie joda, Nata! - Saša izspiež caur sakostiem zobiem, pagriežas uz sāniem un nometas uz ceļgaliem. Natālija stāv, kodīdama lūpas, un vēro, kā Saša pūlas piecelties kājās un tad, joprojām turot vēderu, atspiežas pret sienu. - Sasodīts!

- Es ļoti atvainojos, Saša, godīgi... tikai tas...

- Tikai? - Saša sarauc pieri, un Natālija ievēro jaunas grumbas, kā arī dziļas rievas abās pusēs mutei.

"Viņa ir novecojusi," domā Natālija. "Nav vairs tik valdzinoša." Natālijai patīk labāk tas, ka Saša vairs nav tik spoža un trausla. "Interesanti, kada ir bijusi Sašas dzīve šajos pēdējos gados? Varbūt tā nav bijusi tik laba, kā viņa apraksta

savās vēstulēs." Natālija piedomā pie tā, ko grasās pateikt, noapaļo savu sakāmo.

Natālija parausta plecus. - Tu nedrīksti tā cilvēkiem piezagties. Tur, kur es esmu bijusi, tādiem, kas pienāk no aizmugures, padomā nav nekas labs. Ass priekšmets nierēs vai kaklā, vai kaut kas cits. - Viņa mīņājas no kājas uz kāju, īsti nezinot, kā viss beigsies.

Saša novaikstās un, berzējot vēderu, klusi iestenas. Kaut kāda slimīga iemesla pēc Natālija grib smieties. "Varbūt mēs tagad esam norēķinājušās?" viņa domā un saspiež kopā lūpas, lai apturētu ķiķināšanu, kas laužas ārā no rīkles.

Abas stāv un kādu bridi raugās viena otrā.

- Ak, Saša, ir tik labi tevi redzēt!

Vārdi izbēg Natālijai no prāta, kļūst par īstiem, un viņa Sašu apskauj. Atmiņas par draudzību viņu pievelk kā dzelzs skaidas pie magnēta. Viņas ir apmēram viena auguma, kas ļoti atvieglo apskaušanos, un Natālija pievelk Sašu pie sevis, ieelpojot draudzenes smaržas, izbaudot sajūtu, ko sniedz Sašas vaiga pieskāriens. Sasprindzinājums izplūst no viņas nopūtā, kas nebeidzas, kamēr viņas plaušas nav iztukšotas, pazīstama ķermeņa siltums viņu apreibina priekā par domu, ka viņa ir atgriezusies reālajā pasaulē. Pasaulē, kur viņai ir īsta draudzene.

- Es ļoti atvainojos, - viņa saka. Sašai patīk atvainošanās, un Natālija ir priecīga atvainoties, jo zina, ka viņas misija būs daudz vieglāka ar Sašas palīdzību. Viņa apskauj Sašu ciešāk. - Lūdzu, piedod man.

Pēc mirkļa Saša atbild uz apskāvienu, un Natālija sajūt, ka muskuļi atslābst. Beigu beigās tā ir Saša, kas atkāpjas. Viņa pakrata galvu.

- Velns parāvis, Nata! Es nevaru noticēt, ka tā esi tu. -

Viņa aplūko Natāliju no galvas līdz kājām. - Tev ir... ēē... Es, goda vārds, tevi nepazinu.

- Tā varētu būt. - Natālija papliķē pa savām drēbēm.

- Es esmu zaudējusi mazliet svara. Nodomāju, ka man ir apnicis būt blondai. - Viņa parausta plecus, un kaklu žņaudz pārāk daudzas emocijas, lai viņa spētu parunāt.

Saša samiedz acis, uzliek plaukstu uz Natālijas pleca un viegli paberzē. - Vai tev viss kārtībā?

Natālija smejas, asi un rejoši. "Kas par stulbu jautājumu! Tik stulbu, ka es pat nevaru neko atbildēt."

- Oho, - Saša atkārto, neatraudama acis no Natālijas sejas, un tagad viņas lūpās rotājas smaids. - Tu jau esi laukā. Es domāju, ka tas būs... nu, es nezināju, kad viņi domā tevi laist laukā. Kāpēc tu man nepateici?

- Tas man arī bija pārsteigums, - attrauc Natālija. - Es domāju, ka viņiem aptrūkās vietas, kur nobāzt bīstamas sievietes. - Viņa iesmejas. Tas ir joks. Saša sarauc pieri. Natālija pārlaiž plaukstu matiem. "Varbūt ir jāpasēž cietumā, lai saprastu, ka tikai nedaudzas apcietinātās sievietes ir kādam bīstamas, izņemot sevi." - Nudien, es tev būtu pateikusi, bet man vairs nav tava telefona numura. Vai tu vari noticēt, ka viņi ir pazaudējuši manu telefonu? Visi mani kontakti ir pazuduši, tāpēc es tev nevarēju neko paziņot. - Tā ir vāja atruna, viņa to zina, jo Sašas mamma būtu varējusi viņai iedot numuru un draudzeni būtu bijis viegli atrast. Viņa stomās tālāk. - Un tu teici, ka uz dažiem mēnešiem būsi projām, tāpēc es... nu... - Viņa grasījās teikt "nepūlējos", bet šis vārds drīzāk pauda vienaldzību. Viņa uzsmaida Sašai.

- Es domāju, ka tas būs pārsteigums.

Saša sarauc uzacis un paberzē vēderu. - Jā, ir jau arī pārsteigums. - Grupa uzsāk spiedzošu ģitāru un rībošu bungu kreščendo. Saša saviebjas, saņem Natāliju aiz roku, apgriež apkārt un sāk vadīt uz izejas pusi. - Nāc nu, satrakojusies tele, mēs nevaram runāt šajā mežonīgajā troksnī. Iesim dabūsim sev kādu dzērienu.

Viņa ved Natāliju laukā no ēkas, ar pirkstiem sagrābusi Natālijas elkoni kā ar plēsoņas nagiem. Māte mēdza Natāliju vilkt šādi pa ceļu, kad bija uz viņu dusmīga, un Natālija saprot Sašas reakciju, jo tas bija sasodīti labs belziens. Viņa uzdrošinās apmierināti pasmaidīt. "Tā tev ir karma. Tagad tikai jāpierunā Sašu iesaistīties Harija atrašanā."

- Es nevaru noticēt, ka tu biji tajā pasākumā, - Natālija ieteicās, lai uzsāktu sarunu. - Nav gluži tas, kas tev patīk, ne?

Saša smejas. - Nē, tur nu tev taisnība. Mani atvilka līdzi; ja godīgi, man nebija lielas izvēles. Režisors ir direktors labdarības organizācijai, kas rīkoja pasākumu, un piespieda mūs visus nopirkt biļeti. - Viņa palaiž vaļā Natālijas elkoni un tā vietā paņem viņu zem rokas, pievelkot sev klāt.

- Patiesībā es esmu priecīga par ieganstu, lai tiktu projām no šejienes. Kā jau tu zini, Lēdija Gaga man iet vairāk pie sirds. - Viņa pamet neizpratnes pilnu skatienu uz Natāliju. - Ja tā padomā, rokmūzika nav arī tava sirdslieta, vai ne?

Natālija apstājas un atraujas no Sašas, sabāž rokas kabatās. Viņa negrib iet uz krogu, viņai nav laika omulīgai tērzēšanai. Jau tā ir izšķiests pietiekami daudz laika. "Man vajag zināt tūlīt pat, vai Saša palīdzēs."

- Es mazliet steidzos, Saša. Atvaino, bet es neiešu iedzert.

- Tu taču joko, vai ne? - Sašas sejai pārslīd aizvainojuma trīsas. - Pēc visa šī laika...

- Redzi, man jāatrod Harijs.

Saša pamāj. - Ak, tiesa. Toms ir piekritis, ka tu vari satikties ar Hariju? Vai tu tā steidzies pie viņa? - Viņa ir nepārprotami vīlusies un nopūšas. - Tas nekas, es pieņemu, ka iedzert mēs varam citu reizi. - Viņa pastiepj roku un paberzē Natālijas plecu. - Neraizējies par to. Es saprotu.

- Nē. - Natālija dziļi ieelpo. - Atvaino, bet tu nesaproti. Es, hm... Es vēl neesmu runājusi ar Tomu. - Viņa novaib-stās. - Tu zini, kādas ir mūsu attiecības. Problēma tāda... -Natālija vilcinās, tad vārdi paši izskrien pār lūpām. - Es nezinu, kur ir Harijs. Iedomājos, ka viņš būs Toma vecāku mājā... tas ir pēdējais, ko es dzirdēju... Bet māja ir tukša. Pie velna, tā ir pārdota! Vai tu vari noticēt? Tiklīdz es uzzināju, nu... Es nesapratu, kurp iet. Nonācu šeit, jo uz prāmja satiku vienu puisi no grupas un nospriedu, ka viņš kaut ko varētu pastāstīt, jo Toma kompānija ir viena no sponsorēm. Es nevarēju izdomāt neko citu un, nu... - Viņa pamet gaisā rokas.

- Ak nē! - Saša sarauc pieri. - Tātad tev nav ne jausmas,

kur viņi ir?

/

- Vēl nav. - Natālijai vēderā savelkas mezgls un kļūst arvien ciešāks, kad kļūst skaidrs, cik sarežģīta būs viņas misija.

- Jēziņ. - Uz brīdi seko klusums. - Ko tu domā darīt?

Abu acis sastopas, un no Sašas stingrā skatiena saraujas

Natālijas sirds. - Saša, vai tu man palīdzēsi?

- Ar ko? - Viņa izskatās apmulsusi.

- Atgūt Hariju. - Natālijas krūtis sažņaudzas, noskatoties, kā Sašas zilās acis ieplešas. - Man viņš jādabū drošībā.

- Drošībā? Kā tu to domā? Kāpēc lai viņš nebūtu drošībā?

- Viņš ir... - Natālija apklust, jo atceras, ka Saša nezina par Katju vai viņas brāli. "Kā lai viņa saprot?" Natālija dziļi ieelpo. - Viņam jābūt kopā ar mani, Saša. Toms nespēj par viņu parūpēties. Viņš nav piemērots vecāku lomai.

- Ak, Nata. - Sašas acīs ir redzamas raizes. - Vai tu nedomā... Redzi... nepārproti mani, bet... Vai tu nedomā, ka pēc visa šī laika Harijs varētu būt iedzīvojies pats savā mazajā pasaulītē? Es gribēju pateikt, ka viņš tevi nepazīs, vai ne?

Šie vārdi plosa Natālijas sirdi, un viņa drūmi paskatās uz draudzeni. - Protams, ka viņš mani pazīs. - Natālija izspļauj vārdus, un katrā zilbē ir ieslēptas dusmas. - Es galu galā esmu viņa māte. Ko tu runā?

Saša saņem Natālijas plaukstas, viņas seja ir līdzjūtībā atmaigusi. - Es tikai... Ak, es saprotu, cik smagi tev ir bijis. Neapšaubāmi. Visas tavas vēstules... Godīgi, es jūtu tev līdzi, tiešām. Taču reizēm, zini, ir labāk likt visam mieru. Lai cik grūti arī būtu, reizēm tev ir jāatsakās un... jāiet tālāk.

Natālija izrauj rokas no viņas tvēriena.

- Būt bez viņa vairāk nekā trīs gadus jau ir bijis pietiekami grūti, - saka Natālija caur sakostiem zobiem. - Tu domā, ka es tā vienkārši varu aiziet un aizmirst par viņu? Tu domā, ka tas ir iespējams? Es nevaru dzīvot vēl vienu dienu bez viņa, kur nu vēl visu mūžu! Godīgi, tev nav ne jausmas par to, kā es patiesībā jūtos. Pat... ne mazākās jausmas. -Viņa sakrusto rokas uz krūtīm. - Vienalga, aizmirsti par to. Es varu tikt galā pati. Nevar būt grūti viņu atrast uz tik mazas salas kā šī, vai ne?

Drūmi paskatījusies uz Sašu, Natālija atgādina sev, ka viņai joprojām ir Džuans, kam palūgt palīdzību. Turklāt bezgala daudz informācijas ir internētā. Viņa vēl pat nav sākusi ar to. Saša ir tikai papildu variants, nebūtiska daļa no viņas plāniem.

Saša nopūšas. - Paklau, atvaino, es negribēju tevi apbēdināt. Es tikai... domāju par to, kas tev būtu vislabākais. Varbūt vispirms nostājies atkal uz savām kājām, nevis kaut ko steigā sastrādā. Nu, pielāgojies dzīvei ārpusē. Nesteidzies.

- Es jau teicu, lai aizmirsti par to.

- Labi, labi. - Saša pastiepj rokas, it kā gribētu padoties. - Es negribu ar tevi strīdēties. Klau... tā ir tava dzīve. Ja tev ir nepieciešama mana palīdzība, tad... - Viņa Natālijai sirsnīgi uzsmaida un pamāj. - Protams, ka es tev palīdzēšu. Tu zini, ka es palīdzēšu. Lai ko tev vajadzētu.

Viņas kādu brīdi raugās viena uz otru, un Natālija novēršas. Prātā lokās šaubu tārpiņš, jo negribas, lai kāds ir tavā pusē, ja viņš nav pilnībā pārliecināts par mērķi. Un viņa nedomā, ka Saša patiešām pilnībā atbalsta viņu. Vismaz pagaidām.

"Kā viņa uzdrošinās apgalvot, ka Harijs mani nepazīs! Protams, ka viņš mani pazīs. Viņš ir daļa no manis, vai tad ne? Radies no manas miesas un asinīm." Viņa saņem rokas ciešāk uz krūtīm. "Protams, ka viņš mani pazīs."

Natālija paceļ skatienu, pamana, ka Saša viņu vēro piemiegtām acīm, it kā mēģinot par kaut ko tikt skaidrībā.

- Paklau, es vienkārši gribētu saprast... Vai tev ir atļauts?

-Kas?

- Atrasties šeit. Vai tev vajadzētu būt šeit? Menas salā. Es domāju, ka tu būsi...

- Jā? - "Te nu mēs esam," domā Natālija, "sagrauj mani jau pašā sākumā."

- Piedod, Nata. - Saša pastiepj rokas. - Es tikai prātoju, ka viņi grib... kaut kādā veidā tevi uzraudzīt. Iedot tev darbu, uzticēt sabiedriskos darbus. - Viņa parausta plecus.

- Piestiprināt tev to elektronisko sprādzi, lai varas iestādes varētu zināt, kur tu esi.

- Labi. - Natālija novēršas, iesper pa ietvi. - Formāli man nevajadzētu šeit atrasties, bet tas ir tikai uz dažām dienām, un neviens neuzzinās, un...

- Tu taču nedomā man sagādāt nepatikšanas ar policiju vai tamlīdzīgi?

Jau atvērusi muti, lai runātu, Natālija atkal to aizver. "Vai es to domāju? Pavaicāt viņai informāciju, lūgt, lai viņa kļūst par mānekli uzmanības novēršanai? Nē, es esmu visai pārliecināta, ka spēšu draudzeni pasargāt no nepatikšanām ar policiju." Natālija atkal pievērš skatienu Sašai. - Es nelūdzu tev darīt kaut ko nelikumīgu, - viņa saka. - Tiešām ne.

- Tad... kāds ir tavs plāns? Ko tu gribi, lai es izdaru?

Natālija, sirdij joņojot, nopūšas. "Ar ko lai sāk?" viņa prāto,

bet nepagūst kaut ko pateikt, jo iezvanās Sašas telefons. Viņa to izņem no kabatas, ieskatās ekrānā un nošmakstina lūpas.

- Atvaino, man jāatbild, - draudzene paziņo un paiet malā. Natālija ir aizkaitināta. "Sasodīti tipiski. Tieši brīdī, kad plāns pamazām ieguva aprises." Viņa pūlas sadzirdēt telefona sarunu, līdz viņai nonāk atsevišķi vārdi.

- Meļa... ko? Nav labāk? Labi, nekriti panikā... Pamēģini to... Jā? - Viņa nopūšas. - Labi. Labi. Es tūliņ ieradīšos.

Saša niknumā sakniebtām lūpām atgriežas pie Natālijas.

- Paklau, Nata, es tiešām atvainojos, bet man jāiet. Aukle... - Viņa apklust, bet Natālija pieķeras vārdam, tiklīdz tas ir nācis pār Sašas lūpām.

- Aukle? Tev ir bērns? - Viņa ir šokēta, apmulsusi. - Tad jau ārsti toreiz tevi piekrāpa? Sakot, ka tev nevar būt bērni. Tas ir fantas... - Saša pastiepj roku, un Natālijas iesāktais teikums apsīkst.

- Tūlīt pat apklusti, Nata. Tu esi visu pārpratusi. - Viņa izklausās saskaitusies. Izskatās sarūgtināta. - Es nedomāju aukli bērniem. Tā ir pieskatītāja kādam puisim filmas uzņemšanas brigādē. Viņš ir salietojies kaut ko.

- Ak. - Natālija nosarkst. Viņa nevis atvainojas, bet gan maina sarunas tematu. - Tu joprojām filmējies?

Saša, raukdama pieri, izslēdz telefonu. - Ko? - Sakniebtām lūpām viņa paceļ skatienu, kas mazliet atmaigst. - Jā, jā, vēl joprojām filmējos. Bet, klau, man jāiet. Iedod man savu telefona numuru, es tev piezvanīšu. Rīt atradīšu laiku, kad mēs varam satikties, kopīgi izdomāt plānu. - Saša padod Natālijai savu telefonu, pagaida, kamēr viņa ieraksta numuru, un tad piepeši apskauj viņu. Kad Saša atkāpjas, viņas seja ir nopietna. - Neraizējies. Mēs atradīsim Hariju. Tu un es. - Viņa aši uzsmaida Natālijai, tad steigšus aiziet pa ceļu un vēl uzsauc pār plecu: - Līdz rītam!

Natālija vēro, kā Saša nozūd katedrāles virzienā, un saprot, ka nevar ļaut Sašai tā aiziet, nedrīkst noticēt solījumam piezvanīt. "Ja nu viņa to aizmirst?" Rītdiena ar Sašu var nozīmēt daudz ko. Retos gadījumos tas tiešām var nozīmēt rītdienu, bet parasti tas nozīmē dienu vai divas, nākamo nedēļu vai dažus mēnešus. Varbūt tā nepienāk nekad. Viņa aizskrien Sašai pakaļ, bet katedrāles tumšajā teritorijā draudzene vairs nekur nav redzama.

Desmita nodaļa

T

9

Tad

Ritā pēc aresta, kad Natālija bija pavadījusi visu nakti policijas iecirknī, viņu ieveda mazā taisnstūrveida uzgaidāmajā telpā ar melniem metāla soliem pie bālgani zaļām sienām. "Furgons drīz būs šeit," viņai bija pateikts. "Kad būs savācis cilvēkus no citiem iecirkņiem."

Viņai uz rokām parādījās zosāda, sajūtot visu to arestantu klātbūtni, kas te atradušies agrāk. To varēja redzēt netīrajā līnijā, kas stiepās ap telpu, kur cilvēki bija balstījušies ar netīru galvu pret sienu, un uz pelēki krāsotajām simtiem kāju nobružātajām grīdām. Viņa aizdomājās par Hariju. "Vai Tomam izdevās dēlu apģērbt, iedot viņam brokastis? Jā," viņa sev atgādināja, "drīzumā ieradīsies aukle, kas par viņu parūpēsies. Bet viņš ilgosies pēc manis." Krūtis sažņaudzās. Viņa varēja redzēt puisēna bēdīgo, raudošo seju - tēls bija palicis atmiņā un viņu vajāja, kamēr pašai gandrīz bija jāraud.

Ieveda jaunu sievieti, kurai nebija daudz vairāk par divdesmit gadiem, tuša bija notecējusi ap acīm, garie melnie mati sasieti augstu uz pakauša zirgastē. Viņa izskatījās austrumnieciska, eksotiska. Sievietei mugurā bija spīdīga zīda kleita, kas apsēžoties savilkās augstu virs ceļgaliem, atsedzot kājas, uz kurām bija pūķa tetovējums. Kurpju nebija. Salīdzinājumā ar šo sīko augumu Natālija jutās uzblīdusi. Kādu brīdi viņas sēdēja klusējot, telpu piepildīja asa sviedru smaka.

- Esi bijusi agrāk? - meitene apvaicājās ar Liverpūles akcentu tikpat vieglā balsī kā viņas ķermenis. Natālija pakratīja galvu, rokas sažņaugusi klēpī, viņu plosīja pulsējošas galvassāpes. — Es esmu, - sacīja meitene un nopūtās. - Šī man ir trešā reize.

- Kā tā? - Natālijas acis plati iepletās. Viņa pievērsās meitenes basajām kājām, kas likās mazas kā bērnam, nagi bija nokrāsoti ķiršsarkani. "Kur ir viņas kurpes?"

Cieši sakniebusi lūpas, meitene pamāja. - Pirmajā reizē bija nelegālu vielu uzglabāšana. Nav mans lauciņš, es tikai izdarīju pakalpojumu vienam džekam, bet, nu, kurš tad klausās? Tad bija zādzība veikalā. Tajā es atzinos. Saproti, ja tev ārkārtīgi gribas ēst... - Viņa paskatījās uz savām kājām, pagrozīja pirkstus, tad ieraudzīja Natālijas skatienu. - Un tagad... smagi miesas bojājumi. Tā viņi laikam teica. Vai arī viegli miesas bojājumi? Es nevaru atcerēties. Taču es neticu, ka augstpapēžu kurpi var klasificēt kā ieroci. Tas taču nav nazis, vai ne?

Natālija novērsās, apzinādamās, ka viņas mute ir vaļā, un cerēja, ka sejas izteiksme ir pietiekami vienaldzīga. It kā dzirdētais nebūtu nekas sevišķs. "Galu galā, kas es esmu, lai varētu kādu tiesāt? Bet, apžēlojies, smagi miesas bojājumi? Ar smailpapēžu kurpi?"

- Starp citu, mani sauc Mali. - Meitene ar kareivīgu skatienu sakrustoja rokas uz krūtīm. - Un gadījumā, ja tu brīnies, tā bija pašaizsardzība.

- Ak jā, pareizi. - Natālija norija siekalas, palūkojās uz meiteni, lai nešķistu nepieklājīga, bet nespēja izmocīt smaidu. - Es esmu Natālija.

No jauna iestājās klusums, kura laikā Mali knibinājās ar pirkstiem, un Natālija centās uz viņu neskatīties, kas izrādās grūti, ja ir jāsēž tieši pretī. "Kā tas nākas, ka jauna, pievilcīga meitene pavada tik daudz laika cietumā?" viņa brīnījās. "Kāds ir viņas dzīvesveids? Ar kādiem cilvēkiem man būs jāuzturas kopā?" Viņa noslaucīja sasvīdušos pirkstus gar treniņbiksēm. Meitene viņu cieši nopētīja.

- Nebaidies, - viņa sacīja. - Nav jau tik ļauni. Ar tevi viss būs kārtībā.

- Es neko neizdarīju. - Natālijas balss skanēja žēlabaini kā bērnam, kurš apmaldījies. - Man nebūtu jāatrodas šeit.

Meitenes smiekli bija līdzīgi zvārgulīšiem. - Nevienai no mums te nebūtu jāatrodas! Sasodītā sistēma, ja man jautātu. Mēs esam upurēs, vai ne tā? Bet... - Mali pacēla rokas, sarauca pieri. - Ko mēs varam darīt? Šī ir vīriešu pasaule, vai ne? - Viņa nolaida skatienu, sāka atkal knibināties ar pirkstiem. - Vienkārši ar to jāsadzīvo.

Kad automašīna beidzot ieradās, Natālija bija pārsteigta, redzot, ka tās iekšpuse ir sadalīta mazās kabīnītēs ar pelēkiem plastikāta soliem un katru sargā augstu iebūvēts res-tots logs. Dezinfekcijas līdzekļa, vēmekļu un ķermeņa izdalījumu smaka kopā veidoja galvu reibinošu maisījumu, kurā gandrīz nebija iespējams paelpot. Auto šoferis steidzoties asi grieza ap stūriem un strauji izbrauca līkumus, un Natālija slīdēja šurpu turpu pa slideno sēdekli, atsitoties pret sava nodalījuma metāla sienām, atdauzot elkoņus un ceļgalus, plecus un rokas.

Galamērķī viņa no savas kastes izkāpa satricināta un bāla un ievilka pilnas plaušas ar svaigu gaisu. Viņa sajutās gluži kā pēc četrdesmit piecas minūtes ilga brauciena ar karuseli un domāja, ka viņai tūlīt kļūs nelabi. Saraukusi pieri un aizsegusi muti ar plaukstu, viņa mēģināja aizturēt nelabumu. "Vai viņi ir atveduši mani uz pareizo vietu?" Tas nemaz neizskatījās pēc cietuma.

Aiz augstiem vārtiem un metāla žoga atradās sarkanu ķieģeļu Viktorijas laikmeta celtne, liela un iespaidīga, bet daudz labāka, nekā viņa bija gaidījusi. Tā izskatījās pēc privātskolas vai ciemata. Teritorijā ar kokiem un zālienu varēja redzēt līdzīgas ēkas, ar parādes durvīm pa vidu un logiem katrā pusē. Aci priecēja puķu dobes dažādās krāsās. Natālija izelpoja aizturēto gaisu. Viņas sirds sāka sisties mazliet ātrāk. "Varūt Mali ir taisnība. Varbūt beigu beigās te nebūs tik briesmīgi."

Mali uzvedās izaicinoši, sāka nedaudz ķīvēties ar apsargiem, bet Natālija varēja sadzirdēt, ka viņai trīc balss, kas liecināja pr bailēm, un Natālijas sirds sāka pukstēt straujāk. Viņa sekoja Mali uzņemšanas zonā, kas bija savienota ar lielu uzgaidāmo telpu. Ap kafijas galdiem, uz kuriem mētājās žurnāli, bija izkārtoti atpūtas krēsli ar polsterētiem spilveniem. Pie sienas karājās liels televizors. Blakus tam atradās dzeramā ūdens aparāts. Telpa bija gaiša un plaša ar erkera logiem, no kuriem pavērās skats uz glīti iekoptiem dārziem. Atmosfēra šķita labdabīga. Kā tādā kopienas centrā.

Mali tika ievesta citā telpā, savukārt Natālija malkoja ūdeni un pievērsās televizoram, aizmirsdamās kādā šovā par māju pirkšanu izsolē. Viņas sirds salēcās negaidītā ritmā, kājas apvijās viena ap otru un augumu raustīja nebeidzamas spazmas.

"Izbeidz!" Viņa sev sacīja. "Saņem taču sevi rokās. Šajā vietā nav nekā biedējoša. Pilnīgi nekā." Viņa pievērsās savām bailēm, bikstīdama un bakstīdama tās, līdz spēja pacelt pie saknēm gluži kā nezāles. Viņa iztaisnoja plecus un sacīja sev, ka tiks tam cauri. Viņa noskaidros visus pārpratumus un tiks ārā no šejienes dažu stundu laikā. Visaugstākais, dienas laikā. "Ja ir griba, tad ir iespējas. Vai tas vienmēr nav bijis mans moto?"

- Kārtībā? - Kalsna sieviete ar īsiem, balināti blondiem matiem, ģērbusies pārāk lielā sārtā T kreklā, melnos legin-gos un kedās, iekrita krēslā blakus Natālijai. Viņa smaidīja.

- Mani sauc Līza, - viņa sacīja. - Es šorīt esmu atbildīgā par jauniņo atbalstu un sagaidīšanu.

Natālija varēja saredzēt uz viņas rokām rētas, kas līdzinājās baltām masalu pēdām. "Vai tās ir adatu dūrienu pēdas? Vai viņa ir narkomāne?" Viņa nespēja neskatīties uz tām. "Un baltās grieztās rētas uz viņas locītavām. Vai viņa ir mēģinājusi..."

- Atvaino, - sacīja Natālija, paskatīdamās uz sievieti. - Kas tu esi?

- Ieslodzīto biedreņu mentore, tā mūs sauc. Mēs te esam, lai palīdzētu aklimatizēties.

Lizas vaibsti bija mazliet nepilnīgi, gluži kā saplēsta drāna, bet viņas smaids likās draudzīgs. Ciešāk viņu nopētot, Natālija secināja, ka sieviete ir pusmūžā un viņas seju klāj smalku grumbiņu tīkls.

Sieviete pasniedza iepirkumu maisu. - Šo, - viņa sacīja,

- sauc par uzņemšanas komplektu. - Natālija to paņēma un ielūkojās iekšā. - Tajā ir daži tualetes piederumi sākumam. Šampūns, ziepes un tamlīdzīgi. - Līza pieliecās tuvāk. - Zobu pasta ir mazliet par stipru. Taču labāk par neko. Es neciešu tīrīt zobus. - Viņa savaikstījās. Natālija uzzibsnīja smaidu, tad izvilka no somas brošūru. - Tajā aprakstīts viss par šo vietu, kādi ir noteikumi un viss pārējais. - Natālija pamāja. - Tā, es tev īsumā pastāstīšu, un tad tu vari man vaicāt visu, ko gribi. Un tad es tevi satikšu atkal, kad tu būsi dabūjusi novērtējumu un tikusies ar ārstu. - Liza pabāza kājas zem sevis, paņēma no Natālijas brošūru, pāršķīra lapu un sāka runāt, visu laiku rādīdama attēlus, it kā lasītu priekšā bērnam.

Stailas cietums sastāvēja no četrpadsmit lielām ēkām, kas atradās Češīras grāfistes laukos, turpat uz dienvidiem no Mančestras. Katrā ēkā uzturējās ap divdesmit sievietēm. Lielu dienas daļu viņas varēja klīst pa teritoriju, kā vien vēlējās, apmeklēt izglītojošas nodarbības, bibliotēku, sporta zāli, iesaistīties dažādās grupās un saņemt nepieciešamo veselības aprūpi, tostarp dažādās terapijas grupās. Pēc novērtējuma viņu aizvedīs uz Ozola māju, pirmās nakts centru, kur iemītnieces izies iepazīšanās procesu un tiks novērotas pirmo dienu vai divas. Tad viņai nozīmēs māju.

- Tātad es varu iet laukā? - Natālija nespēja noslēpt pārsteigumu balsī.

Līza pasmaidīja. - Jā.

- Es nebūšu ieslēgta visu dienu?

- Nē, ne visu dienu. Redzi, viņiem tikko nācās mainīt noteikumus. Darbinieku trūkums. Mūs ieslēdz pēc pusdienām un tad pēc vakariņām. Apmēram piecos trīsdesmit, tas ir.

- Un... vai man būs istaba ar kādu kopā? - Visos guļamistabu attēlos brošūrā bija redzamas divstāvu gultas. "Divstāvu gultas? Pieaugušām sievietēm? Tiešām?"

- Ak jā. Tā ir sliktākā daļa. Trīs vai četras vienā istabā ir mazliet par daudz. Tikai jācer, ka nenonāksi kopā ar kādu pirdēju. Vai krācēju. - Līza pasmējās, aizlikdama mutei priekšā plaukstu. - Vai mēnessērdzīgo. Tās ir pašas ļaunākās.

"Istaba jādala ar trīs citiem cilvēkiem? Ja nu man viņi nepatīk? Ja nu es viņiem nepatīku?" Natālijas vēders sažņaudzās tikpat cieši kā dūres. Sāpes viņu pārsteidza negaidot, un viņa salīka čokurā. Kad viņa atkal atliecās, augšlūpa bija nosvīdusi. Kļuva slikti, un kaklā sakāpa nelabums.

- Tev viss ir kārtībā? - Līza, saraukusi pieri, viņu nopētīja. - Tu izskaties mazliet ne savā ādā. Vai tev kaut kas ir vajadzīgs?

Natālijas vēders apmeta kūleni. Viņa aizsedza muti ar plaukstu, taču bija jau par vēlu, un vēmekļi izšļācās pa grīdu nelāgi smirdošā masā. Natālija noelsās, kad kārtējā spazma izšāvās cauri augumam.

Līza pielēca kājās un izskrēja no istabas, pēc pāris minūtēm parādoties no jauna ar slotu un spaini rokā. Aiz viņas nostājās cietuma uzraudze.

- Tā, mīļā, - sacīja cietuma uzraudze, jauna, tukla Natālijas vecuma sieviete ar īsiem, brūniem matiem un līdzjūtīgu smaidu. - Nejūties visai labi? - Vaigiem degot, Natālija pakratīja galvu. Aizžņaugtā kakla dēļ viņa nespēja parunāt. - Esi šeit pirmoreiz? - Natālijas vēders sagriezās, un viņa, norijusi žulti, pamāja. - Skaidrs. Tad mēs tevi iekārtosim, cik ātri vien varēsim, un tu varēsi ieiet dušā, notīrīties. Es domāju, ka mēs tevi vispirms nosūtīsim pie ārsta. Labi?

Uz brīdi Natālija saņēma galvu rokās, tad pieslējās kājās. "Kas ar mani ir noticis?" Bija pārāk karsti, bet viņa trīcēja, mugura bija mikla no sviedriem, augums likās tik smags, ka viņa ar grūtībām varēja noturēties taisni. Viņa sekoja cietuma uzraudzei uz medicīnisko apskašu telpu, kur virsvadību pāņēma māsiņa un Natālija iekrita krēslā, tik tikko jūtot adatas dūrienu, kad viņai paņēma asinis analīzēm.

Beigās viņu ieveda pārblīvētā istabiņā, kur aiz rakstāmgalda sēdēja ārste. Viņas melnos, līdz plecam garos matus caurauda sirmums. Dzīvās acis skatījās pāri laima zaļām bifokālajām brillēm, kas saskanēja ar viņas virssvārča krāsu un piestāvēja viņas tumšajai ādai.

Natālija samiedza acis, jo gaisma bija pārāk spoža, par sevi atgādināja pulsējošās galavassāpes.

- Labi, Natālij. No asins analīzēm mēs varam redzēt, ka tu esi lietojusi opiātus, - bez kāda ievada sacīja ārste, it kā šīs ziņas jau varētu gaidīt. Viņa ar sarauktu uzaci vērās Natālijā, gaidot, ka viņa kaut ko sacīs. Natālija skatījās pretī, satvērusi vēderu, kurā atbalsojās ārstes balss.

"Opiātus? Vai tā viņa nupat teica?"

Salikusi plaukstas uz rakstāmgalda, ārste paliecās uz priekšu un ierunājās mazliet skaļāk. - Man vajag zināt, kādas tieši narkotikas tu esi lietojusi un kādās devās, lai mēs tevi droši varētu no tām atradināt.

- Piedodiet? Es esmu... Es esmu... Ko? - "Kā šī sieviete varēja kaut ko tādu padomāt?" Viņa pakratīja galvu un acumirklī to nožēloja, jo acu priekšā istaba sāka griezties.

Ārste palūkojās pāri brillēm un nopūtās. - Tev no tā nebūs necik vairāk nepatikšanu. Redzi, nav nekādas jēgas to noliegt, tavi asins un urīna paraugi runā paši par sevi.

Pulkstenis tikšķēja. Kaut kas elektrisks dūca. Nebija nekā vairāk, ko Natālija varēja pateikt. Viņa nekad mūžā nebija lietojusi tabletes. Nekad neko nebija sev šļircinājusi. Kāpēc lai viņa to darītu?

- Es tev mēģinu palīdzēt, - sacīja ārste. Natālija noraudzījās uz viņu. - Labi, - turpināja mediķe, - vai tev bija izrakstīts valiums? Kaut kas tamlīdzīgs?

- Nē! Nē, jūs esat kļūdījusies. - Natālija sarāvās no savas balss skaļuma.

T

Ārste saknieba lūpas un tad turpināja: - Kaut kas pret depresiju? Bezmiegu? Nemieru?

Natālijai prātā atausa kāda atmiņa par dienām, kad Harijam bija slikti. Viņa sarauca pieri, mēģinot atcerēties. - Pirms dažiem mēnešiem ārsts man kaut ko iedeva, bet... es nolēmu tās tabletes nelietot. - Viņas balss bija pārvērtusies čukstos, bet pat tie grieza ausīs.

- Vai vari pateikt, kas tās bija?

- Visi šie medikamentu nosaukumi... - Natālija piespieda sevi domāt, sažmiegdama acis, lai nejustu sāpes. - To ir grūti atcerēties.

- Kam tie bija domāti?

- Ēē... nu, mans vīrs teica... - Natālija nopūtās, atminoties viņa vārdus. Bija kauns atzīties. - Es netiku galā... pēc mūsu dēla piedzimšanas, un vīrs... nu, viņš teica, ka man vajadzētu kaut ko dabūt, kas palīdzētu man gulēt. Nomierinātu. Es nezinu...

Ārste pasmaidīja, lai viņu iedrošinātu.

- Mēs varam sazināties ar tavu ģimenes ārstu, palūgt izrakstu no kartītes, lai skaidri redzētu, kas tika izrakstīts. Tad mēs varam izdomāt, kā tev palīdzēt bez tām iztikt.

- Bet es nelietoju nevienu no tām. - Natālija uzskatīja, ka skaidri to zina.

- Natālij. - Ārstes balss bija stingra, tonis nepieļāva nekādu jokošanos. - Tu noteikti kaut ko lietoji. Un pēc tā, kā tas izskatās, pēc taviem abstinences simptomiem spriežot, tev ir izveidojusies neliela atkarība, un mums vajag tevi soli pa solim atradināt no tās vielas. Atvieglot tavu stāvokli. Tici man, tu negribēsi pārtraukt lietošanu pēkšņi.

Saņēmusi galvu rokās, Natālija atkrita atpakaļ krēslā, nebūdama vairs pārliecināta par sevi.

"Vai es esmu lietojusi tabletes?"

Viņa varēja sev acu priekšā iedomāties pudeli vannas istabas skapītī un atcerējās, ka bija uz to dažas reizes paskatījusies un prātojusi, vai no vienas tabletes varētu rasties kāds ļaunums, bet tad apziņai pieklauvēja viņas mātes pieredze ar miega tabletēm un antidepresantiem, atgādinot, ka tas nav tā vērts. "Varbūt es tiešām biju padevusies mierīgākas realitātes vilinājumam? Vai tā bija?"

Natālija pakratīja galvu. - Es vienkārši... neatceros. Kāpēc es neko nevaru atcerēties?

- Daudzas no šīm narkotikām var ietekmēt atmiņu, tā ir viena no blakusparādībām. Tāpat tās var izraisīt sliktu dūšu, padarīt īdzīgu, nomāktu, izraisīt krasas garastāvokļa maiņas. Reakcija var būt visdažādākā. Tās katru ietekmē citādi, atkarībā no konkrētas narkotikas, devas, tavas vielmaiņas. - Ārste kaut ko uzrakstīja, tad paskatījās uz Natāliju. - Opiātu aizstājterapiju mēs sāksim jau šodien. Kad būs informācija no tava ģimenes ārsta, mēs ārstēšanu vajadzības gadījumā varēsim pārskatīt. - Ārste pievērsās uzraudzei un atkal pameta skatienu uz Natāliju. - Un es domāju, ka mēs tevi paturēsim Spārnā uz novērošanu. Tā ir atsevišķa nodaļa, kurā mēs aprūpējam cilvēkus, kam ir atkarība no narkotikām un... citas problēmas.

Sirds Natālijai izlaida sitienu. Līza bija pieminējusi Veita spārnu. "Vai tā nav vieta, kurā tur visus dīvainīšus? Paškait-niekus, cilvēkus ar garīgās veselības problēmām."

- Mums būs vieglāk novērtēt tavu medikamentu patēriņa līmeni. Un tev būs pašai sava istaba. Kura mums šobrīd nav pieejama Pirmās nakts centrā. Pēdējās pāris dienās ienācis mazliet par daudz cilvēku.

Natālija varēja dzirdēt, kā no viņas izplūst gaiss, kad cietuma uzraudze veda viņu atpakaļ uz uzgaidāmo telpu. - Man nekas nekait, - viņa sacīja lūdzošām acīm. - Godīgi, man būs labi Pirmās nakts centrā. Es tikai esmu šokēta, ka atrodos šeit. - Viņa mēģināja pasmaidīt, bet smaids saļodzījās viņai lūpās. - Nudien, es nedomāju, ka man nepieciešams doties uz Veita spārnu.

Cietuma uzraudze viņu apsēdināja. - Ja tu tikai te pagaidītu, es atgriezīšos, kad būšu iekārtojusi tev istabu. Zini, viss tiek darīts tikai tāpēc, lai tev būtu labāk.

Strauji elpodama, Natālija parāva savus matus.

"Kā, ellē, es kļuvu par narkomāni?"

Vienpadsmitā nodaļa

Tagad

Ir vēls, kad viņa atkal piezvana. Es vispirms ļauju telefonam kādu brīdi zvanīt un tikai tad paceļu klausuli.

- Jā. - "Vai es izklausos pietiekami garlaikota?"

- Man ir vairāk informācijas.

- Stāsti. - Es aizveru acis. "Lūdzu, Dievs, lai viņa man pastāsta kaut ko cik necik noderīgu!"

- Es nezinu, kur viņa ir, bet...

- Jā.

- Toties es zinu, ar kādu mašīnu viņa brauc.

Jā! Es triumfējoši pavēzēju dūri un atgādinu sev, ka nedrīkst pārāk sapriecāties, jo šī sieviete mīl nākt klajā ar "bet".

- Tā, - es saku pavisam ikdienišķi.

Klusums. "Vai viņa vēl tur ir?" No līnijas otra gala atskan smaga nopūta. "Alkatīgā neliete atkal ir tur, grib dabūt vairāk naudas." Es ieslēdzu skaļruņa režīmu, nolieku telefonu uz galda un gaidu, tad apsēžos, sakrustoju rokas, viegli sitot ar pēdu pa galda kāju, un pētu plaisu griestos, kas izskatās kā zibens.

No telefona krakšķēdama atskan balss. - Vai tu vēl tur esi?

Es smaidu. - Jā, vēl joprojām tepat.

- Man ir reģistrācijas numurs.

Jā! Es uzsitu ar dūri pa galdu. Tagad es esmu sajūsmā. Tas ir labāk, nekā es biju cerējusi.

- Skaidrs. Kāds tas ir? - Iestājas pauze. - Ak, Dieva dēj! Vai tu vienreiz beigsi spēlēt spēlītes? Apžēliņ. Tu jau tagad esi krietni atklājusies. Un es zinu, ka tev ir vajadzīgs darbs un nauda. Es arī zinu, kur tu dzīvo un kur tavi bērni iet uz skolu. Saprati? Vairāk naudas nebūs. - Es pieklusinu balsi. - Vispār naudas nebūs, kamēr tu man nesagādāsi kaut ko pavisam noderīgu.

- Kā lai es zinu, ka tu man samaksāsi?

- Es to vienmēr esmu darījusi, vai ne?

Viņa kādu brīdi klusē. - Laikam gan.

- Laba meitene, - es saku. - Atsūti man īsziņu. Visu, ko zini par viņas mašīnu. Ražotāju, modeli, krāsu un numuru. Tu man to uzraksti un dabū savu naudu. Šovakar. - Viņa nopūšas. Es gandrīz varu sadzirdēt, ka viņa domā. - Man informācija ir vajadzīga nākamajās piecās minūtēs, vai arī es zaudēju interesi. Un tu nesaņemsi samaksu.

Viņa atkal nopūšas. - Lai notiek.

Es beidzu sarunu, un pēc dažām sekundēm mans telefons iepīkstas. Un te tas ir! Viss, kas man vajadzīgs. Es jūtos mazliet eiforiski. "Apžēliņ, tā sieviete ir pilnīga muļķe." Es mazliet pasvārstos un pēc nelielas vilcināšanās pārskaitu naudu. Darījums galu galā ir darījums. Tad es izdzēšu viņas kon-taktinformāciju un zvanu vēsturi un pārnesu informāciju no viņas īsziņas uz piezīmēm savā telefonā.

Tas nozīmē, ka vienu problēmu no savas dzīves es varu izsvītrot.

Tagad ir laiks risināt nākamo.

Es saberzēju rokas. Pamazām lieta kļūst interesanta. "Rīt būs laba diena," es nodomāju.

Divpadsmitā nodaļa

Tagad

Natāliju pamodina troksnis - tiek aizvērtas un atvērtas atvilktnes, aizcirstas durvis, tērzēts pie brokastīm.

Viņa guļ gultā, pilnībā apģērbta, viņas telefons joprojām ir sažņaugts rokā un rāda, ka pulkstenis ir seši un piecdesmit divas minūtes. Kopš nosūtīšanas uz cietumu šī ir pirmā reize, kad Natālija ir nogulējusi bez pamošanās visu nakti, un viņa mēģina samirkšķināt acis, lai pamostos. Taču miegs nelaiž viņu vaļā, tas vēl nav gluži gatavs atkāpties. Viņa bija redzējusi jauku sapni, kurā rotaļājās pludmalē ar Hariju gluži tāpat kā vakar manītās mātes. Viņi bija kopā cēluši smilšu pili, un Natālija grib atgriezties un to pabeigt, dzirdēt, kā Harijs ar viņu runā, rūpīgi krauj smiltis ar lāpstiņu spainītī un kārtīgi tās piepliķē.

Pēc mirkļa viņa atkal uzraujas no miega un pielec sēdus, sirdij sitoties no domas, ka vajadzētu kaut ko darīt, vajadzētu kaut kur būt, ka ir diezgan vēls. Tagad izmisumā no tā, ka Harija klātbūtne ir pagaisusi, viņa pārmet kājas pāri gultas malai, atbalsta elkoņus pret ceļgaliem, saņem galvu rokās, sakņūp uz priekšu un gaida, kad sirds nomierināsies.

"Šodien es viņu atradīšu," Natālija sev saka. "Tātad... uz kurieni es dodos?"

Iepriekšējā vakarā viņa mēģināja piezvanīt Džuanam, bet atbildēja sieviete, kas pastāstīja, ka viņš esot pasākumā un aizmirsis paņemt līdzi savu telefonu. Natālija nekādu ziņu neatstāja. Tad viņa vairākas stundas velti izmēģinājās internētā atrast informāciju par to, kur varētu atrasties Toms, un acīmredzot meklēšanas procesā bija aizmigusi.

Smadzenes šķiet nejutīgas, paralizētas no pārāk ilgas gulēšanas. Prātā, kur vajadzētu būt domām, nav nekā, tikai migla, un bezcerība liek viņas ķermenim justies letarģiskam un smagam.

Viņa vēlreiz ieskatās pulkstenī, pāris reižu izelpo, lai atmostos. Ir pārāk agrs, lai cilvēki atrastos savos darba kabinetos, lai viņa kādam zvanītu. Parakājusies somā, viņa atrod skriešanai vajadzīgās lietas. Pieredze apliecina, ka fiziski vingrinājumi ir labākais veids, kā iekustināt domas, un adrenalīna lādiņš pacilās viņas garu, kas ir tik nepieciešams. "Tikai īss skrējiens. Augstākais, divdesmit minūtes. Tad nākšu atpakaļ, izstrādāšu darbības plānu un atgūšu savu dēlu."

Juzdamās daudz pozitīvāk, Natālija teciņus noskrien lejasstāvā.

- Labi gulēji, mīlīt? - Mērija pabāž galvu pa virtuves durvīm, kad Natālija ir tikusi līdz apakšējam pakāpienam. Saimniece ir ietinusies pūkainos zilos rītasvārkos, kājās viņai ir čības briesmoņa ķetnu izskatā, mati jau saķemmēti, jauki un akurāti, kosmētika uzklāta. - Esi gatava brokastīm? Es gatavoju kafiju, ja vēlies, vai tēju.

Natālija mēģina pasmaidīt, bet viņas seja vēl nav pamodusies. - Es patlaban eju paskriet, - viņa atbild.

Mērija savelk uzacis. - Ak, labi, lai tev veicas. Es pagata-

vošu brokastis, kad vien tu būsi gatava. - Viņa pavēcina plaukstu, un Natālija iziet pa parādes durvīm.

No skata uz jūru un pasaules bezgalības saviļņojas Natālijas krūtis. Viņa ieelpo pilnas plaušas ar sāļo gaisu un sāk vairākus iesildīšanās vingrinājumus. Tad viņa palūkojas pulksteni un metas mundrā skrējienā, ar gribasspēku spie- i žot kājas pret zemi, liekot muskuļiem darboties. "Es varu viņu atrast, es varu viņu atrast, es varu viņu atrast," Natālija atkārto, pielāgojoties saviem soļiem. Tā ir mantra, lai kon- j centrētu domas. Vēders raustās un rūc, viņa saviebjas, taču turpina skriet.

Diena ir rāma un mierīga, saule pīļu olu krāsā jau smaida debesīs, gaiss silti pieskaras viņas ādai. Viņai priekšā sle- 1 jas garais, zemais Pīlas pakalns, jahtu osta ir pa kreisi no tās, pils un jūra - pa labi. Tas šķiet acīmredzams maršruts. "Ne- ' vajag visu ceļu līdz pašai augšai," viņa sev saka, "pietiks ar desmit minūtēm. Tad es laidīšos atpakaļ lejā." Natālija sāk skrējienu augšup pa stāvo taku.

Viņa iztēlojas, kā ir atnākusi šurp ar Hariju, kas maziem solīšiem tek viņai blakus, turas pie viņas rokas un čivina, kā jau mazie cilvēki to dara. "Kur viņš varētu būt? Vēl joprojām Daglasā, kaut kur tuvu pie Toma darba? Vai arī viņi ir pārcēlušies uz kādu vietu grāfistē, uz vienu no ciematiem? Reāli domājot, ir jāpieņem, ka zēns var atrasties jebkur uz divsimt divdesmit kvadrātjūdzes lielās salas." Viņa sakož zobus, lielu muskuļi deg kā ugunīs, sperot soļus aizvien spēcīgāk, un beidzot viņa ir nokļuvusi virsotnē, kur apstājas atvilkt elpu un ieskatās pulkstenī. Atlikušas desmit minūtes, "īsa atelpa," viņa nodomā, "tad es skriešu atpakaļ."

Natālija apsēžas zālē, krūtīm cilājoties pēc intensīvās piepūles augšupceļā, un raugās lejup uz piekrasti salas dienvi-du pusē, ar skatienu aptverot apaļīgos pakalnus, ko izrobo stāvas klintis, kas beidzas nemierīgajā jūrā. Zemāk planē un klaigā kaijas, klinšu terasēs un aizās rit trokšņainas kņadas pārpilna dzīve. Viņa ļauj savam prātam dreifēt viļņos, lidot līdzi kaijām, šūpoties pūkainajos mākoņos, kas peld debesīs. Var redzēt kalnus tālumā pāri jūrai. "Tā būtu Īrija?" Vēl vairāk kalnu ir viņai labajā pusē, kam vajadzētu būt Skotijas robežai.

Izkustēšanās un piepūle ir noaudusi savu maģiju viņas prātā, un drīz vien tajā plūdumu sāk ideju straume. "Varbūt nekustamo īpašumu aģentiem ir atstāta jaunā adrese sūtījumiem. Un es varu pamēģināt pastu. Manx Telecom? Skolas? Harijam tagad vajadzētu būt uzņemšanas klasē, ja viņiem te ir tādas. Tas arī ir jānoskaidro. Kā ar bērnudārziem? Un es zinu, kur atrodas Toma birojs, tātad varu izsekot Tomam no darba uz mājām. Un Džuans! Var mēģināt viņam piezvanīt vēlreiz; varbūt Džuans var palīdzēt. Jā, daudz pozitīvu lietu, ko darīt. Varbūt Sašai būtu vieglāk izsekot Tomu?" Natālija domā. "Viņa droši vien ir apmetusies viesnīcā. Un Dag-lasā nemaz nav tik daudz viesnīcu. Varbūt es varētu sameklēt Sašas mammu un dabūt viņas telefonu tādā veidā." Viņa rausta zāli, ļaujot stiebriem izkaisīties vējā. "Mēs bijām laba komanda, iekams brieduma gadi saskaldīja mums dzīvi gabalos. Cik labi būtu sajust to tuvību atkal no jauna?" Šis jautājums liek sažņaugties Natālijas sirdij, un viņa nopūšas.

"Viņš tevi nepazīs."

Sašas vārdi atbalsojas Natālijai prātā, izsitot viņas domas no sliedēm. Plecos iezogas sasprindzinājums. "Kā viņa vispār uzdrošinās ieteikt, ka man būtu jāaizmirst Harijs?" Pirksti rakņājas augsnē. "Kā viņa varēja? Nu jā, ko gan Saša var zināt... Viņa, iespējams, nesaprot, kā tas ir, ja gabals no tevis ir pazudis. Nozagts." Viņa pieceļas, notrauc zāli no kājām un ir gatava kāpt lejā.

Negaidot Natāliju pārsteidz reibuma vilnis, un sirds piepeši ir sākusi joņot. Aptvērusi ceļgalus, viņa paliecas uz priekšu. Viņa pazīst šīs sajūtas, trulo dirnēšanu pierē, punktiņus acu priekšā. Zeme sakustas viņai zem kājām, liekot pazaudēt līdzsvaru. Tā ir noticis agrāk, un vienīgais veids, ka apturēt pamatīgas migrēnas lēkmi, ir kaut ko apēst. Natālija paskatās uz maršrutu, pa kuru tika līdz augšai, un noelšas. "Tāds stāvums." Pamazām viņa sāk savu ceļu lejup, klūp un grīļojas kā dzērāja, žilbinošiem gaismas stariem eksplodējot acu priekšā, un uz pieres izspiežas sviedru lāses.

- Ei! Ei!

Tā ir vīrieša balss, iečaukstas apģērbs.

Viņa pagriežas un redz sev aiz muguras kādu cilvēku. Gara auguma tumšmati.

"No kurienes viņš te uzradies? Vai viņš mani novēroja? Man sekoja?"

Viņas sirdspuksti kļūst straujāki.

"Tas nav viņš. Viņš nevar zināt, ka es esmu šeit," Natālija sev saka, taču pati tam nenotic.

Natālijas pulss dun ausīs, kad viņa klupdama mēģina iet ātrāk, taču vīrietis tomēr ir pienācis tuvāk. Pagriezdamās pārāk ātri, viņa zaudē līdzsvaru, aizķeras aiz akmens un nogāžas zemē. Sīkziedu uleksi un virši skrāpē viņai seju, rokas, duras caur drēbēm. Viņa dzird vīrieša soļus. Aizver acis.

"Tas ir viss. Beidzies. Vai viņš apžēlosies? Kāpēc lai viņš to darītu? Viņa kultūra ir Vecā Derība, acs pret aci, zobs pret zobu." Prātā atskan vārdi no viņa vēstules.

"Es likšu tev ciest to, ko es esmu cietis. Tu skatīsies, kā es daru tavam bērnam to, ko tu izdarīji manai māsai. Un tad tu mirsi."

Viņas augums saspringst, plaukstas aizsedz galvu.

Tiek šļūkātas kājas.

Atskan bērna smiekli, sajūsmināts spiedziens, un vīrietis kaut ko murmina. Natālija pagriež galvu un redz mazu zēnu, kurš pietupies skatās uz viņu ar lielām gaišbrūnām acīm. Zēnam ir cirtaini blondi mati, no pastaigas sārti vaigi. Natālijai aizraujas elpa. Viņa piemiedz acis, lai labāk redzētu zēna seju, ierauga viņa smaidu, puisēna mute ir pilna ar sīkiem zobiņiem.

- Harij, - viņa pačukst un prāto, vai neredz halucinācijas. Vai nav jau mirusi. Viņa aizspiež acis, atkal tās atver, un bērns vēl joprojām ir tur. "Viņš ir īsts." Un visas domas par gaidāmo uzbrukumu ir aizmirstas, izmestas no prāta līdz ar šī bērna uzrašanos. "Mans bērns. Vai tas var būt?" Viņa piemiedz acis, atsauc atmiņā Harija tēlu un salīdzina to ar zēnu savā priekšā. Vienīgā iezīme, par kuru Natālija ir pārliecināta, ir viņa gaišbrūnās acis. "Iespējams, ka puisēnam ir tēta blondie mati, nevis mani brūnie. Es taču varētu mazo iedomāties pavisam nepareizi, vai tad ne? Galu galā, kurš zina, kā mazulis izskatīsies pēc gandrīz trīsarpus gadiem?" - Harij! - viņa šņukst, emocijām aizsprostojot rīkli, neļaujot skaidri runāt.

Zēns veras viņā, un Natālija pastiepj roku, lai viņam pieskartos, bet puisēns ir pārāk tālu. Viņa pārveļas uz sāna un mēģina pieslieties uz ceļgaliem, bet viņas redzi aizmiglo neidentificēti objekti.

- Konor, nāc šurp, - saka vīrietis, un bērns aizskrien.

"Tas nav viņš."

Vilšanās smagi iegulst Natālijai krūtīs, un viņa atkal atkrīt zemē, tagad apzinādamās pierē sāpes, kas dun unisonā ar pulsu.

- Rāmāk, - brīdina vīrietis, notupdamies viņai blakus. - Vai tev viss ir kārtībā? Vai es varu kaut kā palīdzēt?

- Cukurs asinīs, - viņa attrauc, cīnīdamās ar nelabuma vilni.

- Ak tā. - Viņš izklausās atvieglots un atrauj vaļā mugursomas augšējās kabatas rāvējslēdzēju. Natālijai rokā tiek ielikts kaut kas balts. Viņa mēģina uz to koncentrēties, izlemt, kas viņai ar to būtu jādara. - Kendalas piparmētru kūka, -svešinieks bilst. - Tīrs cukurs. Dabūs tevi uz kājām viens un divi.

Natālija iebāž saldumu mutē, jūt, kā piparmētrīgais cukurs izkūst, pārvēršas par mīkstu masu un ieslīd rīklē. Viņš padod Natālijai vēl vienu gabalu, tad vēl vienu, un pēc dažām minūtēm viņa atskārš, ka enerģija sāk atgriezties, reibonis un nelabums pāriet. Viņa pagriežas uz ceļgaliem, aptupstas un samiedz acis spožajā rīta gaismā. Abi glābēji skatās uz viņu. Natālija zem viņu pētošā skatiena, vaigiem degot, sagrozās un pūlas piecelties kājās.

- Ei, pagaidi mazliet! - brīdina vīrietis, uzlicis roku viņai uz pleca. - Es nokāpšu lejā ar tevi, pārliecināšos, ka tev viss ir labi.

- Man nekas nekait, godīgi, - viņa nosaka, tad paklūp, kad kājas saļogās. Vīrietis viņu uzķer kritienā.

Viņš noūjina un pakrata galvu. - Sieviete, kas ar tevi? Vienkārši pieņem mazliet palīdzības, ja?

Natālija viņam saspringti uzsmaida, pieturas pie viņa rokas, un viņi sāk kāpienu lejup pa taciņu divu vecīšu gaitā. Mazais zēns skraida viņiem pa priekšu kā satraukts šunelis. Par laimi, viņi pārmij tikai dažus vārdus, un netiek uzdots neviens jautājums, jo Natālija būtu jutusies briesmīgi, ja viņai nāktos melot šim cilvēkam pēc tam, kad viņš bijis tik laipns.

Kalna pakājē viņa ierauga vairākus izklaidus izvietotus solus, palaiž vaļā vīrieša roku un norāda uz tuvāko solu.

- Hm, zini ko? Es domāju, ka es te mazliet pasēdēšu, pabaudīšu skatu.

- Vai tu esi pārliecināta? Man nav iebildumu pavadīt tevi līdz mājām. Nudien, tas nav grūti.

Nākamajā mirklī Natālija smagi atkrīt uz sola, savicina roku. - Man šeit būs labi. Pavisam labi. - Viņa uzsmaida vīrietim. - Liels paldies par tavu palīdzību. - Viņa sakrusto rokas, atbalstās pret sola atzveltni un skatās uz pili savā priekšā, izmisīgi cerot, ka vīrietis sapratīs nodoto vēstījumu un atstās viņu vienu pašu. To viņš arī dara.

Natālijas domas sačukstas vējā. "Tas bija stulbi. Stulbi. Ir jārūpējas par sevi vairāk, jābūt stiprai un modrai. Ja tas būtu bijis Katjas brālis, kas man sekojis, tad nevarētu zināt, kas notiktu. Pāri klints malai, un... Tik viegli tas būtu bijis."

Tomēr ļaunākais nenotika. Nav jēgas kavēties pie varbūtībām. "Lai nu kā, viņam ir vajadzīgs Harijs. Viņš nevar mani mocīt, ja es esmu mirusi, vai ne?" Pat no šīs domas un vārdiem Natālija nodreb.

"Koncentrējies uz Harija atrašanu. Nekādas novirzes, nekādi blakus ceļi. Palikušas divas dienas un vēl mazliet."

Plāns piepeši kļūst skaidrs. "Sameklē Tomu un seko viņam uz mājām. Viņš ir atbilde uz visu. Kur dzīvo viņš, tur dzīvo arī Harijs." Var atmest visas pārējās idejas, tāpēc ka šī ir vienīgā, kurai ir kāda vērtība. Un pats skaistākais ir tas, ka viņa precīzi zina, kur Toms strādā.

Trīspadsmitā nodaļa

Tad

Atceroties ziņu materiālus, Natālija secināja, ka Veita spārns atbilst viņas iedomām par cietumu - pilnīgs pretstats ēkai, uz kuru viņu aizveda sākumā. Arhitektūra uz viņu iedarbojās nospiedoši tajā pašā mirklī, kad viņa iegāja pa durvīm, un lika justies mazai un izbiedētai.

Atšķirībā no Viktorijas laika celtnēm, Veita spārns bija moderna divstāvu eka ar kamerām, kas bija izkārtotas abās pusēs augstam, varbūt piecpadsmit pēdas platam gaitenim, kam vienā galā atradās metāla kāpnes. Pirmajā stāvā gaiteni izmantoja kā kopējo telpu, kurā bija izkārtoti ādas dīvāni un lieli, apaļi galdi ar tiem piestiprinātām zilām sēdvietām, kas bija pieaugušo variants aprīkojumam, ko varētu atrast pamatskolā. Par griestiem kalpoja metāla restes, kas ļāva gaismai izspraukties pa stikla jumtu virs tām, tajā pašā laikā atturot cietumnieces mest lietas vai mesties pašām lejā no otrā stāva. Viņi bija mēģinājuši padarīt vietu gaišāku, nokrāsojot kameru durvis bālgani sārtas un gaiši violetas, savukārt sienas - magnolijas tonī. Grīdas bija no betona, nokrāsotas sarkanas un pārklātas ar zilu celiņu. Tas nenoliedzami bija cietums - lai cik to censtos padarīt priecīgāku, tas tik un tā izskatījās drūms, oda pēc attiecīgās iestādes un gaisā turēja kodīga tīrīšanas līdzekļa smaku.

Brīdī, kad Natāliju nogādāja līdz viņas kamerai pirmajā stāvā, gaitenis bija tukšs, bet visapkārt atbalsojās kliedzieni un saucieni. Viņa nodrebinājās un salika rokas sev uz krūtīm, cieši sevi apskaujot.

Viņas kamera līdzinājās kastei magnoliju krāsā, ne lielāka par pieliekamo mājās. Tajā atradās metāla gulta, plānais matracis bija pārsegts ar bāli zaļiem palagiem, segu un persiku toņa pārklāju. Virs tās atradās skapītis, kur glabāt savas mantas, un plaukts. Tualete un izlietne bija ievietotas stūrī - gultas galā aiz aizslietņa. Pie sānu sienas stāvēja galdiņš un krēsls. Un iepretī durvīm, telpas otrā galā, varēja saskatīt restotu logu ar piecām šaurām stikla strēlēm, pa kurām patiesībā neko nevarēja redzēt, bet kuras ļāva telpā ieplūst kaut drusciņai gaismai.

Natālija palūkojās sev apkārt, un viņas vēders sažņaudzās kā dūre. "Tātad šī niecīgā istabiņa?" Dezinfekcijas līdzekļa smaka bija tik spēcīga, ka viņa to varēja sagaršot. Vēders apmeta kūleni, kaklā sakāpa dedzinoša žults.

- Te nu mēs esam, Natālij, - ar gurdenu smaidu sacīja cietuma uzraudze. - Tagad mazliet aprunāsimies, pēc tam tu vari iekārtoties un mazliet atpūsties.

Ieplestām acīm Natālija pakratīja galvu. - Man nav jāatrodas šeit, patiešām. Es tagad jūtos daudz labāk, paldies. Mazliet uzdeva nervi. Tas arī viss.

- Mediķi uzskata, ka tev jāatrodas šeit, tāpēc tu paliksi, kamēr mums būs pateikts citādi. Tas nav mans lēmums, drostaliņ. - Viņa norādīja, lai Natālija apsēžas gulta, kamēr pati iekārtojās uz krēsla.

Atsperes, Natālijai sēžoties, iečīkstējās, it kā gulta grasītos viņai iekost. Tai nebija ne dūnu segas, ne kāda elastīguma, un šķita, ka plānajiem pārklājiem trūka jebkādas spējas sasildīt. "Es te nevaru gulēt," nodomāja Natālija, juzdamās satriekta par sienu tuvumu. "Tā nav daudz lielāka par suņu būdu."

Viņai koda acīs, un viņa sabāza rokas starp augšstilbiem. Galva dūca kā bite, kas sitas pret logu, un bija grūti koncentrēties. "Tas nav uz ilgu laiku," viņa sevi mierināja. "Policija noskaidros, ka ir kļūdījusies. Man jābūt drosmīgai, jātiek tam cauri. Harija dēļ."

- Tātad es pastāstīšu par režīmu Veita spārnā. - Cietuma uzraudze viņai uzsmaidīja un ievilka elpu. - Mēs tevi ceļam septiņos un četrdesmit piecās minūtēs no rīta. Pēc tam tev ir brokastis un pusstundu vingrošana dārzā. Pagaidām tevi droši vien paturēs kamerā, lai redzētu, kā iedarbojas medikamenti. Kolīdz tu sajutīsies labāk, varēsi pievienoties nodarbinātības grupām. Tīrīšana un ēst gatavošana, dārzkopība, gleznošana un interjers. Visdažādākās lietas. - Bija skaidri redzams, ka instruktāža ir labi ietrenēta, sieviete ļoti centās, lai tā izklausītos interesanta. - Un tu vari iet uz Miera centru, kur sakops tavus matus un nagus, pievienoties terapijas grupai. Viņi pat piedāvā akupunktūru! Un vēl ir sports. Kādas vien aktivitātes tu varētu gribēt, te ir liela izvēle. Tam ir vismaz stunda nedēļā, bet tu vari vairāk, ja vēlies. Un vakaros pusotru stundu notiek tas, ko mēs saucam par biedrošanos, kad kameras tiek atvērtas un tu nedaudz vari patērzēt ar citām meitenēm. Ja vien vēlies.

Natālija pamāja, vērojot, kā kustas uzraudzes lūpas, taču vārdi neaizķeroties plūda viņai pāri. Tas, ka viņa ir cietumā, pēkšņi bija kļuvis par reālu faktu. Viņa spēja domāt ti-

kai par Hariju un plaisu, kas atvērās starp abiem. Radās iespaids, ka viņa peld laivā, kam pārcirsta tauva un kas dreifē jūrā, atstājot dēlu krastā, un spēj vienīgi vērot, kā viņš kļūst par punktiņu tālumā. Viņa aizžmiedza acis. "Augstākais, tikai dažas dienas," Natālija sevi mierināja. "Ne vairāk." Viņa saņēma klēpī rokas kā lūgšanā.

- Tagad mēs tevi uz atlikušo dienu paturēsin ieslēgtu, bet regulāri pārbaudīsim, lai pārliecinātos, ka ar tevi viss ir kārtībā. Pusdienas tikko ir beigušās, vakara maltīte būs piecos, bet es nedomāju, ka tevi šobrīd interesē ēdiens, vai ne, mīlulīt?

Natālija neatbildēja, viņas acis joprojām bija aizvērtas, dzēšot ārā kameras skarbo realitāti.

Cietuma uzraudze pieliecās un papurināja Natālijas ceļgalu. - Zeme izsauc Natāliju! Vai tu mani dzirdi? - Natālija spēji pavēra plakstiņus, kad ķermenim cauri izgāja mežonīgs drebulis un noklabēja zobi. - Ai, nejūtamies vis tik labi, ko? -Cietuma uzraudzes seja atmaiga. - Liksim tevi gulēt, ne? -Viņa palīdzēja Natālijai novilkt treniņbikses, tad atlocīja segas, lai viņa varētu apgulties, un uzsmaidīja. - Es pēc brīža būšu atpakaļ.

Tad viņa aizgāja, noklaudzinot un aizslēdzot durvis.

Lai gan Natālija bija ārkārtīgi nogurusi, gulēt nebija iespējams. Nepazīstamās cietuma dzīves skaņas traucēja. Acis šaudījās apkārt kamerai, mēģinot saprast, kas notiek. Kāds tuvumā - varbūt blakus kamerā - izkliedza virkni piedauzību, un Natālija saviebās. Tad atskanēja skaļa bungošana. Ritmiska un uzstājīga, viņasprāt, otrajā stāvā. Kāds cits vēl tālāk kliedza un kliedza. Vairāk kliegšanas, šoreiz steidzīgas. Tad skrienošu soļu troksnis augšā pa kāpnēm, pa metāla gaiteni virs viņas, atslēgu žvadzēšana, durvju atraušana vaļā. Vēl kliegšana, brēkšana un bungošana.

Pēcpusdienā troksnis turpinājās, skaņu vilnis, kas atplūda un aizplūda un ko šad tad pārtrauca steidzīgi soļi un radio sprakšķi, kad cietuma uzraudzes šaudījās apkārt, risinādamas ārkārtas gadījumus un apkarodamas sliktu uzvedību.

Visbeidzot Natālija laidās miegā, bet pēc brīža viņu uzmodināja rosība blakus kamerā. Sieviete, kas iepriekš bija kliegusi. - Ligatūru, - kāds sacīja aiz Natālijas kameras durvīm. - Es sākšu atdzīvināšanu. Izsauc ātros. Žigli.

Natālijas acis iepletās. "Sieviete sevi mēģināja nogalināt?"

Viņa sarāvās gultā, pārvilka segas pāri galvai, it kā tas varētu padarīt par neesošu to, kas notika viņā un ap viņu, un neuzdrošinājās pakustēties, lai gan ļoti gribējās čurāt.

Kā bija iespējams prognozēt, ka minūtes var izstiepties kā dienas, katra garāka nekā iepriekšējā?

Domas par Hariju palīdzēja nelikties zinis par apkārtējo jucekli. Natālija iztēlē piekļāva viņa iedomāto augumiņu sev pie krūtīm. Viņa bija pārliecināta, ka Harijs pēc viņas ilgojas. "Labi, ka ir auklīte. Mans dēls tiek pienācīgi aprūpēts." Viņa ieprātojās par pēdējo reizi, kad bija puisēnu redzējusi, iztēlojās viņa smieklus kutināšanas brīdī, viņa mazās, tuklās roķeles, kas mēģināja saķert viņas matus. "Esi stipra sava bērna dēļ," viņa sev sacīja, sakozdama zobus, kad asaras izplūda pār seju. "Esi stipra."

Nākamajā rītā pēc bezmiega nakts Natāliju atkal pasauca pie mediķiem.

- Apsēdies, - sacīja ārste, pamādama uz krēslu pie sava rakstāmgalda, un ilgi uz viņu skatījās. Natālija saņēma rokas klēpī un mēģināja atslābināt seju, lai piešķirtu tai neitrālu izteiksmi. Sāka raustīties kreisās acs plakstiņš. - Kā tu jūties?

- Labi, - viņa sacīja, savilkdama lūpas možā smaidā. - Pavisam labi. Es nedomāju, ka man vēl jāatrodas šajā spārnā un jāaizņem vieta.

Ārste viņu vēroja, nopētīja katru collu pacientes sejā. Natālija piespieda sevi saglabāt mieru, lai gan viņu mocīja spēcīgas vēdergraizes.

- Hmrn, - sacīja ārste un pievērsās atvērtai mapei uz galda. - Es esmu dabūjusi tavu analīžu rezultātus un jūtos mazliet apmulsusi. Izskatās, ka tu esi lietojusi oksikodonu.

- Oksi... Ko? - Natālija sarauca pieri.

- Tas ir ļoti adiktīvs pretsāpju līdzeklis uz opija bāzes.

"Pretsāpju līdzeklis? Kāpēc lai es būtu lietojusi pretsāpju

līdzekli?"

Natālija vērās ārstē, plakstiņš sāka raustīties ātrāk. Viņa saberzēja seju. - Atvainojiet, es nedomāju, ka saprotu.

- Skaidrs. - Mediķe atgāzās krēslā. - Tabletes, ko tu lietoji, ir sintētiska morfīna forma. Bet divreiz spēcīgāka.

Iepletusi acis, Natālija aizlika plaukstu priekšā mutei.

- Morfīnu? Kā heroīnu?

Ārste pamāja. - Tieši tā. ASV to sauc par lauku heroīnu, jo šis medikaments tiek ļaunprātīgi izmantots. To parasti izraksta cilvēkiem pēdējā vēža stadijā. Vai pēc operācijas. Un hronisku sāpju gadījumos.

"Heroīna aizvietotājs?" Natālija vēl vairāk sarauca pieri un pakratīja galvu. - Es nesaprotu. Kāpēc lai man izrakstītu kaut ko tādu?

Neatbildējusi ārste nenovērsa acis no Natālijas, kura sažņaudza rokas ciešāk un mēģināja izturēt viņas skatienu.

- Tur jau ir tā mīkla, Natālij. Oksikodons katrā ziņā nav tas, ko tavs ģimenes ārsts izrakstīja. Viņš tev izrakstīja va-liumu.

Natālija samirkšķināja acis. - Bet es ne... - Viņai krūtīs savilkās kamols, dzirdētais bija tik šokējošs, ka viņa sāka trīcēt. - Es neatceros, ka būtu kaut ko lietojusi. - Natālija pētīja ārstes sejas izteiksmi, pārlaida mēli pār sausajām lūpām.

Ārste nopūtās, viņas balss atmaiga. - Labi, mēs turpināsim abstinences ārstēšanu. Tagad vismaz zinām, ar ko mums ir darīšana. - Viņa pamāja cietuma uzraudzei, kas stāvēja pie durvīm, gatava pavadīt Natāliju atpakaļ uz kameru. - Jāsecina, ka Veita spārnā tu uzturēsies pāris nedēļu, kamēr stāvoklis būs nostabilizējies. Tad tevi pārcels uz vienu no ēkām. Mēs tiksimies apmēram pēc nedēļas. Paskatīsimies, kā lietas attīstās.

Nonākusi atpakaļ savā kamerā, Natālija apsēdās uz gultas un ļāva prātam aizklīst pa atmiņas alejām, mēģinot saprast, kā viss izvērties tik nepareizs.

Nebija šaubu, ka kļūšana par māti ir viņu pārvērtusi. Tā sagrozīja arī visu citu viņas dzīvē. Pēc Harija piedzimšanas viņa Tomu tikpat kā neredzēja. Vīrs strādāja ilgāk, lai aizvietotu viņu biznesā, savukārt viņa allaž vai nu bija aizņemta ar bērnu, vai arī izmantoja izdevību pagulēt. Šķita gan, ka šī distancēšanās ir tikai īslaicīga fāze, daži mēneši, pēc kuriem viss mainīsies.

Un viņai bija taisnība, viss mainījās, bet ne uz labo pusi.

Harijs saslima, nejaukais klepus negribēja atkāpties ne ar kādu ārstēšanu. Klepošana turpinājās nedēļām ilgi, un viņa pārgura, kļuva raudulīga un dusmīga, nespēja pieņemt vienkāršākos lēmumus. Tad, tiklīdz Harijs nedaudz atlaba, Natālija saslima ar gripu, kas viņu novājināja un satrauca un kas prasīja nedēļas, lai viņa pilnībā atveseļotos.

Ap to laiku, kad viņa sāka justies labāk, jau vajadzēja atgriezties darbā.

- Varbūt tas ir par ātru, - Natālija bija teikusi Tomam, kad abi pie brokastīm apsprieda viņas nākotnes plānus. Toms gribēja, lai viņa sāk strādāt pirmdienā, pēc nepilnas nedēļas. Pilnu slodzi. Viņš, apsverot atbildi, nolaida Financial Times, lai varētu Natāliju redzēt, un sašķobīja muti.

- Es domāju, ka tu priecāsies par iespēju atkal iekustināt smadzenes pēc tik ilgas nīkšanas pa māju, - Toms izmeta. - Man nav, kas strādā un kārtīgi pieskata visus mūsu klientus, tāpēc tev jābūt atpakaļ birojā. - Viņš nopūtās un atšķīra avīzi, lai turpinātu lasīt. Tad viņš to atkal nolaida, rūpīgi salocīja, nolika uz galda blakus šķīvim un cieši paskatījās uz Natāliju. - Es uzskatīju, ka mēs esam komanda.

- Mēs esam, Tom. Bet man tagad ir Harijs, par kuru jārūpējas. Viņš nebija vesels un...

- Taču tagad viņš jūtas labāk, vai ne? Tu pati tā teici. Kā arī ārsts, kad ieradās Hariju izmeklēt. Nevajag viņu padarīt par memmesdēliņu. Viņš nekad nekļūs patstāvīgs, ja tu veltīsi viņam tik daudz uzmanības.

- Jā, bet...

- Un Saša ir parādījusi, ka par viņu ļoti labi var parūpēties arī kāds cits. Kad tev bija gripa, viņa lieliski pastrādāja dažas nedēļas, kamēr tu atveseļojies.

- Jā, tā bija, bet...

- Un mēs esam atraduši auklīti. Mēs abi piekritām, ka viņa ir ideāla, ar izcilām atsauksmēm, un Harijam viņa nekavējoties iepatikās.

- Es zinu, Helēna ir jauka, bet...

Toms uzsita ar plaukstām pa galdu, un Natālija satrūkās.

- Es tiešām nesaprotu, kur ir problēma!

- Nekur... nekur, nav nekādas problēmas. - Natālijas mute pēkšņi kļuva sausa, un viņa sarāvās krēslā. - Varbūt es vienkārši mazliet nervozēju, tas arī viss. - Viņa noslaucīja rokas gar treniņbiksēm. Tad, sapratusi, ko dara, tās sakļāva.

Cieši saspiedis lūpas, Toms skatījās uz viņu. Kļuva redzama grumba viņa pierē.

- Par ko tu nervozē? Tu pazīsti biroja darbiniekus, visus savus klientus. - Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm. - Es vienkārši nesaprotu.

Natālija aši pasmaidīja, vēloties, kaut šī saruna beigtos. Radās sajūta, ka viņa ir desmit raundus cīnījusies ar Maiku Taisonu.

- Viss ir kārtībā, es tikai runāju muļķības. - Viņa piecēlās un sāka vākt brokastu traukus no galda. - Tev taisnība. Es esmu gatava strādāt. Nākamā pirmdiena lieliski derēs.

Vīra skatiens, vērojot Natāliju, atmaiga.

- Es tevi aizvedīšu iepirkties, ja tādējādi tu sajutīsies labāk. Mēs varam braukt tagad, iegādāties tev jaunas drēbes darbam. Es varu doties uz biroju mazliet vēlāk un palikt vakarā pāris stundu ilgāk.

Natālija palūkojās uz sevi un savilka grimasi. Agrāk viņa bija slaida un eleganta, pārliecināta par to, ka izskats atbilst amatam birojā, turpretī tagad līdzinājās bezformīgai pikai treniņbiksēs un grūtnieču T kreklos. Vēdera apjoms vēl nebija samazinājies, un viņa varēja iztikt bez atgādinājuma, ka neviens no agrākajiem lietišķajiem apģērbiem viņai tagad nederēs. Viņa sev teica, ka Toms mēģina būt laipns, un izspieda vēl vienu smaidu.

- Tas būs lieliski. Paldies.

Viņš atsāka lasīt avīzi, un viņa iegāja dušā izraudāties.

Bija reizes, kad Natālijai šķita, ka viņu attiecības līdzinās karā cietušajam, ko sakropļojusi dēla Harija piedzimšana, un ka ir maz cerību uz pilnīgu atjaunošanos. Tad atkal Toms viņu pārsteidza ar maiguma brīžiem, kas atgādināja par to valdzinošo, bruņniecisko vīrieti, kuru viņa bija apprecējusi. Tajās reizēs viņai radās iespaids, ka vīrā ir iemiesojušies atšķirīgi cilvēki, kas dzīvo paralēlā visumā.

Divreiz dienā viņa Tomu redzēja vislabākajās izpausmēs -no rīta viņi sēdēja kopā pie kafijas un stāstīja viens otram par dienas plāniem un vakarā iedzēra mazliet alkohola un sarunā atspoguļoja visu, kas noticis.

Tagad cietuma kamerā ar grafiti uz sienām viņas ausis pildīja sieviešu klaigas un vaimanas, Natālija atcerējās to, kā bija dzīvojusi šiem tuvības mirkļiem, kvēlei, ko viņa juta, kad gozējās Toma mīlestībā. Kā stundas starp šiem mirkļiem šķita stiepjamies arvien garākas un garākas, it kā viņa būtu atkarīga no vīra un viņa uzmanības.

Natālija piecēlās sēdus, pieķēra ar roku pie pieres, mēģinot atminēties domu, kas bija izšāvusies cauri prātam.

Vakaros un no rīta viņa dzēra toniku. To bija ieteicis Toma draugs, lai viņa atgūtu enerģiju pēc tam, kad bija izslimojusi gripu. Līdzeklis no baldriāna, kumelītes, ingvera, žeņšeņa un citiem labumiem bija ārkārtīgi populārs Londonā, un to bija iecienījusi Gvineta Paltrova. Tas garšoja atbaidoši, tāpēc Toms to pievienoja viņas dzērienam, un šķita, ka viņa jūtas mierīgāka, tiek labāk ar visu galā un katrā ziņā tas palīdz viņai aizmigt.

"Bet - vai tas bija vienīgais, ko viņš ielika manā dzērienā?"

Doma attīstījās kā fotogrāfija, līdz kļuva pavisam skaidra. Varēja izdarīt tikai vienu secinājumu. "Toms man deva narkotikas. Nav brīnums, ka es vispirms jutos tik brīnišķīgi un pēc tam tik nožēlojami. Man vajadzēja nākamo devu!" Natālija noelsās, it kā no viņas būtu izsists gaiss un tagad vajadzētu cīnīties pēc elpas.

"Kāpēc? Kāpēc lai viņš man to nodarītu?"

Četrpadsmita nodaļa

Tagad

Natālija nogaida uz sola dažas minūtes, pietiekami ilgi, lai vīrietis nozustu skatienam, tad dodas atpakaļ pie Mērijas. Telefons sāk džinkstēt, un viņa salecas. Viņa nomainītu zvana melodiju, ja vien zinātu, kā to izdarīt, bet tas nav viņas telefons. To iedeva bijusī ieslodzītā, kuru viņai ieteica kā tādu, kas var noīrēt neizsekojamu automašīnu un sakārtot viņas bēgšanas lietas. Telefonā jau bija ieprogrammēti kontaktu numuri un kodi, kas būtu lietojami vajadzības gadījumā, taču pie šī zvanītāja numura ekrānā nebija minēts vārds.

"Varbūt kāds piezvanījis uz nepareizu numuru? Vai man vispār vajadzētu atbildēt?" Telefons turpina džinkstēt, un viņa nespēj atturēties no atsaukšanās.

- Hallo? - viņa vaicā piesardzīgā balsī.

- Nata? Vai tā esi tu? - Sievietes balss nonāk līdz Natālijas apziņai līdzīgi elektriskajam šokam. Viņa nekavējoties pielec kājās un sākt iet.

- Saša?

"Viņa piezvanīja!" Sasprindzinājums palaiž vaļā Natālijas plecus. "Varbūt galu galā es šajās nepatikšanās neesmu viena."

Nokāpjot no Pīlas pakalna, viņa paskatās pāri piestātnei uz skaistu jahtu, kas noenkurojusies vien kādas četrdesmit pēdas attālu. Tā šūpojas augšup un lejup līdz ar viļņu kustību. Baltais krāsojums mirgo saules staros. Pieejot tuvāk, viņa uz jahtas priekšgala ierauga nosaukumu "Glaimotājs”. Un tad viņa ievēro vēl kaut ko. Uz klāja. Kaut ko, kas liek viņai apstāties.

Sieviete lūkojas uz otru pusi, bet viņas matus nav iespējams sajaukt ne ar vieniem citiem, tie gaiši rudos viļņos krīt pār pleciem. Natālija pasper dažus soļus uz priekšu, paraugās turp vēlreiz. Viņai aizraujas elpa. "Tā ir Saša!" Natālija mulsi sarauc pieri. "Ko viņa dara uz jahtas?" Tā izskatās dārga, lielāka par visām citām jahtām piestātnē, un tai ir kādas trīsdesmit pēdas garš masts. "Varbūt viņi to izmanto filmēšanai?"

- Piedod, ka man vakar vajadzēja būt citur, - Saša aizelsusies saka Natālijai. - Neliels ārkārtas gadījums, bet tagad viss ir kārtībā.

Natālija vēro, kā viņa runājot vij matus uz pirksta. Tas ir pazīstams ieradums, kas Natāliju ar katru vijumu velk tuvāk, gluži kā zivi ar makšķeres auklu.

- Neraizējies, - Natālija attrauc un atsāk iešanu, aiz satraukuma tauriņiem uzvirmojot vēderā, jo viss tagad šķiet iespējamāks. "Dalīta bēda - pusbēda. Vai ne tā mēdza sacīt mans tētis?"

Kāda doma pārņem viņas prātu. Doma, kas pamudina pielikt soli un bārties uz sevi par to, ka tas agrāk nav ienācis prātā. "Ja režisors TV seriālam, kura tapšanā tagad strādā Saša, ir direktors labdarības kompānijai, kas organizēja iepriekšējās dienas pasākumu - Toma sponsorēto tad režisors pavisam noteikti varētu zināt, kur Toms dzīvo. Un, ja viņi filmē uz jahtas, tad režisors varētu būt kaut kur tuvumā un Harija meklēšana varētu izrādīties vien dažu minūšu jautājums." Natālijas pulss kļūst ātrāks, tāpat kā viņas kājas, un viņa steidzas tālāk pa taku.

- Nata, kur tu esi? - vaicā Saša.

Natālija nonāk līdz pakalna apakšai un apsver soļus, kas novedīs lejā līdz ceļam, un Saša tikmēr nav redzama.

- Ak, es esmu... tikko izgāju paskriet. - Viņa vēl negrib atklāt precīzu savu atrašanās vietu. Vēl ne. Kamēr nebūs droša par situāciju uz jahtas.

Saša smejas. - Tu tagad joko, vai ne? Tu un skriešana?

- Dīvaini, bet patiesība. - Natālija nonāk līdz ceļam un pagriežas ap stūri, bet tad apstājas, jo Saša vairs nav viena pati. Viņai uz klāja ir piebiedrojies vīrietis un aplicis Sašai roku ap pleciem. Natālija veikli pietupstas aiz omāru zvejas krātiņiem, viņas priecīgais satraukums ir pārvērties par pavisam citām sajūtām.

- Skaidrs. Tātad... tu vakar vakarā nepateici, bet es pieņemu, ka tu esi apmetusies Daglasas viesnīcā.

Tas nav slikts pieņēmums, jo Daglasā atrodas lielākā daļa viesnīcu. Natālija no atbildes izvairās. - Tu šodien filmējies?

- Ēē, hm... Nē, - Saša novelk. - Šodien neuzņem manas ainas. Šis ir slinkošanas rīts, un es pabraukāšos pa Daglasu. -Viņa pārmet matus pār plecu. - Mani aizsūtīja pēc visādiem sīkumiem. - Vīrietis mīlinās ap viņas kailo muguru, bet Saša no viņa izvairās, purinot galvu un rādot uz telefonu. - Es domāju, ka mēs varētu satikties uz pusdienām. Ja vēlies, es aizbraukšu tev pakaļ uz viesnīcu.

Natālija sakož zobus un nevar parunāt, viņai vajag laiku, lai izdomātu, ko atbildēt. "Pusdienas?" viņa pabrīnās. "Man taču nav laika! Jā, bet Saša jau neko nezina, viņai nav ne jausmas par to, ka Harija dzīvība ir briesmās. Vajadzēs vispirms visu izstāstīt, ja vēlos, lai Saša pilnībā piedalās." Taču Natālija saprot, ka nedrīkst stāstīt neko. Kamēr ar Sašu kopā ir tas vīrietis. Un Saša viņai tikko samelojās. "Pie joda viņu!" Mirklī, kad Natālija ir iekļāvusi Sašu savos plānos, draudzene ir skaidri un gaiši parādījusi, ka viņai nevar uzticēties.

- Labi, - saka Natālija. "Nav jēgas strīdēties. Tā būs velta laika šķiešana. Es tikai izlikšos, ka visam piekrītu." - Taču nav vajadzības man braukt pakaļ. Izvēlies vietu, un es tevi tur sagaidīšu.

- Ak, cik fantastiski! Es tiešām, tiešām gribu tevi redzēt! -Saša lēkā pa apli, un brīdī, kad viņa pagriežas, Natālija var redzēt viņas sejā platu smaidu. Tad viņa beidz lēkāt, un viņas seja pēkšņi kļūst nopietna. - Un mums vajag pa īstam izrunāties, vai ne? Izdomāt plānus un visu kaut ko tādu. Tu zini, es pārcilāju atmiņā visu, ko tu teici, un tev ir taisnība. Toms nav piemērots būt par tēvu. No viņa šajā ziņā nekad nav bijis nekāda labuma, ne? Viņš ir nepacietīgs, sapīcis kroplis. Un pēc tā, ko viņš tev nodarīja, nu... Man nav nekādu jautājumu, Nata. Es esmu kopā ar tevi līdz pašam galam.

Natālija īsti neapjauš, ko tagad darīt. Viņu nemitīgi plosa pretrunīgi argumenti. "Vai vajadzētu viņai pajautāt?" Beigu beigās viņa nespēj atturēties, ir jāizmēģina viss iespējamais, lai atrastu Hariju. - Klau, Saša, man tikko ienāca prātā... Vai tu varētu pajautāt savam režisoram Toma adresi? Toms ir sponsorējis vakardienas pasākumu, tātad viņiem vajadzētu vienam otru pazīt. Vai tu to varētu izdarīt?

Saša stāv nekustīgi. - Ai, tev ir taisnība! Es par to neiedomājos. - Viņa kādu brīdi klusē, un Natālija gaidot aiztur elpu. - Atvaino, es tikai... lieta tāda, ka es īsti nezinu, cikos šodien varēšu ar viņu parunāt. - Saša nopūšas, sāk atkal knibināties ap matiem. - Režisors nevar ciest, ja viņu traucē filmēšanas laikā, un viņš ir tik biedējošs, kad pārskaišas! Bet... klau, tu neraizējies, Nata. Es darīšu, ko varēšu. Noķeršu viņu pēc šīrīta sesijas.

"Tas drīzāk ir solījums, nevis atteikums palīdzēt," domā Natālija. "Vismaz tiks izsekots vēl vienam pavedienam, ko es pati nevaru izdarīt."

- Tiksimies pie jūras termināļa, ko? - ierosina Saša, tagad staigādama pa klāju. - Ja mēs sarunājam tikties uz vieniem, tad es droši vien jau būšu runājusi ar Naidžu, varēšu tev kaut ko pateikt. Tas nav pārāk vēlu, ko? Es šaubos, vai varēšu viņu satikt pirms tam.

Joprojām vīlusies par to, ka nāksies tik ilgi gaidīt, Natālija kodī lūpu. "Bet tas ir labāk nekā nekas. Ārkārtas situācija." - Jā, vienos būs labi.

- Lieliski! Tad arī redzēsimies, sirsnin.

Natālija vēro, kā Sašu noved lejā pa kāpnēm kajītē. "Interesanti, kādus sīkumus viņa domā sagādāt atlikušajās rīta stundās."

"Sirsniņa" ir viņu mīļvārdiņš, aizgūts no pusaudžu gados iemīļotā televīzijas šova "Absolūti brīnišķīgi".

Vārds ar kaut ko sasaistās Natālijas smadzenēs, atsauc atmiņā aizmirstus brīžus, satriecošas epizodes - tik skaidras, ka viņa var saredzēt katru sīkumu. Pošanos, lai izietu no mājas, savstarpēju izpalīdzēšanu matu sakārtošanā un kosmētikas uzlikšanā, iešanu rokrokā uz autobusa pieturu. Dejo-sanu. Smiešanos. Dziedāšanu visu ceļu uz mājām. Palikšanu pa nakti otras mājās, nepieļaujamas paģiras.

"Sirsniņ. Kāds spēks gan var piemist vienam vārdam! Vai Saša mēģina man pateikt, ka vēl joprojām ir tā pati senā draudzene? Tā, uz kuru es mēdzu paļauties. Ka viņa vēlas atgūt bijušo?"

Atdzīvojas vēl vairāk attēlu - no tiem laikiem, kad viņas tika atrautas viena no otras, kad neredzējās vairākus gadus, kamēr Saša bija Amerikā. Tad Saša, iepriekš to nepaziņojusi, uzradās tieši Natālijai vajadzīgajā brīdī. Un parādīja to personības pusi, par kuras esamību Natālija pat nebija zinājusi.

- Natālij. Natālij. - Toma balss bija neatlaidīga, rokas purināja Natālijas plecus, cenšoties pamodināt viņu no saraustīta miega. Natālijas skropstas, kopā salipušas, noplivinājās, un viņai vajadzēja attapties, lai acis sāktu skaidri redzēt. Prāts vēl aizvien bija miglains, augums lipīgs no sviedriem, mēģinot cīnīties ar gripu.

- Kas noticis? - viņa nočukstēja un nopētīja raižpilno vīra seju.

- Pie durvīm ir kaut kāda sieviete. Apgalvo, ka esot tava draudzene. - Viņa skatiens bija pārmetošs.

- Kāda sieviete? - Natālija atsauca atmiņā visas nedaudzās draudzenes, bet bija skaidrs, ka neviena no tām neieradīsies, pirms tam nepiezvanot. Viņu mājas atradās nomaļus, pašā Viralas pussalas malā.

- Sacīja, ka viņu sauc Saša.

- Saša? - Natālija, nespēcīga no pārtikas trūkuma, galvai griežoties, piecēlās sēdus.

- Hei. - Toms, sēžot gultā blakus, aplika roku sievai ap pleciem. - Nav nekādas vajadzības celties. Es tikai gribēju zināt, vai tu viņu pazīsti. Es nebiju pārliecināts...

Natālija paskatījās uz Tomu un ieprātojās par to, vai vīrs kādreiz vispār ir viņā klausījies. Viņa jutās pārāk slikti, lai būtu pacietīga. Spēcīgās galvassāpes nomāca gandrīz jebkuru citu domu.

- Ak, Tom, tev vajadzētu atcerēties, ka es par viņu runāju! Es esmu rādījusi tev bildes, Dieva dēļ... - Toms rauca pieri. Natālija nopūtās, mīcot rokās segu. - Mana labākā draudzene. Bija domāts, ka viņa būs līgavas māsa mūsu kāzās. Tu taču noteikti atceries? Viņa saindējās ar pārtiku un nevarēja tikt. - Natālija, jau nogurusi no sarunas, paberzēja deniņus un sāka taustīties uz naktsgaldiņa pēc pretsāpju līdzekļiem. Toms paņēma no viņas iepakojumu, iespieda viņai rokā divas kapsulas un padeva glāzi ar ūdeni. Natālija tās norija un palūkojās uz vīru ar jautājoši savilktām uzacīm. - Tātad? Kur viņa ir? - Toms pavērās uz viņu. Iepletusi acis, Natālija piekļāva plaukstas pie mutes. - Nē. Tu taču neesi atstājis viņu aiz durvīm? Saki man, ka neesi!

Toma acīs parādījās pazīstamais spīdums, viņa balss skanēja noteikti un apņēmīgi: - Es nezināju, kas viņa ir. Tikpat labi varēja būt krāpniece. "Kaimiņu modrība" dažās pēdējās nedēļās zvanījās par zādzībām visā tuvējā apkaimē.

Natālija nopūtās un pārmeta kājas pāri gultas malai. Nez kur radās enerģija brīnīties par to, kāpēc Saša ir uzradusies. Taču tam patiesībā nebija nozīmes. Bija vēlams jebkas, ja vien tas novērsa uzmanību. Jebkas, lai atvairītu nomāktību, kura ar katru dienu nospieda mazliet vairāk.

No blakus istabas atskanēja skaļas vaimanas, kam sekoja vēl viens un vēl viens brēciens, kaprīzie kliedzieni kļuva arvien skaļāki un mainīja tonalitāti, sitot Natālijas galvā kā ar veseri. Radās sajūta, ka galvaskauss tūlīt pārsprāgs. Toms sēdēja gultā, skatījās uz viņu, un Natālija pazina šo izteiksmi, saprata, ko viņš domā. Viņa nikni paraudzījās uz vīru. "Kāpēc viņš to nevarētu izdarīt? Vai viņš nomirtu, ja nomainītu autiņus vai iedotu mazajam ēdienu?"

Piepeši raudāšana mazinājās, pārvērtās par stostīgām žagām, ko pavadīja mierinoša sievietes dūdošana. Toms un Natālija sastinga, vērdamies viens uz otru. Mirkli vēlāk durvīs parādījās Saša ar gaišu smaidu sejā, aijādama rokās Hariju un caurcaurēm izskatīdamās pēc kinozvaigznes, par kādu vienmēr bija ilgojusies būt.

- Cerams, tu neiebilsti, ka es ienācu mājā. - Saša palūkojās uz Tomu ar izaicinājumu skatienā. Viņa šūpojās no vienas kājas uz otru un glāstīja Harijam muguru, kamēr viņš sūkāja knupīti, saritinājies viņai pie pleca. Viņa starojoši uzsmaidīja Tomam un Natālijai. - Pavejieties uz šo brīnišķīgo mazo vīriņu! Viņš ir tik lielisks! - Viņa nolieca galvu un pieglauda vaigu mazuļa matiem. - Un šī māja! Kolosāla! Tik tiešām kolosāla! Tā ir fantastiska. - Viņa dāvāja Tomam savu žilbinošāko smaidu, gluži kā Merilina Monro, un viņš izslējās, nervozi knibinādamies ar rokām gar sāniem un vairāk līdzinādamies izbiedētam trusītim.

Ja Natālija būtu jutusies labāk, viņai tas būtu šķitis amizanti. Tā vietā viņa izplūda asarās. Toms izzagās no istabas. Saša dziedāja klusu šūpļa dziesmiņu un aijāja bērnu, nepamanīdama emociju jūkli, ko bija uzjundījusi.

Saša pie viņiem bija uzkavējusies ilgāk par mēnesi, un viņas klātbūtne radīja taustāmu spriedzi ģimenē, lai gan viņa izturējās brīnišķīgi, pieskatot Hariju. Arī pēc viņas aizbraukšanas pretrunas Natālijas un Toma attiecībās, šķiet, tā arī ne-pagaisa. Katrā frāzē bija kāds asums, slēpta apsūdzība - ka

Natālija neprot kļūt par tādu māti, kādu Toms bija iztēlojies.

Tikmēr Saša dabūja darbu Liverpūlē, palika tuvumā un kļuva par atbalstu, pēc kura Natālija bija ilgojusies. Viņa vienmēr likās gatava rūpēties par Hariju, ja Natālijai vajadzēja kādu laiku pavadīt ārpus mājas vai iet uz kādu tikšanos, vienmēr gatava uzklausīt un just līdzi, kad Natālija sūdzējās par Tomu. Abu draudzība kļuva arvien stiprāka.

Natālija nopūšas un sāk iet atpakaļ uz Mērijas māju.

"Vai tie bija tik briesmīgi meli? Saša, iespējams, tikai piesedza savas pēdas, mēģinot noslēpt to, ka atrodas kaut kur, kur viņai nevajadzētu būt. Varbūt viņa ir aizlavījusies no uzņemšanas laukuma, lai pabūtu kopā ar mīļāko. Vai tas tiešām nozīmē, ka es nevaru viņai uzticēties?" Natālija tagad ir priecīga, ka atstājusi sev vismaz kaut kādas izvēles iespējas. Viņu pārņem jaunas cerības, un viņa atver durvis un uzskrien augšstāvā ar jaunu sparu, gatava pievērsties saviem dienas plāniem.

Piecpadsmita nodaļa

Tad

Trešajā dienā, ko Natālija pavadīja cietumā, pie viņas ieradās negaidīta apmeklētāja.

- Sveika.

Balss izrāva Natāliju no letarģiskā sastinguma. Pagriezusies viņa ieraudzīja jaunu sievieti, kas bija atspiedusies pret cietuma kameras durvju stenderi. Viņai mugurā bija melni džinsi un neparasta, rakstaina blūze. Garie, viļņainie mati bija tumši, gandrīz melni, viņas brūnās acis atradās tuvu viena otrai bālganā sejā ar augstiem vaigu kauliem un plānu, taisnu degunu.

Natālija pavērsa galvu atpakaļ un turpināja skatīties sienā. Viņai nebija nedz enerģijas mainīt gulēšanas pozu, nedz arī noskaņojuma sarunāties. Tā bija pirmā diena, kad viņas kameras durvis bija atstātas vaļā, ja viņa gadījumā vēlētos biedroties, un vairākas no ieslodzītajām bija paskatījušās uz viņu, bet neviena nepateica kaut vārdu. Arī Natālija nebija likusies par viņām ne zinis un pieraudzīja, lai mugura vienmēr būtu uzgriezta durvīm. "Tā taču ir nepārprotama zīme," domāja Natālija, "ka es gribu, lai mani liek mierā. Par ko gan, ellē, es būtu ar viņām runājusi? Es neko nezinu par pasauli, kurā šīs sievietes dzīvo, mums nav nekādas kopējās pieredzes, no kuras varētu šķetināt sarunas pavedienu."

- Nerunā, ja? - Natālija dzirdēja, ka sievietes drēbes nočaukst, viņai sakustoties. Un vēlējās, kaut viņa ietu projām. Viņa cieši aizžmiedza acis, ķermenis saspringa no mentālas piepūles aizdabūt svešinieci prom no durvju stenderes. Agrāk tas vienmēr bija iedarbojies, bet tagad viņa juta, ka sieviete vēl aizvien stāv savā vietā. - Starp citu, es esmu Katja, -sacīja sieviete, ienākot telpā un apsēžoties uz gultas. Natālija saspringa, piespieda rokas pie krūtīm, izliecot muguru pret ienācēju kā aizsargčaulu.

"Vai tu, sasodīts, nevari saprast mājienu?"

- Jūties briesmīgi? - Viņas balss bija līdzjūtībā atmaigusi. - Ko tu lieto?

- Neko, - Natālija noņurdēja.

Katja iesmējās, tas bija burzguļojošu smieklu stakato, kurā nebija ne miņas no prieka un kurš beidzās tikpat strauji, kā iesākās. - Nav šaubu, ka tu kaut ko lieto. Citādi tu neatrastos šeit. Mēs visas kaut ko lietojam, vai tad ne? - Viņas angļu valoda bija nevainojama, taču tajā bija jaušams akcents, izteiktas rīkles skaņas.

- Ej projām, - caur sakostiem zobiem izgrūda Natālija.

- Ir labi parunāties. - Viņa noglāstīja Natālijas kāju. - Vai viņi tev to neteica?

- Man nav vajadzības runāt.

Gulta sakustējās, un jau nākamajā mirklī Katja bija atgūlusies ar muguru pret sienu un izstiepusi kājas, ar ciskām atspiežoties pret Natālijas pēdām. Natālija atvēra acis un satrūkās, jo Katja viņu vēroja. Šī sieviete atšķīrās no pārējām -mugurā viņai bija jaukas drēbes, dārgs apģērbs, nevis izbalējušas, lietotas lupatas, mati bija spīdīgi un labi apgriezti, ādas krāsa nevainojama, acis spožas un ziņkāras. Viņa bija skaista un uzvedās ar vietai neiederīgu stāju un pārliecību par sevi. Kādu brīdi abas klusēdamas lūkojās viena uz otru.

"Varbūt Katja ir štata darbiniece. Psiholoģe?" Katrā ziņā viņa uzvedās tik droši, it kā viņai būtu tiesības atrasties Natālijas kamerā.

Natālija piecēlās sēdus un aizšļūca uz gultas pretējo malu, iekārtojās uz sava spilvena, pievilkusi ceļgalus pie krūtīm, un sarauktu pieri palūkojās uz Katju. Galvu atkal spieda pulsējošas sāpes. "Man nav vajadzīga draņķa psiholoģe, kas mēģina sagrozīt manus vārdus un mudina izvilināt no tās nolieguma stadijas, sākt šaubīties par to, ka kretīniskais vīrs mani ir sazāļojis."

- Ko tu šeit dari? Ko tu gribi?

Katja viņai uzsmaidīja, pacēla no gultas pārsega neredzamu pūciņu. - Tikai gribēju apsveicināties. Paskatīties, kā tev klājas.

- Man viss ir kārtībā. - Natālija aizvēra acis, atbalstīja galvu pret ceļgaliem. - Man nav vajadzīgs terapeits. Ej prom.

Jau atkal Katja iesmējās, skaņa izgāja cauri Natālijas augumam kā pneimatiskais āmurs. - Es neesmu nekāda terapeite. Ak Dievs! Vai tā tu domā? Tas vispār ir gatavais apvainojums. - Par spīti sašutuma pilnajiem vārdiem, sievietes balsī skanēja uzjautrinājums.

Natālija sabozās, dirnēšana galvā kļuva spēcīgāka. - Kas tad tu esi?

- Tā ir īsta elle, vai ne?

Natālija pacēla galvu, ievēroja Katjas līdzjūtīgo skatienu.

- Kas īsti?

- Atbrīvošanās no atkarības.

- Ko tu par to vari zināt?

Katja pavērās viņā, cieši sakniebusi lūpas. - Oksikodons, -viņa sacīja, nenolaizdama skatienu no Natālijas. - Tu arī? -Natālija pamāja. Katja nopūtās, pavēzēja roku. - Zinu, Zinu. Muļķīga kļūda, varu derēt, tāpat kā manā situācijā. Mani pierunāja brālis, pēc negadījuma. Paracetamols nelīdzēja. Man vajadzēja kaut ko stiprāku, un tad... Bāc! Es pat nepamanīju, ka jau esmu atkarīga. - Viņa skumji pasmaidīja. - Un kāds ir tavs stāsts?

Tāda atklātība ieintriģēja. Natālija sajuta ar šo sievieti saistību, kādu nebija jutusi ne ar vienu citu. "Vai varu viņai pastāstīt? Vai man vajadzētu?" Un piepeši stāsts izlauzās no viņas kā tvaiks no spiediena katla, viss līdz pēdējam vārdam. Tad telpu aizpildīja klusums.

- Tavs vīrs tevi zāļoja, un tu pat nezināji? - Katjas balss kļuva arvien skaļāka un pauda neticību.

Vaigiem degot, Natālija pamāja. - Es tik tiešām domāju, ka tas ir veselības eliksīrs.

Katja sarauca pieri. - Bet tu noteikti ievēroji to sajūtu, zini, to patīkami silto sajūtu. Visas tavas nepatikšanas ir prom. Puff! - Viņa plati iepleta rokas.

Natālija apdomājās. - Jā, es jutu. Taču es biju pārliecināta, ka tas ir eliksīrs.

- Sasodīti labs eliksīrs, ne? - Katja iesmējās.

Novērsusies Natālija savilka īszeķes līdz potītēm un piepeši apzinājās savu nekopto izskatu, apmatojumu uz kājām, bezformīgo sporta tērpu, sviedru smaku. - Lai nu kā būtu... Kāpēc tu esi šeit? Tu nelīdzinies citām.

- Ak, tu jau zini. - Katja noraidoši atgaiņājās, nopētīja tukšo kameru. - Parastais gadījums.

"Ko, ellē, tas nozīmē?" Natālija sarauca pieri. Kaut kas Kat-jas acīs lika viņai neuzdot šo jautājumu skaļi. "Varbūt kādu citu reizi, kad iepazīšu viņu labāk. Bet, tiešām, ko tas nozīmē?"

Natālija saviebās, kad vēders atkal sažņaudzās. Viņa pēc spazmām varēja noteikt pulksteni, zināja, kad medikamenti beidz iedarboties, un sagatavojās drebuļiem un trīcei, kas noteikti sekos. Uzmācās nelabums, sāpes galvā sasniedza galēju spēku. Viņa atkal atbalstīja pieri pret ceļgaliem, aizvēra acis, lai nosēdētu dažas nākamās stundas, kad dabūs vakara tabletes.

- Ai, - noteica Katja, pievirzīdamās tuvāk, pastiepa roku, noglāstīja Natālijas matus. - Traki, vai ne? - Natālija sarāvās, tad atslābinājās, saprata, ka viņai patīk šī atbalsta izrādīšana, kas ļāva nedomāt tik daudz par sāpēm. - Neraizējies, kļūs labāk. Vēl kāda nedēļa, un tu pamazām atbrīvosies no pieraduma. Visas fiziskās pazīmes pāries. Paliks tikai morālās. - Katja nopūtās. - Tas prasa mazliet ilgāku laiku.

"Tikai morālās."

Taču psihiskās problēmas bija pašas ļaunākās, mocīja pastāvīgs nemiers un satraukums, asaras plūda bez iemesla, liekot augumam drebēt kā spēcīgos šņukstos. Uzmācās dučiem neatbildamu jautājumu, kas citkārt slēpjas prāta dziļumos, un galva sāpēja no pūliņiem viest skaidrību.

- Kāpēc viņš man to nodarīja? Kāpēc mani vajadzēja zāļot?

Katja skaļi nopūtās. - Ak, tu jau zini atbildi.

- Nē, es nezinu. Mēs bijām laimīgi. Dieva dēļ, mums tikko bija piedzimis bērns!

- Vīriešiem ne vienmēr patīk bērni. - Katja nosprauslo-jās. - Taču, ja tu man vaicā, nu... visa jūsu situācija... - Viņa sarauca pieri. - Tas taču ir acīmredzami, ne?

Apmulsusi Natālija paskatījās uz viņu. - Kas ir acīmredzami?

- Viņš izlika tev lamatas.

"Toms izlika man lamatas?" Natālija noelsās. - Ko tu gribi ar to pateikt?

- Viņš nozaga naudu, bet nokārtoja tā, lai izskatītos, ka vainīga esi tu. Sazāļoja tevi, lai tu neko neatcerētos un tev neviens neticētu. - Katja paraustīja plecus. - Acīmredzami.

Natālijai tas pavisam noteikti nebija acīmredzami, un viņa nejutās pārliecināta par to, ka šai sievietei ir taisnība.

"Hm, Toms ir nozadzis naudu?" Nē. Tas bija neiedomājami. "Toms ir godīgs cilvēks, tēvs viņu bija stingri audzinājis un vienmēr piekodinājis ievērot likumu. Dieva dēļ, viņš pacēla citu cilvēku nomestos atkritumus! Nekad nebija sodīts par ātruma pārsniegšanu. Viņš nav smēķējis zālīti. Pat universitātē ne. Viņam nekad nebūtu ienācis prātā kaut ko tādu darīt, vai ne?" Natālija atgūlās un jutās tik vāja un slima, ka vēlējās tikai izgarot, izgaist.

- Hei, - Katja sacīja zīžainā un mierinošā balsī. - Neraizējies. Tu tiksi tam cauri. Es par tevi rūpēšos. Turies pie manis, un ar tevi viss būs kārtībā.

Viņas rokas apvijās ap Natālijas pleciem, un Natālija viņai piekļāvās. Galvā atdzīvojās visas raizes - bailes zaudēt Hariju, savas mājas, savu dzīvi. Tās viņu izzoboja un izsmēja. Drīz vien nekas cits vairs nebija saklausāms.

Sešpadsmitā nodaļa

Tagad

Rīta agrumā piezvanīja sieviete no cietuma. Es nodomāju, ka paklusēšu, pabaidīšu viņu, jo tā sieviete tiešām krīt man uz nerviem.

- Es zinu, ka tu tur esi, - viņa pēc brīža sacīja. - Ir dzirdams, ka tu elpo.

- Jā, - es visā bardzībā atteicu. - Kas ir?

- Man ir vairāk informācijas, un es domāju, ka tu gribēsi to dzirdēt.

Ko vēl lietderīgu viņa varētu pastāstīt?

- Ir noskaidrots viņas telefona numurs. Es izdarīju tev pakalpojumu, tāpēc tas tev maksās atkal tikpat.

- Pareizi, - es atteicu. - Atsūti man viņas numuru, un es tev pārskaitīšu naudu.

Iekams viņa paspēja pateikt vēl kaut ko, es beidzu sarunu. "Nevar taču pieļaut, lai viņa domā, ka guvusi pār mani varu, vai ne?"

Pēc minūtes atskan tinkšķis, un telefona ekrānā parādās numurs. Tad es iesmējos, jo viņa patiesi ir man noticējusi. "Bet šī neliete nekādā veidā nedabūs no manis vēl kādu naudu!" Es nobloķēju numuru, lai viņa vairs nezvana.

Lai nu kā, ir pienācis laiks sākt eksperimentu.

Es aktivizēju jauno lietotni savā telefonā, uzgriežu lielāku skaņu.

"Ellīgi forši!" Es varu dzirdēt katru vārdu, ko tie cilvēki saka. Visu sarunu. Un to iespējams ari ierakstīt. Vārds "satraukums" ne tuvu neapzīmē to, ko es šobrīd jūtu.

Labi, jāatzīst, es nebiju pārliecināta, ka šī lietotne strādās. Tas ir, skanēja pārāk labi, lai būtu patiesība, vai ne? Tev tikai vienreiz ir jāpiezvana uz šo numuru, un viss. Viņiem nav pat jāatbild. Patiesībā ir labāk, ja viņi neatbild. Tad tikai jāaktivizē lietotne, un var dzirdēt, ko otrs cilvēks saka pa mikrofonu savā telefonā. Un viņš pat nezina, ka tu klausies! Taču pats labākais ir GPS izsekošanas funkcija - tu skaidri zini, kur cilvēks tajā brīdī atrodas.

Kā tas var būt likumīgi? Patiesi, izspiegot kādu mūsdienās ir smieklīgi viegli.

Tiesa, mazliet atņem drosmi.

Varbūt arī mani kāds noklausās. Tā nav priecīga doma. Labāk paskatīties sīkāk. Noskaidrot, vai nav lietotnes, kas bloķē šo spiegošanas shēmu.

Atzīšos, ka pagājušajā naktī es gulēju slikti, mana galva bija pilna ar plāniem. Taču šodien es jūtos tik varena, it kā varētu sadragāt pasauli. Tik enerģiska es esmu. "Apbrīnojama lieta - adrenalīns. Un kofeīns. Nemaz nerunājot par to mazītiņo šņaucienu kokaīna visam pa virsu." Es nēsājos apkārt ar ātrumu deviņdesmit jūdzes stundā, visu pakojot. "Godīgi sakot, tā draņķe Natālija man nestāv ne tuvu stāvoklī, kādā es esmu tagad."

Es sasaiņoju somu, pārbaudu, vai viss ir paņemts, ieskaitot plānu B - jaunu izsekošanas ierīci, magnētiņu, ko var pielipināt zem automašīnas. Tad es pie sevis pasmaidu.

Tagad no manis nevar izbēgt.

Septiņpadsmitā nodaļa

Tagad

Mērija Natālijai priekšā noliek lielu šķīvi ēdiena. - Te nu būs. Dos spēku visai dienai.

Natālijas acis ieplešas. Speķis un olas, pupiņas, desa un grauzdiņš. Ēdiens smaržo tik apetītlīgi, ka viņai jau ir pilna mute siekalu, bet doma, ka būs jātiek galā ar tādu daudzumu, viņu šausmina. Lai gan ir agrs un neviens neatbildēs uz zvaniem, viņa nervozē, degdama nepacietībā ķerties pie lietas un mēģināt atrast Hariju.

Viņas vēders sagriežas.

"Cik ilgs laiks pagājis, kopš es pēdējo reizi dabūju kārtīgu maltīti?" Natālija prāto, vērdamās šķīvī. Pēc iziešanas no cietuma viņa bija tikai steigā kaut ko iekodusi un pēc šīrīta atgadījuma zina, ka nepieciešams uzlabot ēšanas paradumus. "Ja es pieēdīšos tagad, tad nevajadzēs raizēties par maltīti visu atlikušo dienu." Natālija paskatās pulkstenī uz kamīna dzegas. "Desmit minūtes. Ko es varēšu apēst desmit minūtēs, ar to pietiks. Tad es eju."

Mērija izsteidzas no ēdamistabas un pēc dažām minūtēm atgriežas ar lielu krūzi tējas un kanniņu piena.

- Tam vajadzētu mūs kādu laiku uzturēt pie dzīvības, -viņa saka, iekārtojoties krēslā iepretī Natālijai, un salej divas tases tējas. Natālija atkal pārbauda pulksteni. Septiņi četrdesmit. Divdesmit minūtes līdz iespējai, ka cilvēki sāks ierasties birojos. Cilvēki, kas viņu var aizvest līdz dēlam. Viņa ēd ātrāk.

- Nu tas ir jauki, - saka Mērija, apkampusi krūzi ar rokām, un dīdās savā vietā. - Ir mazliet laika, lai iepazītu viena otru. Tātad... no kurienes tu esi, mīļā? Manuprāt, tu nepateici.

- No Londonas. - Natālija nervozi sagrozās un prāto, ka varbūt vajadzēja savlaikus sacerēt kādu pasaciņu.

- Tev nav Londonas akcenta.

- Es esmu dzimusi Londonā, bet dzīvojusi dažādās vietās. - Viņa runā ar pilnu muti, gandrīz vai nesakošļājot ēdienu, jo cenšas pēc iespējas ātrāk tikt galā ar brokastīm. - Mans tētis pameta skolotāja amatu, uzsāka vairākus citus darbus, bet arvien biežāk palika bez tā. Mēs nevarējām atļauties dzīvošanu Londonā, tā nu nācās pārcelties uz Mančestru, tad Šefīldu, tad Līdsu.

Mērija nosvilpjas. - Tas nav viegli, kad esi bērns, vai ne? Vienmēr jāmaina skolas. Jāšķiras no vecajiem draugiem, jāmeklē jauni.

Viņas acīs ir līdzjūtība, un Natālijai kaklā sakāpj kamols. Viņa atceras šausmas, kas pārņēma katru reizi, kad dažādās mācību pārzines viņu ieveda jaunā klasē un iepazīstināja ar klasesbiedriem. Kā tie uz viņu skatījās, ziņkāri un vērtējoši, it kā viņa būtu tikko atklāta jūras iemītnieku suga! Viņa bija iemācījusies, ka bērni ir zemiski un nejauki cits pret citu un sevišķi briesmīgi izturas pret jauniņajiem, kuriem ir citāds akcents un kuri nerunā tāpat kā viņi. Viņa iedzer malku tējas un nodrebinās.

Par laimi, ceturkšņa pirmajā dienā viņu nosēdināja blakus Sašai, un visus pusaudža gadus viņa palika vienā skolā. "Dažām lietām ir lemts notikt," viņa nodomā. "Mūs ar Sašu sasaistīja kopēja pieredze, izšķiroši brīži, kaut arī ir bijuši periodi, kad mūsu dzīves ceļi ir pašķīrušies. Bet - vai tas nav pārbaudījums īstai draudzībai? Ka tā var pārdzīvot reizes, kad jūs neredzat viena otru, ka tā jāuzlasa kā noiris valdziņš. Kā daļa no dzīves auduma, lai kāds būtu raksts."

- Kur tagad dzīvo tava ģimene? - Mērijas balss ielaužas viņas domās. Pacēlusi skatienu, Natālija ierauga, ka viņu vēro ziņkāras acis.

Viņa nokož pēdējo kumosu no grauzdiņa un pastumj tālāk šķīvi. Ejot pa dzīvi, viņa savu ģimeni pazaudēja, kad nogriezās neparedzamā virzienā un neviens nenāca līdzi. "Nodevēji."

- Ak, dažādās vietās, - viņa attrauc, it kā nebūtu nozīmes tam, ka viņai nav ne jausmas, kur dzīvo tēvs un brālis. - Mamma dzīvo Litemsentensā. - "Vismaz es domāju, ka dzīvo."

- Jauki. - Mērija pamāj. - Tur ir stilīgi dzīvot, ne?

- Ak jā. Noteikti stilīgi. - Viņa iedzer malku tējas bez mazākās vēlēšanās piedalīties Mērijas izprašņāšanas sesijā, taču šī pārmērīgā interese ir uzvedinājusi viņu uz kādu domu. Un tā var palīdzēt viņai atrast Hariju. Jaunā cerība liek sirdij iepukstēties straujāk, un viņa uzsmaida Mērijai un tad noliek savu krūzi.

- Mērij, vai tu varētu man palīdzēt? - Uzlikusi elkoņus uz galda, viņa pieliecas tuvāk.

Saimnieces acis iemirdzas. - Protams, mīlīt. Ja vien varēšu.

- Lieta tāda, ka es gribēju apciemot savu vecu draugu. -Natālija iesmejas. "Draugu? Tiešām?" - Patiesībā viņš bija mans darba devējs, taču pārcēlās, un es nezinu jauno adresi. - Mērija nošmiukstina lūpas. - Varbūt tu pazīsti viņa ģimeni? Vilsonus? Gordonam Vilsonam pieder kuģniecības kompānija. Viņa sieva Mariana daudz laika velta labdarībai, vienmēr ir ziņu sižetos. Dēlu sauc Toms.

Mērija paskatās griestos, tad uz Natāliju. - Nē, es nevaru teikt, ka viņi izklausītos pazīstami. Kuģniecībā, tu saki? -Domājot sakniebusi lūpas, viņa sarauc pieri.

- Taisnība. Tomam pieder "Ekskalibūra Ienākumu menedžments". Savulaik viņi dzīvoja Daglasā, bet tagad es atklāju, ka māja ir pārdota. Tukša.

- Un tev neko nepateica? - Mērija neviltotā izbrīnā iepleš acis.

- Ē... - Natālija atslīgst krēslā. - Es strādāju citur. Mēs kādu laiku nesazinājāmies, bet es padomāju, ka būtu jauki pie viņiem iegriezties, kamēr esmu uz salas. - Viņa novēršas, izdzer atlikušo tēju un klusībā secina: "Es te veltīgi šķiežu savu laiku." Viņa paraugās uz pulksteni. Gandrīz astoņi. - Ak Dievs, Mērij, es tiešām atvainojos, bet man jāiet. - Tad viņa pasmaida. - Man ir tikšanās ar draudzeni. Jāskrien, citādi es nokavēšu, un viņa nevar ciest gaidīšanu. - Piecēlusies viņa piestumj krēslu pie galda. - Paldies par brīnišķīgajām brokastīm.

- Es varu pagatavot vakariņas, ja vēlies. - Mērija izskatās cerību pilna, lūkojas viešņā lielām un apaļām acīm kā apmaldījies kaķēns. - Un... ap to laiku man būs iespēja aprunāties ar Mārgaritu. Viņas meita pēcpusdienās radio vada sarunu šovu. Runā ar visiem un par visiem. Esmu pārliecināta, ka viņa zinās, kā atrisināt tavu problēmu. Varbūt varēs man norādīt pareizo virzienu.

Natālija apstājas, uzlikusi rokas uz krēsla atzveltnes. "Vai es riskēju? Varbūt ir laiks doties tālāk, atrast kādu citu vietu, kur palikt? Apgrūtināt darbu saviem izsekotājiem?" Taču viņa jūtas droši vecās sievietes paspārnē. "Neviens neiedomāsies mani šeit meklēt. Un, kas zina, Mērijai var palaimēties izvilkt trumpi. Vēl viena uzbrukuma līnija nevar nākt par ļaunu, vai ne?" Viņa uzsmaida Mērijai. - Labi, tas būtu lieliski.

Mērija staro. - Vai man tās pagatavot uz sešiem?

- Ideāli, bet iedod man savu telefona numuru, gadījumam, ja kaut kas atgadās.

Noskaitīto numuru Natālija ieraksta savā telefonā un pievieno tam nosaukumu "Krustmāmiņa Mērija". Izklausās jauki. "Viņa būs brīnišķīga radiniece." Savāds smagums nospiež Natāliju, un viņa aiztur nopūtu. "Man nav nekādu izredžu uz ģimeni. Nekad mūžā. Vienmēr būšu tikai es un Harijs. Kurš gan gribēs ielaisties ar mani kaut kādās darīšanās, tiklīdz uzzinās, ko es esmu izdarījusi?"

Astoņpadsmitā nodaļa

Tad

Cietumā no sapņa Natālija pamodās nemierīga un modra. Likās, ir dzirdams, ka Harijs raud, un viņa spēji izcēla kājas no gultas, uz bridi apstādamās, jo pasaule ap viņu sāka griezties. Viņa aizvēra acis, lai nogaidītu, kad reibonis mitēsies. Kad tās atkal attaisījās, viņa atcerējās, kur atrodas, un ievaidējusies atkrita atpakaļ gultā.

Tas nebija Harijs, kurš raudāja, tā bija kāda traka sieviete. Varbūt kāda paškaitniece, kura ir sagraizījusi sev rokas ar salauztu plastmasas gabalu. Vai viena no tām nedaudzajām, kas katru dienu mēģināja sevi nogalināt un nu raudāja tāpēc, ka nebija mirusi. Tāpēc, ka vajadzēja turpināt savu bezcerīgo dzīvi.

Natālijas kamera atradās netālu no kontroles telpas, un viņa klausījās, kā cietuma uzraudzes pa gaiteni nāk un iet, veicot pastāvīgo kaitējumu ierobežošanas misiju. Jau bija dzirdēts, ko šīs sievietes sev nodarīja. Tā nebija tikai sevis žņaugšana. Tika izmantoti naži un žiletes, kā arī plastmasas maisiņi, ko viņas uzmauca sev galvā. Šķita, ka par paškaitē-juma ieroci var izmantot jebko, un šie cilvēki bija atjautīgi.

Iepriekšējā vakarā kāda sieviete bija sabāzusi sev rīklē apakšbiksītes un cerēja, ka tās viņu nosmacēs.

Viņu posts karājās gaisā, sūcās caur sienām, grīdu un ieplūda Natālijas sirdī. "Kāda jēga ciest klusu?" Sāpes atrada balsi, gaudas bija skaļas un nāca no pašiem dvēseles dziļumiem, pārpilnas ar skumjām par nodevību un izmisīgu vēlmi būt atkal pie Harija. Tas turpinājās, kamēr vairs nebija spēka, visas jūtas bija zudušas un viņa - kļuvusi par tukšu trauku, kurā palikušas vien atšķirtības mokas.

Pagāja ilgs laiks, līdz Natālija atkal iemiga, un tad viņu vairākas reizes iztraucēja ciešanu vaidi, kas pastāvīgi vijās apkārt.

Nākamajā rītā kameru atvēra un galvu pa durvīm pabāza tā pati cietuma uzraudze, kas viņu bija atvedusi uz Veita spārnu. Viņas seja bija priecīga un apaļa, blondie mati pakausī sasieti ar matu gumiju.

- Labrīt, Natālij. Es vienkārši padomāju, ka tu šodien gribēsi iznākt laukā uz brokastīm. Sākt iepazīties ar meitenēm.

Natālija nepakustējās. Ārstēšanās no narkotiku atkarības padarīja paranoju par pastāvīgu pavadoni, un Katjas brīdinājuma vārdi lika baidīties iziet no kameras.

- Neļauj sevi apmuļķot, - Katja bija teikusi iepriekšējā vakarā, kad mācīja Natālijai, kā izdzīvot šai spārnā. - Viņas nav jauki cilvēki. Tā ir tēlošana. Vienkārši atceries to. Viņām nevar uzticēties. Nevienai no viņām. - Katjas acis bija niknas, zobi, izšņācot brīdinājumu, sakosti. - Katra no tevis kaut ko grib. Tu saproti? Katra. Un, ja tu to nedosi, tici man, viņas to paņems. - Likteņa māsa uzsita ar dūri pa plaukstu. Natālija sarāvās. - Ļauj tev pastāstīt, kas te dažkārt ir noticis. - Katja pakratīja ar pirkstu un pamāja. - Tad tu skaidri zināsi. - Un viņa ķērās pie sava vēstījuma pastiprināšanas

ar vienu šķebinošu piemēru pēc nākamā, lai parādītu, ko Natālija var sagaidīt. Kad viņa sāka raudāt, Katja apklusa.

Nebija iemesla viņai neticēt.

Natālija paskatījās uz cietuma uzraudzi un papurināja galvu. - Es domāju, ka palikšu tepat.

- Paklau... viņas nekodīs.

"Katja gan tā neteica." Natālija novērsās un sāka skatīties logā. - Nē, paldies.

- Klau, tev vajag celties un izkustēties. Nav labi visu dienu palikt gultā. - Cietuma uzraudze panācās pāris soļu kamerā. - Es brokastīs pasēdēšu mazliet ar tevi, ja vēlies, tikai šodien. Iepazīstināšu tevi ar dažiem cilvēkiem. Tu drīz sāksi sarunāties.

Uzraudze piegāja tuvāk, un Natālija prātoja: "Diez, vai mani izvedīs ar varu no kameras, ja es neiešu labprātīgi?" Viņa ļāva sevi aizvest līdz vietai, kur pasniedza brokastis, un pie galda, kur bija iekārtojušās dažas citas sievietes.

Viņai pretī sēdošā sieviete bija kaulaina kā izplūkāts cālēns, ar sliktu ādu, sapuvušiem zobiem un mežonīgām acīm. Meitenei līdzās bija viscaur rētainas rokas, kur viņa bija sevi sagriezusi. Pie blakus galda sēdēja sieviete ar neskaitāmiem pīrsingiem un tetovējumiem. Sieviete izskatījās nepieejama - un ar tādu zemiskumu Natālijai vēl nekad nebija gadījies sastapties. Natālija atskārta, ka trīc un viņas karote šķind pret bļodu.

Viņa atgrūda ēdienu. - Atvainojiet, es esmu... es jūtos mazliet slima. Droši vien... man tikai... vajag atgulties. - Sirdij pukstot mežonīgā ātrumā, viņa aizsteidzās atpakaļ uz kameru un aizvēra aiz sevis durvis.

"Kā lai šeit izdzīvoju ar šiem cilvēkiem?" Viņi runāja valodās, ko Natālija nesaprata, lietoja slengu, ko viņa nekad nebija dzirdējusi. Radās iespaids, ka viņa ir nolaidusies pie citplanētiešiem.

Durvis atvērās, un ienāca uzraudze.

- Tev viss ir kārtībā? - Natālija, asarām dzeļot acīs, pamāja, tad nošņaukājās un noslaucīja degunu ar plaukstas virspusi. - Ai, tev nav labi, vai ne? - Natālija papurināja galvu un nervozi saņēma rokas klēpī. Uzraudze turpināja: - Redzi, es zinu, ka tas var būt mazliet biedējoši, bet šīs sievietes neliekas tik sliktas, kad viņas iepazīsti. Vismaz lielākā daļa no viņām. Vairumam šo sieviešu nav dzīvē bijusi pienācīga iespēja. Patiesībā nereti izrādās, ka nonākšanas te patiešām nav bijusi viņu vaina.

- Es labāk... - Natālija sakļāva plaukstas kā lūgšanā. - Vai es varu... vienkārši palikt šeit?

- Protams, ka tu vari, mīļā. Līdz pusdienām, tad mums būs vēl viens mēģinājums. Lai tu lēnām aklimatizētos. Ko tu saki par to?

Natālija pamāja, viņas augums no atvieglojuma atslāba.

- Paldies.

- Tagad es tev atnesīšu zāles, labi? Tad tev nevajadzēs stāvēt rindā. Būšu pēc kādām divdesmit minūtēm, ja?

Pārgurusi un iztukšota, it kā būtu skrējusi maratonu, Natālija gulēja gultā, aizvēra acis un gaidīja, kad diena beigsies. Nākamajā dienā bija paredzēta satikšanās ar advokāti. "Varbūt viņa spēs pateikt, kad es varēšu ieraudzīt Hariju." Viņa pieķērās šai domai par atkalredzēšanos ar savu puisēnu, un tas viņas prātā atdzīvojās, pārņēma viņas nomoda sapņus un aizveda prom no murgainās realitātes, kad viņa laidās miegā.

Pusdienās Natāliju pārņēma atvieglojums, redzot rindā Katju, kam viņa pieķērās kā dadzis. Šīs ieslodzītās klātbūtne līdzinājās sargājošām bruņām, kas ļauj sajusties drošībā. Pietiekamā drošībā, lai izbaudītu visu maltīti un būtu pietiekami drosmīga, lai paliktu ārpus kameras visu pusdienu laiku.

- Tiksimies vēlāk, - sacīja Katja, pieceļoties iešanai, un Natālija devās atpakaļ uz savu kameru, pēc kārtīgas paēšanas juzdamās labāk. Taču neizgāja no prāta kaut kas, ko Katja bija teikusi par Tomu un izliktajām lamatām.

Izrādījās grūti pieņemt to, ka Toma uzmanība patiesībā bija tikai aizsegs manipulēšanai un negodīgumam. Līdzeklis, lai sasniegtu mērķi. Viņš bija pārstājis Natāliju mīlēt, un viņam vajadzēja veidu, kā atbrīvoties no sievas, lai ietu tālāk. Tā bija Katjas teorija. "Bet - kāpēc? Ko es izdarīju?"

Viņš nebija gribējis bērnu, tāda bija Natālijas pirmā doma. "Es viņam uzspiedu mazuli, vai ne tā?" Un tas bija izraisījis zemestrīcei līdzīgas pārmaiņas abu attiecībās, radījis plaisu, kas pamazām auga lielāka, attālinot viņus arvien vairāk un vairāk.

"Vai tā visa ir mana vaina? Varbūt." Taču viņa atkal un atkal atgriezās pie viena un tā paša. "Kāpēc vienkārši no manis nešķirties?" Tas bija jautājums, kam viņa nespēja tikt pāri, barjera, kas apturēja viņas domas no virzīšanās kaut kur citur.

- Sāls noteikti ir naudā, - sacīja Katja, kad Natālija savu jautājumu izteica skaļi tajā vakarā, kad abas sēdēja viņas gultā un spēlēja kārtis.

- Bet Tomam ir kaudzēm naudas. Viņa ģimene burtiski peldas mantā. Mājas atrodas visā pasaulē. Kuģniecības impērija... Ja godīgi, es pat nezinu pusi no viņa tēta biznesiem. Mēs šeit runājam par daudziem miljoniem. Varbūt pat miljardiem.

Katja pacēla galvu, un viņas acīs pavīdēja savāds spīdums.

- Oho... Tik bagāts?

- Tā gan. - Natālijas balsī bija jaušams rūgtums. - Taču nauda reizēm ir lāsts, vai ne? Tomu nosūtīja uz internātskolu, kad viņam bija septiņi gadi, kamēr viņa vecāki ceļoja pa visu pasauli, vadot savu biznesu. Nepārproti mani, viņi ir diezgan jauki cilvēki ar ideālām manierēm. Taču viņi nav tuvi. Toms ir vienmēr mēģinājis sevi pierādīt. - Viņa nopūtās. - Un nekad nelūgs palīdzību. Viņš vienmēr ir mēģinājis savam tētim parādīt, ka ir vienlīdz labs. Pat labāks.

Nespēdama koncentrēties spēlei, Natālija nolika kārtis malā. Katjas skatiens likās bezgala spraigs.

- Bet... jums bija nauda? Tev un Tomam?

- Nu... - Natālija apdomājās. Pēdējos mēnešos Toms bija dusmojies par to, cik daudz viņa iztērē. "Vai Harijam tiešām vajag visas tās drēbes? Kāpēc tev vajag citu mašīnu? Vai tu, sēdēdama visu dienu mājās, nevar pati to uzkopt, nevis kādu algot?" - Zini, - viņa lēni novilka, - es uzskatu, ka mums nauda ir, bet diez vai man ir priekšstats par visu ainu. Varbūt mums nebija tik daudz, cik es domāju.

- Ko? Tu nezini? - Katjas balss bija kļuvusi par oktāvu skaļāka, viņas piere sakrunkojās. - Kā tas var būt, ja jūs esat precējušies?

Natālija nopūtās un savija pirkstus klēpī. - Man nepatika prasīt. Mamma bija iedzinusi galvā, ka par naudu cilvēkiem nevaicā.

Katja sāka smieties. - Jā, bet... Kad esat precējušies, tas ir citādāk, vai tad ne? Tad ar visu dalās, ne? Sasodīts, es ne ar vienu neprecētos, kamēr nebūtu redzējusi visus viņa bankas rēķinus! Ir jāpārliecinās, ka viņš spēj pienācīgi par mani parūpēties.

Tas izklausījās muļķīgi. Naivi. Natālijai dega vaigi. - Mana alga nonāca kopējā kontā, ko mēs izmantojām saimniecības rēķiniem. Ar to visu nodarbojos es. Un Toms atbildēja par biznesa finansēm. Par brīvdienām un svētkiem viņš maksāja no sava personīgā bankas konta. Ieguldīja naudu mūsu investīcijās. Tā mēs dalījāmies. - Viņa paraustīja plecus. - Viss ritēja labi. Man vienmēr bija vairāk naudas, nekā vajadzēja, un Toms bija... Nu, viņš bija dāsns. Vienmēr man visu kaut ko pirka.

- Tātad tu nezināji, kā sokas biznesā?

- Teiksim tā... es redzēju gada atskaites. Tādējādi es zinu, ka pirms sešiem mēnešiem mums bija uzkrāts gandrīz miljons.

Katja iepleta acis. Viņa nometa savas kārtis, palūkojās apkārt un pielika pirkstu pie lūpām. - Ššš, - viņa nošņācās. - Dieva dēļ! Runā klusāk. Tu nevari zināt, kas var noklausīties. Apžēlojies! Šeit par tādām lietām nevar klaigāt skaļā balsī. Vai tu nesaprati, ko es tev teicu par šiem cilvēkiem? -Natālija iekoda sev lūpā. Katja aizšļūca pāri gultai blakus Natālijai. Viņas seja tagad bija tikai dažu collu attālumā. -Tad es to nesaprotu, - viņa pačukstēja. - Biznesam ir miljons bankā. Tu maksā visus rēķinus. Varbūt šeit nav vainīga nauda.

- Nē, nē, es domāju, ka ir. - Natālija aizžmiedza acis, iztēlojoties scenāriju, kas bija ienācis viņai prātā. - Redzi, kad es biju pēcdzemdību atvaļinājumā, man nācās prasīt naudu saimniecības izdevumiem, jo kontā nebija pietiekami līdzekļu. Kad es pārbaudīju, Toms no turienes bija apmaksājis biznesa pusdienas un veselu kaudzi citu tēriņu, kas bija mazliet dīvaini. Kad es viņam vaicāju, viņš lika man sajusties briesmīgi par tādu uzdrošināšanos. Tāpēc... iespējams, viņam pašam trūka naudas un... - Natālija apklusa, atkal cītīgi šķetinot domu virteni, gribot pārliecināties, ka tā saka priekšā patiesību.

- Turpini.

- Un vienīgais iemesls tam būs...

"Kāpēc es to neredzēju? Visi tie vēlie vakari. Spriedze, kas bija iezagusies viņa pierē. Tas vajātais skatiens viņa acīs." Viņa bija domājusi, ka vainīga slodze darbā, jo pati tobrīd nestrādāja birojā un Tomam bija jāuzņemas arī viņas pienākumi. "Cīņa, lai pielāgotos mazuļa vajadzībām abu dzīvē. Bet -ja nu ne?"

- Iemesls tam būs kāds? - vaicāja Katja, ar plaukstu masējot Natālijas plecu.

- Ka viņš ir atsācis spēlēt azartspēles. - Tā, tagad viņa to bija pateikusi un tajā pašā mirklī zināja, ka tā ir taisnība.

Katja saspieda Natālijas plecu. - Ai. Viņam bija problēma?

Natālija nopūtās. - Es domāju, ka mēs esam tikuši ar to galā. Kad satikāmies, viņš sacīja, ka es esmu pretinde kazino. - Viņa dobji iesmējās. Tagad tas skanēja smieklīgi, bet tajā laikā tas viņu bija apbūris. - Toms apgalvoja, ka viņam tur vairs nevajagot iet, jo es esmu viņa dzīvē. Tā vietā viņš varot izrādīties ar mani. Viņam patika mani lutināt, vest uz smalkiem restorāniem, uz Londonas izklaidēm. - Natālija aizvēra acis un iztēlojās Toma seju, ko izgaismoja lepnums, kad viņš savus draugus un kontaktpersonas iepazīstināja ar sievu.

Kad Natālija atkal ierunājās, viņas balss skanēja kā no tālienes, tikpat tālas kā atmiņas.

- Uzsākot biznesu, viņu aizrāva drīzāk naudas pelnīšana, nevis tās laimēšana. Savā ziņā viņš joprojām spēlēja azartspēles, bet ar klientu naudu, nevis savējo. Un es veicu pamatīgu izpēti, samazināju varbūtību kļūdīties.

Katja bridi klusēja. - Tad kļūst skaidrs, ne?

Natālija pamāja. - Kā jau tu teici. Toms jūtas pamests novārtā, kad ierodas Harijs. Atkal saiet kopā ar saviem azartiskajiem drauģeļiem. Tiek ierauts atpakaļ kazino virpulī. -Viņa gari nopūtās un atbalstīja galvu pret sienu.

- Tātad, - noteica Katja, izsekojot notikušā loģikai. - Izbeidzas pašam sava nauda, un viņš sāk spēlēt ar klientu naudu. Cieš zaudējumus, paņem vairāk naudas.

Viņu skatieni sastapās, un pārliecinošais vēstījums atvēra Natālijas prātu patiesībai. - Tad vajag naudu atdot, bet viņš nevar. Viņš neuzdrošinās paskatīties acīs patiesībai. Un viņš to nelaimi uzgrūž man.

- Melīgais kroplis, - Katja secināja, izspārdīdama kārtis pa visu grīdu.

- Un viņš ar mani izrīkojās diezgan veikli, vai ne? Faktiski padarīja par narkomāni. Neviens netic nevienam manam vārdam. Turklāt viņš ir kretīniski apburošs, viņam ir tik plaši sakari, ka visu, ko viņš saka, pieņem paDrakor patiesību. Un es esmu mele. - Natālija, dziļi vīlusies, uzsit pa sienu.

Katja aplika roku ap Natālijas pleciem un pievilka viņu sev klāt. - Mēs dabūsim tavu naudu atpakaļ, mīļā. Neraizējies. Mēs to visu atdabūsim.

Natālija nodomāja, ka diemžēl Katja ir visu pārpratusi. "Nauda nekad nav piederējusi man, tā ir mana klienta nauda. Un es nemaz negribu naudu. Es gribu savu dēlu." Tagad, kad viņa saprata vīra spēli, viņš šķita esam tālāk nekā jebkad.

Deviņpadsmitā nodaļa

Tagad

Diena sākās daudzsološi, un Natālija, kuru ir spēcinājušas sātīgās brokastis un apziņa, ka viņai tagad ir četri iespējami pavedieni, uzskrien augšā pa kāpnēm. Viņa zina, kur strādā Toms, tātad var šo cilvēku novērot, var noskaidrot, ar kādu automašīnu viņš brauc, un, ja palaimēsies, sekot viņam līdz mājām. Tam jābūt viņas drošākajam ceļam uz panākumiem. Saša ir pieteikusies būt par līdzdalībnieci, kas visu ļoti atvieglos, un fakts, ka režisors var zināt Toma adresi, būs labs plāns B. Ja abi šie pavedieni ne pie kā nenovedīs, varbūt Mērija šovakar viņai būs sameklējusi kādu informāciju. Un kā pēdējā iespēja kalpo tas, ka viņai joprojām ir Džu-ana telefona numurs. Noteikti vienai no šīm iespējām ir jābūt trumpim.

"Bet - ja nuToms šodien nav savā birojā?" Doma, ka viņas galvenais plāns var atkrist pašā sākumā, liek Natālijai apstāties savas guļamistabas durvīs. Viņa iekož lūpā. "Lai to uzzinātu, ir tikai viens veids," viņa nolemj, ieslīd istabā, aizver durvis un izvelk telefonu. Ir tikai mazliet pāri astoņiem, bet viņa tūlīt pat saņem atbildi.

- Labrīt. "Ekskalibūra Ienākumu menedžments", - atbild Toma sekretāre.

- Sveiki. - Natālija izklausās laimīga un optimistiska, it kā viņai šajā pasaulē nebūtu ne mazāko rūpju. - Es tikai gribētu zināt, vai misters Vilsons šodien ir birojā.

- Diemžēl viņš ir sanāksmē, atgriezīsies kaut kad šorīt. Vai es varu nodot ziņu?

- Ak, nē. Nē. - Viņa ir izrādījusi nevajadzīgu steigu un palēnina tempu. - Nē, paldies. Man ir... personīgs jautājums. -Viņa saviebjas. To nevajadzēja sacīt, jo sekretāre kļūs ziņkārīga, bet nu jau ir par vēlu. - Es, ēē... pārzvanīšu vēlāk. Vai viņš būs visu atlikušo dienu?

- Ļaujiet man paskatīties... - Natālija dzird taustiņu klabēšanu, un pēc brīža telefonā atkal ir dzirdama sekretāres balss. - Tātad viņš būs šeit no desmitiem četrdesmit piecām līdz divpadsmitiem, patiesībā iegriezīsies uz īsu sanāksmi, tad viņš dodas izņemt savu dēlu no bērnudārza un pēcpusdienā strādās no mājām.

"Savu dēlu?" Kakla muskuļi saspringst. "Manu dēlu!" Natālijai gribas kliegt. "Tas, pie velna, ir mans dēls!"

- Vai pateikt, lai jums piezvana?

Kamols Natālijai kaklā ir pārāk liels, lai caur to izdabūtu vārdus, viņa nospiež taustiņu un beidz sarunu. Tad viņa dziļi ieelpo un cīnās pret tieksmi atvērt to bunkuru savā prātā, kur glabājas niknums pret Tomu, tik pilns ar uzliesmot gataviem starpgadījumiem, ka ir grūti visu noturēt, lai negāžas ārā. "Neej tur," viņa sev saka un iemet telefonu gultā, jo negrib tērēt laiku, rokoties pa pagātnes drupām. "Atdziesti un nomierinies. Vai atceries?"

Dvēselē plosās nervoza enerģija, vajadzība kaut ko da-rit, un viņa staigā šurpu turpu pa istabu, ieskatās pulkstenī. Vēl pāris stundu līdz laikam, kad Toms atgriezīsies birojā. "Nolāpīts." Viņa parausta matus, mēģinot izdomāt kaut ko darāmu, lai paātrinātu Harija atrašanu, taču nekas nenāk prātā.

Viņa nolemj doties uz Daglasu pati un novērot Toma biroju, lai būtu gatava, kad viņš ieradīsies. "Vienkārši jāapbruņojas ar pacietību," viņa sev saka. "Jāsper soli pēc soļa." Un pirmais solis būs izskatīties parastākai. Neredzamai.

Tāpēc Natālija apsēžas spoguļa priekšā, sasukā matus, lai tie izskatītos kuplāki, sapin tos vienā pusē pār plecu un abās pusēs izvelk šķipsnas, lai slēptu žokļa līniju. Tad viņa atver jauno kosmētikas somiņu un ķeras pie darba. Viņa tik sen nav lietojusi kosmētiku, ka ir aizmirsusi, cik sarežģīti ir uzklāt visus slāņus. Korektors, pamattonis, sārtums, pūderis, acu tuša, acu zīmulis, acu ēnas, lūpu krāsa... Taču rokas atceras apgūto, ir ātras un precīzas, un pēc desmit minūtēm viņai pretī raugās valdzinoša seja. Natālija atļaujas apmierināti pasmaidīt. "Tā ir daudz labāk."

Jauno apģērbu viņa nopirka Liverpūles labdarības veikalā, pusgaru puķainu kleitu, kas saskaņota ar labi piegrieztu olīvkrāsas žaketi, kura slēpj daudzus auguma kunkuļus, un viņa nolemj, ka izskatās visai pieņemami. Savā ziņā nepiespiesti un atraisīti. Ērtas ādas sandales ir pēdējais elements gadījumam, ja viņai kādu laiku nāksies pavadīt uz kājām. Viņai pat ir cepure ar platām malām - ja nu vajag paslēpt seju.

Natālija ir pārliecināta, ka neviens, kurš viņu redzēja vakar, nepazīs viņu šodien. Toms viņu nepazīs kā sievu, kuru nosūtīja uz cietumu, un ar Katjas brāli Lehu viņa satikās, kad viņas mati bija brūni un seja apaļīga. Ne viens, ne otrs nemeklēs elegantu, kalsnu blondīni.

Taču tā urdošā sajūta pakrūtē atsakās pazust, un Natālija zina, ka jāuzticas instinktiem. "Jābūt uzmanīgai," viņa sev atgādina. "Galu galā - Leham pieder starptautiska impērija, viņam ir sakari visās malās. Es nedrīkstu rēķināties ar to, ka viņš nezina par manu atrašanos šeit." Lai gan bija paredzēts, ka viņas atbrīvošanu turēs noslēpumā, Natālija nešaubās, ka cietumi, ja runa ir par informāciju, ir tekošas vietas, kur mēdz gadīties noplūdes, jo uzraudzes ir tikai cilvēki un viņām ir ģimene, par kuru jārūpējas.

Prātā ieskanas draudi, nepatīkama patiesība, kurai jāpievērš uznanība. Līdz šim brīdim viņa vairāk ir steigusies pie Harija nekā bēgusi no Leha, jo bija iedomājusies, ka viņas paātrinātās atbrīvošanas dēļ viņš nebūs gatavs un viņu nemeklēs. "Taču man jāpatur prātā abi varianti," viņa sev saka. "Jāplāno visi iespējamie gadījumi."

Viņas skatiens pievēršas attēlam, kas atsliets viņai priekšā, labākajam, ko viņai izdevies uzzīmēt bez kādām fotogrāfijām, pie kā pakavēties atmiņās. "Harijs." Viņa ar pirkstu noglāsta bērna vaigu, mēģinot iztēloties, kāds varētu būt pieskāriens viņa ādai. "Vai tā ir tikpat maiga kā tad, kad viņš bija pavisam maziņš?" Drīz viņa to uzzinās, un sirdi pārpludina mīlestība pret savu bērnu, krūtis ir tik pilnas, ka viņa ar grūtībām var paelpot.

- Nu vairs nav ilgi, Harij, - Natālija čukst, noskūpstot attēlu, un noliek to atpakaļ uz tualetes galdiņa. Tad viņa paņem rokassomiņu un nosteidzas lejā.

"Tik daudz dzīvē ir atkarīgs no veiksmes!" viņa domā, braucot uz Daglasas pusi. "Draugi, ko tu izvēlies, dzīvesvieta, darba iespējas, satiktie cilvēki. Nejauši notikumi, kas veido mirkļus laikā un uz mūžiem maina dzīves virzienu. Viss ir atkarīgs no veiksmes." Un kaut kas Natālijai saka priekšā, ka turpmāk viņai veiksies.

Tas, ka viņu atbrīvoja piecus mēnešus pirms termiņa, bija veiksme, ko sagādāja Iekšlietu departamenta iniciatīva samazināt ieslodzīto skaitu cietumos. Un fakts, ka viņa bija saņēmusi nāves draudus, pavirzīja viņu uz priekšējām rindām. Veiksmīga bija iespēja izmantot šo automašīnu. Viņas lietu kārtotāja to bija aizņēmusies no sava drauga, kurš pāris nedēļu uzturēsies ārzemēs un nemaz par transportlīdzekļa aizdošanu neuzzinās. Nejaušā sastapšanās ar Džuanu noveda viņu pie Sašas un Mērijas. "Jā, pēdējā laikā ir notikušas daudzas veiksmīgas lietas," viņa secina, tikko jaušami pasmaidot. "Varbūt man arī šodien paveiksies." Viņa satver ciešāk stūri. "Ir jāpaveicas. Harijs ir briesmās, laiks strauji sarūk, un es pat neesmu nonākusi līdz pirmajam spēles laukumiņam."

Daglasā Toma biroju izrādās viegli atrast, taču atstāt kaut kur automašīnu ir pavisam cita lieta. Beigu beigās viņa nonāk daudzstāvu autostāvvietā aiz Marks & Spencer lielveika-la, kas nav ideāli, jo atrodas gabaliņu tālāk no Toma biroja un visapkārt ir redzamas videonovērošanas kameras. Taču Natālija uzliek saulesbrilles un iet ar tādu pārliecību, kas neatbilst kņudēšanai viņas vēderā.

Lai tiktu laukā no autostāvvietas, Natālija izvēlas kāpnes - līdz ielas līmenim ved divi posmi. Nonākusi jau gandrīz līdz pašai apakšai, viņa sev aiz muguras sadzird vieglus soļus. Mērķtiecīgus un ātrus. "Vai kāds man seko?" Doma pārņem viņu savā varā un neatlaižas, neatstājot vietu šaubām. Sirds salecas, it kā to kāds būtu uzvilcis, un viņa noskrien pa atlikušajiem pakāpieniem un izšaujas ārā pa durvīm.

Natālija atklāj, ka atrodas gājēju laukumā, ko viņa pirmajā momentā neatpazīst. Taču viņa ne uz mirkli nevar apstāties un steidzas tālāk. Šaurajā ielā atrodas galvenais iepirkšanās rajons, un viņa atviegloti ierauga, ka tas ir pārpilns ar pircējiem. Līkumojot šurpu turpu starp cilvēkiem, viņa sāk svīst, jo gandrīz vai sajūt elpu sev pakausī. Natālija iztēlojas roku, kas pastiepjas, lai sagrābtu viņu aiz pleciem. Sirds izlaiž sitienu, solis kļūst garāks. Viņa iet ātrāk.

"Tu pārspīlē," viņa mēģina sev iegalvot. "Tu atrodies pūlī, Dieva dēļ!" Taču ķermenis izliekas, ka nepievērš uzmanību vārdiem. Viņa sāk skriet.

Priekšā pa kreisi atrodas mazs tirdzniecības centrs. Laba vieta, kur paslēpties. Taču, kad Natālija nonāk līdz durvīm, vispirms spalgs kliedziens, tad bļāviens liek viņai atskatīties. Viņa uz mirkli apstājas. Cilvēki skatās apkārt, sačukstas un staipa kaklu, gribot redzēt, kas notiek.

Ir apgāzti ratiņi, un sieviete beisbola cepurē ir pietupu-sies uz grīdas blakus guļošam bērnam. Dažus mirkļus nav nekādas kustības, nekādas skaņas. Jauns vīrietis apspīlētos džinsos un pelēkā jakā ar kapuci stāv, aizlicis plaukstu priekšā mutei, ar otru roku viņš ir ieķēries garajos matos. - Velns! Ak tu jupis! - viņš kliedz atkal un atkal panikas pārņemtā balsī. Blakus stāv vecāks vīrietis, ar skatienu pārmeklēdams pūli ap notikuma vietu.

Viņa seju aptumšo dziļi saraukta piere, lūpas dusmīgā šņācienā ir atsegušas zobus. Uz mirkli Natālija jūtas paralizēta. "Vai tas ir viņš? Vīrietis, kurš man seko? Viņš neizskatās pēc Leha." Tad viņa saprot, ka Lehs varbūt ir atsūtījis vienu no saviem cilvēkiem, lai tas padara netīro darbu. Iepriekš tas viņai nebija ienācis prātā, bet tagad šķiet kā ticams scenārijs.

Tirdzniecības centrā viņas skatiens šaudās apkārt, nomērojot apkārtni - apaļu iekšpagalmu, kurā atrodas vairāki veikali, stikla jumtu, caur kuru ieplūst dabiskā gaisma. Lifts tirdzniecības centra vidū ved augšup otrajā stāvā, kuram ir tāds pats izkārtojums. Adrenalīns auļo caur viņas augumu, prāts ir modrs pret katru kustību, katru skaņu. "Nav nevienas paslēptuves, mani iedzīs stūrī, ja es palikšu te." Tad Natālija ierauga vēl vienas durvis, kas izved ēkas pagalma pusē. Tā ir viņas vienīgā izeja, un Natālija izskrien pa tām, nokļūst šķērsielā un paskatās apkārt. "Vai viņš ir aiz manis?" Viņa neuzdrošinās atskatīties, nedrīkst zaudēt ne sekundi. Neko darīt, atliek steigties tālāk un cerēt, ka izdosies atrauties no sekotāja.

Stāvi pakāpieni ved augšup pa nogāzi blakus daudzstāvu stāvvietai. "Tur ir daudz iespēju paslēpties," viņa nolemj un metas prom pa diviem pakāpieniem reizē, kāju muskuļiem degot kā ugunīs. Viņa sakož zobus, pārvar sāpes, taču, kad nonāk līdz pašai augšai, ir spiesta apstāties, atspiesties ar rokām pret ceļgaliem un, cik jaudas, vilkt gaisu plaušās, it kā slīktu.

Mūris jostasvietas augstumā pie vienstāva celtnes, kas agrāk bijis veikals, bet tagad ir slēgts, kalpo par paslēptuvi. Ielas kreisajā pusē atrodas Viktorijas laikmeta celtnes, kas pārvērstas biroju ēkās, un pakāpieni ir viņu izveduši terases sākumā. Pāri ceļam zem nojumes atrodas autostāvvieta, tās dziļumā ir tumšs, tur var ideāli paslēpties. Viņa var acumirklī līdz turienei aizskriet un pazust skatienam. Tagad juzdamās drošāk, Natālija pārdomā savu reakciju.

"Tā ir paranoja vai realitāte?"

Viņas sirds sliecas par labu realitātei, bet galva iebilst.

"Iekšējā sajūta." Viņa sev saka. "Tici tai."

Paslēpta skatienam, Natālija joprojām pūš un elš, bet piespiežas un palūkojas pāri mūrim uz to vietu, no kurienes tikko bija nākusi. Viņa var saskatīt cilvēku pakaušus, bet ne viņu sejas. Uz kāpnēm neviena nav. Tad no iepirkšanās centra iznāk kāds vīrietis, gara auguma tumšmatis. Viņa krekls izskatās pazīstams. Koši rakstaina havajiešu apdruka. "Vai tas ir vīrietis no ielas?" Viņš paskatās augšup pa pakāpieniem. Natālijai aizraujas elpa. "Ir! Tas ir viņš!" Viņa pietupstas, tad pabāž galvu un redz, ka vīrietis aiziet citā virzienā.

Pēc tam iznāk sieviete, māte ar divvietīgiem ratiņiem. Pavecāks pāris. Pulciņš pusaudžu. Vairākas sievietes ar dažādu vecumu bērniem. Kundzes pusmūžā. Jauns vīrietis. Pamazām viņas elpa kļūst lēnāka. "Redzi? Tur nav neviena, par ko raizēties. Apžēlojies! Tev jāsaņemas."

Tomēr aizdomas prātā nerimstas.

Iegaudojas sirēnas, gaiss kļūst uzlādēts ar to skaņu. Natālija sastingst. "Ātrā palīdzība vai policija?" No tirdzniecības centra izdrāžas kāda sieviete un aizskrien pa ceļu. Natālija redz, ka viņa pazūd veikalā mazliet tālāk. Tad parādās divi policisti, apstājas, paskatās apkārt un izšķiras, un viens no policistiem dodas uz pakāpienu pusi. Natālija iepleš acis.

"Nolādēts! Laiks pazust." Viņa metas apkārt un uzskrien druknai pusmūža sievietei, gandrīz notriecot viņu no kājām.

- Atvainojiet, - saka Natālija. - Viss kārtībā? - Taču viņa negaida atbildi un, pie sevis lādēdamās, dodas pāri ceļam. Viņa noslauka no pieres sviedrus. "Vai sieviete mani vēl joprojām vēro? Tā šķiet. Vai policists ir pietuvojies? Vai arī tas ir kāds cits?" Viņa paraugās pār plecu, bet sieviete ir aizgājusi. "Neviens neskatās." Natālija iešaujas apjumtajā stāvvietā, notupstas aiz ēnās grimstoša džipa, pieplok pie zemes un gaida. Ož pēc urīna un motoreļļas, un viņa cenšas neelpot caur degunu. Saraustītā elpa sīc ausīs.

Divdesmita

Tad

Ceturtajā ieslodzījuma dienā Natālija tikās ar savu advokāti, un viņas pirmais jautājums, tiklīdz sieviete ienāca pa durvīm, bija par to, kad varēs redzēt Hariju.

- Man žēl, Natālij, bet tavu lūgumu noraidīja, - sacīja advokāte, pat nepaskatīdamās uz viņas pusi, vien izcēla no somas uz galda žūksni papīru un sāka tos šķirot.

"Noraidīja?" Natālija pat uz mirkli nebija iedomājusies, ka var neredzēt Hariju, un viņai aizrāvās elpa, kā saņemot sitienu zem jostasvietas. Nebūt neizskatījās, ka viņas advokāte kaut ko nožēlotu, drīzāk otrādi, un Natāliju pārņēma stipra vēlēšanās viņu iepļaukāt, likt viņai saprast, cik ir svarīgi pabūt kopā ar dēlu. "Es sajukšu prātā, ja nevarēšu viņu redzēt." Viņa varēja dzirdēt savu straujo elpu. "Ak Dievs. Es beigu beigās kļūšu tāda pati kā visas pārējās."

Stefa Bredlija iekārtojās savā vietā un sāka šķirstīt papīrus. Kad viņa pacēla galvu un saskatījās ar Natāliju, viņas sejas izteiksme bija lietišķa, auksta. - Diemžēl neko vairāk es nevaru darīt. Iesim tālāk, labi?

- Vai es varu šo lēmumu pārsūdzēt?

"Man taču ir tiesības? Un Harijam ir tiesības būt kopā ar savu mammu, vai ne?"

- Šī ir civillieta, nevis krimināllieta. Tas ir pavisam kaut kas cits.

- Bet es esmu viņa māte. - Natālija piecēlās un sāka staigāt šurpu turpu pa kastei līdzīgo bezlogu telpu, kurā noritēja viņu tikšanās. - Vai jūs nesaprotat, ka es viņam esmu vajadzīga?

Advokāte nopūtās. - Cik man zināms, tavs vīrs ir nolīdzis pilna laika aukli un tavs mazais jūtas labi.

Natālija apgriezās uz papēža un nikni paskatījās uz sievieti, kuras pienākums it kā bija palīdzēt. - Viņam nav labi! Kā viņam var būt labi? Zēnam ir jābūt kopā ar mani. - Viņa uzsvaram uzsita sev pa krūtīm. - Mani! Nevis kaut kādu draņķa aukli!

- Šeit ar tevi viņš nevar būt.

/

- Kāpēc ne? Citas mātes ir šeit ar savien mazajiem.

- Jā, bet ir īpaši apstākļi, kas nozīmē, ka tā bērnam ir vislabākā izvēle. - Viņa runāja ar uzspīlētu pacietību, it kā Natālija būtu niķīga divgadniece. - Tiesa tavā gadījumā ir nospriedusi, ka tavam dēlam jādzīvo pie tēva.

Natālija atvēra muti, lai kaut ko teiktu, bet advokāte pacēla plaukstu, lai viņu apturētu. Savilktā piere piešķīra viņas sejai noraidošu izteiksmi.

- Nē, man žēl, bet es nevaru darīt neko vairāk, kas attiecas uz tevi un dēlu. Tiesa ir piešķīrusi teikšanu tavam vīram; ja viņš negrib vest dēlu tevi apciemot, tas ir viņa ziņā.

To dzirdot, Natālija apstājās. Viņa negribēja, lai dēlu vestu vīrs, nevarēja iedomāties, ka būs jāredz Toms pēc visa, ko viņš ir izdarījis. "Taču viņu varētu atvest aukle, vai ne?"

- Bet...

- Te nav nekādu "bet"! - Advokāte norādīja uz krēslu. - Lūdzu, apsēdies. Tu man uzdzen nelabumu. Es nevaru izturēt, ka tu staigā apkārt kā... tāds krātiņā iesprostots dzīvnieks. - Viņas acīs bija redzams apnikums, balsī sadzirdams asums. - Apsēdies, vai arī tikšanās ir beigusies.

Natālijas rokas sažņaudzās pie sāniem, paskatoties uz sievieti.

- Es runāju nopietni. - Stefa Bredlija, gatava iet projām, pamazām savāca papīrus. Natālija nopūtās. Par spīti nepatikai, šī sieviete viņai bija vajadzīga. Viņa atgriezās pie krēsla un, sažņaugusi rokas klēpī, ar būkšķi uz tā apsēdās. Advokāte uz viņu paskatījās, žoklim kustoties, it kā viņa košļātu īriskonfekti, kas ielipusi zobos. - Labi, Natālij, es nedomāju, ka tu izproti savu situāciju. Tad ļauj tev to paskaidrot. -Viņa runājot piemiedza acis un dūra ar pirkstu uz Natālijas pusi. - Tu esi apcietināta. Tev nav teikšanas. Tavi noziegumi ir tev lieguši šīs tiesības, kā arī tiesības kontaktēties ar dēlu, ja tavs vīrs neatzīst to par labu esam. Un, ņemot vērā to, ka tu esi narkomāne, nebūs daudzi, kas šim lēmumam nepiekritīs.

Protesta vārdi iesprūda Natālijai kaklā, dzirdot šo situācijas izklāstu. Viņa bija bezpalīdzīga, atkarīga no šīs sievietes žēlastības. Stefa Bredlija šķita jau izlēmusi, ka kontaktēšanās ar Hariju nav svarīga. Advokāte virpināja pildspalvu, uzsvērdama punktu pēc punkta, un paliecās uz priekšu.

- Priecājies vismaz par to, ka tavam bērnam ir labas mājas pie tēva un par viņu labi rūpējas. Lielākajai daļai sieviešu šeit nav tādas greznības. Viņu bērni ir institūcijās vai atstāti pie radiem un Dievs vien zina, pie kā vēl. - Viņa nometa pildspalvu uz galda. - Tavam bērnam ir laimējies. Tev tas ir jāatceras.

Pārāk izbrīnīta, lai runātu, Natālija atvēra muti. "Man būtu jābūt pateicīgai?” Prāts cīkstējās ar domu par nedēļām bez Harija, dvēsele atšķirtībā sāpēja, it kā viņa būtu zaudējusi kādu locekli.

Advokāte turpināja uz viņu skatīties. Natālija aizvēra muti un raudzījās pretī.

- Labi, - uzvaroši noteica advokāte. - Pāriesim pie tavas lietas, ja?

Natālija centās vairs neļauties panikai un piespieda sevi koncentrēties. Harijam viņa bija vajadzīga, un viņai jādara viss, lai šiem cilvēkiem liktu klausīties saprāta balsī un panāktu maksimāli ātru atbrīvošanu. Tas bija vienīgais veids, kā atkal būt kopā ar dēlu. Viņa apsēdās krēslā taisni. "Varbūt policijas izmeklēšana ir pavirzījusies uz priekšu. Varbūt kāds tomēr ir ņēmis vērā viņas iebildumus. Varbūt..."

- Tātad situācija ir šāda. - Stefa Bredlija ieturēja pauzi, lai pārliecinātos, ka Natālija dzird. - Ja tu atzīsies noziegumā, izrādīsi nožēlu, nosūtīsi atvainošanos savam klientam un pateiksi viņam, kur ir nauda, tad mums būs lielāka iespēja dabūt saudzīgāku spriedumu. Mēs varbūt varēsim pieminēt grūtniecības sekas, hormonus, varbūt paskatīsimies, vai varam dabūt pēcdzemdību depresijas diagnozi.

"Atzīties noziegumā?" Natālija piekļāva plaukstas pie deniņiem, juzdama, ka spiediens tajos pārvēršas par galvassā-|

pem. "Par ko šī sieviete runā?"

- Bet es neesmu darījusi neko sliktu. - Natālija šņukstēja. - Es nezinu, kur ir nauda. Godīgi, es nezinu. Es neesmu vainīga.

Advokāte sapīka. - Diemžēl pierādījumi, Natālij, norāda uz pretējo. Klau, tev šeit jābūt reālistei! Tava vīra liecība ir visai nopietna. Un pārliecinoša pierādījumu virkne ļoti skaidri norāda uz tevi. - Viņa viltīgi pasmaidīja. - Tur ir jāatsakās no lielas naudas, es to saprotu, bet, zini, beigu beigās viņi to atradīs. Lai cik gudra tu, tavuprāt, esi bijusi.

Natālija skatījās galdā un žņaudzīja plaukstas. "Kā var būt, ka notiek kaut kas tāds?" Nagi iegriezās miesā, pietiekami sāpīgi, lai pateiktu, ka saruna notiek pa īstam.

- Ei! - Advokāte uzsita pa galdu. - Natālij, vai tu klausies?

Viņa, acis mirkšķinot, pacēla galvu.

Stefas Bredlijas seja atmaiga. - Labi, es saprotu, ka tas ir šoks. Es tev teikšu tā... Iedzersim tasi kafijas, ieturēsim mazu pauzi. Es tev došu dažas minūtes, ja? Tad mēs turpināsim. - Viņa piegāja pie durvīm, pārmija dažus vārdus ar apsardzi un izslīdēja gaitenī. Durvis noklaudzēja viņai aiz muguras.

Natālija aplaida skatienu mazajai bezgaisa telpai ar tās briesmīgajām zaļajām sienām, nomīdīto grīdu un aso dienasgaismu. Viņu grasījās apsūdzēt noziegumā, ko viņa nav pastrādājusi, un nebija nekā, ko viņa varētu darīt. "Harijs." Sirds ietrīsējās. "Nabaga mazais Harijs! Cik apjucis un bēdīgs puisēns droši vien ir bez manis! Pēc cik ilga laika es varēšu dēlēnu atkal redzēt?" Viņa prātā redzēja zēna izmisušo, asaraino seju, ausīs skanēja puisēna raudas, un Natālija nolika galvu uz galda, nespēdama aizturēt sava posta vilni, ļaudama tam plūst sev pāri un noslīcināt sāpīgās domas.

Pēc desmit minūtēm advokāte atgriezās ar divām poli-stirola glāzītēm, sev līdzi ienesot cigarešu smaku, kas piesārņoja gaisu.

Natālija pieslēja svina smago augumu taisni un ar piedurkni noslaucīja seju. Viņa pieņēma salveti, ko pāri galdam padeva advokāte, un, izšņaukusi degunu, iedzēra malciņu kafijas.

- Pareizi. Jūties labāk? - Advokāte tikko jaušami pasmaidīja. - Lieliski. Tātad mēs te nodarbojamies ar mēģinājumu samazināt zaudējumus. Ļauj pastāstīt, kā viss notiks. Pašreizējā situācijā tevi gaida maksimums, un es uzsveru, ka tas ir maksimums, seši ar pusi gadu.

Natālija noelsās, atslīga krēslā. "Sešarpus gadu? Nē, nē, nē!"

- Ja tu tūlīt pat atzīsies, ka esi vainīga, tavs iespējamais cietumsods samazināsies par trešdaļu. Ja tu gaidīsi, līdz nosaka tiesas datumu, sods samazināsies par ceturto daļu, bet tiesas dienā samazinājums būs tikai desmitā daļa. - Advokāte nogludināja lappuses lietā, sasprauda tās kopā un nolika atpakaļ uz galda, dodot Natālijai brīdi apdomāt tikko dzirdēto. - Tātad tu redzi, ka ir daudz labāk nekavējoties atzīt savu vainu. - Viņas skatījās viena uz otru. Natālija varēja saklausīt tikai kliedzienus savā galvā. - Otrs apsvērums, protams, ir milzumdaudzie pierādījumi, kas ir tavā lietā. Un tas samazina spriedumu tikai par piekto daļu trešās daļas vietā. Taču te viss ir atkarīgs no interpretācijas. - Advokāte paņēma laikraksta izgriezumu un pamāja ar to Natālijai. - Te ir mazs paraugs. Nesena lieta. Nozagtā summa bija divi, komats, trīs miljoni mārciņu. Sievietei tika piespriests tikai mazliet vairāk par trīs gadiem. Bet... - Viņa pacēla pirkstu. - Nauda tika atgūta, urt viņa atzina vainu, tiklīdz viņu arestēja. Aiztaupīja policijas laiku un resursus. Tā ka... tavā gadījumā es sagaidītu spriedumu... nu, teiksim, maksimums, piecu gadu robežās. Varbūt mazāk.

Natālija iepleta acis. "Viņa vedina mani atzīt vainu?"

- Protams, tu būsi tiesīga uz pirmstermiņa atbrīvošanu par labu uzvedību, kas nozīmē, ka tu atradīsies apcietinājumā tikai pusi no piespriestā laika. Tātad... varbūt divus ar pusi gadus? Mazāk, ja mēs varēsim apstiprināt vainu mīkstinošus faktorus, ko, manuprāt, mēs varēsim. Man ir pazīstams spožs psihologs, kuru mēs varam pieaicināt novērtējumam. Tātad, teiksim, divi gadi. Neizklausās nemaz tik slikti, vai ne? - Viņa uzsmaidīja Natālijai.

"Divi gadi? Nav tik slikti?"

Natālija pieķērās pie sava krēsla, it kā tas varētu apturēt viņu no krišanas melnajā caurumā, kas bija parādījies tur, kur mēdza būt viņas dzīve. Augums viscaur sāka trīcēt. "Es palieku šeit, ieslodzīta šajā cietumā. Šķirta no Harija. Gadiem ilgi." Natālija saguma krēslā, veroties sienā savā priekšā.

- Tu rīt ieradīsies tiesā iesniegt savu lūgumu. - Advokāte sāka vākt kopā papīrus. - Es tev iesaku pa nakti padomāt par mūsu sarunu, un tiksimies no rīta. - Viņa uz atvadām Natālijai īsi pamāja un izgāja no telpas. Natālija vaļēju muti noskatījās viņai pakaļ.

"Rīt? Nē, nē. Tas nevar būt tik ātri."

Vajadzēja izdomāt aizsardzības plānu. Vajadzēja panākt, lai policija saprot, ka viss ir pārāk glīti un kārtīgi, lai būtu patiesība. "Taču to var izdarīt tikai tad, ja man ārpusē ir kāds palīgs, kas aģitētu un ar savu uzbāzību traucētu. Sadabūtu svarīgus cilvēkus, kas klausītos. "Ātri." Natālija nolēma, ka ir laiks piezvanīt mātei. Viņa to bija atlikusi, kamēr jutīsies psiholoģiski pietiekami spēcīga, bet ilgāk vairs nevarēja kavēties. Izmisuma brīdī nepieciešami atbilstoši līdzekļi. Advokāte neklausījās, bet māte noteikti klausīsies. Un māte vie-mēr prata panākt savu.

- Mammu, man ir nepatikšanas, - viņa sacīja pusdienu pārtraukumā, kad beidzot nonāca rindas priekšā pie telefona, un stāsts izlauzās vienā garā, saspringtā teikumā.

Kad Natālija beidza runāt, klusums bija dziļš un ļaunu vēstošs. Viņa norija siekalas, sakrustoja rokas uz krūtīm.

- Tam nav nekāda attaisnojuma, - sacīja māte. - Tu nedrīksti nemitīgi visā vainot citus cilvēkus. Tu nekad neesi pratusi uzņemties atbildību, vai ne? - Natālija saspringa. - Un tavs stāsts ir pārāk baltiem diegiem šūts, tāpēc nav brīnums, ka neviens tev netic.

Māte nošmakstināja lūpas. Natālija nevarēja parunāt, juta, ka asinis aizplūst no sejas. Šī bija viņas pēdējā cerība. Viņas pēdējā iespēja dabūt kādu sev palīgā.

- Toms pret tevi ir izturējies brīnišķīgi, Natālij. Lutinājis kā princesi. Es gribu sacīt, ka tā māja, kurā tu dzīvo, ir lieliska. Visas tās jaukās drānas... Pašai savs BMW... Un darbs, ko viņš tev deva... Tas ir vairāk, nekā es jebkad cerēju, ka tu sasniegsi. Godīgi... kas vēl vīrietim ir jāizdara?

Natālijai prātā ienāca vairākas lietas, bet tas nebija temats sarunai. Ja viņai kaut ko vajadzēja, tad to, lai māte runā -ar policiju, juristiem, cilvēktiesību aktīvistiem. Liek viņiem saprast, panāk, lai viņi kaut ko dara, lai tiek apšaubīti pierādījumi un viņa tiek laukā no cietu m«v

- Es neesmu darījusi neko sliktu. - Natālijai sāpēja žoklis no tā, ka pārāk ilgi bijis sakniebts. - Es tev tikko pastāstīju. To izdarīja Toms. Viņš atkal ir atsācis aizraušanos ar azartspēlēm, mammu. - Natālija sarāvās. Viņa nekad nebija stāstījusi mātei par šo Toma aizraušanos, vienmēr bija atsaukusies uz viņu kā ideālu vīru, kā ideālas dzīves arhitektu, pierādījumu, ka viņa kaut ko beigu beigās var izdarīt pareizi. Tagad visi šie pārspīlējumi, puspatiesības un mazie nevainīgie meli negaidītā rikošetā atsitās atpakaļ.

- Nekļūsti smieklīga! - māte asi izmeta. - Nav dūmu bez uguns. Toms apgalvo, ka ir kaudzēm pierādījumu, un no mūsu nesenās sarunas izklausās, ka tava uzvedība ir bijusi vairāk nekā aizdomīga. - Viņas balsī ieskanējās apnikums.

- Es tam cilvēkam uzticētu savu dzīvību, Natālij, bet tu... ar tevi vienmēr ir bijis grūti.

- Ko? - Natālijas sirds ietrīsējās. "Vai viņa tiešām to tikko pateica?"

- Ak, tu zini, par ko es runāju. Šī nav pirmā reize, kad tev bijušas nepatikšanas ar policiju.

- Man toreiz bija četrpadsmit, - sacīja Natālija, pārsteigta, ka šis starpgadījums ir atkal izcelts dienas gaismā.

- Vilks spalvu met, tikumu ne.

- Tās bija pāris lūpu pomādes no Boots.

- Tā vienalga bija zagšana. - Mātes balsij cauri vijās pretīgums.

Natālija sabozās. - Nu, paklau. Mani neapsūdzēja, tikai izteica brīdinājumu. - Klusums.

- Tās bija derības. - Natālija nekad agrāk mātei to nebija teikusi, nebija gribējusi sagādāt nepatikšanas ari Sašai.

- Es tevi neaudzināju par zagli.

"Kādēļ es iedomājos, ka mātes reakcija varētu būt citāda?" Natālija atspieda pieri pret sienu. Viņa nometa klausuli, izgrūžot kliedzienu, ar kuru varētu lepoties vilkatis.

- Reizēm tas spēj mūs nokaitināt, - cietuma uzraudze noteica, mierinoši papliķējot viņai pa plecu. - Neraizējies, drīz tu iejutīsies.

Natālija nikni uz viņu paskatījās. Viņa negribēja iejusties. Viņa gribēja iet mājās pie Harija. Un tad viņa atskārta: "Man vairs nav māju. Un šobrīd vairs nav arī dēla." Nerimdamies ar to, ka atņēmis viņai brīvību, Toms bija atņēmis arī Hariju.

Divdesmit pirmā nodaļa

Tagad

"Nolāpītie vecāki! Kādu jezgu viņi sacēla ap to visu! Dzīvība jau tam bērnam netika apdraudēta. Lai kā arī būtu, viņa tagad ir slimnīcā. Nešaubos, ka ar viņu viss būs kārtībā. Jēziņ, lai tikai pamēģina nebūt. Vai vari iedomāties to rosīšanos, ja viņai kaut kas notiks? Un kurš nolēma izsaukt policiju? Nolāpītie labdari. Piecu minūšu laikā iela bija pilna, visi blenza, murmulēja, it kā es būtu vainīga. Dieva dēļ, tas bija negadījums! Es nevarētu izvairīties no tiem ratiem, pat ja būtu gribējusi. Tos vienkārši izstūma no veikala tieši man priekšā."

Es tieku līdz savai automašīnai, parakājos cimdu nodalījumā, izvelku blašķīti, ko glabāju ārkārtas gadījumiem, un iedzeru mēriņu.

Labi, ja es nebūtu skatījusies tajā GPS lietotnē savā telefonā, tad, jādomā, būtu redzējusi viņus agrāk. Taču sekot kādam nebūt nav tik viegli, kā es biju iztēlojusies. Labi, ka man ienāca prātā izdarīt izmēģinājuma gājienu. Vismaz tagad es zinu, ka viss strādā.

Ieņēmusi vēl vienu malku, es nolieku blašķīti atpakaļ. "Droši vien vajadzētu izpildīt ari plānu B, piestiprināt magnētisko izsekošanas ierīci automašīnai. Pareizi. Ir, ko darīt. Labāk sākt kustēšanos."

Divdesmit otra nodaļa

Tagad

Kājas cilājas pa ietvi - tas ir viss, ko Natālija var redzēt, paveroties no automašīnas apakšas. Neviens neskrien, un pamazām viņas pulss kļūst vienmērīgs. Raupjais betons griežas ceļgalos. Pēdās parādās krampji, un pēc desmit minūtēm, skatoties uz ceļa abām pusēm, viņa izlien no savas slēptuves. Policists pamazām attālinās. Vairāk neviens nav redzams. Viņa izelpo aizturēto elpu.

"Redzi? Viss ir labi." Natālija vēl kādu brīdi vēro apkārtni. "Viss ir kārtībā."

Viņa sāk iet pa ceļu, vēl aizvien nebūdama pārliecināta, vai viņai kāds patiešām sekoja. Šķita, ka seko, bet tikpat labi tas varēja būt fantāzijas auglis, baiļu rezultātā nostiprinājusies ticība tam, ka iedomas patiešām ir īstas. Natālija aptver, ka neapjauš, kur pašlaik atrodas, un apstājas, lai mēģinātu to noskaidrot. Uz mirkli viņu pārņem panika. "Tavs telefons, stulbene! Telefonā ir pieejama apkārtnes karte."

Trijos gados, ko Natālija pavadīja cietumā, tehnoloģija ir gājusi lieliem soļiem uz priekšu, un viņa nav pieradusi pie visām savā rīcībā esošajām lietotnēm. Paiet brīdis, līdz viņa tiek līdz vajadzīgajai, tad atviegloti nopūšas, jo atskārš, ka Toma birojs ir tikai pāris ielu tālāk. Natālija ieskatās pulkstenī. Palikušas divpadsmit minūtes līdz brīdim, kad ieradīsies Toms - precīzi minūti minūtē. Viņa to zina, jo pazīst visas Toma mazās apsēstības, un pieliek soli.

"Ak Dievs! Man būs viņš jāredz."

Viņa ir mēģinājusi par to nedomāt, jo atmiņās par Tomu rētu ir atstājusi nožēla un tās kopā sasaistījusi iedomāta vardarbība. Ar viņa vārdu pietiek, lai pamodinātu alkas pēc atriebības. Toms parūpējās, ka viņa nedabū atbrīvojumu pret drošības naudu; Toms atņēma viņai Hariju; Toms padarīja viņas dzīvi par postažu. Šī cilvēka seja vajā Natāliju murgos, viņa nodevība izsmej visvājākajos brīžos. Viņai Toms ir sātana iemiesojums, un tagad viņiem būs jāsatiekas. Natālija sažņaudz dūres, sirds dun kā neprātīga.

"Tas nekas nav." Viņa piespiež sevi dziļi ievilkt elpu. "Nav jau tā, ka man būtu ar Tomu jārunā vai pat jāatrodas viņa tuvumā. Ir tikai jānovēro, jānoskaidro, ar kādu mašīnu viņš brauc." Mati kņudina viņas pakausi. Viņa pamet skatienu pār plecu, vēders nenoliedzami brīdina par nelabumu.

Pēc dažām minūtēm Natālija stāv pie ēkas, kurā Toms strādā. Šajā ielā daudziem advokātiem ir biroji, tāpat te ir dažas bankas, finanšu kompānijas un citi biznesa pakalpojumu sniedzēji. Arhitektūra - drūmas akmens terases un modernas celtnes ar stikla ieejām. Te izvietojies pārtikušākais tirgus segments. Elegants. Toma birojs kopā ar citiem atrodas ēkā uz stūra, un katram ir savs durvju zvans.

Natālija redz savu atspulgu stikla durvīs un, elpai ķeroties rīklē, pārsteigta paskatās vēlreiz. Viņa šajā ielā, kas pilna ar cilvēkiem tumšos uzvalkos, izceļas kā saulespuķe drūmā dienā. Ari ar aizpogātu žaketi viņas apģērbs joprojām ir tālu no ideāla, Toms viņu ievēros jūdzes attālumā. Natālija pagriežas un aizsoļo, cenzdamās izskatīties iederīga un vienlaikus meklēdama piemērotu vietu gaidīšanai. Aiz stūra ielas pretējā pusē viņa pamana solu, kas, pēc visa spriežot, ir smēķētāju zona, un aizsteidzas turp. Ieeja Toma ēkā vēl aizvien ir redzama, bet viņa ir daļēji paslēpta skatienam. Ideāli.

Natālija nometas uz sola. Spriedze sažņaudz sievietes plecus, bet viņa, neizlaizdama no acīm ēku, izliekas meklējam kaut ko somiņā. Garām uz neiespējami augstiem papēžiem aizklaudzina kāda sieviete. Vīrietis ceļa otrā pusē ar noliektu galvu skatās telefonā. Divi cilvēki, sadevušies rokās -acīmredzot pāris -, aizrautīgi runājas un Natāliju nemaz neievēro. Viņa tikmēr pēta visus logus, visus cilvēkus birojos. Sviedru lāse sāk ceļu lejup pa muguru. "Cik ilgi es varu šeit palikt, tik atklāti redzama?" Viņa vēlreiz ieskatās pulkstenī. Palūkojas apkārt. "Tomam jau vajadzētu būt te, vai ne?"

Uzmanību piesaista vīrietis, kas tuvojas biroju ēkai. Sākumā tas viņai nešķiet pazīstams, lai gan ir atbilstošā garumā. Šim cilvēkam augums ir pilnīgi nepareizs, pāri viņa bikšu jostai karājas vēderiņš, stāvs ir sagumis, pleci ir salīkuši uz priekšu, it kā viņš nestu kaut ko smagu. Piepeši Natālija pamana, ka vīrietis mazliet pieklibo ar kreiso kāju, izliec gurnu, un saprot, ka tas ir viņš. "Tas ir Toms."

Augums reaģē, it kā viņa būtu pagrūsta pret sienu, un viņai aizraujas elpa. Viņā, līdzīgi pērkona negaisam, saviļņojas emociju gūzma. Viss viņas augums ir sasprindzis un gatavs rīkoties. Viņa cīnās pret stipru vēlēšanos mesties pāri ceļam un iesist pļauku, iespert pa kājstarpi, dunkāt, triekt ar kurpi pa galvu, kamēr Toms lūdz pēc žēlastības. Zobi ir sakosti tik cieši, ka sāp seja, rokas ir pieķērušās pie sola, lai noturētu sevi uz vietas, un viss ķermenis trīc no pūlēm nekustēties.

Galvu piepilda nedzirdamas gaudas. "Ak, kā es ilgojos pēc dienas, kad varēšu likt Tomam sajust kaut daļiņu no tām sāpēm, kuras viņš licis izjust man! Nē, beidz to, izbeidz, pārstāj!"

Natālija sabāž dūres padusēs un izliekas, ka skatās uz citu pusi, bet tomēr patur Tomu acīs. "Būt stiprai nenozīmē pakļauties impulsam," viņa sev saka. "Tas nozīmē izvērtēt riskus un būt drosmīgai. Ar pārliecību darīt to, ko tu negribi darīt. Pilnīgi atdoties mērķa sasniegšanai." Un dabūt atpakaļ Hariju ir tas, kam viņa dzīvo. Pasargāt dēlu no ļaunuma ir tas, kā dēļ viņa būtu gatava mirt. "Toma piekaušana diemžēl nepalīdzēs." Viņas krūtis sažņaudzas, viņa elpo ātri un sekli. Ar atriebību būs jāpagaida.

Niknumu par to, kāda būtu bijusi dzīve, Natālija iestumj atpakaļ prāta bunkurā. Ir jādomā par tagadni, par šo mirkli un to, ko viņa tikko ir redzējusi, un jāizmanto to sev par labu. Toms izskatās tik nospiests un nomākts, ka viņu tik tikko var pazīt. Viņš nav varenais dēmons, ko Natālija bija redzējusi savos murgos. Pat ne tuvu tam. Reālajā dzīvē viņš liekas salauzts, un tas maina visu. "Viens pret vienu es varētu viņu uzveikt," viņa nodomā, apmierināti smaidot. "Uzdevums varētu būt mazliet vieglāks, nekā esmu domājusi."

Toms nospiež ieejas zvana pogu, uz viņa kreisās rokas pazib zelts. "Laulību gredzens?" Natālija nevar noticēt, ka viņš joprojām to nēsā, pati savējo viņa noslīcināja notekā, tiklīdz radās piemērota iespēja. Taču tad viņai prātā iešaujas jautājums.

"Vai viņš ir no jauna apprecējies?" Natālija par to nekad nav domājusi, jo viņas skatījumā bijušais vīrs ir acīmredzams briesmonis. Atskārta, ka cita sieviete varētu audzināt viņas dēlu, izšaujas cauri ķermenim un plosa sirdi. "Vai Harijs viņu sauc par māmiņu?" Rīklē iespiežas kamols, žņaudzot emociju vilni, kas draud iznīcināt viņas ilūziju par mieru.

"Kā viņa var iemīlēt manu dēlu tā, kā mīlu es?" Natālijas elpa kļūst straujāka. "Varbūt viņa nemīl. Varbūt viņa pret Hariju ir nejauka."

Natālija iztēlojas ainas, kur viņas mazais puisēns ir izbijies un apjucis, vairās no uzbrūkošās fūrijas, kura nespēj būt pacietīga pret svešu bērnu. Cietuma baumotājas bieži atkārtoja šausmu stāstus, kuros sarežģītas ģimenes bija norma. Ainas kļūst drūmākas, fantāzija pastiprina rupjo apiešanos, un viņai ir jāatgriežas realitātē. "Atgādini sev, ka tā ir tikai teorija. Novirze."

Viņa savā prātā sagatavo pētniecisko aktivitāšu sarakstu un noliek to vēlākam laikam.

"Saņemies. Koncentrējies. Tev ir darāmas lietas."

Elpojot viņa pamazām nomierinās un vēro, kā Toms nozūd ēkā. Tad viņa šķērso ceļu.

Aiz ēkas atrodas autostāvvieta, acīmredzama iespēja viņam atstāt automašīnu, un Natālija apstaigā visus trīs stāvus, mēģinot izdomāt, kurš transportlīdzeklis pieder viņam. Viņš vienmēr brauca ar Jaguar, un stāvvietā ir divi tādas mar-kas automobiļi. Melna vai sarkanbrūna? Viņa nevar izlemt, kura Tomam patiktu labāk, un ieskatās pa logiem, bet abu saloni ir nevainojanu tīri un tajos nekas nenorāda uz īpašnieku. Natālija patausta motora pārsegu, bet ne viens, ne otrs nav silts. Viņā iegulst smagums. "Tās nevar būt viņa automašīnas." Natālija ar plaukstu pieskaras pierei un cer, ka no zila gaisa uzradīsies kāda ģeniāla ideja.

Vienīgais veids ir apstaigāt autostāvvietu, aptaustot mo-

tora pārsegus un tā mēģinot nonākt pie īstās. Tas šķiet neiespējams uzdevums. Viņa sadzird soļus un paslēpjas aiz kolonnas. Noklaudz automašīnas durvis. "Kāds brauc prom? Vai..." Dzinēja rēkoņa, kas atskan no lejas, pārmāc viņas domas. Viņa paskatās uz griestiem. Videonovērošanas kameras. Doma, ka viņu kāds kaut kur uzrauga un prāto par to, kas viņai ir padomā, uzdzen zosādu. "Var rasties iespaids, ka es grasos nozagt mašīnu. Ir jāiet. Tūlīt pat ir jāiet prom."

Natālija traucas lejā pa kāpnēm un laukā no stāvvietas, apmet pāris līkumu, līdz atrodas pietiekami tālu no ziņkārām acīm. Viņa elso, pēdām pulsējot sandalēs, kas nav paredzētas skriešanai, un atslīgst pret sienu. Galva dun, viņas plāns ir driskās, jo - kā lai seko Tomam līdz mājām, ja nav zināms, ar kādu automašīnu viņš brauc.

Divdesmit trešā nodaļa

y

Tad

Vakarā pēc tikšanās ar advokāti Natālija sēdēja gultā, vērdamās sienā, kad galvu pa durvīm pabāza Katja.

- Kā gāja ar advokāti? - Viņa iegāja kamerā un iekārtojās blakus Natālijai.

- Es rit būšu tiesā. - Natālijas balss skanēja kā no tālienes. Viņa skatījās uz Katju, patiesībā to neredzēdama. Pēc rīta atklāsmēm un sarunas ar māti atlika vien pieņemt neizbēgamo - pāris gadu cietums būs viņas mājas. Viņa iedomājās bezgalīgas dienas šajā baisajā, bezdvēseliskajā vietā, kamēr Harijs no zīdaiņa kļūs par staigājošu, runājošu cilvēciņu. Bez viņas. Šos attīstības pagrieziena punktus viņa nekad nepiedzīvos, nekad nespēs par tiem sajūsmināties vai tos atcerēties. Un Harija atmiņas par viņu izbalēs un pārvērtīsies par neko. Viņa jutās tukša - tik tukša čaula, ka niecīgākais piesitiens satrieks viņu sīkās druskās.

Katja sarauca pieri. - Tu nevari iet šajā apģērbā.

Natālija paskatījās uz savu nošļukušo T kreklu un netīrajām sporta biksēm, saoda miesas aromātu. Viņa saprata, cik lipīga un netīra jūtas, galvas āda kāroja pēc mazgāšanas. "Kāda tam nozīme?" Viņa nopūtās. Lai mainītu savu likteni, neizbēgamo spriedumu, viņa nevarēja neko darīt. Tiesā viņa būs tikai juridisko procedūru lieciniece.

- Viņiem būs jāiztiek. Man nekā cita nav. - Natālija pievilki ceļgalus pie krūtīm un apvija rokas ap kājām.

Katja sarauca degunu. - Tev ir vajadzīga duša.

Natālija pamāja, iekoda sev apakšlūpā. Līdz šim viņa bija iztikusi ar mazgājamo bļodu, bet ir robeža tam, ko tu vari izdarīt ar dvieli. Un matu mazgāšana bija neiespējama, jo no locīšanās pār izlietni viņai reiba galva. Šķita, ka tā visa ir nevajadzīga piepūle. Natālija atbalstīja galvu pret ceļgaliem. Tajā dienas laikā bija grūti funkcionēt. Grūti atrast enerģiju, lai elpotu. Vēl apmēram stundu vajadzēja gaidīt, kamēr dabūs medikamentus. Tā likās pati garākā stunda.

- Ir svarīgi izskatīties akurātai. Radīt iespaidu, ka tev nav vienalga. - Katja pakratīja pirkstu. - Tas mainīs tiesneša attieksmi pret tevi. Varbūt tu dabūsi īsāku termiņu.

- Tu tā domā? - Natālija pacēla galvu, sarauca pieri.

- Zini, tiesneši arī ir tikai cilvēki. Mēs visi par otru spriežam pēc izskata.

Kādu mirkli Natālija par to padomāja, un sirdī iedegās cerību dzirkstelīte. Daudzās lietās viņa neko nevarēja darīt, bet šī... Te viņa pati varēja kaut ko noteikt. "Ja nu Katjai ir taisnība? Man ir jāmēģina, vai ne tā? Harija dēļ." Viņa pārcēla kājas gultas malai un sašūpojās, kad viņu pārņēma reibonis.

- Paklau... - Katja pieskārās Natālijas rokai. - Es zinu, ka tu vēl joprojām esi mazliet nestabila. Es aiziešu un palūgšu tev kādas drēbes, labi?

- Tiešām?

- Tagad paskatīsimies, kāds ir tavs izmērs... Sešpadsmitais? - Katja piemiedza acis. - Varbūt astoņpadsmitais?

Natālija nopūtās. - Varbūt. - Viņai nepatika par to domāt.

- Labi, palūkošu, ko varu dabūt. Ne vienmēr ir liela izvēle. Es domāju, tiesas zālei vajag melnu. Varbūt baltu blūzi? Katrā ziņā kaut ko gaišu. Un kurpes? Vai pameklēt kaut ko, kas nav sporta apavi?

Natālija savilka grimasi. Galvassāpes neatstājās. - Jā, paldies, tas būtu lieliski.

Katja viņai uzsmaidīja. - Skaidrs. Es nebūšu prom ilgi un tad ar tevi aiziešu līdz dušai, ja vēlies. Pastāvēšu sardzē. Raudzīšos, lai tu esi drošībā. Norunāts?

- Paldies, Katja. - Natālija saviebās, kad vēderu atkal sagrāba asas sāpes. - Tu esi fantastiska.

- Tam jau draugi domāti, ne? - Katja pasmaidīja. Un tad viņa bija prom, atstājot Natāliju vienu pašu ar savām domām.

Natālija saprata, ka šī ir viņas vienīgā tuvā draudzene. "Mana dzīve ir beigusies. Tā vienkārši. Atņemta. Un es neko tur nevaru darīt." Viņa aizvēra acis, kamēr sāpes lēni -kā grauzējs - atkāpās no vēdera, lai ķertos pie locītavām.

Apmēram pēc stundas, jau sakopusies, viņa jutās mazliet labāk.

- Advokāte grib, lai es atzīstu savu vainu.

Katja pārtrauca šķetināt mezglus Natālijas slapjajos matos. Acīmredzot viņa zināja daudzus, kas tika apsūdzēti noziegumos, kurus nebija izdarījuši. Viņas vēl iepriekšējā vakarā bija daudz par to runājušas. Tas bija noticis ar Katjas brāli Lehu, lai gan Natālija nebija gribējusi sīkāk vaicāt, jo Katjas acīs sariesās asaras.

Tagad Katja viņu cieši apskāva, atkāpās roku attālumā un turēja Natāliju „aiz pleciem. Viņa izskatījās pēc meža kaķes ar degošām acīm.

- Tev jāatceras, ka tieslietu sistēma nav par taisnīgumu. -Viņa burtiski izšņāca katru zilbi. - Tā ir par to, lai policija atrastu kādu, ko vainot noziegumā, lai viņu statistika izskatītos labi. Tam nav jābūt īstajam cilvēkam. Un savas vainas atzīšana nenozīmē to, ka tu esi vainīga, vai ne? - Katjas kaisle Natāliju hipnotizēja, un viņa klausījās katrā vārdā. - Reizēm tev tikai ir jāzina, kad tu esi sakauta. Zini, zaudē kauju, lai uzvarētu karu. Padari piespriesto termiņu, cik vien īsu vari. - Katja pamāja. - Un tad... Tad plāno, kā atriebties.

"Atriebties?" Par to Natālija nebija domājusi. Viņai pat nebija vajadzīgs taisnīgums. Viņa tikai gribēja būt kopā ar savu dēlu. Vai tas bija tik daudz prasīts?

Vēlāk, kad Katja bija aizgājusi un medikamenti bija sākuši savu brīnumaino iedarbību, plāns pamazām ieguva apveidu. Plāns, kas iedēstīja cerību sēklu sirdī. Bija pienācis laiks cīnīties par savu vietu stūrī, nevis sakautai apvelties uz otru pusi. Harijs bija svarīgāks par to. "Ir jāmēģina, vai arī es nekad sev nepiedošu neizmantotās iespējas."

Natālija apņēmās pēc atgriešanās no tiesas runāt ar cietuma konsultantiem, lai redzētu, ko tie varētu viņas labā darīt. Viņai bija vajadzīgs jauns advokāts. Kāds, kas varētu strādāt pienācīgi. Panākt, lai policija sāk brīnīties par to, kāpēc dabūjusi visus pierādījumus tik viegli. "Un, sapratuši savu kļūdu, viņi būs spiesti mani atbrīvot. Jācer, ka to varēs noskaidrot pāris nedēļās. Katrā ziņā ne divos gados."

Tajā naktī viņa patiešām gulēja un pamodās uz pozitīvākas nots nekā jebkad kopš sava smagā pārbaudījuma sākuma.

Tiesas ēkā Natālija iegāja ar augsti paceltu galvu, daudz pieklājīgākā izskatā - baltā T kreklā un melnā kostīmā ar sīkām svītriņām, kaut arī tas bija nācis no astoņdesmitajiem gadiem un papildināts ar lieliem atlokiem un polsteriem plecos. Apavi viņu nedaudz pievīla, bet tie vismaz nebija balti un uz tumšzilā fona meta tikai spoži sārtu zibsni.

- Ak, Natālij, - sacīja viņas advokāte Stefa Bredlija, ieraudzījusi viņu starp cilvēkiem, kas gaidīja savu kārtu. - Labas ziņas. Tev jāiet otrajai, un viss, kad sāksim izskatīšanu, ilgs ne vairāk par ceturtdaļstundu.

Natālijas sirds sāka strauji sisties. "Ceturtdaļstunda? Piecpadsmit minūtes." Viņa noslaucīja lipīgās plaukstas gar biksēm.

Advokāte aizveda viņu klusākā vietā. - Tikai izskatīsim notikumu secību, - viņa mudināja. - Šodien viss būs ļoti vienkārši. Viņi gribēs noskaidrot tavu identitāti, tad nolasīs apsūdzību un tevi lūgs atzīties.

- Es nevaru... - Natālija ierunājās, bet advokātes paceltā roka viņu apklusināja.

- Ļauj man tevi te pārtraukt, - viņa sacīja, acis piemiegusi. - Man ir kaut kas stāstāms. Un tev tiešām ir jāpaklausās. -Natālija norija siekalas un pamāja. - Gaismā ir nākuši daži videonovērošanas kameru materiāli.

- Kādu kameru?

- Tās atrodas pie tava biroja.

Natālija apmulsa. - Mums nav nekādas kameras.

- Nē, bet kaimiņu birojam ir. Un jūsu durvis ir tieši blakus, kā ir skaidri redzams viņu videomateriālā.

- Un? - Natālija sarauca pieri.

- Tur ir redzams, ka dienā, kad nauda tika pārskaitīta no jūsu klienta konta, septiņos divdesmit no rīta tu atslēdzi biroja durvis un iegāji tajā. Nauda tika pārskaitīta pēc trīsdesmit minūtēm. Un deviņas minūtes pēc tam ir redzams, ka tu atkal ej projām un aizslēdz aiz sevis durvis.

- Bet... - Iepletusi acis, Natālija pakratīja galvu. - Nē! Es to neizdarīju. Neizdarīju. Un, lai ko arī parādītu kameras, tā nevar būt taisnība. Tik agri uz darbu es nekad neeju.

Stefa Bredlija, saraukusi pieri, viņu uzlūkoja. - Atvaino, Natālij, bet es esmu redzējusi materiālu, un tur tiešām nevar būt kļūda. Tur esi redzama tu. Tavi mati, sporta tērps, teniskurpes, viss. Tad ir redzams, ka tu citā apģērbā atkal ierodies pēc pusotras stundas, kad visi citi ir atnākuši uz darbu.

- Tā nav taisnība! Pavaicā manam vīram. Mēs kopā ēdam brokastis katru... - Viņa apklusa, pavērusi muti. "Alibi no Toma? Ka tik ne arī! Viņš taču ir visu noorganizējis."

- Viņš apgalvo, ka tu nodarbojies ar rīta skriešanu, mēģināji nomest mazliet svara. - Advokāte gaidot skatījās uz viņu.

Natālijas kājas centās nesaļimt. "Vai tā ir vēl viena no lietām, kas notikusi un ko es neatceros? Kāpēc lai es tik agri būtu birojā?" Viņa ar delnām berzēja deniņus. "Gājusi uz biroju sporta tērpā? Nodarbojusies ar rīta skriešanu? Nē, tas arī nav noticis."

Viņa vērās grīdā. "Patiesībā nav svarīgi, kā viņš to panācis. Pierādījumi ir te, un izklausās, ka policija tiem tic. Advokāte tiem tic. Tiesnesis tiem ticēs."

"Kad tu domā par sevi pastāvēt?" Galvā ielauzās tēva vārdi, ko viņš mēdza atkārtot, kad viņa mācījās vidusskolā. "Neļauj, lai terorizētāji tevi iebiedē." Protams, nedrīkstēja pieļaut, ka vīrs tiek sveikā cauri ar tik cietsirdīgu noziegumu. Viņa sakoda zobus. "Es nevaru. Es neļaušu."

Advokāte viņu vēroja, sakrustojusi rokas uz krūtīm. Viņa piemiedza acis, it kā zinātu, par ko Natālija domā. - Ļauj tev atgādināt... - Viņas balss bija dzēlīga un asa. - Tiesnešiem nepatīk cilvēki, kas velti tērē policijas laiku vai nodokļu maksātāju naudu, apstrīdot tiesas spriedumu, ja ir lērums pierādījumu.

Natālija vērās viņā. Advokāte lūkojās pretī.

- Natālija Rozā Vilsone! - Viņas vārda izsaukšana lika abām pagriezties. Advokāte pieskārās Natālijas mugurai un vadīja viņu uz tiesas zāles pusi, kamēr Natālijas sirds pukstēja mežonīgā ritmā un galva sāpēja arvien vairāk.

Tiesnesis izpildīja visas formalitātes, tad viņai nolasīja apsūdzību.

- Vai jūs atzīsieties?

Zālē iestājās klusums. Kāds kāsēja, cits šļūkāja kājas, čaukstēja apģērbs. Viņa paskatījās uz savu advokāti un atcerējās sarunu par soda mīkstināšanu. Pierādījumi pret viņu ir savākti atliektiem galiem. Natālijai bija neciešami karsti. "Kurš noticēs narkomānei?"

Prātā ienāca Katjas vārdi. "Zini, kad esi sakauta. Tieslietu sistēma nav par taisnīgumu." Viņa norija siekalas un paskatījās uz tiesnesi.

- Vainīga, - viņa sacīja, ar rokām sagrābusi apsūdzēto sola malu, gandrīz aizrīdāmās ar šo vārdu, kad tam bija jānāk pār lūpām. "Tā darīt bija prātīgi, vai ne? Vai arī es tikko pieļāvu ļaunāko kļūdu savā mūžā?"

Viss bija beidzies pārmēru ātri. Kad vīrietis izveda viņu laukā no tiesas zāles un atstāja gaitenī ar advokāti, Natālija jutās noreibusi un apjukusi.

- Spriedums tiks pasludināts pēc četrām nedēļām. - Ste-fa Bredlija pārmeta somu pār plecu. - Tikai formalitāte, bet paskatīsimies, ko mēs pirms tam varam salikt kopā, runājot par vainu mīkstinošiem apstākļiem. Raudzīsim dabūt īsāko iespējamo termiņu. - Viņa vienaldzīgi pasmaidīja. - Tiksimies nākamajā nedēļā. Labi?

Gan cerot, ka sieviete līdz tam būs mirusi briesmīgā nāvē, Natālija tomēr pamāja un noskatījās, kā viņa aiziet pa gaiteni, kaut vēnās pulsēja niknums par nodarīto netaisnību.

Pēc četrām nedēļām process bija beidzies.

Natālija izgāja no tiesas ēkas un devās uz cietuma furgonu, sakot sev, ka varēja būt ļaunāk. Viņai bija piespriesti trīs gadi. Pēc astoņpadsmit mēnešiem viņa būs tiesīga uz pirmstermiņa atbrīvošanu par labu uzvedību. Nē, pēc septiņpadsmit, ja ņem vērā apcietinājumā pavadīto laiku. Kad viņa tiks laukā, Harijs vēl joprojām būs mazs bērns, kas tikai nesen sācis staigāt. "Viņš drīz vien atcerēsies, ka es esmu viņa mamma. Aizmirsīs, ka es vispār kādreiz esmu bijusi prom." Pirkstus sažņaugusi klēpī, viņa sēdeklī atlieca galvu, kad durvis aizvērās. "Varēja būt sliktāk."

Divdesmit ceturtā nodaļa

Tagad

Beigu beigās Natālija, elsdama un pūzdama pēc pēdējās piepūles, nonāk īsā gājēju ielā, kas savieno galveno ceļu un Marks & Spencer lielveikala sētas pusi. Abās ielas pusēs atrodas mazi dīvaini veikaliņi, un viņa truli veras uz karnevāla tērpiem kādā skatlogā. Pamazām elpa kļūst mierīgāka, un viņas prāts atkal sāk darboties. "Tagad jāatrisina vēl viena mīkla, proti, kā sekot Tomam, ja es nezinu, ar kādu mašīnu viņš brauc."

Vienīgais risinājums ir novietot auto kaut kur netālu no viņa biroja, sagaidīt, kad viņš iznāks, un sekot ar kājām atpakaļ līdz viņa transportlīdzeklim. "Tad jācer, ka es varēšu aizskriet pati līdz savējam, lai paspētu iekārtoties aiz viņa, kad Toms izbrauks no stāvvietas. Un tas būs iespējams tikai tad, ja es atradīšu pareizo vietu, kur nostāties. Vai tas ir iespējams?" Viņa nervozi košļā lūpu. "Maz ticams. Bet nekad nevar uzzināt, ja nepamēģina, vai ne? Sliktākajā gadījumā es vismaz noskaidrošu, kura ir viņa mašīna, un izsekošanu sākšu rīt." Nogurusi no visiem neveiksmīgajiem pūliņiem, Natālija atbalsta galvu pret logu. Viņa sajūtas kā suns, kas skrien pa pēdām pakaļ zaķim, nekad īsti nespēdams to noķert.

"Vēl viena diena paies, kamēr es atradīšu Hariju. Tas ir pārāk ilgi. Viņš ir pakļauts pārāk lielam riskam." Natālija pieslejas taisni, spiezdama sevi turpināt, lai arī augums ir pārguris no adrenalīna, kas skalojies viņas organismā kopš izkļūšanas no cietuma. "Man tas ir jāizdara." Viņas žoklis sapringst.

Natālijas domas novirza telefons, izgrūžot vienu no tiem pīkstieniem savā valodā, ko viņa vēl nav apguvusi. Tas ir atgādinājums par tikšanos ar Sašu pulksten vienos.

Viņa nošmaukstina lūpas. Sarauc pieri. "Ja sekoju Tomam divpadsmitos, tad nevaru tikties ar Sašu vienos. Turklāt nav pat droši zināms, ka Saša parādīsies. Noteikti neparādīsies, ja visu rītu ir mīlinājusies ar puisi no jahtas. Tad ir viegli apmaldīties laika plūdumā." Natālija rēķināja, ka, spriežot pēc iepriekšējās izturēšanās, izredzes uz draudzenes ierašanos labākajā gadījumā varētu būt piecdesmit procenti. Tā kā uz Tomu no abiem var paļauties vairāk, Natālija izlemj, ka prioritāra būs sekošana viņam, un aizsūta Sašai īsziņu. Paziņo, ka nejūtas labi, iet atpakaļ gultā un piezvanīs vēlāk, lai vienotos par jauniem plāniem.

Dažas sekundes pēc tam, kad viņa to ir aizsūtījusi, iezvanās telefons. Natālija ieskatās ekrānā un novaidas. Saša. "Vai es nevaru par viņu nelikties zinis? Nē, nevaru," viņa nospriež, "ja es gribu viņas palīdzību. Un viņai nevar arī stāstīt patiesību, vismaz tagad, jo esmu melojusi. Saša sacels brēku. Nolāpīts! Ne velti mēdz runāt par samudžinātu tīklu vīšanu. Ir pārāk daudz melu, kas pastāvīgi padara mani nervozu, kad es mēģinu iet vienu soli pa priekšu. Visa šī skraidīšana apkārt arī nepalīdz." Viņas prāts līdzinās džungļiem, domas ir sapinušās cita ar citu kā necaurejams pamežs, aiz kura nav saskatāms labākais ceļš tālāk.

Viņa dziļi ieelpo. "Harijs. Prioritāte ir nokļūt pie viņa, cik vien ātri iespējams, un neraizēties par to, kurus es šajā procesā apbēdinu."

- Sveika, - viņa saka, gari velkot vārdu, lai dotu sev laiku izdomāt, ko teikt turpinājumā. - Cik labi, ka tu piezvanīji. Es nebiju pārliecināta, vai tu esi brīva, un negribēju pārtraukt filmēšanu vai kaut ko citu, tāpēc es...

- Ak, Nata, es tik ļoti jūtu tev līdzi! Žēl, ka tu nejūties labi. Nabadzīte. Tu taču nebūsi kaut ko nelāgu ieēdusi, ko? -Sašas balss ir raižpilna, un Natālija melošanas dēļ sajūtas vēl sliktāk.

- Jā, varbūt tur tā vaina. - Natālija saņem ciešāk telefonu, vienu roku saliekusi pār krūtīm, otru iebāzusi padusē, lai saturētu melus kopā. - Es vēmu visu rītu. Tas bija briesmīgi. Nevaru iet ēdienam ne tuvumā. Smaka vien... Un man tā reibst galva, ka neuzdrošinos braukt ar mašīnu.

- Cik nepatīkami. Es nevaru noticēt. - Saša nopūšas. - Šodien vispār bija traki grūti izbrīvēt kaut cik laika. Biju spiesta visu kaut ko sasolīt.

Vainas apziņa kāpj augšā pa Natālijas kaklu un dedzina vaigus. - Es patiešām atvainojos, ka esmu tevi tā piekrāpusi, bet diemžēl esmu iesprūdusi te. Blakus tualetei.

- Labi. - Saša atkal nopūšas. - Es visu saprotu. Godīgi, saprotu. Man tikai ir tik pārslogots grafiks, ka es īsti nezinu, cik laika man būs un kad es būšu brīva. Viņi nemitīgi maina visam kārtību. Un šis pusdienu pārtraukums ir vienīgais brīvais brīdis, ko man izdevās izplēst. - Nepārpotami vīlusies, Saša nopūšas. - Dievs vien zina, kā izvērtīsies pārējā nedēļa. Nekad neesmu strādājusi ar tādu bezatbildīgu baru. Tu nespēsi noticēt... Mēs esam tik ļoti atpalikuši no grafika, ka tagad mums ir nakts sesijas un tā tālāk.

Klusumā skan tikai Natālijas elpa. Viņa tur telefonu pie krūtīm, kamēr domas lidinās apkārt kā tauriņi, kas nespēj nosēsties vienā vietā uz pietiekami ilgu laiku, lai viņa pieņemtu lēmumu.

"Saša vai Toms? Saša vai Toms? Saša vai Toms?"

- Tu vēl tur esi? - vaicā Saša, viņas balsi slāpē Natālijas apģērbs. - Nata? Nata?

- Jā, jā, - attrauc Natālija. - Joprojām tepat. Tikai domāju, ka man uz brīdi kaut kur jāaizskrien.

- Ak, Nata. Cik bēdīgi. Es degu nepacietībā tevi atkal sastapt. Gandrīz vai nevarēju gulēt, par to domājot. Zini... kad es tevi vakar ieraudzīju, tad sapratu, cik ļoti... Nu, cik ļoti es pēc tevis esmu noilgojusies, sirsniņ.

Atkal jau tas maģiskais vārds, un Natāliju aizkustina emocijas Sašas balsī. Tas ir retums, un Natālijai acīs sakāpj asaras. Viņa mīņājas no kājas uz kāju. "Vai man vajadzētu iet?"

- Klausies, es gribēju... - Saša ierunājas, tad apklust, un Natālijai šķiet, ka ir dzirdams šņuksts. - Gribēju pateikt... Piedod, ka tevi neapmeklēju. - Sašas balss aizlūst. - Man vajadzēja sevi piespiest. Vajadzēja. Apžēliņ! Godīgi sakot, es sevi reizēm ienīstu. Man vajadzēja aizbraukt pie tevis. Es zinu, ka vajadzēja, neraugoties uz savu stulbo fobiju. - Saša izšņauc degunu. Natālija samirkšķina acis un norij siekalas, viņas rīkle ir aizžņaugta, jo pašas emocijas draud plūst pāri malām. - Es gribu tev atlīdzināt. Palīdzēt atkal sakārtot tavu dzīvi pēc tam, kad... kad tu būsi laukā. Ja es varu kaut ko darīt, lai tev palīdzētu, esmu gatava to darīt, bet tas nenotiks, ja mēs nevarēsim sanākt kopā un par visu izrunāties, vai ne?

- Es zinu, es zinu. - Natālijas kājas kļūst vājas no domas par draudzeni, uz kuru var paļauties. - Nevarēja gadīties vēl sliktākā laikā, vai ne? Un es... - Pēkšņi prātā ienākusi ideja liek viņai apklust. "Varbūt man nemaz nav jāizvēlas. Varbūt ar šo telefona zvanu pietiek, lai dabūtu visu nepieciešamo informāciju." - Klau, diez vai tev bija iespēja parunāt ar režisoru, vai ne, Saša? Par Toma adresi?

- Ko? Ak nē. Vēl ne. Bet es esmu runājusi ar viņa personīgo asistenti, un viņa apsolīja, ka man atzvanīs pirms vieniem. Es viņai teicu, ka ir termiņš.

Natālijas prāts izskata visus variantus. "Nav šaubu, ka Sašas nolūki ir labi, bet - vai viņa nav stāstījusi par to, cik slikti organizētas ir filmu kompānijas? Un tas nozīmē, ka varbūt asistente no viņas tikai atgaiņājas un mana satikšanās ar Sašu būs tikai tukša laika šķiešana. Toms dosies pēc Harija. Ja es sekošu viņam, tad redzēšu savu dēlu. Šodien."

Šīs domas pievilkšanas spēks ir pārāk liels, un viņa zina, ka nav jāizvēlas. Taču pastāv veids, kā paturēt rezerves plānus. "Ja man neizdosies ar sekošanu Tomam, es varu satikties ar Sašu."

- Zini ko, Saša? Man būs uz pusstundu jāapguļas. Pēc tam es tev atzvanīšu. Varbūt tad jau jutīšos labāk. Un, ja es jutīšos labāk, tad paņemšu taksometru.

Natālija ir visai pārliecināta, ka pret to Saša nevar iebilst, un viņa patiešām neiebilst. Abas atvadās, un Natālijas sirdī ir vieglums, kura tur agrāk nebija. Uz mirkli viņa bija jutusi ar Sašu seno saikni un tuvumu. "Es varu izrunāties pa telefonu, vai tad ne? Saņemt viņas informāciju, pat ja mēs nesatiekamies." Lūpas noraustās smaidā. Atrašanās cietumā ir likusi viņai tik daudz ko aizmirst par veidu, kā lietas notiek reālajā pasaulē. "Telefoni. Phē!"

Natālija sprādzē ciet savu somu, kad kāda roka sagrābj viņu aiz kakla un parauj atpakaļ. Muskuļota roka apņem viņas ķermeni un piespiež rokas pie sāniem.

- Rokā esi, - kāds drūmi iečukst viņai ausī.

Divdesmit piektā nodaļa

Tad

Piecas nedēļas pēc aresta Natālijai bija tikšanās ar jauno advokātu misteru Higinsu. Toms bija pieteicis šķiršanos. Par to nav jābrlnās, ņemot vērā visu, kas pirms tam noticis, un misters Higinss risināja šo viņas juridisko jautājumu pusi. Viņš bija jocīgs cilvēciņš, aziāts no Skotijas, ļoti akurāts un nerunīgs. Vecmodīgs savā nevainojami pelēkajā uzvalkā un spīdīgajās kurpēs. Viņam bija viegls akcents, viņasprāt, Edin-burgas.

Problēmas Natālija nojauta brīdī, kad, ienācis telpā, Higinss novērsās. Pirms vīrietis sāka runāt, viņa lūpas pāris reižu savilkās, un Natālija piepeši kļuva nervoza un paslēpa rokas starp ciskām.

- Labi, Natālij, man ir... ēē... daži negaidīti jautājumi, ko ar tevi apspriest.

- Klausos, - viņa gari novilka, jo advokāta tonis vēstīja ļaunu.

Advokāts atvēra mapi un, atradis lapu ar piezīmēm, paskatījās uz viņu. - Izskatās, ka tavs vīrs misters Vilsons ir likvidējis savu biznesu.

- Ak. Skaidrs. - Viņa pētīja galdu, kamēr smadzenes apstrādāja šo informāciju. "Vai tas ir tik liels pārsteigums? Nozadzis naudu, viņš gribēja distancēties no nozieguma vietas, vai ne?"

- Viņš ari ir pārdevis ģimenes māju.

Pārsteigumā Natālijai aizrāvās elpa. "Kā diez viņš varēja to izdarīt tik ātri?" - Vismaz visi mūsu aktīvi tagad ir likvī-di, - viņa dzēlīgi noteica. - Varētu būt vieglāk tos pareizi sadalīt.

Misters Higinss saviebās. - Diemžēl tā arī ir mūsu problēma. Izrādās, ka viņš ir pārcēlies uz Menas salu.

Natālija sarauca pieri. "Labi, tātad lietas notiek ar divkāršu gaismas ātrumu, bet, ja problēmas atrisinās, tas nav nemaz tik slikti, vai ne tā?" - Tur dzīvo viņa vecāki. Nav jau tā, ka tas būtu miljons jūdžu attālumā. Viņš joprojām var satikt savu dēlu.

- Baidos, ka juridiski tas mums sagādā lielas problēmas, Natālij. - Misters Higinss nopūtās, pamanīja viņas skatienu un nolaida acis uz saviem pierakstiem. Viņas vēders sažņaudzās, gaidot neizbēgamo paskaidrojumu, pēc kura viss kļūs skaidrs. - Redzi, tur ir cita jurisdikcija. Viņiem ir pašiem sava tieslietu sistēma, un šī iemesla dēļ mums nav juridiskas piekļuves finansēm... vai bērniem.

Viņas acis šaudījās pa telpu, kamēr prāts atkārtoja mistera Higinsa nupat teikto. "Nav tiesību piekļūt Harijam? Ak nē! Nē, nē, nē." Izmisumā plauksta aizsedza muti.

Izskatījās, ka misters Higinss jūt līdzi. - Turklāt tas nav viss. - Viņš nopūtās. - Acīmredzot māja bija uz viņa vārda. -Natālija pamāja, baidīdamās no tā, kas sekos. - Un bizness arī.

Saprazdama, ko viņš grasās pateikt, Natālija aizvēra acis. "Viss ir pagalam. Viss."

- Tagad, kad tavam vīram nav aktīvu šajā valstī, mēs esam ierobežoti punktos, ko varam panākt, vienojoties par mantu. Turklāt viņš apgalvo, ka vairums no aktīviem jau piederēja viņam pirms jūsu satikšanās. - Misters Higinss izņēma no kabatas akurāti salocītu nēzdodziņu un noslaucīja pieri. - Viņš arī norāda, ka tava kriminālā rīcība piespieda viņu slēgt savu biznesu un pārcelties. Acīmredzot ar lieliem zaudējumiem. Pēc jūsu vīra teiktā, viņam ir nepieciešami atlikušie līdzekļi no mājas pārdošanas, lai uzsāktu jaunu biznesu un viņš varētu nopelnīt iztiku. Viņš nevarot atļauties īpašuma iegādi un bijis spiests pārcelties atpakaļ pie vecākiem. - Natālija nosprauslojās un pielēca kājās, sažņaugusi rokas dūrēs tik cieši, ka nagi dūrās miesā. Viņa soļoja šurpu turpu, no visas sirds vēlēdamās kaut kam iesist. - Pēdējais, kas man sakāms, ir... - Misters Higinss saviebās. - Viņš atsakās no jebkādas vienošanās par mantu.

Natālija atlieca galvu un iegaudojās. Troksnis šķita nākam no viņas kāju pirkstiem, savilka kopā visus viņas posta pavedienus un savēla tos lielā skaņas lodē. "Kā viņš varēja būt tik cietsirdīgs? Kā viņš varēja?"

Misters Higinss ar sviedriem klātu pieri atslīga krēslā.

- Varbūt tu apsēdīsies, kamēr mēs visu apspriedīsim? -Viņa skatiens aizslīdēja uz durvīm.

- Apspriedīsim? - kliedza Natālija. Viņa aizgāja atpakaļ pie galda un paliecās uz mistera Higinsa pusi. - Ko mēs apspriedīsim? Izklausās, ka viss jau ir izlemts. - Viņa neticēja ne vārdam par Toma dzīves apstākļiem. Bija aizdomas, ka viņš visu naudu ir noglabājis visdažādākajos ārzonas kontos. "Un tā ir īstā problēma, vai ne? Ārzonas konti ir slepeni, un neviens cits, izņemot Tomu, nezina, kur nauda ir paslēpta."

Dūres atkal un atkal triecās pret galdu, izsizdamas apdullinošu ritmu. Natālija iztēlojās, ka tā ir vīra seja, ko viņa dauza. Beigu beigās ieradās cietuma uzraudze. Misters Hi-ginss iznāca no stūra, kurā bija atkāpies, un aizgāja, kamēr Natāliju aizveda atpakaļ uz kameru. Viņa ierakās zem segām, aizsedza visu gaismu, izmisīgi vēlēdamās atrasties jebkur, tikai ne te, vēlēdamās, lai realitāte būtu citāda.

Toms bija atņēmis viņai Hariju, aizvedis uz citu zemi, turklāt ar tādu nolūku, ka Natālija viņu nekad vairs neredzēs. Un likums bija šī nelieša pusē. Viņa izkauca savus sirdsēs-tus, kamēr rīkle bija jēla, un tad šņukstēja, līdz aizmiga.

Tajā vakarā biedrošanās laikā Katja sajūsmināta sēdēja Natālijas gultā un stāstīja par visu, ko plāno darīt, kad viņu atbrīvos. Taču Natālija neklausījās. Advokāta vārdi bija apņēmuši viņas domas kā sažņaugta dūre un nelaida vaļā. Viņai sāpēja galva, rīkle sūrstēja un augums likās svina smags, situācijas bezcerīguma nogurdināts. Sāpēja pat krūtis, it kā no tām būtu izrauta sirds. Asara ritēja lejup pa seju, bet viņai nebija enerģijas to notraukt. Viņa paskatījās uz Katju, kas apstājās teikuma vidū un sarauca pieri.

- Kas kait? - Katja bažīgi uzlika plaukstu Natālijai uz pleca. - Kas noticis?

- Viņš ir paņēmis Hariju. - Natālijas balss līdzinājās aizsmakušam čukstam. - Izdarījis tā, lai man nav iespējams būt kopā ar dēlu, kad iziešu no šejienes. - Viņa gandrīz šņukstēja. - Un viņš nedos man nekādu naudu. Es nevarēšu atļauties īrēt dzīvesvietu. Es nevarēšu dabūt darbu. Es nezinu, ko iesākšu. Kā es dabūšu dēlu atpakaļ.

Natālijai nebija neviena, kam lūgt palīdzību. Katrā ziņā tā nebija viņas ģimene. Un viņas attiecības ar draugiem, gadiem ejot, bija panīkušas kā novārtā pamesti augi. Viņai bija tikai Saša. Un, paskat, kas par draudzeni viņa izrādījās esam!

Katja apskāva Natāliju un pievilka cieši sev klāt. - Klau, klau. Laid to visu vaļā, mīļā. - Viņa berzēja Natālijas muguru un ļāva izraudāties sev uz pleca. - Pastāsti man visu. Paskatīsimies, ko es varu darīt, lai tev palīdzētu.

Kad rīta tikšanās bija pārstāstīta un Natālijas elsas pieklusušas līdz atsevišķiem šņukstiem, Katja atgāzās pret sienu, raudzījās tālumā un domāja, ar pirkstiem bungodama pa saliektajiem ceļgaliem. Tad viņa piecēlās sēdus un izstiepa pirkstu. - Vispirms tev ir jāatrod dzīvesvieta. Kāds jauks mi-teklītis, un nav runa par to, ka Harijs nāktu dzīvot pie tevis. Tas ir pirmais solis. Tad tu vari mēģināt viņu atdabūt. Tu viņu nevari dabūt atpakaļ, ja tev nav, kur dzīvot, vai ne? -Natālija apdomājās un pamāja. - Tā. Tu vari dzīvot pie manis. - Katja viņai starojoši uzsmaidīja. - Man ir liela māja. Godīgi, nenormāli daudz telpas.

- Ai, nē, - sacīja Natālija, plati iepletusi acis. - Nē, to es nevaru darīt.

- Skaidrs, ka vari. Es gribu, lai tu nāc. - Kaut kas viņas tonī, varbūt noteiktība, lika Natālijai apstāties un kārtīgi apsvērt piedāvājumu.

"Vai tas būtu tik slikts priekšlikums? Tikai dažas nedēļas, kamēr es pati atkal nostāšos uz kājām. Labāk par jebkuru alternatīvu. Kāda tā būtu? Noplucis dzīvoklis vai sociālā māja bijušajiem ieslodzītajiem vai narkomāniem." Viņa sarāvās no iedomu ainas, kur izmisuši cilvēki drūzmējās kopā kā neviena negribēti dzīvnieki - cerībā, ka reiz kāds atnāks un viņus izglābs."

- Tā tiešām ir liela māja. Ļauj parādīt bildes! - Katja no krūštura izvilka aploksni, izbēra fotogrāfijas un sāka tās pārskatīt. Vienu attēlu viņa vicināja Natālijai acu priekšā tik ilgi, kamēr viņa to paņēma. - Redzi, tā ir milzīga.

Natālija nopētīja U formā izvērsto, plašo, balto villu. Fasāde vidējai daļai, kurā, viņasprāt, atradās dzīvojamā istaba, bija no stikla ar skatu uz milzīgu kaļķakmens terasi - tajā lielos podos auga palmas. Mājas abiem spārniem ēnu deva dižskābarži, un tālumā aizstiepās izsmalcinātas krāsainas terases. Dižciltīgi un rāmi īpašums liecināja par augstākajām aprindām, un Natālija atkal nobrīnījās par Katjas dzīvesstāstu. Šo jautājumu viņa nekad neskāra, šo noslēpumu nevarēja izdibināt ar tincināšanu, jo jau pēc pirmajiem mēģinājumiem Katja piecēlās un gāja projām.

- Tas ir ļoti laipni no tavas puses, Katja, bet man vajag kādu vietu, kur varētu dzīvot arī mans dēls. - Lai ko advokāts bija teicis par jurisdikciju, viņa domāja atrast veidu, kā dabūt viņu atpakaļ. Likumīgā kārtā vai ne.

- Tā nav problēma. Tā nemaz nav problēma. Mēs mīlam bērnus.

"Mēs? Nu tas ir interesanti." Katja nekad nebija pieminējusi partneri. - Kas ir mēs?

- Mana ģimene, protams. Es dzīvoju kopā ar brāli Lehu. -Viņa, acīm mirdzot, pacēla rokas, salieca bicepsu kā kultū-riste un sāka vingrojumu, lai izrādītu dažādās muskuļu grupas.

Natālija juta, ka lūpu kaktiņos noraustās smaids, viņā radās cerība. "Vai Katja piedāvā man risinājumu, jaunu sākumu?"

Katja izskatīja savas fotogrāfijas un vienu padeva Natālijai. Tur bija redzams milzīgs vīrietis blakus Katjai mazliet jaunākā vecumā, aplicis roku viņai ap pleciem. Kaut kas viņa skatienā, sejā bija tāds, kas matiem Natālijas pakausi lika sacelties stāvus. "Ja nu man viņš nepatīk? Vai es nepatīku viņam?" Viņa vēlreiz paskatījās uz fotogrāfiju un zināja, ka negrib pie viņiem dzīvot, lai cik skaista arī būtu viņu māja.

"Ir laiks atrast pašai savu ceļu. Tikai man un Harijam. Tā tas būs. Neviens cits. Pietiek būt atkarīgai no citiem cilvēkiem. Ir laiks darīt pēc sava prāta. Neviens cits neveidos manu dzīvi un nemēģinās mani pārtaisīt."

- Ak, es nevarētu... - viņa sacīja un atdeva fotogrāfiju atpakaļ.

- Lehs par mums parūpēsies.

- Man nevajag nekādu parūpēšanos. - Vārdi izšāvās paši no mutes, izklausījās nepateicīgi, un Natālija iekšēji sarāvās, tikko bija tos izteikusi.

- Protams, ka vajag. - Katjas seja bija nopietna, viņas acīs iespīdējās kaut kas metālisks. - Mums visiem vajag, lai kāds par mums rūpējas. Nekādus iebildumus. Tu nāksi un dzīvosi pie manis. Apsolu, ka tev patiks.

Natālija nodrebinājās. Gaisā karājās savāda spriedze, neveiklības sajūta, kas atgrūda abas vienu no otras. Katja pieliecās un paņēma kārtis no Natālijas skapīša pie gultas. Natālija nomainīja pozu un vietu uz gultas, kamēr Katja izdalīja kārtis spēlei, kurā Natālija negribēja iesaistīties.

- Ramiju? - Natālija pakratīja galvu, kas bija pilna ar domām par Hariju. Lai kādu variantu viņa izvēlētos, būs vajadzīga nauda, un tādas viņai nebija. Misters Higinss bija teicis, ka var paiet gadi, lai vienotos ar Tomu par mantu. Viņa nopūtās, raižu svars viņu vilka pie zemes. "Es vienmēr būšu Harija mamma," viņa sev apgalvoja. "Neviens man to nekad neatņems. Bet... kā lai es esmu mamma, ja dēlēns nav kopā ar mani?"

- Paklau, - sacīja Katja. - No grūtsirdības nebūs nekāda labuma. Ko tu saki par blekdžeku? - Viņa savāca kārtis un iespieda tās Natālijai rokā. - Tu jauc. Tā, kā parasti dara tie krupjē. - Natālija paskatījās uz kārtīm, it kā nezinātu, ko ar tām darīt. Viņas prāts bija atgriezies pagātnē, kad dzīve bija viss, uz ko viņa bija cerējusi, un vēl vārāk.

"Blekdžeks."

Tā bija Toma mīļākā spēle kazino. Tur, kur viņi pirmo reizi bija satikušies. Natālija bija dalījusi kārtis, kad Toms ieklīda telpā. Viņš bija glīts un pārliecināts par sevi, kā jau cilvēks, kas nācis no bagātas ģimenes. Tādus varēja pamanīt pa lielu gabalu, saprata Natālija, kad bija gadu nostrādājusi pie galdiem kazino. Pēc tā, kā viņi ģērbās. Pēc matu sakārtojuma. Un it īpaši pēc tā, kā viņi runāja. Tādiem cilvēkiem bija nevainojamas manieres, viņi vienmēr prata izteikties un bija pieklājīgi. Vienreizēji apburoši.

- Labvakar, ser, - viņa bija teikusi ar spožāko no Smaidiem sejā, jo viņš bija vispievilcīgākais vīrietis, kādu nācies redzēt, un viņas darbs daļēji bija mazliet flirtēt, panākt, lai spēlētāji nāk pie viņas galda.

- Labvakar, - viņš atteica, kad abu skatieni sastapās un Toma acis pakavējās pie Natālija patīkami ilgi, liekot viņas augumam negaidīti iekvēloties. Viņš izskatījās kā Džeimss Bonds filmā Cazino Royale, viņa balss bija viegli plūstoša un valdzinoša, un, kad viņš apsēdās, Natālija sajuta, ka viņas sirds sitas mazliet straujāk. Pie galda atradās tikai viņi divi. Toms nenolaida skatienu, kamēr Natālija pārspīlēti jauca kārtis, viņam izrādīdamās.

Pēc kādas stundas Toms ar platu smaidu sejā un tūkstoš trīssimt mārciņām kabatā pameta galdu. Viņš atgriezās nākamajā dienā un aiznākamajā, izraisīja Natālijas smieklus ar savu sarkastisko humoru, un viņa saprata, ka viņu gaida. Ceturtajā vakarā viņš uzaicināja Natāliju uz vakariņām.

Pagāja divas nedēļas, kamēr viņa iemīlējās, un abi bija kopā piecus mēnešus, kad Toms viņu bildināja. - Es gribu par tevi rūpēties, mīļā. Vienmēr.

"Skat, kā tas ir izvērties."

Natālija sakoda zobus. Pēdējais, ko viņai vajadzēja, bija vīrietis, kas par viņu rūpējas. Izskatījās, ka ar Katjas brāli ir tikpat viegli sadzīvot kā ar skorpionu. "Nē, dzīve pie Katjas nekad neizdosies, ir jāizdomā kaut kas cits."

Viņa skatījās uz kārtīm, kamēr tās jauca. Dzīvē bija noticis tik seismisks pavērsiens, ka bija grūti domāt. Panikas brāzmas kā pamatīgi viļņi vēlās cauri prātam, neļaujot viņai pieķerties pie kaut kā konkrēta. "Kā es vispār spēšu dzīvot, nekad neredzot Hariju? Ja nu Toms aizliegs man tikties ar bērnu?" Radās iespaids, ka sienas nāk virsū. Viņa nevarēja paelpot. Istaba sāka griezties. Natālija nometa kārtis un elsdama pietrausās kājās. - Man jātiek ārā no šejienes.

Katja sarauca pieri, salasīja kārtis un sāka tās dalīt. - Skaidrs, ka tev jātiek. Mums visām jātiek.

Metusies uz priekšu, Natālija pieķērās pie stenderes, lai nepakristu, un uzlika roku uz krūtīm, kad sirds sāka sisties biedējoši ātri. - Nē, es domāju tagad. Man jāiziet laukā. Man nepieciešams svaigs gaiss.

Katja zibenīgi pielēca kājās, aizšķērsojot durvis. - Nekādā gadījumā. Ne viena pati. - Viņa izklausījās saskaitusies, runāja asā balsī. - Vai tu nemaz neklausījies?

- Es tikai gribu laukā. - Natālija panira viņai zem rokas. Veita spārnā pavadītajās nedēļās viņa patstāvīgi bija izgāju-i arā tikai vienu reizi. Citkārt viņa vienmēr bija gaidījusi biedros Katju. Taču tagad viņa bija izmisusi, viņa par to pat nedomāja un sāka iet pa gaiteni.

- Stāvi! - Katja nošņāca un satvēra viņu aiz elkoņa. - Tevi vajag aizsargāt. Vai atceries, ko es tev stāstīju par šejienes cilvēkiem? Viena pati tu neesi drošībā. - Natālija nopētīja gaiteni un uz sievietes, kas stāvēja grupās un pļāpāja. Tās pagriezās un skatījās uz viņu. Dzestrums iegūla starp Natālijas lāpstiņām, ielūkojoties narkotiku, alkohola un vardarbības skartajās sejās ar ādu, ko sabojājuši primitīvi tetovējumi un paškaitniecība. Viņa piespiedās tuvāk Katjai un raudzījās, lai viņas acis būtu pievērstas grīdai.

- Tu negribi būt starp viņām, - sacīja Katja, kad viņas izgāja svaigajā gaisā sporta pagalmā, kas ar savu cieto segumu un stiepļu žogu Natālijai atgādināja tenisa kortu pie viņas skolas. Vējiņš sabužināja Natālijas matus, glāstīja seju, un viņa beidzot varēja kārtīgi ieelpot. Viņa atbalstījās pret žogu un lieliem malkiem tvēra gaisu. Tikai brīdī, kad panikas lēkme bija garām, viņa ievēroja sev pievērstus ziņkārīgus skatienus un priecājās, ka nav viena.

"Varbūt Katjai ir taisnība."

- Zini, Katja, tā bija laba doma. Par to, ka es uz dažām nedēļām pārvākšos pie tevis, kad tikšu laukā. Ja piedāvājums joprojām ir spēkā.

Katja starojoši viņai uzsmaidīja un paņēma Natāliju zem rokas. - Protams, ka ir! Lehs pēc pāris dienām būs ciemos. Es pateikšu, lai viņš pierakstās arī pie tevis, tad tu varēsi viņu satikt.

Natālija pamāja. "Jā, tikšanās aci pret aci var nomierināt manu prātu."

Kad viņas ieradās, apmeklētāju telpā valdīja troksnis. Piektdiena bija populāra viesu diena. Nesen renovētā apmeklētāju telpa tagad bija plaša atklātā plānojuma zāle, kur rindojās galdi ar kompozītmateriālu virsmām, un katram galdam abās pusēs bija pa diviem krēsliem. Vienā galā atradās rotaļu zona bērniem un vēl viena zona ar ādas dīvāniem. Tai blakus bija iekārtots lodziņš dzērienu pasūtināšanai un tirdzniecības automāts ar uzkodām.

Visām ieslodzītajām bija jāapsēžas savā vietā pie galdiem, tad apmeklējumu uzraudze ieveda viesus un pavadīja pie pareizā galda. Natālija un Katja sēdēja viena otrai blakus un uzmanīgi vēroja nācējus. Katja sameklēja biedrenes plaukstu un cieši to turēja savā.

- Neraizējies. Viņš atnāks, - teica Katja mazliet nervozā balsī, kādu Natālija pirms tam nekad nebija dzirdējusi. Tad uz sliekšņa parādījās Lehs, liela auguma vīrietis, tieši tāds, kādu Natālija viņu bija redzējusi fotogrāfijā, bet redzami vecāks. Viņa īsie, tumšie mati pie deniņiem un melnā bārda sirmoja. "Tas viņa seju padara maigāku," nodomāja Natālija. Taču viņa acis joprojām bija kā vanagam, dziļi novietotas un caururbjošas, kad pārskatīja telpu, pārslīdot Natālijai un apstājoties pie Katjas. Tajā brīdī viņa seja pārvērtās, to pārveidoja milzu smaids, atklājot skatienam nevainojami baltus zobus.

- Kiciu, - viņš sacīja, kad viņam bija ierādīts galds. - Es domāju, ka nekad netikšu iekšā. Šodien te ir bezgala daudz cilvēku.

Katja bija pielēkusi kājās, tiklīdz brāli ieraudzīja, un gaidīja viņu atplestām rokām. Viņš apskāva māsu, noskūpstīja uz vaiga un palaida vaļā.

- Zabko, - viņa attrauca, kad abi, lūkojoties viens uz ot-iii, apsēdās acīmredzami sajūsmināti par kārtējo satikšanos.

Kas tev uz sejas?

Viņš noglauda bārdu, izlikdamies apvainojies. - Tev nepatīk? - viņš paraustīja plecus. - Tā ir mode.

- Kā tu domā, Nata? - Katja ieķiķinājās. - Vai tas viņu padara vecu?

Kad Lehs pievērsa uzmanību Natālijai, viņa nosarka, tanī klusēja, negribēdama pateikt kaut ko aplamu.

- Tu droši vien esi Natālija. - Jautrībai dzirkstot acīs, viņš pastiepa plaukstu, un abi sarokojās. - Viņa plauksta bija karsta un sasvīdusi, un Natālijai vajadzēja gaidīt, kad tiks palaista vaļā. Tas prasīja dažas sekundes vairāk, nekā viņai būtu paticis. - Es daudz esmu par tevi dzirdējis. Un visi Katjas draugi ir arī mani draugi. - Lehs viegli pamāja ar galvu. Natālija steigā neattapa, ko sacīt, nebija gaidījusi, ka šis cilvēks būs apburošs. Viņa smaidīja un skatījās tikai uz savām rokām.

Lehs runāja ar akcentu, kas bija spēcīgāks nekā Katjai, bet viņa angļu valoda bija ļoti laba. Brālis un māsa runāja par bērnību, stāstīja jautrus stāstus par negadījumiem un pārpratumiem, un visiem bija jāsmejas. Reizēm abi nemanot pārgāja uz poļu valodu, un Natālijai bija jāciešas, kad viņi to pamanīs un atsāks runāt angliski. Lehs bija pretējs tam, ko Natālija bija gaidījusi, gluži vai klauns, kas izklaidēja viņas abas lielāko daļu no divām stundām.

Kad viņš bija prom, Katja piezīmēja: - Nu redzi, es zināju, ka tev viņš patiks.

Natālija smaidīja. - Jā, - viņa sameloja, lai Katjai sagādātu prieku.

Tajā brīdī viņa nevarēja savas domas izteikt vārdos, bet vēlāk kameras vientulībā spēja atkārtot tikšanos prātā un sāka saprast, kas tieši viņu ir satraucis. Lehs nešķita īsts. "Vai tas bija teātris?" Intensīvie fragmenti poļu valodā lika viņai justies neveikli un prātot par sarunas tematiem. Viņš likās spēcīgs ne tikai fiziskā ziņā. Natālija savā darbā daudzus tā dus bija sastapusi, bet nekad nejutās ar viņiem ērti. Viņai ne kad tie nebija patikuši. Un tagad viņa grasījās iet un pie vie na tāda dzīvot.

"Lūdzēji nevar izvēlēties," viņa sev sacīja, guļot tumsā un klausoties troksnī. "Tas būs tikai uz dažām nedēļām, un es došos prom, tiklīdz varēs atrast kaut ko citu." Par to viņa bija pārliecināta.

Divdesmit sestā nodaļa

Tagad

Natālija kliedz, kad roka viņu sagrābj ciešāk. Taču vīrietis ir ātrs, un viņa plauksta aizspiež viņas degunu un muti un pirksti aizspiež nāsis, pirms viņa ir sākusi kliegt pa īstam. Viņas acis ieplešas, plaušas prasa pēc gaisa, un viņa spēj domāt vien par to, ka ir nepieciešams elpot. Diemžēl gaisa vietā viņa iesūc uzbrucēja plaukstas ādu. Sviedraina un raupja tā garšo pēc sāls un tabakas un liek viņas vēderam noraustīties. Natālija instinktīvi iekožas vīrieša miesā, plosot to kā zombijs, taču viņa āda ir sīksta, tā ir darba cilvēka plauksta, un viņas zobi tai daudz nekaitē. Tad viņa spēcīgi iekož mīkstākā vietiņā pie īkšķa pamatnes, un āda ir pušu.

- Āāā! Riebekle! - Viņš ierūcas kā nikns suns.

Vīrietis atrauj plaukstu un noslauka gar biksēm. Natālija ievelk gaisu, ar acīm meklējot kādu, kas varētu palīdzēt, un vienlaikus gatavojoties vēl vienam kliedzienam. Taču vīrieša roka, tik stipra kā žņaudzējčūska, sagrābj viņu vēl spēcīgāk, saspiežot viņas krūtis tiktāl, ka ribām vairs nav vietas kustēties vai plaušām izplesties. Viņa dzird krakšķi, kad kauli tiek saspiesti, viņa tvēriens izspiež atlikušo gaisu viņai no mutes. Natālija elpo maziem vilcieniem un sajūtas apreibusi, ēkas šūpojas un griežas viņai acu priekšā, kājas sāk ļimt.

"Pie joda, atslābsti!" viņa nodomā, kaut panika plīvo gar viņas ribām. "Atceries, ko tev mācīja? Cīnoties pret viņu, tu cīnies pati pret sevi. Ir jāiegūst laiks, jāgaida, kamēr viņš zaudē koncentrēšanos. Un tas notiks," viņa sevi mierina, "obligāti notiks."

Par spīti visiem dabiskajiem instinktiem, Natālija piespiež sevi neturēties pretī, un pēc mirkļa viņš mazliet atlaiž satvērienu, pietiekami, lai viņa varētu dziļāk ievilkt elpu un pasaule pamazām atgrieztos pie parastās kārtības.

- Klau, pārstāj to māžošanos, - viņš saka. - Vai arī ātrie tevi būs spiesti nogādāt slimnīcā. Bez samaņas. Skaidrs? -Vīrietis viņu sapurina. - Nekādas velna kliegšanas.

Tas ir dusmīgs smēķētāja sēciens. Viņa akcents nav tāds, kā viņa gaidīja. Katja un Lehs runāja ar viegli amerikānisku piesitienu, kas ir radies, mācoties angļu valodu no televīzijas un internēta. Bet šim vīrietim ir ziemeļnieka akcents. Varbūt Jorkšīras?

"Tas nav Lehs, vai ne?" Grūti par to būt drošai, jo pagājuši trīs gadi kopš pēdējās tikšanās: un tajā laikā radās iespaids, ka viņš tēlo. Varbūt loma paredzēja arī akcentu. "Viņš ir vecāks par Katju, tāpēc varbūt ir bijis Anglijā ilgāk un mācījies angļu valodu, kamēr strādājis kaut kur ziemeļos? Nav svarīgi, kas viņš ir," Natālija sev saka. "Svarīgākais ir izbēgt. Kliegšana, iespējams, nav laba doma," viņa nolemj. "Policijas uzrašanās man galīgi nav vajadzīga, tā tikai visu sarežģīs. Un vēl ir jāņem vērā viņa draudi. Ja es zaudēšu samaņu, tad viņš varēs izdarīt ar mani jebko." Viņa norij siekalas un aizver acis, kamēr domas šaudās gluži kā paātrinājumā.

"Kāds ir viņa plāns? Ja viņam vispār ir plāns... Nav daudz kā tāda, ko vīrietis man var nodarīt pilsētas vidū, vai ne?" Viņas pulss norimst. "Pat šajā šķērsieliņā kāds aizsoļos garām. Tā ir caurstaigājama iela. Biroja darbinieki to noteikti izmanto. Kad iet pusdienās un nāk atpakaļ. Un ir jau gandrīz pusdienlaiks."

Acis spēji atveras, un Natālija redz vīrieša atspulgu veikala skatlogā. Piepeši viņa atpazīst vīrieša kreklu. Zils havajiešu krekls. "Tas ir vīrietis, ko es redzēju iepriekš! Vīrietis uz ielas blakus bērna ratiņiem." Uzbrucējs aizgriežas, un Natālijai nav laika nopētīt viņa seju, salīdzināt to ar atmiņā palikušo Leha attēlu. "Vai es vispār atcerēšos viņa vaibstus pēc visa šī laika? Es arī citkārt ar grūtībām atminos reiz satiktus cilvēkus, bet tās acis - tās es noteikti atcerēšos. To plēsoņas skatienu."

Viņa tvēriens atslābst, pavisam mazliet, bet Natālija ir modra un ievēro katru vissīkāko kustību, katru norādi, ka viņa koncentrēšanās nav tāda, kādai tai vajadzētu būt. Viņa uzmin vīrieša pēdai, cik vien stipri spēdama, bet sandales nav īstais ierocis šim darbiņam, un viņas kājai cauri izšaujas asa sāpe. Viņš pat nesaraujas. Natālija nikni rauc pieri un pūš, mēģina iespert viņam pa lieliem, ceļgaliem, bet viņš gudri izvairās, paredzot viņas nolūkus, un turpina viņu griezt, lai izvairītos no kontakta.

- Tā gan, plaukšķenīt, ko? - viņš nosaka caur sakostiem zobiem. Vīrietis saspiež viņu ciešāk. No skābekļa trūkuma Natālijai sagriežas galva, un viņai rīklē iesprūst bezcerīgs šņuksts. Tad viņas skatienu piesaista kustība. Kāds nāk. "Paldies Dievam!" Viņa purina kājas un mēģina kliegt, bet vīrietis reaģē ātri, atkal aizspiež viņai muti un tad pagriežas. Nu viņa mugura ir pret gājēju, un Natāliju nevar redzēt.

- Pilsones aizturēšana, - vīrietis pāri plecam uzsauc nācējam. - Gribēja apzagt veikalu. Tagad gaidu, kad ieradīsies policija. - Izklausās pārliecinoši, pat ļoti ticami. It kā viņam būtu tiesības tā rīkoties.

- Lieliski, draugs. Jauki, - attrauc otrs vīrietis. - Nevajag palīdzēt?

- Nē, kolēģi. Tiku galā. - Viņš izklausās bezrūpīgs, it kā tamlīdzīgi incidenti notiktu katru dienu.

- Tiešām?

- Jā gan. Policija būs klāt kuru katru minūti.

"Policisti?" Natālija sarauc pieri. "Viņam taču nebija laika

piezvanīt, vai ne? Un vispār - kāpēc lai viņš gribētu iesaistīt policiju? Visticamāk, tas ir blefs. Taču, lai kādi varētu būt viņa plāni, man ir jākustas ātri. Ātri. Tāpēc, ka Toms drīz pametīs biroju. Ja es netikšu projām no šī nelieša, manas izredzes izsekot Tomu un nokļūt līdz Harijam būs zudušas."

Šī doma uzkurina viņas apņēmību kā ugunskuram pielikts

sērkociņš. Asinīs sāk darboties adrenalīns.

/

Nejaušais garāmgājējs aiziet, un viņa ieklausās soļos, kas attālinās. Tagad viņa skaidri zina, kas darāms.

- Kārtībā. Mēs nu iesim mazliet pastaigāties, - saka vīrietis.

Uzbrucējam ir jāmaina tvēriens, un Natālija piepeši ļauj augumam kļūt ļenganam, lai vīrietim ir jātur viss viņas svars. Negaidītā manevra rezultātā viņš zaudē līdzsvaru un gāžas uz priekšu, ar plecu un galvu ietriekdamies sienā. Vīrietis iestenas un apstājas, nepārprotam apstulbis. Natālija sakož zobus un no visa spēka, cik vien jaudā, atgāž galvu. Krakš! Viņa iekliedzas, kad galvaskauss ir trāpījis pa kaulu un asas sāpes šķeļ viņas pakausi.

Vīrietis skaļi ievelk gaisu caur degunu un ievaidas. "Vai

es trāpīju viņam pa degunu?" Viņa tvēriens atslābst. Natālija izrauj roku un ar dūri, kauls pret kaulu, belž nelietim pa seju. Viņš iekliedzas, un viņa noelšas no dedzinošajām sāpēm rokā. "Neliecies par to zinis, neliecies zinis," viņa skandē, lai nedomātu par sāpēm. "Šī var būt mana vienīgā iespēja."

Viņa izlokās no vīrieša tvēriena un aizskrien.

Divdesmit septītā nodaļa

Tad

Spiesta palikt cietumā, kur nav izredžu aiziet un stundas jāvada vienatnē, Natālija sāka rakstīt vēstules. Šī nodarbe novērsa uzmanību, ļāva koncentrēties uz kaut ko, kas kļuva par apsēstību. Viņa rakstīja lēnām un akurāti, bez svītrojumiem, pārdomājot to, ko grib pateikt, un tikai tad liekot pildspalvu pie papīra. Tas bija veids, kā runāt ar cilvēkiem, kuru nebija līdzās, pastāstīt viņiem, kas patiesībā notika un kā viņa jūtas. Tas palīdzēja viņai tikt skaidrībā ar savām domām, noskaidrot attieksmi pret savu dzīvi un apkārtējiem. Pats labākais, ka tas kļuva par veidu, lai radītu vērtīgus mirkļus iedomātai saziņai ar dēlu - rakstot viņam, stāstot visu, ko viņa redzēja savos nomoda sapņos, Harijs kļuva trīsdi-mensionāls un gandrīz reāls. Tas bija vienīgais veids, kā viņa varēja padarīt dzīvi izturamu, vienīgais veids, kā nekļūt pat vienu no paškaitniecēm un kliedzējām.

Protams, vēstules netika nosūtītas. Viņa negribēja, lai Toms vai auklīte tās izlasītu, tam vēstules bija pārāk personīgas. Nē, tās bija domātas tikai viņai un Harijam. Viņa tās glabāja, akurāti sakrautas kaudzītēs savā skapītī, un kādu dienu, kad Harijs būs vecāks, varēs dēlam parādīt. Taču pagaidām vēstules viņai palīdzēja stundām ilgi dzīvot sapņu pasaulē, kurā viņa bija ar sevi un varēja rotaļāties ar dēlu, barot viņu, mazgāt viņu, samīļot viņu. Natālija varēja priecāties par viņu, Harijs piederēja tikai viņai.

"Šodien viņam paliks deviņi mēneši." Natālija uzzīmēja viņam zīmējumu, pavadīja veselu mūžību, to skicējot un iekrāsojot. Fantāziju pasaulē viņa uzcepa kūku, protams, viņa mīļāko banānu kūku. Viņa varēja Hariju redzēt sēžam dzīvojamā istabā, kas neeksistēja, mājā, ko viņa bija nopirkusi un iekārtojusi savā iztēlē. Tur bija garš persiešu paklājs, izrakstīts sarkanos un zilos toņos, un Harijs sēdēja tam vienā galā, un viņa otrā un turēja viņa dzelteno teletūbiju. To, kas dziedāja dziesmu. Viņš darītu visu, lai dabūtu šo rotaļlietu, un tā bija diena, kad viņš izdomāja, kā rāpot.

Viņa varēja redzēt mērķtiecīgo izteiksmi puisēna sejā, varēja dzirdēt savus uzmundrinājuma saucienus, kad viņš uzslējās uz rokām un ceļgaliem un sāka rāpot uz viņas pusi, nedroši līgodamies, bet tikdams arvien tuvāk. Viņš nometās uz vēdera, lai atpūstos, bet pēc maza brīža bija atkal augšā un, izbāzis mēlīti, kā vienmēr, kad bija kaut ko izdomājis, mēģināja vēlreiz. Un, kad Harijs kaut ko bija ieņēmis prātā, viņu nekas nevarēja apturēt. Beigu beigās puisēns bija nonācis līdz viņai un satvēris savu balvu, un Natālija tika apbalvota ar starojošu smaidu un smiekliem, kad viņš lika savam Teletūbijam dziedāt.

Natālija pabeidza zīmēt teletūbija attēlu, un lapas apakšā uzrakstīja viņam zīmīti.

"Mazais īkstīti!

Es domāju par tevi katru minūti un ceru, ka par tevi rūpējas. Zini, ka es tevi mīlu, cik vien māte var mīlēt savu bērnu, lai gan mūs šķir daudzas jūdzes. Cerams, tu jūti, ka mana mīlestība tevi sasilda, kad tev ir auksti, palīdz tev, kad tu esi sarūgtināts, smejas ar tevi, kad tev ir jautri. Es esmu daļa no tevis, un tu esi daļa no manis, mazais, un neviens mums to nevar atņemt. Neviens."

Plīkšķis novērsa Natālijas uzmanību, un sieviete ieraudzīja, ka asaras pil no viņas zoda uz kartītes, izpludinādamas tinti. Krūtis smeldza, it kā viņa būtu pārāk stipri saspiesta. Viņa noslaucīja seju un aizgāja apgulties gultā, atkal uzburdama Hariju sev blakus - viņš iekārtojās mātei rokas līkumā, pieglauda galvu viņas plecam un ar mīkstajiem matiem kutināja seju.

- Tu esi mans saulstariņš, mans vienīgais saulstariņš, - Natālija klusi dziedāja. - Tu mani laimīgu dari, kad laukā debesis pelēkas tumst. - Balss aizlūza, un bija grūti nodziedāt dziesmu līdz galam. - Tu nekad to neuzzināsi, cik ļoti es tevi mīlu, lūdzu, neļauj manam saulstariņam zust.

Iztēlē viņa dziedot glāstīja Harija matus, juta, ka viņš iemieg, viņa elpa bija dziļa un vienmērīga. Natālija nopūtās, nepārvaramu bēdu iztukšota. "Es palaidīšu garām tik daudzus pagrieziena punktus Harija attīstībā! Viņa pirmos soļus, pilnu muti ar zobiem, viņa pirmos vārdus, mācīšanos skriet, lēkt un kāpt augšā lejā pa kāpnēm. Kā Toms vispār varēja iedomāties man to nodarīt?" Tas bija jautājums, uz kuru nebija atbildes, un viņa nodrebēja un raudot iemiga-

Pēc piecām ar pusi nedēļām Natālija patiešām saņēma vēstuli. Bija vajadzīgas trīsdesmit astoņas dienas, lai kāds viņai uzrakstītu, ja neskaita Sašas uzkricelēto pastkartīti, bet tas šķita vairāk nekā gads. Viņas sirdi pārņēma cerība, vēstule nozīmēja to, ka ārpusē kāds par viņu domā. "Varbūt tā ir atbilde uz kādu no manām vēstulēm." Tad viņa apskatīja rokrakstu un nopūtās. "Nē, tātad ne mamma. Ko gan es biju gaidījusi?"

Mātes pārmetošās balss skaņa vienmēr bija Natālijai prātā. Varbūt iemesls tam bija pārliecība, ka šo balsi viņa, visticamāk, nekad vairs nedzirdēs.

Natālija nebija mātes mīļākais bērns. Tas bija Mārtiņš, viņas jaunākais brālis. Kurš izrādījās tik gudrs, ka uz gadu bija ielikts Natālijas klasē. Ar šo apkaunojumu viņa savā skolas laikā tā arī nespēja samierināties. Viņi nekad nebija satikuši, bija pretstats tuviem cilvēkiem, un viņš bija sajūsmā par katru izdevību parādīt māsas trūkumus. Viņa nekad nesauca brāli vārdā un domās uzrunāja par riebekli un ķīli, kura dēļ ģimene izjuka.

Izšķirošais mirklis pienāca pēc neaizmirstama vecāku vakara. Viņi visi bija aizgājuši uz skolu, lai apspriestu sekmes un priekšmetus, ko Natālija un Mārtiņš plāno izvēlēties vidusskolā. Jo vairāk skolotāju tika apklaušināts, jo lielāks saspīlējums radās, un vecāki sāka strīdēties, tiklīdz bija iekāpuši automašīnā, lai brauktu uz mājām.

- Natālija nav stulba, - bija teicis viņas tēvs.

- Es neteicu, ka ir, - atcirta viņas māte. - Natālijai vienkārši vajag pieteikties pašai. Kā Mārtiņam. Izrādīt kādu piepūli. - Viņa palūkojās uz meitu aizmugures sēdeklī un ieraudzīja viņas skatienu. Māte kļuva dusmīga. - Tā ir patiesība.

Mārtiņš tikko valdīja smieklus.

Natālija pie sevis lādējās.

Tēvs uzsita pa stūri, un automašīna bīstami pietuvojās dzīvžogam.

- Natālija ir tikpat gudra, cik Mārtiņš. Lieta tāda...

- Rodžer, skaties uz ceļu, lūdzu! - Māte ar vienu roku pieķērās pie durvīm, ar otru satvēra drošības jostai.

- Es zinu, kā braukt, - caur sakostiem zobiem izgrūda tēvs, kura pirkstu locītavas bija kļuvušas baltas, mēģinot drīzāk nožņaugt stūri nekā sievu. - Vaina ir mācīšanas metodēs. Natālija ir attapīga meitene, bet viņu par priekšmetiem ir jāieinteresē. Viss šis nacionālais mācību plāns ir kā trako-krekls. Padara stundas garlaicīgas. - Tas bija tēva jājamzirdziņš. Kā bijušais skolotājs viņš uzskatīja, ka viņam šajos jautājumos ir vērā liekams viedoklis, un pameta niknu skatienu uz māti.

- Runa ir par uzcītību. Un sparu. Un mērķtiecību. - Māte sakrustoja rokas uz krūtīm. - Tās ir lietas, ko tu varēji izrādīt mazliet vairāk. Varbūt, ja tu būtu rādījis labāku piemēru...

Automašīna nokaucās un piestāja pie apmales, pirms māte pabeidza teikumu. Tēvs izkāpa, aizcirta durvis ar spēku ta, ka transportlīdzeklis nodrebēja, un devās uz "Zelta lauvu". Neviens no viņiem nerunāja. Māte nopūtās, pārkāpa šofera vietā un klusumā, kas prasīja, lai to nepārtrauktu, aizveda viņus mājās.

Pagāja pāris dienu, pirms tēvs pārnāca mājās: tikai tāpēc, lai paziņotu, ka aiziet. Cik Natālija zināja, viņš dzīvoja kaut kur Francijā un mācīja angļu valodu. Taču šī informācija bija astoņus gadus veca. Varbūt viņš joprojām tur bija. Varbūt nebija.

Natālija nekad viņu nevainoja par vēlēšanos tikt projām no viņas mātes. Sadusmoja vien tas, ka tēvs nepaņēma viņu sev līdzi. Un tagad Natālija vairs pat nezināja, kur viņš dzīvo. Tās bija skumjas, ko likās grūti izturēt, jo viņš vienmēr bija meitu aizstāvējis. Un viņai tagad patiešām varētu ar viņu pietikt.

Viņai varētu pietikt ar vismaz kādu cilvēku.

Ar jebkuru.

Šīs atmiņas lika Natālijas domām apmest pilnu apli un atgriezties atpakaļ pie vēstules, kuru viņa joprojām turēja rokā. Vēstule bija rakstīta Sašas plašajā, izskaistinātajā rokrakstā. "Varbūt Saša tomēr nav mani pametusi. Varbūt es joprojām varu ar viņu rēķināties kā ar draudzeni, lai ko viņa arī domātu."

Viņa atplēsa vaļā aploksni un sajūsmināta atrada vairākas lappuses ar stāstiem par Sašas dzīvi, par tūri kopā ar teātra grupu, vietām, kuras viņi bija apmeklējuši, un sastaptajiem cilvēkiem. Tas lika Natālijai pasmaidīt, un viņa vēstuli pārlasīja vairākas reizes, sildīdamās tās maigajā apskāvienā, kurā varēja dzirdēt Sašas vārdus, redzēt viņas seju, ieklausīties viņas smieklos. Viņa izgaršoja katru vārdu, katru teikumu, it īpaši pēdējo.

"Vienmēr tevi mīlu, labāka nekā māsa, Sirsniņ x."

Tikai vēlāk vakarā Natālija saprata, ka tā bija pirmā diena kopš atrašanās Veita spārnā, kad viņa nesatikās ar Katju. Un tas viņu satrauca. Tas bija patiešām dīvaini.

Divdesmit astota nodaļa

Tagad

Natālija neatskatās, lai redzētu, vai uzbrucējs viņai seko, bet, sirdij sitoties drudžainā ritmā, iešaujas lielveikalā Marks & Spencer pa sētas puses durvīm. Viņa palēnina soli lidz ātrai gaitai un izmet līkločus caur vairākām nodaļām, līdz ir nonākusi pie parādes durvīm. Tad viņa atgriežas galvenajā iepirkšanās ielā, palūkojas pār plecu, pirmītējo uzbrucēju neredz un steidzas tālāk.

"Ko darīt? Ko darīt?"

Ir jānokļūst līdz Toma birojam, taču vispirms arī jāpārliecinās, ka viņai neseko. Ejot garām labdarības veikalam, Natālijai prātā iešaujas kāda doma, viņa ieslīd tajā un tagad ir priecīga par savu puķaino kleitu, jo nebūs pārāk grūti mainīt ārējo izskatu. "Viņš nevar man sekot, ja nezina, ka tā esmu es, vai ne?" Tā ir viņas vienīgā iespēja. Viņa ielūkojas pulkstenī. Divdesmit minūtes līdz brīdim, kad Toms ies projām. Var pagūt, bet ir jāpasteidzas.

Veikals ir garš un šaurs, dziļumā, kur atrodas apģērbi, tas kļūst platāks, un viņa jūtas paslēpusies no cilvēkiem, kas iet garām pa ielu. Kājas dreb no visas rīta piepūles, un, šķirstot uz statīviem izkārtos apģērbus, Natālija aptver, cik tuvu bijusi tam, ka viņu notver. Sirds no šīs domas salecas. "Es nevaru pieļaut to, ka tas vēlreiz notiek, man jābūt modrai." Viņa izvēlas dažus tērpus, iešaujas pielaikošanas kabīnē un aizrauj aiz sevis aizkaru, it kā tas spētu viņu padarīt neredzamu.

Viņa steidzas uzvilkt citas drānas, pirksti cīnās ar pogām un rāvējslēdzējiem, uz rokas, kas iebelza uzbrucējam, jau parādījušies zilumi un pietūkums. Balta blūze un melnas bikses der pietiekami labi, un veikalā ir atrodamas arī tumšzilas viņas izmēra kurpes, gan mazliet pasmagas un bez elegances, piedienīgas vecākai sievietei, bet noderēs. Vēl viņa izraugās melnu, vecmodīgu rokassomu, ko var pakārt plecā un pabāzt zem rokas, lai tā nav pārāk uzkrītoša.

Natālija izpurina matus no bizes viļņainās krēpēs un uzbužina tos ap seju. Tad viņa ar pāris salvetēm un kārtīgu spļāvienu notīra kosmētiku. Visbeidzot viņa atrod muļķīgas brilles ar bieziem, melniem rāmjiem. Tās aizsedz pusi viņas sejas. Kad Natālija paskatās spogulī, viņa ir pavisam cits cilvēks. Tāds, kuram ir karsti un daudz stresa. Kā cilvēks, kas strādā birojā.

Pulkstenis atgādina, ka atlikušas divpadsmit minūtes. "Ātri, ātri." Viņa pārvieto savas rokassomiņas saturu uz jauno somu, atstāj vecās drēbes ģērbtuvē un dodas uz izeju. Par laimi, brīvprātīgos, kas strādā veikalā, vairāk interesē grāmatu maiss, ko viņi šķiro, nevis Natālija, un ap kasi sastājušies vairāki pircēji, tāpēc viņa var nesteidzīgi izsoļot no veikala.

Skats uz abām ielas pusēm nomierina, pārliecina, ka uzbrucēja tur nav, ka viņš nekur nav redzams. Viņa izpūš aizturēto elpu un palūkojas pulkstenī. "Velns parāvis! Pēc desmit minūtēm Toms būs pametis savu biroju." Viņa aizskrien atpakaļ pie savas automašīnas.

Stāvvietā valda klusums, ir tikai pāris sieviešu, kas apkrāvušās ar pilniem iepirkumu maisiem un iet pie saviem braucamajiem. Natālija veikli nopēta apkārtni. "Vai tas ir viņš? Tālajā stūrī?" Vīrietis stāv blakus lielam melnam automobilim, runā pa telefonu, uzgriezis viņai muguru, un ar kāju kaut ko biksta uz zemes. Viņam mugurā ir tāds pats krāsains krekls, kas uzbrucējam, un viņas sajūtas uzkūsā. "Tam ir jābūt viņam!"

Gandrīz neuzdrīkstēdamās paelpot, viņa ieslīd vadītāja vietā, kamēr vīrietis joprojām ir pievērsies sarunai. Viņa ir novietojusi automašīnu pie pašas izejas un izbrauc, pirms viņš ir paspējis to pamanīt. "Vai tomēr pamanīja?" Natālija ieskatās spogulī. Pašā izbraukšanas rampas priekšā atrodas universālis sudraba krāsā. Aiz tā neviena nav. Sintētiskais apģērbs ir pielipis pie viņas sasvīdušās ādas.

Nokļūšana līdz Toma birojam prasa tikai divas minūtes, bet viņa visu laiku pārbauda spoguli. Muskuļi kaklā un plecos ir saspringti. Apkārt ir tik daudz lielu melnu automobiļu, ka grūti pateikt, vai viņš seko. Natālija nebija ievērojusi mārku un modeli, un transportlīdzekļi viņu neinteresēja, tāpēc pat tās forma neiespiedās atmiņā. Liela un melna - tas bija viss, ko viņa par to varēja pateikt. Pat numuru neiegaumēja.

Vienīgā pieejamā sprauga, kur novietot auto, atrodas ceļa galā, pārāk tālu no Toma biroja, lai varētu redzēt, kad viņš aiziet. Natālijai vajadzēs kāpt laukā un kaut kur uzkavēties, kamēr ieraudzīs viņu iznākam. Redzamai un neaizsargātai.

Viņa ieskatās pulkstenī. Vēl palikušas pāris minūtes. "Vai es varu palikt un gaidīt? Bet ja nu..." Natālijas acis ieplešas, kad prātā ienāk nevēlama doma. "Ari uzbrucējs, lai kurš tas būtu, meklē Hariju. Un es, tagad sekodama Tomam, varu taisnā ceļā aizvest nelieti pie viņa. Es pakļaušu Hariju briesmām. Nolādēts, nolādēts, nolādēts!"

Natālija atskatīdamās brauc projām. "Kaut kas melns. Aiz divām automašīnām." Rokas sažņaudz stūri, un viņa skubina cilvēkus sev priekšā iet ātrāk. Nonākot līdz pilsētas robežai, melnais auto vēl aizvien ir aiz viņas, un Natālija apļveida krustojumā pēkšņi nogriežas pa kreisi - bez mazākās nojausmas, kurp dodas. Viņa ieskatās spogulī. Plaukstas ir tik glumas no sviedriem, ka gandrīz vai nav iespējams stūrēt. Aizmugurē redzams tikai sudrabotais universālis, nekā melna, un viņa līkumo cauri dzīvojamam rajonam, domājot, ka droši vien ir atrāvusies no sekotāja. Tad ceļa galā aiz viņas iegriežas melna automašīna. Viņas rīkle sažņaudzas. Natālija nogriežas pa labi un iespraucas priekšā kravas auto, kas viņu tagad piesedz.

Pa kreisi vīd piepilsētas iepirkšanās centrs, un viņa strauji nostūrē no galvenā ceļa, piebraukdama aiz burgeru izvadātāja B & Q stāvvietas tālākajā galā. Gandarīta, ka ir paslēpusies skatam, viņa sašļūk uz priekšu un atbalsta pieri pret stūri. Viss viņas augums trīc, it kā viņa būtu izdzērusi Red Buli sešpaku.

Kakls šķiet jēls no bieži ievilktās elpas. No trieciena vīrietim galva pulsē negantās sāpēs, un roka tagad ir tik pietūkusi, ka pirkstus var tikai ar grūtībām saliekt. Parakņājusies soma, Natālija sameklē paciņu pretsāpju tablešu un pāris no tām norij, cerot, ka tādējādi remdēs ciešanas vismaz tik daudz, lai varētu koncentrēt uzmanību. Skatiens šaudās starp spoguļiem, taču neviens aizdomīgs sekotājs neparādās, un viņas pulss pamazām sāk nomierināties.

"Nolādēts! Kas sagāja grīstē? Varbūt pie vainas bijusi automašīna." Tai ir Apvienotās Karalistes numura zīme, un starp vietējiem transportlīdzekļiem tā izceļas kā svešiniece. Natālija to bija aizņēmusies no bijušās ieslodzītās drauga. "Varbūt tā viņš mani atrada? Tas vīrietis autostāvvietā neatradās nejauši. Visticamāk, viņš zināja, ka tā ir mana mašīna. Vai man atvēlētais laiks būtu sarucis? Vai šodien ir vienīgā iespēja nokļūt līdz Harijam un dabūt viņu projām no salas?"

Natālija apsver savas izredzes. "Pamest mašīnu? Nē, transports ir nepieciešams, un es nespēšu bez tā dabūt Hariju. Varbūt kaut ko noīrēt? Bet tad vajadzēs dot personas datus. Nomainīt numura zirni? Tieši tā! Nomaskēt mašīnu." Viņa atliecas, un augumu pārņem miers, kā maģisks apmetnis atdodot dzīvību viņas locekļiem un mērķi viņas domām.

Izkāpusi Natālija paskatās gar burgeru vedēju un nopēta stāvvietu. Tajā ir dažas melnas automašīnas, bet nevienas tik lielas kā tā, ar ko brauca uzbrucējs. Viņa pārbauda vēlreiz, lai būtu pilnīgi droša. "Nē, nekā aizdomīga." Veikalā viņa atrod pārdevēju, kurš kārto plauktos krāsu.

- Numura zīmes? Nē, šeit mums nav, bet, ja iziesi no stāvvietas, pagriezīsies pa labi un atkal pa labi, tad tālāk pa ceļu kreisajā pusē tu atradīsi auto piederumu veikalu. Viņi pārdod numura zīmes. Par papildu samaksu arī nomainīs.

Natālija aizskrien, un pēc pusstundas viss ir nokārtots -automašīna ir aprīkota ne tikai ar jaunu numura zīmi, bet arī ar baltu joslu uz motora pārsega un bagāžnieka, stilīgiem riteņu diskiem un klāt vēl pūkainiem sēdekļu pārklājiem tīģera rakstā. Tas bija labākais, ko varēja izdarīt, un visumā viņa ir priecīga par rezultātu. "Nudien, jābrīnās par to," viņa nodomā, "kādu atšķirību mašīnas kopējam izskatam var piešķirt tādi sīkumi! Tagad vīrietis mani noteikti nepazīs. Kaķis un pele. Es to varu. Kamēr vien es nekrītu panikā un saglabāju modrību, viņš mani vairs neatradīs. Tā, ko tagad?" Viņa nedrīkst atgriezties Daglasā, tātad tikšanās ar Sašu nav iespējama. Viņa nolemj, ka labākā izvēle būtu braukt atpakaļ uz Pīļu, pārģērbties un painteresēties, vai Mērija nav noskaidrojusi kaut ko noderīgu. "Un es varu piezvanīt Sašai, noprasīt, vai režisora asistente nav iedevusi Toma adresi. Ja nebūs, es sazināšos ar Džuanu."

Natālija dziļi ieelpo. "Viss ir kārtībā," viņa sevi mierina. "Tikai pusdienlaiks. Vēl dienai ir palikušas daudzas stundas."

Braucot viņa kodī apakšlūpu, prāts joprojām kavējas autostāvvietā pie vīrieša zilajā kreklā. "Vai tas bija Lehs? Diezin vai, bet... varbūt svešais ar viņu runāja pa telefonu." Viņa pamāj. "Tā varētu būt." Ledaini pirksti pārslīd pār viņas muguru. "Un tas nozīmē... Velns! Ir divi, no kuriem jāsargās!"

Acis aizšaujas pie atpakaļskata spoguļa, bet melnas automašīnas nav redzamas. Tikai sudrabotais universālis. Slaiks automobilis ar tonētiem stikliem.

Natālija palūkojas vēlreiz, un viņas sirds pārmet kūleni. "Vai tā nav mašīna, kas man sekoja lejup pa rampu Marks & Spencer stāvvietā?"

Divdesmit devītā nodaļa

Tagad

Neizdevās tik labi, kā es biju cerējusi.

"Paši labākie plāni un tā tālāk, bet viss sagājis grīstē. Tā neliete ir gluma kā zutis! Es tiešām domāju, ka viņa ir manos nagos. Droši vien draņķa baterija telefonā izlādējās. Vienu mirkli es skaidri varēju redzēt, kur viņa ir, bet jau nākamajā - lietot-ne nevarēja viņu atrast. Puf! Un nav. Tehnoloģijas. Es tās ienīstu! Patiešām ienīstu. Izņemot to lietiņu ar mašīnu. Vismaz tā joprojām strādā. Kas ir labi, līdz zināmai robežai."

Es zinu, ka viņa ir kaut kur Pīlā, bet viņa novietoja automašīnu centrālajā stāvvietā un tad pagaisa, pirms es paspēju ieraudzīt, kādā virzienā viņa aizgāja. "Un stulbie mobilitātes skuteri maisās pa kājām. Ko tie sasodītie veči iedomājas ar savām divām jūdzēm stundā! Jau laiž blakus, Dieva dēļ!"

Vienalga. Vispirms es iedzeršu tīru džinu un tad izdomāšu, ko darīt tālāk.

Taču nedrīkst nolaist spārnus. Būs jāuzlādē telefons, un tad visas sistēmas atkal darbosies.

Lai kā būtu, šodien viņa piedzīvoja pamatīgas izbailes. Un pārbijušies cilvēki kļūdās, ne tā?

"Ha ha! Jāteic, ka jocīgā kārtā tas pat ir jautri."

Trīsdesmitā nodaļa

Tad

Kad Katja neatnāca pie viņas ari trešajā dienā, Natālija zināja, ka ir kaut kas jādara. "Varbūt viņa ir slima?" Šī doma bija atvieglojums, tas bija labāk nekā raizēties par to, ka viņa varbūt Katju aizvainojusi. Tas, ka viņa kaut kā varētu atlīdzināt Katjas laipnību, bija pietiekams iemesls, lai mēģinātu viņu sameklēt.

Biedrošanās laikā viņa izzagās pa savas kameras durvīm un pieplaka pie sienas.

Sievietes pulcējās pa divām un trijām, balstījās pret sienām vai sēdēja kopā un pļāpāja. Natālija paskatījās gaitenī uz vienu un otru pusi, bet apsardzi nekur neredzēja. Viņa norija siekalas un sacīja sev, ka ne par ko nav jāraizējas. "Pēdējās divās dienās es spēju dabūt pārtiku un zāles, vai ne?" Taču ar viņu tad kopā bija cietuma uzraudze, tāpēc visas uzvedās, cik vien labi prata. Tagad, būdama viena pati, viņa jutās kā tūriste, kas ieklīdusi nepazīstamā geto.

Viņa klusi slīdēja uz priekšu un nebija nogājusi ne desmit jardus, kad kāda sieviete viņu pamanīja, piegāja klāt un aizšķērsoja ceļu. Apsarkušās acis Natāliju izaicināja no nepilnu divu pēdu attāluma. Sieviete bija gara un kalsna, vieni kauli un locītavas bez miesas, kas padarītu maigāku viņas skeletam līdzīgo augumu. Plānie, brūnie mati bija atķemmēti pakausī un izcēla iegareno seju. Pa viņas labo vaigu lejup pilēja tetovētas asaras, kas beidzās pie dziļas brūces tuvu mutei. Sievietes kaklu rotāja zirnekļu tīkls.

- Natālija, ne? - viņa šļupstēja, jo viņai trūka priekšējo zobu.

Pamājusi Natālija pretojās kārdinājumam noslaucīt siekalu šļakatas sev no sejas. Prātā atausa Katjas stāsti par tero-rizēšanu, izvarošanu un spīdzināšanu, un viņa ar nosvīdušām rokām pieturējās pie sienas. Viņa atskatījās - ceļu uz viņas kameru aizšķērsoja pulciņš ziņkārīgu sieviešu, kuras lēnītēm tuvojās, ielencot Natāliju puslokā. Natālijai pamira sirds.

- Tu esi Katjas jaunā meitene, ne? - sieviete turpināja. Tas izklausījās pēc apsūdzības. Natālija piespiedās pie sienas, cauri apģērbam sūcās aukstums, kad viņa mēģināja iegūt vairāk vietas starp sevi un sieviešu pulku. - Esi norijusi mēli, vai? - Sieviete ar kaulainu roku satvēra Natāliju aiz zoda, pavilkdama viņas seju zemāk, lai varētu ieskatīties acīs. Sviedru lāse sāka savu ceļu lejup pa Natālijas muguru. Apkārt sanāca vairāk draudētāju, augumi spiedās aizvien tuvāk. Nāsīs iesitās sasmakusi elpa, ķermeņa smakas. Sievietes nagi spiedās Natālijai miesā, bet viņa nespēja izrādīt pretestību, bija sastingusi laikā un vērās uzbrucējas tēraud-pelēkajās acīs kā čūskas hipnotizēta pele. Rokas ķērās Natālijas dēbēs, tvēra viņas plecus, viņas rokas. No Natālijas rīkles nenāca ne skaņa, un acis šaudījās šurpu turpu, meklējot cietuma uzraudzi, bet varēja saredzēt tikai varmāku sejas. - Nav pieklājīgi neatbildēt, kad ar tevi runā, vai ne, meitenes? - Barvedes acis piemiedzās, žoklis saspringa.

- Sit viņai! - Kāda sieviete iekliedzās. - Tas atraisīs viņas mēli.

Pirmā sitiena spēks trieca Natālijas seju sāņus, pret sienu. Viņa iekliedzās, nespējīga domāt vai pakustēties, ātri ieelpojot un izelpojot. Rokas sāka viņu pliķēt no visām pusēm, dzeļot viņas ādu kā lapseņu bars. Kāda dūre trāpīja pa vēderu, aizsitot elpu. Viņa salīka, un otrais dūres belziens noslīdēja, skarot viņas vaigu.

Palēninājumā viņa juta, ka nokrīt uz grīdas, apjauta, ka atsit plecu un pret betonu satriec gurnu. Taču sāpes nenonāca līdz apziņai, it kā viņa būtu kļuvusi par domu burbuli, kas peld virs ķermeņa. Skaņas kļuva slāpētas, saplūstot fona troksnī. Viņa atskārta, ka asaras pil lejup pa seju un satek mutē. Viņas augums savilkās lodē.

"Vai tā tas beigsies?"

Natālija dzirdēja, ka šņukst.

- Es tevi mīlu, Harij, - viņa čukstēja. - Mīlu tevi, mīlu, mīlu. - Ja tiem bija jābūt viņas pēdējiem vārdiem, Natālija cerēja, ka tie kaut kā nonāks līdz Harijam, atradīs ceļu cauri ēteram un iesakņosies maza bērna prātā, lai izaugtu līdz ar viņu, lai viņš vienmēr sajustu mātes mīlestību, varētu uz to paļauties, kad vien viņam vajadzīgs.

- Mega! Liec viņu mierā!

Kliedziens izlauzās cauri kautiņa jezgai. Starp barvedes kājām Natālija varēja saredzēt cietuma uzraudzes zābako-tās kājas, kas tuvojās. Bija dzirdams, ka viņa ar steku uzsit pa plaukstu. Sievietes sāka pamazām atvirzīties. - Es vēlāk ar jums runāšu, - sacīja uzraudze, norādot ar steku uz visām sievietēm pēc kārtas gluži kā skolotāja, kas izrīko palaidnīgas skolnieces. - Tagad ejiet, pazūdiet.

Natālija samirkšķināja acis, noskatījās, kā uzbrucējas nesteidzīgi aiziet, dzirdēja satrauktas balsis pagaistam tālumā, juta betona grīdas aukstumu pie vaiga.

- Viss kārtībā, viņas tagad ir prom. - Uzraudze padeva viņai roku. - Nāc nu, celies augšā. Tevi grib redzēt ārste.

Kad viņas savainoto augumu rāva augšā no grīdas, Natālija saviebās. Āda no sitieniem neciešami dega, asinis pulsēja ausīs. Viņa sakārtoja apģērbu, ar piedurkni noslaucīja seju, bet kājas kustējās ar grūtībām, un viņa turējās pie rokas uzraudzei, apzinādamās skatienus, kas vēroja katru viņas soli.

Kad Natālija ienāca mazajā, piebāztajā telpā, kur plaukti liecās no lietu un grāmatu smaguma, ārste atrāva acis no rakstāmgalda ar papīru kaudzēm kastītē blakus datora ekrānam. Gar vienu sienu pelēka metāla rindā cits pie cita spiedās dokumentu skapji. Ārste īsi uzsmaidīja Natālijai un norādīja uz krēslu. Natālija atsēdās, un cietuma uzraudze stāvēja viņai blakus, atspiedusies pret vienu no skapjiem.

- Parunāsimies, labi? Paskatīsimies, cik tālu esam.

Natālija noraudzījās viņā. Noskaņojuma runāties nebija.

Vajadzēja saņemt atbildes.

- Ko jūs esat izdarījuši ar Katju? Kur viņa ir palikusi? -Natālijas balss drebēja tāpat kā viss viņas augums. Viņa nekādi nepārdzīvos cietumu bez Katjas. Un doma par to, ka viņu nosūtīs atpakaļ uz to vietu, uz to gaiteni, kur viņa būs viena pati ar tām mežonīgajām sievietēm, drebuļus tikai pastiprināja.

- Vispirms parunāsim par tevi, labi? - Ārstes balss bija dziedoša, ar nelielu Velsas akcentu. Viņa ielūkojās Natālijai acīs un pētīja viņu, it kā būtu tiesnese suņu izstādē.

Natālija novērsās un sakrustoja rokas uz krūtīm, sevi cieši apskaujot. Viņai tagad sala, un trīce vēderā uzjundīja nelabumu.

- Kur Katja ir? - viņa vaicāja, ar acīm drudžaini pārmeklējot istabu, it kā varētu atrast likteņa biedreni ieslaucītu kādā stūrī.

Ārste ar sarauktām uzacīm uzlūkoja cietuma uzraudzi.

- Kas, ellē, te noticis, Dzena? Meitene ir pārbijusies.

- Tikai Mega ar savām draudzenēm. - Uzraudze, salikusi rokas kabatās, acīmredzamā bezrūpībā košļāja gumiju. - Maza iepazīšanās tūre.

Pavērtu muti Natālija pagriezās pret viņu un klusībā pajautāja: "Tev likās, ka tas ir normāli?"

Ārste sarauca pieri.

- Viņas gribēja mani nogalināt. - Natālijas zods notrīsēja pūlēs apvadīt emocijas.

Uzraudze pakratīja galvu. - Neliels ķīviņš, tas arī viss.

- Kas liek tev domāt, ka viņas gribēja tevi nogalināt? -apvaicājās ārste, pamezdama skatienu uz Dženu.

Natālijai sāpēja galva, viņai viss sāpēja, un viņa, nolaidusi galvu, piespieda pirkstus pie deniņiem, lai mēģinātu sakopot domas.

- Viņas mani ielenca. Spēra, sita, mīdīja ar kājām. Ja uzraudze nebūtu atnākusi, tad... Es nedomāju, ka viņas būtu rimušās. - Natālija pacēla skatienu uz ārsti, redzēja saraukto pieri. - Katja sacīja, ka tas notiks. Viņa pastāstīja, ko man nodarīs. Tāpēc viņai bija mani jāsargā. - Nākamais jautājums bija mērķēts uzraudzei: - Ko jūs ar viņu izdarījāt?

- Paklau, tik slikti nemaz nebija. - Uzraudze Džena izslējās, raugoties uz ārsti. - Tikai neliela spēka izrādīšana. Tu jau zini, kā tas parasti notiek, iedibinot lietu kārtību.

Ārste lēnām pamāja, savilkusi lūpas. - Ak, skaidrs. Es redzu, kas te notika. - Viņa nolika pildspalvu un paliecās pāri rakstāmgaldam, saņēmusi sev priekšā rokas. - Labi, tātad paranoja ir daļa no oksikodona abstinences. Tas nozīmē... teiksim tā, redzēt notiekošo ar aizdomām. Interpretēt parastus notikumus kā draudīgus.

Natālija viņu nikni uzlūkoja. "Paranoja? Diezin vai. Tā sieviete izskatījās ļauna. Izturējās ļauni. Viņas visas bija nostājušās barā pret mani. Tur nebija nekā normāla."

- Viņas mani piekāva. - Natālija runāja lēnām, ļāva katram vārdam atrast savu vietu.

Kādu brīdi ārste raudzījās uz viņu. - Tu neizskaties piekauta. Nav ne asiņu, ne lauztu kaulu. - Natālija izbrīnīta vērās pretī. - Es zinu, ka tu patiesībā jūties labāk, - ārste sacīja, - bet psiholoģiski ir vajadzīgs mazliet vairāk laika, lai šo narkotiku iespaids zustu. Tātad... es domāju, ka mēs sāksim sesijas ar doktori Patelu. Viņa palīdzēs tev to visu izrunāt.

Vārdi pārslīdēja Natālijai, neatstājot nekādu iespaidu. Tagad viņai prātā bija tikai viena lieta, kas varētu palīdzēt pārciest pārbaudījumu.

- Kur ir Katja? Es nekur neiešu, kamēr jūs man nepateiksiet, kur viņa ir. - Natālija sakoda zobus.

Ārste paraustīja plecus. - Labi. Tas nav noslēpums. Katja ir Kellera blokā.

Natālija sarauca pieri. - Kas tas tāds? Es nezinu, par ko jūs runājat.

- Tas ir pastiprinātas uzraudzības bloks, kas mums šeit paredzēts cilvēkiem ar nopietnām garīgām problēmām. Viņai bija... Tur bija vēl viens... Sauksim to par psihotisku epizodi. - Ārste palūkojās uz cietuma uzraudzi. - Tāpēc mēs viņu pagaidām turam vieninieku kamerā, kamēr izlemsim par medikamentiem. Kamēr viņa atkal būs stabila.

"Psihotiska epizode?" Natālija iepleta acis. "Nē. Ne tai Katjai, ko es pazīstu." Viņa pamīšus nopētīja gan cietuma uzraudzi, gan ārsti, kuras pārmija skatienus, kas kaut ko nozīmēja. "Kas te patiesībā notiek?"

Ārste ieskatījās pulkstenī, piecēlās un, apgājusi apkārt rakstāmgaldam, apsēdās uz tā malas. - Taču labās ziņas, Natā-lij, ir tās, ka mēs tevi pārvietojam uz māju. - Viņa uzsmaidīja Natālijai tik sirsnīgi, it kā nupat būtu iedevusi bērnam konfekti. - Tava kamera ir vajadzīga jaunpienācējām, un tu esi uzrādījusi labu progresu, tā ka... - Viņa papliķeja Natālijas roku. - Esi priecīga?

"Priecīga?" Natālija nikni uz viņu paskatījās. "Ko, ellē, šī sieviete domā? Pēc visa cita, kas man jau atņemts, tagad ir zudusi arī Katja. Mana aizstāve, kas grasījās dot man mājas un palīdzēt Harija atgūšanā." Viņa nespēja iztēloties, ka vēl kādreiz varētu būt priecīga.

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Tagad

Natālija steidzas projām no autostāvvietas Pīlas centrā un tālāk pa šaurajām ielām uz promenādes pusi. Apģērbs ir mikls no sviedriem. Viņa paskatās pār plecu, bet iela aiz muguras ir tukša, un viņa ir visai pārliecināta par to, ka sekotājs no tās sudrabotās automašīnas ir viņu pazaudējis. "Ja viņš vispār man sekoja. Tā varēja būt sagadīšanās, vai ne?" Viņa aizkaitināta skaļi izpūš gaisu, tik naiva ir šī doma. Viņš neapšaubāmi sekoja man."

Ja viņa varētu nokļūt pie Mērijas, tad būtu drošībā, kamēr izdomātu nākamo soli. Un, kas zina, kādu informāciju Mērija ir dabūjusi. "Varbūt šodien viss noskaidrosies. Ir jānoskaidrojas." Pēc rīta notikumiem viņa jūtas pārgurusi, nervi ir uzvilkti pēc mēģinājuma aizbēgt no sekotāja, un viņa ir patiesi noraizējusies par Harija drošību.

Ielas beigās viņa paskatās ap stūri un jūtas atvieglota, saprotot, ka ir tikai piecdesmit jardu attālumā no Mērijas mājas. Promenāde ir klusa, tajā atrodas tikai pāris cilvēku, kas pastaigājas ar suņiem, vairāki vecīši ar mobilitātes skuteriem un saujiņa ģimeņu pludmalē. Gar ielu ir novietotas automa-sinas, un viņa kādu minūti tās nopēta. "Nē. Neviena sudrabota universāļa nav." Viņa atviegloti nopūšas un dodas uz Mērijas mājas pusi.

Priekšā ceļu šķērso kāds vīrietis ar baltu pūdeli, kas viņam tek nopakaļ. Natālija piemiedz acis. "Nevar būt."

- Džuan! - viņa uzsauc, iekams pagūst sevi atturēt, baidīdamās palaist garām izdevību satikties. "Paldies Dievam! būtu bijis neveikli viņam zvanīt, bet tagad ir iespēja pārbaudīt vēl vienu pavedienu manā sarakstā."

Uzrunātais sarauc pieri, un Natālija uz brīdi nesaprot, vai Džuans būtu viņu aizmirsis. Tad viņa atceras, ka ir maskējusies, tāpēc noņem brilles un pasmaida.

Viņš smejas. - Ak, nē! Natālija! Es neticu savām acīm. -Džuans paceļ suni sev padusē. - Nav manējais, - viņš saka un atliecas, kad tas mēģina nolaizīt viņam seju. - Iepazīsties ar Baču. Viņš ir manas mammas pūdelis, bet viņa šajās brīvdienās nokrita no riteņa. Pamatīgi sasitās, tāpēc teicu, ka es izvedīšu suni pastaigāties.

Natālija soli atkāpjas šaurās ieliņas ēnā un, paslēpusi savainoto roku aiz muguras, atspiežas pret zvejnieku mājiņas smilšakmens sienu. Džuana tuvumā viņa jūtas drošāk, neviens viņai neuzbruks, kamēr abi būs kopā. Un visas apslāpētās emocijas piepeši izlaužas uz āru līdz ar smiekliem. Džuans piešķiebj galvu, un Natālijai deg vaigi. Viņa norāda uz suni.

- Piedod, - viņa attrauc, un smiekli aprimst tikpat ātri, kā nākuši. - Tas ir tikai... Nu. - Viņa sarauc degunu, parausta plecus.

Džuans greizi pasmaida. - Jā, es zinu. Nav stilīgi. Bačs ir no patversmes, bet Dievs vien zina, kāpēc mamma izvēlējās pūdeli. - Džuans nolaiž suni zemē un sabāž rokas džinsu kabatās. Suns tikām ošņājas pie viņas kājām. - Es gandrīz tevi nepazinu, - viņš piemetina.

Viņa piesarkst vēl vairāk un sarausta drēbes. - Drausmīgas, vai ne? - Prāts izmisīgi meklē ticamu izskaidrojumu, un viņa ievelk elpu, kad stāsts piepeši kļūst skaidrs. - Es šorīt tikos ar draudzeni un neredzēju, kurp eju, uzskrēju virsū vienam puisim un aplēju sevi ar divām tasēm baltas kafijas. Godīgi, no manis pilēja! Tad nu es nolēmu paskatīties, ko varu atrast labdarības veikalos. Bija taču jātiek atpakaļ uz šejieni, lai varētu pārģērbties. Bet tur nebija daudz drānu, kas man derētu un... - Natālija paskatās uz sevi un atvēcinās ar roku. - Tas ir labākais, ko es varēju dabūt par piecīti. -Viņa nervozi iesmejas. - Tā nu es esmu šeit karstā dienā, ģērbusies sintētikā, un svīstu kā tāda cūka. - Viņa apvēdina seju ar plaukstu. "Cerams, Džuans noticēs, ka svilstošajiem vaigiem ir kāds sakars ar apģērbu."

Natālija jūtas visiem redzama, nervoza, pārliecināta, ka cilvēks sudrabotajā automašīnā riņķo pa Pīlas ielām, viņu meklējot. Viņa izkustas no vietas, un Džuans tagad nosedz viņu katram, kas brauc pa promenādi. Pagaidām ar to pietiks, bet Natālija jūt, ka jāpasteidzas. Viņa atver muti, lai runātu, bet Džuans viņu pārtrauc.

- Tātad... - viņš saka, nolaizdams skatienu uz suni. - Es cerēju tevi vakar satikt pēc koncerta. - Viņš paceļ galvu un piemiegtām acīm uzlūko Natāliju. - Nav tavs lauciņš?

"Koncerts." Natālija gandrīz jau ir aizmirsusi, ka tajā bijusi. - Ak, nē, tas bija... Man patika mūzika, tā bija lieliska, bet... - Viņa saviebjas. - Piedod. Man bija gara diena, un es tikai...

- Ei, tas nekas, - viņš mierina, nogriezdams viņas atvainošanās beigas.

Džuans novēršas un kādu bridi skatās uz jūru.

Viņa nervozē. "Nu, paklau, saņemies taču un pavaicā viņam!"

- Es gribēju pajautāt... Varbūt tu pazīsti Tomu Vilsonu? -Džuans paskatās uz Natāliju. - Viņš sponsorēja tavu vakardienas pasākumu. Vada "Ekskalibūra Ienākumu menedžmentu" Daglasā. - Pēc Džuana piemiegtajām acīm Natālija saprot, ka jautājums ir dīvains, ņemot vērā visu, ko viņš domājas zinām par viņu. - Es pie Toma strādāju pirms dažiem gadiem. Es biju... - Par laimi, šajā brīdī viņa apklust, jo ir atcerējusies pasaciņu par to, ka ir auklīte un kopā ar savām ģimenēm apceļojusi pasauli. - Tomam ir dēls. Harijs. Es viņu pieskatīju, kad Harijs bija zīdainis. Tāds jauks mazulis... - Viņa nolaiž skatienu, uz mirkli nespēdama parunāt. Pēc tam balsi caurauž emocijas. - Es gribēju... es gribēju viņu redzēt. Taču šķiet, ka viņi ir mainījuši adresi, un es nezinu... kur viņi tagad dzīvo. - Natālija samirkšķina acis, kodī lūpu un lūkojas uz suni, kamēr atgūstas. - Tu jau laikam nezini viņa adresi, vai ne?

- Hmm. - Džuans sarauc pieri. - Es nebiju saistīts ar sponsoriem. Visu kārtoja Kreigs, bet es saprotu, kuru tu domā. Pazīstu Tomu pēc izskata, bet neesmu ar viņu runājis.

Natālija iepleš acis un pieskaras viņa rokai. - Varbūt tavs draugs Kreigs zina, kur Toms un Harijs tagad varētu dzīvot? Vai tu varētu viņam uzprasīt?

Džuans berzē zodu, un viņa dzird rugāju rīvēšanos.

- Hmm... Cik es atceros, tad viss notika ar e-pasta starpniecību. Mums bija vesels saraksts ar cilvēkiem, kam mēs nosūtījām vēstules ar lūgumu. Esmu visai drošs, ka Kreigs arī Tomu nepazīst. Vismaz ne tik labi, lai zinātu viņa mājas adresi. - Natālija nopūšas, eiforija noplok līdz ar atskārtu, ka šis varētu būt vēl viens strupceļš. - Taču pagaidi mazliet. -Viņš paceļ pirkstu. - Es esmu pārliecināts, ka nesen vienā no avīzēm bija materiāls par viņa sievu, kaut kas līdzīgs biogrāfiskam aprakstam.

"Viņa sievu." Natālijas āda sāk viscauri kņudēt.

- Ak tā? - viņa nosaka.

- Jā, es tikai mēģinu... - Džuans apklust. Viņa, elpu aizturējusi, gaida. - Ja godīgi, es tādas lietas daudz neievēroju. Mana mamma un māsa ir tās, kuras nebeidz melst par to visu. Viņu māja ir īsta baumu centrāle. - Viņš savaiksta grimasi. - Atvaino, bet no manis nav lielas jēgas, vai ne?

- Protams, ka ir. - Natālija ir pārliecināta, ka viņš zina vairāk, nekā domājas zinām, jo cilvēki uztver informāciju neapzināti un pat jūtas pārsteigti, kad tā uzpeld no zemapziņas. Viņai tā tikai jāizvilina. - Vai tu atceries, kā viņu sauca?

- Ēē... - Džuans paberzē zodu. - Šķiet, viņa nav paņēmusi vīra uzvārdu, bet... - Viņš aizver acis, kamēr pārmeklē savas atmiņas kambarus, taču izskatās mazliet grūtsirdīgs, kad tās atkal attaisa. - Nē, es tiešām atvainojos, bet neatceros.

Viņa piepūš vaigus, izmēģina citu jautājumu. - Vai tu zini, ko viņa dara?

- Njā, raksts bija par realitātes šovu, un es to ievēroju tikai fotogrāfijas dēļ. Viņai mugurā bija... nu, ja godīgi, tad nekā daudz nebija, un mamma to avīzi man parādīja un apgalvoja, ka viņa izskatās pēc padauzas. - Džuans smejas. - Taču vienu lietu es zinu... Viņi nebūs vairs īpaši ilgi precējušies.

Natālija sarauc pieri. - Kāpēc tad tā?

- Sieva ir redzēta ar vienu citu vīrieti, un es domāju, bet neesmu pilnīgi pārliecināts... manuprāt, klīda baumas, ka viņi ir pašķīrušies. Vai grasījās pašķirties. Neatceros. - Viņš pakrata galvu. - Vienalga, viņu laulība piedzīvo lielas grūtības.

- Ak tā, - Natālija novelk. "Tas izskaidrotu to, kāpēc Toms izskatījās tik panīcis, bet... Ja viņi dzīvo atsevišķi, tad ar ko dzīvo Harijs? Ar Tomu vai ar viņa mistisko sievu? - Viņa sakož zobus. "Apžēlojies, vai nekad nekas nevar būt vienkārši?"

- Es nedomāju, ka arī no tā ir liela jēga...

Viņa papurina galvu un pēta ietvi, kamēr pārdomā dzirdēto. "Ja Harijs dzīvo pie sievas, kā es jelkad dēlu atradīšu, ja nezinu pat viņas vārdu?" Doma par to, ka var pazaudēt dēlu uz visiem laikiem, pārņem Natālijas prātu un kļūst aizvien lielāka un lielāka, kamēr tur nav vietas vairs nekam citam. Viņas augums sagumst pret sienu, un viņa uz brīdi ir nejutīga pret apkārtni un kurla pret Džuana balsi.

- Natālij? - Džuans pieskaras viņas rokai, un Natālija spēji atgriežas tagadnē. - Klau, man tagad jāiet, jānogādā suns atpakaļ pie mammas, pēc tam es eju uz darbu. Vai varu tevi pavadīt līdz turienei, kur tu esi apmetusies? - Viņa brīdi domā un nolemj, ka tā nav slikta doma, jo Džuana klātbūtne dos viņai aizsegu.

- Paldies, - viņa saka, un abi sāk iet. - Man jānoiet tikai gabaliņš tālāk pa ceļu. Tikai līdz tai mājiņai ar zilajām durvīm.

- Ak, tu esi apmetusies pie Mērijas.

- Tu viņu pazīsti? - Viņa nezina, kāpēc izklausās tik pārsteigta, jo nelielās apdzīvotās vietās cilvēki pazīst cits citu.

- Jā, jā. Viņa ir mana drauga vecmāmiņa. Vientiesīga kā vardīte.

- Tiešām?

- Nu, izīrēt istabas svešiniekiem... viņas vecumā... Cilvēks pie pilna prāta to nedarītu, ne? Visādi trakie var apmesties.

- Hm. - Natālija priecājas, ka viņi ir nonākuši līdz ārdurvīm.

- Pašreizējo kompāniju, protams, neskaitot.

- Paldies. - Natālija palūkojas uz viņu, ievēro viņa skatienu. Rodas iespaids, ka viņš grasās runāt un tad pārdomā. - Tad sveiki, - viņa pēc neveikla brīža saka.

- Ēe... - Džuans stomās. - Es gribēju ierosināt... Varbūt tu gribēsi rītvakar iedzert?

Natālija papurina galvu, jo zina, ka nevarēs būt šeit, it sevišķi tad, ja Lehs un viņa rokaspuisis min uz papēžiem.

- Atvaino, Džuan. Nav tā, ka es negribētu, bet nedomāju, ka varēšu. Es vēlos satikties ar draudzeni, un tas ir vienīgais laiks, kad viņa var izrauties.

Džuans izskatās vīlies, un Natālija zina, ka citā dzīvē viņas atbilde noteikti atšķirtos no šīs.

- Es grasījos pameklēt tev to adresi. Redzēs, kas zināms mammai un Flisai. Un darbā ir cilvēki, kuri interesējas par visām tām tenkām.

Vīrieša acīs ir cerība, un Natālija piespiež sevi mainīt domas. "Noteikti kāds no viņa paziņām pateiks, kur Toms dzīvo. Tik nelielā pilsētiņā visi zina visu par visiem. Un mana pasaciņa var aizkustināt kāda sirdi - auklīte grib satikt bērnu, par kuru reiz rūpējusies." Viņa uzsmaida Džuanam.

- Varbūt es varu mainīt plānus. Klau, vai es drīkstu vēlāk tev piezvanīt? - "Es varu dabūt no viņa informāciju, nemaz ar viņu pašu netiekoties, vai ne?"

Viņš smaida. - Jā, labi. Taču šodien es esmu vēlajā maiņā. - Viņš savelk lūpas, kamēr domā. - Varbūt būs labāk, ja es piezvanīšu tev. Iespējams, pēc septiņiem, bet nekad nevar saprast, kas tiem jauniešiem var ienākt prātā.

- Norunāts. - Natālija nosauc savu numuru, un Džuans to ieraksta savā telefonā. Viņa nemierīgi knibina rokas aiz muguras. "Agrāk būtu bijis labāk, bet, ja viņš strādā, man nav izvēles." Piepeši Džuana vārdi nonāk līdz viņas apziņai. "Strādā?" Viņas sejā parādās apjukums. - Bet es domāju, ka tu esi... Vai tas, ka esi grupā, nav tavs darbs?

- Apžēliņ, nē! Būtu jauki, ja tā būtu, bet... - Džuans kādu mirkli lūkojas zemē.

"Vai viņam ir neērti?"

Tad viņš paskatās Natālijai taisni acīs. - Labi, nav viegli to pateikt, bet es mēģināšu. - Viņš nokremšļojas, izskatās noraizējies. - Es esmu cietuma uzraugs.

"Ak Dievs! Te tev nu bija! Kas to varēja iedomāties?" Viņa apstulbusi atslīgst pret sienu, vēlēdamās, kaut būtu sēdējusi. - Nudien, - viņa novelk, un pulss neizbēgami sitas straujāk. "Vai viņš var redzēt manī cietuma ietekmi? Varbūt tās ir tikai manas iedomas, tāda kā psiholoģiska trauma?" Tad Natālija atceras visus savus melus, ko ir šim cilvēkam sastāstījusi, un viņu pārņem nespēks. "Viņi ir apmācīti noteikt, kad kāds viņiem melo. Par to es esmu pārliecināta."

- Jā, es zinu. - Viņš nopūšas. - Tāda atzīšanās mazliet bremzē sarunu, bet tas nav slikts darbs. Par to labi samaksā.

"Viņš nezina. Nav nojautis." Natālija atkal sāk elpot. - Lieliski. - Viņa entuziastiski pamāj. - Droši vien sniedz gandarījumu.

Izskatās, ka viņš jūtas atvieglots. - Ak, jā, patiešām ir. Es strādāju ar jauniešiem, un, zini, viņi nav slikti bērni. Lielākā daļa. Gadās pa kādam nekrietnelim, bet lielākoties viņi ir vienkārši mazliet... zini, apmaldījušies.

Piepeši Natālija saprot, kāpēc viņa Džuanu varētu interesēt. "Droši vien es atgādinu ikdienā tik pierastos klientus. Vēl viena apmaldījusies dvēsele, ko audzināt."

- Tagad es labāk iešu. - Viņš parausta suņa pavadu. - Es apvaicāšos, painteresēšos un vēlāk tev piezvanīšu.

Natālija izmoka vārgu smaidu, noskatās, kā viņš aiziet pa ceļu un prom no viņas dzīves. Cietuma uzraugs nav cilvēks, ar kuru viņa jebkā varētu biedroties. Un tagad, kad viņš zina, kur viņa ir apmetusies, viņai ir jādodas tālāk.

Trīsdesmit otra nodaļa

Tad

Nākamajā dienā pēc sarunas ar ārsti cietuma uzraudze Berila, gara, tieva - kā otrādi apvērsta izsaukuma zīme - sieviete ar akurāti apgrieztiem, īsiem, melniem matiem un seju, kurā izcēlās iespaidīgs ērgļa deguns, aizveda Natāliju uz vienu no ēkām. Natālija spieda pie krūtīm somu ar savām mantām un nenolaida skatienu no nepazīstamās apkārtnes. Viņa jau vairākas nedēļas nebija izgājusi tik atklātā vietā kā šī un jutās kā gliemezis bez čaulas.

"Man vajadzētu būt laimīgai, ka esmu tikusi no turienes laukā," viņa sev atgādināja, tomēr viņas augums saspringa, bažījoties par to, kas gaidāms ap stūri.

- Tagad ļauj tev mazliet pastāstīt par ēku, - sacīja Berila. - Daudzas sievietes atgūstas no narkotiku atkarības, tāpēc visas ir ļoti pretimnākošas, palīdz cita citai. Un tur ir terapijas grupas, ko tu vari apmeklēt, lai, piemēram, noskaidrotu, kāpēc vispār kļuvi par narkomāni.

- Es neesmu narkomāne. - Natālija spēji apstājās, viņu bija pārņēmušas dusmas. - Vīrs man tās iemānīja. Vai tad viņi tev neteica?

- Protams. - Berila viņai piebikstīja, mudinot iet uz priekšu. - Kā jau es tev teicu, atbalsts ir pieejams, tiklīdz tu esi tam gatava.

Natālija nopūtās. "Arī viņa man netic."

Viņas apstājās pie divstāvu ēkas - Viktorijas laikmeta celtnes no sarkaniem ķieģeļiem.

- Esam klāt. - Berila ieveda viņu ēkā un augšup pa platām kāpnēm. - Vispirms tu iekārtosies, pēc tam es tev visu izrādīšu. Labi?

Natālija izbijās, kad iegāja savā istabā un ieraudzīja divas divstāvu gultas. Viņa nopētīja pieblīvēto telpu. "Mēs šeit būsim četras?"

- Šis, Natālij, es domāju, ir tavējais. - Berila noliecās pie maza skapīša un atvēra durtiņas. - Jā, šis ir tukšs. Tu vari salikt te visas savas mantas.

- Tātad... - Natālija pagriezās apkārt, aplūkodama četrstūraino telpu ar tualeti un mazgāšanās vietu vienā galā un lielu logu otrā. - Mēs šeit esam četras?

- Nē, mīļā, ne šobrīd. Tu dalīsi istabu ar divām citām meitenēm, tā ka tev ir palaimējies, tu vari izvēlēties, kuru augšējo gultu gribi. - Radās iespaids, ka ar to Berila gribējusi viņu iepriecināt.

Natālija nezināja, ko domāt. "Dzīvot vienā istabā ar svešiniecēm? Nekāda privātuma." No šīs domas vien viņai uzmetās zosāda. "Un kur es rakstīšu savas vēstules?" Tur nebija galda. Nebija vietas, kur domāt. Viņas sirds sažņaudzās. "Kā lai es pavadu laiku ar Hariju?"

- Neizskaties tik bažīga. Lindai un Melai nav ne vainas. Jaukas sievietes. Pati sapratīsi, kad iepazīsieties. - Viņa paspieda Natālijas plecu. - Tev būs labi. Katrā ziņā labāk nekā Veita spārnā.

Tajā brīdi Natālija saprata, ka tur valda klusums. Miers. Nebija nekādas kliegšanas vai brēkšanas, nekādu skrienošu soļu, un viņai bija jāatzīst, ka dzīve bez drāmas būs atvieglojums. Viņa patiešām varēja lūkoties ārā pa logu, un tam nebija metāla režģa - varētu pat iztēloties, ka viņa atrodas parkā vai privātā īpašumā. Piespiedusi pie stikla seju, Natālija redzēja, ka grupa sieviešu vingro. Citas sēdēja zālē un sarunājās vai staigāja šurpu turpu. Vēl vairākas ravēja pu-ķudobi. Viņa ilgojās pēc svaiga gaisa. Domāja, ka varētu viņām pievienoties. Kādu dienu. Varbūt. "Vai arī tas nozīmēja uzprasīties uz nepatikšanām?"

- Režīms šeit ir mazliet cits. - Berila atspiedās pret durvju stenderi, kamēr Natālija izkravāja savu trūcīgo mantību. - Manuprāt, tas tev šķitīs brīvāks. Tā pati stunda brokastīm. Bez ieslēgšanas līdz pat laikam pēc pusdienām. Tikai uz stundu. Tad tev ir visa pēcpusdiena līdz tējas laikam un biedrošanās līdz vakara ieslēgšanai. - Viņas balsī skanēja velsiešu dziedošais akcents, teikumi plūda augšup un lejup hipnotizējošā ritmā. - Savā brīvajā laikā tu vari iziet kursus un pievienoties darba grupām. Ja tu prātīgi izmantosi visas iespējas, tad varēsi iziet no šejienes ar visdažādākajām kvali-fikācijām. - Uzraudze aizlika matus aiz ausīm un uzsmaidīja Natālijai. - Vai arī tu vari mācīties būt par padomdevēju pārējām ieslodzītajām. Es tev iedošu sarakstu visam, kad nokāpsim lejā. Un vēl tur ir bibliotēka un sporta zāle.

Berilas vārdi saplūda kopā, tur bija pārāk daudz informācijas, lai Natālija varētu visu aptvert, bet viens vārds piesaistīja viņas uzmanību. "Bibliotēka? Tur es varēšu rakstīt. Un ārā es noteikti varēšu atrast klusu vietu, kur būt kopā ar Hariju." Natālijas plaukstas atslāba, un viņa tās noglauda gar treniņbiksēm, izkustināja plecus, lai atbrīvotos no spriedzēs. Tagad izredzes neizklausījās tik sliktas. Apstākļi likās cilvēcīgāki.

- Vai es pieminēju citas atbalsta grupas? - Berila pienāca viņai blakus. - Te ir juristu konsultācijas un grupa mātēm, lai saglabātu pieeju bērniem, un tad...

- Ko jūs teicāt? - Natālija tagad bija pati uzmanība. - Es varu dabūt palīdzību, lai varētu tikties ar savu dēlu?

- Ak, jā. Lielākajai daļai šejienes sieviešu ir bērni. Tā ir ļoti aktīva grupa. Daudz pieredzes un ļoti labi rezultāti. Viņas arī palīdz mātēm ar īpašiem ierakstiem, ko nosūtīt bērniem dzimšanas dienā. Tu zini, lasa mīļākās pasakas, dzied dziesmas un tamlīdzīgi. Ieraksta to kompaktdiskos, kam ilustrē vākus. Burvīgi. - Natālija sajuta pacilājumu un pasmaidīja pirmo reizi pēdējās dienās. Visu laiku kļuva labāk.

Pusdienu laikā pēc ekskursijas pa teritoriju viņai parādīja ēdamistabu, lielu telpu, kas aizņēma pusi no mājas, ar augstiem griestiem un erkera logu fasādes pusē. Tajā bija izkārtoti pieci galdi ar četriem krēsliem pie katra, un Natāliju nosēdināja pie galda ar trim citām sievietēm, no kurām divas būs viņas istabas biedrenes. Berila norādīja uz Melu un Lindu, bet tad uzraudzi aizsauca projām un viņa nepaspēja pabeigt iepazīstināšanu.

Natālijas labais garastāvoklis acumirklī pagaisa, un to aizstāja parastais satraukums. Viņa piezagās pie galda un, ieslīdējusi savā vietā, skatījās savā ēdiena traukā, apņēmusies nepievērst sev lieku uzmanību. Jau atkal viņa bija klases jauniņā skolā, nezināja ikdienas režīmu, kliķes, parasto lietu kārtību. Vēderu sarāva krampji, un tas nebija noskaņots uz ēšanu. Prātu pildīja nažu un dakšiņu šķinda, šķīvju grabēšana, tos liekot kaudzēs. Katra skaņa vairākkārt pieņēmās spēkā, līdz kļuva gandrīz vai nepanesama. "Kad es varētu iet projām? "Ir jāprasa, vai arī es varu vienkārši piecelties un iet?" Viņas skatiens aizšāvās pie citiem galdiem un atgriezās pie atdzisušā gaļas pīrāga šķīvī.

- Natālija, vai ne tā?

Viņa paskatījās uz runātājas pusi. Tā bija meitene, ar kuru kopā viņa bija ieradusies pirms daudzajām nedēļām. Viņas lūpas atplauka smaidā.

- Mali, oho! Es nezināju, ka tu vēl esi šeit.

Mali izvalbīja acis. - Jā, būs pilna laika programma.

- Skaidrs. - Natālija pamāja, it kā zinātu, ko tas nozīmē.

- Vai tu gribi sēdēt pie mūsu galda? - Mali norādīja uz logu, kur sēdēja pāris jaunu sieviešu, kas skatījās uz viņu. Viena no tām pamāja, savicinot pirkstus. Smaidīja. - Nāc šurp. Iepazīsties ar viņām.

Natālija paberzēja pakausi, apzinādamās, ka sievietes pie viņas galda skatās, pārtraukušas sarunu pusvārdā, un gaida jauniņās turpmāko rīcību. Tad viņa aplaizīja sausās lūpas un paskatījās uz savu šķīvi. - Varbūt citu reizi, - viņa noteica un iebāza pilnu dakšiņu ar remdeno miksli mutē. Vēders ierūcās, un Natālija klusībā tam pateicās par sadarbību.

Mali sāka smieties. - Es tev ļaušu paēst. Izklausās, ka tu esi tam gatava. Pārmaiņas pēc nav slikts ēdiens.

Noraudzījusies, kā Mali līkumo pāri ēdamistabai, Natālija pēkšņi ievēroja sev pretī sēdošās sievietes skatienu. Meļa šķita vāja, pat nobadināta, ar smailu seju un lielām, brūnām acīm. Smalki smilšu krāsas mati stiepās līdz viņas pleciem. Iespējams, viņas bija vienaudzes. "Neuzticies nevienam." Tā Katja viņai bija teikusi. Natālija novērsās, paņēma vēl vienu dakšiņu ar ēdienu.

- Natālij? - Meļa apvēla viņas vārdu uz mēles, it kā izgaršotu vīnu. Natālija pamāja, piepeši sakarsusi, jo aptvēra, ka visi pie galda lūkojas uz viņu. - Vai tu esi Katjas jaunā meitene?

"Vai viņa domā, ka mēs esam partneres?" Natālija samulsusi piesarka. - Mēs esam tikai draudzenes. - Viņa nolika nazi un dakšiņu, atgrūda šķīvi. Labā kāja zem galda sita ritmu. Sievietes paskatījās cita uz citu un iesmējās. - Kas noticis? - Natālija palūkojās uz Melu, pārsteigta par viņas bažīgo sejas izteiksmi.

- Katjai nav draugu, - sacīja Linda, kas sēdēja blakus Mēļai. Viņa bija vismaz sešdesmit gadus veca, seja bija grumbaina un sagurusi, baltie mati īsi apgriezti, un zobi tik līdzeni, ka tās noteikti bija protēzes.

- Tagad ir, - atteica Natālija. - Viņa pret mani ir bijusi brīnišķīga.

Sievietes atkal zīmīgi saskatījās.

- Kur tad ir šī tava draudzene? - noprasīja Meļa.

- Viņa ir... viņa nejūtas labi.

- Tur tev taisnība. Neizturama psihopāte viņa ir. - Sievietes ieķērcās smieklos, kas atgādināja statiskās elektrības sprakšķus.

Natālija saknieba lūpas un paraudzījās uz izeju, bet varēja redzēt tikai dučiem acu pāru, kas viņu vēroja. Kāja uzsāka straujāku ritmu.

- Tu zini, ko viņa izdarīja, vai ne? - jautāja Linda, pieliekdamās tuvāk. - Viņa iedūra meitenei acī ar dakšiņu.

- Nē, nevar būt! - Natālija noelsās, atslīga krēslā, tālāk no sievietes un viņas naidīgajiem vārdiem. - Jūs melojat.

Linda papurināja galvu. - Meitenei bija astoņpadsmit gadi. Pirmo reizi cietumā. Tagad viņa ir akla ar vienu aci.

- Nē! Viņa nedarītu neko tādu. Ne Katja.

- Paklau, mīļā. Tev jāturas tālāk no tās raganas. Viņa ir īsts sātans. - Visas apkārt piekrītoši māja, atskanēja klusa murmināšana, katrai par šo jautājumu bija kaut kas sakāms.

"Netici ne vārdam, ko viņas saka. Viņas visas no tevis kaut ko grib," Katja viņu bija brīdinājusi. Un Natālija daudzas reizes secināja, ka viņai bija izrādījusies taisnība.

Natālija palūkojās uz durvīm un aizdimdināja garām galdiem, uzskrēja augšā pa kāpnēm un iesteidzās savā istabā, iekrita augšējā gultā un, pulsam strauji sitoties, pagriezās ar muguru pret durvīm. "Cik briesmīgas lietas var sagudrot par cilvēku! Drausmīgās, drausmīgās sievietes. Un man jādzīvo vienā istabā ar divām no viņām."

- Natālij? Vai viss ir kārtībā? - Viņa pagrieza galvu un ieraudzīja durvīs stāvam Berilu. - Es dzirdēju, ka ēdamistabā bija kāda rosība. Vai kāds tevi nelika mierā, mīļā?

- Viņas aprunāja manu draudzeni. - Natālija noslaucīja acis un nopūtās.

Berila piegāja pie viņas un uzlika rokas uz gultas malas, abu sejas bija vienā līmenī. - Skaidrs, un kura draudzene tā bija?

- Katja.

- Jūs ar Katju esat draudzenes? - Berilas mute pavērās.

Natālija pamāja. - Viņas sacīja, ka viendien Katja izdūrusi kādai meitenei aci. - Natālija noslaucīja degunu piedurknē. - Kāpēc ir tā jāmelo?

Uzraudze nopūtās. - Diemžēl, mīļā, tas nav izdomāts. Tieši tā arī notika. Vēl nav līdz galam izzināts, kāpēc Katja to izdarīja. Bet patiesība galu galā atklāsies.

Natālija saritinājās kamolā. Tādas ziņas kā šī līdzinājās indes devai. "Katja tiešām to izdarīja? Bet - kāpēc? Viņa droši vien bija briesmās, viņai draudēja. Tādas lietas notika visu laiku. Katja pati to bija teikusi."

- Es esmu dzirdējusi, ka notiks izmeklēšana, - sacīja Berila. - Kādam būs nepatikšanas. Iespējams, ārstei, jo šī nav pirmā reize, kad Katja kādu ir savainojusi. Redzi, tāpēc viņa bija Veita spārnā. Tur mums ir labākais personāls. - Berila nošmiukstināja lūpas. - Ārste, manuprāt, ir pārāk laipna, vienmēr tic labajam cilvēkā, kamēr tas nepierāda pretējo, un tad vienam no mums ir jātiek galā ar sekām. Un tagad tā nabaga meitene ir sakropļota uz mūžu. - Viņa papliķēja Natālijas roku. - Tu esi veiksmīgi izglābusies, mīļā. Katja ir neprognozējama. Viņa var pārvērsties vienā acumirklī. Džekils un Haids viņa ir. - Viņa uzsita sev pa deniņiem. - Nestabila.

- Bet... bet es nevaru tam noticēt. Viņa sacīja, ka esot Veita spārnā, lai atbrīvotos no oksikodona atkarības, tāpat kā es.

Berila papurināja galvu. - Viņa ir pārliecinoša mele. Tu zini, par ko viņa ir iesēdināta?

Natālija mulsi norija siekalas. - Nē, viņa... viņa nepateica.

- Viņa vada bordeli. Kopā ar brāli. Vairākus bordeļus, kā stāsta meitenes. Viņa ir apsūdzēta par nolaupīšanu, izspiešanu un naudas atmazgāšanu, kā arī A klases narkotiku pārdošanu. Un pirms pāris gadiem viņa tika sveikā cauri ar slepkavību... tāpēc, ka tika atzīta par daļēji nepieskaitāmu. -Berila saknieba lūpas, viņas acis aizmigloja dusmas. - Bet kāds tur brīnums? Viņa taču var atļauties smalkus advokātus. Un tas nozīmē, ka klients var tikt sveikā cauri teju ar visu. Tie cilvēki spēj pārliecināt tiesnešus, ka melns ir balts.

Natālija neizpratnē sarauca pieri. - Vai mēs runājam par vienu un to pašu Katju?

Uzraudze nosprauslojās. - Šeit ir bijusi tikai viena Katja.

- Katjai ir skaista māja. Viņa man parādīja. Tā nekādā gadījumā nebija bordelis. Es grasījos pie viņas dzīvot. Kad tikšu laukā.

- Godīgi sakot, es nesaprotu, ko viņi tur domā, ļaujot viņai ar tevi tā ucināties. - Berila sarauca pieri.

- Kā tu to domā? Viņa ar mani neucinājās.

Berila sašutusi izpūta elpu. - Kas, tavuprāt, ar tevi būtu noticis, kad tu nonāktu viņas mājā un viņas lielais brālis tevi uzpildītu ar heroīnu? Sāktos biznesmeņu saiets? - Natālijas krūtis sažņaudzās. Berilas vārdi ap viņu apvijās kā dzeloņstieple. - Tā tas notiek. - Piemiegusi acis, Berila pieliecās tuvāk. - Tici man. Es esmu redzējusi Katjas meitenes. Un tu nekādā ziņā negribi būt viena no viņām. - Natālija sarāvās un atslējās pret sienu. - Bet neraizējies. Meitenes, ar kurām tu dzīvosi, ir jaukas. Viņās neslēpjas nekas nelāgs. Tagad, kad zinu, kas Katjai bijis padomā, es tevi pieskatīšu un aizlikšu vārdu arī pie citām uzraudzēm. - Berila atkāpās no gultas, sakārtoja uniformu un saspringti uzsmaidīja Natālijai. -Tikai uzmani muguru, mīļā. Katja nestrādā viena pati. Visticamāk, viņa tagad kādu laiku pavadīs Kellera blokā, bet... Šeit notiek dīvainas lietas. Brīžiem pilnīgi neloģiskas lietas.

Trīsdesmit trešā nodaļa

Tagad

Natālija ieiet Mērijas mājā, atvieglota, ka atrodas telpās un nav visiem redzama. Viņa uzskrien augšā savā guļamistabā, aizver durvis un, piesteigusies pie loga, pārbauda, vai promenādē nav redzams auto, kas viņai sekoja. "Nav." Sasvīdušie pirksti atstāj nospiedumus uz stikla. Viņa izpūš aizturēto elpu.

Viņa atkrīt gultā un atsauc atmiņā visu, kas noticis no rīta. "Ja Lehs bija melnajā mašīnā, kurš bija sudrabotajā? Varbūt tas bija Lehs, bet viņa rokaspuisis atradās melnajā mašīnā?" Šī teorija šķiet jēdzīgāka un izskaidrotu, kāpēc misteram Havajiešu kreklam bija ziemeļu akcents. "Pag!" Viņa sastingst. "Varbūt tas bija Toms. Vai varētu būt, ka Toms mani redzēja, kad ieradās birojā? Tas ir iespējams, vai ne? Un tad viņš varēja sekot man uz autostāvvietu." Šī doma riņķo Natālijas prātā. "Sekotājs necentās būt neuzkrītošs. Mašīna braca aiz manis visu ceļu no Daglasas līdz Pīlai. Nekas netika slēpts. Tas drīzāk bija vēstījums nekā drauds. Es zinu, ka tu esi te. Lehs tā nedarītu, vai ne?" Viņa apmulsusi pakrata galvu.

"Laiks piezvanīt Sašai un paklausīties, ko viņa teiks." Natālija izņem no somas telefonu un nospiež pogas, bet tas nedarbojas, un viņa nomet aparātu gultā un neizpratnē sarauc pieri. "Bezjēdzīgs priekšmets! Kas ir noticis ar baterijām, kamēr es biju cietumā? Mans vecais telefons bez uzlādēšanas darbojās pāris dienu, bet šis neiztur vairāk par dažām stundām." Viņa ieslēdz lādētāju blakus gultai, kad izdzird čīkstošus soļus uz kāpņu laukumiņa. Seko spēcīgs klauvējiens pie durvīm.

- Natālij? Vai es drīkstu ienākt?

Natālija nepaspēj atbildēt, durvis atveras, un tajās galvu pabāž Mērija. Viņas smaids, nopētot viešņu no galvas līdz kājām, pārvēršas neapmierinātā grimasē.

- Te nu tu esi. - Viņa izklausās mazliet aizkaitināta. - Es šorīt nebūšu tevi pareizi sapratusi, jo iedomājos, ka tu neatgriezīsies līdz tējas laikam.

- Ak... - Natālija izspiež ašu smaidu. - Mana draudzene jutās nevesela, tāpēc mēs ātri beidzām. - Viņa pārbauda telefonu. Pleci atslābst, kad aparāts atkal atdzīvojas.

- Cik žēl.

- Jā, mēs paskatīsimies, vai viņai rīt būs labāk, un satiksimies tad. - Natālija tiešām ilgojas, lai Mērija tagad iet projām un viņa var tikt galā ar telefona zvanu. Bet Mērija iespraucas istabā un aizver aiz sevis durvis.

"Pie joda!" Natālija baksta telefonu, mēģinot atrast Sašas numuru un cerot, ka Mērija sapratīs mājienu par aizņemtību.

- Man ir mazliet zupas pusdienām. Varbūt tu vēlētos man piebiedroties?

Natālija sastingst. "Pusdienas? Nav laika." Viņa jau grasās to pateikt, kad Mērija ierunājas:

- Es atradu tev to adresi. - Mērijas sejā atkal ir viņas laipnais smaids. - Tā ir lejā. Ja tu nonāktu un ieēstu kādu kumosu, tad es varētu tev paskaidrot, kā līdz turienei nonākt.

"Adrese! Ak, paldies Dievam, paldies Dievam, paldies Dievam."

Natālijas sirds lēkā gluži kā bērns Ziemassvētkos, un viņa starojoši uzsmaida Mērijai. Tajā pašā laikā viņa prāto par to, cik ātri spētu izēst šķīvi zupas. "Desmit minūtēs? Tad es varētu iet. Meklēt Hariju."

- Tas izklausās lieliski, Mērij. - Viņas smaids kļūst platāks. - Man tikai ir jāpiezvana. Tad es uzreiz kāpšu lejā.

- Labi, mīlīt. - Mērija pagriežas un nozūd lejā pa kāpnēm.

Aizvērusi savas istabas durvis, Natālija apsēžas gultā un

zvana Sašai, bet pēc dažiem pīkstieniem tiek savienota ar balss pastu. Viņa raugās telefonā un mēģina vēlreiz. Un vēlreiz. Pēc trešā mēģinājuma viņa saprot, ka nav citas izvēles -ir jāatstāj ziņa.

- Saša, tā esmu es, - viņa saka pēc signāla. - Klau, es esmu dabūjusi Harija adresi. - Balss aizķeras rīklē, jo, pasakot to skaļi, viņa saprot, cik tuvu ir savam mērķim. - Un, jā... ir vēl pāris citu lietu, par ko mums ir jāaprunājas. Lai vai kā, piezvani man, kad vien vari. Lūdzu. Paldies... Atā, sirsniņ.

"Sirsniņ." Šķiet savādi izteikt šo vārdu pēc tik ilga laika, un tas atstāj īpatnēju garšu mutē. Kaut kā miruša pieskaņu. Viņa nopūšas. Saka sev, ka jādod Sašai iespēja. "Viņa taču sacīja, ka būs aizņemta ar filmēšanos vai ko nu viņa tur dara, un es zinu, ka nevar uz viņu īpaši paļauties. Taču jābūt kādam brīdim, kad viņa varēs atzvanīt. Un varbūt viņa vēlāk būs brīva? Varēs man palīdzēt ar bēgšanu." Natālija saņem kopā rokas kā lūgšanā.

"Viss ir labi," viņa sev atgādina. Viņa nebija plānojusi Sašas palīdzību un ir vairāk nekā spējīga tikt ar visu galā pati, ja nu draudzene ir aizņemta. It īpaši tagad, kad viņa zina, ka Toms ir tik niecīga daļiņa no tā vīrieša, kāds viņš kādreiz bija. Taču būtu bijis daudzreiz vieglāk, ja viņas būtu divas.

"Harija adrese."

Viņas sirds to nosvin ar vēl pāris lēcieniem.

"Es viņu šodien redzēšu. Šopēcpusdien."

Ar jaunu enerģiju Natālija nolec no gultas un ierauga savu atspulgu spogulī. Tas piesaista uzmanību, un viņai pārsteigumā paveras mute. "Nav brīnums, ka Mērija mani tik cieši nopētīja." Bez kosmētikas kārtas viņa izskatās nožēlojami, un mati ir briesmīgi sapinkājušies. "Ar tādu ārieni es nobiedēšu Hariju līdz nāvei. Viņam jāpazīst mani kā savu mammu. Tas ir svarīgi, citādi mazais ne mūžam nenāks man līdzi."

Atraudamās no sava atspulga, Natālija nolemj: "Labi, jauns plāns. Dabū no Mērijas adresi, lai arī tas nozīmē izēst bļodu zupas, un pēc tam nokrāso matus. Kamēr lādējas telefons." Aparāts viņai būs vajadzīgs, lai sazinātos ar laivas vīru, pateiktu, ka viņi ir ceļā. Viņa pārdomā grafiku. "Stunda, ja es tiešām vairs nešķiedīšu laiku un sākšu rīkoties. Vai drīkst gaidīt tik ilgi, lai redzētu Hariju?" Viņa nospriež, ka būs vien jāgaida. "Viena iespēja - tas ir viss, kas man būs. Labāk sagatavoties kārtīgi."

- Zupa būs atdzisusi, mīlīt! - Mērija pakliedz no apakšstāva.

- Jā. Es jau eju, - viņa atsaucas un, sakodusi zobus, kāpj lejā. "Pirmām kārtām jāiztur šis pārbaudījums. No Mērijas jādabū Harija adrese." Bez tās viņa nekur neies.

Natālija atrod Mēriju virtuvē, kur uzklāts galds divām personām. Saimniece piepilda izlietnē ūdeni trauku mazgāšanai un, kad Natālija ienāk, palūkojas apkārt, slaukot rokas dvielī, kas karājas viņai pār plecu.

- Beidzot tu esi klāt. - Mērija smaida. - Es padomāju, ka mēs varētu paēst te. Mazliet vēsāks, kad sētas puses durvis ir atvērtas.

Viņa norāda Natālijai uz krēslu un atnes divus jau iepriekš pielietus šķīvjus zupas. Galda vidū ir grozs ar kraukšķīgu maizi, ūdens glāzes ar ledu un citronu un sarkanas salvetes, kas salocītas kā vēdekļi.

- Izskatās jauki un smaržo fantastiski. - Spriežot pēc spēcīgā aromāta, Natālija min, ka tie ir tomāti ar baziliku.

- Ķeries klāt, - saka Mērija, kas sēž pretī, un kādu brīdi abas ēd klusēdamas. Karotes šķind pret šķīvjiem, un Natālija steidzas pieveikt karsto šķidrumu, cik ātri vien spēj.

- Tu nu gan esi nelāgi atsitusi roku, - Mērija piezīmē, vērdamās uz Natālijas zilganajiem pirkstu kauliņiem.

Šajā teikumā ir apslēpts jautājums, un Natālija pabāž plaukstu zem galda un tad pakrata galvu. - Ak, tas nekas. Vienkārši iespiedu mašīnas durvīs.

Mērijas skatiens liek viņai sagrozīties savā vietā, un viņa atgrūž šķīvi, vēlēdamās mainīt sarunu tēmu. - Tas bija patiešām jauki. Svaigs baziliks padara ēdienu daudzreiz labāku, vai ne?

Taču Mērija neatbild un šķiet aizdomājusies. Viņa pieceļas, paņem no plaukta Tuppenvare trauku un noliek uz galda. - Ja vēlies, man ir mazliet arnikas. Tā noņems zilumus. -Uz galda sāk rindoties apsēji, plāksteri, spraužamadatas, kārbiņas ar tabletēm. Natālija vēro, apzinādamās, ka paiet dārgās minūtes, bet nespēdama izdomāt ieganstu, lai paprasītu adresi. - Aha! Redz, kur ir. - Mērija paceļ samīcītu ziedes tūbiņu. - Vēl mazliet ir palicis. Brīnumaina lieta. Tikai mazliet uzzied un ierīvē. - Natālija paņem tūbiņu un dara, kā viņai teikts. Rīvējot krēmu uztūkušajā miesā, viņa saviebjas. Mērija vēro katru viņas kustību. - Pēc dažām minūtēm vajadzētu kļūt labāk. - Natālija paceļ galvu un atklāj, ka viņai ir pievērsts skatiens, no kura galvas ādai pārskrien skudriņas. - Klau, es zinu, ka tas var izklausīties kā savāds jautājums, - saka Mērija, - bet tev mugurā nav apģērbs, kas tev bija no rīta, vai ne?

Natālija aplaiza lūpas, jūt, ka sārtums kāpj augšā pa kaklu.

- Ak, nē... es... ē... aplējos pilsētā ar kafiju un nevarēju staigāt apkārt slapja, tāpēc...

- Tikai... - Mērija pieliecas tuvāk. - Redzi, es negribu, lai tu domā, ka es tevi tiesāju, bet...

Natālijas vēders nodreb. - Jā?

- Tev taču nedraud nekādas nepatikšanas, vai ne?

- Ko? - Natālija, iepletusi acis, paceļ zodu. - Nē. Kāpēc tu tā iedomājies?

Mērija knibinās ap salveti. - Tā kleita, kas tev bija mugurā no rīta, likās skaista, bet neparasta. Un es pa radio dzirdēju...

- Ko? - Natālija aiztur elpu.

- Pilsētā bija negadījums. Un... - Mērijas seja kļūst nopietna, un viņa sāk drupināt maizes gabalu. - Bērniņš nonāca slimnīcā. - Viņa paceļ galvu un ieskatās Natālijai tieši acīs. Natālija lūkojas pretī, neuzdrošinādamās pat norīt siekalas. - Vainīga ir veikala apzadzēja. Tie, kas dzinās viņai pakaļ, apgāza bērna ratiņus.

Natālija atminas to ainu. Kā vienu no tiem manekenu postiem sociālajos medijos, kas atspoguļo konkrētā pozā sastingušus cilvēkus. Attēla pašā centrā uz viņu pārmetoši skatās vīrietis.

- Ir dots zagles apraksts. Un tiek meklēta... Nu, viņai mugurā bija tāda pati kleita kā tev no rīta. Arī norāde uz tievu gaišmati pilnīgi atbilst tev.

Paskatījusies uz plaši atvērtajām sētas puses durvīm, Natālija samirkšķina acis. "Sasodīts! Es nevaru nekur iet bez Harija adreses." Rodas sajūta, ka viņa staigā pa virvi un pēc pēkšņas vēja brāzmas nopūlas saglabāt līdzsvaru.

- Briesmīgi, - viņa noteic, nenovērsdama acis no Mērijas. - Bet tā nebiju es.

Asinis pulsē viņai ausīs. "Veikala apzadzēja? Kur radusies tāda versija?"

- Kā var spriest, bērna tēvocim izdevās sievieti panākt, bet viņa aizbēga, pirms policija ieradās viņam palīgā.

Natālijai izdevās saglabāt bezkaislīgu sejas izteiksmi, kas maskēja vētru viņas prātā. "Bērna tēvocis? Mani sagrāba tēvocis, nevis Lehs vai viņa rokaspuisis!" Smadzenes pārstrādā informāciju, cenšoties atmest visus nepareizos pieņēmumus. "Aizmirsti par melnajām mašīnām, ir jāraizējas tikai par sudraboto auto. Tā joprojām varēja būt sagadīšanās, un man vispār neviens nesekoja."

- Policija ir visapkārt un mēģina to sievieti sameklēt. Kā var noprast no ziņām, tā varētu būt tā pati sieviete, ar kuru grib runāt policija visā Apvienotajā Karalistē. - Natālijas mute noraustās. Mērija pamāj, viņas skatiens ir stingrs, kamēr vārdi dzen Natāliju stūrī. - Un likumsargi ir izlikuši publisku aicinājumu sniegt informāciju. - Viņa pabungo pa papīra lapu, kas pabāzta zem galda sedziņas. - Te ir numurs.

Natālija berzē ievainoto roku, ļaujot sāpēm izšauties cauri augumam un padarīt asāku prātu. Ēdamistabā iestājas dziļš klusums.

- Parādes durvis ir aizslēgtas. Tāpat kā sētas vārtiņi. -Mērija sakrusto rokas uz krūtīm. - Atslēgas es esmu paslēpusi. Tā ka tu paliec šeit, kamēr mēs noskaidrojam patiesību.

- Labi. - Natālija saka, iedzerdama malku ūdens. Viņa uzmanīgi noliek glāzi un atslīgst krēslā. - Es neesmu bijusi pret tevi pavisam godīga.

- Neesi vis, - piekrīt Mērija, iemezdama mutē maizes pikuci.

- Bet es neesmu zagle.

Mērija sakošļā maizi un norij, viņas skatiens ir mierīgs.

- Kas tad tu esi?

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

Tad

Dzīve cietumā turpinājās, un Natālija peldēja pa šo straumi kā baļķis upē, apzinādamās, ka vienā brīdī nonāks līdz beigām šim posmam un atradīs kaut ko citādu. "Kaut ko labāku," viņa sev sacīja, "jo līdzās būs Harijs." Viņa pret cietumu izturējās kā pret sapni, kā pret kaut ko nereālu un tādu, kurā negribētu iesaistīties. Tā vietā viņa dzīvoja bibliotēkā ar savām atmiņām par Hariju, ietinusies fantāziju pasaulē, kurā viņa joprojām bija Harija māte un varēja paturēt dēlu savā tuvumā. Tas šķita vienīgais veids, kā izturēt.

Likās pārsteidzoši tas, cik ātri atrašanās šajā mājā kļuva par normu, robežas Natālijas dzīvei tika pieņemtas un ignorētas. Sarunas griezās ap "pirms" un "pēc tam", savukārt "tagad" bija kaut kas tāds, ko ikviens dienu pēc dienas mēģināja pārdzīvot. Ja vien nenotika kāds starpgadījums. Tad tam uzbruka un sadalīja to sīkos gabaliņos un košļāja, kamēr nekas vairs nebija piebilstams un temats tika pamests kā miruša dzīvnieka kauli, kad visi ēdamie kumosiņi ir beigušies.

- Ko tu, Natālij, domā darīt, kad tiksi laukā? - kādu vakaru vaicāja Linda. Bija vēl pārāk agrs, lai ietu gulēt. Viņa bija mātišķa persona un nelika Natāliju mierā ar saviem ieteikumiem. Katrs otrais teikums sākās ar "kāpēc tu nevarētu", un tas jau kļuva mazliet apnicīgi, bet Natālija sev visu laiku atgādināja, ka varēja būt sliktāk. Viņa varēja nonākt kopā ar kādu kā Mega. Tā nu viņa parasti smaidīja, māja ar galvu un piekrita visam, lai kāds nu ierosinājums būtu. - Meļa apgūst friziermākslu, un es mācos grāmatvedību. Kāpēc tu nevarētu nākt ar mani? Skolotāja vienmēr ir brīnišķīga. -Linda iesmējās. - Es gribu teikt... Ja es savā vecumā, kad strādā tikai puse smadzeņu šūnu, varu to saprast, tad jebkurš var. Vēlāk varēsi sameklēt sev labu darbu.

Natālija apslāpēja rūgtus smieklus. Skaidrs, ka viņas karjera īpašumu pārvaldīšanā un finanšu pakalpojumos bija beigusies, kriminālā pagātne padarīja viņu šādam darbam nederīgu. Taču viņa bija izvairījusies runāt par savu pagātni, tāpēc sievietes nevarēja to zināt.

- Paldies, Linda, bet es to esmu mēģinājusi. - Viņa savilka seju grimasē. - Negāja pārāk veiksmīgi.

Tomēr šis jautājums viņai atgādināja par to, ka ir jāgatavojas dzīvei pēc cietuma. "Gads un četri mēneši nav nemaz tik daudz, vai ne? Tiklīdz būšu tikusi laukā, man vajadzēs darbu, kurā var nopelnīt piedienīgu naudu, un tas prasīs kaut jelkādu kvalifikāciju."

- Te notiek daudz kas, - sacīja Linda. - Kāpēc tu nevarētu pamēģināt friziera amatu? Tu vienmēr vari nopelnīt naudu, ja proti apgriezt matus.

Meļa pamāja. - Un laiks iet daudz ātrāk, ja tu kaut ko dari. Tāpēc vien tas ir to vērts, vai ne, Linda?

- Taisnība, - apstiprināja Linda. - Un, zini, pirmstermiņa atbrīvošanas valdei patīk redzēt, ka tu mēģini iet uz priekšu. Kāpēc tu nepaskaties sarakstā? Varbūt tev kaut kas iepatīkas?

- Lai notiek, - atteica Natālija, lūkodamās griestos un jau apsvērdama lietas, ko viņai patiktu darīt. - Rīt es par to padomāšu.

Un Natālija domāja. Tagad, kad viņas organisms bija brīvs no narkotikām, prāts mazāk tiecās klīst apkārt, un viņa vēlējās atrast mērķi, uz ko tiekties, nevis sēdēt un skaitīt minūtes un stundas, kamēr no tām izveidojas dienas, nedēļas un mēneši. Vajadzēja noticēt, ka viņa var uzturēt sevi un Hariju un abiem sagādāt normālu dzīvi.

"Ir laiks darīt kaut ko citu," viņa nolēma. Kaut ko tādu, kas atbilstu viņas patiesajai dvēselei, nevis cilvēkam, kurš katru dienu tēlo - ģērbies kostīmā, runā pareizās lietas un satiekas ar kaudzi nepatīkamu cilvēku. Viņai bija vajadzīgs kaut kas darāms, ko viņa varētu saukt par biznesu, ko varētu darīt viena pati. Kaut kas, ko viņa varētu apgūt, kamēr atrodas cietumā.

Nākamajā dienā Natālija sameklēja piedāvāto kursu sarakstu, ko viņai iedeva pirms daudzām nedēļām un par ko viņa nebija likusies zinis. Un Lindai bija taisnība, varianti bija visdažādākie. Viņa atskārta, ka smaida, pārskatot sarakstu, un pakausī parādījās nepazīstama dūkoņa, vien iedomājoties par jaunu prasmju apgūšanu, par gatavošanos savai jaunajai dzīvei. "Tikai es un Harijs." Un pirmo reizi kopš nonākšanas cietumā Natālijai radās sajūta, ka notiek kaut kas pozitīvs. Viņa satvēra iespēju ar abām rokām un ķērās pie mācīšanās.

Ar vidējiem rezultātiem viņa izmēģināja frizieru kursus un katrā ziņā nebija pietiekami laba, lai ietu tālāk par divu nedēļu izmēģinājumu. Tad viņa pievērsās masāžai; ideja par citu cilvēku sāpju remdēšanu patika, bet pieredze ar svešinieku miesas mīcīšanu šķita nepārprotami nepievilcīga. Skaistuma terapija izrādījās diezgan jautra, tāpat kā mākslas nodarbības, tiešām, bet tas šķita tik nenozīmīgi, ka nācās grūti atrast motivāciju nodarboties ar to nopietni.

Zaudējusi apņēmību, Natālija atgriezās bibliotēkā un pie saviem nomoda sapņiem. Viņa tagad jutās iekšēji mazliet tukšāka. "Ja nu es nevarēšu atrast darbu, kad tikšu laukā? Kas tad ar mani notiks? Un kā es varēšu rūpēties par Hariju?"

Šeit bija pavadīti gandrīz divi mēneši, un Natālija centās atgainīties no Melas un Lindas, kuras pastāvīgi uzstāja, lai viņa iestājas tajā vai citā kursā. Drīz vien tapa skaidrs, ka viņa zaudē pacietību. Galu galā, pamēģinājusi viņa bija, un gluži vienkārši šķita, ka nav nekā piemērota, ko viņa varētu darīt.

Vairāk Natālija tiecās pie Mali un viņas bara, kā Mali to dēvēja. Un beigās Mali bija tā, kas pārvērta viņas dzīvi.

Tas notika Harija pirmajā dzimšanas dienā. Natālija pamodās, juzdamās tukša un nomākta, grūtsirdīgu skumju pārņemta. "Es taču palaižu garām šo svarīgo pagrieziena punktu sava dēla dzīvē!" Letarģiska un nosalusi, viņa saritinājās gultā, kamēr Linda un Meļa aizgāja brokastīs. Palikusi viena pati, Natālija nekavējoties sadabūja savu bloknotu un pildspalvu - nebija šaubu, ka sarunāšanās ar Hariju vēstulē ir vienīgais, kas liks viņai justies labāk.

"Daudz laimes dzimšanas dienā, Īkstīt!

Tev šodien paliek viens gads, un diemžēl tas tev jāsvin bez māmiņas, bet es esmu pārliecināta, ka tu brīnišķīgi pavadi laiku. Varu derēt, ka tev ir liela torte ar svecīti vieninieka fromā. Vai tu vari to nopūst? Es domāju, ka vari. Un es domāju, ka tu tagad vari sasist plaukstas, vai ne? Vērt vaļā dāvanas būs tik jautri! Tev būs papīrs, ko plēst un ņurcīt, un kārbas, ko izpētīt, un vecmāmiņa un vectētiņš tev būs nopirkuši daudzas brīnišķīgas lietas.

Es ceru, tev patika kompaktdisks, ko tev aizsūtīju. "Ēdelīgais kāpuriņš" ir tik jauks stāsts, un es zinu, ka mājās tev būs grāmata; cerams, kāds to apskatīsies kopā ar tevi. Piedod, bet es nevaru būt pie tevis, taču tas nav tāpēc, ka es tevi nemīlētu. Patiesībā mana dāvana tev ir mūžīga mīlestība. Ko tu saki par to? Mīlestība, kas nekad nebeigsies, kas kļūst stiprāka ar katru dienu un gādās, lai tu būtu sveiks un vesels, - jo mīlestība ir maģiska lieta. Vai tu to zināji? Manu mīlestību pret tevi nevar ielikt cietumā, to nevar ieslodzīt. Cik muļķīga ideja. Mana mīlestība var izplūst cauri sienām, aizlidot pa debesīm un nolaisties taisni tavā sirdī, mazo īkstīt. Bet pats labākais ir tas, ka tu esi vienīgais cilvēks pasaulē, ko es mīlu, un tāpēc tu dabū visu manu mīlestību. Vai vari to iedomāties? Viss maģiskais spēks tikai tev.

Pat ja es nevaru būt pie tevis, es gribu, lai tu mani atceries, Harij. Nekad neaizmirsti, ka tev ir māmiņa."

Pildspalva izkrita Natālijai no rokas, kad uz papīra bija uzrakstītas viņas lielākās bailes, un viņa izklupa no gultas un iemeta bloknotu skapītī. "Protams, ka viņš atcerēsies," Natālija sev sacīja. "Doktore Patela arī tā teica."

- Tev par to nav jāraizējas, Natālij, - ārste bija teikusi vienā no viņu konsultācijām. Viņa bija turējusi Natālijas roku. - Mazam bērnam ir vajadzīgi tikai daži mēneši, lai pieņemtu, ka māte ir atgriezusies viņa dzīvē, un drīz viņš būs aizmirsis, ka bija laiks, kad tu tajā nebiji. - Viņa pasmaidīja, un Natālija noslaucīja asaras no sejas. - Bērni lieliski spēj pielāgoties. Tu redzēsi. Pavaicā citām mātēm šeit. Viņas tev pateiks.

Tā viņa arī izdarīja, un šķita, ka doktorei Patelai ir taisnība. Viņa to sev tagad atgādināja, piespieda sevi apģērbties un dzīvot tālāk. "Nedrīkst padoties, nedrīkst ļauties sevis žēlošanai. Tas mani nepadarīs par labu māti, vai ne tā?"

- Paklau, Nata, - Mali sacīja pēc brokastīm. - Tev tas patiks. Sporta zālē ir jautri, vai ne, meitenes?

Pārējās pie viņu galda saskatījās un sāka nevaldāmi smieties.

- Jā, tiesa, - apstiprināja Čelsija, drukna, jauna sieviete ar gariem sarkaniem matiem un briesmīgu ādu. - Bet tas ir labāk, nekā nedarīt neko.

- Tur tā lieta, - piekrita Mali, vilkdama Natāliju aiz rokas. - Vairs negribas činkstēt. Sports uzlabo pašsajūtu. - Viņa paraudzījās uz pulksteni pie sienas un piecēlās. - Laiks iet, meitenes. - Viņa vēlreiz parāva Natāliju aiz rokas. - Vismaz pamēģini. Nāc. Kaut tikai šodien.

Natālija saviebās. Viņa pirms dažām nedēļām bija ieskatījusies sporta zālē un redzējusi pilnu telpu nosvīdušu, pietvīkušu sieviešu. Momentā kļuva skaidrs, ka līdzīgi darboties viņas augums nespēj, tāpēc viņa tūlīt pat atkal izgāja laukā, baidīdamās, ka padarīs sevi par muļķi. "Taču es, ārstējoties no atkarības, esmu kļuvusi slaidāka, zaudējusi apmēram stonu svara. Varbūt ir laiks atgūt formu?"

- Labi. Ja jūs pārstāsiet man visu laiku uzmākties, es iešu jums līdzi.

Un tas bija sākums kaut kam visai negaidītam.

Viņa saprata, ka viņai patiešām patīk vingrot. Tam, ka tas izrādījās pārsteigums, bija liels sakars ar fiziskās audzināšanas skolotāju, kuru viņa no visas sirds ienīda un no kuras diezgan veiksmīgi izvairījās. Viņa bija pierunājusi arī Sašu izlaist savas stundas un tā vietā pavadīt laiku nelegālos gājienos uz pilsētu pēc kosmētikas un smaržām.

Izmēģinājusi aerobiku, zumbu, jogu un velotrenažierus, Natālija saprata, ka dzīve ir pārvērtusies uz visiem laikiem. Viņai bija kaut kas, ko gaidīt, jaunie mērķi nodarbināja prātu un lika aizmirst par raizēm. Sporta zālē viņa varēja iztēloties, ka atrodas jebkur pasaulē. Nebija tādas sajūtas, ka viņa ir cietumā. Viņas nomoda sapņos Harijs rotaļājās sētiņā blakus istabā, kamēr viņa pati sportoja. Viņa varēja fantazēt par to, ka ir parasta māte, kas izbrīvējusi nedaudz laika sev pašai. Mainījās viņas ķermeņa forma, un līdz ar daļēju pašcieņas atgriešanos bija sākusies spirāle uz augšu.

Dažus mēnešus pēc tam, kad bija sācies Natālijas sporta režīms, Mali apstājās pie ieejas sporta zālē un norādīja uz sienu. - Ei, vai šo tu esi redzējusi? Mēs varētu dabūt sertifikātu. - Viņa, acīm mirdzot, skatījās uz Natāliju. - Ko tu par to domā? Personīgās treneres!

Natālija nopētīja paziņojumu un plati uzsmaidīja Mali. "Personīgā trenere." Tas skanēja nudien jauki. "Vai tas nebūtu ideāls darbs?" Viņa uzsita pa Mali pastiepto dūri, un plāns bija gatavs. Viņas nākotne. Iespēja, ka viņa ne tikai varētu pēc šīs pieredzes iznākt ārā kā viens vesels, bet arī sāktu kaut ko aizraujošu. "Jaunā karjera padarīs dzīvi ar Hariju iespējamu."

Natālija nevarēja zināt, ka tas novedīs pie ļaunākās dienas mūžā, pie dienas, kas viņu pārbiedēs uz visiem laikiem un pakļaus viņas dēla dzīvību briesmām.

Trīsdesmit piektā nodaļa

Tagad

"Urā! Viņa atkal ir parādījusies. Kaut kur Pīlas promenādē." Precīzi ir grūti noteikt, jo es neesmu pārliecināta, cik kvalitatīvi darbojas izsekošanas aparāts. Bet droši vien varu iet paskatīties. "Redzēsim, vai es varēšu atrast viņas paslēptuvi." Iespējams, vajadzēs pagaidīt stāvvietā - lai brīdī, kad viņa brauks projām, es būtu viņai tieši aiz muguras.

"Hmm."

Nelaime tā, ka tagad viņa zina, ar kādu automašīnu es braucu. Bija dumji sekot viņai tik tuvu. Taču es nespēju pretoties. Es redzēju paniku viņas acīs, kad viņa palūkojās at-pakaļskata spogulī un saprata, ka viņai seko. Jā, neno-smieties.

Lai nu kā, tagad nav nekādas steigas, jo viņa atkal ir manā tēmēklī. "Varbūt vajadzētu nogaidīt, kamēr kļūst tumšs? Jāpadomā. Kādu laiku tur vēl būs daudz cilvēku. Tik jaukā dienā cilvēki ir izgājuši, lai redzētu saules nogrimšanu aiz apvāršņa. Saulrieta pilsēta, tā viņi sauc Pīļu. Pilsēta, ko tu neteiksi!"

Man ir sarežģīti izlemt, ka rīkoties. Grūti but šeit un neko nedarīt.

Bet ir jādabū viņa uz kādu klusu vietu. Kas nebūtu problēma. Šeit ir daudzas nomaļas vietas. Un tad... un tad.

Es neesmu īsti izlēmusi.

Būtu pavisam viegli nokārtot viņas pazušanu. Tad visas manas raizes būtu prom līdz ar viņu. "Tas ir tik kārdinoši! Neviens taču neko neuzzinās! Kuram viņas pietrūks? Nevienam. Lūk. Pie velna, nevienam."

Bet es gribu redzēt viņas sāpes. Izjust. Izbaudīt. Izgaršot kā labu vīnu. Jā! Citādi, kāda jēga riskēt? Nē, tai jābūt pieredzei, kas dzīvos ar mani mūžīgi. Un tad. Un tad es to izbeigšu vienreiz un par visām reizēm.

Trīsdesmit sestā nodaļa

Tagad

Kad Natālija beidz runāt, viņas dzīves gājums ir kā izklāts uz virtuves galda, un Mērija nošmaukstina lūpas un pakrata galvu. - Nudien skumjš stāsts. - Viņa sarauc pieri, pievērš Natālijai modrās acis un, uzlikusi plaukstas uz galda, pieliecas mazliet tuvāk. - Taču es nojaušu, ka tu man nestāsti visu.

- Nē, Mērij, tas ir pilnīgi viss. - Natālijai rodas sajūta, ka viņa ir atgriezusies skolas direktores kabinetā un skatās uz savām klēpī saliktajām plaukstām.

- Diez vai, - stingri nosaka Mērija. - Es, mīlīt, uzaudzināju piecas meitenes un zinu visu par puspatiesībām un nepateiktām lietām.

Natālija iekož lūpā, lai neizpaustu noklusētos stāsta gabaliņus. "Tas būtu tik viegli! Jā, tas būtu pat atvieglojums." Vārdi laužas laukā no rīkles, bet nav šaubu, ka patiesības atklāšana iznīcinās trauslo iespēju pārliecināt Mēriju, lai ļauj viņai mierīgi aiziet. Viņa nevēlas nodarīt pāri šai sievietei, taču - ja ir jāizšķiras starp viņu un Hariju... Jāpamēģina kaut kas cits.

- Tas, ko es neizstāstīju... Es pārkāpu pirmstermiņa atbrīvošanas noteikumus.

Mērija nicinoši nosprauslojas un papurina galvu. - Piedod, bet tas pat muļķim ir redzams, sasodīts! Atvaino par izteicienu. Nē, tu noklusē kaut ko citu. - Viņa pakrata Natālijai ar pirkstu. - Es varbūt esmu veca, bet neesmu vientiese. Detektīvi ir lasīti kaudzēm. Es zinu, kādas ir melotāju pazīmes. Ķermeņa valoda, acu skatiens... - Mērija savicina rokas un nopūšas. - Redzi, nav tā, ka es tev neticu. Nē, es ticu. Pagaidām. Taču es prātoju, vai tas, ko tu man neesi pastāstījusi, nav tieši tas, ko man vajadzētu zināt.

Natālija sakniebj lūpas un nenovērš skatienu no Mērijas, bet sāk gudrot jaunu pasaciņu. - Labi. Labi, tev ir taisnība. -Viņa saņem rokas zem galda. - Mans bijušais vīrs zina, ka es esmu šeit. Viņš man sekoja. Es Daglasā bēgu no viņa, jā, taču neapgāzu ratiņus. To izdarīja viņš. Tad viņš visiem apgalvoja, ka es apzagos veikalā. - Natālija pieliecas pie Mērijas un satver viņas roku. - Es... es no viņa baidos. No tā, ko viņš var izdarīt.

Viņa aizstāj Leha vārdu ar "mans vīrs" - cerībā, ka izturēs melu testu. "Un tas nemaz nav tik tālu no patiesības, vai ne? Sudrabotajā automašīnā varēja būt Toms. Tā ir teorija, ar kuru nevar nerēķināties, vēl nevar."

Mērijas skatiens atmaigst. - Redzi, nebija tik grūti, vai ne?

- Es tikai gribu satikt savu dēlu, Mērij. - Natālijas balss iedrebas, tad notrīc apakšlūpa. - Tas taču nav nekas slikts?

- Nē, mīlīt. Es nedomāju, ka ir. - Mērija nopūšas un nošmaukstina lūpas. - Kas par jucekli. Kas par briesmīgu jucekli.

- Nudien. - Natālija atslīgst krēslā un nolaiž skatienu, ļoti pūloties palikt mierīga. Viņa knibina nagus, ieklausoties klusumā. Gaidot Mērijas spriedumu. - Vai tu varētu par to klusēt, Mērij? - Natālijas balss ir gandrīz nedzirdama, it kā čuksti viņas galvā būtu paši izzagusies no tās. - Iedod Harija adresi, un es tev apsolu... es godīgi tev apsolu, ka sazināšos ar policiju, tiklīdz būšu viņu sastapusi. Nodošu sevi likumsargu rokās un uzņemšos atbildību par sekām, lai kādas tās būtu.

Viņas augums šķiet slābans. "Vai es izdarīju pietiekami?" Natālija uzdrošinās paskatīties uz Mēriju un pamana, ka viņa noslauka asaru. Cerības paceļas spārnos, un rokas savijas ciešāk. Viņa gaida. Mērija knibinās ar salveti, tad noliek to uz galda un pievēršas Natālijai.

- Labi. Lūk, ko mēs darīsim. - Saimniece izņem no priekšauta kabatas salocītu papīra lapu, atloka to un pastumj pāri galdam. - Mēs ķersimies pie kompromisa. Redzi, man būs jāsadzīvo ar savu sirdsapziņu, nemaz nerunājot par kaimiņiem.

Natālija aiztur elpu un raugās uz papīru, viņas sirds no prieka palecas. Viņa nespēj tam noticēt. "Harija adrese! Gandrīz darīts, gandrīz gatavs."

- Es tev to iedošu līdz... teiksim, līdz šovakar astoņiem. Ja tu nebūsi man piezvanījusi un pateikusi, ka izpildīji solījumu... tad man būs jāpasaka policijai to, ko es zinu.

"Ak, paldies Dievam! Es esmu dabūjusi vēl vienu iespēju."

Aiz satraukuma vai apreibusi, Natālija pievelk papīra lapu sev tuvāk. Viņa uzmet skatienu adresei, un acis ieplešas. "Pīla. Tātad nav tālu." Viņas sirds sitas straujāk. "Astoņi. Mazliet vairāk par sešām stundām. Ne visai daudz. Bet... jo ātrāk, jo labāk. Lehs ir kaut kur tepat, dzenas man pakaļ, un Toms varbūt jau zina, ka es tuvojos."

- Paldies, Mērij, - nosaka Natālija, salokot lapu un sažņaudzot to dūrē. - Liels tev paldies.

- Pietiks. Tu esi pelnījusi atpūtu pēc visa pārdzīvotā. Taču esi tik laipna un pamet manu māju. - Mērija pasniedzas pāri galdam un uzliek plaukstu Natālijas rokai. - Ne jau tāpēc, ka es to gribētu. Taču neizskatīsies labi, ja es ļaušu tev šonakt palikt. Sāksies runas. Es varu būt līdzzinātāja... kaut kam.

Natālija pamāj un aplaiza sausās lūpas. - Protams, tā nav problēma. Man tikai vajag sakārtoties, un tad es iešu.

- Tātad esam vienojušās. Es domāju mazliet iziet un nebūšu mājās līdz pat vēlam vakaram, atgriezīšos pēc astoņiem. - Mērija piemiedz ar aci. - Redzi, es atcerējos, ka grasījos apciemot savu meitu Remzi pilsētā.

- Ak, Mērij... - Natālija viņai lēnīgi uzsmaida. - Man pietrūkst vārdu, lai tev pateiktos!

- Nav par ko. Tikai izmanto visu sev doto laiku un ne... Nu, vienkārši saudzē sevi.

Natālija atgrūž krēslu un piepeši no visa spēka apskauj Mēriju. Tad viņa uzskrien augšā pa kāpnēm.

"Sešas stundas. Nemaz nav daudz."

Nonākusi savā istabā, viņa paķer telefonu un vēlreiz piezvana Sašai. Notiek savienojums ar balss pastu. Natālija staigā šurpu turpu pa istabu. "Velns lai parauj!" Viņa sažņaudz rokas dūrēs, gaidot signālu, un tad atstāj vēl vienu paziņojumu.

- Saša, tā atkal esmu es. - Balss steidzas kā pārplūdusi upe. - Piezvani man, lūdzu. Ir jaunumi. Man ir tikai sešas stundas, lai dabūtu Hariju. Paskaidrošu vēlāk. Bet tikai... Lūdzu, piezvani man!

"Labi."

Viņa pārģērbjas, nolēmusi, ka gluži vienkārši dosies ceļā. Tagad. Nav jēgas gaidīt Sašu vai domāt par jaunu maskēšanos. "Pēc dažām minūtēm es satikšu Hariju. Tikai pēc dažām minūtēm."

Prātā ieskanas Mērijas vārdi par to, ka policija meklē blondīni ar gariem matiem. Natālija pagriežas un ieskatās spogulī, atkal šokēta par savu atspulgu. "Ja man vispār radīsies iespēja apmānīt Lehu, Tomu, policiju un visus apkārtējos, tad maskēšanās ir nepieciešama." Viņa sasprindzina žokli un mēģina apvaldīt bezcerības sajūtu. "Citas iespējas nav. Tātad mati būs īsi un brūni. Ātri."

Natālija apsēžas spoguļa priekšā, parakņājas savā kosmētikas maciņā, atrod nagu šķērītes, satver matu šķipsnu un nogriež. Tad vēl vienu un vēl vienu, kamēr viņu ir pārņēmis grai-zīšanas neprāts un mati krīt ap kājām kā lapas rudenī. Filmās bēguļotāji griež nost sev matus, un tas izskatās pieņemami, bet patiesībā - kad tu to dari pati, spogulī viss ir otrādi, visi leņķi ir nepareizi. Karstums pārņem viņas augumu, nonāk līdz pašam pakausim, kamēr viņa cīnās, labojot savas kļūdas, cenšoties atcerēties nianses, ko iemācījusies friziermākslas kursā. Sekundes pārvēršas drudžainās minūtēs, un pēc divdesmit minūtēm viņas mati ir daudz īsāki, nekā viņa bija gribējusi. Elfa griezums ir vienīgais atlikušais variants; kad viņa ir pabeigusi, izskatās diezgan labi. Izņemot vulgāro blondo krāsu.

"Kad būs izmazgāti, šķitīs normāli," viņa sev iegalvo un groza galvu, lai novērtētu nodarītā kaitējuma pakāpi. "Tagad mati ir īsi, un krāsošana neprasīs daudz laika." Viņa izvelk no somas matu krāsu un aizsteidzas uz vannas istabu.

Ap to laiku, kad krāsu jau var mazgāt laukā, viņa ir atstājusi Sašai trīs jaunas ziņas un ierakstījusi internēta meklētājā Harija adresi, lai zinātu, kā turp nokļūt. Tā ir kādu jūdzi ārpus Pīlas, nelielā ielā, un īpašums atrodas savrup, dažus simtus jardus aiz citu ēku grupas. "Ideāli. Jauki un nomali. Neviena, kas redzētu, ko es tur daru."

Viņa visu pārdomā, kamēr aši ieiet dušā, lai izskalotu krāsu no matiem. "Harijs varbūt rotaļāsies dārzā. Viens pats. Un, ja Toms viņu izņem no skolas, tas nozīmē, ka sievas nav mājās. Tātad jātiek galā tikai ar Tomu. Un, ņemot vērā viņa formu..." Apņēmīgs smaids iezogas viņas lūpās. "Es varu tikt ar viņu galā, nekādu problēmu."

īsie mati un to kastaņbrūnā krāsa Natālijas izskatu izmaina pavisam. Viņa domā, ka jebkuram tagad būtu grūti viņu pazīt. Un viņa liekas bērniem daudz draudzīgāka. Natālija veikli uzklāj mazliet kosmētikas, lai sejai būtu labāka krāsa un lai apslēptu tumšos lokus zem acīm. Tagad ir nepieciešams tikai pārģērbties, un tad viņa ir gatava iet.

"Žigli, žigli," viņa sev saka, kustēdamās kā paātrinājumā, vēders šķiet pilns taureņiem, kad viņa uzvelk īsus džinsa svārkus pār legingiem, tad izbalējušu T kreklu ar galvaskausu priekšpusē un uzrakstu "Tu dzīvo tikai vienreiz" mugurpusē. "Nav slikti," viņa nolemj, ieraudzījusi savu attēlu. Labāk, nekā cerēts. Un viņa ir dabūjusi Converse apavus, tāpat beisbola cepuri un lielas jo lielas saulesbrilles, lai tēls būtu pilnīgs. Tagad viņa ir skeitotāju meitene un sīkā auguma dēļ izskatās jaunāka par saviem gadiem.

Kad Natālija bāž mantas ceļasomā, iezvanās viņas telefons. "Jā! Tā būs Saša." Viņu pārņem pacilājums, pārliecība par veiksmi, ja viņas būs divas.

- Sveiki! - viņa moži un gaidpilni iesāk. Otrā galā valda klusums, un viņa uz mirkli prāto par to, vai būtu pazudis savienojums. Bet nē, telefons rāda, ka baterijas ir uzlādētas par četrām iedaļām. Viņa klausās atkal un sadzird slāpētu klepu. - Hallo, - viņa saka. - Hallo. Kas zvana?

- Natālija. - Viņas vārds izstiepjas garā, izčukstētā nopūtā. - Tā jau es domāju.

Viņa noelšas, it kā viņai kāds būtu iesitis, augumu sadrebina piepešs niknums. Šo balsi nav iespējams sajaukt ne ar vienu citu.

Tas ir Toms.

Trīsdesmit septītā nodaļa

Tad

Cietumā Natālija izsvītroja datumu kalendārā pie sienas blakus savai gultai. Kalendāru uzdāvināja Linda, kad tika atbrīvota, un tajā bija redzami attēli ar bezkaunīgi kailiem regbija spēlētājiem. Parasti kalendārs lika viņai pasmaidīt, bet todien bija citādi. Todien viņa attēlus pat neredzēja.

Natālija bija kā bišu strops, kas pavasarī atdzīvojas. Pulss bija mazliet straujāks, viņas vēders īsti nezināja, vai paturēt brokastis. Taču tas nepārsteidza, jo tās dienas pūles noteiks Natālijas nākotni. Viņa izņēma no skapīša savu bloknotu.

"Mazo Īkstīt,

Šodien ir svarīga diena, jo - ja tava mammīte noliks šo eksāmenu, tad varēs būt personīgā trenere. Vai tas nebūs lieliski? Tas nozīmē, ka es varēšu nopelnīt naudu un nopirkt tev jaukas drēbes un rotaļlietas, aizvest tevi brīvdienās uz interesantām vietām un dabūt mums kādu jauku vietu, kur dzīvot. Tas ir sākums mūsu nākotnei, Harij, nākotnei, kas tagad ir tikai vienpadsmit nedēļu attālumā. Ak Dievs, cik lēni velkas laiks! Bet doma, ka mēs būsim kopā, ir dzinusi mani uz priekšu pat tajās tumšajās dienās,

kad katra kustība bija kā brišana cauri kaut kam biezam un lipīgam, kad prātu pilnībā pārņēma apceres par visu, kas var noiet greizi. Dienās, kad pat elpošana prasīja pārāk lielu piepūli. Doma par tevi, Harij, man nejāva padoties. Tu esi mana pasaule, mana dzīve, mans viss. Novēli man veiksmi, mazo Īkstīt!"

- Vai tu esi gatava? - jautāja Mali, pa durvīm pabāzusi galvu. Viņa likās satraukta, ar lokiem zem acīm, it kā nebūtu izgulējusies.

- Tikai pabeigšu šo te, nepaies pat sekunde. - Viņa parakstīja vēstuli un gar lapas apakšējo malu pievienoja apkampienus un skūpstus.

- Mēs nedrīkstam nokavēt, citādi mums neļaus kārtot eksāmenu, un tad visas pūles būs veltas.

- Neesi muļķe, viņi nevar sākt bez mums. Mēs esam tikai divas, kas to darīs, tu un es. Tie nav nekādi skolas eksāmeni. - Natālija paskatījās uz pulksteni. - Turklāt vēl ir daudz laika. Lai nokļūtu līdz sporta zālei, nevajag pusstundu, vai ne?

Viņa iebāza bloknotu skapītī un pievērsa domas eksāmenam. Prāts draudēja pārplūst ar akronīmiem un slimībām, muskuļu un kaulu latīniskajiem nosaukumiem. "Lūdzu, kaut es būtu izdarījusi pietiekami!" Natālija lūpas kustējās klusā lūgšanā pēc palīdzības to visu atcerēties, kad viņa uzvilka sporta apavus un drebošām rokām tik tikko jaudāja sasiet auklas.

- Labi. - Natālija piecēlās un izstaipījās, atslābinot muguras muskuļus. - Ejam.

Prāts atkārtoja ķermeņa daļu nosaukumus. Viņa sekoja Mali gaitenī un bija tikusi no pēdām līdz krustiem, kad kāds aizskāra viņas plecu. Natālija saspringa un spēji pagriezās.

Pakausī savilkās mezgls, kad Natālija ieraudzīja cietuma uzraudzi Berilu.

Berilai nekad nebija labu ziņu. Viņa tagad strādāja Veita spārnā un vienmēr uzradās, lai brīdinātu. Par kaut ko sakarā ar Katju vai Megu, divu cietuma karojošo bandu vadonēm, kuras uzskatīja, ka Natālijai ir piejams vairāk nekā miljons mārciņu, un gribēja savu daļu. Kopš Mega bija iestrēgusi Veita spārnā un Katja joprojām atradās Kellera blokā, viņas bieži sūtīja zīmītes ar citu sieviešu starpniecību. Atgādinājumus. Berila brīdināja Natāliju, kad varēja tuvoties kāds smagsvars.

Doma par briesmām bija pastāvīga pavadone, kas Natāliju nepameta ne uz mirkli. Viņa vēroja un izvairījās, allaž centās uzturēties kopā ar citām meitenēm un divreiz nedēļā kā uzticīga mācekle apmeklēja pašaizsardzības nodarbības. Mali bars bija kļuvis par viņas baru un gādāja par viņu drošību. Tādējādi visumā, ja neskaita pāris sadursmju, dzīve bija ciešama.

Par laimi, Katja bija palikusi vieninieku kamerā, jo regulārās pārbaudēs tika atzīts, ka viņa ir pārāk nestabila, lai saietos ar citām ieslodzītajām, bet Megu pirms divien mēnešiem atbrīvoja. Kopš tā laika cietuma dzīves nemierīgajās jūrās bija iestājies jauns miers, un Berila vairākas nedēļas nebija saukusi Natāliju uz sarunu.

- Tikai gribēju tevi iepriekš brīdināt, - klusi sacīja Berila.

- Man ir eksāmens. - Natālijas mute noraustījās. Tobrīd Mali nozuda lejā pa kāpnēm. - Es tevi panākšu! - viņa iesaucās un neapmierināta pagriezās atpakaļ pret Berilu.

Uzraudzes sejā vīdēja neparasti plats smaids. - Tev, mīļā, ir labas ziņas. Keita ir pārcelta uz Remptonu.

- Remptonu?

- Stingra režīma psihiatriskajā slimnīcā. - Berila smējās. - Katjas advokāte sacēla brēku par to, ka viņa ir tik ilgi ieslodzīta vieninieku kamerā. Tas esot pret cilvēktiesībām. Tad nu gubernators vieglu roku nokārtoja, ka meiteni uzņem Remptonā. Viņa šodien uz turieni dodas.

- Ko? - Natālija iepleta acis. - Tiešām?

Berila pasmaidīja. - Labas ziņas, vai ne?

Natālija atbalstījās pret sienu, kājas piepeši bija kļuvušas nespēcīgas. - Oho, tas tikai...Tas ir... - Viņa nevrozi ieķiķi-nājās.

- Jā, - teica Berila. - Tieši tā mēs visas jūtamies. Vienalga, negribu tevi aizkavēt. Tikai domāju, ka tu gribēsi zināt.

Kāpnēs nodimdēja soļi, un parādījās pārskaitusies Mali.

- Natālij, kas par velnu! Mēs nokavēsim. - Viņa apstājās, skatienam slīdot no Berilas uz Natāliju un atkal atpakaļ.

- Paldies, - sacīja Natālija, nespēdama no sajūsmas parunāt. - Šī ziņa mani padarīja laimīgu.

- Mani arī. - Berila smējās un pamāja ar rokām. - Tagad ejiet. Ejiet nu.

Natālija neapmierināta sarauca uzacis un palūkojās uz Mali, tad abas aizsteidzās lejā pa kāpnēm.

- Kas par velnu tas bija? - noburkšķēja Mali.

- Labas ziņas. Vēlāk pastāstīšu, - atteica Natālija, kad viņas vestibilā sastapās ar vēl vienu cietuma uzraudzi, kas bija gatava pavadīt abas uz sporta zāli.

Tā atradās Viktorijas laikmeta sarkanu ķieģeļu celtnē ar betona kolonnām un ieejas portiku. Akmenī bija iegravēts uzraksts "Ludis Pro Omes", kas, aptuveni pārtulkots, nozīmēja "Sports visiem". Iespaidīgas divvērtņu durvis veda kvadrātveida vestibilā un trīs durvis no turienes - uz ģērbtuvēm, administrācijas telpām un pašu sporta zāli, kas Natālijai atgādināja aktu zāli viņas vecajā skolā un liela telpa ar koka grīdu, uz kuras bija redzamas laukuma atzīmes dažādiem sporta veidiem un galā atradās paaugstinājums skatuvei, kas bija sadalīta daļās sporta inventāram, piemēram, tredbāniem un dažādiem svaru diskiem.

- Klāt esam, - sacīja cietuma uzraudze, slēgdama vaļā durvis. Viņa paskatījās uz abām meitenēm un sāka smieties. - Nebaidieties, meitenes! Es esmu pārliecināta, ka viss būs labi. Jo mazāk jūs raizēsieties, jo vairāk atcerēsieties. Man tā ir vienmēr bijis. Un, galu galā, ja jūs izgāzīsieties, tas nav pasaules gals, vai ne? Jūs vienmēr varat likt eksāmenu atkārtoti.

- Mēs to nokārtosim, vai ne? - balsij drebot, pajautāja Mali.

- Pie velna, jā! - Natālija iebīdīja Mali vestibilā, un durvis aiz viņām aizslēdzās. - Tagad mūs nekas neapturēs.

Taču kaut kas viņas apturēja.

Kāds ar viltīgu smaidu sejā aizsprostoja abām meitenēm ceļu.

Natālija skatījās un brīnījās, vai gadījumā neredz halucinācijas. Mali satvēra Natālijas roku, drebuļi no Mali auguma aizgāja līdz Natālijas rokai. Viņa norija siekalas un atcerējās visus stāstus, ko bija dzirdējusi pēdējā gadā. Par brutalitātes līmeni, kam viņa nebija gribējusi noticēt, bet ko bija spiesta atzīt par patiesību.

Bija pagājis krietns laiks, kopš Natālija bija redzējusi Kat-ju, - tagad viņas seja izskatījās vājāka, bet tumši brūnās, gandrīz melnās un nekad neaizmirstamās vanaga acis skatījās uz Mali.

- Sveikas, meitenes, - Katja novilka. - Es jūs gaidīju.

Trīsdesmit astota nodaļa

Tagad

Toma balss skaņa, pazīstama un negaidīta, ievibrējas Natālijai prātā, izraisot emociju lavīnu. Galvas āda šķiet cieši savilkušies, it kā būtu sarāvusies, plaukstas savelkas dūrēs, zobi sakožas.

- Kā tu dabūji manu telefona numuru? - Viņas tonis ir zems, apsūdzošs.

- To iedeva mana sekretāre, teica, ka tu esot pāris reižu zvanījusi personīgā jautājumā. - Viņš ironiski iesmejas. - Tad kāds sacīja, ka it kā esot tevi redzējis uz salas. Es saliku kopā divi un divi, nospriedu, ka tā biji tu.

"Mani ir redzējuši?"

Natālija prātā pārskata iespējas un saprot, ka viņu varēja redzēt neskaitāmi cilvēki. Tie, kurus viņa sastapusi iepriekšējās vizītēs un kuri strādā Daglasā. Viņa sajūt sevī nepatīkamu smagumu. "Varbūt es tomēr neesmu rīkojusies pietiekami slepeni."

Natālija var dzirdēt klausulē īsus elpas vilcienus. "Vai viņš nervozē? Varbūt ir noraizējies?" Fonā kliedz kaijas. "Vai viņš ir ara?" Natalija paskatas pa guļamistabas logu, parlaiž skatu promenādei, taču neredz ne Tomu, ne viņa sudraboto auto.

- Tad... hm, kā es tev varu palīdzēt? - Viņa cenšas balsī ielikt ziņkārību, vieglumu, it kā viņas ceļojumam uz salu nav nekāda sakara ar Tomu. Viņa saraujas. Pat pašas ausīm tas izklausās smieklīgi.

- Ak, Natālij. - Glāsmainais tonis ieslīd viņas prātā, modinot atmiņas par mīlestību un maigumu.

"Tas nav pa īstam," viņa sev atgādina, juzdama mutē sāju garšu. "Neļauj viņam sevi apmuļķot. Tas nekad nav bijis pa īstam."

Toms nopūšas. - Natālij, nespēlēsim spēlītes. Es zinu, kāpēc tu esi šeit. Nav jābūt ģēnijam, lai to izdomātu. - Viņš izklausās noguris, un Natālija prāto, vai tā varētu būt drīzāk izdevība nekā nelaime.

- Vai ar tevi viss ir kārtībā, Tom? Tu izklausies mazliet... satraukts.

- Ha! - Bijušais vīrs sāk klepot, un paiet kāds brīdis, pirms viņš atsāk sarunu. - Klau, Natālij, es ar tevi runāšu tiešu valodu. Es nevaru tikt galā ar vēl kādiem sarežģījumiem. - Viņa balss aizlūst. - Ne patlaban.

Šis vīrietis izklausās vājāks, nekā Natālija bija iedomājusies, un Natālija atceras, ko Džuans bija teicis par viņa sievas sānsoļiem. "Tā viņam vajag," viņa nospriež un priecājas, ka viņa dzīvē ir kāds posta elements. Plauksta saņem ciešāk telefonu. Viņa ievelk elpu un izspiež niknumu no savas balss. - Es tikai gribu redzēt Hariju. Tom, lūdzu. Nepatikšanas man nav vajadzīgas. Es tikai gribu viņu redzēt. - Viņa izklausās nožēlojama un vāja, nevienu neapdraud. Taču šķiet nedabiski, ka jālūdz tikties ar savu dēlu, ko viņa iznēsāja, dzemdēja un loloja, kamēr viņu nozaga. Augums dreb no piepūles izlikties.

- Natālij, redzi, es tikai gribu pateikt... - Toms nopūšas vēlreiz. - Es atvainojos par... tu zini... par visu.

Viņa ievelk elpu. "Vai viņš tiešām tikko atvainojās?" Vienu mirkli viņa lido kā balons, kas palaists peldēt debesīs, bet jau nākamajā prāto: "Atvainojās? Kā, piemēram, par to, ka būtu zaudējis piecīti derībās?" Viņa aizver acis un pieskaras kaklam, apslāpējot vēlēšanos palaist trīs gadu ciešanas ēterā. "Tomam nav ne mazākās nojausmas par sāpēm, kuras viņš licis man pārciest. Un tagad viņš domā, ka atvainošanās aizlāpīs plaisas manā sirdī, aizpildīs caurumus atmiņās, kur vajadzētu būt mana dēla bērnībai?" Viņa iesit ar dūri pa sienu sev aiz muguras.

- Tas nebija... Es nedomāju... - No viņa balss pil skumjas, un Natālija iztēlojas viņa acis, kas ir miklas no asarām. Toms nokremšļojas un atsāk runāšanu: - Natālij, lūdzu notici man! Es nekad nebiju iedomājies, ka viss notiks tā, kā tas notika. Godīgi, tāds nebija mans nolūks. Ja varētu dzīvot no jauna, es darītu citādi.

Sirsnība viņa balsī ir pārsteigums, un Natālija apsver iespējas. "Vai es varu pierunāt viņu uz tikšanos? Izvēlēties vietu, kur man rastos iespēja pagrābt Hariju un tikt projām tā, lai neviens neredzētu? Ir vērts mēģināt," viņa nolemj. Pulss kļūst straujāks.

- Tad ļauj man satikt Hariju. - Viņas balss nodreb. - Lūdzu, Tom, ļauj man viņu satikt!

- Nē. Es baidos, ka tas nebūs iespējams. - Toms tagad ir atguvis savaldību, viņa balss ir strupa un apņēmīga. - Klau, Natālij, tev ir jāpamet sala, jo mans nākamais zvans ir policijai.

Natālijas augums saspringst no galvas līdz pirkstu galiem. "Es to zināju! Kretīns. Es zināju, ka tieši to viņš darīs."

- Turklāt tu vienalga esi ieradusies par vēlu.

- Par vēlu? Ko tas nozīmē?

- Es rīt būšu prom, tā ka taviem pūliņiem nav jēgas.

- Prom? - Viņa iekliedzas. - Uz kurieni tu brauksi?

- Uz vietu, kur tu nevari mūs sasniegt.

- Es vienmēr jūs sasniegšu. - Draudi ir skaidri, un Natālija zina, ka tā ir patiesība. Viņa dosies uz jebkuriem, darīs visu, lai atgūtu savu dēlu.

- Nē, tēta īpašumos tu nesasniegsi.

"Kuveita? Viņi dodas uz Kuveitu!"

- Tētis ir gatavs iet pensijā, un es turpināšu vadīt viņa biznesu.

Natālija domā par to, cik stingri apsargāts ir viņa tēva īpašums zemē, kur sievietēm ir jāievēro dažādi likumi. Viņa ieslīgst gultā un, apķērusi savu augumu, šūpojas uz priekšu un atpakaļ. "Ja es nedabūšu Hariju šodien, es varu nekad viņu vairs neredzēt." Šī doma pārņem prātu gluži kā sprādzienbīstams lādiņš.

- Nē! Tom, tu nedrīksti!

- Es nedomāju, ka tu vari mani apturēt.

Viņas kaklu aizžņaudz šņuksti, un nav viegli parunāt.

- Vai es tevis dēļ neesmu jau pietiekami cietusi?

Klusums ir pietiekami ilgs, lai savaldītu emocijas, un Natālija sāk šaubīties, vai viņš vēl joprojām ir pie telefona. Viņa sakož zobus. "Toms pagaidām nav pametis salu," viņa sev atgādina, "vēl ir laiks."

Kad Toms atkal ierunājas, viņa balss ir lēnprātīgāka, gurdāka. - Es zinu, ka tev ir bijis grūti, Natālij. Bet tev jāsaprot, ka Harijs vairs nav tavs dēls. Tāda ir realitāte. Viņš nezina, kas tu esi. Nezina pat, ka tu eksistē. - Natālija tver pēc elpas, viņa vārdi ieduras dziļi sirdī, liek asinīm aizplūst no sejas. - Taču tev nevajag par viņu raizēties. Viņš ir laimīgs. Labi aprūpēts. Iespējams... - Toms lēni izpūš dvašu. - Klau, varbūt ir labak, ja tu vienkārši par viņu aizmirsti. Sāc jaunu dzīvi. Tu vēl esi pietiekami jauna, vai ne? Vienkārši aizmirsti un dzīvo tālāk.

"Aizmirst?" Natālija aiz niknuma apstulbst. "Dieva dēļ, kā lai sieviete aizmirst, ka viņai ir dēls?"

- Man ir ļoti žēl, Natālij. Tici man.

Natālija pie sevis iekliedzas, tad saņem spēkus vēl vienam mēģinājumam pārliecināt. - Ļauj man tikai viņu redzēt, Tom. Tikai redzēt, neko vairāk. Es tikai... Es gribu zināt, kā viņš izskatās. Vai tu nedomā, ka es esmu pelnījusi zināt to, kā mans dēls izskatās?

Pa telefonu sprakšķēdama atskan Toma elpa. Natālija, acis aizvērusi, gaida un no visas sirds vēlas, kaut viņš piekristu.

- Es esmu skeitparkā.

Viņas sirds met kūleņus. - Skeitparkā? Kādā skeitparkā? Kur?

- Promenādes galā. Ja tu vari būt šeit pēc desmit minūtēm, tu vari viņu redzēt. Pa gabalu. Mēģini tuvoties, un mēs esam projām no turienes, saprati? Desmit minūtes. Pēc tam mēs esam prom.

- Bet es pat nezinu, kur tas ir. Paklau, Tom esi taisnīgs!

- Tas ir piecu minūšu gājiena attālumā no vietas, kur tu esi apmetusies.

- Ko? - Natālija noelšas. - Kā tu to zini?

Trīsdesmit devītā nodaļa

Tagad

Natālija dzird vairs tikai klusumu. Toms ir beidzis sarunu.

Viņa nespēj iedziļināties situācijā, vēlme redzēt Hariju ir spēcīgāka par vajadzību elpot. Parasti Tomu nepārņem sarūgtinājums, un viņš ir tik trausls un neaizsargāts kā vēl nekad. "Varbūt es varu viņu pārliecināt par to, lai atvēl man un Harijam mazliet kopābūšanas laika?"

Noskrējusi lejā pa kāpnēm un laukā pa parādes durvīm, Natālija iziet promenādē un nogriežas uz zemesraga pusi. Tam jābūt pareizajam virzienam, jo šorīt viņa soļoja pretējā virzienā un pavisam noteikti nepagāja garām skeitparkam. Pēc dažām minūtēm viņa nonāk līdz iespaidīgām Viktorijas laikmeta rindu mājām no sarkana smilšakmens. Kur tās beidzas, atrodas smilšakmens mūris, aiz kura slēpjas ķegļu spēles laukums, ko var redzēt pa apaļu caurumu: tas līdzinās ieejai hobita mājā. Mūra galā trīs pēdas virs ietves stiepjas stiepļu žogs, kas ietver pāris tenisa kortu, un tālā ir skeit-parks ar metāla margām.

Natālija aiztur elpu un, palēninājusi gaitu, zogas pa ietvi kā dabas entuziasts, kas lavās klāt retam dzīvniekam. Viņa pietupstas un paskatās caur margām, ierauga U veida rampu un dažas izliektas rampas, tad mazāku rampu ar plakanām, līganām malām. Otrā pusē ir liels asfaltēts gabals, bijušā basketbola laukuma atliekas ar pāris sarūsējušiem groziem, kas vēl slejas vecajās vietās.

Apkārt uz spīdīga Spaidermena skrejriteņa braukā mazs, nedrošs zēns, vairāk neviens tuvumā nav redzams. Uz pakāpieniem, kas ved līdz augstākai takai, pa kuru var nokļūt zemesraga malā, sēž Toms. Tātad zēns ir Harijs. Natālijas sirds sažņaudzas un atlaižas, it kā būtu aizmirsusi, kā sūknēt asinis viņas ķermenī. Viņa mēģina elpot, bet gaiss neieplūst plaušās. "Harijs." Mirklis, pēc kura viņa bija ilgojusies, ir klāt, un tagad tas nešķiet reāls - it kā viņa skatītos kino, nošķirta no kadrā notiekošā ar neticības aizslietni.

- Skaties, tēti! - Harija balss no satraukuma ir spalga, kad viņš ir nonācis zemākās rampas augšā un gaida, kad Toms pievērsīsies viņam. - Skaties uz mani! - Taču Toms runā pa telefonu, lūkojas zemē un saglauž matus, un Harijs nevar sagaidīt.

Natālija pietupstas, lai Toms viņu nevar ieraudzīt, bet viņa var redzēt savu dēlu. Asaras dzeļ viņai acīs, un viņa tās samirkšķina, lai atgūtu asumu, kamēr Harijs šaujas lejā pa rampu un traucas viņas virzienā, atdarinādams motocikla troksni. Viņš ne tuvu neizskatās līdzīgs Natālijas fantāziju tēlam, ko viņa apņēmīgi trīs gadu laikā bija pielabojusi kā smalku eļļas gleznu. Taču nav šaubu, ka tas ir viņas dēls. Kad zēns tuvojas, viņa uz mirkli pārstāj elpot. Viņš ir Toma miniatūra, viņa seja ir tēva kopija, mati īsi un gaiši, mazliet viļņaini pakausī, kur tie atstāti nedaudz garāki.

Viņa spēji pieceļas kā velniņš uz atsperēm, un viņš apstājas tieši viņai priekšā un skatās ar lielām, apaļām acīm. Pirmajā brīdī viņai nav ne jausmas, ko sacīt, kā runāt ar četrus gadus vecu puisēnu, viņai arī nav gandrīz nekādas pieredzes, kur pasmelties. Tad viņa atceras visus bērnu raidījumus, ko bija skatījusies cietumā; vadītāji tajos runāja pārmēru priecīgi, smaidīgi un ieplestām acīm, un Natālija nolemj tos atdarināt, koncentrējot uzmanību uz vienīgo lietu, ko viņa skaidri zina par šo puisēnu.

- Sveiks, Harij! - Natālija plati jo plati pasmaida un ielūkojas pazīstamajās gaiši brūnajās acīs. Savās acīs. - Vai tas ir jauns skrejritenis? Tu to dabūji dzimšanas dienā?

Harijs nenodur galvu, bet tagad viņa iedegusī seja ir savilkušies grimasē ar cieši sakniebtām lūpām. Natālija, sirdij neprātīgi sitoties krūtīs, viņu nopēta un gaida to mirkli, par kuru tik daudz gremdējusies fantāzijās, mirkli, kad Harijs sapratīs, kas viņa ir, un dēla sejā parādīsies sajūsmināts smaids, un zēns skries pie viņas, lai iekristu viņas rokās. Taču nekas neliecina, ka viņš ir Natāliju pazinis kaut vismazākajā mērā. Šajā mirklī viņu pārņem vājums, reibonis. Viņas sapņi par abu sastapšanos sarūk, un drīz no tiem ir palikuši pāri tikai putekļi. Vienu brīdi viņa nespēj padomāt, nespēj pakustēties, nespēj noticēt, ka viņas dēlēns nezina, kas viņa ir. "Harijs atrodas pārāk tālu," Natālija sev iegalvo, "mūs šķir margas. Turklāt mēs stāvam dažādos līmeņos, mana galva ir vienā līmenī ar Harija ceļgaliem. Viņa dvēselē slēpjas zināšana par mani," Natālija sevi mierina, "kāda primitīva spēja pazīt feromonus, manu balsi, plaukstas pieskārienu. Ja tikai es varētu viņu pievilkt tuvāk, iesaistīt sarunā, varbūt noglāstīt viņu, apskaut... Tad viņš sāktu atcerēties." Viņas rīkle ir aizžņaugta, elpa sekla, un zods sāk trīcēt. "Nē, nē, nē," viņa sev pārmet. "Nekādas raudāšanas. Saglabā mieru."

Natālija pasmaida vēl platāk. "Kas notiks tālāk?" Viņa prātā pārskata savas izredzes un pāri Harija plecam ievēro, ka Toms nav pakustējies. Divi cilvēki spēlē tenisu, pa augstāko taku pāris ved pastaigā suņus, vēl viena sieviete iet pa promenādi. "Ir pārāk daudz cilvēku tuvumā, lai sagrābtu bērnu," nolemj Natālija. "Toma nomaļā māja būs daudz drošāks risinājums. Taču es varu iedraudzēties, vai ne? Tad es būšu pazīstama, kad pienāks īstais laiks, un viņš būs ar mieru nākt man līdzi."

Harijs zaudē par viņu interesi un griež skrejriteni apkārt, lai brauktu prom. Natālija izvelk no kabatas paciņu želejas konfekšu, atver un ieskatās iekšā, it kā tas būtu pats brīnumainākais, ko viņa jebkad ir redzējusi.

- Par tavu veiklību, Harij, tu esi pelnījis balvu, ko? - Lai gan Natālijai nav praktiskas pieredzes, kā audzināt bērnu Harija vecumā, viņa cietumā ir daudz lasījusi un uzmanīgi klausījusies, un kukuļošana šķiet ierocis numur viens vecāku arsenālā.

Zēns paskatās uz tēvu, kurš joprojām ir aizņemts ar telefonsarunu. Toms tagad pieceļas, ir uzgriezis muguru un runājot ar kāju spārda atlūzušu asfalta kluci un ar pirkstu dursta gaisu, it kā ar kādu strīdētos. Natālijas pulss dun viņai ausīs.

Viņa paņem konfekti ceptas olas formā un, iemetusi to mutē, aizver acis, it kā tikko būtu nogaršojusi pašu brīnišķīgāko gardumu. - Hmm, ņammīgs. - Harija acis ieplešas un neatraujas no konfekšu paciņas. Viņš piebrauc tuvāk. - Kāpēc tu nevarētu atnākt tām pakaļ? - viņa aicina, mierīga un smaidīga ārēji, nervoza iekšēji. - Es esmu tava tēta draudzene. Gan jau viņš neiebildīs, ja tu apēdīsi konfekti, vai ne?

Harijs nomet skrejriteni zemē un, piesteidzies pie margām, izbāž pa tām roku ar augšup pavērstu plaukstu.

Natālija viņam uzsmaida, ieskatās paciņā un izvelk vēl vienu konfekti ceptas olas formā. Viņa uzmanīgi to ieliek viņam plaukstā, uz mirkli abu āda saskaras, tad viņš atrauj roku un iebāž konfekti mutē. Roka stiepjas pēc vēl vienas.

Šoreiz Natālija to saņem, sajūt, cik maiga ir Harija āda, cik mazi ir viņa pirksti, silta viņa miesa. Šis mazais zēns ir radies no viņas pašas. Viņa lūkojas puisēnam acīs, pārliecināta, ka tagad, kad abi ir saskārušies, viņš zinās, kas viņa ir. Harijs mēģina izdabūt plaukstu no viņas tvēriena, izskatās, ka zēns jūtas neomulīgi, un Natālijas sirds ir salauzta, samīta, jo viņš nav pazinis savu māti. "Kā viņš var to nezināt? Nūja, viņš ir tikai bērns," viņa sev atgādina, "pie tēva izgājis smadzeņu skalošanas kursu."

Viņš parauj plaukstu stiprāk, klusi iespiedzas kā sivēntiņš.

- Prieks tevi satikt, Harij. - Natālija pakrata zēna roku, tad palaiž vaļā. - Es esmu... es esmu Natālija. - Tas šķiet briesmīgi, ka viņa nevar pateikt, ka ir viņa mamma, bet nedrīkst bērnu samulsināt un negrib viņu aizbiedēt, ne šajā posmā, kad viņš atrodas tik tuvu. "Vēlāk es varēšu viņam pateikt," domā Natālija. "Kad viņš būs uz kuģa un nebūs ceļa atpakaļ. Tad es viņam varēšu pateikt. Tagad galvenais ir panākt, lai mazais nāk pie manis un iedraudzējas."

Toms joprojām ir uzgriezis muguru.

- Ja tu būsi ašs, Harij, tu varēsi dabūt visu paciņu. - Tā ir liela, un Natālija paceļ to augšup, lai Harijs var redzēt, tad soli atkāpjas. - Taču tev vajadzēs atnākt šurp, lai to dabūtu.

Divreiz nedomādams, Harijs aizskrien uz kāpnītēm, kas ved lejā līdz ietvei. Natālija paskatās apkārt un saspringst, kad ierauga vairākas mātes, kas nāk uz viņas pusi, stumjot bērnus ratiņos, bet lielāki zēni un meitenes skraida apkārt. "Nekāds ļaunums neizceļas, ja es savam bērnam iedodu dažas konfektes, vai ne?" Viņa noslauka rokas. Harijs uz mirkli nav redzams, paslēpies aiz lielākās rampas, kas aizsedz viņas skatienam pakāpienus. Ir dzirdami Harija soļi pret asfaltu, ātri, mazi solīši. Viņas augums notrīs tā brīža gaidās, kad viņa atkal varēs turēt rokās savu dēlu.

- Harij! Harij! Nāc atpakaļ. - Toma balss ir barga. - Ko es tev teicu par palikšanu skeitparkā? - Natālijas cerības sagāžas kā tāds kāršu namiņš līdz ar sāpīgo apziņu, ka plāns nav izdevies. Skatienam parādās Toms, kas tur Hariju pie rokas.

Puisēns paraugās uz Natāliju pāri plecam, atstiepis apakšlūpu, it kā grasītos raudāt. - Bet tu neskatījies, - viņš saka aizvainotā balstiņā, ko bērni lieto, kad domā, ka dzīve pret viņiem ir netaisna. - Un man sanāca tiešām labs triks, un kundze teica: tas ir tik labs, ka es esmu pelnījis balvu.

- Kundze? Kāda kundze?

Kad Harijs norāda uz Natālijas pusi, Toms strauji pagriežas apkārt un nikni viņu uzlūko. Viņa nevar pakustēties. Toms metas pie žoga, velkot Hariju sev līdzi. Viņš norāda uz skrejriteni. - Pacel to, - viņš izrīko Hariju, kurš paklausa. - Tagad ej un spēlējies tur. - Viņš norāda uz asfaltēto laukumu. - Bet es parunāšu ar kundzi. - Šo vārdu viņš pasaka ar izteiktu nepatiku. Harijs pakļaujas un stumjas tālāk, atkal atdarinot motocikla rēkoņu. Starpgadījums viņam jau ir laukā no prāta, tāpat kā Natālija.

Viņa aizver acis, cīnoties ar sevi, lai saglabātu mieru, dažas reizes dziļi ievelk elpu un atgādina sev, ka diena vēl nav galā. Būs vēl cita izdevība.

Kad viņa atkal atver acis, Toms ir pieliecies, un abu sejas atrodas vienā līmenī. Viņš burtiski izspļauj: - Jauks mēģinājums, Natālij. Nu tu esi dabūjusi to, ko gribēji. Tu viņu esi redzējusi. - Tad viņš izņem no kabatas telefonu. - Tagad ej, kamēr es neesmu izsaucis policiju.

Natālija nekustas, veras Harijā, pie sevis atkārto, cik ļoti viņu mīl. Sirdi ir dziļi sāpinājusi Harija vienaldzība. Toms sāk spiest numuru. Natālija spēji pievēršas realitātei un atceras, ka šis vīrietis zina, kur viņa ir apmetusies. Panika aizslauka viņas domas. Viņa pagriežas un skrien.

Četrdesmitā nodaļa

Tad

Gaitenis cietuma sporta zālē piepeši šķiet auksts. - Katja, -Natālija sacīja, cenšoties runāt tā, lai balss nedrebētu. - Apžēlojies, ko tu te dari? - "Vai Berila neteica, ka viņu šodien pārved uz Remptonu?"

Viņa paskatījās pāri Katjas plecam, ar acīm meklējot pasniedzēju Frenu, kas viņas mācīja, taču zāles durvis bija vaļā un telpa izrādījās tukša. Tas bija dīvaini. Viņai jau vajadzēja te būt, Frena vienmēr ieradās pirms viņām. "Un kur ir Kērstija, cietuma uzraudze, kas pārzināja sporta zāli? Te viss šķiet nepareizi," domāja Natālija. Mati saslējās viņai pakausī.

Viņas visas trīs stāvēja klusēdamas kā pantomīmas dejotājas gleznā. Natālija gaidīja, kad Katja atbildēs uz viņas jautājumu, un saglabāja modrību, ausīdamās pēc skaņām, kas apliecinātu, ka viss tomēr ir kārtībā. Taču dzirdēt varēja tikai pašas seklās elpas vilcienus. Viņa ievēroja Katjas skatienu, kas bija pievērsts bālajai Mali, kuras pieri klāja mikli sviedri. Mali satvēra Natālijas roku kā bērns, kas sniedzas pēc mātes.

- Nu, dāmas, mazliet šeit papļāpāsim, ne? - noteica Kat-ja, atgrūzdama ģērbtuves durvis. Viņas sejā kā zobu pastas reklāmā atspīdēja neīsts smaids. Natālija juta, ka Mali plauksta tūdaļ izslīdēs viņai no rokas, un satvēra to ciešāk.

Mali pakāpās soli atpakaļ, tad vēl vienu, velkot Natāliju sev līdzi. "Vai mēs varam sasaukt uzraudzi?" prātoja Natālija. "Viņa tikai nupat aizgāja un nebūs tālu tikusi." Tad Mali metās pret durvīm, un Natālija cizirdēja, ka slēdzenē nograb atslēga, pamatīgi un nenovēršami. Ašs skatiens pāri plecam atgādināja, cik biezas un smagas ir durvis. Viņa aplaizīja sausās lūpas. Neviens viņas caur tām nedzirdēs.

Tobrīd Mali iešņukstējās, un Katjas acīs parādījās uzjautrināts spīdums kā kaķim, kas rotaļājas ar savu laupījumu. "Mēs esam slazdā," nodomāja Natālija, sirdij pukstot lēni un smagi kā bungas, kas šausmu filmā signalizē par bojāeju.

- Džekij! - pasauca Katja. - Nāc laukā, esi laba meitene. -Izklausījās, ka viņa sauc suni, un pagriezušās viņas ieraudzīja sievieti, kas stāvēja kabineta durvīs. Liela un masīva, viņa gandrīz vai aizpildīja durvju aiļu. Noskūto galvu lielākoties klāja tetovējumi, kas stiepās arī lejup pa kaklu. Rokas bija tikpat resnas kā Natālijas ciskas un beidzās ar gaļīgām plaukstām. Viņa vairāk izskatījās pēc vīrieša nekā sievietes, vaibsti bija izteikti un bargi. Džekija viņām sāji uzsmaidīja, viņas acis līdzinājās spraugām starp taukiem sejā. Izteiksmē bija kaut kas gauži nepareizs, bet nebija šaubu par viņas lomu scenārijā, proti, Džekija bija Katjas pavēļu izpildītāja.

Mali, cik jaudāja, iespēra pa durvīm kā ēzelis ar pakaļkājām un sāka kliegt pēc palīdzības. Viņas bailes ar katru auguma kustību arvien vairāk pielipa arī Natālijai. Katja iesmējās, un Džekija pievienojās. Viņas smiekli bija spalgi un atgādināja hiēnas rējienu. Natālijai kļuva nelabi. Nebija iespēju paslēpties vai aizskriet, nebija neviena, kas palīdzētu. Viņas bija pašas par sevi, un Mali no bara vadones bija pārvērtusies par drebelīgu vraku.

"Viss ir atkarīgs no manis." Natālijas sirds sažņaudzās. "Man nāksies izdabūt mūs no šīs nelaimes."

Viņa domās atgriezās pie saviem skolas laikiem pirms satikšanās ar Sašu. Uzvarējusi viņa bija tikpat daudzās cīņās, cik zaudējusi, un iemācījās par sevi pastāvēt. Kad Natālija sadraudzējās ar Sašu, vairs nevajadzēja baidīties no huligāniem, bet, izrādījās, viņa bija aizmirsusi, kā būt pašai, bija dzīvojusi citu ēnā un rūpēs par drošību paļāvusies uz viņiem.

Līdz šim brīdim.

Tagad nebija neviena, aiz kā paslēpties.

"Neļauj bailēm notrulināt savu reakciju." Vai tā nebija mācījusi pašaizsardzības instruktore pirmajā nodarbībā? "Esi pavēlnieks, nevis upuris."

Natālija atlieca plecus un ievilka pāris nomierinošu elpas vilcienu.

- Kas te, ellē, notiek? - viņa vaicāja mundrā balsī, domājot, ka varbūt radīsies iespēja ar runāšanu izglābt viņas no nepatikšanām. - Mums pēc desmit minūtēm ir eksāmens. Vai jūs nevarat pagaidīt, kamēr mēs būsim beigušas?

- Esi mierīga, Nata, - noteica Katja. - Man ir jārunā ar Mali. Bet tu arī vari nākt, ja tādējādi viņai jutīsies labāk. -Viņa ar naidu acīs paskatījās uz Mali.

"Vai tas bija nopietni?" Natālija sarauca pieri. "Vai es tiešām esmu drošībā?" Instinkts apgalvoja, ka nav vis. Berilas brīdinājums atkārtojās un atkārtojās viņas prātā. "Tie cilvēki nav tavi draugi."

- Es neko neizdarīju, - sacīja Mali un pavirzījās aiz Natālijas, izmantojot viņu kā vairogu. Viņas plaukstas piespiedās Natālijas mugurai, viņas karstā elpa dedzināja kaklu.

Natālija nopētīja gaiteni. Tur bija novērošanas kamera. Kāds noteikti redzēs, kas notiek. Tad viņa paskatījās griestos, un rīkle aizžņaudzās. Kameras lēca bija saplīsusi. Bet kaut kur ēkā vajadzēja būt cietuma uzraudzei. "Varbūt viņa ir aizgājusi uz tualeti un kuru katru mirkli atgriezīsies. Tātad, ja mēs vienkārši gaidītu..."

Klusumā aizslīdēja vēl daži gari mirkļi, līdz no durvju ai-las krēslas iznāca Džekija un nokrakšķināja pirkstu kauliņus, kā dara filmās, kad gatavojas kautiņam. Tajā brīdī Natālija uz Džekijas baltā T krekla ieraudzīja traipu. Asinssarkanu traipu. Viņai sažņaudzās krūtis, kad pēdējās cerību plēksnes tika izslaucītas no viņas prāta, ļaujot situāciju saskatīt ar biedējošu skaidrību. "Ir jāsamierinās, ka sardze nav pieejama." Bija paredzēts, ka eksāmens ilgs stundu, tātad uzraudze pēc viņām ātrāk neieradīsies. Un viņas bija atnākušas agri. "Tātad, iespējams, paies pusotra stunda, līdz kāds parādīsies. Pusotrā stundā var notikt daudz kas."

Viņas ķermenim kā parazīts piezagās drebulis, pārņemot prātu ar katastrofas priekšnojautu. Natālija dziļi ievilka elpu, tad vēl vienu. "Es nekādā gadījumā neļaušu sev darīt pāri," viņa nodomāja, norokot paniku dziļi sevī. "Man jātiek tam cauri Harija dēļ. Spēlē līdzi," viņa sev sacīja. "Tas var izrādīties nieks. Nekas nopietns."

- Labi, tad, lūk, ko mēs darīsim, - balsī, kurā bija jaušama uzspiesta jautrība, sacīja Katja, it kā runātu ar piecus gadus veciem bērniem. - Mēs visas ejam uz ģērbtuvi. - Viņa piemiedza acis. - Ja radīsies kādas problēmas, Džekija tiks ar tām galā. Labi, dāmas? - Viņa sasita plaukstas. - Nu, nu! Mums nav dota visa diena.

Četrdesmit pirmā nodaļa

Tagad

Natālija aizskrien atpakaļ uz Mērijas māju un metas uz savu guļamistabu. Katra nervu šūna viņas augumā deg kā ugunīs no nepieciešamības kaut ko darīt. "Toms zvana policijai. Cik ilgs laiks paies, kamēr viņi atbrauks?" Plaukstas ieķeras matos, un viņa attopas, ka pirmīt tos nogrieza. "Ko lai dara? Ko lai dara? Galvenais," viņa nolemj, "ir nekrist panika." Viņa dziļi ievelk elpu, lēni izelpo un paņem telefonu. "Pēdējais mēģinājums sazvanīt Sašu, tad man būs jāiet." Viņa klausās signālos, vairs pat negaida atbildi un domā atstāt ziņu.

- Nata? Vai tā esi tu?

Viņa pielec kājās. - Saša! Beidzot. - Natālija soļo šurpu turpu pa istabu. Var dzirdēt, ka fonā kāds sarunājas, skan mūzika. "Vai Saša ir filmēšanās laukumā?" Tad viņa dzird, kā aizveras durvis un mūzika apklust.

- Apžēlojies, Nata, kas ir noticis?

- Es tikko runāju ar Tomu. - Natālija dzird, ka strauji tiek ievilkta elpa.

- Ko? Kā tas...

- Viņš man piezvanīja. Nav svarīgi. Bet, Saša, lieta tāda... - Viņai uz brīdi ir jāapklust, lai atgūtos. - Lieta tāda, ka viņš ved projām Hariju.

- Nevar būt! - Saša izklausās noraidoša, un Natālija prāto, vai Saša atkal nedara reizē daudzas citas lietas un patiesībā nemaz neklausās.

- Jā, rīt. Man ir jādabū Harijs šodien, Saša, vai arī visam beigas. - Natālijas balss ir steidzīga jo steidzīga un kļūst aizvien spalgāka. - Es nekad viņu nedabūšu atpakaļ. Un tad Mērija...

- Nomierinies. Vai tu nomierināsies? - Saša nepacietīgi viņu pārtrauc. - Vienkārši nomierinies. No tevis neko nevar saprast. Uz kurieni viņš domā doties, ja viņa bizness ir šeit? Iespējams, ka viņš melo. Vai tu par to esi padomājusi? Lai tu viņu liktu mierā.

- Dieva dēļ, Saša! Vai tu nevari vienkārši paklausīties? Viņš dodas uz Kuveitu pārņemt tēva biznesu un ņem Hariju sev līdzi.

- Uz Kuveitu?

- Tieši tā viņš teica. Un tu zini, kāds ir viņa tēta īpašums. Es taču tev stāstīju. Tas ir kā Fortnoksa, ar elektriskajiem žogiem un apsardzi, novērošanas kamerām viscauri.

- Vai to viņš tev teica? Viņš ved Hariju uz Kuveitu?

- Jā. Jā. Rīt.

- Tikai pāri manam līķim viņš to darīs, sasodīts! - Kaislība Sašas balsī, tās piepešais spēks liek Natālijai sarauties. Bet vismaz tagad ir skaidrs, ka draudzene klausās.

- Saša, viņš grasās izsaukt policiju, lai mani arestē. Un viņi jau mani meklē. Man ir laiks tikai...

- Labi, labi, - Saša attrauc ar smagu nopūtu balsī. - Nekritīsim panikā. Vienkārši... padomāsim par to kādu minūti. Rīt, tu teici? Tātad vēl ir daudz laika, lai Hariju dabūtu šodien. Velns, tas tips ir absolūts kretīns! - Telefonā ir dzirdama vēl viena nopūta. - Tikai pagaidi mirkli...

Natālija soļo šurpu turpu, viņas skatiens ir pievērsts ainai aiz loga. Ir sācies paisums, un lēns vilnis slinki saplīst pret šauro smilšu līniju. Daži cilvēki pastaigājas pa promenādi. Automašīnas aizrūc pa ielu. Viss tajā pasaulē šķiet smieklīgi normāls, kamēr Natālijas dzīve ir kļuvusi nekontrolējama. Viņa satver telefonu ciešāk.

- Saša, tu vēl tur esi?

- Jā. Vēl te. Vienkārši... Man būs jāizdomā, kā pārplānot šo vakaru. Tas pirmām kārtām. Taču neraizējies par to. - Viņa noelšas telefonā. - Ja godīgi, mani patiešām vairs neinteresē šis sasodītais darbs. Dabūt atpakaļ Hariju ir daudz svarīgāk. Un pēc visa tā, ko nelietīgais Toms tev ir nodarījis, mēs nekādi neļausim viņam aizbēgt uz Kuveitu, vai ne?

Natālija mitējas staigāt un atslīgst pret sienu. Viņa sajūt, ka Saša tagad ir gatava pieņemt izaicinājumu, var dzirdēt apņēmību viņas balsī. Un, ja Saša kaut ko ir izlēmusi, tad viņa ir spēks, ar ko jārēķinās. Natālija aizver acis un dziļi ievelk elpu. "Paldies Dievam." Viņas prāts pārstāj mest apļus, viņa pilnībā pievēršas Sašai.

- Klau, es drīz būšu beigusi kārtot lietas un aizbraukšu tev pakaļ, labi? Mani neviens nemeklē, tātad tas būs visdrošākais variants. Mēs dosimies pēc Harija kopā. Toms ar mums divām nevar sacensties, vai ne? Galvenais ir nekrist panikā. Es esmu pārliecināta, ka policija ir aizņemta ar īstajiem noziedzniekiem. Viņiem nebūs intereses dzīties tev pakaļ, vai ne? Nav jau tā, ka tu būtu slepkava uz brīvām kājām. Viņi vienkārši sazināsies ar tavu probācijas dienesta uzraudzi, nodos informāciju viņai, lai noskaidro.

Viņa izklausās tik pārliecināta par sevi, ka Natālija neiebilst. Nemēģina viņai pastāstīt par incidentu ar bērna ratiņiem vai to, ka, pēc policijas domām, viņa ir zagusi veikalā un ka viņai ir dots laiks līdz pulksten astoņiem vakarā. Viņa sāk elpot vienmērīgi. "Kopā mēs kaut ko izdomāsim." Agrāk, lai kādās nepatikšanās iekūlās, viņas vienmēr tika no tām ārā. Viņa pa telefonu dzird noklaudzam durvis un slāpētu vīrieša balsi fonā.

- Klau, man jāiet, - paziņo Saša. Viņa runā tik ātri, ka Natālijai ir jāpiedomā, ko viņa saka. - Es tev piezvanīšu vēlāk, maksimums, pēc divām stundām. Varbūt ātrāk. Dod man laiku šo to nokārtot, tad es būšu pie tevis. Es apsolu. Tikai paliec uz vietas un nedari... nedari neko muļķīgu.

Natālija iebliež pa pieri ar delnu, kad Saša atkal pazūd. "Es nevaru gaidīt pāris stundu! Vai tad varu?" Viņa pielec no gultas.

- Es tagad eju, mīlīt! - Mērija pakliedz kāpnēs. - Lai veicas. Un saudzē sevi tagad.

Ārdurvis noklikšķ, un Natālija vēro, kā Mērija šķērso ielu un aiziet pa promenādi. Garām sudrabotai automašīnai. Viņa iepleš acis un ieskatās ciešāk.

"Vai tā ir mašīna, kas man sekoja?" Sirds salecas. Prāts viņu mudina bēgt. "Tam jābūt Leham, ne? Vai arī tas ir Toms, kas gaida, lai parādītu policijai, kur es esmu? Ne vienā, ne otrā gadījumā es nevaru šeit palikt."

Sētas puses durvis būs viņas labākais glābšanās ceļš, pa aleju un tālāk līdz automašīnu stāvvietai. Adrenalīns liek asinīm uzvirmot. Laižot skatienu apkārt istabai, lai neko neaizmirstu, viņa steigšus samet ceļasomā atlikušās mantas.

Natālija aizvelk somas rāvējslēdzēju, aizskrien pa gaiteni un traucas lejā pa kāpnēm. Taču viņa aizmirst, ka paklājs uz ceturtā pakāpiena nav kārtīgi piestiprināts, un kāja pazaudē atspēriena punktu. Piepeši viņa krīt, cenšas satvert margas, bet netrāpa. Plecs ir aizķēries, bet ķermenis turpina kritienu lejup.

Muskuļi un saites plīst, cīpslas griežas un stiepjas ar asi degošām sāpēm, kas izšaujas cauri visam augumam. Viņa iekliedzas, gāžoties un atsitoties pret pakāpieniem līdz pašai kāpņu apakšai, kur nolaižas ar kājām gaisā, ar ķermeņa svaru uz labās rokas. Galva griežas, melni punktiņi zib acu priekšā, un uz mirkli viņas tur vairs nav, viņas vairs nav nekur.

Skaļš klauvējiens pie ārdurvīm liek acumirklī viņas acīm atvērties, un Natālija atceras. "Sudrabotais auto. Laukā. Policija ir ceļā."

Rokturis pagriežas, un kāds rausta ārdurvis, gribēdams tikt iekšā.

"Celies! Celies!" Viņa sevi mudina, bet, kad mēģina pakustēties, cauri ķermenim izšaujas svelošas sāpes, par ko ziņo bojātie nervu gali. Viņa izvemjas uz paklāja, vēmekļi nopil pa vaigu un ietek ausī, dedzinot rīkli.

Durvju rokturis pārstāj kustēties.

Natālija tik tikko var paelpot. "Vai viņš mani dzirdēja?"

Vēl aizvien ir laiks bēgšanai, ja vien viņa varētu atrauties no grīdas. Viņa mēģina pakustēties vēlreiz, šoreiz lēnāk, taču ķermenis ir sastindzis, vairāk līdzinās kausētai lavai, un viņa zina, ka nekas nesanāks.

Viņai uz pieres izspiežas sviedri.

Pastkastīte nograb un atveras, pa to ieskatās divas acis.

Brūnas acis.

Četrdesmit otra nodaļa

9

Tad

Natālija parāva Mali aiz rokas un pavilka kā spītīgu ēzeli uz ģērbtuvju pusi, kur stāvēja Katja ar mākslīgu smaidu sejā.

- Nāc, Mali, viss būs labi, - sacīja Natālija, ar acīm mēģinot viņai pateikt, ka grib spēlēt līdzi. Ka viņas kaut ko izdomās. Ko vēl viņas varētu darīt? Mali uz brīdi pretojās, tad atslāba. Sakniebtām lūpām un sarauktu pieri viņa palūkojās uz Natāliju, negribīgi vilkdamās nopakaļ.

- Laba meitene, - noteica Katja. Viņa ar savu augumu pieturēja ģērbtuves durvis. Gūsteknēm ejot garām, viņas smaids kļuva par triumfējošu smīnu. Viņa izrāva Mali roku no Natālijas tvēriena un saķēra Natālijas locītavu, pagrūžot Mali uz priekšu ar ašu spērienu pa pēcpusi.

Natālija saviebās, kad Katjas tvēriens kļuva ciešāks, ar nagiem ieurbjoties viņas ādā. Viņa bezpalīdzīgi noskatījās, kā Mali iestreipuļo ģērbtuvē un vairs nav aizsniedzama. Mali pagriezās, viņas acis bija lielas un apaļas, seja bāla. Viņa šķita sīka, nobijusies kā putniņš, kas ticis kaķa nagos. Natālija kodīja lūpu, un viņas sirds sitās arvien ātrāk. "Tas ir slikti, tiešām slikti." Adrenalīns kūsāja viņas dzīslās, muskuļi bija gatavi darbībai, taču Katja šķita to nojaušam un vēl ciešāk satvēra viņas roku. Natālija noelsās. "Sagaidi īsto brīdi," viņa sev sacīja, jo divas pret vienu nesolīja labas izredzes. Ne tad, ja viena no uzbrucējiem līdzinājās buldozeram.

Katja pamāja Mali. - Apsēdies uz tā sola. - Viņa norādīja uz garu koka sēdekli, kas bija atbalstīts pret sienu, un noskatījās, kā Mali paklausa, notupdamās ar kājām uz sola, piespiezdama ceļgalus pie krūtīm, pieliekdama galvu. Nu viņa līdzinājās bruņnesim, kas saritinājies kamolā.

- Džekij! - pasauca Katja. Kalnam līdzīgā sieviete paslīdēja viņām garām un nostājās Mali priekšā, mīņādamās no kājas uz kāju, žņaugdama rokas dūrēs pie sāniem.

Natālijas sirds sāka sist straujāk. Viss notika pārāk ātri. "Domā! Domā!"

Taču nebija laika.

Pirms viņa paspēja kaut ko izdarīt, Katja izstūma viņu no ģērbtuves un pagaidīja, kad durvis aizvērsies. Roka Natālijai bija notirpusi, un viņa paberzēja locītavu, salieca un atlieca pirkstus, lai asinis atkal sāktu ritēt. Katja viņu uzmanīgi vēroja. Natālijas muskuļi saspringa, gatavi skriet.

Katja pastiepa roku un satvēra viņas plecu, pievelkot Natāliju pie sevis piepešā apskāvienā. Viņa uz mirkli sastinga un tad nolēma, ka labākais būs atbildēt uz Katjas skāvienu.

- Natālij, pagājis tik ilgs laiks! - Katja no viņas atrāvās, vēl aizvien turēdamās viņai pie pleciem un skatīdamās acīs. Tagad viņa bija cita sieviete, tā, ko Natālija bija uzskatījusi par draugu, viņas balss bija maiga un sirsnīga.

- Es nezināju, ka tu vēl esi šeit, - sacīja Natālija, piespiezdama sevi noturēt acu kontaktu, likdama savai mutei smaidīt. - Neviens man to nepateica. Es domāju, ka tu jau sen esi laukā. Projām. Brīva.

- Ko? Tikt laukā un tev nepateikt? - Katja izklausījās pār steigta. - Nē, man te vēl jāpavada vai vesela mūžība, sasodīts. Taču labā ziņa ir tā, ka man vairs nav jāpaliek šajā mēslu bedrē. Šodien es dodos uz Remptonu. - Viņa asi, rejoši iesmējās. - Vajadzētu būt jautri. - Viņa lēnām pakratīja galvu. - Reāli mani piespieda. Tā ka tam bija jānotiek šodien vai nekad, un es nevarēju aiziet, neatvadoties no Mali. - Viņas seju izgaismoja viltīgs smaids. - Taču redzēt tevi ir kā maza papildu balva. Jo es varēšu tev atgādināt.

Natālija neizpratnē sarauca pieri. - Atgādināt par ko?

Katja uzsita Natālijai pa plecu un iesmējās, it kā būtu pateikusi joku. - Par naudu, protams. - Piemiegusi acis, viņa runāja lēni un pārdomāti. - Kad tu tiksi laukā, mans brālis Lehs tevi atradīs un palīdzēs dabūt naudu atpakaļ.

Nebija šaubu par izteikto vārdu nozīmi. Natālija norija kaklā sakāpušo kamolu. - Pareizi. Jā. Nauda.

Katja saņēma Natālijas rokas, saspiežot jutīgu punktu pie viņas bicepsa. - Es tev apsolīju, ka palīdzēšu dabūt naudu atpakaļ, ne tā?

Natālija saviebās, kad asas sāpes aizšāvās līdz pat kaklam, balsij kļūstot aizvien skaļākai, kad Katja piespieda stiprāk. - Jā, jā, tā bija. Tu apsolīji.

- Es vienmēr pildu solīto. - Katjas pirksti spiedās dziļāk.

Natālija spēji ievilka elpu. - Jā, - viņa sacīja. - Paldies tev.

Katja palaida viņu vaļā un papliķēja pa roku. - Laba meitene. Es zināju, ka varu uz tevi paļauties.

Viņas brīdi stāvēja, skatīdamās viena uz otru.

- Kas ir atgadījies? - Natālija paskatījās pāri Katjas plecam uz aizvērtajām durvīm, cenzdamās runāt mierīgi. - Kā jau es teicu, mums pēc desmit minūtēm bija paredzēts eksāmens.

- Tas nenotiks. - Katja sakrustoja rokas uz krūtīm, aiz-ķersojot Natālijai ceļu līdz ģērbtuvei. - Man šodien palaimējās. Beidzot. - Katja smaidīja. - Vienalga, tev par to nav |.iuztraucas. Kāpēc tu nevarētu skriet prom un gaidīt sporta /alē? - Viņa pastūma Natāliju uz atvērto durvju pusi. - Redz, t ik laba meitene. Vienkārši gaidi, kamēr mēs būsim beigušas, tad tu vari iet.

Natālija ieskatījās sporta zālē, nopētīja pazīstamo aprīko-ļiimu, paklājiņus uz grīdas, nodarbībai sagatavotās svara bumbas un sajuta, ka tā ir droša un pazīstama atmosfēra, tā pievelk. "Tas neattiecas uz mani, vai ne? Man jādomā par to, kas ir labākais Harijam, nevis Mali." Sirdsapziņa apdzēsa šo domu jau pašā iedīglī. Viņu pārņēma riebums pret sevi par to, ka ideja atstāt Mali likteņa varā vispār ienākusi prātā. Nedrīkstēja pieļaut, ka notikumi attīstās tā, kā iecerējusi Katja. Mali bija viņas draudzene. īsta draudzene, un viņa Mali mīlēja kā mazo māsiņu. "Man ir jāmēģina. Varbūt es varu Katju atrunāt? Runāšana nepakļaus mani briesmām, vai ne?

- Bet... kā ar Mali? - sacīja Natālija, pagriezusies atkal pret Katju.

Katjas seja naidā sašķobījās. - Tas sīkais nāpslis dabūs, ko ir pelnījis.

Natālijas rokas nemierīgi knibinājās gar sāniem. Viņa pēc Katjas sejas varēja redzēt, ka riskē, bet nespēja sevi apturēt.

- Viņa ir tikai bērns, Katja. Mums tas jāņem vērā, lai ko viņa būtu nodarījusi.

- Ak, jā. Bērns, kas pienes ziņas. Bērns, kura dēļ tevi iesloga vieninieku kamerā uz veselu gadu un atceļ tavu pirmstermiņa atbrīvošanu. - Katja bija iespiedusi rokas gurnos, viņas seja kļuva aizvien sarkanāka, balss aizvien skaļāka. - Bērns, kura liecības tev sagādās vēl dažus papildu gadus tavam termiņam. - Acīm zibot, viņa pavīpsnāja. - Foršs bērns, ne?

Piepeši sapratusi, kas notiek, Natālija iekoda lūpā. Mali bija tā, kura redzēja Katju uzbrūkam meitenei un ar dakšiņu ieduram acī. Viņa droši vien bija liecinājusi slepeni, lai izvairītos no atskaņām, kamēr atrodas cietumā. Tagad viņa saprata Mali piesardzību, vēlēšanos turēt ap sevi biedru grupiņu. "Miesassargus." Un Natālija bija viena no tiem. Viņa prātoja: "Diez, kā uz to skatās Katja? Kas notiks, ja es viena pati iešu uz sporta zāli? Vai Džekija atnāks pie manis, gatava dot mācību man arī?" Viņas dvēsele pamira. "Varbūt es varu novilcināt laiku un ieradīsies uzraudze? Varbūt." Tā bija viņas lielākā cerība.

r

- Droši vien, kad biji Mali vecumā, tu arī esi darījusi lietas, kuras tagad nožēlo, ne?

- Nožēloju? - Izklausījās, ka tam Katja nespēj noticēt. - Nē. - Viņa vicināja pirkstu gluži kā metronomu. - Nē, nē, nē. Man nebija ļauts nožēlot. Man bija jāiemācās nekad vairāk nedarīt noteiktas lietas. Mali ir bērns, kuram ir vajadzīga mācību stunda. - Viņa ar pirkstu iebakstīja gaisā. - Tas notika ar mani, un tas notiks ar viņu. - Katja pameta ar roku uz sporta zāles pusi. - Tagad skrien. Man nav laika pļāpāšanai.

Uz mirkli Natālija saskatījās ar Katju un zināja, ka nav nekā vairāk, ko viņa varētu pateikt, nekā tāda, kas pamudinātu Katju pārdomāt. Viņa pagriezās un iegāja sporta zālē. "Kāda man ir izvēle?"

Viņa dzirdēja, ka ģērbtuves durvis aizveras, un staigāja šurpu turpu, satraukta mēģinot izdomāt, ko darīt. Skaļas balsis lika viņai apstāties. Kliedziens satricināja viņas nervus. Tad vēl viens. "Žēlīgais Dievs! Tā ir Mali. Es nevaru viņu pamest, nevaru. Lai kādas būtu sekas, ir jāmēģina to pār-Iraukt! Vai es varu piekukuļot Katju ar solījumu dot vairāk naudas? Protams, tā nauda eksistē vien Katjas fantāzijās, bet viņai tas nav jāzina."

Natālija ieskrēja ģērbtuvē un aizsedza ar plaukstām muti, kad redzēja, ka Mali ar asiņainu seju guļ uz grīdas. Dže-kija mērķēja vēl vienu spērienu pa Mali galvu, viņas zāba-kotā kāja atrada savu mērķi ar šķebīgu būkšķi. Mali ievaidējās. Natālija noelsās un piespiedās ar muguru pie sienas.

- Es tev teicu palikt sporta zālē, - Katja lēni un draudīgi sacīja, pieejot pie Natālijas. - Taču tu laikam gribi skatīties. -Džekija nomērķēja vēlreiz. Mali iestenējās, kad spēriens trāpīja pa viņas galvu. Meitene izskatījās slikti, asinis krājās peļķē zem viņas galvas no brūces, ko Natālija nevarēja redzēt, jo Mali seja bija uztūkusi un sarkana, viena acs likās gandrīz aizvērusies.

- Izbeidziet! - Natālija iekliedzās, trīcēdama no galvas līdz pirkstu galiņiem.

Instinkts ņēma virsroku. Viņa bija jutīga pret katru kustību, katru skaņu, un pasaule bija iestrēgusi palēninājumā. Katjas sejas izteiksme pārvērtās, un viņa mēģināja iesist Natālijai, kura ar apakšdelmu zibenīgi nobloķēja uzbrukumu. Tajā pašā laikā Natālija pati raidīja sitienu pa Katjas rīkli.

Katjai izlauzās burzguļojošs kliedziens, un viņa aizstreipuļoja atmuguriski. Natālija metās viņai virsū. Ceļgals spēcīgi ietriecās Katjai vēderā, un viņa sakņupa, tverot pēc gaisa. Natālija apgāja viņai apkārt, metās uz priekšu un ar spēju spērienu trāpīja Džekijai pa pacelēm, nogāžot viņu kā koku. Džekija sabruka uz grīdas, ar galvu atsitoties pret sola malu. Tur viņa arī palika, raustoties, vāļājoties un izgrūžot aprautas, īsas vaimanas kā motorzāģis, kas nevar uzsākt darbu. Viņa ar rokām saķēra galvu un aizvēra acis.

"Abas divas gatavas."

Natālija nespēja noticēt savai veiksmei. Smagi elpojot, viņa noliecās pār Mali, ar glāstiem atbrīvojot viņas seju no matiem. Mali mute kustējās, bet viņa nespēja parunāt.

- Kuš, kuš, - sacīja Natālija. - Ir labi. Es tagad esmu šeit un iešu pēc palīdzības.

Mali plauksta satvēra Natālijas roku. Viņas vaļējā acs raidīja kādu zīmīgu skatienu. Tajā pašā mirklī, kad Natālija saprata, ka tas ir vēstījums un brīdinājums, viņai pa pakausi trāpīja spēriens. Gaismas eksplodēja viņas acu priekšā, un viņa ar izplestām rokām un kājām krita uz priekšu, ar augumu atsitoties pret sienu ar spēku, kas nodrebēja visā ķermenī.

Viņai vajadzēja dažas sekundes, lai atgūtos.

Sekundi par ilgu.

Katja uzlēca viņai mugurā un ar abām rokām ieķērās matos, atgāžot viņas galvu atpakaļ. Dedzinošas sāpes plosīja Natālijas galvas ādu, dzīvniecisks kliedziens plēsa viņas rīkli. "Es neļaušu viņai uzvarēt," Natālija sev sacīja un sasprindzinājās, lai nejustu sāpes. "Domā par Hariju. Uzvari viņa dēļ."

- Stulbā! - Katja izgrūda caur atņirgtiem zobiem. - Kāpēc tu nevarēji vienkārši darīt to, ko tev teica, ko? Ļaut mums padarīt darbu un iet projām no šejienes. - Viņa sita Natālijas galvu pret grīdu reizē ar katru izteikto vārdu. - Stulbā, stulbā, stulbā. - Sāpes izskrēja caur Natālijas seju, un mute strauji pieplūda ar asinīm, aizsprostojot rīkli. "Lauzts deguns?" Viņa klepoja un izspļāva asinis, lai varētu paelpot.

Katjas tvēriens Natālijas matos kļuva ciešāks.

- Nē, Katja. Lūdzu, nē, - viņa vaidēja, baidīdamās, ka sekos vairāk soda. Viņa palūkojās pāri uz Mali, kuras acis ta->;od bija aizvērtas, elpa sekla un saraustīta. Asins peļķe veidoja sarkanu oreolu ap viņas galvu, kas ar katru sekundi kļuva lielāks.

- Lūdzu? - pārprasīja Katja, kuras balsī jautās niknums, kuru Natālija nespēja aptvert.

Tajā mirklī Natālija saprata. "Nav loģikas. Viņas rīcībai nav pamatojuma. Viņa nemaz nedomā beigt. Nav neviena, kas nāktu palīgā. Šī ir cīņa līdz galam. Uzvarēšu vai nu es, vai Katja. Viena no mums mirs. Harijs."

Prāts piepeši kļuva skaidrs. Natālija zināja, kas viņai jādara. Tiklīdz Katja mēģināja atkal sist viņas galvu pret grīdu, Natālija ar visu spēku rāvās atpakaļ, sāpēs kliedzot, kad viņai tika izrauts kumšķis matu. Katja gāzās uz priekšu, un viņas seja triecās pret grīdu, padarot viņas ķermeni uz mirkli nekustīgu. Vienīgo mirkli, ko Natālija ieguva.

Viņa pārvēlās sānis un ieķērās Katjai mugurā, guļot viņai virsū, piespiežot viņu ar ķermeņa svaru pie zemes, ar visu smagumu spiežot Katjas galvu pie grīdas. Taču Katja bija lielāka, masīvāka nekā Natālija, locījās un purinājās, mēģinot viņu no sevis nokratīt. Dzīvniecisks kliedziens cēlās Natālijas kaklā, kad viņa centās noturēties, taču tas tikpat veiksmīgi varētu cīkstēties ar krokodilu. Katjas izlaušanās brīvībā nu bija tikai laika - sekunžu - jautājums.

Lūkojot pēc ieroča, pēc kaut kā, jebkā, Natālija ar acīm pārmeklēja telpu, bet tā rādījās tukša, viss bija pieskrūvēts pie grīdas. Vienīgais brīvais priekšmets bija Džekijas vilnas jaka, kas gulēja uz sola un nenodarīs sāpes nevienam.

Varenā, piepešā, negaidīti spēcīgā kustībā Katja paslēja muguru uz augšu, un Natālija sāniski gāzās uz grīdas. Taču, kad viņa krita un Katja mēģināja nomesties ceļos, viņai izdevās apvīt kājas ap Katjas augumu, piespiežot rokas viņai pie sāniem. Natālija spieda no visa spēka, no piepūles stenēja, viņas ķermenis kļuva lipīgs no sviedriem. Katja skrāpēja viņas kājas, viņas potītes, garie nagi izvagoja viņas ādu, bet Natālija sakoda zobus, koncentrējot visu enerģiju uz kājām, un spieda, cik jaudāja. Taču viņa zināja, ka nevarēs noturēties ilgi, un ar katru sekundi viņas spēks gāja mazumā.

Katja grozījās un locījās, koda visur, kur vien varēja aizsniegt. Natālija mēģināja spiest spēcīgāk, bet no tā nebija nekāda labuma, Katjas roka jau bija gandrīz brīva. "Dari kaut ko! Dari kaut ko!" Natālija pagrāba Džekijas jaku un uzmeta Katjai uz galvas, sagrāba piedurknes un rāva, nelikdamās zinis par Katjas pretošanos. Pamazām mezgls savilkās arvien ciešāk ap kausies kaklu.

Četrdesmit trešā nodaļa

Tagad

- Nata? NJatālij! Velns un elle... nekusties. Es nāku pa sētas pusi.

Natālijai paiet mirklis, līdz viņa aptver, ka pazīst šo balsi. Un tas nav Lehs. Tas ir Džuans.

"Vai es esmu drošībā?" Sētas puses durvis atveras un aizveras. "Varbūt mēs abi esam briesmās?" Soļi švīkst pa virtuves linoleju un priekšnama flīzēm. Tad Džuans ir klāt, notupstas pie viņas galvas, atglauž viņas matus un mēģina mierināt. Viņa atskārš, ka šņukst, un cenšas pārstāt, taču sāpes ir pārāk nežēlīgas, neatlaidīgas.

- Kuš, kuš, viss ir labi, - viņš saka. - Labi, ka manas maiņas pārlika. Tu varēji palikt šeit uz daudzām stundām. Es esmu izsaucis ātros. Vajadzētu drīz būt klāt.

"Ātrā palīdzība. Tā, ko tas nozīmē?" Natālijas domas pinas un jūk kā drēbes veļas mašīnā. "Vai viss ir beidzies?"

Sāpes viņas plecā pulsē vienmērīgā ritmā. Viņa aizver acis un elpo caur muti, tieši tā, kā bija mācīts, kad viņa gatavojās dzemdēt. Tas palīdzēja toreiz un palīdz tagad, jo viņa koncentrē savas domas tikai uz elpošanu un ne uz ko citu.

Viņa apzinās, ka mitrs audekls maigi slauka viņas seju, plauksta glāsta viņas matus, tiek murmināti vārdi, kurus viņa ne visai spēj atšifrēt. Un visu šo laiku viņa gaida triecienu vai blīkšķi, kaut ko, kas liecinātu, ka ir ieradies Lehs. Tāpēc, ka tas noteikti notiks. "Nu jau kuru katru brīdi."

- Labi, mīļā, vai tu mani dzirdi? - Vēl viena balss atskan viņai ausī, skaļa un valdonīga. Tā izrauj Natāliju no viņas aizpasaules domām. Atvērusi acis, sieviete ierauga jaunu feldšeri, kas skatās lejup uz viņu. Feldšeres brūnie mati ir sasieti īsā zirgastē. Natālijas seju pēta nopietnas, pelēkas acis. - Man tikai tevi jāizmeklē, - viņa saka.

Natālija dzird, ka atrauj līpslēdzēja aizdari, kaut kas nokrīt uz grīdas. Tad viņas redzeslokā parādās cita seja, pusmūža vīrietis ar skūtu galvu un pelēkiem bārdas rugājiem uz zoda.

- Vai vari mums pateikt, kas notika? - Viņš lietišķi noprasa. Natālijai acīs iespīd gaisma.

- Es... - Natālijas balss ir aizsmakusi. Viņa norij siekalas un mēģina vēlreiz. - Plecs, - viņa izdveš, gaismā miegdama acis. - Kreisais plecs. Ieķērās margās. Nokritu pa kāpnēm.

- Labi, mīļā, tagad tas var būt nepatīkami, - brīdina sieviete, - bet man tevi jāpārbauda, pirms varam tevi pārvietot. Tikai mazu brītiņu. - Viņa saudzīgi iztausta Natālijas augumu no galvas uz leju. Kad ir tikts līdz plecam, Natāliju pārņem tumsa.

Viņa tā pa īstam nepamana, ka viņu pārvieto, uzveļ uz nestuvēm, ieceļ neatliekamās medicīniskās palīdzības automašīnā. Cilvēki, injekcijas... Apziņa te parādās, te pazūd.

Nekas.

Tad kaut kas.

Pasaule ir pārāk spoža, viss ir miglā, viņas plaksti ir tik smagi, ka atkal un atkal veras ciet.

- Ei, guļava! - saka vīrietis, bet Natālija nevar atbildēt. Šķiet, ka viņa ir citā laika valstībā, soli aiz īstenības, apzinās savu apkārtni, bet tur neatrodas. Viņas galva ir pilna ar vati, kas slāpē domas.

- Natālij, vai tu mani dzirdi? - Jautātāja ir sieviete. - Tu esi Noubla slimnīcā.

Pamazām Natālija sāk atcerēties, kas noticis, un viņas pulss kļūst ātrāks. Viņa prāto, vai Toms ir izpildījis savus draudus. "Vai policija zina, ka es esmu šeit, un arests ir tikai laika jautājums?" Viņa piespiež savas acis atvērties, mēle aplaiza sausās lūpas, un viņa mēģina koncentrēties uz apkārtni.

- Tagad apsēdīsimies, - mudina medmāsa, piekārtojot viņas gultu un spilvenus. Viņa pasniedz Natālijai pastmasas tasi ar ūdeni un, iespraudusi rokas sānos, noskatās, kā viņa iedzer malku.

Natālija cīnās, lai atgrieztos tagadnē, viņas prāts klīst apkārt kā apmaldījies bērns. Izdzērusi visu ūdeni un ievilkusi plaušās pāris dziļāku elpu, viņa sajūtas visnotaļ pamodusies. Domas noskaidrojas, kļūst ātrākas. "Es vēl aizvien esmu brīva. Un varu piezvanīt Sašai, lai viņa viņa palīdz man dabūt Hariju. Tikai vispirms ir jātiek no šejienes laukā."

- Tātad, - saka medmāsa. - Tu esi izmežģījusi kreiso plecu, dabūjusi nejauku punu pakausī, ielauzusi kaulu kreisajā plaukstā, un dažas dienas tev būs visai sāpīgi. - Nudien, Natālija secina, ka viņas roka ir iekārta saitē, savainotā plauksta ir cieši uzsieta uz augšu un skar atslēgas kaulu labajā pusē. - Tev bija iedots morfīns pret sāpēm un nomierinošie līdzekļi, kamēr ārsti dabūja atpakaļ vietā plecu. - Natālija brīnās, kā viņiem izdevies to paveikt tā, ka viņa neko nav jutusi. Saite būs jānēsā trīs nedēļas, un tad tev vajadzēs fizioterapiju, lai nostiprinātu muskuļus ap locītavu un būtu droši, ka atkal nenotiek dislokācija.

"Nē, nē, nē!" Pār viņas ādu pārskrien piepešs dzestrums.

- Nav tik slikti, - medmāsa paziņo, nolasot viņas sejas izteiksmi. - Tu drīz varēsi atgriezties pie normālas dzīves. Taču dažas dienas tev vajag atpūsties. Lai viss nomierinās. -Viņa palūkojas uz Džuanu un pasmaida. - Es esmu pārliecināta, ka tavs jaukais vīrietis par tevi parūpēsies.

Tajā mirklī Natālija pamana, ka Džuans sēž krēslā blakus gultai un pasmaida.

- Protams, es parūpēšos, - viņš apstiprina. - Kad es varu vest viņu mājās?

Natālijai aizraujas elpa. "Mājās? Man nav māju. Vai viņš domā istabu pie Mērijas?" Viņa norij kamolu kaklā. "Lehs joprojām var būt tur. Gaidīt. Vai policija. Tā ir pēdējā vieta, kurp es drīkstu doties."

Medmāsa ieskatās pulkstenī. - Es parunāšu ar ārstu. Tūliņ būšu atpakaļ.

Džuans saņem Natālijas plaukstu un paspiež. Viņa nedomājot atbild žestam, mēģinot izdomāt, kam tagad jānotiek. "Man ir dots laiks līdz pulksten astoņiem, tad Mērija zvanīs policijai. Ko Toms jau varbūt ir izdarījis. Un Lehs ir kaut kur netālu. Viņš var gaidīt pie slimnīcas. Vai pašā slimnīcā." Viņa nodreb, nopēta palātu.

"Man jādabū Harijs jau šodien. Taču, kā tas notiks, ja es esmu sasaiņota kā vista pirms cepšanas? Pat ar Sašas palīdzību tas ir tikpat kā neiespējami." Viņa atkrīt spilvenos, kamēr prātā šaudās šis vienīgais jautājums, uz kuru nav atbildes.

Pēc pusstundas, kad Džuans izripina Natāliju no slimnīcas pie gaidošā taksometra, viņa joprojām nav izstrādājusi plānu. Pretsāpju līdzekļi ir viņu apstulbinājuši, padarījuši domas juceklīgas. Viņai vēderā sažņaudzas kamols.

- Uz kurieni? - vaicā taksists, kad Džuans apsēžas viņai blakus. Viņš sāk saukt Mērijas adresi.

- Nē! - iekliedzas Natālija, pārsteigdama visus, tostarp arī pati sevi. Viņa var sadzirdēt savu pārāk straujo elpu.

- Tikai mirklīti, - Džuans saka šoferim, kurš nopūšas un bungo ar pirkstiem pa stūri. Tad Džuans pagriežas un jautājoši paskatās uz viņu.

- Es nevaru... - saka Natālija.

- Ko tu nevari? - Džuana balss ir maiga, norūpējusies. Natālija mirkli uz viņu raugās ar platām acīm. - Kāpnes.

Es negribu kāpt augšā un lejā pa tām kāpnēm.

- Ak, pareizi. - Viņš pārlaiž ar roku rugājiem uz zoda.

- To var saprast. Hmm. - Mirkli viņi sēž klusumā, kamēr Džuans domā. - Tagad es negribu, lai tu pārproti, - viņš saka, sakustoties savā vietā, lai varētu uz viņu palūkoties.

- Taču, ja vēlies, tu vari apmesties pie manis. - Viņš pakrata Natālijai ar pirkstu. - Kamēr vien apsoli labi uzvesties.

Džuana acīs vīd smiekli, un Natālijas augums atvieglojumā atslābst. Viņa nebija domājusi par tādu iespēju, bet tā nav slikta ideja. Patiesībā tā ir lieliska ideja. "Kurš gan iedomāsies meklēt bēgli cietuma uzrauga mājā? Un tas nebūs uz ilgu laiku. Tikai līdz brīdim, kad varēšu sazināties ar Sašu un pateikt, lai atbrauc man pakaļ. Bet Džuanam tas nav jāzina. Vēl ne. Mana prioritāte tagad ir tikt projām no slimnīcas un atrast kādu drošu vietu."

- Tu vari palikt dažas dienas, ja vēlies. Kamēr jutīsies labāk. - Viņš izskatās cerību pilns. - Man ir daudz vietas. Jauka brīva istaba.

- Vai tu esi pārliecināts? - viņa pajautā. - Es negribu būt apgrūtinājums.

- Ja godīgi, es priecātos par kompāniju.

Viņa piesardzīgi pasmaida. - Tad labi. - Natālija labprāt ieslīgst sēdeklī, sajūt vīrieša ķermeņa siltumu sev blakus. Acis aizveras, plakstiņi ir smagi.

Pēc kāda laika perioda, kas šķiet dažas sekundes ilgs, Džuans papliķē viņai pa ceļgalu. - Klāt esam, Nata. Mājas, mīļās mājas.

Četrdesmit ceturtā nodaļa

Tagad

"Nolādēts, kur viņa ir?"

Pēdējais, ko es redzēju, bija neatliekamās medicīniskās palīdzības automašīna, kas aizveda kādu sasirgušo. "Tā bija viņa vai vecā klukste? Droši vien viņa, jo uz ratiņiem gulošajai bija brūni mati, bet vecajai ir sirmi. Kas viņai notika? Man nav ne mazākās nojausmas."

Un ar viņu kopā aizbrauca kāds puisis. Nezinu, kas viņš ir. Bet viņš izskatījās tāds kā pazīstams. "Pie velna! Vai viņa būtu kādu savaņģojusi palīgā? Sasodīts, es ceru, ka ne. Negribu pat domāt, ko tas varētu nozīmēt."

Tad nu es devos uz slimnīcu. Bet nevar jau vienkārši ieiet neatliekamās palīdzības nodaļā, vai ne? Es būtu varējusi pavaicāt medmāsai, bet man šķita, ka tā būtu pārāk personīga un cieša saskare. Negribējās, lai kāds mani varētu identificēt. Jūs zināt... Pēc.

Tā nu es aizsteidzos prom, bet nezinu, vai tas bija pareizais gājiens.

Mēģināju piezvanīt reģistratūrai, bet izrādījās, ka ar viņas vārdu neviens pacients nav uzņemts.

"Pie velna! Viņa droši vien izmantoja izdomātu vārdu, un te nu ir plašs lauks minējumiem. Nav vērts pat sākt."

Pēc tam man vajadzēja atrisināt vienu citu stulbu problēmu, kas paprasīja stundas un nozīmēja nepieciešamību pilnīgi mainīt plānus. Viss jāpārceļ. Kad man beidzot ir izdevība ieskatīties savā izsekošanas aparātā, tas apliecina, ka viņa atrodas viesu mājā.

Es aizeju atpakaļ un pieklauvēju pie durvīm. Neviena nav. Gaismas nedeg. Un, kad es ieslēdzu noklausīšanās ierīci, viss, ko dzirdu, ir pulksteņa tikšķēšana un dimdināšana. Var secināt, ka viņas telefons ir tur, bet pašas nav.

"Fan-tas-tis-ki."

Man nav ne jausmas, vai viņa joprojām atrodas slimnīcā. Varbūt viņu ir paturējuši. "Ja tā padomā, vabūt viņa ir beigta. Mjā, tā būtu pārāk, pārāk liela vilšanās šajā spēles stadijā."

Nē, es nedomāju, ka viņa ir pagalam. Es būtu jutusi, ja tā notiktu. "Un, ja viņa nav beigta, viņa ir nevesela, vai ne?"

Viegls laupījums.

"Mūsdienās cilvēkus no slimnīcas met ārā neticami ātri. Ja viņa nemirst, tad atgriezīsies tajā viesu mājā. Viņas mantām joprojām jābūt tur."

Jā.

Man jābūt pacietīgai.

Četrdesmit piektā nodaļa

Tagad

Izrādās, ka Džuans dzīvo kotedžā - dzīvojamā rajonā, kas šķiet speciāli pielāgots senioriem. Viņa māja atrodas stūrī strupceļa galā - dvīņu māja ar akurātu zālienu un puķu dobēm priekšpusē, piebraucamo ceļu, garāžu kreisajā pusē un augstiem koka vārtiem, kas ved uz dārzu pagalmā.

Džuans palīdz Natālijai iet, turot pie veselā elkoņa, it kā viņa būtu veca sieva. Viņš ieved viņu dzīvojamā istabā, kurā kaut kas pēdējo reizi mainīts šķiet pagājušā gadsimta septiņdesmitajos gados. Grīdu sedz brūni rakstains paklājs, kas pieskaņots zaļi puķainām tapetēm un izbalējušam sārtam dīvānam, kā arī diviem atpūtas krēsliem. Elektriskais kamīns ir ievietots neīstā akmens kamīnā. Akurātās rindās abpus dekoratīvam dūmvadam sakārta kolekcija - aizjūga rotājumi no misiņa. Gaisā ir jūtama reibinoša vīraka smarža. Viņa paosta. Pačūlija? Stūrī pie loga pret sienu balstās trīs ģitāras. Pa grīdu ir izmētātas nošu lapas. Kafijas galdiņš ir gluži vai nobārstīts ar čipsu paciņām un tukšām alus pudelēm, tur redzama arī picas kārba.

"Tātad nav draudzenes," viņa secina, vēlreiz pārlaižot skatienu istabai. Pēc redzamajiem priekšmetiem ir grūti saistīt māju ar šo vīrieti.

- Iekārtosim tevi uz dīvāna, - ierosina Džuans, apsēdinot viņu stūrī, atbalstot pret vairākiem spilveniem un tad pārklājot Natālijas kājas ar skotu pledu. Viņš starojoši pasmaida. - Te nu tu esi, ērti kā blusa suņa kažokā. Es tikai ēē... mazliet piekopšu. - Džuans savāc pudeles, un Natālija redz, ka sārtums ceļas viņam līdz pakausim. - Un... ēē... Es atnesīšu mums kaut ko dzeramu, labi?

Viņš izsteidzas laukā no istabas, pirms Natālija paspēj pavaicāt par savu telefonu. Bet tas viņai patlaban ir visvairāk vajadzīgs, jo ir jāpiezvana Sašai, jāpastāsta par notikušo un jāpalūdz, lai draudzene atbrauc pakaļ.

Natālija nomet segu no kājām un pieslejas sēdus, atpūta viņai nav ne prātā, jo tādai greznībai nav laika. "Ir jāsameklē mana soma." Griežas galva, un viņa domā, ka tūlīt uzmāksies nelabums vai ģībonis. Varbūt abi divi. Natālija paliecas uz priekšu un vēlas, lai viņas smadzenes atgūst spēju skaidri domāt. "Tie ir medikamenti, protams, ka medikamenti. Cik ātri pāries iedarbība?" Viņa ir tik tālu no labas pašsajūtas, ka jebkādas iespējas dabūt Hariju šķiet smieklīgas. Tikai - tas nav nekas smieklīgs. Tā ir katastrofa. "Izbeidz!" viņa sev pārmet, "vienkārši saņemies. Ja ir griba, tad ir iespējas. Un Saša ir ideālā darba kārtībā, tātad izredzes joprojām ir." Viņa lēnām pieceļas sēdus, reibonis pagaidām ir pārgājis. "Soli pa solim. Vispirms atrodi to sasodīto telefonu."

Džuans atgriežas ar karstas šokolādes krūzēm, nevis tēju, kā Natālija bija gaidījusi, un apsēžas atzveltnes krēslā viņai blakus.

/

- Es nodomāju, ka tev pēc tādiem pārdzīvojumiem noderētu šokolāde spēkam, - viņš saka un padod viņai lielu krūzi, uz mirkli ieskatoties acīs un tad ātri novēršoties.

Man jāatvainojas par sava mitekļa stāvokli. - Viņš palūkojas apkārt un saviebjas. - Es tiešām ieraugu nekārtību tikai tad, ja pie manis kāds atnāk. Un es zinu, ka interjers ir mazliet novecojis, bet... nu, tā ir mana vectēva māja. Atstāja to man, kad nomira. - Viņš nopūšas. - Jau pagājuši vairāki gadi, bet es vēl neesmu gatavs ļaut viņam aiziet. - Džuans papūš dzērienu un iedzer malku. - Man viņa pietrūkst.

Natālija nespēj uz viņu skatīties, jo zina, kā tas ir, ja pietrūkst kāda mīļa cilvēka, un viņa negrib raudāt. Viņai vajag būt modrai, nevis jāļaujas sevis žēlošanai, kas var paņemt stundas no dzīves, pat dienas. Laiks iet uz priekšu, un viņai ir svarīgākas lietas darāmas. Viņa atkal iedomājas, ka jāpiezvana Sašai, un tad aptver, kur ir viņas telefons.

- Džuan? - Natālija viņam uzsmaida. - Tu droši vien nezini, kur ir mana soma, vai ne? Vai tā joprojām ir pie Mērijas? Saproti, man ir jāpiezvana draudzenei... tai, ar kuru man paredzēts šovakar tikties. Jāpasaka viņai, kas noticis. - "Vismaz vieni meli ir beigušies labi," viņa domā, iedzerdama muti no sava dzēriena cerībā, ka cukurs iedarbosies pret medikamentiem.

Viņš sarauc pieri. - Ak Dievs, jā, visticamāk, joprojām pie Mērijas. Taču neraizējies. Es aizskriešu pakaļ un atnesīšu, ja vēlies.

- Tiešām? - Viņas smaids kļūst platāks. - Es būšu ļoti pateicīga. Viņa ir tāda trauksmes cēlāja un nezinās, kur likties, ja es norunātajā laikā neieradīšos un viņa nevarēs ar mani sazināties.

- Saprotu, - Džuans attrauca. - Nekādu problēmu. Vajadzēs tikai desmit minūtes, lai nokļūtu turp un atpakaļ. Nemaz nav tālu.

Abi dažas minūtes sēž klusēdami, kamēr Natālija, lai uzturētu sarunu, apvaicājas Džuanam par vectēvu, un Džuans viņai izstāsta visu par savu ģimeni. Viņš zaudējis tēti, kad bijis jauns. Mamma bija medmāsa un strādāja maiņās, un Džuans daudz laika pavadīja ar vecvecākiem, kā arī ar Mēriju, sava drauga vecmāmiņu, kura katru dienu izņēma viņus no skolas. Pirms dažiem gadiem viņš pārcēlies dzīvot pie sava vectētiņa, kuram sākusies Alcheimera slimība, un kopis viņu līdz pat pēdējai stundiņai.

Džuana balss ir melodiska, iemidzinoša, un Natālija pazaudē sarunas pavedienu, tāpēc brīžos, kad viņai vajadzētu kaut ko teikt, iestājas klusums. Viņa visiem spēkiem pūlas noturēt vaļā acis. Domas vijas un pinas, brīžam aizmiglojas, un dažas sekundes vēlāk viņa ir aizmigusi.

Natālija pamostas sakarsusi un nosvīdusi un acumirklī apzinās, ka te noteikti kaut kas nav pareizi. "Kāpēc es šeit guļu, ko es šeit daru?" Viņa nomet segu un, sirdij krūtīs trauksmaini pukstot, pārlaiž skatienu istabai, meklējot kādu laikrādi. "Harijs. Man ir jāiet pēc Harija." Savu pulksteni līdz ar citām mantām viņa ir atstājusi pie Mērijas, un viņai nav ne jausmas, cik ilgi viņa ir gulējusi. Gaisā ir jūtams ēdiena aromāts, smaržo pēc tomātiem, ķiplokiem un siera. Viņa dzird dziedāšanu, ģitāras spēli un nolemj, ka Džuanam vajadzētu būt virtuvē.

"Vai viņš ir bijis pēc manas somas? Viņš noteikti to jau ir izdarījis."

Asas, dedzinošas sāpes jūtamas viņas plecā un rokā, puns pulsē un smeldz pakausī, un Natālijai ir nepieciešama minūte, lai saņemtos un vispār spētu domāt par piecelšanos. Tad viņa ir kājās un šūpodamās virzās uz durvju pusi, apņēmusies piezvanīt Sašai un doties ceļā.

Gridas dēļi čikst, viņai lēni ejot pa gaiteni un turoties pie sienas, lai nepakristu. Kad viņa ieiet virtuvē, Džuans paceļ skatienu no savas vietas pie galda. Taču kaut kas ir mainījies. Viņa acīs ir bardzība, kuras agrāk tur nebija, un Natālija atskārš, ka par šo cilvēku zina ļoti maz. "Viņš galu galā ir cietuma uzraugs!"

- Natālij. - Džuans noliek ģitāru, pieceļas un iet pie viņas.

- Es tikai prātoju... - Natālijas mugura tagad ir pret sienu, Džuans slejas viņai priekšā. Viņš brīdi klusē, un viņa acīs var nojaust apslēptas dusmas. Pāri viņa plecam Natālija ievēro pulksteni pie sienas. "Septiņi. Ko? Ak nē!" T krekls pielīp viņai pie ādas, sviedri izspiežas uz pieres. "Stunda, un Mērija paziņos policijai. Man nekas neizdosies."

- Labi. Es domāju, ka ir laiks, lai tu man pastāsti, kas patiesībā notiek. - Džuana balss ir stingra, žoklis sasprindzis, un viņš ir atspiedies pret stenderi, aizšķērsojot Natālijas ceļu laukā no virtuves. Viņa sejas izteiksmē ir jaušams izaicinājums un apliecinājums tam, ka viņš kaut ko zina.

"Protams, ka viņš zina. Viņš ir apmācīts noteikt, kad cilvēki melo." Natālijas acis šaudās uz visām pusēm, kamēr viņa mēģina izdomāt, ko teikt, un atgriežas pie Džuana, kad viņš ierunājas.

- Es piezvanīju Mērijai, lai pateiktu, ka tu esi šeit un ka es eju pakaļ tavai somai. Un viņa man pastāstīja ļoti interesantas lietas.

Viņš sakrusto rokas uz krūtīm.

- Lietas? - Natālijas sirds sāk joņot.

- Jā. Izskatās, ka tevi meklē policija. Dažādu iemeslu dēļ.

"Žēlīgs Dievs!" Mute veido vārdus, kas pazūd neizteikti.

Viņa mēģina izdomāt pieņemamu attaisnojumu, taču pretsāpju līdzekļi ir notrulinājuši viņas prātu un iztēle ir cieši iemigusi. "Es esmu slazdā. Tas ir viss. Harijs ir zudis. Uz visiem laikiem."

Viņa nokar galvu, kājas kļūst bezspēcīgas, un augums slīd lejup gar sienu, līdz viņa sēž uz grīdas un konvulsīvi šņukst.

- Klau, klau, nevar būt tik slikti. - Džuans atmaigst un notupstas viņai blakus, mierinoši apļo savu plaukstu viņai uz muguras. - Paklau, nāc, kaut ko ieēdīsim. Pēc ēdiena tu jutīsies labāk. Tad tu man pastāstīsi, kas notiek.

Taču Natālija nekustas, nelaimes smagums viņu spiež pie zemes.

Džuans apsēžas blakus, saņem viņas plaukstu starp savējām. Žests ir tik remdējošs, ka viņa norij jaunu skumju vilni.

- Natālij, es nedomāju tevi tiesāt, - viņš klusi nosaka. - Es tikai gribu zināt, kas notiek. Esi ar mani atklāta, lai es zinu, kā tev palīdzēt. - Viņa roka saspiež Natālijas plaukstu, un viņai gribas visu izstāstīt. Vārdi jau veidojas uz mēles.

- Es nezinu, ar ko sākt, - viņa nočukst.

- Kā būtu, ja tu pastāstītu, kāpēc tevi meklē policija?

- Mērija taču tev jau pastāstīja.

- Jā, protams, bet es gribu dzirdēt tavu versiju. Ar taviem vārdiem.

- Es... es... - Vārdi aizslīd atpakaļ dvēseles dziļumā. "Viņš mani ienīdīs, kad uzzinās."

- Redzi, Natālij, es esmu cietuma uzraugs un nedomāju, ka mani šokēs jebkas, ko tu varētu pastāstīt. Nudien, vari man ticēt.

Natālija ieskatās viņam acīs un saprot, ka viņai nav izvēles. Ja viņai ir kādas izredzes dabūt Hariju, tad jācer, ka Džu-ans viņai noticēs un būs viņas pusē. Tad viņš varētu pierunāt Mēriju nezvanīt policijai. "Pie viņa ir arī mans telefons, bez tā es nevaru sazināties ar Sašu, un nav nekādu cerību, ka mani plāni varētu piepildīties."

Tā nu viņa izstāsta Džuanam savas skumjās dzīves stāstu - visu, nevis saīsināto versiju, ko viņa atklāja Mērijai. Vārdi birtin birst pār lūpām, atbrīvojot Natāliju no noslēpumiem, kas ēda viņu dzīvu.

- Un tad... - Natālija saka, tuvodamās stāsta noslēgumam, kas līdzinās nonākšanai pie kraujas malas, kad tālāk iet vairs nav iespējams. Viņa novēršas. Acu priekšā zib tēli, un tas joprojām ir pārāk šokējoši, pārāk briesmīgi, lai aprakstītu. Elpa kļūst ātrāka, bailes sagrābj viņas galvu ciešāk un ciešāk, kad viņa vēlreiz izdzīvo visbriesmīgāko sava mūža dienu.

- Kuš, kuš, - saka Džuans, pievirzīdamies tuvāk. Viņš pievelk Natāliju sev klāt, un viņa ļauj galvai atslīgt uz vīrieša pleca, jūt siltumu no viņa rokām, kas apņēmušas viņas augumu. - Kuš, - Džuans nočukst viņas matos, piespiedis vaigu pie viņas pakauša. - Man nevajag zināt visus sīkumus. Es saprotu. Tu esi pārkāpusi pirmstermiņa atbrīvošanas noteikumus, jo gribi dabūt atpakaļ savu dēlu. Tevi ir krāpuši, tev ir melojuši visļaunākajos veidos. Ja es būtu tavā vietā, tad droši vien darītu tāpat. Tas nenozīmē, ka es to uzskatu par pareizāko metodi lietu nokārtošanai, bet, zini... Es saprotu.

- Nē. Nē, tu nesaproti, - Natālija attrauc. - Tur tā problēma. Tu neesi ne tuvu saprašanai. Es tev pastāstīju tikai pusi, vieglāko daļu. Tev ir jāzina par... to, kas notika cietumā. Man ir jāpastāsta par Katju.

Džuans pievelk viņu ciešāk. - Labi, nesteidzies. Pastāsti man, kad esi gatava.

Viņa dziļi ieelpo un sāk runāt.

Četrdesmit sestā nodaļa

Tagad

Nonākusi gandrīz līdz stāsta beigām, Natālija sastomās un apklust, jo nevēlas pievērsties pēdējai nodaļai. Psihes rētas ir dzijušas lēni, un tagad, kad viņa ir pieskārusies virsējam slānim, viss, ko ir gribējies aizmirst, nāk atpakaļ domās, pildot prātu ar murgainiem tēliem, ko viņa nespēj izturēt.

Viņa sakņūp uz priekšu, atbalstot pieri pret ceļgaliem, un aizver acis, it kā tādējādi nepatikšanas varētu pazust. Taču tās nepazūd. Virtuvē iestājas klusums, kuru pārtrauc tikai viņas seklā elpa un pulksteņa tikšķēšana.

- Tad... - Džuans saudzīgi ierunājas, - ...vai viņa... Vai tu viņu nogalināji?

Natālija sakniebj lūpas un iedomājas, ka tādu iznākumu būtu vieglāk pieņemt.

- Nē. - Viņa nopūšas. - Nē, es viņu nenogalināju. - Mute ir piespiesta ceļgaliem, viņa nespēj ieskatīties Džuanam acīs. - Es atceros, ka mani no viņas atrāva. Visur bija cietuma uzraudzes. Acīmredzot sporta zāles pārzine bija nokautēta un sasieta. Kad viņa atguvās, viņai izdevās sacelt trauksmi. -Natālija pagriež galvu, lai palūkotos uz Džuanu. Viņa sejas izteiksme ir akmenscieta, žoklis liecina par spriedzi. "Džu-ans mani tiesā," viņa domā. "Un ziņos par mani."

Natālijas krūtis atbalso katru sirds sitienu, jūtot, ka viņas nākotne un Harija drošība karājas bezdibeņa malā. "Man viņš ir jāpārliecina. Obligāti." Viņa sakož zobus un turpina. No tā atkarīga viņas dzīvība.

- Katju aizveda uz slimnīcu, darīja visu, ko varēja, bet viņa bija pārcietusi smadzeņu bojājumu. Tagad viņa ir ratiņ-krēslā. Nevar parunāt. Nezina, kur atrodas un kas apkārt notiek. Vismaz tā es dzirdēju. - Natālija nošņaukājas. - Un Mali, nu... - Viņa aizver acis un domās ir atpakaļ ģērbtuvēs, vēro, kā uzraudze pārbauda Mali pulsu. Natālijai aizžņaudzas kakls, un viņa tik tikko spēj parunāt. - Viņa nomira. Lauzts galvaskauss. - Natālijai vajag brīdi, lai atgūtos. - Novērošanas kameras nedarbojās, un vienīgā lieciniece bija Džekija. Viņa izgudroja pasaciņu par to, ka es to kautiņu iesāku un viņām visām uzbruku. Neticami, ja redz tās sievietes izmēru. - Natālija noslauka acis ar plaukstu. - Bet zini, tas bija viņas vārds pret manējo, un incidenta izmeklēšanā tika ņemti vērā visi aspekti.

Džuans tik ļoti koncentrējas, skatoties uz Natāliju, ka šķiet velkam domas laukā no viņas galvas, pārbaudām katru teikumu, lai saprastu, vai tā ir patiesība. Viņa novēršas un saviebjas, kad noskrāpē punu pakausī pret sienu. Apņēmusies viņu pārliecināt, ka briesmas ir īstas, Natālija stomās tālāk. Tam jānotiek jau tagad.

- Neviens cietumā mani negribēja tiesāt. Taču Katjas brālis uzstāja, lai man izvirza apsūdzības. Beigās mani apsūdzēja par smagu miesas bojājumu nodarīšanu. To nosauca par pārmērīga spēka lietojumu pašaizsardzības nolūkā. Un man pie soda pielika vēl papildu astoņpadsmit mēnešus. - Viņa sagrozās savā vietā, mēģinot mazināt pulsēšanu plecā, sāpes savos locekļos. - Acīmredzot Lehs saskaitās, domāja, ka spriedums ir pārāk saudzīgs. Sešus mēnešus pirms tam, kad mani grasījās atbrīvot, es sāku saņemt draudu vēstules, kurās bija teikts, ka viņš spīdzināšot un nogalināšot mani un Hariju. Tajā laikā tika izstrādāts projekts cietumu skaita samazināšanai, un varas iestādes nolēma atbrīvot mani dažus mēnešus pirms mana oficiālā datuma. Nekādas jezgas. Mani nosūtīja uz Ziemeļvelsu, kur, pēc viņu domām, es būšu drošībā. Taču es zināju, ka Lehs mani atradīs. - Natālija paskatās uz Džuanu. - Tu jau saproti, kā tas notiek. Uzpērk cietuma darbiniekus, lai iegūtu no viņiem informāciju.

- Jā. - Viņš pamāj. - Diemžēl.

- Tā nu man vajadzēja tikt pie Harija, cik ātri vien iespējams, kamēr Lehs nav noskaidrojis, kur es esmu. Man nācās pārkāpt atbrīvošanas noteikumus, ja es gribēju pasargāt Hariju.

- Oho! - Džuans nosvilpjas. - Ir nu gan stāstiņš. Tagad tu esi nokļuvusi neapskaužamā situācijā.

Uz mirkli aizkustināta no līdzjūtības viņa balsī, Natālija dziļi jo dziļi izelpo. "Varbūt," viņa domā, ķerdamās pie tievākā cerību salmiņa, "varbūt viņš ļaus man iet. Iedos man telefonu. Tas ir viss, kas man vajadzīgs."

- Jā, tas ir apmēram viss. Un ļaunākais ir tas, ka Lehs man sekoja.

Džuans iepleš acis. - Tu par to esi pārliecināta?

Natālija pamāj. - Kāds man sekoja no Daglasas līdz Pīlai, lai gan es nomainīju mašīnas numura zīmes. Es pat nenojaušu, kā tas iespējams, bet sekotājs... lai kurš tas būtu... šķiet, vienmēr zina, kur es esmu. Un tad es redzēju to pašu mašīnu stāvam pie Mērijas mājas. Tas noteikti ir viņš. - Izklāstījusi to visu Džuanam, Natālija ir vēl vairāk pārliecināta par briesmām, kas viņai draud, un augums neviļus nodrebinās, kad viņa iedomājas, ka izglābusies tikai par mata tiesu. - Kad nokritu pa kāpnēm, es nešaubījos, ka Lehs ir ieradies pēc manis.

- Nolādēts! - Džuans, raukdams pieri, skatās uz viņu.

- Man vajag parūpēties par Harija drošību, Džuan. - Viņa pasniedzas un paspiež viņa roku, lai uzsvērtu, cik tas ir svarīgi, liktu viņam sajust savas bailes. - Pārējais man ir vienaldzīgs.

Džuans, acīmredzot dziļi iegrimis domās, veras pāri istabai.

- Labi... Pirmais, ko mēs varam darīt, ir dot ziņu policijai par Lehu. Dabūt viņu no šejienes projām. - Viņš paskatās uz Natāliju. - Ja vēlies, es to varu izdarīt anonīmi.

Par to Natālija nav domājusi, bet priekšlikums ir saprātīgs. Viņa pamāj. Taču kādā brīdī policijas iesaistīšana var sagādāt viņai nepatikšanas, un viņa nav gatava to pieļaut. Ne tad, ja vēl aizvien ir izredzes aizbēgt ar jahtu. "Man vajag manu sasodīto telefonu!"

- Vai Toms zina, ka Harijam draud briesmas?

Natālija pakrata galvu un saviebjas. - Toms manī neklausīsies. Viņš vienkārši domās, ka es mānos. - "It sevišķi pēc starpgadījuma rotaļu laukumā." - Bet viņš varētu uzklausīt manu draudzeni. Taču viņas numurs ir manā telefonā, un mans telefons ir...

Džuans nokautrējies pabeidz viņas teikumu. - Joprojām pie Mērijas. Baidos, ka manu uzmanību novērsa ēdiens. Godīgi, es biju tik izbadējies, ka būtu varējis apēst mazu ēze-līti.

Natālija nespēj nejust aizkaitinājuma spazmu, jo bez telefona viņa ir bezspēcīga, pilnībā atkarīga no Džuana. "Un visa šī runāšana ne pie kā nenoved. Kas zina, cik ilgs laiks policijai būs vajadzīgs, lai reaģētu uz kaut kādu mājienu. Tās drīzāk varētu būt dienas, nevis tūlītēja rīcība, kas man ir vajadzīga." Viņa iekož sev lūpā, prātodama, kā lai visu pasteidzina, sasprindzinājums iegulst savainotajā plecā, liekot sāpju adatām izskriet augšup un lejup pa kaklu.

- Nav laika. Mērija solīja zvanīt...

Viņu pārtrauc Džuans: - Mērija teica, ka nezvanīs policijai, jo zina, ka tu esi pie manis. Tātad šovakar nav laika limita. Un Toms nedosies projām ātrāk par rītdienu. - Džuans pietraušas kājās un padod viņai roku, lai palīdzētu piecelties. - Tev vajadzētu kaut ko ieēst, lai saglabātu spēku. Un, kamēr tu to darīsi, es gribu pārbaudīt kādu ideju. Es kaut ko dzirdēju... Tas var būt un var nebūt pareizi. Taču var izmainīt lietas attiecībā uz Tomu.

- Man tikai ir vajadzīgs mans telefons, Džuan. - Viņa lūdzas ar skatienu. - Ļauj piezvanīt Sašai. Tev šajā lietā nav jāiesaistās, viņa atbrauks man pakaļ. Tad es būšu projām, un manas problēmas vairs nebūs tavējās. - Tad viņa vismaz varēs kontrolēt ātrumu, kādā viss notiek. Būt bezpalīdzīgai ir gandrīz vai neizturami. Sāpes liek viņai aizvērt acis un prātot, ko vēl viņa varētu darīt, lai tiktu laukā no Džuana mājas.

- Klau, neraizējies. Es gribu palīdzēt un aiziešu pakaļ tavām mantām, kad būšu piezvanījis.

Natālija palūkojas uz Džuanu, mēģinot novērtēt viņa motīvus. "Viņš ir manā pusē vai tomēr ir mans cietuma uzraugs?"

- Es būšu prom tikai kādas desmit minūtes. Pēc tam mēs vienosimies par prioritātēm. Kopā. Es nedarīšu neko, ko nebūšu tev pateicis, labi?

Runājot viņš paraugās sānis, tikai uz mirkli, bet pietiekami ilgi, lai Natālija sāktu šaubīties. "Vai es drīkstu uzticēties šim cilvēkam?"

Četrdesmit septītā nodaļa

Tagad

Tā... "Paldies velns par džinu" - tas ir viss, ko es varu pateikt.

Šodiena izvērtās par ārprātīgu savārstījumu, ne dienu. Kas par šausmām! Tu domā, ka viss ir nokārtots, un tad, bums, izrādās, tavās rokās iekrīt cita nelaime.

Bet tagad tas ir nokārtots. Un Harijs ir noslēpts drošā vietā, gatavs, tā ka man vairs nav par to jāraizējas. Ir jādomā tikai par to meiteni.

Ak, ak, pagaidi mazliet.

Varbūt es esmu aizsteigusies pati sev mazliet pa priekšu. Es tiešām ticu, ka nupat kaut ko dzirdēju.

Jā, vēl gārdz.

"Ha ha! Mirsti lēnā un briesmīgā nāvē, tu nožēlojamais āksts! Domāji, tu esi tik liels, vai ne? Kāds, no kura ir jābaidās? Ak, kā varenie ir krituši!"

Četrdesmit astota nodaļa

Tagad

Džuans sēž pie virtuves galda, apbruņojies ar bloknotu un pildspalvu, un mēģina izšķirot informācijas gūzmu, ko Natālija tikko iemeta viņam smadzenēs. Tas tik bija stāstiņš, šaubu nav, un viņš pūlas izdalīt svarīgāko, lai varētu izlemt, ko darīt vislabākā rezultāta iegūšanai.

Viņš sev ir pagatavojis krūzi kafijas, cerot, ka dubulta kofeīna deva liks prātam koncentrēties, un viņš to tagad malko, vilkdams ķeburus uz tukšas papīra lapas un gaidīdams, kamēr kafija iedarbosies, bet neatstāj nojauta, ka pēc dažām stundām viņam būs vajadzīga visa modrība, jo vienā brīdī tā vai citādi notiks neizbēgamais.

Beidzot viņam ir izdevies pārliecināt Natāliju, ka ir jāatpūšas dzīvojamā istabā, un viņa ir dabūjusi arī pretsāpju līdzekļus, kas, kā viņš cer, Natāliju iemidzinās un dos viņam iespēju padomāt. Nedrīkst zvanīt, kad Natālija klausās. Nedrīkst radīt iespaidu, ka viņš nav noticējis Natālijas stāstam. "Jo būtībā es ticu, vai ne?" Džuans atceras sāpes viņas balsī, skatienu viņas acīs un zina, ka Natālijai viņas stāsts ir īsts. Viņš pārlaiž plaukstu matiem. "Tomēr tas nav tas pats, kas patiesība, ne? Cilvēki sāk ticēt visādām lietām, jo nespēj skatīties acīs īstenībai." Viņš to ir redzējis darbā. Daudzas daudzas reizes.

"Bet..."

Domādams viņš bungo ar pildspalvu un atgriežas pie tā paša secinājuma. "Natālija ir mani pārliecinājusi, labi, bet es būtu idiots, ja to nepārbaudītu pirms zvanīšanas papildspēkiem." Kaut puse viņa skolasbiedru strādā tajā vai citā valsts iestādē, viņš negrib kļūt par galveno iemeslu jociņiem. Atkal.

Džuans iztēlojas smīnu Dena Kveila sejā, kad viņš stāv krogā un stāsta visiem, kas gatavi klausīties, kāds vientiesis ir Džuans. Kā viņš ļāvis vēl vienai klaidonei sevi apmuļķot. Godīgi, Džuanam vienu brīdi Dens visnotaļ patika, bet ir kļuvis neciešams kopš paaugstināšanas par seržantu. "Labs savā darbā, bet tas nenozīmē, ka viņš nespēj nokaitināt."

Džuans pabeidz dzert kafiju un sāk rakstīt, izcelt Natālijas stāsta galvenos elementus, zīmēt notikumu ķēdi. Tad viņš sagatavo sarakstu ar pārbaudāmajām lietām. Būtu lieliski, ja policija tām pievērstu pastiprinātu uzmanību.

Viņa māsa Flisa strādā Finanšu ministrijas nodokļu departamentā. Un viņš ir pārliecināts, ka māsa pieminēja izmeklēšanu kādas ienākumu menedžmenta kompānijas negodīgajā grāmatvedības praksē. Tā ir nopietnākā lieta, ar ko Flisa ir nodarbojusies, un viņa bija satraukta par kādu jaunu informāciju, kas viņas argumentus padarīja neapstrīdamus. Tuvākajās dienās tika plānots arests. Protams, māsa nedrīkstēja izpausties plašāk, bet Džuanam ir nojauta, ka tas aizdomās turamais varētu būt Toms. Šo asociāciju izraisīja kaut kas no māsas stāstītā. Tādējādi arī varētu izskaidrot Toma steidzīgo pārcelšanos uz Kuveitu - uz valsti, kura nav parakstījusi izdošanas līgumu ar Apvienoto Karalisti. "Viegli tur noslēpties tēva aizsegā. Tātad, ja tas ir Toms, kuru viņi ir pieķēruši, man par saviem secinājumiem būtu jāpaziņo policijai, lai viņu šovakar savāc."

Katjas un Leha saistību ar pēdējiem notikumiem var pārbaudīt Džuana darba kolēģis Bens. "Viņš ir saprātīgs puisis, īsts draugs, kurš neuzdos pārāk daudzus jautājumus, turklāt ir parādā man vienu otru pakalpojumu." Džuans zina, ka Bens šovakar ir apsardzē, un pēc slēgšanas tur ir klusi, tātad viņam būs nedaudz laika izpētei. "Daudz laika jau nevajadzēs. Mazliet vairāk informācijas par šī Leha pagātni, un man būtu vieglāk panākt, lai policija ņem nopietni draudus Natālijas un viņas dēla dzīvībai."

Tāpat ir nepieciešams pateikt Mērijai, lai vēl nedodas uz mājām. Katram gadījumam. "Lehs var tai uzbrukt, un būtu briesmīgi, ja apburošā kundze kaut kādā veidā tiktu iepīta šajā lietā. Viņai jāpazvana vispirms."

Vēl ir jāpārbauda automašīnas numura zīme. Natālija bija to iegaumējusi. Tā izsniegta Menas salā, tātad nevajadzētu rasties grūtībām. Automašīna var būt īrēta, taču viņš no pieredzes ir iemācījies neizdarīt pieņēmumus. Policijai būs viegli to noskaidrot. "Bet es netaisos zvanīt kaitinošajam seržantam, kamēr nebūšu salicis visus pierādījumus glītā rindiņā. Mans kolēģis gudrītis Tobijs bez problēmām dabūs man to informāciju. Viņam patīk zināms izaicinājums."

Džuans ieskatās savā sarakstā un noliek pildspalvu. Ar to vajadzētu pietikt.

Pirms zvanīšanas viņš dodas paraudzīties, kā klājas Natālijai, un pie sevis pasmaida, kad atrod viņu jau aizmigušu. Sievietes seja, kad tajā vairs nav redzamas raizes, ir satriecoši skaista: ar augstajiem vaigu kauliem un rožu pumpuram līdzīgajām lūpām. Natālija šķiet tik jauka, ka viņam gribas pasniegties un noglāstīt viņas vaigu, aizslaucīt viņas sāpes. Viņš sabāž rokas kabatās un brīdi vēro guļošo, viņa sirdi ir pārpludinājusi jauna apņēmība atrisināt šīs mīklas un palīdzēt viņai, kā vien iespējams.

Viņš īsti nezina, kāpēc viņu tā pievelk nepatikšanās iekļuvušas sievietes, bet tā ir bijis vienmēr. "Vājā vieta," apgalvo viņa māsa. Džuans sev atgādina, ka tas nekad nav beidzies labi, bet atvaira šo domu. "Pēc pagātnes nevar spriest par nākotni." To saka viņa jaunieši cietumā. To sacīja Mērija, kad viņš bija puika. Un tam viņš tagad ticēs.

Džuans izzogas no istabas un aizver aiz sevis durvis, tad apsēžas pie virtuves galda un paņem telefonu. Paiet gandrīz pusstunda, iekams viņš beidz pēdējo sarunu. Kofeīns un adrenalīns ir apvienojušies un kļuvuši par lielisku degvielu viņa smadzenēm, prāts dūc līdzi kā motocikls ideālā kārtībā.

Žēl, ka viņš nevar sazvanīt Flisu. Bet māsa atzvanīs, tiklīdz varēs. Džuana draugi, noklausījušies fragmentus no stāsta par Natāliju, domā, ka viņš ir sajucis prātā. Visu nezina neviens. "Galu galā, tas nav mans stāsts, vai ne? Es esmu devis tikai tik daudz informācijas, lai saņemtu nepieciešamo palīdzību. Drusciņas kā krustvārdu mīklā."

Tātad...

Viņš spaida pildspalvas uzgali. Neko vairāk viņš izdarīt nevar. Viņa darba bites ir saņēmušas uzdevumus, un viņam atliek tikai gaidīt.

Taču tas ir gluži vai neiespējami.

Notikumu pārstāstīšana ir vairojusi briesmu sajūtu, kas sēž viņam uz pleciem un mudina rīkoties.

Džuans nolemj aiziet uz Mērijas māju pēc Natālijas mantām, jo viņiem ir vajadzīgs viņas telefons. Tas neprasīs vairāk par desmit minūtēm. Viņš pārliecinās, ka Natālija vēl joprojām guļ. "Viņa pat nezinās, ka esmu izgājis." Tomēr viņš uzraksta zīmīti un noliek to uz virtuves galda zem pretsāpju līdzekļiem. Katram gadījumam. Tad viņš uzvelk savu ādas žaketi, uzmauc ķiveri un dodas ceļā, ļoti klusi aizverot ai/ sevis sētas puses durvis.

Pēc piecām minūtēm viņš novieto motociklu ieliņā aiz Mērijas mājas, atrod zem puķu poda rezerves atslēgu un ieiet, kamēr domas šaudās prātā kā motocikli Menas sacīkšu trasē. Jautājumi un atbildes. Jautājumi un atbildes.

Uzmundrina tas, ka Mērija tic Natālijai un ir piekritusi nakti pārlaist pie meitas. Viņa ir gudra sieviete, un Džuans uzticas viņas spriedumam vairāk nekā savējam. Kolēģus tomēr vajadzēja vairāk pārliecināt, un Džuans secina, ka tas tiešām skanēja mazliet melodramatiski. Bet - viņi nav sastapuši Natāliju, nevar redzēt, cik ļoti viņai sāp dvēsele, nespēj sajust bailes, kas no viņas staro. To nevar notēlot.

"Tomēr Natālija man meloja." Viņš sakniebj lūpas un piespiež sevi pieņemt izaicinājumu. "Ne par lietām, kas ir nozīmīgas," viņš nolemj un turpina iesākto.

Viņš atrod Natālijas somu, kas kritienā apstājusies kāpņu pakājē, un pārbauda viņas guļamistabu, lai pārliecinātos, ka nekas nav aizmirsts. Nespēdams atturēties no skatīšanās pa logu, viņš nopēta promenādi, bet neredz nevienu sudrabotu automašīnu.

"Ja Lehs nav šeit, tad kur, ellē, viņš ir?"

Jautājums ir uzstājīgs, tam ir jāpievērš uzmanība. Natālija teica, ka Lehs allaž zina, kur viņa atrodas. "Varbūt kaut kāda izsekošanas ierīce." Taču Džuans neko nezina par šīm lietām. "Varbūt viņš zina, kur Natālija ir pašlaik?" Ieplestām acīm Džuans uz acumirkli apstājas, tad nosteidzas lejā pa kāpnēm. "Nē, neviens nevar zināt, kur viņa ir. Ja vien..." Viņš dziļi ievelk elpu. "Ja vien Lehs negaidīja pie slimnīcas un nesekoja mums līdz manai mājai. Tas nav neiespējami. Tobrīd es pat neiedomājos pārbaudīt, kas ir aiz muguras."

Viņš aizslēdz sētas puses durvis, paslēpj atslēgu un skrien atpakaļ pie sava motocikla. Natālijas ceļasoma ir viņam plecos. Sirds sitas drudžainā ritmā. Viņš pārlaiž skatienu ieliņai. Neviena nav.

Telefons iedūcās, un viņš paskatās ekrānā.

- Jā, Ben. Runā ātri, draugs.

- Lai notiek. Tātad Lehs Vozņackis ir Viņas Majestātes cietumā Mančestrā. Izcieš sodu par slepkavības mēģinājumu. Nebūs brīvībā vismaz nākamos divpadsmit gadus.

- Ko?

- Jā. Noteikti tas pats tips. Māsa Katja ir Dienvidmančes-tras aprūpes centrā.

- Tu esi par to pārliecināts? Viņš noteikti ir cietumā?

- Jā. Simtprocentīgi. īsts nelietis. Mēģināja nogalināt vienu no savām prostitūtām. Tā kā viņš ir recidīvists, maz ticams, ka viņu atbrīvos pirms termiņa.

Džuans nosvilpjas. - Labi, paldies par to, draugs. Esmu tev parādā.

Viņi atvadās, un Džuans apsēžas uz motocikla, paberzē zodu, ar pirkstiem parausta ataugušo bārdu. "Ja Lehs nesekoja Natālijai, kurš nelietis tad?"

Četrdesmit devītā nodaļa

>

Tagad

Natālija spēji uzraujas no miega. Viņa ir pagalam stīva un tik tikko var pakustēt. Galva ir noreibusi, it kā viņa būtu dzērusi, un paiet mirklis, līdz viņa sāk visu atcerēties.

"Es esmu Džuana mājā. Drošībā."

Viņa atkal atguļas dīvānā. Sāpes ir tik stipras, ka kreisais plecs šķiet divreiz lielāks nekā parasti. Lauztā plauksta pulsē un sāpes uzšaujas līdz pat pakausim.

Mājā valda klusums, pārāk liels klusums. Viņa jūt, ka ir viena pati, un neizpratnē sarauc pieri.

Kādu brīdi viņa ieklausās.

Nekā.

Cauri gaitenim Natālija ieiet virtuvē, maziem pussolīšiem, jo gurni negrib kustēties. Piepūle no iešanas raida sāpju signālus uz nervu galiem, un viņa ievaidas pie katra soļa kā eņģes, kas prasās pēc eļļošanas. "Neesi nožēlojama," viņa sev saka, bet no tā nekas nemainās.

Paciņa ar pretsāpju līdzekļiem ir galda vidū atbalstīta pret ūdens glāzi, un viņa tiecas pie tās kā ceļinieks tuksnesī, kurš grib nokļūt oāzē. Viņa atknibina paciņu vaļā, izspiež pāris

lablešu sev plaukstā un norij. Iespējams, ir par agru dzert vairāk, bet pēdējās tabletes iedarbība jau ir beigusies. "Ja es plānoju vispār kaut ko panākt, ir jātiek vaļā no sāpēm."

Natālija atbalstās pret galdu un prāto par to, pēc cik ilga laika tabletes iedarbosies. Tajā mirklī viņa ierauga zīmīti, kas uzrakstīta tādā rokrakstā, ar kuru lepotos katrs ārsts.

"Aizgāju pie Mērijas paņemt tavas mantas. Būšu pēc apmēram 15 minūtēm."

Džuans pat ir atzīmējis rakstīšanas laiku. Natālija paskatās uz pulksteni un secina, ka viņš aizgāja pirms desmit minūtēm. Piepeši smadzenes ir aptvērušas, ko patiesībā pulkstenis rāda. Astoņi četrdesmit. "Jau? Diena neizbēgami grasās izdzist, un es neko neesmu sasniegusi. Taču Džuans varbūt ir," viņa sev atgādina. "Kam viņš ir piezvanījis? Ko viņš ir uzzinājis? Cik laipni no viņa puses, ka viņš gribēja aktīvi piedalīties melodrāmā, gar kuru viņam nav nekādas darīšanas. Tas ir mazliet dīvaini, ne?" Plauksta nervozi ķeras pie matiem. "Ak nē! Viņš ir nolēmis par mani ziņot."

Doma izčūkst viņai cauri, un Natālija pieceļas kājās, tagad pavisam modra un pārliecināta, ka viņai ir taisnība. "Kāpēc lai viņš tā nedarītu? Tas būtu tikai saprātīgi. Es to nedrīkstu pieļaut. Nedrīkst padoties. Bez cīņas ne. Vismaz jāmēģina darīt pēc sava prāta, vai ne tā?" Pat par spīti savainojumiem, viņa nav atmetusi cerību atrast veidu, kā uzmeklēt Hariju un nogādāt viņu drošībā.

"Saša man palīdzēs." Acis ieplešas, un viņa taustās aizmugures kabatā pēc telefona. Bet aparāta tur nav. Tikai papīra gabaliņš ar Toma adresi. Viņa iebelž sev ar delnu pa pieri. "Velns! Velns! Velns! Telefons joprojām ir pie Mērijas." Sašas palīdzība jau atkal nav pieejama. Patiesībā jebkāda palīdzība nav pieejama bez viņas kontaktiem un veida, kā tos paturēt.

"Džuans būs atpakaļ kuru katru bridi. Man jāiet."

Viņa vēlreiz paskatās uz adresi. "Es varu līdz turienei aiziet, vai ne? Paldies Dievam, es nepateicu Džuanam, ka zinu, kur Toms dzīvo. Paies laiks, kamēr viņš izdomās, kurp es aizgāju. Un ap to laiku, ja Dievs dos, es jau būšu aizbraukusi no salas." Kā tieši tas notiks, viņai nav ne jausmas. "Bet ir jātic sev. Savai spējai izdomāt, kā izkulties no nepatikšanām. Un, ja viss noiet greizi, iznākums nevar būt ļaunāks par Džuana plānu, vai ne?"

Natālija paskatās uz pulksteni. Četrpadsmit minūtes kopš viņa aiziešanas. Sirds iepukstas straujāk. Viņa iedzer pāris pretsāpju tablešu un aizklunkurē uz sētas puses durvīm.

Pagalms aiz mājas ir necils, var redzēt mauriņu, ko apņem pāraugušu puķu dobes, un tālāk augstu žogu. Vārti ved uz ielu, un viņa jau grasās tos atvērt, kad apstājas un atraujas, it kā aizšaujamais būtu viņu apdedzinājis. "Tur var būt Lehs!" Steigā tikt projām Natālija par viņu ir gandrīz aizmirsusi un tagad palūr starp vārtu līstēm. Paiet daži klusi mirkļi, pirms viņa uzdrošinās pa tiem iziet.

Vakars ir pelēks, gaiss ir pilns ar smalkām lietus lāsēm un jūras gādātu miglu, kas kutina seju un slāpē skaņu. Natālija turas pie mājas sienas, maņu orgāni ir moži. Drīz skatienam atklājas strupceļš. Tuvumā neviena nav, visas automašīnas ir novietotas piebrauktuvēs. Nekā aizdomīga.

Natalija apzinās savu elpu, kas ir smaga un apgrūtināta. "Viss notiek pēc plāna," viņa sevi mierina. "Šī ir tā diena. Diena, kad es dabūšu Hariju atpakaļ."

Toma adrese ir īsa, to ir viegli iegaumēt, ceļš līdz turienei liekas pavisam vienkāršs. Taču viņa nezina, kur atrodas, nezina, kādā virzienā viņai jāiet. Viņa minstinās, iesvīst. Viņai jākustas, jātiek projām, kamēr Džuans nav atgriezies. "Griezies pa labi."

Katrs solis liek viņai saviebties, taču, kad muskuļi iesilst un pretsāpju līdzekļi sāk iedarboties, sāpes nomierinās līdz paciešamam līmenim. Gaita kļūst ātrāka, un viņa aiz katra stūra cer atrast galveno ceļu un pavaicāt kādam virzienu. Noklab automašīnas durvis, atskan kliedziens, balsu murdoņa. Kāds tuvojas. Natālija šķērso ielu. No tumsas rēkdams izbrāžas motocikls, pašaujas viņai garām un pazūd visaptverošajā miglā. "Vai tas bija Džuans?" Viņa steidzas tālāk.

Pēc dažām minūtēm viņa ir nonākusi apļveida krustojumā blakus krogam un tirgotavu rindai. Tur ir atvērts sīk-preču veikals, un spožā gaisma velk Natāliju uz turieni kā liesmas naktstauriņu.

Veikals ir mazs un šaurs, pārblīvēts ar precēm. Pie durvīm ir saldētava sendvičiem un dzērieniem. Un pie letes jauna meitene ar pavecāku sievieti tērzē par laiku. Natālija izvēlas ūdens pudeli un gaida.

- Es šeit esmu brīvdienās uz dažām dienām, - Natālija saka, kad maksā pie kases. - Un gribu apciemot draudzeni. Es dabūju adresi, un viņa man paskaidroja, kur tas ir, bet... Nu, es esmu mazliet nomaldījusies un... Ja godīgi, man nav ne jausmas, kur es atrodos! - Natālija savelk seju grimasē, it kā būtu muļķe, un meitene smejas. - Vai tu varētu man pateikt virzienu?

- Tas ir vienkārši, - attrauc meitene. - Mēs te visiem piegādājam laikrakstus. Kāda ir adrese?

- Belamonas kotedža. - Natālija sašķoba seju. - Atvaino, tas ir viss, kas man ir.

- Pīlā?

Natālija pamāj. - Jā, tieši tā.

Meitene lēnām papurina galvu. - Atvaino. Baidos, ka tas neizklausās pazīstami.

- Es pārbaudīju kartē, un tas ir pie Pūrtaunas ceļa. Taču es nezinu, kur tas ir.

Meitene atplaukst un smejas. - Šis ir Pūrtaunas ceļš. Pīla atrodas pa labi. Es zinu, tur ir dažas kotedžas gar visu ceļu. Varbūt tev vajadzīga viena no tām.

Natālija var iztēloties karti un smaida. Pa galveno ceļu jāiet kādu jūdzi un tad jānogriežas pa labi. Vienkārši.

- Spoži. Liels paldies. - Viņa tiek ārā no veikala. Gribas skriet, taču viņa nespēj neko vairāk par ašu soli. "Nav tālu, nav tālu." Viņa steidzina sevi uz priekšu. "Augstākais, piecpadsmit minūtes."

Ir dzirdams tikai viņas soļu troksnis. Ir redzama tikai migla. Garām pabrauc dažas automašīnas, un viņa piespiežas pie žoga un pagriežas ar muguru pret ceļu katru reizi, kad izdzird motora rūkoņu. Katram gadījumam.

Drīz vien viņas mati ir pielipuši pie galvas, apģērbs kļūst mitrs, un Natālija ir priecīga, kad nonāk pie ieliņas, kas ved līdz Toma mājai. Solis no jauna atgūst mērķtiecību, un pēc dažām minūtēm viņa nonāk līdz ļodzīgiem metālkaluma vārtiem, pie kuriem ir piekārta koka zīme, kas norāda, ka viņa ir atradusi pareizo vietu. Līkumots piebraucamais ceļš noved pie noplukušas divstāvu kotedžas, kas kādreiz bijusi balta, bet ko tagad izraibina zaļas aļģes. No logu rāmjiem lobās nost krāsa. Var saredzēt panīkušu zālienu, ap kuru ir augsts, nolaists ligustru dzīvžogs. Lieli koki gluži kā sargkareivji slejas virs ieejas, un biezā lapotne rada nomācošu iespaidu. Ūdens pil no lapām, ik pa brīdim pārtraukdams klusumu.

Slapjās kājas pamazām kļūst nejutīgas. Natālija nodreb. "Kā varenie ir krituši," viņa nodomā, jo bija cerējusi ieraudzīt savrupmāju, nevis šo netīro mājeli. Aizkari ir aizvilkti, bet pa logiem spīd gaisma. Viņas sirds nodreb. "Lūk. Viņš ir mājās."

Natālija nopēta māju un dārzu, raudzīdamās, vai tai nav otra ieeja, un meklēdama iespējamās paslēptuves. Kaut kas piesaista viņas skatienu, un viņa pievēršas tam ciešāk. Automašīnas aizmugure. Sudrabots universālis. Novietots garāžas priekšā.

"Tas pats." Natālija spēji ievelk elpu. "Un tas nozīmē vienu no divām lietām. Vai nu Lehs ir nokļuvis te pirmais, vai arī tas bija Toms, kurš man sekoja."

Viņa paslēpjas aiz dzīvžoga un mīņājas no vienas kājas uz otru, cenšoties izstrādāt rīcības plānu. "Ja tas ir Lehs, man jāiet atpakaļ pēc Džuana. Jāiesaista policija. Nešauboties. Harija drošībai jābūt pirmajā vietā. Taču, ja tas ir Toms, tad tā ir cita lieta."

Šīs domas pārtrauc čaboņa aiz muguras. Tad vēlreiz. "Soļi?" Mati pakausī saceļas gaisā. Adrenalīns šaujas cauri viņas ķermenim.

Natālija sagatavojas un pagriežas.

Piecdesmita nodaļa

Tagad

Kad Džuans ir gandrīz mājās, viņam pie krūtīm iedūcās telefons. Viņš nogaida, kamēr ir nokļuvis līdz savam piebraucamajam ceļam, un konstatē, ka zvanītāja bija māsa.

- Sveika, Flisa! - viņš iesaucas, kad viņa atbild. - Uzzināji jaunumus?

- Beidzot! Es skrienu, tā ka jārunā ātri. - Viņa izklausās aizelsusies, vārdi klūp cits pār citu.

- Tātad es pieļauju, ka izmeklēšanā aizdomās turamais ir Toms Vilsons?

- Viņš ir persona, par kuru interesējas. - Flisa izsakās pareizi, oficiāli. - Tāpat kā viņa sieva. Un tas ir viss, ko es varu pateikt.

- Ak, paklau, Flisa. Pasaki man kaut ko vairāk. - Džua-na balss ir asa. - Nespēlē nu lielo māsu. Es saprotu konfidencialitāti tikpat labi kā tu. Un te ir runa par bērna dzīvību.

- Labi, labi, nomierinies, pārstāj pukoties. - Viņa dziļi ieelpo. - Mēs viņus turam aizdomās par naudas nopludināša-nu no klientu kontiem. Runa ir par miljoniem. Un meliem ziņojumos par ienākumiem. Viņa ir kompānijas direktore, lai gan nav iesaistīta kompānijas ikdienas lietu kārtošanā. Vairāk starpniece, jaunu klientu piesaistītāja un tamlīdzīgi. - Fli-sa brīdi klusē. - Neuzdrīksties to atkārtot. Neko no teiktā. Nevienam pašam. Skaidrs? Man būs lielas nepatikšanas, ja...

- Ak, Flisa, - Džuans atcērt. - Tu zini, ka vari man uzticēties. Turklāt... kam lai es izstāstu?

Flisa nopūšas. - Pirmkārt, tai sievietei, kas pie tevis palika. Tu nedrīksti viņai stāstīt, ka esi to uzzinājis no manis, labi?

- Jā, jā. Es esmu kluss kā kaps.

Māsa nošmaukstina lūpas, un Džuans var iztēloties viņas saraukto pieri un dziļo rievu starp uzacīm. "Ko gan viņa sagaida, ja izturas pret mani kā pret sasodītu piecgadnieku?" domā Džuans.

- Un tālāk? - viņš noprasa.

- Informāciju par to, ka Toms Vilsons pamet salu, es nodevu savam priekšniekam. Un tagad viss notiek paātrinājumā. Viņš grib, lai es vakarā atgriežos birojā. Tā nu es domāju, ka viss notiks pietiekami strauji.

Džuans mirkli apdomājas. - Bet... ja nu viņš Natālijai meloja? Ja nu Vilsons jau ir pametis salu? Viņš var būt jau simtiem jūdžu no šejienes.

- Nē, viņš nekur nav devies. Lidosta jau pirms pāris nedēļām ir brīdināta, ka šis cilvēks ir jāaiztur, un katram gadījumam informēti arī apsargi uz prāmja. Ja es pareizi saprotu, policija kārto orderi viņu arestam. Tāpēc, zini, man ir jābūt birojā, jāpārliecinās, ka visi pierādījumi ir kārtībā.

- Kā tu domā, kad viņus savāks?

- Šovakar, tas nu ir skaidrs. Iestādes var darboties visai ātri, ja tām vajag. Varbūt tas notiks kādas stundas laikā. Tā uzskatīja mans priekšnieks, bet viņš šobrīd ir mazliet par daudz satraucies, tātad...

- Oho, tik ātri? - Džuans tagad kāro beigt sarunu. - Fli-sa, tu esi pati labākā. Paldies.

Viņš atvieno telefonu, iekams māsa paspēj atvadīties. Prātā valda juceklis.

"Vai Natālijai ir labāk runāt ar Tomu pirms vai pēc tam, kad viņš ir arestēts? Un viņa sievu arī arestēs. Vai tas dod Natālijai tiesības uz aizgādību? Varbūt tagad vairs nav nekādas steigas, ja Leha pat nav uz salas?" Džuans nopūšas. "Kas par ķēpu!" Vislabāk būtu par to izrunāties ar Natāliju, noskaidrot, ko viņa grib darīt. Taču viņiem būs jāizlemj ātri.

Piecdesmit pirmā nodaļa

Tagad

Natālija pagriežas uz papēža, domājot par labāko uzbrukuma veidu, ņemot vērā savu kustību ierobežojumu. Sirds lēkā gluži kā ritmu zaudējis bērns uz batuta. Tad viņa ierauga, kas stāv viņai aiz muguras, piespiež plaukstu pie krūtīm un iztaisnojas.

- Apžēlojies, tu mani nobiedēji. - Natālija saraustīti ievelk elpu un, kājām drebot, atbalstās pret dzīvžogu. - Fū.

Saša ir melnā sporta tērpā un kurpēs un stāv, iespraudusi rokas sānos. Mati ir savīti nevīžīgā mezgla, uz sejas nav kosmētikas. Acis ir piesarkušas, seja izskatās tikpat savilkta, cik Natālija jūtas.

"Taču viņa vismaz ir saģērbusies rīcībai, gatava palīdzēt.”

- Paldies Dievam, ka tu esi te, - saka Natālija. - Es mazliet kritu panikā, nezināju, kā lai dabūju Hariju viena pati. Paskaties, kādā stāvoklī es esmu!

Saša nopēta Natālijas augumu no augšas līdz apakšai un sarauc pieri. - Sasodīts, Nata! Kas, ellē, notika?

- Garš stāsts. - Natālija nopūšas. - Bet, klau, tagad nav laika pie tā kavēties. Kāds man seko, un laikam viņš ir nonācis šeit pirmais.

- Kāds tev sekoja? - Saša iepleš acis. - Bet... kurš to varētu darīt?

Natālija nepacietīgi papurina galvu. - Man nav laika tagad par to domāt. Turklāt es tikko aptvēru... Ir iespēja, ka tas varētu būt Toms.

Draudzene savelk uzacis. - Toms? - Viņas sejā ir mazs, nerātns velniņš, it kā viņa zobotos. Natālija ir neizpratnē. "Vai viņa ir dzērusi?"

- Klausies, - Natālija saka, piesliedamās stāvus. - Es domāju, ka Harijam draud briesmas. Nav laika skaidroties, būs vienkārši jātic man uz vārda. Mums vajadzēs rīkoties ātri. -Saša smejas. Natālija savelk seju vēl lielākās grumbās. - Pārstāj ākstīties. - "Tikai neiecērt viņai pliķi." - Es zinu, ka tu dzīvo izdomātā pasaulē, bet šī ir reāla. Saproti? Tas ir nopietni.

- Apžēlojies, Natālij! - Saša sakrusto rokas uz krūtīm.

- Nav vajadzības bez jēgas pārspīlēt. Harijam nekas nekait. Es viņu esmu redzējusi.

- Kā? Kad? Kad tu viņu redzēji?

Saša ieskatās rokaspulkstenī. - Tas bija apmēram pirms pusstundas. Viņam viss ir kārtībā. Nešaubies, viņš ir drošībā. Nav vajadzības uztraukties. - Viņa zīmīgi iepleš acis.

- Es domāju, ka patiesībā tu esi dzīvojusi fantāziju pasaulē, sirsniņ. - Saša atkal smejas. - Kāds tev seko? Cik melodramatiski.

Natālija pārdomā Sašas vārdus. "Harijam nekas nekait. Tas droši vien nozīmē to, ka tā bija Toma mašīna. Un Lehs nekur nav redzams. Varbūt es patiešām izturos melodramatiski." Līdz ar garu izelpu viņas muskuļi atvieglojumā atslābst.

Viņa uzsmaida Sašai. - Atvaino, tev ir taisnība. Vienkārši mazliet sanervozējos. Man ir bijusi ellišķīga diena. Bet es esmu priecīga, ka tu ieradies. Apbrīnojami precīzi laikā.

- Jā, režisora asistente beidzot negaidīti palīdzēja. Un, kad nevarēju tevi sazvanīt, es padomāju, ka atbraukšu uz šejieni. Paskatīšos, kas notiek. - Viņa pieiet tuvāk un apmet roku ap Natālijas pleciem. - Galvenais, ka tagad tu esi te un es tāpat. Tad... mēs varam visu šo lietu nokārtot, vai ne? -Viņa saspiež Natāliju, ar pirkstiem ieurbjoties viņas savainotajā plecā, kas nosūta ledainas sāpju lauskas pa visu roku. Natālija iekliedzas, un Saša palaiž viņu vaļā, iepletusi acis un aizsegusi ar plaukstu muti. - Lūdzu, atvaino, Nata. Es domāju, ka savainota ir tava plauksta, nevis ielauzts arī plecs. - Viņa papurina galvu un novaikstās. - Tu esi galīgi lupatās, ne? Labi, ka es ierados tev palīdzēt.

- Pie velna, kas tev kait? - Natālija atcērt atkāpjoties. "Vai viņa joprojām dusmojas uz mani par to dunku? Joprojām spēlē to spēli?" Natālija ievēro, ka Sašas acu zīlītes ir milzīgas un skatiens ir visai savāds. "Jēziņ, pavisam noteikti piedzērusies," viņa nolemj. Natālija ir vīlusies un zaudējusi cerības. Viņa prāto, vai tiešām vēlas, lai Saša palīdz, kad ir tādā stāvoklī.

- Klau, es tiešām atvainojos. Godīgi, es negribēju tev nodarīt sāpes. - Saša satver Natālijas roku. - Vienalga. Lieta tāda, ka es esmu runājusi ar Tomu. - Natālijai aizraujas elpa. Saša pamāj. Viņas acis spīd, sejā parādās apmierināts smaids. - Jā, patiesi. Es liku lietā visu savu pārliecināšanas talantu, lai viņš atmaigtu, un tas, šķiet, iedarbojās.

Natālija mirkli uz viņu noskatās, viņas sirds no ilgošanās ir savilkušies lodītē. "Tik vienkārši? Tiešām?" Viņa grib tam noticēt, bet ir nodota tik daudzas reizes, ka neuzdrošinās. Vēl ne.

- Bet tu viņam riebies, - Natālija saka un tad saprot, cik asi tas izklausās. Viņa iekož sev lūpā. - Piedod, Saša. Jā, tas slikti izklausījās, izskanēja diezgan nejauki. - Viņa saraujas, gaidot apvainojumu tirādi.

Taču Saša skaļi un aizrautīgi smejas, un paiet mirklis vai divi, kamēr viņa nomierinās. - Ak, tas bija labi, - viņa attrauc un, vēl aizvien irgodama, noslauka no sejas asaru. Viņa ar roku pieaicina Natāliju tuvāk, pašķiebjot galvu uz ēkas pusi. - Nu jau pietiek. Kā tu teici, mums jābūt ātrām. Toms grib pārmīt kādu vārdu ar tevi. Nāc nu, iesim un visu izrunāsim.

Natālija nekustas un piemiedz acis. - Tā nav mānīšanās, ko? Viņš necenšas mani ievilināt lamatās? Nav pasaucis policiju vai kaut ko tādu? Tas tikai... Tāds atrisinājums šķiet daudz par vieglu.

Saša veikli nodur acis, tad atkal uzlūko Natāliju.

- Redzi, cik man zināms, viņš ir iekļuvis visvisādās nepatikšanās. Atkal ir ķēries pie spēlēšanas. Zaudējis tikpat kā visu. Tagad viņam ir jābēg, ar Hariju vai bez viņa. Un viņš šķiet gatavs sarunām.

Natālija palūkojas uz māju, un piepeši viss liekas saprotams. "Tāpēc sieva viņu pamet. Tāpēc viņš dzīvo šajā žurku midzenī."

- Bet viņš dodas uz Kuveitu, - saka Natālija. - Strādāt pie tēta. Tur viņu nevar aizsniegt nekādas nepatikšanas.

- Jā, viņš pēdējā brīdī mainīja plānus. Viņam būs daudz vieglāk doties uz turieni vienam. Lai nu kā, viņš nekad nav bijis prasmīgs tēvs, vai ne? - Saša sāk izklausīties aizkaitināta un rausta Natāliju aiz rokas, bet viņa nekustas. - Pie joda! Kāpēc visi šie jautājumi? Mēs esam viņu ievilinājušas lamatās, vai tad ne? Viņš ir atkarīgs no mūsu žēlastības. Es esmu atlikusi savas lietas, ieradusies tev palīdzēt, nolikusi visu priekšā uz šķīvīša, un tu uzvedies kā tāds ēzelis. - Saša saķer Natāliju aiz locītavas un pamazām velk uz māju kā māte nepaklausīgu bērnu. - Nāc nu! Es domāju, ka viss izdosies vienkārši lieliski.

Sāpes pie katra soļa dursta un dzeļ visās locītavās. - Lēnāk, - Natālija lūdzas, mēģinot izraut roku no viņas tvēriena. - Es nevaru tik ātri.

- Vai, nabadzīte, es atvainojos. Neesmu pieradusi, ka tu esi tik vārīga. - Sašas balsī ir parādījies īpatnējs dziedošs akcents, un Natālija sajūt smagumu vēderā. "Nekas labs nevar notikt, kad Saša ir šajā noskaņojumā." Viņas pirksti notirpst, kad, Sašas nagiem ieduroties miesā, tiek kavēta viņas asinsrite. - Gandrīz jau esam klāt, sirsniņ.

Soļi čirkst uz piebrauktuves grants klājuma, lietus lāses krīt no kokiem, nolaižas Natālijai uz galvas, acīs, pil lejup pa kaklu. Viņa ir pārsalusi līdz kaulam, viņai klab zobi.

"Harijs ir drošībā. Saša par to šķiet tik pārliecināta, ka arī man atliek vien noticēt. Tagad ir jāraizējas tikai par sevi, jo drošība ir pēdējā lieta, ko es patlaban jūtu. Toms ir te. Viņš grib mani satikt." Doma par vēl vienu sarunu aci pret aci ar bijušo vīru uzdzen nelabumu, un viņa sāk apdomāt, ko grib pateikt.

"Pastāv iespēja, ka viss izdosies vienkārši lieliski, vai ne?"

Natālija tiek pavilkta garām garāžai un ap māju, kur virtuves paplašinājums stiepjas visas ēkas platumā. Terases durvis ir vaļā, un Saša ierauj Natāliju garā, drūmā telpā, kas ož pēc pelējuma un mitruma. Natālija sarauc degunu. Tur ir vēl cita smaka, sīva kā atkritumu tvertnei, kuru laiks iznest.

Gar sienām stiepjas vecas mēbeles, to apšuvums ir ieplīsis un vietām lobās. Lete ir izbalējusi un nolietota. Pie tālākās sienas ir piestumts kvadrātveidīgs koka galds, uz tā stāv veļas grozs, kas piekrauts ar sagumzītu veļu. Stūrī atrodas milzīgs amerikāņu stila ledusskapis ar saldētavu, tā durvis klāj bērna zīmējumi, kas piestiprināti ar krāsainiem magnētiem.

"Harija zīmējumi."

Natālija ir tik ļoti pievērsusies zīmējumiem, ka neskatās, kur iet, un paklūp pār kaut ko uz grīdas. Viņa pastreipuļo dažus soļus, piepeši saprazdama, ka Saša ir palaidusi vaļā viņas roku un viņa tūlīt kritīs. Tad viņa uzgrūžas galdam un iekliedzas, pēkšņā trieciena satricināta, un augumam cauri izskrej sāpes.

- Uzmanīgi, - aizrāda Saša, tverdama pēc kaut kā uz letes.

Tanī acumirklī Natālija paskatās, pār ko ir paklupusi, un viņai aizraujas elpa.

Toms sāniski guļ uz grīdas. Viņa izstieptā roka ir tikai pēdas attālumā. Aiz tās viņai aizķērās kāja. Viņa acis ir plati ieplestas un stiklainas, bez dzīvības. Asinis ir sakrājušās peļķē zem viņa galvas, tās joprojām ir miklas ap degunu un muti.

Tagad viņa saprot, kas tā par smaku. Viņš ir izkārnījies. Natālijas vēders noraustās, un viņa izvemjas uz grīdas, nelabums viļņiem iztīra kuņģi, kamēr tajā palikusi vien žults.

Viņa paceļ skatienu un redz Sašu ar virtuves nazi rokā. Tas ir pavērsts pret Natāliju.

Piecdesmit otra nodaļa

Tagad

- Jāceļas, jāceļas! - Džuans sauc, atgrūžot dzīvojamās istabas durvis. Pa pusei iegājis istabā, viņš aptver, ka Natālijas tur nav un sega saņurcīta guļ uz grīdas. Viņš apmetas apkārt. - Natālij! - viņš sauc, domādams, ka viņa droši vien ir vannas istabā. Džuans ieklausās. Nekādas atbildes. "Nolādēts, es ceru, ka viņa nav kaut kur sabrukusi!" Viņš iet pa gaiteni, saukdams viņas vārdu, bet mājā valda klusums. Atklājis, ka arī vannas istabā neviena nav, viņš saprot, ka Natālija ir aizgājusi.

Viņš pārlaiž plaukstu matiem.

"Kā var būt, ka viņa ir aizgājusi, ja tik tikko var paiet!"

Kāda doma virmo viņam acu priekšā gluži kā filmas kadri, kuros tiek izspēlēts ļaunākais scenārijs. "Varbūt viņu kāds ir nolaupījis? Tas, kurš sekoja mašīnā. Pie joda, tad daudz kas kļūst saprotams." Džuans pakasa pakausi. "Vai arī tāda versija izklausās pēc kaudzes blēņu? Ar tādiem prātojumiem pie seržanta Jampampiņa iet nevar, tas nu ir skaidrs." Džuans ieskatās pulkstenī un secina, ka ir bijis projām tikai divdesmit minūtes, tātad Natālija nevar būt aizgājusi nekur tālu.

Džuans izvelk no kabatas telefonu, uzspiež numuru un nolādās, kad tiek savienots ar balss pastu. - Flisa, atzvani man! Lūdzu. Tas ir steidzami. Man ir vajadzīga Toma Vilso-na adrese. Cik vien ātri iespējams. Lai veicas!

Viņš ir pārliecināts, ka tā ir vienīgā vieta, kur Natālija var būt.

Pirms viņš paspēj pakustēties, iedūcās telefons. Zvanītāja vārds ekrānā vedina domāt, ka saruna būs ātra.

- Tobij, draugs. Ko tu uzzināji?

- Apžēlojies, tas bija pārāk viegli. Nākamreiz uzdod ko grūtāku, ja?

Džuans smejas. - Lai notiek, gudrīti. Kam pieder mašīna?

- Mašīna ir reģistrēta uz Zilās Pumas vārda. Tā ir mūsu pašu džungļu slavenība.

- Kas? - Džuans ir vīlies. - Tas pat neizklausās pēc īsta vārda.

Tobijs smejas. - Tu noteikti esi dzirdējis par viņu, vecīt. Viņa ir aktrise. Pieaugušo filmas... tā laikam tagad tās sauc. Par šo meiteni bija raksts avīzēs, kad viņa piedalījās realitātes šovā "Es esmu slavenība. Dabū mani no šejienes ārā". Nesaki man, ka neesi to redzējis. Vecais, viņa ir lieliska! Un tas attēls man joprojām ir šeit pie sienas.

Džuans ir redzējis plakātu. Viņš to labi atceras.

Viņa smadzenēs notiek savienojums, kas izšaujas cauri kā elektriskā strāva. Viņš nevar vien sagaidīt, kad Flisa atzvanīs.

- Jauna misija, draugs, - viņš saka Tobijam.

Piecdesmit trešā nodaļa

Tagad

Pretīgums sašķoba Sašas muti, padarot to par neglītu spraugu, kad viņa ievēro vēmekļus uz grīdas.

- Nopietni? Vai tev tiešām tas bija jādara? - Sašas acīs ir ļaunums, ko Natālija tajās nekad agrāk nav redzējusi, skatiens, kas pasaka dučiem lietu, ko uzbrucēja varētu izdarīt ar nazi.

Savas dvēseles dziļumos Natālija jūt drebuļus. Viņa pamet skatienu uz atvērtajām terases durvīm, tikai uz mirkli, bet Saša to pamana, pārkāpj pāri Toma līķim, aizver un aizslēdz durvis un iebāž atslēgu kabatā. Tad viņa pavelk krēslu projām no vēmekļu peļķes un, piegājusi pie Natālijas, pabāž naža asmeni viņai zem zoda.

- Apsēdies! - Saša pavēl, likdama Natālijai iet atmuguriski, kamēr viņas kājas atduras pret krēslu, un viņai nekas cits neatliek kā vien apsēsties.

"Esi mierīga. Esi mierīga," Natālija sev saka. "Man nebūs daudz izredžu izglābties, un iespējas aizstāvēties ir ierobežotas, ņemot vērā savainojumus. Ir jābūt gatavai uz katru sīkāko izdevību, tāpēc nedrīkst ļaut, ka panika izkliedē ap-ņēmlbu." Taču ķermenis neklausa, tas ne tuvu nav mierīgs, un sirds krūtīs dun kā neprātīga.

Natālija nenolaiž skatienu no Sašas, baidīdamās no uzbrucējas nākamā soļa, vērodama žokli kustamies, it kā viņa kaut ko košļātu.

- Kas tieši notika ar tavu roku? - Saša vaicā, piešķiebusi galvu uz vienu pusi. Viņa velk asmeņa galu pa Natālijas ādu, kamēr tas atduras pret kakla iedobumu. Asmenis pāršķeļ audus, smaile ieduras dziļāk, kad viņa norij siekalas. Natālija saviebjas. Asinis pil no brūces, lēnām krājoties starp krūtīm. Pulss dun ausīs.

Saša bez brīdinājuma iebelž pa Natālijas sāpīgo plecu -tik spēcīgi kā bokseris, kas grib nokautēt pretinieku. Krēsls sašūpojas, gandrīz apgāzdamies, bet tad apstājas uz aizmugurējām kājām. Natālija iekaucas, acīs dzeļ asaras, taču viņa ir apņēmusies neraudāt. Jo raudāšana nozīmē to, ka viņa ir padevusies. Un padošanās ir kaut kas tāds, ko viņa negrasās darīt. Ne līdz tam brīdim, kad viņa un Harijs būs drošībā.

"Jēziņ, kā sāp! Nolādēts, nolādēts. Tas velnišķīgi sāp." Viņa lādās pie sevis, jo tas novirza prātu no neciešamajām, dedzinošajām sāpēm. Natālija ar veselo roku satver plecu un klusībā novaidas. "Plecs šķiet dīvains. Mezglains nepareizajās vietās. Vai locītava atkal būtu izrauta no vietas?" Lai kas bija noticis, Natālija zina, ka plecs tagad ir nekam nederīgs, ka apsējam jāpaliek savā vietā un viņai ir tikai viena roka, ar ko cīnīties. Ar ko vispār kaut ko darīt.

Saša smejas, it kā skatītos komēdiju.

- Ak, piedod, vai tas sāpēja? - Viņa veras Natālijā. - Dod man paskatīties... Vai locītava ir dislocēta?

Natālija samirkšķina plakstus un iekož lūpā.

- Kāda vilšanās! - Saša sarauc degunu. - Savā ziņā samazina izvēles brīvību.

"Izvēli? Kādu izvēli?" Sviedru lāse notek Natālijai pa mu-guru.

- Nekad nav trakoti vienkārši, vai ne? - Saša papurina galvu un pieliek nazi atpakaļ Natālijai pie rīkles. - Jādomā, ka man būs jāimprovizē.

Viņa pastiepj roku un atver atvilktni sev aiz muguras, tad, nenolaižot skatienu no Natālijas, brīdi tajā rakņājas. - Viena kustība, un šis izies cauri tavai rīklei, skaidrs?

Natālija samirkšķina acis.

Saša izņem krāsotāju līmlentes rulli, paskatās uz to un skaļi izpūš elpu. - No šī nav nekāda liela jēga, vai ne? - Viņa rakņājas atkal, izvelk āmuru un brīdi to nopēta. - Hmm, šis varētu derēt. Redzi, galvenais ir, lai tu nekusties, kamēr es visu sagatavoju.

"Ar āmuru var daudz ko paveikt," prāto Natālija. "Kā es varētu aizsargāties pret tādu ieroci?" Svaiga adrenalīna deva ieplūst viņas asinīs, un pēc mirkļa viņas domas nosēžas kā dubļi ezerā, ļaujot saredzēt situāciju visnotaļ jaunā gaismā.

"Man ar viņu ir jārunā. Jo Sašas vājība ir tieksme panākt, ka viņai vienmēr būs sakāms pēdējais vārds. Sarunājoties viņa zaudēs uzmanību, un man noteikti radīsies kāda izdevība."

- Ko tu esi izdarījusi ar Hariju? - Natālija nekustina lūpas gluži kā vēderrunātāja, viņas rīkle ir saspringusi. - Kur ir mans dēls?

Saša piemiedz acis. - Tavs dēls? - Viņas balss ir zema, draudīga. Nazis sašūpojas Natālijai pie vaiga. - Tu tiešām nesaproti, ko? Es mēģināju tev paskaidrot krogā, tu vien-kārsi neklausījies. - Sašas acis iedegas, un viņa paliecas uz priekšu, līdz viņas seja ir dažu collu attālumā no Natālijas. - Viņš gadiem nav bijis tavs dēls, stulbā aita! Harijs ir mans dēls. Mans. Es esmu tā, kuru viņš sauc par mammīti. Es esmu tā, kuru viņš mīl, ne tu. - Viņa atkrēpojas un iespļauj gļotas Natālijai sejā. - Tu viņam neesi nekas, vai dzirdi? Nekas.

Natālija atraujas, kad gļotu kunkulis sāk slīdēt pa viņas vaigu un nopil no zoda. Viņas skatiens aizslīd pie Toma, tad atpakaļ pie Sašas, un viss nostājas savās vietās.

"Saša apprecējās ar Tomu?"

Šī doma ir gandrīz vai neizturama. Nodevības garša pārklāj viņas mēli kā inde. Natālija piespiež rokas pie krūtīm, plaukstas satver viena otru, it kā viņa izkristu laukā no pasaules, ja tās atlaistu. "Mana labākā draudzene ir apprecējusies ar manu melīgo, viltīgo bijušo vīru? Tātad izlikusies, ka mēs joprojām esam draudzenes. Visas tās vēstules, kurās viņa Tomu kritizēja un zākāja... Neviena no tām nebija patiesa?"

Natālija apjauš, ka dziļi dvēselē aug dusmas, niknums karsē rīkli, ugunīgi vārdi draud izlauzties pār lūpām. "Nē, nē, nē!" Viņa kliedz uz sevi. "Tu tikai pasliktināsi stāvokli. Dod viņai auditoriju, tas viņai patīk. Izmanto uzmanības novēršanu kā ieroci."

Viņa atkal koncentrējas uz Sašu, kas joprojām runā.

- Skatīsimies patiesībai acīs. Tu nevarēji pienācīgi rūpēties par Hariju. Man bija jānāk un tev jāpalīdz, ne?

Niknums čūkst uz Natālijas lūpām, bet viņa to norij. "Piespēlē viņai. Esi tāda pati, kāda vienmēr biji viņas tuvumā." Galu galā - Sašai nav ne jausmas, kāda Natālija ir tagad. Ne jausmas, uz ko viņa ir spējīga. Un nav robežu tam, ko viņa ir gatava darīt, lai dabūtu Hariju atpakaļ.

- Tikai toreiz, kad es biju nevesela, - Natālija saka žēlabainā balsī.

Saša uzsit ar āmuru pa galdu, atstājot tā virsmā iedobumu.

- Mēnesi! Es tur biju mēnesi. Pietiekami daudz laika, lai redzētu, kas patiesībā notiek tavā ideālajā dzīvītē. Tavā lielajā, greznajā draņķa mājā ar tavu lielisko augsti lidojošo draņķa vīru.

Runājot Saša vicinās ar nazi, viņas balss kļūst skaļāka. Natālija dziļi ievelk elpu. "Izvēlies mirkli," viņa mudina sevi, nenolaizdama acis no Sašas. "Tev ir viena roka, un tu joprojām vari likt lietā savas kājas, vai ne?"

Taču nazis tagad ir viņas sirds rajonā. Plēšot viņas apģērbu, spiežoties viņas ādā. Natālija tik tikko uzdrīkstas elpot un runā, viegli elsojot, lai viņas krūtis nekustētos.

- Es biju pārgurusi, un tu to zini. Tev nav ne jausmas, cik tas bija grūti, kad Harijam bija garais klepus.

Saša vīpsnā, nazis atkal šķeļ gaisu, liekot akcentu uz viņas teikto. - Toms sacīja, ka tu netiec galā ar mātes pienākumiem.

Natālija noelšas. - Ko? Tā nav taisnība! Toms nekad nebija klāt, tāpēc nevar... nevarēja zināt, ar ko man bija jātiek galā. Mēs dzīvojām atsevišķās istabās, lai viņš varētu pa nakti izgulēties. Viņš ne...

- Ak, aiztaupi man savas vaimanas! - Saša viņu pārtrauc. - Tev bija tava iespēja, un tu to neprati izmantot.

Tad Saša parokas atvilktnē un izceļ vairākas naglas. Viņa paskatās uz tām, un lēns smaids iezogas viņas lūpās. Viņa nolaiž nazi. - Jā, es domāju, ka šīs derēs.

Natālijas prātam cauri izzib ainas. Briesmīgas lietas, ko var izdarīt ar āmuru un naglām. Ir jārīkojas ātri. "Tagad!"

Taču viņa nepaspēj neko izdarīt, jo Saša nomet nazi uz galda, paķer no veļas groza palagu un apmet to apkārt Natālijas augumam, piesienot viņas rokas pie krūtīm, augumu pie krēsla. Saša to aptin vēlreiz un savelk vēl ciešāk. Natālija lokās un mēģina atbrīvoties, bet tik tikko var pakustēties.

Viņa ir slazdā.

Galvu paceļ panika, draudot viņu pārņemt ar vienu ašu malku. Viņa uz mirkli aizver acis un redz Harija seju. "Kā es varu pieļaut, ka viņu dabū šī briesmone? Nē, tas nav iespējams, kamēr vien es elpošu." Attaisījusi acis, Natālija jūtas asāka, drosmīgāka, dzīvāka. "Es neļaušu viņai uzvarēt. Harija dēļ."

Saša paņem āmuru un sāk naglot palagu pie krēsla aizmugures. Klap, klap. Būkš. Būkš. Būkš. Viņa sit pa naglām, un katrs sitiens atbalsojas Natālijas mugurā, vibrācijas atrod savu ceļu viņas saplosītajos nervos kā pašas ļaunākās zobu sāpes. Viņa sten un mēģina paliekties uz priekšu, bet Saša ir viņu sasējusi cieši.

- Vai tas sāp? - tēlotā līdzjūtībā noprasa Saša. - Gandrīz gatavs. - Viņa pēdējo reizi uzsit piektajai naglai un atkāpjas, lai apskatītu savu roku darbu. - Zini, tas ir tikai pagaidām. Kamēr es uzsiešu cilpu virs kāpnēm.

"Cilpu?" Natālijas acis ieplešas.

Atspiedusies pret ceļgaliem, Saša paliecas uz priekšu, abu sejas ir vienā līmenī. - Ir taču iespējams, ka cilvēks pakaras pat ar tādiem savainojumiem, ko? Es sākumā domāju, ka tās būs narkotikas, alkohols un vannā pārgrieztas vēnas, bet neesmu pārliecināta, ka tu to spētu izdarīt ar izmežģītu plecu un salauztu plaukstu.

"Viņa grasās mani nogalināt."

Žults kāpj augšā pa rīkli, iespēja izbēgt ir tālāka nekā jebkad. Viss šķiet sirreāls. Kā filmā. "Vai ari - viņa vienkārši grib mani pabiedēt?" Natālijas katiens aizslīd pie Toma līķa, un bailes apvijas ap viņas krūtīm. Nav nekādu šaubu, ka viņš ir miris. Un nav arī šaubu, ka Sašai ar to ir bijis kāds sakars Un, ja tu esi nogalinājis vienu cilvēku, tad kāpēc ne divus?

- Jā, es domāju, ka pakāršana būs labāka, - prātuļo Saša. - Mēs uzrakstīsim jauku zīmīti. "Nespēju izturēt dzīvi bez Harija. Negribēju atgriezties atpakaļ cietumā." Un tas ari viss. -Saša sasit plaukstas un pasmaida. - Viss beidzies. - Viņa pieceļas un uzmet lūpu. - Tu taču saproti, vai ne? Es nevaru tā dzīvot, nepārtraukti gaidot, vai tu uzradīsies. Vienmēr domāt, ka tu mēģināsi dabūt Hariju atpakaļ. Goda vārds, mani nervi to netur. - Saša papurina galvu. - Nav cita veida, sirsniņ. Un es domāju, ja godīgi, nāve tev nesīs svētību.

Piecdesmit ceturtā nodaļa

Tagad

Džuans vēlreiz ieskatās pulkstenī. Desmit minūtes pagājušas kopš mirkļa, kad viņš zvanīja Tobijam. Viņš apmet vēl vienu loku apkārt virtuvei, tad zvana kolēģim atkal.

- Kaut ko uzzināji?

Tobijs smagi nopūšas. - Nē, vecīt. Šis ir pagrūts uzdevums. Nekas nav atrodams uz sievas uzvārda vai viņas uzvārda pēc laulībām. Saša Vilsone nomainīja vārdu un kļuva par Dīdu Pollu.

- Ko? - Džuans iepleš acis, kad dzird pazīstamo vārdu. - Saša?

- Jā gan.

Džuans nosvilpjas. "Vai par Sašu nesauca Natālijas draudzeni? Tā nevar būt sagadīšanās, vai ne?" - Sasodīts, tas nav labi.

- Ak tā?

- Nekas uz Toma Vilsona vārda? Es dzirdēju, ka viņi nedzīvojot kopā, varbūt viņš īrē?

- Nē, vecīt. Nekas uz viņa vārda nav ne īrēts, ne īpašumā.

- Sasodīts! Bet viņiem taču kaut kur ir jādzīvo.

- Iespējams, viņi īrē privāti. Tas ir visticamākais. Vai apmetušies pie draugiem? Taču es nezinu, ar ko sākt. Zinu tikai to, ka visi ceļi, ko es parasti lietoju, uzrāda viņu veco adresi. Toma vecāku māju.

Džuans pateicas Tobijam par mēģinājumu un lūdz, lai viņš turpina meklēt.

"Vai ir laiks zvanīt policijai?" Viņš saviebjas, pārliekot prātā argumentus, ko vajadzēs izstāstīt. "Šī ir Menas sala, Dieva dēļ! Jampampiņš nekad man nenoticēs. Turklāt nav skaidri zināms, ka Natālija ir briesmās, vai ne?” Taču viņš to jūt, briesmu ledainie pirksti apņem viņa sirdi. Džuans nodrebinās un mēģina vēlreiz sazvanīt Flisu.

Piecdesmit piektā nodaļa

Tagad

Saša saķer krēslu, uz kura sēž Natālija, un piešķiebj to tādā leņķī, ka krēsls balstās uz divām aizmugurējām kājām, un sāk to vilkt pa grīdu, vispirms uz vienu pusi, tad uz otru. Krēsla kājas čīkst un skrāpē matētās flīzes. Saša no piepūles sten, un Natālija mēģina padarīt sevi smagāku, atslābinot muskuļus, bet tas nedarbojas, jo viņas ķermenis jau ir sasprindzis cīņai.

"Viņa grasās mani nogalināt!"

Vārdi atbalsojas Natālijai galvā, kļūst skaļāki un skaļāki, un viņa to nevar izturēt. Vēders raujas krampjos un met kūleņus, un viņa domā, ka tūlīt atkal kļūs nelabi.

"Saņemies taču!" Viņa dziļi ievelk elpu. Tad vēlreiz. "Uzveic ienaidnieku ar viņa paša paņēmieniem, iesaisti viņu. Tā taču vienmēr māca, vai ne?"

- Saša, izbeidz! - Natālija iekliedzas. - Tas ir neprāts. Nu, paklau. Tas jau aiziet par tālu, izrunāsimies. Izdomāsim risinājumu. - Saša turpina raustīt krēslu, ņurdēdama kā mežonīgs dzīvnieks. Natālija sakož zobus. - Tev ir taisnība, -viņa saka. - Harijs vairs nav mans dēls. Tagad es to saprotu. - Viņas balss iedrebas. - Es tev apsolu, ka vienkārši iešu projām, likšu tevi mierā.

Tiklīdz Saša apstājas, krēsls atkrīt atpakaļ uz visām četrām kājām, liekot jaunam sāpju vilnim izdurties cauri Natālijas ķermenim. Atspiedusies ar rokām pret ceļgaliem, Saša pieliecas atgūt elpu. Natālija aizver acis, lēni izelpo, lai sakārtotu domas. "Jābūt kaut kādam veidam, kā izkļūt no šī vājprāta."

Saša iztaisnojas, pieiet pie izlietnes un pielej glāzi ar ūdeni. Viņa to vienā malkā izdzer, tad pievelk krēslu un, slaukot pieri ar delnu, apsēžas pretī Natālijai.

- Mēdz teikt, ka ir jābūt piesardzīgam, kad kaut ko vēlies. - Saša paskatās uz Tomu. - Viņš mani tik ļoti gribēja! Eh, tu nemaz nezini. Un es... - Balss nodreb, un viņa apklust, sakniebusi lūpas. Acīs parādās spīdums. - Es ļoti gribēju bērnu. Bet... kā tu zini, pēc tā kaktu aborta man vairs nevarēja būt bērni. Es skatījos uz tevi un tavu brīnišķīgo vīru, kuru tu nemīlēji, un tavu skaisto bērnu, kuram labāk patika būt kopā ar mani nekā ar tevi... - Saša papurina galvu un pasmīn. - Tev bija viss, ko es jebkad biju gribējusi, bet nē... tu vairāk līdzinājies krastā izmestam valim un tikai dumji īdēji, nevis rūpējies par savu vīru un bērnu. Tu biji nožēlojama, darīji viņus abus nelaimīgus, un es zināju... es zināju, ka esmu viņiem vajadzīga. - Saša pavēzē pirkstu Natālijas virzienā. - Man bija gluži vai nepieciešams padarīt tavu dzīvi par manu dzīvi. Tāpēc, ka tu nebiji to pelnījusi. Un viņi bija pelnījuši kaut ko labāku.

Natālija ir klusa, pacietīga kā tāds kaķis, kas nojauš, ka iespēja grasās atvērties.

"Lūk. Viņa kritizē mani, spēlē pūlim."

- Bija tik viegli paņemt to, ko es gribēju! - Viņa plati iepleš rokas. - Es vienkārši zināju, ka tas bija man lemts. Kosmoss bija ar mani. Sauc to par karinu. - Saša parausta plecus un paceļ rokas. - Vienalga. Taču Tomu nevajadzēja pierunāt, tas nu ir skaidrs. - Viņas acis spīd. - Viņš bija ļoti pateicīgs par to, ka es tur biju. Tik laimīgs, ka es izdomāju veidu, kā dabūt viņu laukā no nepatikšanām, kurās viņš bija iekļuvis.

- Nepatikšanām? - "Turpini. Turpini." - Kādām nepatikšanām?

Saša nosprauslājas un palūkojas griestos. - Te nu mēs esam! Tas tikai parāda to, cik maz tu zināji par savu vīru. Cik maz apzinājies viņa vajadzības. - Kamēr Saša neskatās, Natālija, cik spēdama, cenšas sasprindzināties, lai pastieptu apsējus.

Kaut kas klusītēm saplīst.

"Vai Saša arī to dzirdēja?"

Natālija domā, ka ne, jo Saša joprojām raugās griestos.

- Es to sapratu, tiklīdz ierados pie jums. Vajadzēja divas dienas, lai viņš atnāktu uz manu gultu. - Viņa atkal pievēršas Natālijai, viņas acis triumfējoši iespīdas.

- Nē! - Natālija sakož zobus. "Viņiem bija dēka, kamēr es atrados mājā. Nez kāpēc tas mani nepārsteidz?" - Es tev neticu.

- Nu acīmredzot nav neviena, kas apstiprinātu manu stāstu tagad, kad Toms ir beigts. - Saša paskatās uz viņu, it kā gribētu pārbaudīt savu apgalvojumu, tad pie sevis pasmejas un nodzied: - Beigts. Beigts. Beigts. - Viņa aizver acis, smiekliņu lēkmes pārņemta. Natālija atkal spiežas pret palagu un dzird vēl vienu plīsienu.

Saša spēji atver acis.

Natālijas sirds salecas, un sastingusi viņa skatās uz Sašu. Ķermenis tagad ir pilnīgi nekustīgs.

- Nāksies noticēt maniem vārdiem. Tavam vīram bija milzīgi azartspēļu parādi. Tiklīdz es viņam izstāstīju savu plānu, viņš nevarēja sagaidīt, kad varēs pie tā ķerties. Nozagt sava klienta naudu un izkārtot, lai par vainīgu uzskata tevi, bija vienīgais veids, kā viņš varēja izkulties no nepatikšanām. Viņš nedrīkstēja lūgt naudu tēvam, vai ne? Toms savam tēvam būtu miris, ja tas uzzinātu par tādiem dēla parādiem. Tātad tu saproti, ka viņam biju vajadzīga es. - Viņa atgāžas krēslā. - Es izlikos par tevi, lai izskatītos, ka tu biji birojā un pārskaitīji naudu. Izdarīju daudz ko, lai tu domātu, ka esi sajukusi prātā. - Viņas asajos smieklos nav prieka. - Tagad man jāatzīst, ka tas bija visnotaļ jautri. Opiāts tonikā bija spoža ideja, pat man tas jāsaka. - Viņa atkal sāk smieties. - Es to visu izplānoju. Pilnīgi visu. Un tu domāji, ka tas bija Toms! Nudien, es labi izsmējos, kad lasīju tavas vēstules. -Viņa apmierināti pasmaida. - Taču pats labākais bija nāves draudi. Es nebiju pārliecināta, ka tu tos uztversi nopietni, bet tie tevi pa īstam padarīja traku, ne? Lika skraidīt apkārt, domājot, ka tevi izseko Katjas brālis.

"Ko? Tas arī nebija pa īstam?" Natālija griež zobus, kamēr Saša izsmējās līdz asarām.

- Ak, jā. Tas bija ļoti jautri. Savā ziņā atstāja pretēju efektu, bet tomēr... Ārkārtīgi izklaidēja kādu laiku. Un dabūja tevi šurp, zem radara. - Saša, iepletusi acis, paliecas uz priekšu. - Neviens nezina, kur tu esi, vai ne?

Natālija samirkšķina acis. "Mērija ir vienīgais cilvēks, kas zina. Vai viņa pateiks Džuanam? Vai Džuanam ienāks prātā viņai pavaicāt?" Saša skatās uz viņu, gaidot atbildi. Natālija papurina galvu.

Saša atliecas taisni un skatās uz savām rokām, groza pirkstā gredzenu, uz mirkli iegrimusi domās. Natālija atkal sarosās, un izdzird šķindu, kad nagla atsitas pret grīdu. Jau nākamajā mirklī Saša paceļ skatienu, tikmēr Natālija nodui galvu un šļūkā ar kājām. "Vai viņa dzirdēja?"

Taču Sašas skatiens atgriežas pie Toma. Natālija atkal vai elpot.

- Vienalga. Tā tagad ir vēsture. - Viņa palūkojas uz Na tāliju, atmet ar roku un pieceļas kājās. - Pagātne ir pagātne. Un Harija nākotnei nav nekāda sakara ar tevi. Viņš ir sveiks un vesels. Mūs gaida jauka, jauna dzīve. Tev nudien nav jāraizējas.

To Saša pasaka tik ikdienišķi, it kā būtu paņēmusi Natālijas mīļāko lūpu pomādi, nevis viņas dēlu.

Vārdi pārpilda Natālijas rīkli. Viņa nikni paraugās uz Sašu, no sirds vēlēdamās, kaut šī sieviete sarautos un nomirtu tepat viņas acu priekšā. Taču vienīgais cilvēks, kurš, visticamāk, mirs, ir Natālija pati.

Saša soļo šurpu turpu, iejutušies savā elementā, un sagūstītajai auditorijai tiek izspēlēts pēdējais cēliens.

- Zini, tā ir tava vaina, ka viņš ir miris. - Viņa pamāj uz Toma pusi. Natālija neizpratnē sarauc pieri. - Jā, tava vaina. Tu man pateici, ka viņš vedīs Hariju uz Kuveitu. - Viņa ar mežonīgām acīm skatās uz Natāliju. - Es pat nezināju, ka viņš mani pamet! Vai tu vari tam noticēt? Blēdīgais nelietis vienkārši taisījās nozust. Uzrakstīt man īsziņu, kad būs nokļuvis galā, vai kaut ko tamlīdzīgu. Toms zināja, ka man uz dažām dienām jāiet strādāt, tātad uzdrošinājās kalt plānus. -Viņa apklust, pievēršas plītij, kur uz degļa stāv cepamā panna. - Es viņam iesitu ar to čuguna pannu. Iedauzīju pamatīgi. - Viņas mutē tas izklausās kā kaut kas tāds, kas paliek bez sekām, it kā viņa būtu ieplēsusi šķīvi, ņemot to laukā no trauku mašīnas. Saša pagriežas, viņas lūpas ir sakniebtas, rokas sažņaugtas dūrēs. - Viņš bija pelnījis mirt. Lika man dzīvot tādā noīrētā caurumā tāpēc, ka bija nospēlējis visu mūsu naudu. Tad... - Viņas balss aizlūst. - Tad viņš iedomājās, ka var atņemt man manu dēlu. - Viņa pamet skatienu pāri istabai. - Es tur noliku kāpnes. Mēģināju panākt, lai rodas iespaids, ka Toms nokrita, mainot spuldzīti. - Viņa savelk seju grimasē. - Taču es neesmu droša, ka izskatās īpaši pārliecinoši. - Saša aizdomājas, tad viņas seja atplaukst smaidā. - Ak, man nupat ienāca prātā labāka ideja. Pa pirmo! - Viņa uzsit sev ar delnu pa pieri. - Mazliet palēni ar saprašanu šobrīd. - Viņa pieiet pie plīts un paņem pannu. - Izdarīsim tā, lai var nodomāt, ka tu viņu nogalināji. Tad viss būs tīri.

Saša pieiet pie izlietnes nomazgāt pirkstu nospiedumus no pannas kāta. Kamēr viņa ir uzgriezusi muguru, Natālija no visa spēka cenšas saraut palagu. Šoreiz tas ieplīst labu gabalu, un vēl viena nagla nodžinkst pret grīdu, kas nav dzirdams līstošā ūdens dēļ. Natālija lēni izelpo, palags tagad ir kļuvis tik vaļīgs, ka viņai tas ir pat jāpietur.

"Gaidi, kamēr tu viņu vari sagrābt," viņa sevi pamāca, apzinoties, ka ir nepieciešams pārsteiguma elements.

Piepeši telpu piepilda mūzika, un Saša paceļ galvu. Viņa pasniedzas un no rokassomas, kas atrodas uz letes blakus plītij, izņem savu telefonu.

- Jā, - viņa saka, tad klausās, visu laiku nenolaizdama skatienu no Natālijas. - Iedod viņam kādu cepumu vai kaut ko. - Viņa, sakniebusi lūpas, pamāj. - Nu, ja tam jābūt Candy Crash, lai viņš to spēlē uz manas planšetes. - Viņa nopūšas un pieliek plaukstu pie pieres. - Kas? Nē... es nezinu. Ne pārāk ilgi. - Tad viņa ielūkojas pulkstenī. - Tu par mani smejies! Es nevaru... Labi, labi. Jā, es zinu. Jā. Labi. - Viņa paceļ balsi. - Divdesmit minūtes? Tu runā nopietni? - Kodījol apakšlūpu, Saša pamāj. Skatiens kļūst cietāks. - Jā, labi. Ne raizējies. Es būšu.

Saša pieiet pie vietas, kur bija nometusi nazi, un to paceļ. - Plāns mainās, - viņa saka, ar drūmu apņēmību sejā virzi dāmās uz Natālijas pusi. - Izrādās, ka man nav laika plā nam A. Tāpēc mums būs jāiztiek ar plānu B. Jums ar Tomu bija strīdiņš, un jūs nāvējoši savainojāt viens otru. - Viņa ir stingri sakniebusi lūpas. - Tas ir daudz vieglāk. Nezinu, kāpēc es par to neiedomājos agrāk.

Piecdesmit sestā nodaļa

Tagad

Natālija no visa spēka parauj palagu. Tas nokrīt līdz viduklim, bet pāris naglu to tur pie krēsla.

"Joprojām sagūstīta?"

Viņas sirds salecas, bet prāts ir koncentrējies. No viņas nākamajām darbībām ir atkarīgs tas, vai viņa dzīvos vai mirs.

Tajā acumirklī Saša metas viņai virsū ar nazi. Natālija liekas ar visu svaru sāniski.

Tieši pēdējā brīdī.

Saša kļūdās un, kad nazis netrāpa cerētajā mērķī, zaudē līdzsvaru, paklūp un pieķeras pie letes, lai apturētu kritienu.

Natālija izliec ķermeni, kad krēsls nogāžas zemē. Izdodas neatsisties ar galvu pret flīzēm. Viņa ir pateicīga, ka nokrīt uz veselā pleca. Koks sašķeļas, un krēsla atzveltne atlūst no sēdekļa. "Ak, paldies Dievam!" Natālija ir brīva un ripo līdz ar kritiena inerci, lai varētu piecelties uz ceļiem. Tieši tā, kā viņas vingrinājās pašaizsardzības nodarbībās.

Ātra kā zibens viņa pagriežas riņķī un aizsper krēsla sēdekli uz Sašas pusi. Koks aizslīd pa flīzēm un ietriecas Sašas lielos, liekot viņai iegaudoties. Tas uz mirkli viņu aptur, un ar to pilnīgi pietiek, lai Natālija pietraustos kājās. Viņa klupdama pasper soli atpakaļ, kad Saša dodas uzbrukuma, ņurdot atiezusi zobus, pacēlusi nazi virs galvas kā samuraju zobenu.

- Saša, izbeidz! - kliedz Natālija, atkāpdamās, līdz atduras pret durvīm, kam vajadzētu vest uz gaiteni. Un uz ārdurvīm. Viņas labākajiem bēgšanas ceļiem.

Taču Sašai ne prātā nenāk mitēties.

Viņa neskatoties triec ieroci Natālijai kaklā.

Natālija apzinās katru Sašas ķermeņa kustību un zemu pietupstas, prom no Sašas ceļa. Nazis trāpa pa durvīm un izlido Sašai no rokas. Tas noklaudz uz grīdas un paslīd zem plīts. Un, kamēr Saša vēro, kā tas krīt, Natālija traucas uz priekšu, ar galvu iedunkādama Sašu pa vēderu, izmantodama visu spēku savās kājās, lai atstumtu Sašu atpakaļ un atsistu viņas nieres pret letes malu. Saša nostenas, novaidas, aiz šoka zaudē valodu, tostarp Natālija izmanto izdevību un izdrāžas pa durvīm šaurajā gaitenī.

Viņa aizcērt virtuves durvis sev aiz muguras un, pūzdama un elsdama, paraugās apkārt. Ķermenī dūc adrenalīns. Kāpnes ved augšup pa vestibila labo pusi, ieejas durvis ir viņai priekšā.

Jau nonākusi pie durvīm, Natālija satver rokturi un spēcīgi pagriež, bet tās neveras vaļā. Viņa sten, rauc pieri un velk spēcīgāk, vienlaikus skatoties, ko varbūt dara nepareizi. Tad viņa pamana skrūves, vienu augšā un otru apakšā.

Pa grīdu noplīkšķ soļi.

"Nav laika, nav laika," viņa secina un, spēji pagriezusies ar muguru pret durvīm, ierauga Sašu.

- No šejienes nav izejas, tu stulbā zoss! - Saša ar nazi rokā viņai tuvojas, zobus atņirgusi kā mežonīgs dzīvnieks, un smagi elš. - Tūlīt pat viss beigsies.

Natālijas sirds pamirst kā motors, kam izbeigusies degviela. Krūtis cilājas. Viņa nespēj vairs turēt līdzi, zina, ka drīz kādā mirklī sāpes uzvarēs.

Viņa izlokās un dodas uz kāpnēm, bet Saša ir ātra. Iekams Natālija saprot, kas notiek, straujš spēriens trāpa viņai pa kājām, un viņa nogāžas zemē. Kritiens ir neveikls, un viņa nokrīt uz muguras kā vabole un nespēj vairs piecelties.

- Ha ha! Paskaties uz sevi! Kurš gan tā vāļājas pa grīdu. -Saša nāk viņai tuvāk kā plēsējs, kas piezogas upurim. - Tu esi nožēlojama.

- Saša, nedari to. - Natālijas balss iedrebas. "Kājas. Cīnies ar kājām. Tikai pagaidi, lai viņa pienāk pietiekami tuvu." - Lūdzu. Izrunāsim visu. - Natālija izmanto vārdus kā ēsmu, lai Sašu pielabinātu.

Saša apstājas soļa attālumā, sejā ir triumfējoša izteiksme. Viņa piešķiebj galvu. - Ak, nevajag man te īdēt.

- Nāc nu, tikai mazliet tuvāk."

Natālija šņukst.

Tad Saša sper vēl vienu soli. Natālijas pēda triecas pa Sašas ceļgala bļodiņu, un viņa sabrūk uz grīdas, smagi ar būkšķi nogāzdamās uz gurna, un kritiens aizrauj viņas elpu.

"Celies augšā, celies augšā!" Natālija skubina savu ķermeni kustēties un stumjas uz priekšu ar kājām, slīdēdama pa linoleju uz muguras, kamēr var atbalstīties pret kāpnēm, lai pieslietos stāvus.

Viņa klupdama krizdama traucas augšā pa pakāpieniem un neuzdrīkstas atskatīties.

Roka sagrābj viņas potīti, raujot atpakaļ.

Natālija satver margas un turas pie tām ar visu spēku, taču viņai ir tikai viena derīga roka un tā ir sasvīdusi. Pamazām roka slīd uz leju. Ķermenis kļūst arvien vārgāks, kad Sašas nagi, plēšot un raujot, ieurbjas viņas ādā.

Pēkšņas dedzinošas sāpes sagrābj Natālijas augšstilbu un aizšaujas lejup pa kāju. Viņa iekliedzas un atskārš, ka asinis sūcas cauri apģērbam. Viņas vēders cilājas spazmās. Roka slīd tālāk. Saša paceļ nazi, gatava durt atkal.

"Nē, nē, nē."

Ar pēdējiem spēkiem Natālija raida spēcīgu spērienu uz aizmuguri, kāja atduras pret kaut ko cietu. "Sašas galvu?" Viņa dzird vaidu un atkārto spērienu. Kaut kas nokrakšķ. Roka palaiž vaļā viņas potīti, un Natālija uzbrāžas pa atlikušajiem pakāpieniem, it kā būtu izšauta no katapultas.

Viņa ieelpo un izelpo tik ātri, ka jūtas kā apreibusi, sāpes duras viņai augšstilbā, asinis pil lejup pa kāju un satek kurpē.

Kāpņu augšgalā viņa, sizdamās pret sienām, aizskrien pa īsu gaiteni un iesteidzas vannas istabā. Viņa aizcērt durvis un pagriež atslēgu slēdzenē. "Paldies Dievam," viņa nodomā, atbalstoties pret durvīm un noskatoties uz smagnējo, vecmodīgo aprīkojumu.

Dažas sekundes vēlāk Saša ietriecas durvīs un sāk raustīt durvju rokturi. Taču Natālija zina, ka pagaidām ir drošībā un apsēžas uz vannas malas, viņas skatienu aizmiglo sīki, melni punktiņi, augums ir sakarsis un nosvīdis, un viņa lieliem malkiem tver gaisu.

- Nolādētā, nolādētā, nolādētā! - kliedz Saša.

Viņa sāk spārdīt durvis. Durvis ir vecmodīgas, ar diviem matēta stikla ielaidumiem augšā un diviem koka pildiņiem apakšā. Natālija noskatās, kā vērtne trīc, bet visi stiprinājumi šķiet izturīgi, par spīti mežonīgajam uzbrukumam. Viņa sāk drebēt, ķermenis ir pārguris līdz nāvei, sāp vairāk nekā jebkad. Taču viņas prāts ir ass. Dzīvība vai nāve - kad jāizvēlas viena no tam, domas piepeši kļūst neticami skaidras.

"Vēl es nedrīkstu likties mierā. Jādabū Harijs drošībā."

Telpā ir balta vanna ar dušu, tualetes pods, izlietne un iebūvēta veļas žāvētava pie durvīm. Virs izlietnes ir piestiprināts skapītis ar spoguļiem un tālākajā sienā starp podu un vannu ir logs.

Durvju raustīšana un sišana izbeidzas.

Natālija ieklausās un dzird soļus. Ne skrienošus, bet mierīgus. Klap, klap, klap, it kā Saša dotos lejā pa kāpnēm. Ritms atbalso Natālijas sirdspukstus.

"Vai viņa būtu padevusies? Tu gribētu gan," Natālija sevi brīdina. "Tu nedrīksti atslābināties. Ne tagad, kad Saša zina, ka ir iedzinusi tevi stūrī."

Natālija piespiež plaukstu pie pieres un lūko, vai vannas istabā nav kaut kas, ko viņa varētu izmantot par ieroci. Aiz vannas grozā pie flīzētās sienas karājas plastmasas rotaļlietas. Vannas paklājiņš vaļa formā. Dvieļi uz pakaramā pie durvīm. Palodze ir piekrauta ar tualetes piederumiem. Natālija atver skapīti virs izlietnes un izskata tā saturu, bet viss, ko viņa atrod, ir nagu šķērītes. Nav lielas jēgas, bet tās vienalga tiek iebāztas bikšu kabatā.

Logs ir vienīgais veids, kā no šejienes izkļūt.

Kad Natālija notrauš burkas un pudeles no palodzes, tās šķindot sabirst uz grīdas. Tad viņa atver logu un paskatās laukā. Apakšā ir virtuves piebūves plakanais jumts. Vismaz četras pēdas zemāk.

"Vai es varu tikt pa to laukā? Kājas pa priekšu un cerēt uz to labāko?"

Tā ir iespēja.

"Ar vienu roku?"

Citu variantu nav.

"Nedomā, vienkārši dari," viņa sev saka un mēģina uzkāpt uz vannas malas. Kāja ir lipīga no asinīm, bet muskuļi atsakās darboties pienācīgi un nevaldāmi dreb, kad viņa mēģina uzrausties augšā. Viņa pieķeras pie palodzes, lai nenokristu, uz mirkli saņemas un mēģina ar otru kāju, bet ar savainotu roku ir problemātiski saglabāt līdzsvaru.

"Tas ir sasodīti neiespējami."

Natālijas sirds sitas straujāk.

Viņa sakož zobus un ar ceļgalu palīdzību viņai izdodas piecelties stāvus, ieķeroties dušas aizkarā. Prātā gājiens tikt laukā pa logu bijs licies vienkāršs, bet tagad, virzoties pa palodzi, viņa sāk pārvērtēt spēkus. Sviedri izspiežas uz pieres. Viņa mēģina apgriezties otrādi, pieraujot kājas pie krūtīm, bet palodze ir pārāk šaura.

Vilšanās asaras kož acīs. "Tas neizdosies."

Viņa dzird kādu skrienam augšā pa kāpnēm. Mēģina vēlreiz.

Brākš!

Gaisu pilda sasista stikla šķindēšana.

Natālija pagriež galvu uz durvju pusi, mute paliek atvērta šausmās, kad Saša neganti noraugās uz viņu caur sasisto stiklu. Viņas acis runā par slepkavību, visa viņas seja ir asinīs, kas pil pa degunu un mutē. Saša atgādina statisti zom-biju filmā. Vaļējā mute alkst pēc cilvēka miesas.

Iespiesta logā, Natālija vēro, kā caur sasisto rūti Saša pabāž roku un taustās pēc atslēgas. Robainās lauskas uzdevumu padara visai nedrošu, un pēc brīža viņa izvelk roku, paceļ āmuru un izsit lielāku caurumu.

Natālija noslīd no palodzes un zogas uz durvju pusi. Sašas roka stiepjas pēc atslēgas.

"Iesper viņai pa roku, ātri." Taču Natālijas kāja nekustas pietiekami, un viņa paklūp, atsitas vispirms pret izlietni, tad pret vannu, it kā atrastos pinbola aparātā un inerce nestu viņu uz durvīm.

Atslēga nograb slēdzenē.

Natālija satver Sašas roku un atrod vitālo punktu pie īkšķa pamatnes. Viņa uzspiež no visa spēka, un Saša iekaucas. Viņas pirksti uz mirkli iztaisnojas. Natālijai tas ir pietiekams laiks, lai izrautu atslēgu no slēdzenes un aizmestu to pa grīdu.

Caur viņu plūst sāpju viļņi, grīda šūpojas viņai zem kājām kā jūra. Nelabuma pārņemta, viņa turas pie roktura, nespējot pakustēties, kamēr pasaule apkārt grīļojas.

Roka apvijas Natālijai ap kaklu, piespiežot viņu pie durvīm, pirksti žņaudz viņas balseni ciešāk un ciešāk. Saša ir izbāzusi roku caur sašķaidīto stikla rūti līdz pat plecam, viņas seja ir piespiesta pie durvju otras puses. Lai gan Natālija lokās un sparojas pretī, viņas spēki strauji zūd, un Sašas tvēriens ir pārāk ciešs. Viņa velti cīnās pēc elpas, plaušas alkst gaisa.

"Viņa mani nogalina, tas tagad notiek."

Natālija sāk redzēt melnus plankumus acu priekšā, tumsa pārņem apziņu. Viņa cīnās vēl vairāk, roka sit pa Sašas pirkstiem, skrāpē un plēš viņas ādu.

Viņa domā par Hariju, kam jādzīvo ar šo raganu, kuras ļaunums ietekmē viņa dzīvi. Zēns nekad neiepazīs savu īsto māti un mīlestību, ko viņa varētu ienest viņa pasaulē.

"Tas nedrīkst notikt. Nedrīkst."

Ar pēdējo elpu pašaizsardzības instruktores vārdi ienāk viņas prātā. "Izmanto savu galvu, nevis spēku."

Piepeši Natālija zina, ko darīt.

Pretēji visiem instinktiem viņa liek savam ķermenim saļimt, ķermeņa smagums velk uz leju Sašas izstiepto roku. Saša sten no piepūles viņu noturēt, spiediens uz balseni kļūst mazliet vājāks, ļaujot Natālijai ieelpot. Mazliet gaisa, viņas elpa ir tik sekla, ka krūtis gandrīz nekustas, bet ar to pietiek.

Pietiek. Lai viņa atcerētos.

"Šķēres."

Aizmugures kabatā.

Drebošiem pirkstiem viņa tās izvelk. Viņas pēdējā cerība. Satvērusi šķēru rokturus dūrē, viņa paceļ roku pret caurumu durvīs, no visa spēka triecot asmeņus Sašas miesā. Viņa nevar redzēt, ko dara. Nevar redzēt, kurā vietā trāpījusi. Taču viņa jūt Sašas ādas pieskārienu savai.

Asinis stindzinošs kliedziens apstiprina, ka viņa ir tāpī-jusi mērķī, un Sašas roka kļūst ļengana. Natālija dur vēlreiz. Un vēlreiz, zinot, ka Saša nevar sevi aizstāvēt, kamēr viņas plecs ir iesprūdis durvīs.

Visbeidzot Saša palaiž viņu vaļā, un Natālija noslīd uz grīdas un aizveļas tālāk, kur Saša nevar viņu aizsniegt.

Asinis, siltas un slapjas, pil lejup pa kāju, un pēda kurpē žļurkst. Taču nav laika par to domāt. Šī ir tikai īsa atelpa. Vienīgā iespēja izbēgt. Natālija aizrāpo pa grīdu pie loga un drebot pievelkas stāvus.

Pāris reižu dziļi ieelpojusi, viņa iekož lūpā, lai piespiestu sevi koncentrēties, un mēģina atkal uzrāpties uz vannas malas. Pulss šalc viņas ausīs, un viņa kustas gliemeža ātrumā, kamēr no viņas iztek dzīvība.

Pēc dažiem mēģinājumiem viņai beigu beigās izdodas nostāties uz vannas malas un izliekties pa vaļējo logu. Natālija nopēta attālumu līdz apakšējam jumtam, un kuņģis sažņaudzas. Tas izskatās daudz tālāk nekā agrāk, un viss griežas apkārt kā karuselī. Žults kāpj rīklē, un vēders nelabumā cilājas. Viņa saņem spēkus, aizver acis un iztēlojas, kas tagad jādara.

"Galvu pa priekšu? Vai tas vispār ir iespējams?"

Soļi nobūkšķ lejā pa kāpnēm.

Natālija spēji atver acis.

"Apžēliņ, ko viņa tagad domā darīt?" Lejā ir vesela garāža ar instrumentiem.

Natālija sakož zobus un izmetas pa logu, bet apsēja saite aizķeras aiz roktura. Tajā karājas viss viņas auguma svars, un viņa nespēj no atbrīvoties.

"Nolādēts. Nē, nē, nē."

Sirds dun tik stipri, ka liekas sakāpusi kaklā. Sekundes pārvēršas minūtēs, viņai raustoties un velkot, pūloties atbrīvoties.

Atkal soļi. "Viņa nāk atpakaļ!"

Slēdzene tiek raustīta. Natālija dzird dobju būkšķi, tad durvis tiek atrautas vaļā, un rokturis atsitas pret žāvējamo mašīnu.

Viņa iekunkstas, katrs nervs viņas augumā apzinās to, ka viņa mirs, ja nekustēsies. Un visbeidzot pēdējā mēģinājumā, lokoties un ķepurojoties, Natālijai izdodas atsvabināt saiti.

Ar visu atlikušo spēku viņa atsperas pret palodzi, aizmirs dama par sāpēm, lai tikai tiktu projām.

Ķermeņa svars sāk viņu vilkt lejup.

Kājas pārslīd palodzei, un viņa ierauj galvu plecos, gata vodamās atgrūsties no sienas un ripot, kad būs tikusi lejā. Taču roka sagrābj viņu aiz apģērba.

Cita saķer viņu aiz jostas un velk atpakaļ.

Piecdesmit septītā nodaļa

Tagad

Džuans ir saķēris galvu, ļaunās priekšnojautas pieaug ar katru minūti. Flisa neatbild, un Tobijs neko jaunu nav uzzinājis.

"Kur, pie velna, viņa ir?"

Viņš nolemj, ka ir atlikusi tikai viena iespēja, un pie šīs domas saviebjas. Taču tas ir jāizdara. Viņš uzspiež kaitinošā seržanta telefona numuru.

- Jā, brāl, tiešām nevaru tagad runāt. Esmu līdz kaklam izmeklēšanā, kas saistīta ar Finanšu ministriju.

"Brāl? Kopš kura laika mēs viens otru saucam par brāļiem? Puisim izlikšanās spējas attīstās kā akne uz zoda."

- Piezvanīšu tev vēlāk. Tagad man jāiet.

- Nē, pagaidi, Den! Pagaidi. Tas ir steidzami.

- Kas ir steidzami? Darba jautājums vai jāsavāc puiši nakts izklaidei?

- Nolādēts, Den! Tas ir saistīts ar Finanšu ministrijas lietu, ko jūs izmeklējat. Arī Flisa piedalās, pareizi?

Brīdi neviens nerunā, un Džuans iedomājas, ka Dens varbūt ir beidzis sarunu. Tad viņš dzird slāpētas balsis un saprot, ka Dons ir aizlicis plaukstu priekšā mikrofonam. "Viņš ar kādu apspriežas." Džuans nepacietīgi staigā uz priekšu un atpakaļ, sažņaudz rokas dūrēs un prāto, vai nepārzvanīt vēlreiz, kad Dens sāk atkal runāt.

- Atvaino. Atbilde uz tavu jautājumu ir jā. Taču Flisa nedrīkstēja ar tevi par to runāt. Tas ir ļoti konfidenciāli. Tas var ietekmēt lietu... - Viņš tagad izklausās pēc augstākstāvošas personas, pēc priekšnieka, un Džuans jau sliecas secināt, ka velti iztraucējis draugu. "Vajadzēja zvanīt uz deviņi, deviņi, deviņi." Taču viņš runā ar policistu, tāpēc nolemj neatlaisties.

- Aizveries un klausies, labi? Es domāju, ka ir nolaupīta sieviete. Tu viņu iepriekš meklēji. Saistībā ar starpgadījumu pilsētā. Jebkurā gadījumā... man ir vajadzīga palīdzība.

- Kā? Atvaino? Es īsti nesadzirdēju. Šeit daudz kas pašlaik notiek.

Džuans, sakodis zobus, pakrata galvu un dziļi ieelpo.

- Toms Vilsons un viņa sieva. Vai tikai viņa sieva. Viens no viņiem. Vai varbūt abi divi, es nezinu. - Džuans mēģina saīsināt stāstu līdz pāris teikumiem, lai piesaistītu Dena uzmanību. - Viņi sekoja manai draudzenei. Un tagad viņa ir pazudusi. - Džuans var dzirdēt fonā paaugstinātas balsis.

"Vai viņš vispār klausās? Varbūt es te runāju pats ar sevi?"

Dens dod kādam instrukcijas, un Džuans gaidot rausta bārdu.

"Divas minūtes," viņš domā. "Tad es meklēšu palīdzību citur."

- Piedod, vai tu nevari man to vēlreiz atkārtot? - pajautā Dens, kad atkal ir pie telefona.

Džuans dziļi ieelpo, lai nomierinātos, pirms atsāk runāt.

- Viņa ir pazudusi, un es domāju, ka vainīgi ir Vilsoni.

Man nav laika tagad stāstīt visus sīkumus, man ir vajadzīga palīdzība, jo es nevaru noskaidrot, kur Toms Vilsons dzīvo. Es domāju, ka tev ir viņa adrese. Tas ir viss, kas man vajadzīgs. Toma Vilsona adrese.

Dens spalgi iesmejas. - Jā, brāl. Mēs arī to gribētu uzzināt. Šķiet, ka viņi ir izvākušies no mājas, par kuru informācija bija Finanšu ministrijai. Mēs tikko tur bijām un visu pārmeklējām. Tā ka mēs velti patlaban kulstām mēles.

Uztvērējā ir dzirdama sarunu murdoņa.

Džuans beidz sarunu. "Varbūt labāk būtu izmantot oficiālos kanālus," viņš nolemj. "Tad mani nevarētu ignorēt." Viņš jau grasās sazināties ar ārkārtas palīdzības dienestiem, kad iedžinkstas viņa telefons.

- Flisa, paldies Dievam! Man ir kaut kas...

- Nē, nē, tā nav Flisa, te Mērija. - Džuans saviebjas. - Es gribēju noskaidrot, vai tagad drīkstētu braukt mājās. Lieta tāda, ka es nokavēšu savu autobusu, ja drīzumā neiziešu.

Džuans nopūšas. - Jā, piedod, Mērij. Vajadzēja tev piezvanīt ātrāk.Tikai... es, ē...

- Kaut kas ir noticis, mīlīt? Tu izklausies pavisam savāds.

- Ak, Mērij. - Džuans apsēžas pie virtuves galda, un viņam raustās celis. - Natālija ir pazudusi. Es domāju, ka viņas bijušais vīrs ir viņu aizvedis, bet es nezinu, kur viņš dzīvo un...

- Aizvedis? Ko tu ar to gribi teikt?

- Notiek kaut kas dīvains. Kāds viņai sekoja un... - "Man nav laika." - Ir jāpiezvana ārkārtas palīdzības dienestam, lai policija sāk viņu meklēt. Tāpēc... redzi, es negribu būt nepieklājīgs, bet man jāsteidzas.

- Pagaidi mazliet, - Mērija saka balsī, ko Džuans pazīst no jaunības. - Es zinu, kur viņa ir. Toma Vilsona mājā.

Džuans sakož zobus. "Pacietību," viņš sev atgādina. "Viņa ir vecs cilvēks." - Ari es spriežu, ka viņa, iespējams, ir tur. Taču šķiet, ka neviens nezina, kur viņš patlaban dzīvo. Ne Finanšu ministrija, ne policija. Un es esmu mēģinājis parastos avotus. Bet...

- Es zinu.

-Ko?

- Jā. Mana draudzene Mārgarita draudzējas ar Džūdiju Kenišu. Viņa bija aukle Tomam Vilsonam, kad viņš bija maziņš, un tagad pieskata Toma mazo puisīti. Vismaz es atceros, ka viņa kaut ko tādu stāstīja pagājušajā mēnesī, kad mēs bijām...

Džuans paskatās griestos. - Mērij, piedod, kā pārtraucu, bet tas ir steidzami. Man tikai vajag adresi.

- Pareizi, jā. Belamonas kotedža. Tu atceries? Pieder Mo-risam Fērbērnam, tam īgnajam, vecajam zemniekam, kas mēģināja šaut...

- Nē, es neatceros. - Viņš asi norūc. - Kur tas ir?

- Tu esi pagalam satraucies, vai ne? Nu, tas ir tajā mazajā ieliņā tieši pie Pūrtaunas ceļa. Pa labi. Pēc kaķu audzētavas, man šķiet.

- Mērij, tas ir lieliski. - Viņa sirds joņo kā neprātīga. Tagad viņš zina, par kuru vietu vecā saimniece stāsta. - Paldies.

Viņš piezvana uz deviņi, deviņi, deviņi, nosauc Toma adresi un paziņo, ka ir aizdomas par nolaupīšanu un, viņaprāt, nozudusi sieviete ir tā, kuru vēl dienā meklēja policija. Tad viņš aizraksta īsziņu Denam un Flisai. "Dubults neplīst. Tam vajadzētu viņus iekustināt." Džuans uzmet plecos žaketi, pagrābj ķiveri un izskrien pa durvīm.

Dūmaka ir sabiezējusi par miglu, un viņam ir jāpiespiežas braukt lēnāk, nekā gribētos. Ir pāragri satumsis, un laternas tumsā mirguļo kā zelta lodes, gaisma mirdz visās ūdens lāsēs, kas pilda gaisu. Par laimi, nepaiet ilgs laiks, kad viņš jau ir izbraucis no pilsētas un var traukties ātrāk.

Dažās minūtēs viņš nokļūst līdz Toma mājai, iebrauc pa vārtiem un izslēdz dzinēju. Mājā deg ugunis, nespodri dzelteni kvadrāti pelēkajā miglas blāķī. Džuans nolemj, ka jātuvojas piesardzīgi, jo viņam nav ne jausmas, kas mājā notiek un ar ko tur varētu sastapties.

Džuans piestumj motociklu blakus dzīvžogam, lai to nevar redzēt, un tobrīd motora rēkoņa liek pacelt skatienu. "Vai tā ir policija?" Jācer, ka likumsargi patiešām jau ir ceļā, bet migla savādi atbalso skaņu, un ir grūti pateikt virzienu, no kura tā nāk. Viņš noņem ķiveri un saprot, ka troksnis ir tuvāk, nekā viņš bija domājis. Patiesībā tas nāk no dzīvžoga otras puses.

Viņš palūkojas uz piebrauktuvi tieši tajā brīdī, kad automašīna izbrāžas pa vārtiem, liekot viņam atlēkt malā.

Sudrabots vieglais automobilis.

Noraudzīdamies uz to, Džuans pārbauda numura zīmi.

"Tā pati mašīna, kas sekoja Natālijai." Viņš paraugās uz māju, tad atpakaļ uz ieliņu, kur var redzēt sarkanas aizmugurējās ugunis, kas kļūst arvien mazākas. Ir jāizlemj. Ātri. "Pārbaudīt māju vai sekot mašīnai? Varbūt Natālija ir mašīnā?"

Šī ideja liek tūdaļ pat sēsties uz motocikla, un Džuans traucas uz priekšu pa ieliņu. Sudrabotais auto pagriežas pa kreisi, uz Pīlas pusi, un viņš turas mazliet nopakaļus, ar nodzēstām ugunīm, lai viņu neredz. Viņa domas drudžaini joņo uz priekšu. "Vai tas bija pareizais lēmums? Vai vispirms nevajadzēja pārliecināties, ka Natālijas mājā nav? Taču tad es pazaudētu mašīnu. Un mājā drīz būs policija. Tikai koncentrējies uz auto," viņš mudina. Viņš ir izdarījis izvēli, un instinkts vedina uzskatīt, ka tā ir pareizā.

Viņi līkumo pa ielām, kamēr nonāk līdz ostai. Tas ir strupceļš, un braucējus vairs nav iespējams pazaudēt. Džuans novieto motociklu malā, jo ir nolēmis, ka būs neuzkrītošāks, ejot kājām, un skrien pakaļ automašīnai.

Tā iegriežas autostāvvietā pie Fenelas pludmales, un viņš piespiežas pie dambja, skatoties tam pāri. Kāds izkāpj. Gar-mate melnā. Tai jābūt Sašai vai Zilajai Pumai, vai kā nu viņa sevi sauc. Automašīnas gaismas nodziest, un viņš dzird, ka tā tiek aizslēgta.

Saša pasteidzas garām viņam un dodas atpakaļ uz ostas pusi. Džuans, daudz nedomādams, izlec no slēptuves un sagrābj viņu aiz rokas.

Viņa iekliedzas, spēji pagriežas, un Džuans noelšas, kad redz viņas asiņaino seju. Mati viņam uz pakauša saceļas stāvus. "Kā, ellē, tas varēja notikt?"

- Kas par velnu? Laid mani vaļā! - Saša sper viņam pa kājām, bet viņš izvairās, un abi streipuļo pāri ceļam, stenēdami un ņurdēdami kā cīkstoņi. - Marko! Marko! - viņa kliedz. - Palīgā! Man uzbrūk.

"Kas ir Marko?" brīnās Džuans, mēģinot saķert viņas otru roku, bet Saša to izrauj.

- Kur ir Natālija? - viņš prasa. - Ko tu esi ar viņu izdarījusi?

- Marko!

Sieviete lokās gluži kā čūska, un Džuanam ir vajadzīgs viss spēks, lai viņu noturētu. Un viņš notur. Līdz brīdim, kad saņem sitienu pa muguru un krīt. Saša izrauj roku no viņa tvēriena, un uz mirkli viņš zaudē līdzsvaru. Džuans līgojas uz dambja malas. Ir paisums, un kājnieku tiltiņš ir pacelts, lai ielaistu un izlaistu jahtas. Viņš gandrīz jau ir atguvis līdzsvaru, kad spēriens pa pacelēm iegāž Džuanu ieplestām rokām un kājām tumšajā, mirdzošajā ūdenī.

Viņš apveļas otrādi, smagais motociklista aprīkojums velk viņu lejā. Ūdens pil viņam pa kaklu, jakā un zābakos. Tas pamazām piepilda ķiveri. Apģērba svars prasa piepūli, lai paceltu locekļus virs ūdens. Par peldēšanu nevar būt ne runas. Viņš cenšas noturēties virspusē, tad grimst, dziļāk, dziļāk un līdz pašam dibenam.

Piecdesmit astota nodaļa

Tagad

Natālija mēģina spert, bet kājas ir sažņaugtas ciešā tvērienā. "Tas ir viss," viņa nodomā, aizturējusi elpu, cieši aiz-žmiegusi acis, lai sagatavotos pēdējam naža dūrienam. Savas dzīves beigām.

Prātā ataust atmiņas par Hariju, kuru viņai nebija ļauts iepazīt, un Natālijas krūtīs briest šņuksti, jo pēdējais, kas viņus saista, ir bērna vienaldzība pret viņu. "To izdarīja Saša," secina Natālija, "un tagad viņa saduļķos Harija tīro dvēselīti ar savu ļaunumu un alkatību." Sāpes viņas sirdī ir ļaunākas par jebkurām fiziskām sāpēm. Asaras ripo viņai pār vaigiem, kamēr viņa gaida Sašas pēdējo dūrienu. "Es tevi mīlu, Harij," viņa domā. "Es tevi vienmēr mīlēšu."

- Nē, nevajag.

Natālijas acis atsprāgst vaļā. Tā ir vīrieša balss. Balss, ko viņa nepazīst.

- Naidž! - vīrietis kliedz. - Man te vajag mazliet palīdzēt! -Vīrieša tvēriens kļūst ciešāks.

Viņa dzird pa kāpnēm skrienošus soļus. Vēl citas rokas viņu satver un ievelk atpakaļ vannas istabā. Vīrieši nostāda viņu uz kājām, un Natālija ierauga melnas uniformas, gandrīz aizrijas ar savu elpu, nespējot izlemt, vai smieties vai raudāt.

"Policija. Tas ir beidzies. Es esmu drošībā."

Kājas izlemj, ka nespēj noturēt juceklīgās emocijas, un viņa sabrūk uz grīdas. Kāds policists notupstas viņai blakus, un viņa cenšas koncentrēties uz vīrieša seju, bet tā turpina kustēties. Viņa jūtas pārkarsusi, aizver acis, nelabuma mākta, un trīc no atvieglojuma.

- Labi, mīļā, vai tu vari man nosaukt savu vārdu?

Vispirms Natālija mēģina atcerēties to vārdu, ko viņa izmantoja prāmja biļešu iegādē, bet tad nolemj, ka viss ir kļuvis pārāk nekontrolējams, lai pūlētos melot.

- Natālija, - viņa čukst. - Natālija Vil... Nē, atvainojiet, tā vairs ne. Mani sauc Natālija Petersone.

Skatiens pievēršas izlietnei. Natalija apzinās, ka spēki ir izsīkuši pavisam, katra kustība nāk ar lielu piepūli, pat domāšana prasa pārāk daudz enerģijas.

- Labi, Natālij. Es esmu seržants Kveils, un šis ir konstebls Korlets.

Galva šķiet pārāk smaga viņas kaklam, un Natālija to atbalsta pret vannu.

- Tā, Natālij, te ir pārāk daudz asiņu. Es uzlikšu apsēju tavai kājai. - Viņš pamāj otram policistam, kurš ieslēdz rāciju.

- Mums ir nepieciešama ātrā palīdzība, - viņš paziņo. - Steidzami. Pacientei, kura zaudējusi daudz asiņu.

Natālija tik ļoti trīc, ka var dzirdēt savu zobu klabēšanu, ķermenis sitas pret vannas paneli. Viņa mēģina saņemties, izlietne liekas šūpojamies šurpu turpu.

- Manuprāt, tev varētu būt šoks, - viņa dzird seržantu

Kveilu sakām gluži kā no pusjūdzes attāluma. - Vienkārši apgulies uz grīdas. Pacel kājas pret vannu. - Seržants ir iejūtīgs, un Natālija ir pateicīga par grīdas atbalstu, kad tiek iekārtota guļus. Viņas sirds dun trakā dejas ritmā, ietrīcoties un apklustot. Kveils sarauc pieri un uzrunā savu kolēģi: - Naidž, sameklē spilvenu un segu vai kaut ko tamlīdzīgu, labi? Vajag, lai viņa ir siltumā, kamēr ierodas feldšeri. - Viņš satver dvieli un satin ap viņas kāju. Natālija saviebjas, kad seržants to cieši savelk. - Piedod, Natālij. Es tikai mēģinu apturēt asiņošanu. Ātrā palīdzība nebūs ilgi jāgaida. - Viņš iziet pie kolēģiem gaitenī, kur konstebls stāsta jaunāko informāciju.

- Mums virtuvē ir miris vīrietis. Dokumenti apliecina, ka tas ir Toms Vilsons. Izskatās, ka notikusi cīņa. Viņam rokā ir virtuves nazis. Dabūjis ar kaut ko pa galvu. Es esmu to atstājis lietisko pierādījumu vācējam.

- Labi, paldies, Naidž.

- Vēl ir asins traipi uz kāpnēm. Un šeit pie durvīm.

Natālija mēģina koncentrēties uz šo sarunu, bet viņas prātā lavīnveidīgi gāžas domas, kas krājas cita uz citas. "Paliec pie tā," viņa sevi mudina, cenzdamās no kopējā jūkļa izrakt pašu svarīgāko. "Harijs. Nogādā viņu drošībā."

- Kur ir Saša? - Viņa to pasaka gluži vai pēdējiem spēkiem, bet teiktais izklausās drīzāk pēc smilkstiena nekā vārdiem.

Policisti pagriežas pret viņu. Seržants pienāk tuvāk. -Atvaino, vai tu kaut ko teici?

Viņa nokremšļojas. - Saša. Vai jūs viņu notvērāt?

Kveils ir neizpratnē. - Kas ir Saša?

- Viņa bija šeit. Toma sieva. Viņa nogalināja Tomu. Tad mēģināja nogalināt mani.

Dens Kveils pietupstas viņai blakus. - Toma Vilsona sieva, tu saki?

Natālija pamāj, panikai prātā saceļot vētru. - Jums viņa ir jāatrod. Pie viņas ir mans dēls.

Likumsargi saskatās. Viens no viņiem iziet gaiteni, un Natālija dzird, ka viņš runā pa rāciju.

- Naidž, paskaties vēlreiz! - uzsauc seržants Kveils. - Pārliecinies, ka viņa nekur neslēpjas. Un pārmeklē arī pagalmu! - Viņš atkal pievēršas Natālijai un izņem no augšējās kabatas mazu melnu piezīmju grāmatiņu. - Tātad. Vai tu varētu izstāstīt, kas te notika?

Natālijas prāts vēlreiz atkārto visu pēc kārtas. Viņa sāk runāt, stāsts izskan kā viens garš teikums, jo izzūd pēdējā enerģija un viņas balss kļūst tik klusa, ka policistam jāpieliecas tuvāk, lai dzirdētu.

Mazliet vēlāk atgriežas konstebls. Viņa seja ir drūma.

- Te neviena nav. Taču kāds laikam ir aizbēdzis pa virtuves sētas puses durvīm. Asiņu pēdas ved līdz piebrauktuvei.

- Labi. - Seržants Kveils norij kamolu. - Labi, nu mēs jau kontrolējam bēgšanas maršrutus. Prāmi un lidostu. Viņa nekur netiks.

Piepeši Natālija atceras savu plānus slepeni aizvest Hariju no salas. "Privātās jahtas." Viņas acis ieplešas, un viņa satver policistu aiz rokas. - Bet kā ar ostām? Vai tās arī jūs uzraugāt? - Seržants Kveils sarauc uzacis. - Es Sašu redzēju kopā ar kādu vīrieti uz viņa jahtas. Pīlā. Varbūt Saša ir devusies pie viņa? - Balss grasās izdzist, bet viņa piespiež sevi turpināt. - Tā saucās "Glaimotājs". Liela jahta ar dzinēju, noenkurota tieši pie ieejas jahtu piestātnē. - Vārdi aizķeras kaklā. "It kā īpašnieki gatavotos aizkuģot."

Seržants Kveils pieceļas kājās un iziet vestibilā. Balsu mur-dona noplok tālumā. Nosalusi, mitra un lipīga, Natālija drebinās zem segas, kas viņai pārklāta pāri. Viņa lūdzas, kaut policisti nonāktu līdz jahtai, iekams tā aizbrauc. Lūdzas, lai viņi sameklē Hariju. Neko vairāk viņa nevar darīt, tumsa pārņem Natālijas apziņu, un viss kļūst melns.

Piecdesmit devītā nodaļa

Tagad

Pavērtu muti Marko lūkojas uz ūdeni.

"Kas tikko notika? Vai viņa iegrūda to vīrieti ūdenī? Tiešām?"

Viņš pagriežas pret Sašu, kas nāk uz viņa jahtu, kas ir pietauvota ne vairāk kā divdesmit pēdu attālumā. Viņš var dzirdēt šļakstus un mēģina kaut ko saredzēt cauri dūmakai. Neilgi viņš saskata roku, plaukstu, kas tveras pie ūdens virsmas. Tad tā nogrimst. Un tad viņš vairs neredz neko. Ne šļākstienu, ne viļņošanos. Tikai miglas sedzeni, kas šūpojas un plivinās gaisā.

Marko raugās, aizturējis elpu, un cer, ka vīrietis parādīsies virspusē. Viņš ieklausās, bet var dzirdēt tikai klusinātu balsu murdoņu no kroga piestātnes otrā pusē. Cauri dūmakai sūcas dzeltena gaisma, un tā šķiet kā cita pasaule, nevis reālā. Jo realitāte atgādina, ka ūdenī tikko iekrita cilvēks un vairs nav uzpeldējis.

Piepeši viņā pamostas tieksme glābt dzīvību, atmiņā ataust apgūtās medicīnas zināšanas. Nav svarīgi, ka viņa darbs tagad pēc būtības ir vairāk kosmētisks. Svarīgi pirmām kārtām ir tas, kāpēc viņš kļuva par ārstu. Viņš nevar stāvēt malā un nestāvēs, noskatoties, kā cilvēks slīkst.

- Saša, dabū glābšanas riņķi! - Marko norāda uz mietu ceļa malā. - Tur pāri. Ātri.

Taču Saša iet tālāk.

Viņš paskatās uz ūdeni, tad aizskrien pie Sašas, saķer viņu aiz rokas un pagriež apkārt.

- Nopietni? Pie visiem velniem, mēs nevaram viņu atstāt ūdenī. Vai tu neredzi, ka viņš slīkst?

Saša izrauj roku no tvēriena un nikni paskatās uz Marko. Šis ir viņu pirmais strīds, viņu pašas pirmās nesaskaņas, un Marko tikpat neganti raugās pretī, it kā viņa skatiena spēks varētu piespiest viņu pārdomāt. Viņš nav pieradis, ka cilvēki viņam neklausa. Ķirurģijā visi bez vilcināšanās dara tieši to, ko viņš liek, un šāda pretošanās viņam ir pilnīgi sveša.

Faktiski arī Sašas uzvedība ir visnotaļ sveša. Viņš piemiedz acis. Tāpat sveša ir arī viņas seja.

Tagad viņa stāv zem laternas, un Marko var viņu pienācīgi aplūkot. Viņai ir sadragāts deguns, pārsista lūpa un uztūcis vaigs, ko rotā liels zilums. Viņa viscauri ir notraipījusies ar asinīm. Rodas iespaids, ka viņa ir piedalījusies brīvajā cīņā.

Marko samirkšķina acis un uzsit sev pa pakausi, it kā gribētu iznīcināt sliktās sajūtas, kas tur iemājojušas.

- Velns parāvis, Saša! Kas tev noticis? - Viņš pārlaiž profesionāļa skatienu viņas brūcēm un nodomā, ka viņu plāni uzsākt jaunu dzīvi nogrimst ostas ūdeņos līdz ar svešinieku.

- Tas nelietis man uzbruka. - Viņa norāda uz savu seju. Acis neganti zvēro. - Redz, ko viņš izdarīja. Un tu to mēslu gribi glābt?

Viņš palūkojas ūdenī, tad atpakaļ uz Sašu. Slīkstošajam nav daudz atlicis. Un Sašai vajadzīga mediķa aprūpe. Viņai vajag salikt kopā lauztos kaulus, sašūt pārcirsto lūpu un apstrādāt nejauko brūci kaklā. "Velns, velns, velns!" Viņš sakož zobus. Saka sev, ka jātiek skaidrībā ar prioritātēm. Cilvēka dzīvība ir briesmās, un tā ir jāglābj pirmām kārtām.

"No vienas dienas nekas nemainīsies," Marko sev atgādina, paskrienot garām Sašai un noceļot glābšanas riņķi no mieta. Viņš iemet to ūdenī, kur nogrima vīrietis, un veras pāri dambja malai, žņaudzīdams rokas un mīņādamies no kājas uz kāju.

"Būs pagājušas kādas desmit minūtes, kopš viņš nogāja dibenā."

- Velns. Es viņu nevaru redzēt. Saša, zvani ostas priekšniekam! - Marko norauj žaketi. Nomet kurpes. Viņa nav pakustējusies. Marko dusmīgi viņu uzlūko. - Tagad. Ej.

- Nē. Nē, es nekur neiešu. - Viņa pieskrien klāt un rausta viņu aiz piedurknēm, mēģinot panākt, lai Marko iet līdzi viņai. - Mēs varam viņam piezvanīt, tiklīdz būsim jūrā. - Saša izklausās izmisusi. - Tu teici, ka mums jābrauc. Tagad. Vai arī mēs nokavēsim paisumu. Un tad... Marko, lūdzu, lūdzu, brauksim!

Marko uz viņu noskatās. "Kas te, ellē, notiek?"

Saša pamet acis uz jahtu. Viņš atkal paskatās uz ūdeni. Joprojām no vīrieša nav ne ziņas.

Viņš pastumj Sašu malā un velk nost bikses. - Man ir jāmetas iekšā. Ja es nemēģināšu viņu izglābt, tad nemūžam sev to nepiedošu. - Viņš palūkojas uz Sašu. - Zvani ostas priekšniekam. Tad piezvani ātrajiem. Mēs izbrauksim rīt. Nav liela muiža, vai ne?

- Lūdzu, mīļais. Vienkārši brauksim. Kamēr mums vēl ir laiks. - Viņas rokas ir sakļautas gluži kā lūgsnā. - Piecas minūtes. Tad mēs zvanīsim. - Viņa sāk šņukstēt, pār viņas seju tek atbaidošs puņķu, asiņu un asaru sajaukums. - Lūdzu. Es darīšu jebko. Bet, lūdzu, lūdzu, tikai brauksim.

Vienā mirklī visa viņas uzvedība ir mainījusies. Saša no aukstasinīgas nelietes ir pārvērtusies par aprūpējamu sievieti. Tā vienkārši. Un Marko saprot, kāds muļķis ir bijis. Cik viegli šī sieviete ar viņu ir spēlējusies.

Saša nikni viņu uzlūko, kad viņš nomet bikses zemē. Viņas acīs ir ļaunums, kas liek Marko nodrebēt. "Tas nebija nelaimes gadījums. Es taču redzēju, ka viņa to izdara! Viņa iegrūda šo cilvēku ūdenī."

Diena ir pārvērtusies par neveiksmi. Patiesībā viņa plānotā, izsapņotā dzīve arī ir izjukusi, bet viņš atvaira šīs domas. "Ir jāizglābj tas cilvēks."

Marko ienirst tumšajā melnumā, ar rokām sajūt jūras dibena mīkstās sanesas zem jahtu piestātnes. Viņš riņķo apkārt, cik vien ilgi var aizturēt elpu, tad iznirst, lai ieelpotu, un ienirst atkal. Viņa metodiskās smadzenes liek viņam pārmeklēt jūras dibenu līdz pat ieejai jahtu piestātnē. Pēc četriem mēģinājumiem viņa kājas no aukstuma kļūst nejutīgas, pirksti arī, bet viņš nedomā padoties. Līdz brīdim, kad būs nogādājis to cilvēku drošībā. Zobi klab, un viņš paskatās, vai neredzēs kādu, kas nāktu palīgā.

"Nē. Neviens. Saša nav pasaukusi palīgā, vai ne? Citādi nu jau viņi būtu klāt."

- Palīgā! - Marko sauc, domādams, ka cilvēki pie kroga sadzirdēs. Viņš ieklausās, bet ir dzirdami tikai liegi ūdens šļaksti pret jahtām. "Sasodīts," viņš nodomā. "Pat smēķētāji ir sagājuši atpakaļ telpās." Marko zina, ka slīkšanas gadījumā būtisks ir laiks. Un tam cilvēkam vēl ir cerība, ja tikai būtu iespējams viņu atrast. - Palīgā! - Marko sauc atkal, jo apkārt jābūt arī citiem cilvēkiem. Piemēram, uz citām jahtām. Kāds taču vienmēr pastaigājas ar suni. Taču Marko ir neciešami auksti, viņš tik tikko pats turas peldus, un viņa mute piepildās ar ūdeni. Viņš klepo, sprauslā un nolemj, ka velti šķiež laiku.

"Es aizskriešu pie ostas priekšnieka," Marko nolemj. "Tas nav tālu."

Viņš mēģina pieķerties dambja malai, bet aukstums ir atņēmis viņam spēku. Roka nespēj noturēties, muskuļi nespēj pievilkties, un pēc dažiem mēģinājumiem viņš saprot, ka nekas neizdosies. Marko palūkojas apkārt un nopēta betona sienas. "Jābūt kaut kam, ko es varu izmantot, lai uzrāptos." No miglas kaut kas izpeld viņam pretī. Viņš ieskatās un atviegloti nopūšas. Glābšanas riņķis. Viņš to satver, ienirst zem ūdens un parādās atkal virspusē, bet tagad riņķis notur viņa ķermeņa svaru. Marko ievelk dažus nomierinošus elpas vilcienus un mēģina sakārtot domas. "Prāts pāri matērijai," viņš sev saka. Taču ķermenis trīc no galvas līdz pirkstu galiņiem, un uz brīdi tas, ka viņš ir pārsalis līdz kaulam, ir viss, par ko viņš spēj domāt.

Glābšanas riņķī Marko jūtas drošībā. Kad muskuļi ir mazliet atpūtušies, viņam ienāk prātā ideja. "Es esmu blakus savai jahtai. Ir tikai jāaizbrien līdz jahtas aizmugurei, un tad es varēšu uzkāpt pa pakāpieniem. Divdesmit pēdas. Tas arī viss." Marko pagriežas un panāk, ka rokas kustas kaut jel kādā ritmā. Kaut locekļi šķiet kā no gumijas, viņš pamazām tiek uz priekšu.

Uznirst domas par Sašas uzvedību. Un viņas meliem. "Dieva dēļ, kāpēc lai kāds viņai uzbruktu? Un asinis uz viņas sejas nebija svaigas. Tāpat kā zilums. Ar ko viņa nodarbojusies pēdējās četras stundas?"

Tagad viņš ir gandrīz jahtas aizmugurē un sakož zobus pēdējā piepūlē. Pazīstama rūkoņa liek viņa acīm ieplesties, un Marko redz, ka ūdens sāk kulties. Kuņģis sažņaudzas. "Saša ir iedarbinājusi dzinējus." Marko paceļ skatienu un redz viņu stūres mājā. Jahta sāk kustēties un peld viņam garām uz ieeju piestātnē. Dzenskrūve rada straumi ūdenī, kas spiežas viņam pie kājām, velkot viņu pie sevis.

Viņš speras, cik vien var, un vicina rokas, bet no tā nav jēgas, viņš kustas drīzāk atpakaļ nekā uz priekšu.

- Palīgā! - viņš kliedz tik skaļi, ka skaņa skrāpē rīkli. - Saša, izslēdz dzinēju. Sašaaaa!

Sieviete pagriežas, un Marko domā, ka viņa ir sadzirdējusi, redzējusi, kādas briesmas viņam draud. Taču viņa novēršas, un dzinēji dūc skaļāk, dzenskrūve pamazām velk Marko arvien tuvāk un tuvāk, gatava viņu apēst.

Sešdesmita nodaļa

Tagad

Džuans cer, ka slīkstošā cilvēka triks bija pietiekami ticams. Viņš makšķerēšanas izbraucienos bija apceļojis jahtu piestātni jau puikas gados un to labi pazina. Tā nav plata, varbūt četrdesmit pēdas platumā, un viņš ir labs peldētājs.

Viņš pa dibenu aizbrien šķērsām pāri piestātnei uz kāpnīšu pusi, kuras atrodas otrā pusē. Nākot ārā no ūdens, viņam ir jābūt glumam kā ronim, jāraugās, lai nesaceļ pārāk lielu troksni. Viņš uzzogas pa kāpnēm, slēpjoties aiz lielas zvejnieku laivas stūresmājas, un klausās. Tobrīd vīrietis Sašai liek atnest glābšanas riņķi.

Kad tiek novilkta ķivere, ūdens izšļakstās, un Džuans no trokšņa satrūkstas. Taču Saša tagad kliedz, tāpēc viņš domā, ka abi nav viņu dzirdējuši. Viņš skrien uz ostas priekšnieka kantora pusi un iebrāžas pa durvīm.

- Maik! Jāaizver vārti. Jānolaiž atkal tilts. Jānoslēdz piestātne. Tūlīt pat.

No viņa uz grīdas pil ūdens. Maiks uz viņu noskatās, roku iebāzis čipsu pakā.

- Sasodīts, Džuan, pavej, kāda cūcība no tevis paliek. Kas notiek?

- Policijas meklēšanā esoši cilvēki mēģina izkļūt no ostas. - Džuans norāda sev aiz muguras. - Ar to jahtu, pie pašas ieejas. - Ostas priekšnieks turpina ēšanu. Džuana balss kļūst skaļāka, uzstājīgāka. - Lūdzu, Maik. Es palīdzu policijai. Vienkārši izdari to, labi?

Maiks savelk lūpas un saviebjas. - Šī atkal ir kāda āzēša-nās, ko?

- Ak, nolāpīts! - kliedz Džuans. - Man vairs nav divpadsmit. Vai izskatās, ka es jokoju?

Viņš sniedzas pēc svirām, bet Maiks pasit nost viņa roku. - Tu nedrīksti. Tikai es drīkstu. - Ostas priekšnieks uzgriež muguru, un Džuans dzird, ka mehānisms, sākot darbu, skaļi ievaidās.

Tad Džuans metas laukā un cenšas kaut ko saskatīt cauri miglai. Jahta traucas uz priekšu, jau atrodas pie ieejas. Viņš, sirdij dunot, košļā nagu un vēro. "Vai es paspēju laikā?"

Maiks iznāk un nostājas viņam blakus. Atskan skrāpējoši žļerksti, kad vārti paceļas no piestātnes dibena un aizķer jahtas korpusu. Tā, dzinējiem rēcot, brīdi šūpojas uz vietas.

Džuans saķer Maika roku. "Vai tā var tikt pāri?" Izskatās, ka varētu.

Tad dzenskrūve kaut ko aizķer un drebēdama apstājas. Jahta mirkli stāv, un rodas iespaids, ka tā kritīs uz priekšu un izbēgs. Bet jau nākamajā mirklī tilts nokrīt savā vietā un sadauza stūresmāju, šķiežot uz visām pusēm stiklplastu un atgrūžot jahtu atpakaļ piestātnes ūdeņos.

- Ak mans Dievs, - Maiks izdveš bālu seju, kasīdams pakausi. - Man ir lielas nepatikšanas. Lielas, lielas nepatikšanas!

- Zvani policijai, - Džuans nokliedzas pāri plecam, traukdamies pa tiltu. Jahta šūpojas augšā lejā un no vienas puses uz otru, it kā atrastos veļas mašīnā. Viņš var redzēt Sašu, kas ir sakņupuši pār stūri, un viņš palēnina soli. Neizskatās, ka sieviete kustētos, un viņu klāj lūžņi no jahtas. Skrienot pa jahtu, Džuans redz, ka pa iluminatoru raugās sejiņa ar lielām, baiļu pārņemtām acīm. "Harijs?"

- Viss kārtībā, - Džuans pakliedz zēnam. - Es drīz tevi aizvedīšu no šejienes. Tikai turies.

Džuans ielec ūdenī un satver jahtas tauvu, kas pārkritusi pāri bortam. Viņš uzmet cilpu pietauvošanās stabam un to sasien, tad atgriežas uz sauszemes un velk jahtu tuvāk, līdz tā ir blakus dambim. Tad viņš cieši sasien virvi, elsodams no piepūles.

Viņš sadzird mazus solīšus kāpjam augšā pa kāpnēm, un no kajītes parādās puisēns. Bālie vaigi ir saraudāti. Zēns pie krūtīm spiež rotaļu zaķēnu, viena no tā ausīm ir viņam mutē.

- Tu esi Harijs, vai ne? - pajautā Džuans, pastiepdams viņam roku un aicinādams zēnu. - Nāc nu, vedīsim tevi uz sauszemi, ja? Ir noticis neliels negadījums.

- Kas tu esi? - vaicā Harijs nepakustoties.

- Tavas mammas draugs.

Harijs paskatās augšup uz stūres māju un Sašas nekustīgo augumu. Viņš sāk raudāt.

- Ei, viss būs labi. Tev nav jāraizējas. Ārsti drīz būs klāt. -Džuans uzkāpj uz jahtas. - Viss būs labi.

Tālumā viņš var dzirdēt sirēnas un gaida, vērodams zilās zibošās gaismas. Automobiļi pārbrauc tiltam un dodas uz viņa pusi. Zēna plauksta ieslīd viņa plaukstā, un Džuans to paspiež.

Sešdesmit pirmā nodaļa

Tagad

Natālijas acis spēji atveras, un pirmais, ko viņa redz, ir Džuans, kas ir ietinies sudrabotā segā un sēž blakus viņas gultai. Otrā ir intravenozā sistēma, kas pievienota viņas rokai. Viņa mēģina pakustināt galvu, lai varētu Džuanu saredzēt labāk, bet viņas augums šķiet izliets no betona.

Paiet brīdis, līdz viņa atceras, kāpēc varētu būt šeit. Atkal. "Varbūt es nemaz no šejienes neesmu gājusi prom?" Taču tad vakara notikumi atgriežas kā baisa migla, tēli zib viņai prātā, saplūzdami cits ar citu tā, ka viņa nav pārliecināta, vai tie ir īsti. Daudz kas vedina domāt par pusaizmirstu murgu.

- Ei, - saka Džuans.

Viņa smaida un mēģina piespiest savas acis palikt vaļā.

"Saša aizbēga ar Hariju."

Smaids sarūk viņas lūpās, kad atmiņas kavējas acu priekšā. Viņa sarauc pieri un mēģina pietrausties sēdus, redz, ka guļ palātā, nevis cietuma kamerā un ka otra gulta ir tukša. Džuans pieslejas, lai viņai palīdzētu, paceļ gultas galu, sakārto spilvenus viņai aiz muguras. Taču viņa nedomā palikt

gultā. Viņa mēģina nomest segu, bet pat šī nelielā kustība, izrādās, prasa pārāk daudz spēka, un viņai sagriežas galva.

- Ak nē, tu ne... - Džuans saka, saudzīgi atbalstīdams viņu pret spilveniem. - Tu nekur neiesi. Tu zaudēji trīs pintes asiņu. Tavai kājai uzlika piecpadsmit šuves, un plecs bija atkal jāieliek atpakaļ. Un ārsts teica...

- Bet Harijs... Man viņš ir jāatrod. - Natālijas pulss kļūst straujāks, un viņas galva dun. Viņa pieliek plaukstu pie pieres, samiedz acis spožajā gaismā.

- Es zinu, zinu, - Džuans attrauc un apsēžas gultā, viņa balss skan mierinoši. - Viss ir labi. - Viņš plati pasmaida. - Mēs viņu esam atraduši.

Natālija iepleš acis un pieķer pie katetra caurulītes. - Es gribu viņu redzēt. Tagad. Man vajag...

- Nē! - Viņš to pasaka tik noraidoši, ka Natālijas plauksta apstājas pusceļā. Viņa šokēta paskatās uz Džuanu, kas sadusmojies mazliet līdzinās vikingam. - Redzi, - viņš jau maigāk turpina. - Tu esi pārcietusi šoku. Tev ir jāatpūšas. - Balss pāriet čukstos, viņa mute kustas pie Natālijas auss. - Tev ir jāpaliek šeit. Ārpusē ir policijas apsardze. - Viņa ir izbrīnīta. Džuans nopūšas. - Diemžēl tu esi arestēta. Un, kamēr viņi tiks skaidrībā, kas tieši notika ar Tomu, tu formāli esi aizdomās turētā.

Natālija atlaižas spilvenos, nelikdamās zinis par kaut kādu izmeklēšanu. Viņai ir svarīgākas lietas, par ko domāt.

- Kur Harijs ir?

- Pašlaik viņu izklaidē ģimenes lietu inspektore. Kamēr tiks izlemts par audžuģimeni.

- Audžuģimeni? - Natālija, šīs idejas izbiedēta, aizver acis. Tas viņai nebija ienācis prātā, viņa bija pieņēmusi, ka pēc Toma nāves un Sašas došanās prom Harijs būs pie viņas un viņa varēs par dēlu rūpēties.

Natālija samirkšķina acis. "Vai tomēr joprojām Saša?"

- Kā ar Sašu? Vai policija viņu notvēra?

Džuans pamāj. - Jā. Patiesībā viņa pašlaik ir neatliekamās medicīniskās palīdzības nodaļā. Jāuzliek dažas šuves un jāapstrādā lauzti kauli. Pēc tam viņa taisnā ceļā dosies uz cietumu.

Abi kādu mirkli sēž un klusē, un Natālija ļauj sev iedomāties, ka Harijs atkal būs pie viņas. Tiklīdz tiks nokārtotas visas formalitātes. "Skaidrs, ka tagad, kad patiesība nāks gaismā, man atļaus būt Harija mātei." Šī doma briest viņas sirdī, pilda viņas krūtis.

- Vēl ir tāls ceļš ejams, tu taču to saproti, ne? - saka Džuans.

- Jā, jā. - Natālija paskatās uz viņu un tad novērsusies plūkā segu. - Es zinu. Kas notiks ar mani? Vai tu zini?

Džuans nopūšas. - Baidos, ka man ir sliktas ziņas.

Natālija norij kamolu. "Atpakaļ tajā draņķa smirdīgajā cietumā." Viņā ielīst smagums.

- Tu dažas dienas būsi cietumā. Taču es tev esmu dabūjis advokātu, un mēs centīsimies panākt, lai tu vari palikt pie manis, kamēr policija pabeidz savu izmeklēšanu. Tas ir, ja tu gribi.

Džuans skatās uz viņu ar tādu izteiksmi, kas liek Natālijas sirdij iepukstēties mazliet straujāk. Viņas vaigos sakāpj sārtums, un viņa slēpj savu apjukumu ar nervoziem smiekliņiem. - Ko? Patiešām?

Ar īkšķi glāstot viņas delnu, Džuans pamāj. - Starp mums runājot, policija zina, ka Tomu nogalināja Saša. Seržants Dens Kveils man pastāstīja, ka patologs ir noteicis Toma nāves iestāšanās laiku, un tas nozīmē, ka tev nebija iespējams viņu nogalināt, jo tu atradies šeit. Viņi gaida autopsijas rezultātus, lai viss būtu oficiāli. Un ir vajadzīga tava liecība. Tad viņi varēs salikt visus punktus uz "i" un pārsvītrot visus "t".

Natālija noelšas. - Es tikai nevaru... Es nedomāju... Bet kā ar pirmstermiņa atbrīvošanas noteikumu pārkāpšanu?

- Tam arī es esmu sameklējis advokātu. Vainu mīkstinoši apstākļi. - Džuans kliedē viņas bažas. - Es par to neraizētos. Godīgi. Viņš ir satriecoši labs advokāts. Tev viņš patiks. -Natālija pamāj, pārliecināta, ka viņam ir taisnība. - Vecs skolasbiedrs. - Džuans smejas. - Viņš klasē bija gudrākais.

Ap viņiem atkal iestājas klusums, kamēr Natālija to visu apsver, taču viņai prātā ir tikai viens jautājums.

- Kad es varēšu redzēt Hariju? Lūdzu, Džuan, man viņš ir jāredz!

- Ir jānokārto daudz juridisku formalitāšu, bet ģimenes lietu inspektore domā, ka tu viņu varēsi satikt pēc dažām dienām. Kad būsi iznākusi no slimnīcas. Varēsiet sākt iepazīšanos. Tagad, kad Toms ir miris, tu esi zēnam tuvākā radiniece.

Viņš izņem no kabatas telefonu, kaut ko sameklē, tad pagriežas, lai viņai parādītu. - Es domāju, ka tev gribētos to redzēt.

Natālija aizliek mutei priekšā plaukstu, skatoties video ar savu mazo puisēnu, kas sēž uz grīdas un rotaļājas ar vilcie-niņu, nepārprotami iegrimis šai nodarbē. Natālija pazīst šo sejas izteiksmi, atceras to no laikiem, kad viņš vēl bija pavisam maziņš.

Pa vaigu viņai noripo asara. Taču viņa smejas un nespēj vairs apstāties. Viņa pastiepj roku pretī Džuanam, un viņš vilcinās, tad pieliecas tuvāk, un Natālija viņu cieši apskauj.

- Paldies tev, - viņa nočukst, negribot laist šo vīrieti vaļā. Džuans atbild uz viņas apskāvienu, pievelk viņu sev tuvāk, kamēr viņa smejas un raud, nespēdama noticēt, ka visas nelaimes ir beigušās un viņai priekšā ir jauna dzīve. Jauna dzīve ar dēlu.

Džuans sēž gultā, aplicis roku Natālijai ap pleciem, un viņi noskatās video atkal un atkal. Viņš skūpsta Natālijas matus, viņa atliec galvu un ieskatās viņam acīs. Tikai mirkli samin-stinājies, Džuans piekļauj lūpas sievietes mutei, un Natālija ar šo pašu pirmo, ilgo skūpstu zina, ka arī viņš būs daļa no viņas jaunās dzīves.

Sešdesmit otra nodaļa

Pēc diviem gadiem

Natālija kar žāvēties veļu dārzā aiz Mērijas mājas, izbaudot lietu kārtību. Džuana darba drēbes ir auklas tālajā galā, tad seko viņas džinsi un T krekli, Harija skolas uniforma, un pēdējās - bet nekādā ziņā ne mazsvarīgās - ir Rozijas zīdaiņa drēbītes. "Visa mana ģimene ir izžauta uz veļas auklas." Viņas ģimene. Viņas māja tagad, kad Mērija ir samainījusies ar Džuanu, jo kotedžu ir daudz vieglāk uzturēt. "Mana kāzu dāvana abiem," bija teikusi Mērija.

Pēc visa, ko Natālija piedzīvojusi, viņai vēl aizvien ir grūti tam noticēt. Divos gados viņa ir dabūjusi vīru, mazu meitenīti un Hariju, kas atkal dzīvo ar viņu kopā.

- Mīlīt, vai tu tur esi?

Mērija pabāž galvu pa virtuves durvīm, neliekas ne zinis par Natāliju un pieiet taisnā ceļā pie bērnu ratiņiem. Viņa paskatās uz Roziju, pastiepj savu grumbaino roku un noglāsta guļošā bērna vaigu.

- Tu esi agri, - saka Natālija, karot uz auklas pēdējos apģērba gabalus.

- Nevarēju nociesties, kad redzēšu mazo ķiparu, - atteic

Mērija. - Un es esmu atnesusi šokolādes kēksiņus Harijam. Tie ir uz galda. Un mans Džons apgalvo, ka esot dabūjis no drauga BMX riteni, ko viņš var salabot. Tas būs lieliski uz Harija dzimšanas dienu. Un es esmu uztamborējusi pāris jaciņu mazajai. Šoreiz citrondzeltenu ar baltu. Sārtais var būt par daudz, vai ne?

Natālija smejas. - Mērija, tu esi briesmīga. Tie bērni ir tik izlutināti!

Mērija starojoši pasmaida, un Natālija viņu apskauj, priecādamās par mīļumu no šīs vecās sievietes, kas arī kļuvusi par svarīgu viņas dzīves sastāvdaļu.

- Labi, tātad piens ir uz blakus galdiņa, tikai jāuzsilda, kad viņa ir gatava, - stāsta Natālija, paceldama veļas grozu. Mērijai minot uz papēžiem, viņa ienes to mājā. - Un viņai ir arī dārzeņu biezenis. Viņai tas ne pārāk garšo, bet pamēģini iedot, un es atgriezīšos pēc pāris stundām.

- Tiks darīts. - Mērija uzliek vārīties tējkannu un noceļ no plaukta savu krūzi ar uzrakstu "Pasaulē labākā vecmāmiņa", kas ir dāvana no Harija iepriekšējos Ziemassvētkos. - Tev ir laba klase. - Viņa smaida. - Nav vajadzības steigties atpakaļ.

Natālija paņem savu somu un dodas augšup kalnā uz aprūpes namu, kur pasniedz pacientiem krēsla aerobiku.

- Labrīt, Norma! - viņa uzsauc reģistratorei, dodoties uz kopējo telpu.

- Ak, Natālij, minūtīti! - attrauc Norma, izskriedama no sava kabineta. - Mēs prātojām... Tas ir, protams, tu vari atteikties. Taču mēs domājām... Vai tu varētu ar mums novadīt vēl pāris sesiju? Visi ar nepacietību gaida, kad tu ieradīsies. Zini, viņi tiešām jūtas laimīgi. Tāpēc... - Viņa izskatās gaidpilna. -Mēs cerējām, ka tu pie mums varētu nākt katru otro dienu.

Natālija smaida, prieka vilnis silda viņas sirdi. - Labi, paldies, Norma. Man vajadzēs aprunāties ar Mēriju, paskatīties, vai viņai nebūs iebildumu nākt vēl pāris dienu. Bet... - Viņa smejas, iztēlojoties Mērijas sajūsmu par iespēju pavadīt vairāk laika ar bērniem. - Es nedomāju, ka tā būtu problēma.

- Tad... vai mēs tādā gadījumā varētu vienoties par līgumu?

- Līgumu? - "Jā! Beidzot stabils ienākumu avots." Nodarbības, ko viņa vada grūtniecēm ceturtdienu rītos, un pēcdzemdību nodarbības pēcpusdienās notiek pēc pieprasījuma un ienes tikai nelielu kabatas naudu. "Bet līgums... Cik trakoti labi!" Jā, viņas bizness attīstās ļoti jauki, un to var ideāli saskaņot ar bērnu vajadzībām un Mēriju kā labprātīgu aukli.

Viņa domā par Hariju, kurš ļoti mīl skolu - ar kaislību, ko viņa nespēj saprast. Prātā ataust abu sarunas par jebko un par visu. Viņa atceras, kā Harijs cīkstās ar Džuanu, ieritinās starp viņiem uz dīvāna, mēģina barot māsu, lidina pūķus pludmalē, meklē starp akmeņiem krabjus, un viņa gozējas priekā, ko Harijs ir ienesis viņas dzīvē. "Vai es tā justos, ja nekad nebūtu viņu pazaudējusi? Vai es visu ar Hariju saistīto pieredzētu tādos spožos, krāsainos toņos? Varbūt es būtu uztvērusi puisēnu kā pašu par sevi saprotamu?" Natālija prāto. Viņa nekad to neuzzinās. Taču viņa saprot, ka ik dienu ir pateicīga par šo mazo cilvēciņu savā dzīvē un par visu pārējo ģimeni.

Viņu nekad nebeidz pārsteigt tas, cik ātri bērni pielāgojas. Harijam bija vajadzīgi tikai daži mēneši, lai pieņemtu jauno dzīves variantu - ka Saša tikai viņu pieskatīja, kamēr Natālija bija projām. Viņa parādīja Harijam spogulī, ka abiem ir tādas pašas acis, tāpat veidotas uzacis. Parādīja attēlus, kur viņi ir kopā, kad Harijs bija pavisam maziņš. Mazliet ilgāks laiks pagāja, kamēr tieslietu mašinērija izgāja cauri visām nepieciešamajām procedūrām un atļāva viņam dzīvot pie Natālijas. Taču viņš ātri iekārtojās, iemīlējās Džuanā, tiklīdz dzirdēja viņu dziedam. Un tagad pagātne šķiet kā briesmīgs murgs, kas nekad patiesībā nav noticis.

Harijs mēdza runāt par Sašu. Viņa kļuva pazīstama kā krustmāte Saša. Tagad Harijs viņu tikpat kā nepiemin. Reizēm viņš runā par Tomu, bet ir skaidrs, ka viņš nekad nav bijis labs tēvs.

Sašu notiesāja par Toma slepkavību, par Marko slepkavību bez iepriekšēja nodoma un par Natālijas slepkavības mēģinājumu. Viss kopā nozīmēja ieslodzījumu uz mūžu. Sašu gaida arī apsūdzības par krāpšanu un piesavināšanos, varas iestādēm pagāja laiks, kamēr tās atšķetināja Toma darījumus un saprata Sašas lomu klientu fondu pazušanā.

Spriedumi par noziegumiem pret Marko un Natāliju tika pasludināti vienlaikus. Toma vecāki līdz ar Marko ģimeni lūdz nodrošināt, lai Saša izcieš pilnu sodu un netiek pieļauta atbrīvošana pret galvojumu, bet process ir lēns.

Natāliju apmierina apziņa, ka Harijs būs pieaudzis ap to laiku, kad Saša iznāks no cietuma. "Cerams, ka viņai būs jāpavada ieslodzījumā pilni trīsdesmit gadi, bet - lai kad viņu atbrīvos, viņa būs ēnu tēls no Harija pagātnes. Nekas svarīgs un mīlams."

Ar laiku, kad Harijs būs pietiekami paaudzies, viņš zinās visu patiesību un tad varēs parūpēties par savu drošību, ja Saša kādreiz mēģinās ar viņu sazināties.

Džuans pierunāja Natāliju celt sūdzību par nelikumīgu arestu. Sākumā viņa pretojās, bet tagad atzīst, ka tā darīt bija pareizi. Kompensācija viņiem ir devusi ļoti noderīgu finansiālu atspaidu. Natālija ir domājusi, ka viņi nopirks jaunu māju, lielāku, ar īstu dārzu, taču nevar piespiest sevi aiziet no Mērijas nama un pašreiz tas ir pietiekami liels, parocīgs un tuvu pludmalei, ko Harijs mīl. Un tā bija dāvana no Mērijas, tātad īpaša.

Patlaban Natālija domā, ka viņi paliks tepat, jo viņai ir cita ideja, kur likt daļu no naudas. Džuans to vēl nezina, bet Natālija ir atradusi nelielu mājiņu, kas būtu ideāla ierakstu studijai. Viņa tikai gaida atbildi par aprīkojuma cenu, tad saliks visu pilnā komplektā, un tā būs dāvana viņam pirmajā kāzu jubilejā. Viņš ir pelnījis to un ne mazāk, jo ir izglābis viņai dzīvību ļoti daudzos veidos.

Natālija pabeidz savu nodarbību ar nelielu nokavēšanos, jo kundzēm patīk patērzēt, un negribas viņas steidzināt. Viņa ieskatās pulkstenī un, pa pusei skriešus, pa pusei ejot, dodas uz skolu. Kad viņa pienāk tuvāk, bērni jau plūst laukā pa durvīm.

- Mammu! Mammu!

Viņa pagriežas, un tur ir Harijs, kas skrien viņai pretī, plivinādams rokā zīmējumu. Mati ir izspūruši, kurpes ir nepareizajās kājās, un viņa soma ar sporta piederumiem lēkā plecā.

- Sveiks, mazo vīriņ, - Natālija smejoties teic, kad viņš lēkā uz vietas. Viņa notupstas, un mazās rociņas apķeras ap viņas kaklu. Harijs uzspiež slapju skūpstu viņai uz vaiga.

- Es tevi mīlu, mammīt, - viņš saka. - Redzi, es uzzīmēju pterodaktilu, kas ēd Sūkļa Bobu.

Natālija pievelk viņu sev klāt. Dēla vārdi nekad nezaudē savu maģiju, savu spēju piepildīt viņas sirdi ar bezgalīgu mīlestību. - Es arī tevi mīlu, mazo sprīdīt, - viņa saka, atbildot uz viņa skūpstu, turot viņu cieši piespiestu sev klāt.

Epilogs

Trīspadsmit gadi, divi mēneši un piecpadsmit dienas vēl priekšā.

Es esmu laba. Vienmēr tik sasodīti laba. Bet jebkura aktrise pateiks, ka dzīve ir vienkāršāka, ja tev ir loma, ko tēlot.

Paldies Dievam par internētu! Tas ir viss, ko es varu pateikt. Un draugiem, kuri zina, kā uzlauzt feisbuka kontus. Un dabūt nelegālus telefonus, SIM kartes, bezvadu internēta paroles.

Es varu skatīties uz viņu, uz savu zēnu. Vērot, kā viņš pieaug. Vismaz tas man ir. Un vēlāk, kad viņš būs vecāks un viņam būs pašam savs konts, es varēšu ar viņu sarunāties. Ne kā es pati, protams. Bet es varu būt virtuālais draugs. Labākais draugs, kāds viņam jebkad bijis.

Viņš vienmēr būs mans dēls.

t

Protams, ka būs. Viņš ir mans.

Mans, mans, mans.

Es esmu tā, ko viņš mīl. Es. Nevis viņa, tas slapjums, kas aizņem vietu. "Paskaties uz to muļķīgo smaidu viņas stulbajā sejā! Un viņa puiku tur pavisam nepareizi. Viņam nepatīk, ka viņu tā tur. Un tas nav pareizais smaids viņa sejā. Tas ir smaids fotogrāfam. Es nešaubīgi varu to pateikt."

Nabaga zēns. Es reizēm par viņu raudu, kad iedomājos, cik ļoti viņš droši vien pēc manis ilgojas.

Taču mēs tiksim tam pāri. Es zinu, ka tiksim.

Labās zinās ir tās, ka es zinu, kur viņš ir.

Un, kad būs īstais laiks, es atkal padarīšu viņu par savu. Tad viņa samaksās par to, ko man ir nodarījusi. Jā, samaksās gan.

GREIZO SPOGUĻU SPĒLES

Redaktore Liene Akmens Korektore Liene Kāposta Maketētājs Igors Iļjenkovs Atbildīgais sekretārs Igors Iļjenkovs

"Apgāds "Kontinents"",

LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 67204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "PNB Print", www.pnbprint.eu

"Apgāda "KONTINENTS"" internēta grāmatnīca

Pirmais internēta grāmatveikals Latvijā aicina ļūs savās lappusēs! Mūsu adrese internētā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 67204130.

Content

Holsela Rona Greizo spoguļu spēles

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmita nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmita nodaļa

Piecpadsmita nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmita

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otra nodaļa

Divdesmit trešā nodaļa

Divdesmit ceturtā nodaļa

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sestā nodaļa

Divdesmit septītā nodaļa

Divdesmit astota nodaļa

Divdesmit devītā nodaļa

Trīsdesmitā nodaļa

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Trīsdesmit otra nodaļa

Trīsdesmit trešā nodaļa

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

Trīsdesmit piektā nodaļa

Trīsdesmit sestā nodaļa

Trīsdesmit septītā nodaļa

Trīsdesmit astota nodaļa

Trīsdesmit devītā nodaļa

Četrdesmitā nodaļa

Četrdesmit pirmā nodaļa

Četrdesmit otra nodaļa

Četrdesmit trešā nodaļa

Četrdesmit ceturtā nodaļa

Četrdesmit piektā nodaļa

Četrdesmit sestā nodaļa

Četrdesmit septītā nodaļa

Četrdesmit astota nodaļa

Četrdesmit devītā nodaļa

Piecdesmita nodaļa

Piecdesmit pirmā nodaļa

Piecdesmit otra nodaļa

Piecdesmit trešā nodaļa

Piecdesmit ceturtā nodaļa

Piecdesmit piektā nodaļa

Piecdesmit sestā nodaļa

Piecdesmit septītā nodaļa

Piecdesmit astota nodaļa

Piecdesmit devītā nodaļa

Sešdesmita nodaļa

Sešdesmit pirmā nodaļa

Sešdesmit otra nodaļa

Epilogs