Indrups Valdis

Grūtāk par mīlestību

Valdis Indrups

Grūtāk par mīlestību

Stāsti

.

SAULRIETS

Fantasmagorija

Vientuļā mājā, nemīlīgā istabā, kuras kaktos sabiezēja krēsla, sēdēja vecs vīrs un, rokām saķēris galvu, dairījās ar miegu, kas nemanāmi sēja sirmo bārdu pie galda. Jau sen miegs nāca pie viņa kā zaglis klusiem kaķa so|iem, tramīgs un ļauns, gatavs no mazākā trokšņa bēgt. Apziņa kā virves dejotājs tad līdzsvarojās uz nomoda un sapņu robežas. Tas bija mokoši, un vecais reizēm žēlabaini iekunkstējās, viņam likās, ka laiks to sadalījis trīs dažādos cilvēkos, kas cits aiz cita palikuši uz gara ceļa, bet tagad sanākuši kopā, vilkdami nostaigātos kilometrus līdzi. Katram no trim vajadzēja tikt galā ar sevi un to neredzamo ceturto, kas viņus saistīja un šķīra. Apģērbtas vārdos, patiesības ķersies cita citai pie rīkles, žņaugs negantā niknumā, viņi to zināja un bija gatavi cīņai.

Pirmais sāka runāt gados jaunākais. Ar izbiedētu, lēkājošu skatienu viņš krēslā centās saskatīt to, kura esībai pats neticēja.

— Pēc volejbola treniņa es nācu uz mājām un tāpat vien bez īpaša nolūka nogriezos uz Velna gravu. Tā iznāk līkums, bet gājiens līdz šosejai, kur pie kapsētas pudura pietur autobuss, ir pārāk vienmuļš.

Visapkārt valdīja klusums — un nemanīja nevienas dzīvas radības. Ceļš gar Velna gravu ir

kā dieva nosprausta taciņa virs elles malas. Lejā viss sagriezies pekles mudžeklī, koki, zāle, krūmi, un šis trakums arī tev sakāpj galvā. Vienā acumirklī mani pārņēma neprātīga vēlēšanās saplūst ar gravu un, metoties lejā, atdoties brīvajai lidojuma sajūtai. Bet sulīgais zāļu un lapu zaļums sedza akmeņu šķautnes, sakņu cīpslas, uz kurām gals būtu neizbēgams un baismīgs. Tālāk taka iestiepās līdzenumā, drošā un lēzenā kā apakštasītes malas, bet es vēl kā apreibis stāvēju pie gravas šausminādamies, sīkumos iztēlodamies iespējamo nāvi. Man iegribējās nokāpt gar stāvo gravas malu uz leju, kur pašā apakšā sīksīks strautiņš burzguļodams skrēja pār akmeņiem, smējās, glaudīja un vairījās no tiem, līdz gravas viņā galā vesels un neskarts ieplūda sastinguša ezera pilē, neizdibināmā kā dārgakmeņa mirgojums.

Lēkādams pa oļiem un pīdamies sakritušajos zaros, es iznācu pie Bezdubeņu ezera. Pakāpos kalnā. Veroties no augšas, ezers, ietverdams savā acī mākoņainās debesis, kokus, stāvos krastus un manu vientuļo stāvu, izskatījās auksts un vienaldzīgs. Stingais ūdens redzoklis pamirdināja jutekļus un domas, es stāvēju iztukšots un mierīgs bez gribas kaut ko vēlēties vai nevēlēties. Un tikai pēkšņi uzradusies dabiska vajadzība lika man atjēgties, un es ielīdu krūmos. Visnepiemērotākajā brīdī izdzirdu kliedzienu. Tā var kliegt tikai vienu reizi, pirmo un pēdējo, tā kliedz cilvēka kailā dzīvība briesmās, tā nāves bailēs var kliegt arī dzīvnieks. Steigā sakārtojies un izskrējis no krūmiem, ieraudzīju ezerā vīrieti, kas labu gabaliņu no krasta izmisīgi pērās pa ūdeni. Nebija šaubu —

cilvēks slīka, un viņa panika pielipa arī man. Domas sametās muckull, no kura iztinies viens vienīgs pavediens sapina rokas un kājas. Cilvēks ledainajā ūdenī dabūjis krampjus, bet ezera dibens sašaurinājās kā piltuve, pariedams bezdibenlgā dzijumā. Tāpēc jau visi meta tam apkārt likumu, bet šis nejēga nez kāpēc tieši šādā laikā un bridi sadomājis izpeldēties. Pats es peldēt protu gaužām vāji. Ja vienam aukstums sarauj muskuļus, tad tas var notikt arī ar otru. Bet ne tas bija galvenais. Man acu priekšā aizjoņoja visi neilgās dzīves kadri, kur tikai pēdējos veidojās dienas, kas sākušas līdzsvaroties ar prāta atsvariem. Līdz tam nodzīvotais laiks karājās kaut kur gaisā un nekas to nevilka pie zemes. Manu dīko bezrūpību darīja saturīgu reālas vērtības, nevis tās, pēc kādam biju dzinies — vējā plandošiem mākoņu brunčiem. Nesen biju apprecējies. Mana jaunā sieva valkāja no sintētikas darinātus modernus svārciņus, un drīz taisījos vest mājās motociklu ar blakusvāģi. Es neatbildēju vairs tikai par sevi vien. Tas cilvēks tur lejā stingajā Bezdubeņu ezera dzelmē, kliegdams pēc palīdzības, prasīja pārāk daudz... Un tomēr es gribēju palīdzēt, jo tikai cilvēkā var atrast atbalsi otra cilvēka nāves brēciens ... bet... man atkal uznāca tā pati vajadzība, ko satraukums vēl pavairoja. Tā mani atkal iedzina krūmos. Kad iznācu, ezera acs rāma un bezkaislīga atkal vērās debesīs. Es steidzīgi atgriezos uz taciņas, kas mani aizveda līdzenumā.

Kad pirmais runātājs beidza, sāka otrs, gados jau vecāks, kustībās un runā gausāks,

— Arī mans ceļš veda gar Velna gravu. Es nācu ntt māj āmi Tās akt/daS Lajā Vietā* kur

kādreizējā autoskola. Skolu pārvietoja tuvāk centram, bet es atpirku no sovhoza veco ēku, šo to pārbūvējām un apmetāmies ar ģimeni. Mēs— tie esam: es, mana sieva un meita. Vēl pie mums dzīvo mana māte, viņa ir jau veca, un ģimenē tai maza teikšana. Tātad es nācu kājām to gabalu no mājām līdz autobusa pieturai pie kapsētas pudura un izmetu līkumu gar Velna gravu. Taisni ejot, iznāk pusotra kilometra, bet man palika vēl stunda laika, tā ka nolēmu izlocīt kājas, nostaigājot tos divus liekos kilometrus. Kad cilvēkam jau pāri četrdesmitiem, brīvās kustības nav izprieca, bet nepieciešamība. Sieva pat pasākusi apcelt par vēderiņu, bet, kad skuķēns uzsēžas pičpaunā un grib pajādelēties, aizdusa rauj elpu ciet. Tālab, ja vien varu, nebraucu uz pilsētu mūsu personiskajā automašīnā, bet kājām eju uz autobusa pieturu. Kā saka, jo lielākas neērtības, jo vairāk jākustas. Kad nonācu pie Velna gravas, saule jau grima aiz kokiem, no gravas augšup kāpa drēgnums, iesūcās drēbēs un līda pie ādas. Kauliem tāda rudenīga dvaka ir kā dzelzij rūsa. Sāku soļot ātrāk, pie sevis vēl šķendēdamies, kāpēc neizcērt visus tos gravas brikšņus. Kāds tur skaistums — odu un mūdžu perēklis, bet kokus varētu likt lietā. Pavisam nīgrā omā nonācu līdz Bezdubeņu ezeram. Tajā ietek sīka upīte, bet, kur tas ūdens paliek, nevienam nav ne jausmas. Varbūt aiziet dziļumā un arī otrā pusē zemei ir tāds pats caurums. Ne velti to sauc par Bezdubeņu’ ezeru. īsts pekles akacis. Tādā pat zivij netīk uzturēties, kur nu vēl cilvēkam, bet kādam bija ienācis prātā izpeldēties tieši tur. Es vienmēr esmu teicis: pašnāvnieks zina, ko dara. Kad es kā pēdīgais duraks noskrēju

lejā, lai uzsauktu, ka te peldēties bīstami, šis jau laida burbuļus. Kaut ko darīt bija par vēlu... Trakajiem likums nav rakstīts. Pats protu dzīvot ar apdomu, katram solim iepriekš iztaustu pamatu. Vai citādi dzīvē var ko iemantot? Liekas, kas tur liels — apprecēties. Bet arī tas jāprot. Sieva — tas ir kapitāls un komforts. Visgrūtākais — atrast piemērotu kandidatūru. Sievai jābūt smukai, taču ar mēru. Citiem vīriešiem sieva drīkst gan patikt, bet tai ar dvēseli un miesu jāpieder vīram. Tāpēc jāprot viņu piesaistīt. Tas man kādreiz prasīja ne mazums pūļu. Sievietei vajadzīga laipnība, mīļi vārdi un dažnedažādi uzmanības pierādījumi: puķes, visādi nieciņi; bet nekādā gadījumā neder svaidīties ar naudu. Ja sieviete jūt, ka tev ir nopietni nolūki, viņa necietīs izšķērdību. Sievai jābūt taupīgai. Lai laulības būtu laimīgas, nedrīkst šķiesties nedz ar līdzekļiem, nedz ar maigumu. It sevišķi ar to pēdējo. Nauda mīl naudu, bet mīlestība ar gadiem iet zudumā. Tāpēc esmu bijis tau-pulīgs un prātīgs. Tāpēc man ir nepeļama sieva, jauka meitenīte, kārtīga māja, auto, ienesīgs darbs, labvēlīgs priekšnieks. Jā, ne mazāk svarīgi uzturēt draudzīgas attiecības ar priekšniecību. Šeit katrs gājiens jāpārdomā kā šaha partijā. Ja zaudēsi, vari zaudēt arī pa citām līnijām. Tam, kam neveicas darbā, nebūs nekāda cena arī ģimenē. Zudīs sievas un bērnu cieņa. Ģimenē vīra un tēva vērtību nosaka viņa panākumi un arī nopelnītais. Tā nu tas ir, dziedi vai raudi. Bez prāta nebūs arī labklājības. īsts šahists paredz vairākus gājienus uz priekšu, jo tas gudrāks, jo tālāk redz un zinās, kā rīkoties pašreizējā brīdī, lai nekļūdītos vēlāk. To. kas notika ezerā, nevarēja paredzēt,

tas bija negadījums, nelaime, ko izraisījusi cita cilvēka neapdomība. Un kāpēc man šo nelaimi padarīt vēl lielāku, abpusēju, tā sacīt, noslīkt arī pašam un atstāt sievu un bērnus bez apgādnieka? Es paredzēju visļaunāko. Vīrietis, kas slīka, bija jaunāks par mani, varētu teikt, zaļoksnējs pui-sietis. Ja tādam iemetas krampis, kas tad notiktu ar mani! Tāpat jau naktīs dažreiz kāju muskuļus sarauj tāda sāpe, ka zūd visa saprašana. Kad atskatījos, pār ezeru, kā trauka malām pārvilkta plēve, gūlās sastingusi ūdens kārta.

Otrais runātājs apklusa.

— Tu melo, tavs pienākums bija viņu izglābt, — teica pirmais. — Tu, kam jāzina lietu īstā vērtība, kas esi par mani pieredzes bagātāks, tev vajadzēja saprast, ko nozīmē nodot pašam sevi. Tu nokāpi līdz krastam, tavs neapzinīgais solis veda pretī tevis paša un tā cilvēka glābiņam, tagad tu mokoši meklē sev attaisnojumu, bet tāda neatrast, jo ne vienmēr saprāta balss ir arī cilvēcības balss. Ko dod tev visi ar prātu iegūtie dzīves labumi: māja, mašīna un sieva, kas tāpat kalpo tavai ērtībai? Un bērns, kuru tu sakies mīlam, bet kurā tu saredzi to pašu ērtību nodrošinājumu vecuma dienās. Tikai tu, gudro aprēķinātāj, esi izdarījis nepareizu gājienu un paliksi viens, kails un bezpalīdzīgs kā karalis uz šaha galdiņa, jo pēdējo bandinieku paspēlēji jau tad, kad tava roka parāvās atpakaļ, lai izdarītu vienīgi pareizo gājienu visā spēlē. Tu paliksi viens un nožēlojams, jau tagad naktīs nevari aizmigt un kā pārbiedēts sargs esi nomodā par savu dvēseli, lai tajā neieskatītos sveša acs, bet sienas, ko esi uzcēlis apkārt savam

negodam, tevi ieslodzījušas. Vārdi, ar kuriem tu uzrunā savus līdzcilvēkus, lai nebūtu jāpasaka par to vienīgo, slēpjamo, ir mēmi. Vai nejūti, kā no tevis attālinās sieva, meita un tie, kuru draudzība ir simtkārt lielākā vērtē nekā tavs labklājības kāršu namiņš? Es biju vēl nenobriedis un nesapratu, laiks, līdz nākusi atziņa, man atņēmis jaunības spēkus, tā ir pārāk barga maksa, tāpēc es tevi ienīstu, tu nožēlojamais, — vai dzirdi?

— Bet kāpēc, pasaki man — kāpēc es neizdarīju to, ko prasīja mans cilvēka pienākums? — iesaucās otrais vīrs. — Vai ne tāpēc, ka gļēvulība un bailes sazeļ kā nezāles un sapin rokas un kājas tad, kad dzīve vienreiz mūžā pieprasa vienīgo pareizo rīcību? Neaizmirsti, ka ar miesu un asinīm esmu turpinājums tev, tavai mazdūšībai, kura ar gadiem augusi augumā! Tu esi nesaudzīgs, tev nav viegli, tavi vārdi par mani skar tevi pašu, bet man kā atsevišķam cilvēkam ir daudz grūtāk nekā tev. To, ko var piedot jaunībā, nepiedod vairs vēlāk. Tikai tāpēc esmu uzcēlis ap sevi pašaizsardzības valni. Tu saki: kāršu namiņš? Varbūt tas ir kāršu, bet cilvēks ar stāvokli, būdams pārticīgs, sabiedrībā ir nodrošināts pret aizdomām un ziņkāru uzbāzību. Kāršu namiņš var sabrukt; bet, ja palieku viens un kails, kas vainīgs?

Tu, jauns un spēcīgs, pilns labu nodomu un apņēmības, nobijies un nenosargāji godu jaunībā. Ko tad tu prasi no manis? Es nolādu savu pirmsākumu tevī, šīs savas bailes paskatīties acīs taisnībai, kuras priekšā tu pirmais nodūri galvu. Un esi trīskārt nolādēts, ja tas, ko teici par mani, piepildīsies! Ar kādu gandarījumu es tevi nogali-

nātu, bel diemžēl tu esi manas būtības samaitātais pamats.

— Tu maldies vai arī nerunā patiesību apzināti, — teica pirmais runātājs. — Laiks var pilnveidot cilvēku. Tu esi izmantojis laiku, lai sevi pasargātu. Nav tiesa, ka esi mans turpinājums. Tu sākies tur, kur es beidzos, un tas notika toreiz tai ezera krastā. Arī tevi iznīcināt es nevaru, jo pārcirst dzīvības saites nav iespējams.

Vecais sapņoja, ka palicis atkal viens. Galva slīga zemāk, sirds auga augumā, piepildīja krūtis, pukstēja vēdera dobumā, izspiežot elpu. Vecais ieķērās ar rokām galdadrānā. Raudams sev virsū to kā netīra sniega kupenu, viņš bezspēka niknumā ievaidējās. Zaudēdams spēkus, saprata — ne jau sirds izspiež elpu, sirds sabirzusi neskaitāmos vārdos, tie viņā spieto un nevar un nevar atrast izeju.

Ir jārunā, domāja vecais, un es izglābšos. Vienmēr pēdējā brīdī rodas kaut kāda šanse izglābties. Nedrīkst tikai negribēt izglābties. Bet jārunā ir prātīgi, ar apdomu, citādi vārdi spruks laukā ar joni un mani saplosīs.

— Es gāju gar Velna gravu vienkārši tāpat, lai pastaigātos, — viņš iesāka. — Staigājot labāk veicas ar domāšanu, bet manos gados ir daudz, ko pārdomāt. Arī mēle nav jākulstī par niekiem, un vispār manai bārdai tukšas runas vairs nepiestāv. Man patīk klusās, gurdās vakarstundas, kuras rietošā saule pielej kā ar biezu, vecu sarkanvīnu. Tās ir ari gudras stundas, kad netraucē svešas valodas un trokšņi, kad tu vari ieklausīties sevī un dzirdi, ko saka dīgstošā zāle. Un grava, saulriets, satumsējusī ezera dzelme, klusums kā

skumīga meldija — viss ir tavs, un, kad vairs to nebaudi, dvēselē paliek tādas zeltītas nogulsnes. Jaunībā cilvēkam dabas skaistumu grūti panest. Viņš jūt, ka nespēj tam līdzināties, nevar apjēgt tā mēmo gudrību un tāpēc mokās. Cilvēkiem, kas saka: ak vai, kāds krāšņumsl es dievinu kalnus un mežu, — nevar ticēt. Viņiem skauž, ka nespēj sasniegt dabas pilnību, un tāpēc viņi dabu nemaz tik stipri nemīl. Vecumā viss vienkāršāk. Dienas nāk un iet cita aiz citas, nesteidzīgas, rātnas, atskaita pa vienādam laika sprīdim no tā gabala, kas vēl atlicis līdz tavam dabiskajam galam, un tavs miers un gudrība ir tava samierināšanās. Ar katru dienu tu tuvojies dabai, arī viņa nāk tev pretī un maz pamazām ļauj sevī ieskatīties un atminēt. Viņa to var atļauties, un tev ir tiesības uz to, jo drīz tu pats saplūdīsi ar zāli, kokiem, ūdeni... Nejauki tikai, ka vecumam nāk līdzi visādas miesīgas kaites, bet tās jau kaut kā var pārvarēt, ja saņemas. Pati Velna grava ar savu mežonīgo audzelību arī atgādina savēlušos veca vīra bārzdu, tāpēc gluži labi tādam mieramikam var patikt.

Vecais pamazām nomierinājās. Izrunāti skaļi, vārdi palielināja krūšu tilpumu, un ar elpu viņā ieplūda dzīvība. Vientulības lietuvēns, kas čurnēja tumšajos kaktos, atkāpās. Vecajam likās, ka viņa balsij bez skaņām atbild cita — atsaucīga un dzirdīga. Vēl tikai nedaudz, vēl jāpasaka kāds nieks, un balss sāks runāt dzirdami. Tik tiešām. Tas patlaban viņam nelikās nekas briesmīgs, jo ar dažiem nieka vārdiem nepārkāpjamajam Tas nupat varētu tikt viegli pāri. Viņam likās, ka tik viegli un nepiespiesti varēs pateikt par To, un viņš

bija pateicīgs balsij, kas klausījās, jo prast klausīties ir liela māksla. Tāpēc vecais sajuta arī pateicību.

— Kad pamanīju ezerā slīkstam cilvēku, tūdaļ metos ūdenī, — viņš runāja ātri un brīvi, un tomēr mēli valdīja piesardzība, tā piesardzība, kas elektrizē un liek saspringt mednieka muskuļiem, tuvojoties zvēra alai. — Steigā paguvu noraut vēl kamzoli un zābakus, pēcāk viss izrādījās velti. Es nespēju tam cilvēkam palīdzēt, spēki bija par vājiem. Atceros tikai viņa bezprātīgās, asinīm pieplūdušās acis, muti, kas kampa ūdeni un gaisu, un roku. Izplestie pirksti snaikstījās kā kaili koka zari, kliedza pēc glābiņa, bet varēja arī glābēju nožņaugt. Es zināju, ka slīkstošajam jātuvojas no mugurpuses, jācenšas izbāzt rokas caur padusēm, auguma svaru uztverot ar krūtīm, atmuguriski jāvelk uz krastu, es visu to zināju ... Bet līdz viņam netiku. Bezspēks padarīja nevarīgu, un virsū uzgūlās smaga ūdens siena. Kā tiku krastā, neatceros. Droši vien palīdzēja kailais dzīvības instinkts. Tas cilvēks atradās tālāk no krasta nekā es. Es nespēju viņu izglābt un attapies raudāju aiz žēluma un niknuma par savu vārgumu. Ko man bija darīt? Vienīgi vērtīgā starp visām pasaules vērtībām taču ir dzīvība, un tikai tās dēļ vērts likt pretī savējo, bet manējā likme izrādījās par niecīgu. Nē, vecuma gudrība neatsver jaunības neapvaldīto spēku. Cīkstoties uzvar jaunekļa dūre, nevis vecīgs saprāts.

Vecais uzsita ar roku pa galda malu, sakoda zobus tā, ka iesāpējās žokļi, un skaļi caur degunu ievilka krūtīs gaisu. Nu būtu pateikts viss, viņš domāja, un to nevarēja nesaklausīt tas, kas šai istabā mājo. Nav tiesa» ka šeit neviena nav. Es viņu sajūtu aizvien vairāk. Neredzamu, bet tik dzīvīgu, ka varētu pat aptaustīt. Nu pasaki man kaut ko, sāc runāt, vecais lūdzās. Nespēlē taču paslēpes ar mani!

— Es uzklausīju jūs visus trīs, — teica Balss,

— es dzirdēju jūs runājam katru atsevišķi un visus kopā. , *

Tagad vecais bija to notvēris. Tagad tikai nedrīkstēja palaist vaļā pavadu, kas saistīja ar nomodu. Vecais zināja, ka sapņo, un par visu vairāk gribēja pamosties. Viņš gatavojās pēdējam lēcienam pats pret sevi.

— Un tikai visi trīs kopā jūs veidojat vienu veselu, — Balss turpināja. — Tādus es jūs redzēju un dzirdēju, un tādi jūs man esat. Kādreiz jūs dzīvojāt un rīkojāties katrs par sevi, un jūsu dēļ es trīsreiz slīku. Pirmo no jums es pazīstu vismazāk, jo redzēju to no liela attāluma pazūdam krūmos. Pirmais nobijās, un viņa dē| es noslīku. Otro jau saskatīju skaidrāk. Otrais skrēja no kalna lejā, kaut ko saukdams. Vakara saule spīdēja tam no muguras, un gaisma krāsoja sarkanas viņa ausis. Otro vīru es redzēju stāvam arī krastā — ērmīgu un ļodzīgu cauri blāvam ūdens slānim. Otrais vīrs spēra dažus soļus tuvāk, bet arī viņa dēļ es noslīku. Bet tu, vecais, kā arī pirmais, otrais un trešais vīr, maldies, domādams, ka gāju bojā. Mana neapdomība pēc darba sasvīdušam izpeldēties ledainā ūdenī tika sodīta; bet dzīvība par to būtu pārāk dārga cena, vai ne? Es miru divkārt, bet trešajā reizē augšāmcēlos, tāpat kā tas noticis ar taviem diviem «es», pateicoties trešajam. Tikai

tu, vecais, būdams trešais, lieku|o, domādams zaļo jaunības spēku pārāku par vecuma lēnprātību. Tu pats pierādīji pretējo, un tavs aprēķins, metoties, ūdenī, bija cilvēcīgi vienkāršs. Tev nevajag mani pielabināt, jo tikai tu, trešais, dzirdi manu balsi un tikai tev tā runā ar dzīvu dvašu. Tu brīnies? Peldot pie manis, tu zaudēji spēkus, un, jau mirdams, es sāku jaunu dzīyi. Es nedrīkstēju to negribēt, jo mana dzīvība vairs nepiederēja tikai man.

— Tu nesaki patiesību, es slīku, bet tad attapos krastā un biju viens, — iebilda vecais.

— Tava griba un tavs nespēks darīja mani stipru, — teica Balss. — Cīnoties tikai par sevi, cilvēks ir vājāks, nekā atbildot vēl par kādu citu. Mēs, vecais, izkūlāmies krastā kopīgiem spēkiem. Tu divreiz gāji apkārt ar līkumu, bet trešo reizi pārkāpi bailēm un savtībai. Manas rokas vēl jūt tavu pirkstu ciešo satvērienu, un arī tavām rokām vēl jāsajūt manējais.

— Bet krastā es biju viens pats!

— Es aizgāju, jo negribēju pateicību noniecināt ar vārdiem. Aizgāju ar nenokārtota parāda nemieru, kas nu spiež mani runāt.

— Šķiet, ka atceros. Es trīsreiz gāju pie slīkstošā ...

— Un atnāci. Bet tagad mosties, tu esi stiprs. Tu priecāsies par savu locekļu vingrumu, acu redzīgumu un domu vieglumu. Mosties!

Dzīdama pa priekšu dzeltenu gaismas kūli, logu atrāva vēja brāzma — iedzēla acīs, iekutējās nāsīs.

Vīrs pie galda piecēlās, izstaipījās tā, ka

nobrakšķēja kauli, un, ar pirkstiem ieskādams bārdu, piegāja logam.

Ja saule neatrastos rietumos, izskatītos, ka tā lec, viņš domāja. Vai nevajadzētu aiziet līdz ezeram, un, kas zina, varbūt iznāktu pat nopeldēties.

2 4134

KAS AIZSTĀVĒS SVIĶI?

1

Advokāts Spilners raudzījās pretimsēdošajā ’^^'vīrā ar nepatiku. Cilvēki bija dažādi. Vieni lūdz ar smagi sirgstoša slimnieka izmisušo vaļsirdību, citi, sizdami pie krūtīm, meloja kā paši sev, tā aizstāvim. Vīrs aiz galda, likās, piederēja pie pēdējiem. Smags, viengabalains kā granīta bluķis — viņš runāja ar pārspīlētu dedzību un — Spilners bija pārliecināts — meloja.

— Tātad no naudas zīmēm par pārdoto dziju jūs cēlāt kāršu namiņus, bet māju gluži vienkārši — uzbūrāt? — Spilners bez smīna jautāja.

Vīrs klusēja.

— Gribu teikt — māju uzcēlāt no tukša gaisa, kā pasakā, vai tā?

— Es jau teicu, Zorgenfreiss un Paegle mani apkrāpa, un es viņiem to naudu iesviedu acīs. Bet māju — te būs krājkases grāmatiņa — divpadsmit gadu krāju kapeiku pie kapefkas. Arī pirmā sieva no pensijas lika klāt.

Vīrs acīmredzot nesaprata ironiju. Spilners paņēma krājkases grāmatiņas norakstu un nepaskatījies iemeta aktu vākos.

— Cik ilgi jau cehā par vecāko meistaru strādājat?

Vīrs lēnām kustināja strupos, aprepējušos pirkstus.

— Būs divi gadu desmiti, — viņš teica.

— Cik pelnāt?

Vīrs atkal domāja. Spilners ievēroja, kā apmeklētājs atbild uz jautājumiem un kā runā pats. Atbildot vīrs, līdzīgi medniekam brikšņos, bija piesardzīgs un gauss, stāstot — piesarka un žestikulēja tā, ka krēsla kājas bīstami ļodzījās.

— Divi simti mēnesī. Agrāk, pirms gadiem četriem, tad gan vairāk, tad iznāca pie trim.

Spilners paņēma aktu vākos iesviesto dokumentu un pārskrēja tam ar acīm.

— Ja izziņa ir faktiska un varēs pierādīt, ka pašreizējā mājas vērtība atbilst noguldījumam krājkasē uz algas ietaupījuma rēķina, — mantu neaiztiks. Kas attiecas uz dzijas ekonomiju ...

— Valsts mantas izlaupīšana, ieslodzījums līdz astoņiem gadiem — es zinu, — pārtrauca vīrs un klusāk piebilda: — Ar to es rēķinos — līdz astoņi, varbūt mazāk, varbūt arī atbrīvo ātrāk, tas paies, ja tikai... atstāj māju, ja ir kas sagaida ...

— Cik veci jums bērni?

Spilners raudzījās vīram sejā.

— Bērnu mums nav ... pagaidām, bet sieva ... lai sievai būtu kur sagaidīt...

— Jūs sacījāt «pirmā sieva»; vai esat precējies otrreiz?

— Pirmā sieva nomira ar audzēju pirms gadiem trim. Nu jau divi, kopš dzīvoju ar otro. Sieva jauna, grib pavaļoties, saka — bērnus varēs vēlāk.

Spilners ievēroja pie vīra dūšīgā deguna nelielu kārpu ar rūsganu matiņu. Tas nozīmēja, ka apmeklētājs sāk to ieinteresēt.

— Kāda ir pašreizējā mājas vērtība?

— Tūkstošus desmit... Māja, jāsaka, no ārpuses nav nekāda izskatīgā, toties iekšā — viss pa jaunam, tā, kā tagad rāda kinofilmās. Iztērēju pēdējo naudu, aizņēmos no paziņām, bet sievai izdarīju pa prātam. Jaunam cilvēkam jau gribas visu pēc modes. Pirmā sieva — tai neko nevajadzēja, pēdējo gadu nogulēja uz gultas vien. Viņai arī tā māja bijusi, nebijusi, nesaprata, kas ir īpašums. Māja — to man neviens nedrīkst atņemt, tā ir par godīgu naudu. To naudu ... es viņiem iesviedu acīs, iekritu parādos, bet iesviedu acīs ...

Spilners cieši lūkojās vīrā. Vai meistars ir atklāts, vai no nelikumīgās naudas tiešām atteicies, viņš nezināja, taču pretim sēdēja cilvēks, tam bija vārds un seja, paveca, grumbu izvagota seja, kas satraukumā raustījās. Dažreiz izlikšanās maska cilvēkam nenokrita nekad, un tad Spilners apmeklētājam neveltīja īpašu uzmanību, bet uz Sviķa sejas viņš redzēja kārpu ar matiņu ...

— Savu sievu ... jūs droši vien lutināt? — Spilners jautāja un pabrīnījās par līdzcietības pieskaņu savā balsī. Iztēlē viņš redzēja jaunu, izlepušu sievieti un gausu, mīlošu vīru ar māju, tepiķiem, mēbelēm — visu, kas ir pamatā aprēķina laulībām. Sviķis tagad stāvēja kājās. Viņam drebēja rokas.

— Vai citādi man rūpētu tas īpašums? Ja jūs varat ko darīt, ja tikai varat, tad no manas puses... — Un rokā tam iečabējās no svārkiem izvilkta zilgana aploksne. Spilnera skatiens kļuva ciets.

— Steidzīgi to paslēpiet! Šādas izdarības jums var sagādāt pilnīgi pretēju efektu... Ja jūs uztrauc vienīgi māja, tad jūsu morālās tiesības pierādīsim. Par pārējo mēs jau runājām.

— Man šķiet, ka esmu jūs jau agrāk redzējis, tikai neatceros, kur un kad, — Spilners sacīja, kad pēc konsultācijas slēgšanas jaunā advokāte Anita Mežniece piekrita, ka viņš to aizved uz mājām savā volgā. — Jebšu esmu vienkārši nepiedodami aizmāršīgs. Kura gada gājums esat?

Izbraucot no klusās šķērsielas uz pilsētas galvenās maģistrāles, mašīnu nācās apturēt. Gaidot «za|o ceļu», viņš neuzkrītoši vēroja blakussēdē-tājas seju spogulī un nebūt nedalījās nepacietībā ar pārējiem transporta vadītājiem, kas nervozi ducināja savu mašīnu motorus.

Pārāk nenonieciniet savu atmiņu. Mani jūs nevarat atcerēties. Fakultāti beidzu Ļeņingradā. — Jaunā sieviete pasmaidīja.

— Oho! Ļeņingradā!... Tas dod priekšrocības.

— Kādas?

— Galvenā — jūs nav vēl saēdusi mūsu profesijā tik traucējošā rutīna.

— Un aiz šādiem apsvērumiem jūs man iesakāt uzņemties Sviķa lietu? — Mežniece pārtrauca komplimentu.

— Varbūt arī aiz tādiem, bet galvenais ... Saprotiet, tāpat kā gleznotājam vai mūziķim, arī juristam ir savs žanrs. Intuitīvi jūtu, ka jums šeit paveiktos labāk. — Spilners mirkli klusēja un tad piebilda: — Bet man var saiet skrudzē ... taču, ja piedāvājums jums nav pa prātam, lūdzu, es neuzspiežu.

Mežniece klusējot raudzījās uz priekšu.

Tikai pirms dažām dienām konsultācijas vadītājs Druķis iepazīstināja Spilneru ar jauno advokāti, bet viņam likās, ka Mežnieces tumšās dien-vidnieces acis ar sīkajām zobgalības dzirkstiņām tam uzsmaidījušas jau sen. Viņš zināja, cik skaistums savā sievišķīgajā izpausmē var būt bīstams, un pašreiz jutās nedrošs.

Mašīnu beidzot nācās apturēt. Uz ietves, atvadīdamies un lūkodamies viņai sejā, Spilners teica:

— Studiju gadus es pavadīju gandrīz trūkumā Tēvs krāja naudu. Kad mūsu kursa vecākajai svinēja dzimšanas dienu, puķes saplūcu naktī apstādījumos. Toreiz to darīju aiz nepieciešamības, bet, ja ziedus nāktos pasniegt jums, arī tad tos nepirktu veikalā ...

Un, braucot mājup, kā gaisīgu pieskārienu vēl aizvien sajuta Mežnieces tumšo acu skatienu, kurā trīsuļoja viegls smaids. No tā viegli kņudēja pakrūtē — un sametās neparasti skumji.

3

Lisija gulēja saritinājusies uz tahtas un šķirstīja grāmatu. Viņai nevajadzēja slaucīt putekļus, rīkoties pa virtuvi, iepirkties tirgū vai citādi aprūpēt paplašo divstāvu savrupmāju ar dārzu. Tas tika atstāts mājkalpotājas un lādzīga pensionēta dārznieka ziņā.

— Mans pavēlnieks ir sliktā garastāvoklī? — lūkodamās pāri grāmatas malai, Lisija šķelmīgi jautāja. Piemeties uz dīvāna malas, Spilners sāka stāstīt par lietu, no kuras atteicies un kuru uzņēmusies jaunā advokāte.

— Vai viņa ir skaista? — Lisija viegli iesita ar knipi vīram pa pieri.

— Vai lieta? Es teiktu, ne visai. Neveselīgas krāsas papes seja, un virsū tā arī uzrakstīts — «Lieta», kaut gan tikpat labi varētu būt rakstīts «Manta».

— Nemuļķojies, tu zini, par ko es runāju!

— Ak par jauno advokāti? ... O jā! Trīsreiz pa divdesmit gadiem, apžilbinoši balti liekie zobi un lielas, neatvairāmas raga brilles. — Viņš tēloja sajūsmu.

— Nabadziņš. Baidos, tev pietrūks šarma, lai tādu skaistuli savaldzinātu. — Lisija līdzjūtīgi noglaudīja vīram galvu un, kļuvusi nopietna, ieprasījās: — Kādu lietu tu savai apburošajai kolēģei iegriezi? Kriminālu? Civilu?

— Trikotāžas fabrikas ceha meistars. Iekritis, pārdodot ietaupīto dziju, taču māju, liekas, uzcēlis par savu naudu.

— Tāpat kā tu? — Lisija smējās.

Spilners sarauca pieri un saspieda viņas elkoni. Lisija viegli iekliedzās.

«Nebūtu nelaiķa tēvs laukos krājis naudu, nebūtu mājas, visu šo krāmu, mašīnas, varbūt es nebūtu apprecējis arī Lisiju?» Spilners domāja, piecēlās un piegāja pie loga ... No kokiem krita platas, dzeltenīgas lapas un lēnām gūlās uz lietus izmērcētās zemes. Galvā neaicinātas līda nepatīkamas domas, skrāpīgas kā dadži. Četros kopdzīves gados viņš sievas untumaino d bu spējis apvaldīt ar stingrāku skatienu, viņas mīlestība likusies pati par sevi saprotama, bet tagad sāka mākt šaubas.

Labklājība, sabiedriskais stāvoklis .. . Kāda tam varētu būt nozīme viņa intīmajā dzīvē? Bet Svi-ķis? Sirms, uzkumpis vīrs, kuru pārnākam no cietuma sagaidīs jauna sieva ar modes žurnāliem rokā.

— Neciešamais tirān! — apvainota bērna balsī sauca Lisija un svieda ar grāmatu. — Zini, vakariņas mums paēst jābrauc kaut kur citur. Broņas tante atkal piesvilinājusi kotletes.

— Mājkalpotāju izvēlējies tu pati, — teica Spilners. — Iesim pagaršot.

— Es jau pagaršoju un izsviedu laukā.

— Tad ej posies un pacenties mani nenomērdēt badā ...

Spilners pārģērbās un paguva izskatīt vakara avīzi, kad no guļamistabas iznāca Lisija savā jaunākajā tērpā. Cieši piegulošā vakarkleita uzkrītoši izcēla viņas sievišķīgās auguma līnijas, un Spilners vēlreiz piegāja pie spoguļa, lai pārliecinātos, vai kaklasaites mezgls sasiets pareizi.

4

Vieglā treniņtērpā, tūristu zābakiem kājās, sasārtušiem vaigiem, jūsmīgā izbrīnā ieplestām acīm ...

Tāda Lisija bija pirms gada, agrā rudenī, kad reizē ar kārtējo atvaļinājumu Spilneram piedāvāja divas tūristu ceļazīmes uz Kaukāzu.

Valdonīgais, šķietami nepieejamais Kaukāzs Spilneru iedvesmoja līdzīgi majestātiskai mūzikai.

Lisija sita plaukstas un paziņoja, ka nebrauks prom, kamēr nebūs uzkāpusi pašā augstākajā virsotnē. Divas dienas viņi pavadīja Teberdā, kamēr sabrauca pārējie grupas tūristi. Sapircies vietējos veikalos visu pārgājienam nepieciešamo, Spilners atstāja mašīnu kādā garāžā, un viņi pievienojās pārējiem. Katrs solis pārgājienā nesa ko jaunu, katra diena bija piedzīvojums, un tūristi iesācēji jutās kā pionieri svešā, brīnumainā zemē. Likās, spirdzinošajā kalnu gaisā nav iespējams nogurt — somas zaudējušas smagumu, ķermenim pieauguši spārni, bet žilbinoši baltās klinšu nokares neticami tumšzilajās debesīs ar roku aizsniedzamas. Un tomēr daudzi no tūristiem, kalnu elpas apreibināti, pārvērtēja spēkus. Arī Spilners drīz vien cīnījās ar sāpēm locītavās un žņaudzējiem pakrūtē. Tas viesa neiepriecinošas pārdomas par neveselīgi pavadītām stundām piesmēķētās telpās, negulētām naktīm un vienīgo, pārāk vienpusīgo sporta veidu — automašīnas stūri. Viņam blakus tusnīdams kustējās liels, nosvīdis pārtikas veikala vadītājs, arī iesācējs .. .

Bet Lisija... Tā nebija vairs laiskā sieviete viņa savrupmājā uz dīvāna, ne arī kafejnīcās. Kalnos Spilners redzēja viņu jautru un spēcīgu. Ja tur lejā ļaužu un mūzikas pārpildītajās zālēs Spilners jutās pārāks un nereti noskatījās uz gados jaunāko* savas pievilcības samaitāto sievieti ar smīnu,'tad -šeit, sniega un. saules piesmaržotajā gaisā, viņš to apbrīnoja un... saīdzis vilkās kādus pārdesmit metrus nopakaļ. Pārejot mežonīgu kalnu upi, Lisija uz slidena baļķa paklupa un būtu zaudējusi līdzsvaru, ja nepiesteigtos palīgā izveicīgs atlētiska auguma puisis. Nostā-

jusies uz kājām, Lisija sagrīļojās, un puisis pašāva atbalstam plecu īstajā reizē. Bija sastiepta locītava, tāpēc nosprieda, ka divi cilvēki cietušo nogādās atpakaj bāzē. Taču Lisija protestēja. Pārgājiens turpinājās. Kopš negadījuma uz tilta Spiiners jutās lieks. Puisis nesa arī Lisijas mugursomu, un stāvākos kāpumos viņa balstījās uz sava glābēja drošās rokas.

Grūtajā ce|ā varēja izcelties vienīgi ar izturību un veiklību, uz Spilneru Lisija pat neatskatījās... Vēlāk šķiroties Spilneram pēc iespējas sirsnīgāk vajadzēja spiest puisim roku.

Orķestra dārdoņa pārtrauca atmiņu plūdumu. Viņi jau bija pavakariņojuši un posās uz prom-iešanu, kad pie galdiņa pienāca kāds restorāna dīkdienis un, atvainojies Spilneram, paklanījās pret Lisiju.

— Nē, nē, nav iebildumu, — Spiiners teica un noskatījās, kā, šūpodamās gurnos, Lisija dodas uz zāles vidu, kur lēnām slīdēja dejotāju pāri. Aizsmēķējis viņš piecēlās un gāja uz izeju. Tualetes istabas sienas spogulis rādīja bālu, iekritušu seju iekaisušiem plakstiem un sarkaniem plankumiem vaigu galos. Spiiners soli atkāpās. Gaismai krītot no sāniem, seja nokļuva ēnā un vaibsti zaudēja asumu. Noklaudzēja durvis.

Spilneram kāds uzgrūdās un nolamājies atslīga pret sienu. Kad viņš devās ārā, ienācējs to satvēra aiz pleca.

— Tu man p-pasaki, kāpēc Adelīna aizgāja ar to g-garo, — tas žēlabaini šļupstēja. — Tu man tikai pasaki.«. Vakar viņa teicām ka mīlb't Vienīgi mani,,.

P

Sakumpušajā stāvā varēja manīt pāragri noziedējuša stāda nevarību. Spilners nokratīja svešo roku. Pēkšņi caur smadzenēm izstrāvoja doma. Mežniece! Pašlaik viņam nepieciešama tieši tādas sievietes sabiedrība. Iesteidzies zālē, Spilners redzēja, ka dejotāji mīņājas uz vietas un, dauzot plaukstas, nogaidoši raugās mūziķos. Iesmējās saksofons, pāri sakustējās un sajuka. Sarkanza-ļajos prožektora staros līksmojošie ļaudis izskatījās ķēmfgi, kā aplieti ar krāsu. Pamanījis Lisiju, Spilners lauza sev ceļu.

— Ir laiks, ejam, — viņš teica.

Lisija atvainojās apjukušajam partnerim un sekoja. Pie trolejbusa pieturas viņam kāds palūdza piesmēķēt. Trīsošajā šķiltavas gaismā Spilners ieraudzīja nesen tualetes istabā sastapto vīrieti.

— P-paklausieties ... mani šovakar atstāja dāma, — acīmredzot viņu vairs nepazīdams, tas sacīja. — Adelīna aizgāja ar citu.

— Varbūt jums pietrūka naudas, — teica Spilners. Vīrietis sāka nikni rakņāties pa kabatām. Izvilcis saņurcītu banknoti, viņš pacēla to pret gaismu. — Tur ir tikai trīs rubļi, — ar ļaunu prieku sacīja Spilners.

Vīrietis atkal iebrauca kabatās. Šoreiz viņš izvilka desmitnieku un triumfējoši skatījās Spil-nerā.

— Pārāk maz, pārāk maz vērtīgai sievietei, — smīnēja Spilners.

Vīrieša seja saverkšķējās aizvainojumā. Satvēris Spilnera elkoni, viņš sāka kaut ko skaidrot, dvešot sejā skābenu alkohola dvaku.

Spilners nokratīja svešo roku.

Atkušņa vējš purināja Lisijas glaunā kažoka spalvas. Viņa izskatījās kā liels, sabozies putns.

Dzīvoklī Spilners iegriezās, tikai lai paķertu no ledusskapja pudeli konjaka, un, izgājis cauri kāpņu telpai, devās uz garāžu. Atsizdams pusatvērtos dārza vārtus, viņš izbrauca uz ielas. Starmeši izrāva no tumsas atsevišķus koku stumbrus un cilvēku stāvus. Mašīnai uzņemot ātrumu, tie saplūda kopā.

5

Par vīra pēkšņo pazušanu Lisija daudz neuztraucās. Katram vīrietim jādod vaļa brīviem apgriezieniem. Ja zini parametrus, no orbītas neizlēks. Viņa tos, šķiet, zināja un bija par sevi droša. Taču nupat viņu nobiedēja svešs cilvēks, kas nemanot bija ienācis istabā. Kārtodama pie spoguļa matus, Lisija pamanīja to durvīs un, nometusi suku, viegli iekliedzās.

Panācis soli uz priekšu, svešais nokļuva gaismā, un izrādījās, ka tas ir vecs un neglīts.

— Esmu jūsu vīra klients Sviķis, un biedrs Spilners... — ienācējs teica, bet Lisija to pārtrauca.

— Saprotu, saprotu, viņš stāstīja. Personiskā māja, sieva un dzija. Bet tas jums nedod tiesības ienākt te kā tādam spokam un vēl tik vēlā vakara stundā. Vīra nav mājās.

— Es to zinu, — noteica meistars un panācās uz priekšu. — Pēdējā laikā nevaru aizmigt, ja vakarā neesmu kārtīgi izstaigājies. Šovakar iznāca tā pavēlāk. Gāju mājās, kad volgā, kura nogriezās ap mūsu ielas stūri, ieraudzīju jūsu cienīto. Advokāts aizbrauca uz Pārdaugavas pusi, bet es nācu šurp.

— Bet ko es varu līdzēt? Un kā jūs vispār tikāt iekšā? Atceros, ka ārdurvis aizslēdzu. Armandam ir sava atslēga.

— Durvis bija vaļā, bet, kad zvanīju, neviens nenāca. — Sviķis padevīgi skatījās Lisijā un neziņā mīņājās uz vietas. Lisija aizgrūda atvilktni un apsēdās uz tahtas.

— Nu labi, — viņa sacīja. — Zvans jau divas nedēļas nedarbojas. Sēdieties tur pie galdal Un nedomājiet tikai smēķēt!

Viņai nezin kāpēc likās, ka Sviķis lieto pretīgu un smirdošu tabaku, no kuras rauj elpu ciet.

— Mani tomēr interesē, kā es varētu jums līdzēt.

Meistars bikli apsēdās uz piedāvātā krēsla malas, bet namamāte, sameklējusi nagu vīlīti, sāka nodarboties ar manikīru. Tādā veidā viņa varēja nelūkoties šī nesimpātiskā vīra sejā un saglabāt neatkarību.

— Ar advokātu es runāju reizes divas. Viņš man ieteica lūgt citu aizstāvi. Es runāju arī ar to, tikai viss velti.

— Kāpēc tad tā? — nepaceldama acu, jautāja Lisija.

— Vaina tā, ka pārāk jauna. Laikam jau tikai no skolas. Vai tāda ko saprot?

— Jauna? Vai manos gados?

— Jūsu gan, ja ne vēl jaunāka.

Lisija palūkojās meistarā un pavicināja nagu vīlīti.

— Jūs gribat sacīt, ka arī es neko nesaprotu?

— Nē, nē ... Lai dievs pasarg, — uztraucās Sviķis. — Citādi jau es te nesēdētu. Bet aizstāvim tomēr ir jābūt solīdākam, ar dzīves pieredzi, tā sacīt...

Lisija samiedza acis.

— Bet jūsu sieva ... Tai tak arī laikam nav daudz gadu?

— Sieva ... — nomurmināja Sviķis.

— Vai jums nav klāt viņas fotogrāfija?

Sviķis papurināja galvu. — Nenēsāju līdzi.

Neesam jau viens no otra nekādā tālumā. Ja vajadzēs šķirties, aiziet kroņa maizē, tad gan. .. Biedrs Spilners ...

«Nabadziņš ...» pirmo reizi ar tādu kā žēlumu nodomāja Lisija. «Jauna sieva, bet pats tāds vecs un apaudzis ar bārdas rugājiem. Cietumā viņš tīksmināsies ar sievas fotogrāfiju, bet neticu, vai viņai pašai par to būs kāda daļa.»

— Vai jūsu sieva ir skaista? — ieprasījās Lisija.

Dzeltenie smēķētāja zobi atžņiebās ne pārāk priecīgā smaidā.

— Nu, kā lai to pasaka. Jūsu auguma, jūsu tievuma, tikai mati drusku tumšāki, acis arī...

«Jā, viņa jau nu gan neapmierināsies ar šī večuka bildītes pētīšanu,» Lisija domāja. «Noteikti ne. Un tomēr man sievas vairāk žēl nekā vīra.»

— Biedrs advokāts negrib manu lietu uzņemties, — runāja Sviķis. — Visu laiku gudroju, kāpēc. Naktīs neguļu un nevaru saprast. Varbūt apvainojies?

— Jūs sakāt — apvainojies? — viņa pārjautāja. — Nevar būt! Uz labiem klientiem mans vīrs nemēdz apvainoties. Bet vai jums mājās ir mākslīgais klimats?

Sviķis noklepojās saujā un, sagrozījies krēslā, teica:

— Klimats mums ir tāds, kāds vajadzīgs ... — Un piebilda: — Pirms nedēļas mēs nopirkām elektriskās klavieres.

— Jūsu sieva muzicē?

— Nemuzicē vis. Bet uz elektriskajām varot vieglāk iemācīties.

«Ak tu, vecais muļķa āpsi!» Lisijai gribējās sacīt. «Savu likteni tu esi pats godam nopelnījis. Ja nespēji savai smalkajai sieviņai iztapt, ej vien patupēt cietumā!» Bet Sviķis nebija vēl pateicis nāciena iemeslu, tāpēc Lisija joprojām kopa nagus.

— Ja nav apvainojies, kāpēc tad? — Meistars neziņā noplātīja rokas. — Pirmajā reizē, kad runājām, man gribējās kaut kā jūsu cienītajam par pūlēm atlīdzināt ārpus honorāra — kā pateicību ... Bet viņš tāds lepns ...

Nagu vīlīte izšļuka no pirkstiem un nošķinda uz grīdas. Kamēr Lisija to sameklēja, Sviķis domīgi kasīja pakausi.

— Man likās, tikai jūsu cienītais varētu saprast visu, kā ir. Varbūt arī nevajadzēja, bet nauda jau nevienam nekaitē. Varbūt nevajadzēja... Bet es zinu, ka cits nesapratīs» Tai jaunajai advokātē* fcS netrcu, Tīrais sfkuķrs.

Lisija pacēla vīlīti un nosvieda to uz galda.

— Tātad viņš nepieņēma jūsu pateicību? — viņa noprasīja.

— Nepieņēma. Teica, ka tas varot slikti beigties. Bet man nav citas izejas.

— Viss skaidrs, — sacīja Lisija. — Jūs atnesāt man naudu un gribat, lai es viņu pierunāju uzņemties aizstāvību. No jūsu puses tā ir cūcība, un man būtu jūs vienkārši jāizsviež laukā. Par laimi, es neesmu klīrīga. Ja gribat, varu parunāt ar vīru.

Krēsls, uz kura sēdēja Sviķis, nokrakšķēja. Zilganā aploksne iespurdza Lisijai rokā un pazuda uz galda starp grāmatām.

— Bet tagad ejiet, ejiet, ejiet, — teica Lisija un piecēlās.

... Palikusi viena, viņa pavērās pulkstenī. Rādītāji krustojās pie cipara «12». Spilners varēja pārnākt pēc stundas vai pēc divām. Varēja arī nepārnākt nemaz. Tādā gadījumā viņi redzēsies tikai rīt pēcpusdienā, jo Spilners droši vien dosies taisnā ceļā uz darbu.

Vēlīno apmeklētāju viņa aizmirsa, tikko aiz tā aizvērās durvis. Taču noģērbusies, tikusi gultā, iedomājās: bet varbūt nevajadzēja ar šo Sviķi ielaisties? Armands pret mani ir labs, bet reizēm par niekiem kļūst tik pikts, ka gatavs noraut vai galvu. Mīļi noraut galvu.

-— Ak, bet gan jau viss nokārtosies, — pēc mirkļa viņa sev sacīja, iespieda .$ejy spilvenā un aizmiga.

Izvedusi viesi cauri tumšam gaiteņa tunelim, Mežniece atvēra durvis uz nelielu, garas stāvlampas apgaismotu istabiņu.

— Atģērbieties, — viņa aicināja un, izslēgusi stāvlampu, iededza spuldzes pie griestiem. — Bet būsim klusi kā pelītes! Saimniece jau likusies uz auss, un viņai ir kaķa miegs.

— Tātad jūs šeit esat tādā kā apakšīrnieces lomā?

— Es šajā dzīvoklī neesmu lomā, bet patiesi esmu apakšīrniece.

«Mans apmeklējums tik vēlā stundā viņu nepārsteidz,» nodomāja Spilners. Tagad istaba likās plašāka. K|uva redzama arī tahta, naktsgaldiņš, radio un rakstāmgalds. Pakāris pie durvīm mēteli, Spilners pamanīja uz galda aktu vākus.

— Sviķa lieta! — izlasījis viņš pārsteigumā iesaucās. — Tik vēlā nakts stundā?

Mežniece iesmējās un, sameklējusi cigareti, apsēdās uz tahtas.

Spilners piedāvāja viņai uguni un novietojās krēslā iepretim. «Sejā smaids viņai ir citāds nekā acīs, varbūt gaišāks un neslēptāks,» viņš domāja. «Un tikai tagad to pamanu ...»

— Sapratu, ka esat mani apciemojis sakarā ar Sviķi. — Viņa pamāja uz rakstāmgaldu un ieklepojās, jo laikam par dziļu bija ievilkusi dūmus.

— Taisni otrādi. Pirms pusstundas sēdēju restorānā, — Spilners sacīja. — Gribēju no visām darīšanām atbrīvoties pat domās. Bet neizdodas. Vecais meistars it kā staigā man pa pēdām. Varbūt jūs palīdzēsiet?

— Sviķis nav apmierināts ar pašreizējo aizstāvi, tas ir, ar mani, un gandrīz atklāti to pateica. Bez tam jūs uzsvērāt, it kā viņš būtu mantas saēsts skopulis. Tas nav tiesa, un jūs pats to zināt...

«Kāpēc gan viņai jāsmēķē, ja neprot,» brīnījās Spilners un, uzmanīgi pētot cigaretes kvēlojošo galu, domāja, ka nu būtu laiks tik lietišķo sarunu atšķaidīt ar kādu malku konjaka.

— Apsveicami. Jūs pilnīgi patstāvīgi esat izveidojusi savu spriedumu, — viņš teica. — Atklāti sakot, tā bija mana vēlēšanās. Taču, ja runā par Sviķa privātīpašniecisko instinktu, tad viņam tas bijis visai attīstīts, kaut arī līdzekļus, jādomā, ieguvis ar parasto skopuļu metodi — krājot. Pārāk grūts un nožēlojams ceļš uz turību, bet saprast var. Cilvēkam jādzīvo pārticībā, jo trūkums ir pazemojošs. Cilvēkam jāņem no dzīves viss, kas dara prieku, tikai diemžēl nereti tam pietrūkst līdzekļu ... un jāizjūt pazemojums.

Mežniece sadrūma.

— Pazemojums? Varbūt... Es pazinu kādu, kas rūgti raudāja drānu dēļ. Bet ne jau moderna kleita ... Meiteni pazemoja cilvēks, kam likās apkaunojoši parādīties sabiedrībā ar dāmu, kuras tērps nepiestāvēja viņa jaunajam uzvalkam ... Es jums piekrītu ... Nevajadzētu trūkt nekam, tomēr pati lielākā vērtība slēpjas cilvēkos, viņu attiecībās.

Spilners nospieda pelnu traukā cigareti un piecēlās.

— Metīsim pie malas pārgudrās sarunas! Neesam tiesas procesā un varam tak atļauties mazas nerātnības.

Piesteidzies pie sava mēteļa, viņš izvilka konjaka pudeli. Mežnieces piere saraucās.

Spilners to pamanīja un sacīja:

— Alkohols, ja to lieto ar prātu, rosina domas, tās pieņemas,spēkā un kā palu ūdeņi traucas starp jauniem krastiem.

— Pali ir stihisks posts. —Padraudēja ar pirkstu Mežniece, izgāja no istabas un atgriezās, nesdama stikla paplāti ar glāzītēm un sagrieztam citrona šķēlēm. — Ja jūsu domas izies no krastiem, man būs jārūpējas par dambi. Pagaidām uzliku vārīties kafiju.

Spilners piepildīja glāzītes.

— Jūs ticat, ka Sviķis atteicies no naudas par dziju? — Mežniece vaicāja.

— Pilnīgi iespējams...

— Ir grūti noskatīties uz būrī ieslēgtu putnu vai uz ledū iesalušu kuģi, — teica Mežniece. — ... bet vēl nožēlojamāks ir cilvēks, kas ieslēdzis sevi pārticības krātiņā ... Sviķi saista mīlestība, kurai nepieciešama personiskā māja, bet tas ir vēl drausmīgāk.

Spilners atlika neizdzerto glāzi.

— Jūs domājat, sieva viņu nemīl?

— Iešu paskatīties, vai kafija nevārās, — Mežniece noteica un izgāja.

Palicis viens, Spilners saīga. Kāpēc gan jāie-laižas šai sarunā par Sviķi? Vai tāpēc, lai mocītu sevi un neglābjami saslimtu ar mazvērtības kompleksu? Viņš taču atnācis šeit, lai pārliecinātos, ko vērts bez visiem tiem kruķiem, kuri brīvu gaitu tikai traucē, bet kurus viņš nevar un nevar aizsviest.

Mežniece ienesa kafiju. Viņi iedzēra, Spilners ieslēdza radio. Atskanēja Sūberta «Militārais maršs», drusku smeldzīga, vieglai gājiena taktij pakļauta mūzika. Tad pārsēdās uz dīvāna un tik tikko ar pirkstu galiem pieskārās sievietes rokai. Roka nevairījās.

— Sūberts. Maigā, romantiskā un nesaprastā dvēsele, — viņš teica. — Vai zināt komponista biogrāfiju? Nelaimīgas mīlestības mūziķis. Ir arī sievietes līdzīgas mūzikai, tik netveramas kā smarža, viņu klātbūtnē sagrābj tādas ilgas, ka gribas vai nu gaudot kā vilkam, vai rast vārdus kā dzejniekam.

Sievietes šaurā plauksta gulēja nekustīgi. Viņas acis bija tik tuvu... Spilneru pārņēma nelāga jutoņa, it kā acis skatītos cauri, bet viņu pašu neredz. Pietrūcies kājās, viņš šķērsoja istabu, piegāja pie pretējās sienas un noņēma nelielu rāmītī iestiprinātu uzņēmumu. Atskatījās.

— Lai nebūtu jāpiepūlē redze, b-bildīti var novietot tuvāk. Pie sienas arī apgaismojums n-nav izdevīgs, — teica un pats ar nicinājumu pamanīja, ka sācis stostīties.

— Jā, jā ... atstājiet tepat... — Mežniece izklaidīgi pamāja ar roku. — Varat nolikt uz radio.

Spilners tā arī izdarīja. Lūkojoties uz necilo amatiera fotogrāfiju, kurā bija redzams jauns cilvēks izbalējušā blūzē, ar ģeologa kapli rokā, saprata, ka izrīkojies kā nelga.

— Ja neuzskatāt par apgrūtinājumu, palasiet, — Mežniece sacīja un izvilka no grāmatplaukta četrkārt salocītu padzeltējušu avīzi.

Spilners negribot paņēma elastību zaudējušās lapas, apsēdās un izlasīja par nelaimes gadījumu kādā Ļeņingradas internātskolā Jaungada sarīkojumā. Pie bērniem viesos ieradušies studenti, un meitenei, kas tēlojusi Sniegbaltīti, pie eglītes aizdedzies tērps. Uguni apdzēsuši, bet cietusī nogādāta slimnīcā. Par nelaimes gadījumu izziņots. Vajadzējis izdarīt ādas pārstādīšanas operāciju, un ārsti starp brīvprātīgajiem izvēlējušies arī kādu ģeologu.

Aizvēris avīzi pa locījuma vietām, Spilners jautājoši paskatījās sievietē.

— Palīdzēja mani kursa biedri, bet bija arī viens, kas nokavēja ekspedīciju, — Mežniece klusi runāja. — Mēs kādu laiku sarakstījāmies, un fotogrāfiju es izlūdzos. Sentimentāli un arī mazliet banāli, vai ne?

Piecēlies Spilners devās pie pakaramā. Tikai ar pūlēm viņš novaldīja sevī izsmējīgu jautājumu, riebīgu kā spļāviens sejā: «Un kā jūs jūtaties viņa ādā?»

— Vai apvainojāties? — nedroši jautāja Mežniece, paceldama Spilnera nokritušo cimdu. Viņš sniedzās pēc platmales, bet, izdzirdis jautājumu, sarāvās.

— Tas, ko stāstījāt, ir ļoti aizkustinoši, raksturīgi mūsdienu cilvēkiem. Tiešām — šeit ir tas vērtības, par kādām runājāt. Es kaut kā biju aizmirsis, ka arī man ir āda... Drīz jau pusnakts. Piedodiet! Paldies... par viesmīlību. Ar labu nakti!

Vecās, nodilušās koka kāpnes tumsā vientuļi čīkstēja ... Uz ielas Spilners atrāva mašīnas dur-tinas un smagi atkrita sēdeklī. «Esmu kļūdījies,» berzēdams deniņus, lai aizdzītu reibuma dūmaku, viņš domāja. «Briesmīgi kļūdījies. Viņas acīs vairs nebija ne vēsts no smaida. Tikai man neredzamās atmiņas, kas saista ar to puisi fotogrāfijā.»

— Esmu degunradzis, briesmīgs, biezādains degunradzis, — viņš čukstēja un, līkumodams pa ielām, grēkoja pret vienkāršākajiem satiksmes noteikumiem. Iestūrējis mašīnu pa dārza vārtiņiem, viņš nejauši ietriecās mājas stūrī. Autiņam kreisajā pusē sabirza lukturis, ielocījās motora pārvalks, bet iecirstais robs ēkas ķieģeļu faktūrā palika ņirdzam kā sarkana bezzobaina mute.

7

Rīstīdamies putekļos, mazais, nodilušais autobuss zvalstījās pa nelīdzenu lauku ceļu. Mašīnas logu rāmji un šasija apdullinoši dārdēja, un Spilners atcerējās kādreiz bērnībā lasītu afrikāņu pasaku par brālīti Trusīti, kurš, lai sabiedētu savus ienaidniekus, sabāzis sev virsū pilsētā nopirktos skārda traukus un laidies skriešus pa ceļu. Viņš nenožēloja, ka divu dienu ilgajā braucienā pa laukiem nav izmantojis personisko mašīnu. Brauciens ar autobusu deva laiku pārdomām. «Agrāk cilvēki cejoja pasta karietēs, nebija tik aizņemti kā tagad, un tas deva iespēju izvairīties no pārsteidzīgiem soļiem,» domāja Spilners. Varbūt arī viņam būtu lietderīgāk braukt ar zirgu vai vēl labāk — soļot kājām.

Līdz Rīgai atlika pusotras stundas brau-

I

cietis, bet viss joprojām palika vēl neskaidrs. Skaidrs bija viens — Sviķa lieta, kā jau Spilners paredzēja, sagājusi skrudzē. Un ne tikai Sviķa... Protams, tā bija Lisija, kas viņa prombūtnes laikā dzīvoklī pieņēma Sviķi, lai pēc tam pierunātu Spilneru uzņemties aizstāvēšanu. Bet vai Lisija tā nerīkojās pēc savas labākās pārliecības? Varbūt cēlonis slēpās Sviķa neskaidrajās simpātijās pret viņu un neuzticībā Mežniecei, kaut arī jaunā advokāte, Spilners tagad to zināja noteikti, meistaram varētu palīdzēt daudz vairāk. Bet varbūt vainīgs pats Sviķis, kurš, izsaukts pie izmeklētāja, pateicis, ka advokātam devis naudu?

Spilners zināja Veckaulu, smaidīgo vīru, allaž uzlādētu ar pamatīgu humora lādiņu, kurš vajadzīgā brīdī prata to izšaut, lai ar pāris trāpīgiem vārdiem sapītu pratināmajam visgudrākos melos izlocīto mēli. Var būt, ka Veckauls sācis ar anekdoti par aizstāvamo, kas atnācis ciemos pie advokāta, un, kad Sviķis atjāvies bezrūpīgi pasmieties, vienkārši pajautājis: — «Cik?»

«Ko — cik?» nesapratis pārjautātu Sviķis.

«Un cik jūs viņam iedevāt?» izmeklētājs varētu draudzīgi painteresēties, joprojām starodams kā saulīte.

«Bet advokāta nemazam nebija mājās, tikai madāma,» atteiktu Sviķis, un ar to pašu slazdi būtu aizcirtušies. Varēja jau arī iedomāties citu variantu, bet tas lietas būtību nemainīja.

Konsultācijas vadītājs Druķis visumā bija lāga vīrs. Smagnējs, ikdienā mazrunīgs, apa|ā galva kā uzlikta ducīgajam rumpim. Viņš patiesi sadrūma, kad uzzināja par Spilnera ķibeli.

— Velna būšana. Tā lieta jau zināma kolēģijai, — viņš ducināja basā. — Un visdumjākais, ka muša izskatās pēc ziloņa. Saproti, visa tava iedzīve, tā māja un mašīna var radīt aplamu iespaidu. Neviens jau nezina, kāds tavs vecais bijis žņaudzējs, un no tā gadījuma ar Sviķi iztaisīs nezin ko. — Druķis sirdīgi krekšķināja, braucīja ar roku pazodi, bet tad, sakampis Spilneru aiz piedurknes, kā palaidņa puiku pievilka sev klāt. — Zini, tev jāsadabū ciema padomē izziņa par tēva mantas stāvokli un mantojuma tiesībām. Brauc un parūpējies! Tad jau tālāk redzēsim... Bet to savu mamzeli tā krietni sapurini, lai tādi stiķi vairs neatkārtojas!

Druķis jau gribēja tikai to labāko. Bet arī savā cilvēkmīlestībā nedrīkst būt akls. It sevišķi advokāts. Druķis neredzēja to, ko bija sapratis Spil-ners.

Un tēvs ... Nosaucot viņu par «žņaudzēju», konsultācijas vadītājs jau nevarēja zināt, ka Spilnera tēvs, neraugoties uz visu savu sīkstumu, bija kolhoza labākais biškopis. Pie viņa brauca mācīties speciālisti no visas republikas. Tēvs savam dēlam atstāja mantojumā tikai šķietami vieglas dienas, un tomēr tas bija tēvs.

Autobuss mētājās kā satrakots dzīvnieks, nesaudzīgi raujot pasažierus savā skrējienā līdzi. Māju vai vientuju pieturas vietu tuvumā šoferis nobremzēja, un izkāpušo braucēju vietas ieņēma citi — tādi paši — vēja appūstām sejām, un viņu valodas pārspēja pat mašīnas dārdoņu. Spilners negribot ieklausījās. Tie nekautrējās svešu ausu un personiskajās likstās, priekos un domās dalījās ar citiem. Šie lauku autobusa braucēji bija pastāvīgi

mainīgs, īslaicīgs, nereti aušīgs, tomēr vienots kolektīvs.

Aizmugurē Spilneram sēdēja puisis un meitene, tā kā gribot negribot nācās ieklausīties viņu sarunā.

— Un tagad šie sagājuši atkal kopā? — jautāja puisis. Meitene iespurcās:

— ... atskrēja, tiklīdz uzzināja, ka Ilmāriņš nopircis dienvidslāvu sekciju ar vecmodīgiem koka izgriezumiem.

— Un kāds tad pats? Tik ilgi nav matīts.

— Ja tu redzētu, kas šim par jaku — no ārpuses kažokāda pārvilkta ar siksnām, kājās japāņu «Sudzuki» džinsenes, bet skapī ielicis spīdīgu ter-lakota uzvalku. Signīte tik blisina savas mākslīgās skropstiņas, bet Ilmāriņš izņem no kofera pūkainu svīteri, platformenes, divas arlika jaciņas. «To es, starp citu, paķēru priekš tevis, nav jau nekas sevišķs, ja nepatīk, atdod māšelei,» vēl nosaka. Es stāvu pie spoguļa, izliekos ķemmējam matus, bet redzu, kā Signei pār vaigiem izplūst tuša.

— Ne jau par velti šis uz diviem gadiņiem aizbrauca kuģot. Bija arī vērts... — domīgi teica puisis.

— Mjā... ar šito jau visam mūžam nepietiks, — uzbilda meitene. Saruna pārtrūka, bet klusuma brīdis bija pilns tādas nozīmības, ka Spil-ners nojauta — puisis meiteni skūpsta. Viņam pat iesāpējās kakls, kā gribējās atskatīties, bet vērās tikai laukā pa logu, kur, viegli palecoties, garām skrēja nīkulīgi krūmiņi. Vienmuļa, nebeidzama ka garais ceļmalas grāvis doma stiepās cauri citām: «Eh, jaunie, jaunie ...»

Rajona pilsētiņas autoostā puisis ar meiteni izkāpa. Garajiem matiem vējā plīvojot, apkampuši viens otru ap vidu, tie pazuda kādā no daudzajām līčloeu ieliņām.

«Eh, jaunie, jaunie ...»

«Vai nesākt par savām likstām klāstīt arī man?» viņam ienāca prātā, kad autobuss atsāka skrējienu. «Interesanti, kā šie ļaudis izturētos: pazvaigātu, kaut ko ieteiktu vai justu līdzi? Visticamāk — nesaprastu.»

Mājas ceļa malā pazibēja biežāk. Zaudēdamas dārzus un žogus, tās sāka līdzināties cita citai, kamēr saplūda vienveidīgās, stingrās rindās. Autobuss jau brauca pa pilsētas nomali. Tieši no centrālās autoostas sagumzīts un noguris Spilners devās uz konsultāciju. Druķis nāca pretī un, satvēris viņu aiz rokas, ieveda savā istabā.

— Vai atvedi dokumentu? — viņš jautāja, atžņiebdamies savā ierastajā smaidā.

Ne vārda neteikdams, Spilners skatījās savā tiešajā priekšniekā. Papīrs kabatā iečaukstējās, it kā pieprasīdams brīvību, Spilners tikai ciešāk sažņaudza pirkstus.

— Nu? — tincināja Druķis.

— Viņi man to apsolīja atsūtīt rīt pa pastu, — meloja Spilners. — Ciema padomes priekšsēdētājs aizbraucot esot paķēris līdzi apaļo zīmogu.

— Skaties tikai, ka nav par vēlu, — neapmierināti norūca vadītājs un apsēdās savā vietā pie galda.

Vakarā Lisija vīram sacīja:

— Ārprātiņš, tavā istabā grīda piebirusi ar sadedzināta papīra plēnēm. Vai tiešām Broņas

tante neredz, un kā tu pats vari paciest tādu nekārtību?

Spilners satvēra sievu stingri aiz pleciem, cieši ielūkojās sejā, ar acīm savaņgodams viņas bēguļojošo skatienu.

— Šoreiz tās nav nekārtības — un mājkalpotāju nevainosim! Es pats iznīcināju kādu nederīgu dokumentu. Tāpēc labāk atrausim logu un šo to piekopsim ...

SODS

l\J cv^ells pārtikas tirdzniecības kantorī nezināja,

^ kā Juris Minde lepojas un arī cieš sava garā auguma dēļ. Nelaimīgu viņu darīja neretās neveiksmes darbā un galvenā grāmatveža Jātnieka patmīlība. Griežot aritmometra rokturi vai klakšķinot skaitāmos kauliņus, Juris svīda aukstus baiļu sviedrus, ja manīja, ka lielā skaitļu armija līdz noteiktajam laikam nepadosies. KJakts — un daudzi simti jau kapitulējuši, roktura apgrieziens — un savaņģoti jau vairāki tūkstoši, bet daži nomaskējušies vieninieki spītīgi pretojās.

Un tomēr tas nebija pats ļaunākais. Ieejot Jātnieka kabinetā, Juris vēlējās kļūt mazāks, neievērojamāks, stūraināks. Taču daba, regulārie basketbola un peldēšanas treniņi izveidoja viņu par tiešu pretstatu savam priekšniekam, kurš savukārt ciest nevarēja par sevi garākus, neizdarīgus cilvēkus.

Kad uz galda ieskanējās Jātnieka prasīgais zvans un vajadzīgā dokumentācija vēl tikai tapa, Juris atrāvās kā no sitiena. Piecēlies, paskatījies visapkārt, ar nedrošu smiekliņu teica: — Tagad nu mani nojās.

Bet tūliņ arī joks ar uzvārda apspēlēšanu aizmirsās. Jau pie kabineta durvīm viņam mugurā iemetās kūkums. Pārējie darba biedri, divas pusmūža sievietes un vecais, vienmēr uzcītīgais grā-malvedis Jakstiņš, līdzjūtīgi saskatījās. Viņi uzskatīja Juri par patīkamu, mazliet izklaidīgu jaunekli, kuram pēdējo īpašību attaisno jaunība.

Diemžēl tā nedomāja Jura meitene Skaidrīte. Viņa dusmojās.

— Cik ilgi tu vēl tupēsi tai kantorī? It kā pasaulē nebūtu labāku amatu? Paliksi vēl tuvredzīgs, šķībs un greizs, tā ka būs jākaunas ar tevi uz ielas rādīties.

Juris to neņēma nopietni. Viņš domāja, ka Skaidrītei nekad neapniks iet viņam līdzās. Bez tam grāmatveža darbā slēpās arī savs jaukums. Tajā varēja piedzīvot gan zaudējuma rūgtumu, gan uzvaras prieku — tāpat kā basketbolā. Darbs prasīja izturību, un to vajadzēja arī sportā. Arī pēc zaudētas spēles Jurim saguma pleci, bet kantorī nepaveiktu darbu nepiedeva. Treneris pēc paspēles centās savus puišus sapurināt: — Nekas, nākošajā reizē pastiepsimies! — Jātnieks tādās reizēs gribēja savu padoto padarīt par galvas tiesu īsāku. Vajadzēja sakost zobus. Tas nenācās viegli, un tad notika tā, ka vienā no abām frontēm Juris vairs nespēja sakopot spēkus tālākai cīņai.

Iepriekšējā dienā, spēlējot ar spēcīgo jūrskolas izlasi, viņi guva uzvaru. Līdzjutēji aiz sajūsmas trakoja, bet treneris, visiem redzot, Jurim spieda roku. It kā izaudzis vēl lielāks, viņš ar Skaidrīti soļoja pa ielu uz mājām. Ar gājējiem koķetēja silts pavasara vējš, bet Skaidrīte čivināja kā putns pilsētas apstādījumos: — Tu biji vienreizēji lielisks! Visātrākais, visveiklākais, visprecīzākais. Jūrskolnieki krita vai panikā, tevi sedzot. Skaties, nepaliec tikai iedomīgs! Šausmas, rīt tu atkal sēdēsi pie saviem rēķiniem ...

Atgādinājums par darbu Juri atvēsināja. Tieši rīt viņam vajadzēja nodot mēneša pārskatu par 3. noliktavā saņemtajām un izdotajām precēm. Uz galda sakrauta gulēja liela faktūru un pavadzīmju kaudze. Kaut kur draudīgajā papīru kalnā mita vēl neizpētīts iezis. Rīt nāksies to uziet.

Pilns apņēmības Juris otrā dienā nosēdās pie galda. Pa labi no viņa atradās zvans. Tāpat kā tiesneša svilpe sacīkstēs, tas paziņos spēles beigas. Viņš paskatījās rokas pulkstenī. Tieši pēc trim stundām. Divpadsmitos Jātnieks ar hronometra precizitāti pieprasīs pārskatu.

Faktūras Jura pirkstos zibēja kā balti spārni. Taču prātā vēl plaiksnījās nesenās spēles satraucošākie momenti. Roka, kura vakar tik droši vadīja bumbu, tagad nervozi klakšķināja skaitīkļu nolu-pušās pogas. Pulkstenis rādīja, ka cīņa beigsies jau pēc stundas. Tad pēc četrdesmit minūtēm, trīsdesmit... piecpadsmit... Papīru kalna dzīles joprojām glabāja noslēpumu. Jurim sāka ņirbēt acīs, galvas ādu durstīja sīkas adatiņas.

Desmit minūtes... Pāri plecam pārliecās Jak-stiņa sirmā galva. Ar savām biezstiklu acenēm viņš uzmeta pārskata lapai divus gaismas apļus.

— Vai kārtībā? Pats tūlīt tev pieprasīs. — Jak-stiņš galveno grāmatvedi mēdza dēvēt par «pašu», ieliekot šajā vārdā gan bijību, gan ilggadēja darbinieka nīgro nepakļāvību.

— Zinu, pēc desmit minūtēm, — Juris teica.

— Ja neštimmē, iedod man iemest aci.

_— Gan jau štimmēs, — norūca Juris, salīcis pār pārskatu. Jakstiņš neticīgi nokremšļojās, un abi gaismas apļi atkal pazuda no papīra. Savā darbā viņš bija, kā saka, īsts ķeneris un, iespējams, arī atrastu k|ūmi. bet Juris negribēja, tas nebutu gluži at|auts paņēmiens. Tad jau labāk godīgi zaudēt. Aizritēja pēdējās minūtes, rezultāts nemainījās. Kad pulksteņa rādītāji krustojās pie «12», Juris atliecās, nostiepa gar krēsla kājām rokas un gaidīja. Skaļi ievibrējās zvana niķelētais apvalks, un viņš piecēlās.

Mēneša beigās Jātnieka garastāvoklis līdzinājās mīnai ar laika degli, un kolēģu skatieni, ar kādiem tie pavadīja Juri, to tikai apstiprināja.

Aicinājumam apsēsties Juris steidzīgi paklausīja. Jātniekam nepatika, ka sarunājoties otrs stāv kājās.

— Var nepārbaudīt un parakstīt? — viņš jautāja, paņēmis lapu. Ar pūlēm Juris norija sevī vārdiņu «jā».

— Nē, pagaidām vēl nevar, — viņš teica, un laika deglis sāka svilt.

— Vai es nepārklausījos? Lūdzu, paskaidrojiet — ko nozīmē «pagaidām»?

Juris zināja, ka Jātnieka dusmu izvirdumu parasti ievada pārspīlēti pieklājīgs tonis, un, gaidot neizbēgamo, sāka runāt.

— Un to jūs man stāstāt tādā olimpiskā mierā? — jautāja Jātnieks. Pamazām viņš pacēla balsi. — Es simtprocentīgi paļaujos uz sev padotajiem darbiniekiem. Tāds ir mans princips, un mainīt to netaisos. Arī jūsu dēļ ne. Mūsu darbā vajadzīga mehānisma noteiktība. Bet, ja nevar uzticēties, to liek remontēt vai arī noraksta.

Vārdi, kuri sākumā lidinājās tepat virs galda, tagad, atsizdamies pret sienām un durvīm, gāzās

atpakaļ un apdullināja. Jātnieka svārku atloks skrāpējās gar galdpapīra cieto malu.

— Vīrs, vai zin, izaudzis tik garš, ar galvu mākoņus baksta, bet tajā cita nekā nav kā vienīgi caurvējš.

Tagad jau laikam arī aiz durvīm visu dzirdēja. Pēdējais laiks Jurim būtu nokārt galvu. Bet viņš lēnām slējās kājās, iedomās izstrādāja kombināciju pie pretinieka groza un auga lielāks. Lai runājot nebūtu jāizslienas, arī Jātnieks piecēlās un aptecēja apkārt galda stūrim. Juris sajuta viņa karsto elpu. Kombinācija pie groza realizējās ar punkta guvumu. Ovācijas tribīnēs un balss tepat līdzās: «Teļiem šeit nav vietas!» Juris nodrebēja. Muskuļi saspringa, un elastīgs spēks atsvieda galveno grāmatvedi pret sienu. Caur atvērto logu bija dzirdams, kā uz ielas raud niķīgs bērns. Jātnieks ar visiem pieciem uzklupa pogu klaviatūrai, blakus telpā ietarkšķējās vairāki zvani reizē.

Uz klubā sasaukto biedru tiesu Juris Minde atnāca pēdējais un apsēdās garo solu rindu priekšā. No mugurpuses viņu taustīja kantora darbinieku ziņkārās acis, bet iepretī pie zaļas drānas pārklāta galda sēdēja tiesas locekļi. Piesarcis un svinīgs uz krēsla grozījās galvenais grāmatvedis.

Tiesas priekšsēdētājs piesita ar zīmuli pie ūdens karafes. Dzidra skaņa apklusināja visus pārējos trokšņus. Juris Minde piecēlās un pagājās dažus soļus uz priekšu.

— Man jums jāatvainojas. Gan tiem, kas atnākuši šeit paklausīties, gan tiem, kuri grasās izskatīt manu lietu.

Priekšsēdētājs vēlreiz piesita ar zīmuli karafei.

— Iespēju atvainoties un izteikt nožēlu dosim vēlāk, — viņš teica. — Tagad jānoklausās biedra Jātnieka iesniegtais ziņojums un jāsniedz paskaidrojumi.

Telpā šai brīdī kaut kas izmainījās. Juris Minde paberzēja ar delnu pieri. Cilvēku sejas likās attālināmies, transparents pie pretējās sienas zaudēja kontūras, bet lielā svečveida lustra palēnām dzisa.

Nereti arī pirms atbildīgām sacīkstēm Jurim acīs satumsa un apkārt viss sāka peldēt. Tas pārgāja, tiklīdz gaisā pazibēja bumba. Bet šeit? Viņš taču nedrīkst paģībt!

Nejauši skatiens pievērsās logam. Laukā bija atspīdējusi saule, un telpā ielauzās otra gaisma. Juris atviegloti nopūtās.

— Man tomēr visiem Joti jāatvainojas, — viņš turpināja. — Par vilšanos, kādu sagādāšu.

Un Juris Minde pagriezās, lai atstātu zāli. Izejot pa durvīm, viņam šķita, ka vecais Jakstiņš, sēžot pēdējā solā, skumji klana galvu.

Saules stars, izspraucies gar aizkara malu, atdūrās ūdens karafē, un nerātns saules zaķītis ielēca priekšsēdētājam sejā. Atspiedies ar dūrēm pret galdu, Jātnieks stāvēja kājās. Zālē trokšņoja. Kāds no tiesas locekļiem ar zīmuli nemitīgi klinkšķināja pa karafi.

Neviens nepamanīja divus puišus, kas klusi piecēlās un izgāja ārā. Tie bija 3. noliktavas krāvēji un panāca Juri pie pagalma tumšās vārtu velves.

— Pagaidi, draugs! — teica garākais no viņiem. Puisis bija ar Juri viena auguma, tikai plecos platāks un smagnējāks.

— Par saplēstiem šķīvjiem nākas arī samaksāt, — teica mazākais un kustīgākais. Viņš visu laiku nepacietīgi mīņājās no vienas kājas uz otru.

— Ko jums vajag? — jautāja Juris un pagriezās pret garāko, kurš bija pamanījies nostāties aiz muguras.

— Tevis dēļ mēs laikā nesaņemsim prēmiju, — garais drūmi paziņoja.

— Un vispārīgi mēs gribam tev iemācīt pieklājību! — iesaucās mazākais.

Garais sakampa viņu no mugurpuses, parāva atpakaļ. Tanī pašā laikā mazākais palēcās un sita.

Nesāpēja. Vienīgi mutē iesitās sāļa asiņu garša — un iegārdzās elpa. Kā uz ekrāna tuvplānā izauga apaļa seja ar pūciņu uz virslūpas un ieplestas nāsis. Juris atliecās — garais streipuliski kāpās atpakaļ, — mēģināja atbrīvoties sitienam, bet zaudēja līdzsvaru un krita.

Kad atkal piecēlās, redzēja, ka palicis viens. Smeldza pakausī un aiz auss. Sameklēja kabatas lakatiņu, noslaucīja seju, izgāja uz ielas. Pagriezās uz labu laimi un sāka sojot.

Skaidrīte priecājas.

— Daudz patīkamāk ir iet līdzās staltam sportistam nekā sakumpušam grāmatvedim!

Viņa pavadīja Juri uz kārtējo spēli.

— Vai esi pārliecināta, ka pašreiz to dari? — viņš jautāja.

— Un tagad basketbolu spēlēsi vēl labāk, — neklausīdamās viņa čivināja tālāk.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka nesēdēsi vairs salīcis. Tāpēc, ka cīnoties vajadzīga taisna mugura.

Juris pavērās pretimnākošajos cilvēkos. Daudzos viņš varēja nolūkoties no augšas. Neuzkrītoši pataustīja pakausi aiz auss. Gribēja Skaidrītei atbildēt, bet neatrada vārdus. Un kur lai tādus rod, ja daiļa meitene spožā pavasara dienā saka komplimentus?

(

DIVI, KAS NOBIJĀS

V asara jūrmalā neviens neko nedara vai, pareizāk sakot, visi kaut ko dara — atpūšas. Tas ir kopīgs darbs — un nevarētu teikt, ka no vieglajiem. Peldēšanās, kamēr uzmetas zilgana zosāda, bumbas sišana, līdz paguris atkrīti uz dibena, sauļošanās, kas pašiem centīgākajiem beidzas ar saules dūrienu, — tās ir nodarbības, kas nebūt nav domātas sliņķiem. Tajā rītā, atvadījies no Ausmas un palicis gluži viens, es tomēr atradu laiku dīkiem klaiņojumiem gar pludmali un garlaikotiem apkārtnes vērojumiem. Nolaidenā piekraste, saskaroties ar rāmo ūdens malu, pārgāja vienmuļā, bezgalīgā līdzenumā. Saules stari slīpā leņķī atdūrās sēkļos un izcēla to dzeltenīgās ribas uz jūras rāmajām krūtīm. Atspirdzinošo dzērienu paviljoni līdzinājās cits citam kā kareivji ierindā. Arī cilvēkus, kuri puskaili tajos drūzmējās, nebija viegli atšķirt. Tālāk uz Lielupes ietekas pusi kļuva tukšāks — un katrs sastaptais atpūtnieks jau ar kaut kādām īpašām pazīmēm iegūla atmiņā. Ejot garām paviljonam, kas vientuļš noslēdza vasaras celtņu garo parādi, es pamanīju vīrieti pāri pusmūžam, kas viens pats sēdēja terasē zem kastaņ-koka zara un dzēra alu. Kad pēc laba laiciņa nācu atpakaļ, vīrietis vēl arvien sēdēja vecajā vietā. Sajutis slāpes, iegāju paviljona bufetē, kur pie letes garlaikojās kupla, nosvīdusi pārdevēja. Viņa man atkorķēja alus pudeli, nepārskaitīdama iemeta atvilktnē sīknaudu, un es, uzbāzis pudeles kaklam glāzi, izgāju atkal laukā. Terasē galdiņi nebija aizņemti, bet vienīgais apmeklētājs tik saspringti lūkojās savā pusizdzertajā glāzē, ka es apsēdos pie tā, nepaprasījis atļauju. Cilvēki šādā stāvoklī ir neaizsargāti, un, viņus vērojot, var pamanīt to, ko citkārt tie varbūt cenšas noslēpt. Man dūrās acīs vīrieša lielās, neveiklās rokas. Pirksti lēnām grozīja glāzi, taču to kustībām pietrūka šādai bezmērķīgai nodarbībai raksturīgā rotaļī-guma.

Kad vīrietis beidzot pacēla galvu, es novērsos un izlikos, ka izklaidīgi pētu jūras klaju. Pie apvāršņa biezēja melna mākoņu grēda, taču saule spīdēja virs kāpām un pagaidām atradās drošībā. Nesteidzīgi laidelējās kaijas. Negaidot gaiss ievibrējās no reaktīvo lidmašīnu motoru rēkoņas. Pāri priežu galotnēm pļaujošā lidojumā aizšāvās iznīcinātāji. Lidmašīnas bija jau izzudušas skatienam, bet skaņa vēl kapāja bungādiņas. Augstu debesīs neredzams virsskaņas lidaparāts retināta gaisa slāņos iezīmēja līniju, smalku kā zīda pavediens. Pēc brīža tā pazuda melnajā mākoņu grēdā.

Reaktīvā rēkoņa noklusa, bet jauns troksnis lika man pagriezties pret nepazīstamo galda biedru. Viņš bija apgāzis pusizdzerto alus glāzi, un brūngana peļķīte sīkā urdziņā notecēja uz grīdas. Pudeles kaklam drebelīgi dauzoties gar glāzes malu, viņš ielēja alu par jaunu. Pacēlu savu glāzi un pāris malkos izdzēru. Vīrietis izdzēra savējo, noslaucīja ar delnas virspusi lūpas, paskatījās manī platām pūces acīm un teica:

Vai neiet tirpas pa kauliem, ko?

— Es jūs nesaprotu, — atbildēju.

— Nav brīnums, ka nesaprotat. No šitāda trokšņa visa saprašana var pazust.

— Jūs runājat par lidmašīnām?

— Jā, par šiem vētras putniem, tikai nedomājiet, ka šai nosaukumā es ielieku kaut kādu romantisku jūsmu.

— Ja gribat zināt, es nedomāju neko. — Man nepatika familiārais tonis, kas tomēr neizdzēsa izbiedēto izteiksmi viņa acīs. Labais vaigs tam reizēm nervozi noraustījās.

— Gorkija Vētrasputns iemiesoja sevī cildenu drosmi, bet šie vēsta vienīgi nelaimi, — viņš turpināja. — Jums vajadzētu nojaust, par ko es runāju.

— Un tomēr man nav ne mazākās jausmas.

— Vai jūs nešausmina atomkara iespēja, apokalipse, tā sacīt?

— Patiešām — neesmu par to domājis, bet, ja mani arī kas varētu šausmināt, tad vienīgi panikas cēlāji.

Nē, vīrs nejutās aizvainots. Viņš pārliecās glāzei un skatījās manī, it kā gribēdams atdot vismaz daļu no sava satraukuma.

— Karu jūs varat pazīt tikai no filmām un grāmatām. Bet es esmu redzējis gan pirmo, būdams vēl gluži bērns, gan otro. Trešais būs civilizācijas gals. Šodien tas saprotams pat mazizglītotiem cilvēkiem, bet jūs, cik var spriest, esat studējis vai vismaz to darāt.

Vīrs piepildīja glāzi no otras pudeles.

— Dzeriet alu, tas nomierina, — viņš teica.

Nez kāpēc viņam paklausīju un tūdaļ noskaitos.

— Kāpēc jūs domājat, ka tas man vajadzīgs? Ienācu šeit tikai tāpēc, ka biju izslāpis.

Vīrs to neņēma vērā un runāja tik tālāk:

— Bruņošanās, bruņošanās ... Nu labi, mēs to darām aizsardzības nolūkos, jo nevienam netaisāmies uzbrukt. Bet līdzekļi rada pretlīdzekļus. Sīs lidmašīnas jau ir nieks salīdzinājumā ar raķetēm. Labi, pieņemsim, ka saprāts tomēr uzvarēs. Bet nejaušība? Droši vien esat dzirdējis par avarējušām lidmašīnām ar atomlādiņiem vai par zosīm, tām pašām, kas kādreiz izglābušas Romu, bet amerikāņu radaru ierīcēs noturētas par iznīcinātāju eskadriļu. Un iegaumējiet, nejaušībai ir tūkstoš seju. Kaut vai tāds piemērs. Jūs esat vinnējis loterijā mašīnu, darbā jums izteikta pateicība, meitene, kas jums nav devusi nekādu cerību, uzsmaidījusi. Vārdu sakot, jūs esat laimīgākais cilvēks uz zemes, bet te — nejaušība. Ar to pašu laimēto mašīnu jūs ciešat autokatastrofā, jums uzkrīt uz galvas puķupods, nāvīgi piekauj huligāni. Šai gadījumā nejaušība skārusi tikai jūs. Personiski jums pasaule gājusi bojā. Bet tas, kas notiek ar jums, var atgadīties ar visiem mums reizē.

Alu es jau biju izdzēris. Atlika tikai piecelties un doties prom. Es to nedarīju laikam tāpēc, ka paliekot varēju saglabāt vairāk pašcieņas.

— Var sacīt, ka mana dzīve jau ir nodzīvota, un uztraukties par savu ādu tādā cienījamā vecumā ir smieklīgi, — vīrs turpināja un pasmējās. — Cilvēka dzīve ir viegli aprēķināma. To var izdarīt, sasummējot mūžā saņemto algu, aplēšot izsmēķēto cigarešu vai izdzerto pudeļu daudzumu, ja neesat bijis atturībnieks. Arī pēc apēstās maizes tonnām un izmīlētajām sievietēm to var aprēķināt... Esmu savā mūžā saņēmis kādas septiņsimt algas, izdzēris vairākus tūkstošus pudeļu, izsmēķējis dažus desmitus kilogramu tabakas, apēdis vagonu maizes un skūpstījies ... jā, to gan grūtāk aprēķināt. Redziet nu, cik vienkārši! Un šie aprēķini vairs būtiski neizmainīsies, jo tuvojas laiks noslēgt bilanci. Kāpēc tad es nevarētu kā vienaldzīgs skatītājs mierīgi vērot ārprātīgo dzīves lugu, labi zinot, ka pēdējā cēliena varbūt nemaz nebūs? Bet nevar. Kamēr cilvēks dzīvo, viņš ir ziņkārīgs. Viņš dzīvo pat tad, kad uz viņu izšautā lode jau spindz savu nāves dziesmu. Dzīvo, baiļojas un cer. Es brīnos par jums un arī apskaužu. Apskaužu jūsu pašapmierināto bezdomu eksistenci, un tomēr man jūs ir žēl.

— Ko jūs vispār zināt par manu dzīvi, ko tik viszinīgi dēvējat par eksistenci! — iesaucos un sapratu, ka man tagad tiešām te jāpaliek sēžot un jāaizstāv sava pašcieņa. — Vismaz es nekad nekļūšu par uzskaitvedi, pat jūsu gados ne, kurš spēj uz skaitāmajiem kauliņiem noklabināt, cik viņš ir mīlējis. Drosme ir nevis nebaidīties, bet prasme bailes nomākt!

— Bet man gan liekas, jaunais cilvēk, ka jūs līdzināties tiem tramīgajiem zirgiem, kuriem uz acīm uzliek klapes un kuri redz tikai to, kas priekšā. Jūs tik zināt kā rikšot, bet par mērķi esat izvēlējies skuķus, pinkainas frizūras un kādu no tiem braucamajiem, ar kuriem tagad jaunie sitas nost kā pašnāvnieki.

— Pirms brīža jūs izteicāties, ka es varot būt students. Jā, tas es arī esmu, un man nav laika rikšot pakaļ visam tam ... Ar motociklu es nebraukāju, un mati, kā redzat, man apcirpti ezītī.

— Vai drīkst jautāt, ko jūs studējat?

— Vēsturi...

— Tādā gadījumā jūs esat slikts students. Es visu laiku runāju par vēsturi, kura sākusies vakar, bet var beigties šodien.

— Paklausieties — vai jums bērni ir? — es piepeši pajautāju.

Vīrs ielēja no pudeles glāzē atlikušo alu.

— Manu dēlu paņēma vakardienas vēsturiskā nepieciešamība, — viņš sacīja. — Arnoldu nošāva fašisti, kad tas bēga no karagūstekņu nometnes.

— Gļēvulis to nespētu, — es noteicu ne jau bez zemteksta.

— Viņš nebija viens. Bet es jau sen kā dzīvoju vientuļi. Kopš nomira sieva. Cilvēki baidās arī pulkā, tikai tur bailes sadalītas vienlīdzīgi uz galviņām. Jo lielāks pulks, jo katram iznāk mazāk. Jūs, piemēram, dzīvojat tik lielā, ka nemaz to nejūtat. Visi šie zinātnes un tehnikas jaunievedumi — elektronu mašīnas, orbitālās stacijas, sintētika, ultramoderns komforts, programmēšana padara cilvēkus apmātus un neredzīgus.

— Arī jūsu bailes, tāpat kā viss pārējais, ir aprēķināmas ar tonnām, kilogramiem, litriem, velns viņu zina vēl ar ko, tikai tur jūs bilanci nenoslēgsiet, — sacīju. — Ja kāds no mums diviem pelna nožēlu, tad tas esat jūs. Elli tēlo kā mūžīgu degšanu ugunīs, bet mūžīgas bailes vēl briesmīgākas.

— Smej ieties vien. Smiekli ir visu nevarīgo pēdējais ierocis, tikai ar tādu nevar ievainot, — teica vīrs, taču man likās, ka tas, ko teicu par degšanu, viņam ķēries pie sirds.

— Droši vien karagūstekņu nometnē art jūsu dēls zināja, kas ir bailes, — turpināju. — Viņš tikai neļāva bailēm sevi padarit par vergu. Bēgot viņš meta tām izaicinājumu. Jūs teicāt, ka viņš nav bijis viens. Cilvēki nepulcējas kopā, lai dalītu savā starpā bailes uz galviņām, kā jūs izsakāties, bet apvienojas, lai likvidētu cēloņus, kas tās izraisa. Jāapvienojas arī pret tādiem, kas ar savām bailēm aplipina apkārtējos.

— Jūsu vārdi un tonis jau liecina par bailēm, jaunais cilvēk. Par bailēm zaudēt pašcieņu. Neuztraucieties, jūs to protat saglabāt. Kas attiecas uz apvainojumiem, tad tie mani neskar. Gadi un pieredze pasargā. Jūsu gadi pelna iecietību. Vai nevēlaties, lai no bufetes atnesu vēl alu, mans jaunais draugs?

— Dariet, kā jums tīk. Tikai ar alu, kas atvests šai paviljonā, jums nervu nomierināšanai nepietiks. Varat izdzert kaut vai visus pasaules alus pagrabus — nepietiks!

Vīrs piecēlās, paņēma tukšās alus pudeles un gāja uz bufeti.

Es palūkojos uz debesīm. Melnā mākoņu grēda bija piebriedusi pa visu pamali, un saules stari jau filtrējās caur tās izpluinītajām malām. No jūras atskrēja vējš, un smalks, virmojošs grumbu tīkls izdzēsa rievainās sēkļu muguras. Atpūtnieki, kas pastaigājās pa liedagu, kļuva skubīgi, tie, kas peldējās, steigšus brida uz krastu un meklējās pēc drēbēm. Es ievēroju puisi un meiteni, kas lēnā gaitā pagāja garām paviljonam. Viņu pasaulei bija citas dimensijas un laika rite. Mētājot rokas, puisis kaut ko stāstīja, meitene smaidīja. Redzot viņas saulē iedegušos stilbus līdzās puiša svītrai-

najām biksītēm, es sajutu dīvainu tukšumu, kuru tūdaļ piepildīja nelabas aizdomas un sadzina sejā asinis. Vai tā, kas aizgāja, nebija mans skuķis Ausma? Mēs izšķīrāmies no rīta, jo viņai vajadzēja braukt uz Rīgu pie krustmātes. Par Ausmu es vienmēr esmu bijis drošs — pat drošāks nekā par sevi —, un man vajadzēja palikt sēžot vai arī piecelties un doties tiem diviem pretējā virzienā. Tā vajadzēja, jo nedrīkstēja ticēt tam, kas man bija licies. Taču es piecēlos un, ceļiem nodevīgi trīcot, sekoju viņiem. Dažreiz drūzmā uz ielas starp daudziem desmitiem meiteņu esmu pratis pazīt Ausmu pēc kaut kā niecīga, viņai vien raksturīga: matu šķipsnas, galvas pieliekuma, sagriezušās zeķu vīles. Tagad, kad pa priekšu ejošās meitenes augumu sedza tikai minimāli pieklājīgs elastikas peldkostīms — tādu valkāja arī Ausma — nevarēju būt drošs.

Sieviešu kailums, tāpat kā viņu neuzticība, ar maz ko atšķiras, bet vīrietim tie vienmēr ir kas īpašs. Meitene, kurai es sekoju, varēja arī nebūt Ausma, bet man jau pietika ar vienu iespēju no simta, lai sāktu kņudēt āda. Puisim, kas gāja meitenei līdzās, bija labi trenēta sportista ķermenis, un es bažīgi vēros viņa muskuļotajā mugurā.

Uz līdztekām vingroja tādi paši jauni, spēcīgi vīrieši, kad vakar mēs ar Ausmu pa televizoru skatījāmies sporta pārraidi. Tiesnešu kolēģija noteica uzvarētāju, un čempions krietnu brīdi dižojās uz ekrāna. Ausma iesmējās. Taču ne par čempionu, kurš, slavas un jupiteru apspīdēts, varēja izlikties drusku komisks. Viņa nolūkojās manī, it kā es būtu tas ievērības cienīgais, un teica: — Tik tiešām, mīļais, tu varētu viņam mazliet līdzināties.

Vingrotājs uz līdztekām bija uzvarējis ne tikai savus sāncenšus, un Ausmas smiekli iedūra manas muskulatūras visvārgākajās vietās.

Kad ekrāns izdzisa un pienāca laiks mūsu tūkstoš mīļajiem un svarīgajiem sīkumiem, es atkal biju uzvarētājs.

«Tik tiešām, mīļais, tu varētu viņam mazliet līdzināties,» es sev atkārtoju un bezpalīdzīgi vēros puisim mugurā. Biju jau pienācis abiem tik tuvu, ka mans zods gandrīz skāra meitenes pakausi. Negaidot, kā norunājuši viņi apcirtās, lai nāktu atpakaļ. Paguvu vēl laikā atlēkt sāņus, bet mirklī, kad mana un meitenes sejas atradās tik tuvu, ka varētu viņu noskūpstīt, sapratu — tā nav Ausma. Paliku mīņājoties uz vietas, kamēr viņi vairs nebija redzami un sāka krist pirmās lietus lāses. Zemu laidelējās kliedzošas kaijas un tupās satumsušajā jūrā. Kad gāju garām paviljonam, lietus jau gāza šaltīm. Vasaras vidū tāds lietus ir sevišķi nesavaldīgs un traks, tāpat kā saule.

Cilvēks, ar kuru biju nesen sēdējis pie alus glāzes, stāvēja, pieplacis paviljona sienai, kur to no debesu plūdiem sargāja jumta mala. Viņš bažīgi vērās mākoņu blāķī un ar roku turēja ciet izmirkušā krekla sacelto apkakli. Man pat likās, ka tas salīgi drebinās. Ha! Vīrs ne pa jokam bija nobijies no... iesnām. Gribēju viņam uzsaukt, bet lietus dārdoņā, vienalga, nebūtu dzirdams.

Nebēdādams par aukstajām ūdens straumītēm, kas tecēja man pa muguru, soļoju dzelzceļa stacijas virzienā. Es vairs nebijos nenieka. Pēc pusstundas vajadzēja atbraukt Ausmai.

No rīta šķiroties, mēs bijām tā norunājuši.

KĀDS RUDENĪGS SVEICIENS

Iznākot no skolas, Elizabetei matos ieķērās nodzeltējusi lapa. Uz ielas tās trakā virpulī grieza vējš. Sataustījusi lapu ar pirkstiem, viņa palaida to, lai joņo tālāk, un sakratīja pasmago portfeli. Nepazīstamais pa telefonu bija teicis, ka gaidīšot pie galvenās ieejas Viestura dārzā, tam esot sakāms kaut kas zem četrām acīm, lai biedrene Rugāte — svešais zināja arī tās uzvārdu — tikai nedomājot, ka viņš gribot uzbāzties. Elizabete pasmaidīja. Kā gan citādi lai to nosauc, ja ne par uzbāzību, kaut gan jāatzīst — Nepazīstamais nepiederēja pie pašas nekaunīgākās vīriešu kategorijas. Viņš esot ar mieru gaidīt veselu stundu, no pulksten pieciem līdz sešiem. Nekas, Elizabete ieradīsies savlaicīgi, precizitāte ir karaļu pieklājība un skolotāju pienākums. Sen aiz kalniem bija tas laiks, kad nepazīstami zvanītāji, anonīmi zīmīšu rakstītāji, pazīstami jau pēc balss un rokraksta, zēni no tās pašas klases un skolas, kur viņa mācījās, aicināja uz satikšanos un Elizabete arī gāja ar pusstundas — stundas novēlošanos, lai, paslēpusies aiz stūra, papriecātos, kā šie gailēni ar savu tikko mosties sākušo vīrišķību lēkā uz vienas kājas un nervozē. Viņa gatavojās kaut kam lielākam — brīnumam, kurš atnāks tikai vienreiz un tikai viņai vienīgajai nolemts. Brīnums

vēl nebija parādījies, pāri gadu grēdām tam laikam nācās soļot aizvien grūtāk un grūtāk.

Balss Nepazīstamajam pa telefonu skanēja jauneklīgi un dzidri, un sirds notrīcēja dīvainā satraukumā, it kā to tirdītu Strausa valšu reibinošās taktis, kā tas nereti notika ar viņu jaunībā. Galvā ieskanējās «Vīnes gara» motīvs, tas sašūpoja domas, un papēži sāka skaitīt soļus raitāk. Vējš atkal iekrita koku zaros, aizraujot līdzi matos iekritušu lapu, Elizabete mazliet pakārtoja frizūru ar gredzenā sagriezto, jau sirmot sākušo «copi». Tālumā varēja samanīt parka Aleksandra vārtu arku. Tikai retais arku vairs saistīja ar zināmiem vēsturiskiem notikumiem. Daudziem parka vārti bija piemineklis tam, kas norisinās vai varētu norisināties tagadnē. Uz trotuāra mētājās nez no kurienes atripojis olis un patrāpījās purngala priekšā. Viņa iespēra to renstelē, bet soļu raksts pajuka. Pieklusa arī «Vīnes gara» meldija. Vai tikai vecais valšu meistars nepašķielēja brīdinoši un ar nosodījumu uz šo visādā ziņā cienījamo dāmu, kas ar tauriņa neapdomību devās pretim nezināmajam?

Pa parka celiņiem vējš vēla lapas, sajauktas kopā ar sprunguļiem, papīra lēveriem un smilti. Netālu no ieejas raibs afišu stabs plivināja savus krāsainos spārnus. Tuvumā pagaidām nemanīja neviena cilvēka. Elizabete sāka vienaldzīgi pētīt afišu staba apaļos sānus. Afišas ziņoja par teātra izrādēm, vieskoncertiem, starptautisko konkursu laureātu uzstāšanos, izstādēm, muzejiem, aicināja iestāties fotografēšanas un ģitāristu pulciņos. Atlupusi vējā plandījās Goci lugas «Zaļais putniņš» afiša. Uz ielas iznāca večuks ar spieķi un

aizklipināja pa parka galveno aleju. Dzīdamies cits citam pakaļ, aizskrēja vairāki puikas, parādījās sētniece un, velti nopūlējusies notīrīt piegružoto trotuāru, pazuda vārtos. Pulkstenis jau rādīja piecpadsmit minūtes pāri pieciem, un Elizabetē pamodās īgnums pret Nepazīstamo un pašai pret sevi. Ar katru nokavēto minūti Nepazīstamais skolotājas iztēlē ieguva aizvien peļamākas īpašības. Droši vien tas būs kāds visai primitīvs ielas donžuāns, kas sadomājis izmainīt stilu un sācis zvanīties pa telefonu. Elizabete pikti noklakšķināja vaļā atlēkušo portfeļa sprādzi un pirmo reizi sajuta nesamā smagumu. Portfelī atradās devītās klases sacerējumu burtnīcas. Divdesmit skolēnu šodien bija rakstījuši sacerējumu par brīvo tematu «Zēnu un meiteņu attiecības mūsu klasē». Burtnīcu labošana aizņems visu vakara cēlienu, varbūt ieilgs pāri pusnaktij, un aizmigt varēs tikai uz rīta pusi, — kāpēc tad tik muļķīgi izšķiest dārgo laiku? Elizabete jau pagriezās, lai ietu, kad no ostas puses, zibinot sarkanu aci, piebrauca taksometrs. Sparīgi atšāvās vaļā mašīnas durtiņas, parādījās vīrieša kāja gaišā bikšu starā un brūnā kurpē, pēc tam arī pats vīrietis. Aiz viņa, stumdamies ar pakaļpusi pa priekšu, līda ārā otrs braucējs. Abi vīri izskatījās krietni iemetuši, izslēju-šies visā augumā, tie nikni meklējās kabatās pēc sīknaudas, bet tas otrs, augumā mazākais un druknākais, likās Elizabetei pazīstams. Vai tiešam Nepazīstamais... Nē, tas nevarēja būt! Tomēr viņa pagājās dažus solus atpakaļ un aizslēpās aiz afišu staba. Ar pamuļķīgu smaidu druknais izvilka no kabatas naudas zīmi, vaibsti sārtajā, labsirdīgajā sejā bija zaudējuši asumu, taču

Elizabetes atmiņa tos iezīmēja asākus un stingrākus, tādus, kādi tie varēja būt pirms gadiem divdesmit. Domas aizšāvās tajā laikā, kad vēl jaunajai literatūras skolotājai negaidot uzradās pielūdzējs, zvejas tralera kapteinis Vilnis Tālmuds. Švītīgais, bet neaptēstais puisis melnā uzvalkā ar sarkanu ne|ķi pogcaurumā pēcpusdienās gaidīja Elizabeti pie skolas durvīm. Pašpārliecinātais izskats un vaļīgās manieres, kuras ar pārspīlētu pieklājību tas centās apvaldīt, puisi darīja vēl lācīgāku un Elizabeti gan kaitināja, gan lika straujāk iepukstēties sirdij, kura mācību stundās sita vienmērīgi un rāmi. Ar kapteini viņa iepazinās kolhozā, rudens talkā. Jaunais zvejnieks bija atbraucis pasērst pie vecākiem, bet nespēja nodzīvot dīkā. Gadījās, ka uz lauka apstājās traktors, kas vilka piekabi ar salmiem, un Vilnis palīdzēja mehanizatoram savest kārtībā motoru. Skolotāja ar zēniem atradās turpat līdzās, un Vilnis, notriepies ar mašīneļļu, sāka skaidrot, kāpēc vārgulīgais sauszemes dampis apklusis. Vēlāk, kraujot salmus, Vilnis ar dakšām grozījās turpat viņas tuvumā un stāstīja puikām par jūras vīru priekiem un bēdām. Nejauši arī Elizabete iesaistījās sarunā, bet, kad Vilnis pēc pāris dienām posās prom pie savas komandas un ieradās atvadīties, ieteicās, ka kapteinis varētu atnākt uz skolu un pastāstīt par zvejnieku darbu sīkāk. Elizabete jau nevarēja zināt, ka skolēnu profesionālā orientācija Vilni interesē ne vairāk kā krastā pamesta tukša pudele. Par to, ka zvejnieki nereti arī uz sauszemes meklē dziļākus ūdeņus, viņai nebūtu ko brīnīties, bet Vilnis Tālmuds bija komandas priekšnieks, tātad zvejas vīru izplatītākais

netikums tam nedrīkstētu piemist. Un tomēr uz skolu viņš atnāca iereibis. Nevarēja būt pat runas, ka tādu varētu vest klasē. Bet Vilnim skolēni prātā arī nestāvēja. Viņš nāca pie skolotājas — jaunas sievietes, kura tur laukos ar visiem apbružātajiem dungriņiem, kedām un vienkāršu lakatu, pārvilktu pāri pierei, bija to savaldzinājusi. Un skolotāja atjāva sevi pavadīt līdz šaurās Podu ieliņas galam, kur dzīvoja. Atvadoties Vilnis lūdza atjauju atnākt vēlreiz, viņa negribīgi piekrita, bet, lai arī kā Vilnis vēlāk centās izmainīt maršrutu, viņam tas neizdevās. Kafejnīcu un restorānu spožās ugunis nespēja Elizabeti novirzīt no kursa. Beigas pienāca pavisam negaidot. Tajā pēcpusdienā Vilnis ieradās vēl starojošāks, vēl pašpārliecinātāks un atkal iereibis. (Elizabete jau nevarēja paredzēt, ka pirms nākšanas uz satikšanos viņš iemet tikai drosmei, bet, ja paredzētu, tāpat nepiedotu.) Kad kapteinis izvilka divas bijetes uz «Traviatu» un sniedza Elizabetei kā retu aizjūras dārgumu, viņa kjuva nežēlīga. Ar operas bijetēm Vilnis vēl vairāk izcēla savu lempīgumu, nesmalk-jūtību, reibumu, visu to, kas Elizabetei pie zvej-niekpuiša varēja likties pat eksotisks, kamēr netika skarta cēlā māksla. Un grūti pateikt, kurš aizvainojums bija lielāks — vai tad, kad Elizabete pateica, lai Vilnis naudu labāk izlieto citiem nolūkiem, kaut vai tai pašai dzeršanai, jo operas skatīties parasti ejot viena, vai tad, kad kapteinis nicinoši atcirta: — Naudas mums netrūkst ne šitam, ne tam.

Brauciet labāk jūrā, Vilni, tur jums īstā Vieta, — toreiz Elizabete vēl noteica un pierādīja, kā spēj būt skolotāja pat vissarežģītākajos

65

5-4184

apstākļos. Diezin vai Vilnis šim padomam uzreiz paklausīja, visdrošāk, ka viņš aizstūrēja tiešām piedzerties, bet pa ierasto sauszemes maršrutu tas nekad vairs neuzdrošinājās doties.

Taksometrs aizbrauca, abi vīri vēl par kaut ko stīvējās, — tikai tagad Elizabete pamanīja, ka kabatas tiem piebāztas ar pudelēm, — tad iegāja tuvākās mājas parādes durvīs.

Ielai vējš izpūta cauri drēgnu elpu, satraukums par iespējamo tikšanos ar Vilni Elizabetei vēl karsēja acu plakstus, bet viņa tagad zināja, ka atrodas šeit, lai izrautu drumslas no savas pagātnes, kas pēkšņi šķita dārgas un nozīmīgas. Nojauta teica, ka neparastais piedzīvojums vēl nemaz nav sācies, tas noteikti būs neparasts un tam tūlīt, tūlīt jāsākas.

Stabam atlupušie repertuāri un afišas aicinoši čukstēja: nāc, tevi gaida vasara Noānā! «Lilioms» var izvizināt sava karuselī! Vai negribi iestāties kapteiņa Kihnu Jena komandā? Skūpsti mani, Ket!

«Pēdējais tango» (Spāņu filma) ar savām kaisli smeldzošajām skaņām vilināja no kinoteātru ekrāniem. «Zaļais putniņš», galvu piešķiebis, raudzījās zobgalīgi un ziņkāri. Elizabete apgāja apkārt stabam un palūkojās pulkstenī. Jo ātrāk ritēja laiks, jo svarīgākas šķita atlikušās minūtes. Piekrauta ar aprūsējušiem stiepļu rituļiem, žvankstēdama aizbrauca smagā mašīna. No krūmiem izlēca pinkains plušķis, aizdomīgi pašķielēja uz Elizabeti, pāris reižu ievaukšķējās un, apostījis tuvākā koka sakni, pacēla kāju. Ielas viņā galā parādījās vīrietis rūtainā mētelī un platmali galvā. Izstieptajā rokā viņš turēja pītu ādas pavadu, kuru aiz otra

gala, dobji sēkdams, raustīja prāvs buldogs. Pluš-ķis, aizmirsis savu sunisko vajadzību, metās dižciltīgajam ciltsbrālim pretim, bet pusceļā apstājās. Kārpīdams zemi, buldogs rāvās pretim, tak sastapšanos acīmredzot iedomājās pavisam citādu. Apvainots labākajās jūtās, jauktenis ieskrēja parkā, bet buldogs joprojām vilka savu saimnieku uz priekšu. Suņa īpašnieks valkāja viegli iedūmotas acenes. Nākot tuvāk, viņa izskats atstāja aizvien cienīgāku un respektējamāku iespaidu. Ja nebūtu šo briļļu, kas aizsedza acis, Elizabete varētu likt galvu ķīlā, ka vīrieša amatu un zinātnisko grādu vismaz pirms gadiem piecpadsmit varēja apzīmēt ar vārdiem — zinātniskais līdzstrādnieks un matemātikas zinātņu kandidāts. Savaldījis buldogu, vīrietis uzmeta skatienu sievietei, tad afišu stabam, uz kura tika reklamēta arī suņu izstāde, un gāja tālāk. Jau veroties vīrieša taisnajā mugurā un pakausī, Elizabete nekļūdīgi sazīmēja Augustu Actiņu, tagad droši vien jau doktoru. «Zaļais putniņš» vējā plivināja spārnus, bet Augusts Actiņš attālinājās. Varbūt nepazina ... bet varbūt tūlīt griezīsies atpakaļ? «Zaļais putniņš», likās, tūlīt, tūlīt aizlidos ...

Jā, tieši Augusta pakausi Elizabete toreiz ievēroja pirmo. Braucot pārpildītā tramvajā, viņai kāds no mugurpuses iebelza ar elkoni, atvainojās un aizspraucās garām. Vīrieša seju viņa nepamanīja, bet pakausis visu laiku rēgojās acu priekšā. Tas bija simpātisks gudra un inteliģenta vīrieša pakausis, apaudzis ar tumšiem matiem, kas skāra apkakli, un viņai iegribējās redzēt arī vīrieša seju. Pēc divām pieturām Elizabetei vajadzēja izkāpt. Svešais izlēca pirmais, pagriezās un

sniedza roku. — Ceru, ka vismaz da|ēji būšu izpircis savu vainu, — tas teica un ar smaidu atbruņoja viņu pavisam. Uzkāpuši uz ietves, tie palika stāvam, un — vārds pa vārdam — izraisījās saruna. Un skolotāja Elizabete Rugāte atvadījās nevis vairs no pieklājīga vīrieša, bet no Augusta Actiņa — jauna zinātnieka ar kibernētiķa prātu un izsmalcinātām manierēm, lai drīz vien atkal satiktos. Elizabete juta, ka patīk, un labprāt uzturējās jaunā pielūdzēja sabiedrībā, gāja ar to uz teātriem un kino. Augusts teica, ka elektronu skaitļojamās mašīnas drīz sasniegs absolūtu pilnību un cilvēks no tām atšķirsies tikai ar savām vājībām. Viss būtu labi, ja Augusts to nemēģinātu pierādīt praksē. Brīdī, kad viņš saņēmās un grasījās abu attiecības padarīt lietišķākas un skaidrākas, Elizabete sāka domāt. Viņa domāja ātri un precīzi, bet šī procesa gala iznākums izrādījās negaidīts kā pašai, tā arī līgavainim. Elizabete bija literatūras skolotāja un stundās stāstīja par literārajiem tēliem, garīgi un fiziski spēcīgiem vīriešiem, kas, nenovirzīdamies ne pa labi, ne kreisi, so|o uz noteiktu mērķi. Par vīriešiem, kuri mīļotās sievietes dē| gatavi uz visu. Sastapusi pozitīvo varoni dzīvē, Elizabete izbijās, it kā pati būtu no pudeles izlaidusi tajā iesprostotu džinu, kurš nav ne tikai visuvarens, bet patiesībā ir pat smieklīgs. Romāni un stāsti mudžēt mudžēja no neaizmirstamiem piemēriem, bet Elizabete nespēja pielīdzināt Augustu nedz pārgalvīgajiem dēkaiņiem, kuri jau pa gabalu smaržoja pēc romantikas, nedz dziļu domu apgarotajiem, kaismīgajiem dzejniekiem. Viņu bildināja vīrietis āža balstiņā, svinīgajam brīdim pirktie ziedi rokā tam drebēja, un viņa

pateica —• «nē». Sākumā ActiņŠ neko nesaprata, jo nebija paradis ciest neveiksmes ne darbā, ne personiskajā dzīvē. Uz grīdas nokrita divas no piecām rozēm (liktenīgā saruna notika Elizabetes dzīvoklī). Kamēr līgavainis tās uzcēla, atteikums tam noskanēja galvā kā durvīm aizšauta bulta. Elizabetei sametās Actiņa pat žēl, jo pirmo reizi viņa redzēja to tik apmulsušu un nevarīgu.

Divi nokritušie ziedi un buldogs... («Vientulībā cilvēki pieķeras dzīvniekiem,» iešāvās prātā.) Elizabetei šķita, ka pītā ādas pavada, izvijusies cauri gadiem, saista suni ar baltajām rozēm. Tikai puķes sen jau sabirzušas putekļos, bet suns vilka savu saimnieku prom. Suns ar saviem trīcošajiem muskujiem un cilvēkēdāja purnu laikam bija daudz, daudz stiprāks par Augustu Actiņu. Droši vien tam drebētu balss un roka, lai, noņemot telefona klausuli, pārsviestu tiltu dziļajam laika bezdibenim. Nē, viņš neuzdrīkstētos zvanīt... Elizabete gandrīz ar naidu pavērās uz pulksteņa rādi tājiem, kas nesaudzīgi atskaitīja pēdējās minūtes. Portfelis šūpojās kā liels laikrāža svārsteklis, pirms nosit nākamo stundu.

Sakļāvis papīra spārnus, vientuļš stāvēja afišu stabs, «Vīnes gara» motīvs izsīka sīcīgā oda dziesmā. Elizabetei aiz muguras kāds noklepojās. Viņa atskatījās un ieraudzīja kalsnu, vairākas dienas neskūtu vīrieša seju. Nē, tā nevarēja piederēt atmiņu filmas personāžam! — Atvainošanu, es te sēdēju parkā aiz krūma, —teica vīrietis, neveikli mīņājoties uz vietas. «Nu, un tad!» gribējās, iesaukties Elizabetei, bet vīrietis turpināja: -tt Ar vienu aci vēroju jūs, ceru, ka piedosiet, un arī neprecizitāti jūs man nevarat pārmest, vēl ir

atlikusi vesela minūte. — Viņš pameta skatienu elektriskajā pulkstenī uz ielas stūra.

— Tātad jūs ... Un kā jums nav kauna! — Elizabete iesaucās un bargi vērās vīrietim sejā. Nolaidis skatienu, tas likās pētām savus kurpju purngalus. Pāris dienu neskūtais zods padarīja Nepazīstamo vecāku, un tomēr vairāk par trīsdesmit viņam nevarēja dot.

— Es jūs nepazīstu ... — viņa noteica.

Tas viss var būt, bet man gan tikās uz jums paskatīties.

— Bet vai slēpties aiz krūma un lūrēt uz pilnīgi svešu cilvēku ir pieklājīgi? Un kas jūs pie manis varēja tā saistīt?

Nepazīstamais izslaucīja ar delnas virspusi acs kaktiņu un paskatījās Elizabetei cieši sejā. Viņai nezin kāpēc kļuva neomulīgi no šī skatiena.

— Jūs man neesat pilnīgi svešs cilvēks .. . Laikam jau gadi...

Nepazīstamā skatiens it kā aptaustīja katru grumbiņu ap muti un acīm. (Viņa zināja, ka ap acīm to ir sevišķi daudz.)

— Gadi? — viņa brīnījās.

— Nestāvēsim uz ielas, apsēdīsimies pavēnī uz tā paša soliņa, kur sēdēju es, — ierosināja Nepazīstamais. Elīzabete gribēja protestēt, bet padomājusi paklausīja.

Viņi apsēdas parkā aiz nodzeltējuša akāciju krūma. Nepazīstamais sāka meklēties kabatā pēc smēķa, un Elizabete nolēma iniciatīvu pārņemt savās rokās.

— Tā kā uzņēmības trūkumu jums pārmest grūti, citādi tak nebūtu man zvanījis, ceru, ka īsi un kodolīgi pastāstīsiet par savu vajadzību. Starp

citu, kā jūs uzzinājāt manu telefona numuru un vārdu?

Nepazīstamais aizsmēķēja un, ievilcis dūmu, piemiegtām acīm vērās tālumā. Lapu dzeltenums sabiezēja tumsā, tā sagūla koku pazarēs un lēnām pletās pāri parkam.

— Atjaujiet stādīties priekšā — Pēteris Puķe,— teica Nepazīstamais, — sešdesmito gadu izlaidums, pareizāk sakot, brāķis, nevis izlaidums.

— Kas tās par līdzībām — izlaidums, brāķis? Izsakieties skaidrāk, neko nesaprotu!

— Tāpēc arī nesaprotat, ka brāķis. Nu, aizgāju no skolas toreiz aiz jūsu žēlastības. Vai skolotāji visus var atcerēties? Sevišķi tādus.

— Jūs mācījāties manā klasē?

— Bija tas gods. Pelnīju divniekus jūsu priekšmetā un tiku dēvēts par Balzaku. — Domās Elizabete Nepazīstamajam noskuva bārdu, noapaļoja iekritušos vaigus, apšņāpa īsākus pinkainos matus, un tiešām — viņas priekšā nostājās Pēteris Puķe, bijušais skolnieks, Balzaks, kā to saukāja klasē. Pēteris mēdza rakstīt šausmīgi garus, izplūdušus sacerējumus, kurus lielākoties nācās novērtēt ar nepietiekamu atzīmi daudzo pareizrakstības kjūdu dēj. Pēteris Puķe vilka atpakaļ visu klasi, un skolotāja gandrīz vai atviegloti nopūtās, kad tas neizturēja pēceksāmenu latviešu valodā rakstos un no skolas aizgāja.

Elizabete sāka prātot, ar ko bijušajam audzēknim varētu palīdzēt. Ar padomu? Kā skolotājai padoms viņai allaž bija pie rokas. Laikam Pēteris Puķe samanīja viņas skatienā kaut ko aizbildnie-clsku un pasteidzās pirmais.

— Par visu vairāk man gribējās uzzināt, kā jums tagad klājas, — viņš ierunājās un vairs nelūkojās tālumā. — Pa telefonu norunāt satikšanos nav grūti, jo protu dūdot tādā balsī, ka daudzām sievietēm uznāk vēlēšanās ieraudzīt pašu dūdinā-tāju.

Gluži neapzinīgi Elizabete atvirzījās no Pētera Puķes tālāk.

— Lai saprastu, paskaidrošu jums sīkāk. Zināt, toreiz mūsu klases puikas jūs izsekoja. Arī es. Mums nepietika, ka redzējām jūs vienīgi klasē. Visiem briesmīgi gribējās zināt, ko darāt, kad, izstāstījusi par trakā Edgara mīlestību uz Kristīni vai Taņas vēstuli Oņeginam, izejat no skolas. Puikas bija jūsos, tā sacīt, drusku ieķērušies. Skolēniem jau parasti vienaldzīgu skolotāju nav. Vai nu tos necieš un apceļ uz velna paraušanu, vai arī dievina. Man gan patika cita meitene, bet kāpēc ne — pa to baru varēju apbrīnot arī jūs. Mēs redzējām jūs pie teātriem, koncertzālēm, kino, dažkārt ieejam vai iznākam no kafejnīcas un, ja sanāca kapeikas, arī paši centāmies tur iekļūt. Pēc tam sekojām līdz mājai, un mums daudz ko izteica gaisma vai tumsa jūsu logā. Kad nācāt viena, nezin kāpēc priecājāmies, bet, kad jūs pavadīja kāds cits, pamatīgi nopētījām. Mums likās, ka neviens nav jūsu cienīgs, tik pieķasigi mēs bijām. Kādā rudenīgā novakarē, līdzīgā šai, es uzrāpos kokā, kas auga pie jūsu mājas, un ieskatījos logā: Līdz durvīm jūs bijā kāds pavadījis. Aizejot tas kaut ko'svilpoja pie sevis, cik atceros, neko jautru,, bet:j*ūs staigājāt pa. istabu no Viena gala līdz ‘otram,, braucījāt ar pirkstiem deniņifsun kaut ko domājāt, domāļāt./,; Aizsmēķējusi ciģa-reti, jūs to drīz vien nospiedāt pelnu traukā, apsēdāties, pie galda, p.aņēmāt no kaudzītes burtnīcu, atvērāt un ar pildspalvu rokā sākāt lasīt. Tur nu vairs nebija ko skatīties, un es nošļūcu no koka zemē. Bet par vienu es tomēr pārliecinājos — tajā vakarā jums nemaz nebija lādzīgāk ap dūšu kā tam, kas aizgāja svilpodams. Un droši vien arī daudzus, daudzus citus vakarus jums nebija jautrs prāts. Sapratu, ka nevarat atrast īsto. Ticiet vai ne, toreiz man pat žēl jūs sametās, vēlāk saņēmu valodas stundās divniekus un trijniekus, bet domāju par jums. Bet tad Ilze no paralēlklases pateica, ka ar analfabētu vairs draudzēties negribot. Tas notika toreiz, kad dabūju savu pēdējo divnieku. Pareizāk sakot, nedabūju neko, jo sacerējumu nemaz nebijāt labojusi, tikai novilkusi gar malām līčloču svītru. Vai atceraties tematu, kādu uzdevāt?

Elizabete klusēja. — «Zēnu un meiteņu attiecības mūsu klasē», — atgādināja Pēteris Puķe. — Rakstīju, ka pats skaistākais, kas var būt šais attiecībās, ir patikt viens otram, nezinu, vai toreiz lietoju vārdu — mīlestība, kaut gan tas nozīmēja vienu un to pašu. To, ko nebiju spējīgs pateikt Ilzei, pateicu jums, jo man likās, ka tikai jūs spēsit saprast. Tajā reizē, uzlīdis kokā, ieraudzīju jūs pavisam citādu nekā klasē.

Pēteris Puķe iesmējās.

— Bet pareizrakstībā gan divnieku nebiju pelnījis. Ilze man palīdzēja gatavoties, diktēja priekšā tekstus, laboja kļūdas un neveiksmi eksāmenā nepiedeva. Viņa jau nevarēja zināt, ka sacerējums nemaz tik analfabētisks nebija.

Labais vaigs, tas, kurš Elizabetei bija pavērsts pret blakussēdētāju, sāka kvēlot. Viņa tagad atcerējās, par ko toreiz rakstīja Pēteris Puķe. Arī tad, lasot sacerējumu, sejā iesitās sārtums. Tā nebija pieņemts rakstīt par brīvo tēmu, tā nedrīkstēja.

Un, ja tā varēja domāt jau sešpadsmitgadīgs zeņķis (ārprāts, tur bija sarakstīts kaut kas par precēšanos un bērniem!), tad kas no viņa iznāktu vēlāk? Skolotājai likās, ka ar sarkano svītru gar lappušu malām viņa pasargās visas meitenes no briesmīgā atklājuma, ar kādu sievietei dzīvē nākas saskarties agri vai vēlu, bet labāk vēlāk nekā agrāk. Elizabete toreiz laikam izjuta pat naidu pret savu skolnieku, kurš domā un raksta par tādām lietām. Viņa nespēja un arī negribēja mierīgi un rūpīgi pārlasīt tā uzrakstītu sacerējumu.

— Bet es uz jums jaunu prātu vairs neturu, — sacīja Pēteris Puķe. — Tagad, pēc vairākiem gadiem, paskatījos uz jums otrreiz, un man jūs atkal kjuva žēl. Piedodiet, bet vajadzēja redzēt jūs vēlreiz. Un, zināt, palika vieglāk.

— Jūs tagad strādājat vai mācāties? — cenzdamās runāt mierīgi, jautāja Elizabete.

— Pabeidzu tehnikumu — neklātienē. Palīdzu vadīt būvdarbus, rakstu norīkojumus. Esmu precējies, mājās aug puika. Visi mēs gribam grābt pašos augstākajos plauktos, bet tikai ar laiku saprotam, ka rokas par īsām. Sieva man laba, arī darbs apmierina. Tikai reizēm uznāk tāds dullums, gribas vai nu piedzerties .. . vai kādam piezvanīt. Vēlreiz, lūdzu, man piedodiet! Skatos, jums portfelis tāds pabiezāks. Vai nedrīkstu palīdzēt aiznest?

— Nē, — teica Elizabete un piecēlās. — Nekādā gadījumā! Citreiz, zvanot pa telefonu, esiet tik laipns un nosauciet savu vārdu!

Arī Pēteris Puķe piecēlās. Atkal bija atnākusi vajā portfeļa sprādze. Kamēr Elizabete ar to noņēmās, Pēteris Puķe klusēdams stāvēja un skatījās. Viņš palika stāvot tikmēr, kamēr Elizabete, iespiedusi portfeli padusē, pamazām izzuda tumsā.

Pēcāk viņa sēdēja pie savas draudzenes Kamil-las un, krimšķinot grauzdētas maizītes, skatījās televizoru. Kad diktors viņām abām un visiem pārējiem novēlēja labu nakti, Kamilla ierunājās: — Tu iesāki stāstīt par kaut kādu noslēpumainu telefona zvanu un nepabeidzi.

— Ko nu, kaut kāds nenormālais, — izvairīgi atteica Elizabete. — Ieraudzījis mani pie skolas, izdibinājis, kā sauc, un gribēja iepazīties. Pateicu, lai iet, no kurienes nācis.

— Jā, tevi vēl joprojām aplido vīrieši, — nopūtās Kamilla.

Arī Elizabete bēdīgi nogrozīja galvu. Skolēnu sacerējumi par brīvo tematu šovakar paliks nelaboti.

BET SNIEGS BIJA TIK BALTS

\ aulību pils bija sabrukusi, un viņš izsprāga -*-1 pa durvīm kā korķis no pudeles. Jau kuro reizi bija sarūdzis tā, ka jālido. Tikai šoreiz paukšķis iznāca pamatīgāks. Nu Andulis stāvēja uz ielas pie mājas durvīm, izbrīnā par notikušo grozīdams galvu. Brīnījās ne tik daudz par Lidiju, cik par sevi. Šāda aiziešana vienmēr bija brīnuma vērta. Platām acīm skatījās apkārt, pārmaiņa likās pārāk pēkšņa. Nupat vēl pie azaida galda turēja rokās ēdamkaroti, tagad tās vietā ņurcīja cepuri. Izbrīnu pamazām nomāca dusmas, uzmauca cepuri līdz ausīm, apsviedās un gāja. Dusmas pamazītēm nomāca domas, bet domas kājās ielēja svina smagumu, jaucās cita ar citu, nogulsnējās vairākās kārtās. Tāpat kā netīrais sniegs uz trotuāra — apakšā sastindzis no-blietētā ledus pamatnē, vidū sapresējies netīrā biezenī, bet virsū izšķīdis dubļainā zampā. Mitras, slinkas sniega ķēpas, saskārušās ar zemi, tūdaļ kusa. Kurpju zoles grima līdz pamatnei, un vajadzēja uzmanīties, lai nepakluptu. Domai par neseno vārgu bija īss mūžs, tāpat kā krītošajām ķēpām. Otrā doma, gājēju sapresētais biezenis, jaucās graudainā putrā, ķepēja smadzenēs. «Katra greizsirdība ir netīras sirdsapziņas izvirdums, kur sakaitētas lavas vietā mutuļo melni vārdi, un, jo

negantāk, jo sirdsapziņa netīrāka. Bet sniegs tak sākumā bija balts!»

Ievērojusi uz viņa piedurknes gaišu matu, pacēlusi pret gaismu un izpētījusi — pašai mati tumšbrūni —, Lidija pamazām jesvēlās niknumā. Samanījis kā izsaukuma zīmes salēkušās grumbu vertikāles pierē, vellatu danci acīs, juta, ka paša smiekli par uzpūsto mata traģēdiju iesprūda rīklē, un, jo stostīgāks Andulis kļuva, jo negantāk Lidijas vārdi sabiezēja melnumā, līdz iztrieca pa durvīm. «Paķer šmotkas un laidies, čomiņ, pie savas blondās dāmas!» Nākamos vārdus jau pārcirta durvju baukšķis, bet varbūt nākamo vārdu nemaz nebija... Bet blondais mats varēja pielipt tramvajā vai ielas burzmā tikpat labi kā projektu kantorī, izsprukdams no rasētājas Austras, Sabīnes vai pat apkopējas Tillas platīnkrāsas frizūrām ... Šļūdzēdams pa čaugo sniega putriņu, sajuta zem kājām stingo pamatkārtu — atģidu par abu kopdzīvi, un, tā smagi žļampājot, atkusa arī pamat-kārta, bet solis kļuva smadzigāks. Pretim nāca tuntulīgi cilvēki, vajadzēja piesargāties no nejaušas sadursmes, uz šāda ceļa tas varētu beigties ar apkaunojošu nostiepšanos garšļaukus.

Eh-ū, ja iet, tad aiziet pavisam! Pa trepēm skrēja lejā ar apņemšanos vairs neatgriezties. Ja šķirties, tad šķirties. Ies un padzīvos pie neprecētā brāļa, kuram bija atdevis savu vecpuiša istabiņu. Vai mazums pasaulē ir aizgājušo un vai mazums atstāto! Mūsu trakajā ekspreša gadsimtā uz ilgu laiku vientuļš neviens nepaliek. Tāpat kā dzelzceļa vagonā — uz ātro sapazīstas, izkrata viens otram savu būtību kā sīknaudu no maka, bet, kad pietura, — adjē! Vilcieni nāk un iet, gan jau

iekāpsi kada cita. Arī viņš nupat izkāpis tāda pieturā. Kamēr īpašumā vēl mūžam zūdošā vērtība — laiks, var pagūt ielēkt pēdējā vagonā .. . Viņš tak zināja, kāpēc iekāpis tieši šajā vilcienā un ne citā, tikai nupat uz piesnigušā perona zaudējis apjēgu un virzienu. Vēl jau pēdējais vagons nav pamirkšķinājis ar sarkanu, izsmējīgu aci.

Ja viņai pēc šitā jandāla atkal sameties slikti? Gan pāries, zāles turpat guļamistabā uz naktsgaldiņa.

Mazā dzīvoklītī, kurā tik tikko varēja pavaļoties trīs vīrieši un trīs sievietes, viss arī sākās. Pirms sešiem gadiem — trīs puiši un trīs meitenes ... Vienai no viņām sametās nelabi. Toreiz šis draņķīgais sniegs bija tīrs un balts. Viņi, jaunie arhitekti, sapulcējās pie Igora — vienīgā, kam to atļāva dzīvokļa platība, lai kopīgi nosvinētu Sieviešu dienu. Draugi uzaicināja pazīstamas meitenes, Andulim tādas nebija, tāpēc viena no viņām atveda līdzi draudzeni, to pašu Lidiju, kuru tagad viņš dažreiz pie sevis saukā arī par — Kikī (saīsinājums no krievu pasaku raganas Kikimoras vārda). Magnetofons atskaņoja čarlstonu, un dejojot Lidija pēkšņi sagrīļojās, apķērās viņam ap pleciem, turējās kā pie liela, droša koka. Andulis meiteni atsēdināja uz dīvāna, ieberzēja deniņus ar šņabi un izmetās uz ielas, lai sameklētu taksi. Lidija gribēja tikai uz māju, tikai uz māju ... un lai kāds pavada. Saprotams, tam bija jābūt Andulim, un viņš aizbrauca Lidijai līdzi pie mātes. Tur pieklājās pagaidīt, kamēr Lidija atlabs, un pieklājās paskaidrot uztrauktajai māmuļai, ka viesībās iedzēruši tikai mazliet šam-

panieti un dejojuši lēno valsi. Māmuļa iesaucās, ka Lidija nedrīkstot dzert nemaz, arī šampanieti ne, un Andulis nez kāpēc pateica, ka turpmāk ņemšot to vērā. Pateica laikam tāpēc, ka toreiz tā pieklājās. Nākamajā dienā Andulis saprata, ka pieklājas atnākt Lidiju apraudzīt. Māte bija priecīga un paziņoja, ka nu mierīgu prātu varot aiziet ciemos pie draudzenes, zinot, ka meitu atstājot drošās rokās. Laikam tajā pašā dienā, bet varbūt drusku vēlāk Lidija atzinās, ka Anduļa klātbūtnē nenieka nebaidoties. Bailes esot tās drausmīgākās. Vispirms uzrodoties bailes un tikai tad nelabums. Viņam patiesi gribējās, lai nekad nenāktos Lidijai berzēt deniņus ar... smaržām (šajā dzīvoklī šņabis arī neatrastos) un izsaukt ātro palīdzību (no šejienes jau ar taksi nebrauktu). Tāpēc nāca ciemos jo bieži, un māte neraizēdamās varēja doties pie draudzenes, kura pēc vīra nāves un dēla precībām ļoti, ļoti ciešot no vientulības. (Dēls aizprecējies tālu, tālu Tālajos Austrumos.) Vienreiz — kopš pirmās un pēdējās Lidijas saslimšanas bija pagājis, šķiet, vairāk nekā mēnesis — māte, atkal stāstot par draudzenes vientulību, pateica, ka esot nolēmusi pārcelties pie tās pavisam. Manot, ka meitai vairs neesot tik nepieciešama kā agrāk, un arī platība jaunajam pārim būšot lielāka. Toreiz Andulis vēl šaubījās, vai par to «jauno pāri» sadzirdējis pareizi, jo runājot māte skatījās sāņus. Pēc divām dienām pārliecinājās, ka pārklausījies nav. Māte sastūķēja koferos drēbes, smagajā taksometrā lika sakraut šādas tādas mēbeles un atvadījās. Toreiz klusējot laikam visskaļāk bija sacījis savu «jā», lai kopā ar Lidiju iekāptu vilcienā, ar kuru braukuši . . . brau-

kusi... līdz visdažādākajām pieturām, gan tikai mēģinot izkāpt, gan arī izkāpjot, lai," stacijas dežuranta zizlim mājot, pēdējā brīdī spruktu atpakaļ vagonā.

Prātīgi, prātīgi pēdas gūlās uz trotuāra, pretimnācējs ar neveiklāku kustību varēja izsist no līdzsvara — tāpat kā viņš pretimnācēju. Uz šāda ceļa ir liela māka palaist vienam otru garām, bet pats grūtākais — saglabāt pieklājību. Rau, drusku tālāk viens, liels un rešņs, ar smagu portfeli rokā tusnīdams slējās augšā uz divām kājām, jo tupēt slidenā laikā uz četrām ir gan drošāk, taču nesmukāk. Prātīgi, prātīgi jāliek pēdas, bet rokas jātur, cieši piespiestas sāniem. Andulis lēnīgi apmeta apkārt līkumu neveiksminiekam, kurš nupat bija ieņēmis vertikālu stāvokli.

Māte aizbrauca. Dzīvoklī palika par vienu kumodi, vienu trimo spoguli un vienu gultu mazāk, jā, plašāk kļuva, un Andulis savu mazo vecpuiša dzīvoklīti atdeva brālim, kurš, atbraucis no laukiem, darbu gan sameklēja, bet ne pajumti. Andulis palika sargāt Lidiju, un lielākā platībā tas izdevās labāk, nekā lavierējot starp liekiem krāmiem. Sargāšana kļuva par viņa pienākumu, Andulis to oficiāli apliecināja ar parakstu iestādē, kur šādus pienākumus uzņemas labprātīgi. Arī Lidija parakstījās, savukārt apliecinot, ka labprātīgi ievēros noteikumus, kas šādu apsargāšanu padarītu iespējamu un arī cik iespējams tīkamu. Vilciens jau bija uzņēmis gaitu pirms šī dokumentālā notikuma, vienīgi brauciens ielīgoja vienmērīgākos ritmos. Sniegs ilgu laiku vēl bija tik balts ... (Jāiet tik uz priekšu, nedrīkst apstāties. Kājas grima līdz stingajai pamatkārtai.)

Vienreiz Lidija pārnāca krietni vēlāk nekā parasti, izskatījās sasārtusi un mundra. Klausoties viņās uzbudinātajos smieklos, veroties priekpilnajos, satraukumā palielinātajos redzokļos, An-duli's domāja par sev uzkrauto atbildību. Divu stundu lielumā izaudzis greizsirdības jodiņš, kuram pēdas kutināja Lidijas zvaigāšana, švepstēja ausī, lai uzmanās — viņu sāk apcelt par muļķi. Jodiņš ar garu, netīru nagu divreiz iedūra pierē, skat, šajās vietās vīriem parasti uzliek ragus. Viņa pie draudzenes šuvusi sev vakarkleitu? — mēdījās jodiņš. Bet kāpēc nesen šī tev prasīja naudu skroderim? Skaisti, skaisti, nākamreiz, rīta gaismā pārnākdama no raganu dzīrēm, varēs šo kleitu turpat uz ragiem arī uzkarināt ...

Tā irgājās jodiņš, un Kikimoras vieplis slājās priekšā tai sejai, kura zīmējās acu tīklenēs.

— Ej nu atpūties, sirdsmīļā Kikī, — teica Andulis, paceldams Lidijas zodu un vērīgi nopētīdams seju.

— Man ne visai tīk, ka tu dēvē mani šai neizprotamajā vārdā, — teica Lidija un sapurināja matus.

— Bet reizēm šis vārds tev piedien tā kā nevienai citai, — sacīja Andulis, un viņam krūtīs uzsila mazs, atriebīgs prieciņš.

Naktī Lidijai kļuva slikti. Izbīlī un saīgumā — droši vien tajās viesībās arī krietni dzērusi — Andulis zvanīja pa telefonu ātrajai palīdzībai. Atbrauca ārsts, samiegojies uti ne pārāk laipnīgs, paklausījās pulsu, iešļircināja mīkstumos ar šļircīti un atstāja recepti sirdszālēm. Atgūlies

gulta, Andulis apskāva Lidiju, ar pirkstu galiem uztverdams streipuliskus, ātrus veserīšu klaudzienus, kas, sabiezējot galvā miega miglai, norima, un domāja, ka sievas sirdskaite nav nemaz tik briesmīga kā visa aplamā, ilgstošā pašas klusēšana. Un gribējās skūpstīt tai rokas, acis un ar glāstiem izlūgties piedošanu. (Sāpīgi balts un tīrs vēl bija sniegs!) Baidīdamies pakustēties, viņš turēja apskautus Lidijas plecus, zodu atspiedis pret viņas pakausi, klausījās aizvien dziļākajos elpas vilcienos un solījās sev no šī brīža — no klusā, nevarīgā kunkstiena, viņai laižoties miegā, — kļūt daudz, daudz labāks.

No rīta Lidija pamodās žirgta, runātnīga, jautri pavēlēja Andulim celties pirmajam un pagatavot brokastis. Viņas balss skanēja pa atvērtajām durvīm no guļamistabas, un Andulim, virtuvē daroties pie plīts, vajadzēja skriet kārtot sagumzīto grīdsegu, aizvākt čības, pacelt logam aizkarus. Vēl un vēl Lidija samanīja dažādas nekārtības, un, labsirdīgi pukodamies, Andulis notīrīja, savāca, izlīdzināja. Jā, arī pie gultas sabirzušām ampulas drumslas viņa lika saslaucīt, izrādot pilnīgu vienaldzību pret šiem nesenās nakts drāmas lieciniekiem. Kad Andulis pienesa Lidijai gultā kafiju un grauzdētās maizītes ar sieru un marmelādi, viņa lika tam palīst zem segas un noklausīties uz rīta pusi redzēto sapni par ziliem, pūkainiem lācēniem, kas kāpuši sārtos kokos un kopā ar viņu spēlējuši paslēpes. Andulis bija priecīgs par tādu sapni, un Lidija bāza viņam mutē grauzdēto maizīšu krimšķīšus un ļāva uzdzert kafiju no savas tasītes. Bija svētdiena, un, beigusi ēst, Lidija sāka sadalīt viņu abu brīvo laiku stundās un minūtes. Pusdienas, kā parasti, gatavos Lidija pati, bet Andulis, vēl guļot zem segas, uzzināja, ka pēc neilga laiciņa aus kājas, cibās uz veikalu pēc sviesta, nākamajā veikalā meklēs olas un apstaigās sakņu bodes, jo šajās dienās pilsētā parādījušies apelsīni. Būs jāiegriežas arī dežūraptiekā pasūtīt ārsta parakstītās zāles (Lidija par tām gan nebilda ne vārda), bet pēc tam vēl vajadzēs — ja tikai spēs — salabot televizora bojāto skaņas regulatoru, un arī ateju, kas kopēja trim dzīvokļiem, šodien viņu kārta tīrīt. Šādā vai drusku citādā ikdienas režīmā viņa locekļi un prāts darbojās tik ierasti, ka neiznāca vaļas īpaši piedomāt. Tikai nupat, bez mērķa un apjēgas tukšgaitā brienot pa ķepstīgo sniegu, redzēja savu dzīvi no malas — un sametās sevis žēl. Ja padomā, tad visu mūžu kāds tev ir pavēlējis, norādījis, pamācījis, tribulierējis, kā tik prot. Bērnībā tie bija tēvs un māte, vēlāk, skolas gados, — klases audzinātājs un visdažādāko priekšmetu pasniedzēji, vēlāk institūtā nācies nepārtraukti pakļauties mācību spēku prasībām. Nu jau kuro gadu vajag bijāties priekšniecību — to tiešo un augstākstāvošo. Visbeidzot arī mājās neesi noteicējs par sevi pašu. Labi vēl, ka pastāv vīrieša pārākums pār sievieti, ja ne citur, tad gultā, kaut arī tur dažkārt jāatdod pozīcijas, jo mūsdienu sieviešu iniciatīva ir visuaptveroša.

Atcerējās, ka vienreiz naktī visintīmākajā brīdī, kad vīrietis un sieviete mēdz būt tik tuvi, ka zūd robeža starp diviem «es» (sniegs bija tik saldi balts), Lidija pēkšņi sāka raudāt. Asaras ritēja viņai pār seju, un Andulis sajuta mutē to sāļumu. Uz mirkli atskurbis, viņš pajautāja:

— Kāpēc? — Cīnīdamās ar raudām, Lidija atbildēja: — Man ir tik labi ...

— Bet kāpēc tad jāraud? — viņš jautāja jau saērcināts.

— Baidos, ka tā var arī nebūt...

— Tā būs vienmēr, — ar vīrieša un mīloša vīra pašpārliecību viņš teica, izgaršojot visu Lidijas asaru sāli. Arī ar šādiem solījumiem sievietei vīrietis pakļauj sevi pienākuma verdzībai. (Pakļaušanās pienākums cilvēkam nāk līdzi kā pie papēžiem piesieta ēna no dzimšanas līdz kapa malai. Labs zīdainis (pirms čurā autiņos — brēc), bērns, skolēns, students, darbinieks, vīrs, pilsonis — labs, labs, labs, un sargies būt citāds, visapkārt atrodas labie, un tie savā vidū necietīs nedz neglīto pīlēnu, nedz košākām spalvām izrotājušos putnu.)

Skat, uz trotuāra vēl viens nostiepies vēkšpēdus! Pusmūža sievietei paslīdējusi kāja, tīkliņš ar piena pudelēm un burciņām ielidojis kupenā. Andulis neapzinīgi pielika soli, lai nokļūtu pie sievietes pirmais un palīdzētu, bet citas rokas jau stutēja pakritušo kājās, tīrīja notašķīto mēteli, pasniedza tīkliņu.

Ejot pa šādu ceļu, cilvēka pienākums ir nepa-klupt. Paklupušais vienmēr ir sliktāks par tiem, kas stingri stāv uz divām, un nevienam nav tiesību būt sliktākam. Arī Anduli gādīgas rokas pierautu kājās, ja gadītos izmainīt ķermeņa stāvokli zemāk par ierasto līmeni, tāpat arī noceltu, teiksim, no šī laternas staba, ja viņam piepeši iegribētos tur uzrāpties. Soļo, soļo, pienākuma cilvēk, ja reiz esi izgājis uz ielas, un tikai neiedomājies nedz garšļaukus piezemēties, nedz kaut kur uzrāp-

ties. Prātīgi liec soli pa solītim. «Pardon, ma-dāin,» saki dāmiņai, kuru nejauši esi pagrūdis ar elkoni. «Nav par ko,» atbildi vīrelim, kurš, aizķek-sējies ar zābaku tev aiz potītes, atvainojas, un neviens nepievērsīs uzmanību. Bet vai tā, piedienīgi sojojot, viņš nedara kaut ko nepiedienīgu, līdzīgu pakrišanai vai uzkāpšanai laternas stabā, citiem vārdiem sakot, — neizlec? Vīrieši, kas nāk pretī vai apsteidz viņu, tak nebēg no savām mājām, sievām, ģimenēm? Tie visi godprātīgi velk līdzi pie papēžiem piesieto pienākuma ēnu un pat nemēģina no tās izbēgt. Bet viņa sniegs nav balts, jau labu laiku vairs nav balts. Sniegs, pa kuru brien, sačabējis pelēknetīrs, uz tāda ēnu nevar pamanīt.

Lidijas dusmās saverkšķētā seja — tad jau labāk skūpstīt kaktusu, ne tādu — sasprāga sīku krunciņu un vārdu šrapneļos, un tie trāpīja viņu tieši tad, kad jutās neaizsargāts, kad atkailināts kā gliemezis pret nepatiesiem apvainojumiem mājās, jo vāki norauti darbā. Tikai šodien uzzināja, ka aiz ekonomiskiem apsvērumiem nav apstiprināts viņa Laulību pils projekts, bet, pārnākot mājās, — še tev, še tev! Uzsprāgst netīrām aizdomām pildīta bumba, kurai laika deglis — bezjēdzīgs, neizprotams sieviešu mats. Un triecas tavā atkailinātajā dvēselē šrapneji — vārdi par slepeniem skūpstiem, apskāvieniem, neķītru baudkāri. Svilst, svilst laika deglis — mats, kamēr tevī viss sāp par mokošos meklējumos velti atrasto ideju, par negulētajām naktīm, kad tā iemiesojās precīzos aprēķinos un projekcijās. Svilst un tad uzsprāgst tā mēslu bumba. Baukš! Se tev! Se! Pa vienu valgu, pa otru, ar kulaku

tieši pierē! Katrs sitiens dod atsitienu, pašai varbūt tagad sameties nelabi. Kas Lidijai daļas, ka vīra darbs ir arī sievas labklājības pamats, ka nu varbūt nāksies šūdināt savas tualetes patiešām pie draudzenes pašai, nevis pie dārgiem skroderiem! Andulis nepazemosies tik tālu, ka sāktu pārbaudīt šīs draudzenes esību, pie kuras Lidija ik pārvakarus aizkavējas. «Katras greizsirdības pamatā netīra sirdsapziņa» — un sazini nu, kur viņa savējo aptraipījusi. Kikimoras raganiska provokācija ir šis mats, kā astoņkāja tausteklis ir šis mats, kas piesūcies velk viņu klāt knābainajam purnam ar blāvajām briesmoņa acīm. Šis mats, kurš droši vien pieķēries birojā, jo, pārbaudot rasētāju darbu, dažkārt nākas pieliekties meiteņu smiņķētajām sejiņām tik tuvu, ka var pat apbirt ar pūderi, šis mats nu izdurts cauri viņa pasaulei kā ass; un griezies, griezies ap to, kamēr bezjēdzīgajā balagāna karuselī metas raibs gar acīm! Katrs tāds skandāls grauj pašpaļāvību un — kā viņa nesaprot — arī vīrieša potenci, kuras zudums padara sievieti vēl agresīvāku un tāpēc netīkamāku.

Zoles stiga saklipušajā sniegā, un kājas vajadzēja raut ārā ar spēku. Kreisajā kājā zeķe izmirkusi, un pēda žļudzēja pa kurpes iekšpusi. Andulis savilka kājas pirkstus čokurā un dipāja tik tālāk. Vīrietis sev tuvā sievietē, viņas nervu šūnās kā matricā iespiež pats sevi: savas domas, uzskatus, gaumi, manieres, pat savu ārējo veidolu. Vai Lidijā var samanīt kāda cita vīrieša nospiedumu?

Atcerējās: abi kārto istabu, Andulis tūlīt mazgās grīdu, bet Lidija grib, lai vispirms pārpurina segas un paklājus, un, apkrāvušies kā kamieļi,

viņi nokāpj lejā pagalmā. Pieputējušie paklāji un segas būkšķēdami saceļ putekļu mākoni, tāda pār* purināšana ir diezgan jautra nodarbība, tak prasa arī spēku: jānostājas katram savā izstieptās

segas galā, reizē jāpaceļ un ar sparu jānolaiž rokas. Uz kāzās dāvātās segas izšūtais staltradzis briedis savelk un iztaisno locekļus garam, nebeidzamam lēcienam. Viņi smejas, joko, bet tad Lidija piepeši palaiž segu, saķer vēderu un veras viņā ar izbiedētu, svešādu skatienu. Andulis vēl cilā savu segas malu, bet briedis jau saplok nelīdzenās krokās, ar ragiem atdūries pagalma piegružotajā asfaltā.

Tādu Lidiju Andulis redzēja pirmo reizi. īsā brīdī viņas acīs kaut kas apdzisa, un arī aprauts vārds izspruka pār lūpām. «Viss.» Laikam viņa teica. «Viss.» Divatā savāca tepiķus, segas, "un Andulis, apkrāvies ar divtik smagu nastu, palaizdams Lidiju pa priekšu, kāpa pa trepēm augšā. Pēc tam daudzas dienas Lidija drūmā domīgumā klusēja un arī nakts divtulībā palika auksta un nepieejama.

Spogulis vēlāk atkal noskaidrojās, tikai reizēm zaudēja kristāldzidro tīrību, un tad viņam pretim raudzījās pusizdzēsts ērms. Nu apjēdz — no Lidijas dvesa bēru melnais izmisums, jo toreiz, purinot segas, aprāvās arī kāda puikas balss. Viņi ticēja, ka gaidāmais mazulis būs zēns, tas dzīvoja jau abu iztēlē ar visiem darbiem un nedarbiem, ar vecākiem sagādātajiem smiekliem un asarām.

Sejā iebrāza vējš, sniega sīpas sagriezās traka virpulī, aizķepēja acis, kā noraudams masku, viņš pārbrauca ar cimdu no pieres līdz zodam. Virpulis aizjoza tālāk, sāka žļudzēt arī otrajā kurpē.

Dzīve ritēja tālāk. Klusums pamazām sašķīda ikdienas skaņās, kastro|u graboņā, sausi sprēgājošos lietišķos vārdos, arī vakaru un nakšu intīmajos čukstos. Pazīstot Lidiju, liekas, spētu to sadalīt pa nervu šķiedrai un salikt atkal kopā. Andulis var zvērēt pie sešos gados izgulētā laulības matrača, ka ar savu jutekļu jūtīgo voltmetru nav svešādu spriegumu reģistrējis. Un tomēr, tomēr — var būt, ka garām aizplūdis kaut kas spēcīgāks par ķermeņa bioloģiskajām vājstrāvām un viņam pietrūcis lieljaudas mērierīču.

Vējš atkal nopletnēja seju — un laiskās sniega ķēpas kā bezprātīgas aizjaktēja no zemes uz debesīm. Ar ledainu skūpstu vējš pieplaka miesai, un Andulis iebēga tuvākajā veikalā, lai sasildītos. Šeit pārdeva maizi, apaļus un iegarenus kukulīšus, pusmēnesī sagriezušos radziņus, dzeltenas tortes, starainas kā saule. No plauktiem dvesa siltums. Andulis nostājās pircēju verdzes galā, kad pienāks kārta, gan jau būs izdomājis, ko pirkt. Krievu un latviešu mēlē vāvuļoja sievas. Piesūkusies saldās maizes smaržas, aiz letes nesteidzīgi grozījās pārdevēja, ar smadzīgām kustībām svēra cepumus, grieza kēksu. Mēle viņai lunkanāka par rokām, un daža laba sieva uzkavējās ilgāk, lai patērgātu par dzīvi. Tā, kas priekšā, nevarēja vien izvēlēties, kādu torti pirkt. Pārdevēja tās cilāja kā svaru bumbas, bet pircēja, noliekusies pār uzputotajām virsiņām, iejautājās:

— Vai Irēnīte vēl dzīvo ar to pašu?

— Kur nu, apprecējās otrreiz, — pārdevēja dudināja.

— Ar ko tad šī...

— Ar ukraini, mīļā, tas latvietis jau nebija riktīgais. Kā nopirka žiguli, tā ņēma un aizlaidās; šim jau arī mašīna.

— Tad jau nav neko zaudējusi.

— Redzēs, redzēs, esot jau briesmīgi rūpīgs.

— Tādi viņi visi, kamēr panāk savu, bet tad ... lapās.

— Nu ka, bet šiem jau viss godam: zagss, šampanietis, ar gredzeniem mijās. Brauca uz citu pilsētu, tur glauna Laulību pils.

— Redzēs, redzēs ...

Sieviete beidzot izvēlējās pirkumu, un, nozūdot tās platajai mugurai, sejā iedūra pārdevējas ciešais skatiens. Andulis palūdza puskukuli klona maizes. Pārdevēja sacēla uzacis.

— Bet tāpēc jau, mī|ais cilvēk, nav ko stāvēt rindā. Ar maizi mums pašapkalpošanās.

Aiz viņa kāds ieķiķinājās. Andulis nu attapās» ka maizi pats var paņemt no grozāmiem plauktiem un samaksāt kasierei, kas sēž pie durvīm. Nācās mērot visu rindas garumu atpakaļ, lai iekļūtu otrā pircēju plūsmā. Ar papīrā ietīto rupjmaizes pusklaipu padusē viņš atkal izgāja uz ielas. Sāniem piežņaudzis elkoni, uzmanīgi šļū-dzēja uz priekšu. Veikalā uzkrātais siltums ātri pameta atvilgušās drēbes. Arī dzirdētie vārdi stinga gaisā un kratījās turpat pie auss kā pūslī sabērti zirņi. S i s aizlaidās, bet tas ņēma un apprecēja... redzēs, redzēs... Zagss, šampanietis» ar gredzeniem mijās... Laulību .pils ... Interesanti, kāda tā' izskatījās. • Neba jāū tāda, kādu ižprdjēktējis viņš...'Ar Lidij-u sarākštījāš- vienkāršā, lielajiem godiem uz ātru roku pārkārtotā

mājā. Tādu, kādu izplānojis, jaunajiem pāriem lik drīz laikam neredzēt. Ķildām un lamām piekliegtai kopdzīvei nevajag pili. Nē, vajag! Izejot no tādas mājas, arī tālāk pa dzīvi ciešāk turēsies kopsolī. Mājai, pilij uz to jānoskaņo. Par savu projektu viņš vēl pacīnīsies. Sājā frontē nemaz tik bezpalīdzīgs nav. Bet ar Lidiju? Domas lēkāja kā dubļainās šļakatas ap kājām. Tā gan. Sievietes mūžs vieglāk paredzams un iedomājams nekā vīrietim. Ja Andulis tagad ņems un aizlaidīsies, nav zināms, kas ar viņu notiks, bet Lidijai jau gan uzrastos kāds cits — riktīgais. Ja šis cits izrādītos gudrāks, izskatīgāks un ar stāvokli sabiedrībā — vienalga, nepatīkami, tomēr labāk, lai ir tāds, nekā lēts avantūrists, šķirteņu mierinātājs. Saka, sieva vīram ir draugs, vistuvākais, saprotošākais cilvēks. Kādi maldi! Patiesība, kas iemiesota formulā, jau ir bez dzīvības un tāpēc melīga. Cik tad ilgi sieva varētu būt šis tuvais, saprotošais cilvēks, ja vīrs negaidot kļūtu, teiksim, impotents? Nekāda gudrība nelīdzētu. Bet viņš vienmēr gribējis būt gudrs. Ar vienu rāvienu tuvā sieviete var tevi nostādīt pēdējā muļķa lomā, kaut arī pašai galvā zēģelē vējš kā tukšā dzīvoklī caur atrautiem logiem. (Tikko abi apprecējās, Lidija pārtrauca mācīties institūta neklātienē, kur angļu valodas apgūšanā bija aizstudējusi līdz 3. kursam. Svešvalodu katedrā pameta arī laborantes vietu, un viņš neiebilda — ģimeni tak spēja uzturēt.) Lidijas vidusskolas gatavības apliecība tagad iebāzta starp apputējušām skolas gadu mīlestības vēstulītēm, kas pārsietas ar sarkanu lenti. Viņš bieži ir vedinājis Lidiju apmeklēt populāru mākslinieku koncertus, slavenu teātru viesizrādes.

Sākuma viņa labprāt gāja, tad maz pamazām atrada ieganstus, lai atteiktos.

«Paķer šmotkas un laidies pie savas blondīnes, čomiņ!» Lidija kliedza. «Smotkas» savākt nepaguva — varēs arī vēlāk —, bet, raujot mugurā mēteli, savā virzienā lidojošo cepuri tomēr pamanījās notvert.

Pretim pa trotuāru nāca jauna tīģerraibā kažokā ģērbusies sieviete ar šuneli pie rokas. Ar īsajām kājelēm kucēns stiga sniega putrā līdz vēderam un bezpalīdzīgi skatījās sejā saimniecei. Sieviete pavēra zaļi pubuļainu iepirkumu somu un teica: «Hop!» Palēcies šunelis ielidoja somā un, grozīdams galvu, skurināja pinkainās uzacis. Tas nu atradās drošībā, un Andulis klusībā nopriecājās par suņuku. Cibāja tik uz priekšu, un nākamā doma, tā dziļā, kas grima līdz sasaluma pamatkārtai, bija, ka Afrodīte — mīlestības iemiesotāja nav spējusi Lidijai iedvest cēlākas jūtas, bet viņš pats kā Pigmalions nespēj savu sievu izveidot līdz apgarotai pilnībai.

Soļoja pa vecpilsētu. Nonācis līdz krastmalai, uzkāpa uz tilta, pārliecās pār margām. Ledlauža atbrīvotajā lāsmenī virmoja kūpošs ūdens. Dziļākā slānī straume irdzēja zem tilta, raudama līdzi blāvas ledus plūkās, virsū gūlās sniega ķēpas, izkusa ātrā nāvē, lai, skrejot uz jūru, atdzimtu mūžīgajā, nemainīgajā ūdensritē. Veroties lejup, noreiba galva, atrāvies no margām, pamanīja dežūrmājiņā sēdošās milices aizdomīgo skatienu. Ciešāk piespieda sāniem atdzisušo maizes puskukuli. Pa tiltu kaukdams aizdrāzās ātrās palīdzības auto. Kādam kļuvis slikti, ļoti slikti, ja tā brāž. Devās tālāk pāri upei, bet, nonācis līdz

tilta vidum, apjauta, ka domas, pa kurām savās žjakstošājās ki pēs minās cauri trim sasaluma kārtām, lidzi paņemt nevarēs. Maize no paduses šļuka laukā, un viņš to satvēra abām rokām. Apcirties nāca atpakaļ. Garām, sniegu šķiezdams, aizlīgoja trolejbuss. Atcerējies, ka vēl no rīta Lidija bija atgādinājusi, ka vakariņām jānopērk maize. Sāka dipšot sīkā riksī. Debesu pamalē šaipus tilta netveramā mirāžā virmoja Laulību pils zeltītās aprises.

MAZA PASĒDĒŠANA

Barbara un Gudrīte dzīvoja lielā deviņstavu ēkā divos dzīvokļos, kas atradās viens virs otra. Paknapie, sievišķīgas rūpības iesildītie mājokļi atšķīrās vienīgi ar iekārtojumu, kuru noteica abu iemītnieču gaume un paražas. (Jā, arī ģimenes stāvoklis, jo Gudrīte nesen bija apprecējusies.)

Barbaras dienas un vakari aizritēja teātrī, kur viņa spēlēja uz skatuves un sapņoja par vēl neie-dzīvinātām lomām. (Tiesa, sapņoja viņa arī ārpus teātra un varbūt pat vairāk, nekā pašai būtu vēlams.)

Gudrīte strādāja par pārdevēju pārtikas veikalā, un viņas vienīgās rūpes bija, lai izsniegtais kilogramos un gramos saskanētu ar ieņemto rub|os un kapeikās. Ja precizitātei pievieno vēl pieklājību, kas viņai piemita gandrīz vai no dzimšanas, tad jāsaprot, ka tādai pārdevējai nevar atlikt laika sapņiem, vismaz dienā ne. Cilvēki uz aktieriem, kas staigā pa skatuvi, raugās savādāk nekā uz pārdevējām, kas grozās pie plauktiem, un tas varētu būt nopietns šķērslis abu kaimiņieņu tuvākām attiecībām. Bet cilvēku dabiskā tieksme biedroties visneatvairāmāk sevi piesaka tad, kad kādam no viņiem sametas vientulīgi vai, rupjāk izsakoties, tas vairs nejūtas pietiekami labi savā ādā.

Barbarai nesen beidzās mēģinājums teātrī. Ienākot dzīvoklī, priecīgais satraukums, kādu tā

pārdzīvoja uz skatuves, ātri noplaka. Aizvien vairāk sāka uzmākties šaubas, bet vienai cīnīties ar šiem lietuvēniem šovakar nebūs pa spēkam. To viņa zināja noteikti. Un nevarēja palīdzēt nedz ārzemju kinoskaistuļu portreti pie sienas, kas piepeši bija pieņēmuši augstprātīgu un vīzdegunīgu izskatu, nedz blondā parūka, skaudības objekts kolēģēm, jo padarīja viņu meitenīgi vientiesīgu un par vairākiem gadiem jaunāku. Barbara nosvieda parūku pie spoguļa starp pūdera un krēmu kārbiņām, paņēma rokassomiņu un sāka meklēties pēc cigaretēm. Velti. Laikam aizmirstas teātrī. Tad ar masāžas suku sāka ieskāt savus dabiski kastaņbrūnos matus. Nodarbība, kas parasti nomierināja, šoreiz nelīdzēja. Varbūt paklausīties mūziku? Ieslēdza uz naktsgaldiņa novietoto atskaņotāju. Skaņuplate sāka apļot, Toms Džonss dziedāja: «Ja es būtu miljonārs...»

Varēja jau piezvanīt kādai no kolēģēm. Tad būtu kāda jāaicina pie sevis, jāiet ciemos pašai vai vismaz jānorunā satikšanās kaut kur kafejnīcā un jārunā, jārunā. Bet par ko gan lai runā? Par spīti visām cerībām, režisors Barbarai iedalījis gaužām niecīgu lomiņu un arī to pašu neļauj spēlēt, kā pašai patiktos. Būtu jaizliekas pašpārliecinātai, tādai, kuru tas neskar. Tikai draudzenes Anita, Izabella vai vēl kāda cita paslepus vīpsnātu. Pārāk labi viņas viena otru pazina. Atklātībā izkratīt sirdi? Nemūžam. Draudzenes žēlotu, izspiestu pa kādai asariņai, pazākātu režisoru, vīrieti jau gados, četru bērnu tēvu ar kašķīgu sievu, kura jaucās teātra jautājumos. Viņas piebalsotu, bet pēc tam kopīgā bēdu dziesma, nodziedāta divatā, trijatā vai četratā, aizskanētu līdz

kādām citām ausim. Var iedomāties, līdz kādām, un no tā vien Barbarai sametās nelabi. Dīvaini, bet draugi visvairāk noder tad, kad pašai viss kārtībā. Ieslogi savas nepatikšanas mājās un nelaid laukā, jo tās citos pamodina instinktus, kurus labāk nesatracināt. Un Barbara atcerējās Gudrīti, sev pilnīgi svešu cilvēku, tomēr ļoti tuvu, tepat vienu stāvu zemāk. Barbara vēl zināja, ka kaimiņiene strādā pārtikas preču veikalā un draudzējas ar puisi, tādu stūrainu, lācīgu. Tas bija maz un pietiekami daudz, lai palūgtu viņai cigareti, — Barbara nezin kāpēc bija pārliecināta, ka visas pārdevējas smēķē, — un pie izdevības pārmītu pa kādam vārdam. Bet vispār — kāpēc neuzaicināt viņu pie sevis un nepatērgāt tāpat par šo un to vienkārši un nepiespiesti? Barbara uzmeta plecos mēteli, izgāja kāpnēs un piezvanīja pie apakšējā stāva dzīvok|a. Durvīs parādījās tas pats puisis, kuru viņa nereti redzēja pie mājas vai kāpņu telpā. Parasti ģērbies biezā, pelēkā svīterī, viņš Bar-baras uzmanību saistīja tikmēr, kamēr atradās acu priekšā. Kaut kāds atslēdznieks vai santehniķis, viņa tādās reizēs nodomāja un aizmirsa to, jo tūdaļ prātā ienāca kas svarīgāks. Gaišā kreklā, ar cigareti lūpu kaktiņā — viņš tagad izskatījās slaidāks, nevērīgāks. Pakāpies sāņus, puisis aicināja Barbaru ienākt, bet, izdzirdusi balsis, gaitenī parādījās Gudrīte pati. Matos ietītiem ruļļiem, steigā uzvilkusi čībiņas, viņa izbijās, ieraudzījusi Barbaru, bet tā pasteidzās nomierināt:

— Gribēju palūgt tikai cigareti, savējās esmu aizmirsusi darbā.

Puisis nozuda istabā un tūdaļ atgriezās ar neatplēstu «Elitas» paciņu.

— Lūdzu, ņemiet visu, visu! Man pašam ir krājumā.

Barbara gribēja atteikties, taču puiša sirsnību bija grūti atraidīt.

Viņa pateicās un pagriezās pret Gudrīti.

— Un vēl es gribēju lūgt jūs uznākt pie manis iedzert tēju un tāpat patērzēt, protams, abus ar.,<

— Tas ir mans vīrs Arnolds, iepazīstieties, — teica Gudrīte.

Barbaras pirksti iekļāvās puiša stingrajā plaukstā.

— Jūs mēs pazīstam pietiekami labi, — viņš teica. Tomēr Barbarai šķitās, ka rokasspiediens ir pārāk sasteigts un ātrs.

— Bet es... tādā izskatā, — iebilda Gudrīte.

— Ak, nieki, mums sievietēm tas ir piedodams! Arī mana frizūra prasās pēc kaut kā labāka. Ar vienu vārdu sakot, uznāciet, pasēdēsim trijatā bez jebkādām ceremonijām.

— Arno, ej apvelc vismaz svārkus, — Gudrīte pār plecu izmeta vīram un atkal uzsmaidīja Barbarai. — Tad mēs uziesim pēc stundas ceturkšņa.

Barbara pamāja ar galvu un devās atpakaļ.

Istabā viņa vēlreiz nopētīja sevi spogulī. Gudrīte tagad droši vien pucējas. Uzaicinājums pie manis viņai ir tikpat negaidīts kā Pelnrušķītei ielūgums uz karaļa balli. Drausmas! Jāuzģērbj kaut kas pavisam vienkāršs. Atvērusi skapi, Barbara izvēlējās pelēku vilnas kostīmu, kas vērta viņu līdzīgu vidusskolniecei, mazliet šķelmīgu, tomēr lietišķu. Vispār es ar viņiem būšu vienkārša un sirsnīga, tik vienkārša kā visīstākā zemes meita, pārģērbjoties domāja Barbara. Viņa apāva arī pušķainas istabas kurpītes un izgāja virtuvē, lai uzliktu vā-

rīties tēju. Ūdens mazajā stikla tējkannā drīz vien sāka mutuļot, Barbara nogrieza gāzi, nolēja nedaudz ūdens stiprumam, piebēra tēju un turpat virtuvē izsmēķēja cigareti. No pirmajiem dūmiem viegli noreiba galva. Cik ilgi viņi vēl būs jāgaida? Abi droši vien nervozē, nevar vien saposties, varbūt pat strīdas. Aktieri ikdienā daudziem liekas kā dievības, kas nolaidušās no Olimpa. Uz skatuves tādiem tiem arī jābut. Kā pusdieviem. Tā vai mazliet citādi teicis pazīstams režisors. Es neesmu nekādā dievība, vismaz šeit, savās mājās, ne, un man vajag atpūsties starp vienkāršiem, labiem cilvēkiem. Cerēsim, ka viņi tādi ir. Citādi es varētu kļūt ļauna, vai, cik ļauna. Tāds garastāvoklis. Es zinu, ka arī daudzi cilvēki, kas sakās mīlam teātri un nak uz izrādēm, ir ļauni. Viņi nevar piedot aktieriem neveiksmes, un grūti ir noticēt viņu priekam par savu mīluļu panākumiem. Visur mūs pavada nenovīdība; un — paklūpi tikai! Savas skauģu un mēlnešu lomas šie cilvēciņi spēlē apbrīnojami dabiski, kā gan citādi, bet pamēģiniet uzlaist tādus uz skatuves, lūdzu — jūsu sapņu piepildījums! Pat paši sevi viņi nespētu notēlot. Ak, es tiešām topu ļauna! Vai patiesībā tā arī domāju? Taču ne par saviem kaimiņiem. Parunāsimies ar Gudrīti par preču trūkumu vai pārpilnību, cenām, pircēju kaprīzēm, visu ko. Viņas vīrs pastāstīs kaut ko par atslēdzniekiem vai santehniķiem . . . Kur gan viņš īsti strādā? Tikai ne pušplēsta vārda par teātri! Šai mājā mēs esam kaimiņi — un tikai.

Pie durvīm zvanīja. Barbara nospieda uz sērkociņu kastītes cigareti un izgāja gaitenī. Gudrīte bija atnākusi viena pati. Arno drusku aizkavēšoties,

viņa teica. Paguvusi sakārtot matus, uzģērbusi baltu kaprona blūzīti, kaimiņiene izskatījās svētdienīgi pacilāta un līksma. Barbara ieveda viņu istaba, nosēdināja atzveltnes krēslā, pati devās uz virtuvi, lai atnestu tasītes, cukura trauku un tēju. Novietojusi to visu uz apaļa, ar stiklu pārklāta galdiņa, izņēmusi no bufetes cepumus, viņa nosēdās Gudrītei iepretim.

— Iedzersim teju un uzkodīsim cepumus, — teica Barbara un ielēja tasītēs ūdeni. — Stiprumu, ludzu, pēc saviem ieskatiem šeit no kanniņas. Varbūt vispirms cigareti? Ak jūs nesmēķējat? Vienā mājā dzīvojam un tik maz viena par otru zinām... Vai jūs jau sen kā precējušies?

— Drīz būs gads, — pilinādama tasītē tējas novilkumu, teica Gudrīte.

— Darbs veikalā laikam ļoti nervozs, vai nav par grūtu?

— Nervus gan ieteicams turēt rokas. Bet vai tas nav jāprot arī jūsu profesijā?

Barbara pameta ar roku gaisīgu žestu.

— Ak, ko nu! Kur gan to nevajag? Zinu, ka arī pārdevējiem nav nekāda saldā dzīve.

— Vienmēr jau atradīsies tāds, kas pratīs sarūgtināt, — Gudrīte prātīgi sacīja.

— Ņemiet cukuru. Saldināsim mūsu dzīvīti vismaz ar to.

Gudrīte pateicās, iemeta tasītē divus graudiņus cukura un negaidot iesmējās.

— Vakar mūsu veikalam bija mazas svinības.

— Jā? — pajautāja Barbara. Šai brīdī pie durvīm atkal zvanīja.

— Arno, — teica Gudrīte.

Barbara izgāja un ienāca kopā ar Arno, kas bija saglaudies, ģērbies tumšā uzvalkā, uzsējis sārtu kaklasaiti. Pamīņājies viņš izvīstīja no svārku iekškabatas pudeli vīna un paziņoja:

— Tas dāmām.

Barbara atcerējās, ka viņai bufetē glabājas karafe ar konjaku, kas palicis pāri no nesenās sanākšanas, kad pie viņas viesojās daži draugi. Vajadzēja lūkot pēc glāzītēm.

Iznāk smalkāk, nekā paredzēts, rīkodamās pie bufetes, viņa domāja, nekas, toties sarunas mums būs citas ...

Beidzot galdiņš tika sakārtots arī vīnam, un tagad viņi trijatā sēdēja puslokā ap to. Arno pakalpoja «dāmām», Barbara ievēroja, kā, ielejot vīnu, tam iedrebas roka. Viņa savukārt ielēja Arno glāzē nedaudz konjaka.

— Lieciet pie tējas cukuru, Arno! Mēs ar Gudrīti runājām par dzīves saldināšanu.

Arno pacēla acis pret Barbaru.

— Dzīvi saldināt var arī ar daudz ko citu.

— Ja jūs tik gudrs, tad pasakiet, ar ko tad vēl.

Arno uzsita ar knipi pa glāzīti.

— Nu, kaut vai ar šito pašu.

Barbara iepleta acis.

— Ar alkoholu?

— Arno pats labi zina, ka pēc tam ir vēl ļaunāk, — Gudrīte iesmējās.

— Jūs daudz to lietojat? — jautāja Barbara.

— Manā darbā nedrīkst nemaz, elektrība, zināt. Nu, bet pēc maiņas, divreiz mēnesī ar draugiem — pa druskai.

Arno paskatījās uz Gudrīti.

Katra sieva grib, lai viņas vīrs būtu labāks par citiem, — viņš noteica.

Gudrīte pašūpoja galvu.

Vai nu labāks ...

Barbara nopētīja viņus abus pec kārtās.

Iedzersim par laimīgiem precētiem pāriem! — viņa uzsauca tostu un pacēla glāzi.

Vismaz man nedraud ģimenes likstas, pagaidam ne, iedzērusi vīnu, viņa nodomāja. Negaidot uzmācās atmiņas, domas aizšāvās savvaļā, tas nu nekur nederēja. Sapurinājusi matus, Barbara izaicinoši paskatījās uz Arno.

- Ko tad jūs pats tik vāji izmantojat savu ieteikto līdzekli? Dzeriet tak, kā vīrietim pienākas, un neskatieties pec mums, sievietēm! Nu, lūk, tā!

Arno pielēja glāzīti un sagrozījās krēslā.

Jūs sacījāt, ka pastāv vēl citi dzīves saldināšanas paņēmieni bez cukura un «šitā paša». Kādi tie butu?

Arno izdzēra konjaku un ar svaru nolika glāzi uz galda malas.

— Man, piemēram, patīk teātris.

Barbara sasita plaukstas.

- Arno, jūs topat interesants! Teātris... Un kāds? Jūs tak ejat uz izrādēm kopā ar sievu?

- Ejam kopā un arī atsevišķi, es viens pats.

Gudrīte maisīja ar karoti tēju. Sejā viņai bija

sakāpis sārtums.

— Bet es domāju, ka jūs esat nešķirami, teica Barbara.

- Ne vienmēr iznāk laika. Veikalu slēdz devi-, ņos, un arī izejamās dienās dažreiz nav vaļas, — skaidroja Gudrīte. — Bet vīrs jau iet jūsu dēļ.

Arno sāka nervozi pārcilāt glāzi, pelnu trauku, pastumdīja vīna pudeli, tad drošības pēc sabāza rokas kabatās.

Dažreiz pec izrādēm esmu saņēmusi anonīmi ziedus, Barbara domaja. Cik atceros, tad asteres. Ja nu tas ir viņš? Tiešām kļūst interesanti...

Nu jau Gudrīte pārspīlē, bet, tiesa kas tiesa, esmu redzējis visas jūsu lomas, sacīja Arno.

Dažas pat vairākas reizes pēc kārtas, -Gudrīte piebilda.

Nu, un kādās esmu jums patikusi visvairāk?

Visas, — Arno vieta atbildēja Gudrīte.

Vai Gudrītes balsī neskanēja ironija?

Man viņu nav visai daudz, un nevaru lepoties arī ar lielajām, Barbara aizkustinošā vaļsirdība atzinās.

Arno izvilka rokas no kabatām.

Vai tad var spriest pēc tā? Arī mazā lomā var pateikt tik daudz. Un vai īsts aktieris maza lomā nav vērtējams augstāk nekā izslavēts, bet slikts galvenajā?

- Tātad es esmu īsta aktrise? Barbarai gribējās-pakoķetēt, bet viņu urdīja arī ziņkāre.

Par to nav nekādu šaubu. Un, ja jums pagaidām nejauj spēlēt to, kas pašai tīkas, tad nevajag ņemt pie sirds. īsts talants nepazudīs.

— Iedzersim vēl, — uzaicināja Barbara. — Gudrīt, uzrunāsim viena otru ar «tu»! Kā nekā kaimiņi, un abas esam vienos gados . . . Starp citu, vai jums patīk puķes? — kad visi bija nolikuši glazēs, Barbara pajautāja Arno.

Tas vairāk patīk Gudrītei. Es no ziediem sajēdzu maz ko, atbildēja Arno.

Ka jau vairums vīriešu, — secināja Barbara.

- Diezin vai atradīsies tāds, kas atšķirtu, teiksim, neļķes no asterēm.

— Nu, tāds nejēga mans vīrs nemaz nav, -Gudrīte aizbildnieciski teica. — Uz laukiem viņš tēvam palīdzēja audzēt rozes.

— Rozes ir tik jaukas! Tad jau jūs tiešām mīlat visu skaisto... — Barbara apklusa, tad atkal ierunājās: — Arno nezinās, ka es pašlaik strādāju pie vienas lomas. Meitene ar ziliem matiem, it kā būtne no citas pasaules staiga un vēro visu, kas notiek uz mūsu mīļās zemītes. Viņa tikpat kā neko nesaka, bet ar visu būtību, skumjo smaidu, neparasto skatienu izsaka neizpratni, nosodījumu. Viņa ir vīlusies. Jā, arī mīlestība uz Zemes viņai šķiet nožēlojama, ne tāda, kādu tā vēlētos sastapt. Un viss, kas notiek uz skatuves, meitenes uztverē parādās kā greizā spogulī. Pēc tam mana varone pazūd, varbūt atgriežas uz savas tāltālās zvaigznes, un cilvēki, viņu attiecības atkal liekas pieņemamas un pareizas.

Stāstot Barbaras lielās, pelēkās acis iestarojās, trauslais augums iešūpojās liegās kustībās. Arno skatījās un klausījās gluži kā apmāts, aizsmēķētās cigaretes pelni bira tam uz biksēm.

— Fantastiski, — attapies viņš teica. — Es ... mēs ar sievu jau iepriekš nopirksim biļetes.

— Varu jums tās pagādāt. Tikai pasakiet, uz kuru pirmizrādi varēsiet atnākt.

— Tas būtu ļoti laipni no jums, — godbijīgi sacīja Gudrīte.

— No tevis... — izlaboja Barbara. — Mēs tak norunājām. Vispār lugu sāks rādīt ne agrāk kā pēc paris mēnešiem.

Arno paņēma rokās vīna pudeli un izlikās pētām tās etiķeti.

— Man ielejiet nedaudz konjaka, — palūdza Barbara.

Iedzērusi dedzinošo šķidrumu, Barbara paberzēja ar pirkstu galiem deniņus.

«Ak dieviņ, ko es nupat te sarunāju! Sie mīļie cilvēkbērni tik labprāt klausās... Viss jau būtu pareizi. Ir meitene ar ziliem matiem, kaut gan tikpat labi viņa varētu būt ar zaļiem. Visi uz skatuves smejas, mēļo, mīl, raud, bet mana debesu būtne ir pārāk neievērojama. Luga izsmej dzīves nejēdzības, bet ne jau meitene ar zilajiem vai zaļajiem matiem atrodas centrā. Viņa kalpo vienīgi fonam, ir pasīva vērotāja, kuru grūti izcelt no pārējo vidus. Varētu jau notikt tieši tā, kā es nupat iztēlojos, bet režisors iecerējis citādi... Tieši tāpēc visu vakaru tas draņķīgais noskaņojums, bet nu, izrādās, protu būt pat laimīga. Tūlīt pāries... Sis Arno — vienkāršs elektriķis un iet skatīties, kā es spēlēju, viens pats. Humors... Vīrietis, jauns, pievilcīgs, varētu būt pat neatvairāms, ja apgūtu manieres. No sievietēm, pat vissirsnīgākajām, vajag piesargāties. O, kādi mums ir asi nadziņi un zobiņi, kad neskatāmies viena otrai sejā, nesmaidām un nerunājam laipnības! Šī Gudrīte, mīlīga, draudzīga, diez ko par mani vēl samelsīs, kad abi aizies ... Nu, bet vīrieši...»

Barbara negribot atcerējās sevi fakultātes pēdējā kursā — būdama studente, viņa jau strādāja teātrī —, kad ar komplimentiem un pareģojumiem par nepārspējamu karjeru sāka likties par maz. Viņa apjauta sevi kā sievieti, gribējās dzīves pīrāgā iekost tik dziļi, cik var, cik sievietei lemts.

Glazētās tortu virsiņas bija apnikušas. Zobus vajadzēja sakost, kumosu norīt. Vai viņas ēstgriba neizrādījās lielāka par izsalkumu? Un vai pa kodienam pagadījās īsta barība? Varēja mēģināt vēlreiz, tikai ar lielāku prasīgumu un piesardzību. Un atkal vilšanās .. . Vīrieši — viņi ir daudz atšķirīgāki nekā mēs, sievietes, un tomēr visuma līdzīgi. Lai atrastu kaut ko īpašu, tikai sev piemērotu, ir jameklē, bet meklēt nozīme riskēt. Cik ilgi sieviete drīkst riskēt? Gadi, karjera, darbs ... Meklētais slēpjas kaut kur nākamo dienu, nedēļu, gadu migla. Apjaušot sevi neaizsargātu, Barbara varēja kļūt ari agresīva, lai aizstāvētos. Tad viņa sabožoties kā kaķis, vaigi iekrītot, deguns iezīmējoties smailāks un asāks, acīs gailot negantas liesmiņas. Ta viņai teikuši paši tuvākie draugi, tādu to radījis arī spogulis. Tāda viņa varētu arī pašreiz izskatīties, bet mājasmātei ir japrot but laipnīgai.

Barbara nebija pat pamanījusi, ka jau labu laiku istaba valda klusums.

Jūs taču negarlaikojaties? Biju drusku aizdomājusies. Mums taču vēl ir vīns un cepumi, viņa ierunājās.

Laiks nu butu godu prast un posties mājās, — teica Gudrīte. Ir jau vēls.

Arno paskatījās rokas pulkstenī.

— Jā, pirmā nakts stunda.

Viņi vēl iedzēra pa malkam tējas, bet sarunas vairs lāgā nevedās. Pirmā piecēlās Gudrīte un paraustīja Arno aiz piedurknes. Barbara pavadīja ciemiņus līdz durvīm, atgādināja, ko teikusi par biļetēm. Turpat uz sliekšņa visi trīs norunāja tikties biežāk. Palikusi viena. Barbara ielēja glāzē konjaku un izdzēra. Aizsmēķēja cigareti. Ievilka pāris dūmu un nometa pelnu traukā. Ātri pārgāja pāri istabai. Uzlika skaņu plati. Atskanēja tas pats Toms Džonss, tā pati melodija un vārdi: «Ja es būtu miljonārs...» Viņa steigšus pārģērba kājas, paķēra mēteli un izskrēja pa durvīm.

Klikt-klakt, kurpes klaudzēja uz pakāpieniem, un katrs solis veda viņu zemāk un tuvāk ielai, kur uz stūra atradās telefona kabīne. No tās viņa piezvanīs uz dzīvokli režisoram, kurš iestudē jauno lugu. Guļ vai negu|, vienalga, klausuli viņš nocels. Barbara pateiks, ka ienīst to tagad tikpat stipri, cik kādreiz cienījusi. Jo šis cilvēks nespēj novērtēt viņas spējas, ir galīgi akls vai — taisni otrādi — lieliski viņu saprot un vēlas spīdzināt. Viņa pateiks šim despotam visu, ko domā, drusku patraucēs tam naktsmieru, un, ja rīt par saviem vārdiem viņai būs jāatbild, — lūdzu. Barbara var aiziet no teātra, tādai aktrisei kā viņai arī citur durvis būs va|ā. Tieši patreiz tas jāpasaka, jo rīt var būt par vēlu... Telefona kabīnes durtiņas stāvēja pusviru.

Nakts klusumā vaidēja taksometru bremzes. Kaķi uz jumtu korēm dejoja menuetu. Arnolds un Gudrīte ilgi grozījās gultā, nevarēdami aizmigt. Arno domāja par to, ka rīt no rīta agri jāceļas, jāiet uz darbu, līdz apnikumam jāķimerējas pa transformatoriem un jāklausās visādās muļķībās, kuras gvelž darba biedri. Bet šiem balbakiem nav nekādas jēgas par mīlestību, kas zināma vienīgi meitenei ar zilajiem matiem.

Gudrīte neļaunojās uz Arno, neteica neviena pārmetoša vārda un neteiks arī ne rit, ne parit. Sis vakars viņam izvērtās par svētkiem, bet vīru sirdis nav paturamas, ja sievas apcērp tām spār-niņus. Tikai žēl, ka neiznāca Barbarai pastāstīt ari par sevi. Vakar kā labākajai pārdevējai Gudrītei izteica pateicību. Kolēģi sumināja.

Atskaņotājs Barbaras dzīvoklī spēlēja jau citu melodiju, tad vēl vienu un vēl... Kad viņa atgriezās, aparāts jau bija izslēdzies.

DIVI VIEN

C ovakar Karnītim bija tik laba oma, ka sāka ^ kļūt jau aizdomīgi. Sēdēdams pie kāršu partijas un dzerdams alu kopā ar tādiem pašiem precētiem bezbērnu tēviem kā pats, viņš vinnēja, bet pieredze mācīja, ka pēc baltajām dienām seko nebaltās. (Otrdienās un ceturtdienās viņi sanāca pie Krūma — gara, kalsena salmu atraitņa ar žongliera žestiem, kuru pirms vairākiem mēnešiem bija pametusi sieva. Katram ļaunumam savs labums. Nebūtu kaprīzā un histēriskā Krūma dzīvesbiedre dusmās savākusi mantas un aizbraukusi pie mātes, nebūtu viņiem kur sanākt. Nebūtu savākusi iedzīvi, velti būtu dzīvoklī meklēt plašumu un komfortu, jo vientuļu vīriešu ērtības lieka mantība var tikai traucēt.)

Karnītim negribot vajadzēja piedomāt arī pie tām nākamajām dienām, kad viņi vakaros ar Evelīnu atkal palfks divatā. Ko lai sadara vīrietis un sieviete, ja trīs kopā nodzīvotie gadi iemācījuši pazīt vienam otra tikumus un netikumus, ierašas, runas veidu, kustības un pat tos vārdus, kuri vēl nav pateikti? Labi vēl, ka šī cīņa ar sevi un ga-rum garo vakara cēlienu notika divatā. Gan Karnītim, gan Evelīnai bija sava griba, savas vēlēšanās. Ja gaumes nesakrita, tad tā bija divcīņa, kurā uzvar tikai viens un tāpat tikai viens zaudē.

Un tāda ciņa visādā ziņā ir labāka nekā liels un troksnīgs kaujas lauks.

No domstarpībām ar sievu Karnītis vairījās. Jo vairāk tāpēc, ka visbiežāk vajadzēja piekāpties pirmajam. Kaut arī pēc sakāves iestājās pamiers, viņu kremta mazvērtības apziņa. Ja šādai kapitulācijai būtu kāds liecinieks, pašcieņa ciestu vēl vairāk. Varbūt tāpēc Karnītis baidījās no bērniem, bail bija kādā no atvasēm ieraudzīt sevi kā greizā spoguli? Ja nu tāds mazs staigājošs radījums kļūst par dzīvu pārmetumu viņa mazdūšībai, neuzņēmībai un pat ārējam izskatam? Dzīvē ne mazums Karnītis bija cietis savu līko kavalērista kāju dēļ. Bērnībā meiteņu atklātais izsmiekls, vēlāk sabiedrībā sieviešu slēptā, bet tāpēc jo aizvainojošākā zobgalība bija caursitušas viņa vīrieša patmīlības bruņas. Tāpat kā daudzas citas, arī Evelīnu varēja pieskaitīt pie izsmējīgo amazoņu armijas. Taču viņas zobgalības šautrām ļaunuma spīvumu notrulināja iedzimta humora izjūta, un tās nekļuva par šķērsli turpmākajām attiecībām. Tagad jau Evelīna pie sava kavalērista bija tā pieradusi, ka pat ar Hermesa daiļajām kājām tas droši vien šķistu vēl jancīgāks. Bet, ja nu pēcnācējs viņu acu priekšā steberēs ar savām greizajām cipatām? Vai Evelīnai tas nebūs kā mūžīgs pārmetums par nepareizu dzīves drauga izvēli? Karnītis nojauta, ka mātes un sievas psiholoģija ar kaut ko būtībā atšķiras.

Evelīna nekad nebija likusi vīram manīt, ka grib bērnu. Bet mājiens tak pirmajai jādod sievai. Varbūt Evelīna izsargājās no grūtniecības aiz ģimenes budžeta apsvērumiem? Viņi abi nopelnīja pietiekami labi, lai nevajadzētu sevi ierobežot. Izbraukumos* viesībās nekad nedevās kā tukši-

nieki. Ja saviesīgus vakarus rīkoja pie sevis, viesi atvadījās tencinādami. Pie labas gribas viesības varētu rīkot vēl plašākas, vēl dāsnākas. Pie labas gribas viņi pilnīgi varētu atļauties ģimenes pieaugumu. Nē, tur nebija vainojams budžets.

Negribētās pārdomas kā mākonis aizlīda priekšā labsajūtas saulītei, un Karnītis sāka vērot draugus, kas sēdēja ar viņu pie viena galda. Kāpēc uz šejieni nāca omulīgais, vienmēr tik kārtīgi ģērbtais Priedītis? Likās, viņš būtu nolakots no pat spīdīgās bezmatu galvvirsas līdz žilbinoši uzspodrinātajām kurpēm. Patiesi — tā varēja starot arī apskaužams ģimenes laimes apspīdēts cilvēks, bet Karnītis zināja, ka Priedīša laulātajai draudzenei pēc neveiksmīgi izdarītas operācijas nav un nekad nevarēs būt bērnu.

Un melanholiskais, nerunīgais Ģelzis ar sapņainām bērna acīm, kurās reizēm iekrita tādas asarainas ievainota aļņa skumjas? Ja Ģelzis retumis arī bilda kādu vārdu, tad likās, ka balsenei būtu uzlikta surdīne, tik samtaini un klusināti skanēja teiktais. Bet Ģelzim dēls pagājušajā vasarā traģiskos apstākļos bija gājis bojā. Cik Karnītis zināja, tad tas noticis muļķīgā, bezprātīgā bērnu spēlē uz ūdens, kurā zēns noslīcis.

Nelabojamais mēļotājs un asprātis Maciņš vārdos nemīlēja bērnus, taču Karnītim bija aizdomas tieši par pretējo. Pie Maciņa nesen kā bija izgājusi par sievu jauna, sprigana meiča, kuras vārdu daudzināja vieglatlētu aprindās, un daudzsološajai sportistei kļūt par māti, jādomā, bija pāragri.

Piektais Krūma dzīvokļa apmeklētājs Krams šovakar sēdēja mājās pie saslimušās sievasmātes. Ja tāds ir bez bērniem, tad nav ko brīnīties.

Krama sieva cauru gadu braukāja apkārt pa kūrortiem, un vīrs, nabadziņš, bija iekritis parādos, no kuriem laikam arī nekad neizkulsies. Aiz greizsirdības nodzeltējis un aizdomīgs, Krams vienmēr un visur centās aizņemties, neapjēgdams, ka, sūtīdams sievai naudu, pats iet pretim savai bojāejai.

Pats drošākais no visas kompānijas šķita Krūms. Palicis bez sievas, viņš pārējiem bija kļuvis par tādu kā morālu atbalstu, taču šovakar nemiera lietuvēns Kārnīti dzina laukā uz ielas. Zināja jau, ka iela galu galā aizvedīs atpakaļ pie Evelīnas, bet pa ceļam varēja notikt arī kas neparasts. Karnīša aiziešana draugus nepatīkami pārsteidza. Viņiem tas likās negodīgi, vajadzēja taču atspēlēties, bet veiksminieks šmauca prom. Pie durvīm Krūms noprasīja, kas šim lēcies, Karnītis kaut ko steigšus samuldēja par piepīpētu gaisu un durnu galvu, saimnieks it kā noticēja, un Karnītis beidzot izkļuva brīvē.

Tikko bija nolijis silts pavasara lietus. Daudzkrāsainās reklāmu ugunis ļaužu sejās viesa raibo karnevāla masku noslēpumainību. Dienas dzelžainais ritms saira nekārtīgā, līksmā kustībā. Zibsnīgs pretimnācējas skatiens satrauca, ierosināja iztēli. Kaut kur aiz stūra — aiz nākamā nama gaidīja nezināmais. Šķērsojot ielu, Karnītis izdzirda sievietes balsi un apstājās. Slaids stāvs, lavierējot starp mašīnām, devās tieši pie viņa. Nācējas vaļējie mati vizēja spuldžu gaismā, un viņam ietrīcējās sirds. Tā varēja nākt vienīgi tas ilgotais, priecīgais, ko cilvēks gaida visu mūžu. Tam jāparādās skaistas sievietes izskatā un jāaizrauj elpa. Bet sieviete pagāja garām. Uz pretējās

no

ietves stāvēja eleganti ģērbies vīrietis, izstiepis pretī roku, un viņa drudžaini tam ieķērās elkonī. Garām šāvās mašīnas ar zvērojošām prožektoru acīm. Apspiedis vilšanos, Karnītis uzkāpa uz ietves. Joprojām no krēslas iznira visdažādākās sejas — un mānīgā ēnu rota|a vilināja. Aizvien ciešāk brieda pārliecība, ka šim vakaram jābeidzas ne tā kā vienmēr. Pēc desmit minūtēm viņš būs mājās, sastapsies ar Evelīnu un ... Nē, šī sastapšanās neatgādinās iepriekšējās. Ar kādu neierastu kustību, smaidu vai vārdu Evelīna uzburs to sen bijušo, kas jau aizmirsts. Tad viņi sameklēs glāzes, piepildīs tās ar aukstu, rūgtenu vīnu — un katrs malks, ko tie nobaudīs, būs solījums reibinošākam, līdz pēdējā lāsē izlīs tas mirklis, kurš ievadīs nakti. Un šī nakts, nekļūdama ierasts turpinājums, savienos viņus kā tajās pirmajās, kad tuvība bija neatkārtojams pārdzīvojums.

Nonācis pie dzīvokļa, Karnītis apstājās, sakārtoja matus, pārbrauca ar pirkstiem pāri žaketes pogām, izvilka kabatas lakatiņu, lai nošņauktos, un viņam briesmīgi sagribējās uzsmēķēt. Taču stāvēt aiz savām durvīm ar cigareti likās muļķīgi, un, ievilcis elpu, Karnītis iesprauda slēdzenē atslēgu. Gaitenī bija tumšs, bet no vannas istabas matētajām stikla durvīm plūda gaisma. Evelīna mazgājās. Karnītis izvilka cigareti, aizsmēķēja un atspiedās pret lielo koka drēbju pakaramo. Vannas istabā šļakstēja ūdens, un viņš iedomājās Evelīnu zaļganā, ziepju putām pārklātā vannā. Sieviete, kas mazgājas, sieviete un ūdens — tas jau arī bija brīnums, brīnums, kuru, cenzdamies saprast, attēlojuši diži mākslinieki, bet kuru, tāpat kā viņš, tie spējuši vienīgi apjūsmot. Tajās pagājības reizēs,

kad viņam bija patika un drosme pieskarties Evelīnas ūdens glaudītajam ķermenim, vīrietiskas sajūsmas spazma atņēma saprašanu. Lai kā Kar-nītis arī vēlētos pašreiz atrasties aiz durvīm, viņš neuzdrīkstējās. Tās bija skatītāja ziņkāro gaidu mokas pirms neatvērta priekškara. Kad gaismas kūlis, veldamies pa vannas istabas durvju spraugu, iezīmēja Evelīnas augumu vijīgāku un slaidāku, nekā tas varbūt bija patiesībā, Karnītis pagājās uz priekšu, satvēra sievas roku, pievilka vēl miklo, tikai ar halātu aizsegto augumu sev klāt un, ieelpodams nenosakāmu lavandas un maijpuķīšu smaržu sajaukumu, jau ar nožēlu gaidīja, kad šis mirklis beigsies. Evelīna papurināja galvu, viņas roka saspringa, un Karnītis pakāpās sāņus. Roka vēl drebēja viņa pirkstos, bet balss teica: — Šeit velk.

Vārdi bija parasti, kopā nodzīvotajos gados dzirdēti simtiem reižu. Taču kaut kas tajos izskanēja savādāks, kā gaisa plūsmas skartas stīgas klusa ievibrēšanās, kā netveramas melodijas lidojums.

Evelīna devās uz istabu, viņš tai sekoja. Nāsis vēl tvēra tīkamo maijpuķīšu un lavandas mākonīti, acis negribot skatīja čībiņās ieautās kailās kājas, un viņš nodomāja, ka tās ir slaidas un spēcīgas.

Istabā Karnītis apsēdās uz dīvāna un gribēja sev līdzās novilkt Evelīnu. Izvairoties viņa tikai noteica: — Varu tevi pacienāt ar vīnu.

Vīrs nenovērsa skatienu no sievas, bet tā, sameklējusi glāzes, aizsteidzās uz virtuvi un atgriezusies nolika uz galda slaidu pudeli. Vīns bija skāņš un auksts, tikko kā izņemts no ledusskapja.

Karnītis piepildīja glāzes un nogaidoši paraudzījās Evelīnā. Viņam likās, ka, paceļot glāzi, vajadzētu uzsaukt tostu. Jo vairāk tāpēc, ka viņi ar sievu tā divi vien ilgi nav sēdējuši, bet Evelīna atteica, ka tas neesot tik svarīgi. Iedzert vīnu viņi varot, kad tikai iegribas, un tāpēc nemaz nav jābūt tik svinīgiem. Tad abi pacēla glāzes, bet, noliekot uz galda savējo, Karnītim ietrīcējās roka. Tik priecīgs un satraukts viņš bija. Bet kā paildzināt negaidīto saprašanās brīdi ar sievu tā, lai tas plūstu lēni un droši līdz bezgalībai?

— Vai tu neapģērbtos tā, lai mēs varam iziet? — viņš pēkšņi ieprasījās.

— Uz kurieni? — nesaprata Evelīna.

— Uz kafejnīcu, uz bāru, vienalga, kur. Tikai lai mēs brītiņu pabūtu starp cilvēkiem. Tev nav tādas vēlēšanās?

— Ja tu tā gribi... Kur tas laiks, kā neesam abi kopā izgājuši ārpus mājas! Tikai tad tev jāpagaida, — teica Evelīna.

— Vai zini, es arī uzģērbšu tumšo uzvalku, — priecīgi paziņoja Karnītis.

Pēc pusstundas viņi izgāja uz ielas un apstājās uz krustojuma, lai apturētu taksometru.

Bārus, restorānus, kafejnīcas Karnītis apmeklēja reti, bet, ja pagadījās tajos pabūt, jutās neveikli. Saskarē ar zāles pārziņiem un oficiantiem viņam apbrīnojami ātri noplaka pašapziņa, jo likās, šie paplāšu un dzeramnaudu bruņinieki pa-slepen vīpsnā. Šovakar Kārnīti pārsteidza paša drosme. Šveicars pie durvīm, atņēmis viņa nevērīgi pasviesto sveicienu, goddevīgi sastinga, bet kokteiļu meistaru aiz bāra letes, pie kuras viņi nosēdās, Karnītis centās satriekt ar ironisku

pārākuma smīnu. Viņš varēja galvot, ka pārējo vīriešu skatieni skaudībā un apbrīnā tausta Evelīnas augumu, seju. Kad kokteiļu meistars karaliskā vēlībā pievērsās viņiem, Karnītis, visu laiku lūkodamies Evelīnā, pasūtīja divus kokteiļus «Moka». Cilvēku aiz letes viņš ignorēja, un tā bija arī atriebība par kādreiz pārdzīvotajām mazvērtības ciešanām.

Evelīnas sejā no plauktos sarindotajām pudelēm ielēca krāsaina atblāzma. Karnītis centās uztvert sievas mainīgo, gaismas rotaļas dzenāto izteiksmi, bet velti. Tā palika neizdibināma, satraucot un mulsinot kā mīkla, kuras atminējums ir tepat uz mēles. Dzenājot ar salmiņu pa glāzi nelielo ledus gabaliņu, viņš stāstīja sievai par dažādiem kokteiļu pagatavošanas veidiem. Evelīna klausījās ar bērnišķīgu interesi, un viņi nolēma mājās ierīkot mazu, omulīgu bāriņu un ielūgt tuvākos draugus.

Mazliet vēlāk viņi pasūtīja kokteili «Sveiciens». Glāzēs peldēja mazas, spīdīgas odziņas, Evelīnai tās ļoti garšoja, un Karnītis savējās atdeva viņai.

Uz pretējās sienas snaikstījās kokteiļu meistara ēna ar milzīgu, kumpainu degunu un zodu, kas atgādināja āža bārdu. Vīrs aiz letes nemaz nenojauta, ka var izskatīties arī smieklīgs, un Evelīna ar Kārnīti smējās kā palaidnīgi sazvērējušies bērni. Kokteiļu meistars nosodoši, it kā izbrīnījies paskatījās, un tas viņus sasmīdināja vēl vairāk. Vēlāk ievēroja garmatainu puisi, kas sēdēja aiz letes viņiem iepretim. Puisis sūca kokteili, bet blonda, spītīga matu šķipsna līda glāzē. Arī tas viņus uzjautrināja. Domas laulātajiem draugiem

atradās apbrīnojamā saskaņā ar mēlēm, bet tās locījās vienā ritmā.

Mājās abi pārradās krietni pēc pusnakts. Evelīna atzinās, ka ir izsalkusi, un Karnītis iesaucās: — Cepsim desas! Un vai zini — kā? Spirtā!

Sameklēja rītdienas vakariņām nopirktās mednieku desiņas, no mājas aptieciņas izvilka puspu-deli neatšķaidīta spirta, ielēja pannā un aizdedzināja. Zilas liesmiņas čurkstot laizīja desiņu spīdīgās muguras. Izdzēsa elektrību, nekustīgi vērās improvizētajā ugunskurā. Tas negribot atsauca atmiņā nostāstus par pirmatnējām mežoņu dzīrēm.

Apdzisa zilās liesmas, viņi uzdūra uz dakšiņām «medījumu» un ēda. Gaļa svilināja muti, krauk-stēja zobos. Viņi izdzēra arī pudelē atlikušo skāņo vīnu. Šaurs gaismas stars iestīgoja no ielas pa logu un izšāvās viņiem pa vidu, sadalot telpu divās daļās. Karnītis pastiepa uz priekšu rokas, bālajā starā viņa plaukstas pazibēja kā spārni, un satvēra Evelīnas plecus. Telpa atkal savienojās. Iestājās klusums, kura nozīmību pastiprināja katra visniecīgākā skaņa. Virtuvē pilēja krāns, logā sīca zirnekļa tīklā iekritusi muša, tikšķēja rokas pulkstenis.

Rīts atnāca ar piena vedēju skaļajām klaigām, tramvaju metālisko žvankstoņu un kaimiņu sacelto aplamo kņadu aiz sienas. Karnītis gulēja, neatvērdams acu, baidīdamies, ka palsā gaisma atklās priekšmetu apveidus visā to realitātē. Rīta svīdums spieda plakstiņus, bet kaulos vēl krājās pagājušās nakts gurdums. Acis viņš vēl vaļā nevēra. Varbūt arī Evelīna izlikās guļam, jo nevēlējās atgriezties ikdienā? Pašķiebis galvu, Karnītis redzēja zilganu dzīsliņu mezglojumu sievas

deniņos un vertikālu rievu, kas šķērsoja divas pieres līnijas, smalkas kā ieplaisājums porcelānā. Viņš zināja, ka dienā šī grumba starp uzacīm kļūs dziļāka un prasīgāka — kā vienmērīgas burtu rindas beigās piepeši izlēkusi izsaukuma zīme. Acis atkal aizmiedza, bet drīz vien pavēra.

Pieturēdams ar roku segu, uzmanīgi izkāpa no gultas, lēni iebrauca ar kājām čībās un šļūca uz durvīm. Vēl pusceļā viņu apturēja Evelīnas balss:

— Ja esi piecēlies, uzliec uz plīts kafiju.

Vārdi bija miegaini, tādi kā šļupstoši, un Kar-

nītis saprata, ka jāpaklausa. Uzlicis uz gāzes plīts vārīties ūdeni, devās uz vannas istabu. Kad atgriezās, Evelīna virtuvē jau cepa uz pannas olas, bet tad atstāja brokastu gatavošanu vīra ziņā un gāja kopties pati.

Pēcāk viņi sēdēja pie brokastgalda, divi vien, ēda olas ar sviestmaizēm un piedzēra kafiju. Kar-nītis gremoja barību kā ar gariem zobiem. Arī Evelīna par kaut ko domāja, bet viņi ēda, jo vajadzēja stiprināties darba dienai. Karnītis gribēja pateikt kaut ko jautru, tas būtu arī dabisks turpinājums viņu kopējam vakaram un naktij, tak Evelīna ierunājās pirmā:

— Tu šodien man atgādini izgrieztu trauku lupatu. Palūkojies tikai spogulī. Vaigi noļukuši, acis sarkanas. Tavām kolēģēm riebsies uz tevi paskatīties, un tikai aklais nesapratīs, ka pagājušo nakti esi pļēgurojis.

Karnītim iesmeldzās pakrūtē. Tā ir nodevība, viņš domāja. Gribējās sievietei aiz galda pateikt ko līdzvērtīgu. Piemēram, to, ka, noliecot galvu, viņai kā tāds banāls, uz gultas uzmests spilventiņš iezīmējas dubultzods. Vai to, ka viņas pavē-

rusies rīta kleita nemaz neatstāj to pikanto iespaidu, kādu sieviete dažkārt māk piešķirt šķietamai paviršībai. Taisni otrādi, viņu kā vīrieti tas atbaida un, par cik šī nevīžīgā sieviete ir viņa sieva, vedina uz skumjām pārdomām.

Bet Karnītis klusēja. Viņš nebija radis apvainot sievieti, kaut arī tā būtu paša laulātā draudzene.

Beiguši brokastot, abi divi klusējot piecēlās un sāka posties katrs savās gaitās. Evelīna strādāja sadzīves pakalpojumu kantori, un viņai vēl atlika laiks, bet Karnītim vajadzēja pasteigties. Rūpnīcā darbs sākas agri. Pēc stundas ceturkšņa viņš izgāja no mājas. Iela bija lietišķa un trokšņaina — ar gājēju grūstīšanos un nevērību vienam pret otru līdzinājās uzbāzīgai, balamutīgai tirgus sievai, un, ejot pa to, Karnītis saprata, ka turpmāk brīnumus velti gaidīt. Bet, to apjēdzis, atcerējās ierasto vīriešu sabiedrību Krūma dzīvoklī. Varēja arī neiet uz turieni, tupēt mājās, varēja, bet taka jau bija pārāk iestaigāta. Un, ja, ejot pa to, kādreiz viņam vēl paka| brēkdama nāca sirdsapziņa, tad tagad tā paliks mājās un varēs kavēt laiku Evelīnai viņa paša vietā.

Otrdienas vakarā, brīvs no sirdsapziņas grēmām, Karnītis devās pie Krūma. Iela izskatījās parasta, pazīstama kā paša kabata, kurā velti pirms algas meklēt aizķērušos rubli. Arī tur, Krūma dzīvoklī, nevarēja gaidīt nekas neparasts. Kā parasti, viņš piezvanīja, kā parasti, atvērās durvis — un tajās parādījās Krūms. Tikai šoreiz tāds atjaunināts, smaidīgs, apjucināts, piesarcis. Kā nopēries uz lāvas vai kāršu spēlē norāvis lielo vinnestu.

— Ienāc, ienāc, — Krūms mudināja, mīņājoties uz vietas kā savaņģots zirgs, bet, kad Ķarnītis gribēja paiet garām, notvēra to aiz piedurknes un dvašoja ausī: — Vai zini, viņa atgriezusies, viņa ir tur, istabā.

Ķarnītis pamāja ar galvu, atbrīvoja roku, bet Krūms neatlaidās. — Saproti, viņa nav vesela, tālab neviens nav ieradies... visi aizgāja. Nevesela, tā jau tas notiek ar sievietēm, kad viņas gaida ... kad mēs drīzumā būsim trīs.

Pār Kārnīti tikai tagad nāca apskaidrība.

— Tava sieva atgriezusies? Jūs gaidāt... jums būs bērns? — pusčukstus viņš noprasīja.

Krūms apjucis pasmaidīja.

— Nu, tad jau vareni, apsveicu ...

Ķarnītis iegrūda ar dūri Krūmam krūtīs, gribēja

vēl ko teikt, bet apsviedās un gāja prom.

Precēto bezbērnu tēvu klubs bija dabūjis triecienu pašos pamatos.

Pagalam samulsis, Ķarnītis gāja atpakaļ uz mājām. Kā stāvošā ūdenī pirms vēja brāzmas viņā iekrita nemiera trīsas.

Nenoteiktie soļi pamazām iekļāvās ielas mērķtiecīgajā ritmā.

NOVIRZE

Tā bija kā ielēkšana citā pasaulē. Kails, salīgi raudamies čokurā, sākumā viņš apjauta sevi vienu. Drēgna dūmaka staipījās gar šaurās telpas sienām, pinās matos, kodās ādā. Sasprindzināja redzi un priekšā ieraudzīja spieķotu stūres ratu. Brīvgaitā tas ļengani zvāļojās, un spieķi kā ribas aizrestoja vēja sapluinītus melnus mākoņus, kas milza aiz norasojušā loga. Rūts augšējā rāmī bija iestiprināts iegarens grozāms spogulītis, bet savu seju tajā nekādi viņam neizdevās saskatīt. Rokām aptvēris ceļgalus, sēdēja uz mīksta sēdekļa. Kļuva siltāks, un uz spoguļvirsmas ietrīsējās ūdenspiles. Skrienot uz leju, tās atstāja aiz sevis izlocītas va-dziņas, un sarežģītais zigzags izķēmoja vaibstus līdz nepazīšanai. Drebuļi pārstāja, taču netīksmē viņš pēkšņi noskurinājās — šķitās, ka svešs, svelošs skatiens pieskaras ādai ar nokaitētu iesmu, pakavējas pie pieres, acīm, mutes, slīd zemāk, apstājas pie gurniem, nātro stilbus. Pārbrauca ar plaukstām sejai, krūtīm, vēderam. «Kur es atrodos?» iejautājās, izbīdamies no balss nedabiskās izskaņas. Grimdams aizvien dziļāk mīkstajā sēdeklī, pieķērās ar rokām stūrei un ieraudzīja spoguļstiklā acis, pieres laukumu un uzacu svītras. Plats, nošķiebts deguns sadalīja seju divās apaļ-vaigu puslodēs un sniedzās gandrīz līdz sārtajai lūpu līnijai, šaurie redzokļi urbās pretī ar neslēptu

ļaunumu un savaņģoja acu zīlītes kā divas peles. Tā nebija viņa seja, viņš tā neprata skatīties. Balss sacīja: — Atbrīvo rokas, nekas ļauns ar tevi nenotiks. Apģērbies, un tad aprunāsimies.

Viņš paklausīja, sajuta rokās krekla glāsmaino audumu, bikšu vēsās pogas, ar kāju uzgrūdās kurpes asajai malai. Sazīmēja savus apģērba gabalus un apvilka tos.

— Tā, nu jau ir labāk. Tagad tu vari aplūkot mani vērīgāk ...

— Par ko un kāpēc man ar tevi jārunā? — viņš jautāja iztrūcinātā, bet nu jau savā paša balsī.

Cilvēka ģīmis spogulī iezīmējās aizvien skaidrāk, varēja saskatīt pat poru krāterīšus pelēkajā, neveselīgajā ādā, un viņš saprata, ka skatās nevis spoguļattēlā, bet pašā cilvēkā.

— Rokas, rokas uz stūres! — No pavēlošās balss derdzīgās skrapstoņas dziļi iesāpējās ausīs, un viņš atkal pakļāvās. Strupi, spēcīgi pirksti ar mazuta netīrumiem zem īsi apgrieztiem nagiem, pavērsti pret viņu, gulēja uz stūres rata līdzās viņa rokām.

— Sāksim ar to, ka mani sauc Leons Milzarājs. Kā tevi sauc, man zināms, jo nācās to uzzināt, pašam negribot...

Šaurie redzokļi kā divi punktveida magnēti pievilka viņa acis, un nebija kur patverties.

— Tagad mēs abi pabrauksimies laikā, ja vēlies, vakardienā. Bet varbūt rītdienā? Skat, šis daikts sadalīts stundās, dienās, mēnešos. Griez pa kreisi, būsi pagātnē, pa labi — nākotnē. Nu, tad braucam? Ha, es jūtu, tu gribi tikt rītdienā. Tā pienāks tāpat, un nemaz labāk tev tajā neklāsies ... Aiziet!

Pretsparā sasprindzinājis muskuļus, viņš manīja, ka rats, griezīgi iečīkstēdamies, sāk griezties tā, kā grib šis vīrs. Saļodzījās un izzuda ciešās sienas, bet vīra sejs attālinājās, līdz pārvērtās par bālīnu plankumu un pakārās augstu gaisā kā neaizsniedzams, nespodrs mēness. Pagaisa arī rats, atstājot rokās tikai pretestības spēku. Kaut ko līdzīgu izgudrojis vienīgi fantasts Herberts Velss, viņš nodomāja, baisā ziņkārē gaidīdams, kas būs tālāk. Sejā vēl dvašoja vīra tvanīgā elpa, kad pieri negaidot skāra vēja plūsma. Un ...

Kājas cilājas vieglā gaitā, domas gaisīgas, krāsainas kā tauriņa spārni. Viņš soļo pa meža ceļu, svilpo dziesmiņu. Lauzdamies caur krūmiem, nokāpj gravā, kur starp akmeņiem izlocīdamās tek upīte. Krastā salasa margrietiņas, sakārto pušķī un pārlaipo pāri baltiem oļiem otrā pusē. Šaura taka ved caur biezokni augšā uz ceļa ... Viņš paskatās pulkstenī un atlaižas turpat zālājā, pāri galvai atsviezdams rokas ar puķēm. Klausās, kā, ķerdamās koku galotnēs, nāk vēja brāzma, sapurina lapotni, iekrīt krūmos, sajauc matus un aiz-brāž tālāk, paķerdama līdzi ziedputekšņus, pieneņu pūkas un putnu treļļus. Šobrīd ir tik labi, jo droši zini — augšā ceļa ielokā gaidīs meitene. Piecēlies upītē noskalo seju, saglauž matus, uzcilpo augšā pa taciņu. Un tur jau viņa stāv — smaidoša, ar garajām kājām, liekas, tikko pieskardamās zemei, pasniegusies pretī, lai satvertu necilās lauku margrietiņas.

— Stop! — atskanēja vīra derdzīga balss. — Mēs pagriezām atpakaļ maķenīt par daudz. Bet katram tak var misēties, turot rokās stūri, vai ne? Braucam atpakaļ pavisam nesenā laikā. Tu tak negribēsi grāvmalā ar šo vientiesīgo aitiņu palikt pavisam? . ..

Viņš atkal jauta vīru sev pretim. No piepūles deniņos uztūka dzīslas, bet rats lēnām un nepielūdzami griezās tā, kā gribēja vīrs, kas saucās par Leonu Milzarāju, un, noklakstējis pret nepārvaramu šķērsli, palika drebot sakrampētajos pirkstos. Pavērās plašumi.. .

Viņš sēž savā superžigulī. Mašīna ar bultas noteiktību trauc pa šoseju, plaukstās rotaļīgi guļ stūre, matētajā panelī spīguļo tahometrs un citi mēraparāti. No augšas viņā slīpi noraugās grozāms spogulītis. Mašīnā ir silti, mājīgi, pietiek nospiest taustiņu, un atskan klusināta mūzika. Sarežģītā, pēc jaunākajām dizaina atziņām aprobētā konstrukcija pakļaujas niecīgākajai roku kustībai. Viņam pieder ātrums, un viņš ir noteicējs par laiku. Tahometra šautra lavās pāri simtam, un arī garastāvoklis ceļas. Šobrīd ir tik labi, jo droši zina — vairs tikai dažu kilometru attālumā pie ieejas bērnu spēļu laukumā gaida Linda. Vēl doma lāgā nav aizlidojusi līdz viņai, kad mašīna jau klāt. Viņš atšauj durtiņas. Spilgti ģērbusies, ar košu smaidu lūpās, ietinusies smaržu mākonītī, Linda noslīgst viņam blakus uz sēdekļa, apvij rokas ap kaklu. Kutinot ar mēles galiņu ausi, čukst:

— Ai, Mik, tagad mums abiem pieder tālumi!

Ar vieglu klakšķi aizcērtas durtiņas, mašīna

nemanāmi uzsāk skrējienu. Dzied riteņi, sekundēs aprīdami metrus, minūtēs sagremodami kilometrus.

— Kurp tu mani ved?

Viņš vēro ceļu, bet saskata arī Lindas virs ceļ-

galiem atsegtās kājas. Viņas matu šķipsna skaras pie vaiga, un tīksmi gurst prāts no ātruma un siltā tuvības strāvojuma. Par atbildi viņš tikai viszinoši pasmaida ar lūpu kaktiņu, un Lindai tāpat ir skaidrs, ka brauc uz turieni, kur pati vēlas.

Viņš ilgi gaidījis šo dienu, kad varēs Lindu aizvest uz visām tām vietām, kur viņa grib . . . Svītrains plīša tīģeris mašīnas aizmugurē sasprindzis lēcienam un lido ar 120 kilometru ātrumu stundā. Arī viņš ir gaidu pilns, un muskuļi vibrē nepacietībā. Ceļa līkumos Lindas augums cieši piekļaujas plecam, bet arī taisnā gabalā mašīnu var paraut sāņus un izjust ašu pieskārienu. Viss, kas atrodas mazajā, izolētajā, uz priekšu joņojošajā pasaulītē, ir viņa varā, un vienīgi viņa auss saklausa kloķvārpstas rāmo baritonu, kas piedod toni arī riteņu monotonajam kvartetam, riepu spalgajam falsetam pagriezienos, velkošā tilta surdi-nētajai dūkoņai. Viņš lieliski pārzina visu instrumentāciju kopumā un atsevišķi. Zina, ko vērts kopskanējums un katras nostādītās balss partija, tīksmi bauda skaņas, jo saprot, ka dažam labam braucējam mehāniskais auto orķestris tik saldi nemaz nespēlē, drīzāk gan čīkst kā zābaks, par kuru nav godīgi samaksāts kurpniekam. Tāpēc labi zina arī, ko maksā vairāku gadu atteikšanās no mūsdienu civilizācijas labumiem, gaunerīgā taupībā, nozogot sev pat vasaras sauli un gaisu, nolaužot projektu kantorī vakaros pa vairākām virsstundām. (Pat sievietes glāstu sev liedzot, jo dažkārt piedzīvojis, ka pieticīgi ģērbusies mīlestība bez rocības tikusi atraidīta.) Šos gadus atsver tādas sievietes kā Linda acu mirdzums un smaids, reibinošā varas un lidojuma izjūta pie stūres. Jā, ir bijis vērts, un, dzejnieka vārdiem runājot, «atteikšanās vientulībā ir jau diezgan ilgi būts ...».

— Vai tev ir labi? — viņš jautā, kad ceļa līkumā Linda atkal piekļaujas.

— Man vienmēr licies, ka nekas nav jaukāks uz pasaules kā saritināties gultā siltās segās un laizīt saldējumu. Bet šitā — vārdos nemaz nevar izteikt. Cik daudz dzeltenu lapu lido! Kā mazas, virpuļojošas saules. Redz, viena nupat iesitās logā! Par ko tu domā?

Viņš pamet skatienu uz rudenīgo, vienādi apcirpto koku rindu abās ceļa pusēs.

— Par dāvanu tev ...

— Tu jau man dāvini šo ceļu ar liepām, tiltus un tuneļus, pilsētas, kuras neesam vēl redzējuši, un ...

— ... mūsu «mājīgo ūķīti».

— Jā, arī to.

Savādi, viņš domā, iesēdusies mašīnā, Linda kļūst romantiķe. Agrāk, liekas, neko tādu nemanīja.

— Pēc stundas ceturkšņa būsim klāt.

Linda brīnās, cik ātri aizskrējis laiks.

«Mājīgajā ūķītī», kafejnīcā, kas paslēpta tālu no

pilsētas jūras kāpās un ir brīnums jau tāpēc vien, ka ar kājām vai autobusu te grūti nokļūt, viņi apsēžas krēslainā nišā pie divvietīga galdiņa. (Pirms kāda mēneša jau abi te sēdējuši. Tad ceļš — toreiz brauca ar autobusu — likās neērtību pilns, taču Lindas izgudrotais «mājīgā ūķīša» nosaukums tā arī palicis.) Pamazās zālītes pustumsā kā putna spārns noplaiksni apkalpotājas baltā virsvalka mala. No citām nišām atplūst klusa balsu murdoņa, cilvēkus neredz. Karafē uz galdiņa tumši atviz konjaks, kūp violeti kafijas garaiņi. Ir divi vien ... Paceļ glāzītes. Viņš dziji ielūkojas Lindas zilajās, no paplašinātajiem redzokļiem satumsušajās acīs un, it kā atklādams tajās paslēptu noslēpumu, saka:

— Tu man visa esi pēc Diora.

Linda noliek glāzīti, jautājoši skatās.

— Nesen es šķirstīju kādu vīriešiem domātu ārzemju žurnālu ar sieviešu attēliem. To formas atbilda jaunākās franču modes standartiem, dažām gan ar novirzēm.

— Un manas? — jautā Linda.

— Tev noslieču nav.

— Kā tu tik droši zini?

Viņas acīs dejo koķetērijas velniņš. Viņš pastiepj kājas zem galda un cieši saspiež viņas potīti.

— Es visu zinu.

— Vai tiešām visu?

— Jā, un galvenais to, ka vīrietim neko vairāk nevajag kā mazliet brīva laika, mazliet brīvas naudas, 80 zirgu spēkratus un tādu sievieti kā tu ...

— Un vēl mazliet mīlestības, vai ne?

— Nu, bez šaubām, mazliet mīlestības ... Lieliem malkiem arī mazliet mīlestības ...

Viņš izdzer glāzīti un ķeras pie karafes. Linda savējai uzplāj plaukstu.

— Bez šaubām, kur nu tev, tādam lielam vīram,

dzert maziem malkiem! Bet konjaka gan pietiks. Tev vēl jāved mani mājās.

Viņš pārliecas galdam, pieplok Lindas rokai ar lūpām un dziļi caur nāsīm krūtīs ievelk elpu.

— Tās ir Šanēļa smaržas?

Linda atrauj roku un domīgi skatās uz sava zelta gredzena briljanta actiņu.

— Tādus parfīmus man neviens nekad nav dāvinājis.

Izdzēris glāzīti, viņš ar sparu noliek to uz galdiņa.

— Būs arī tādas smaržas... Šovakar mājās tevi gaida mazs pārsteigums. Un būs jau nogar-laikojies.

— Pārsteigums un nogarlaikojies?

— Jā. Laukā jau laikam tikpat tumšs kā šeit, mums labāk pasteigties.

Viņš paliek zem kafijas tasītes naudas zīmi, pārpalikums ir cēla pateicība «mājīgā ūķīša» saimniecei.

Vēlā rudens pēcpusdiena jau sliecas uz nakti. Viņi iekārtojas mašīnā. Viņš ieslēdz starmešus un, pirms noklikšķ starteris, piemiedz spogulītī ar aci plīša tīģerim. Līņā... Ir silts, un šosejas noskalotā mugura kūp. Derētu braukt mērenāk, bet šī diena ir izcila, un tai piedien ātrums. Šaudīgās starmešu acis izrauj no ceļmalas tumsas vientuļu māju pelēkos stāvus ar zvērojošām logu blise-nēm, izaug un pazūd koku mestie ķeburainie ēnu raksti. Garām brāž divu gaismas kūļu atdzīvinātie dzeltenie lapu viļņi. Pretimskrejošo auto prožektori reizēm iekož acīs. Linda noliec galvu uz viņa pleca un piever plakstus. Gaisa vilnim nožvākstot, mašīnas joņo garām, kā atvadoties pamirkšķina ar pakaļējām signālugunīm un nozūd, lai atkal sastaptos citā laikā uz citiem ceļiem. Nerimtīgs motora spēks nes braucējus pretī pilsētai, virs kuras virgo sārta reklāmu un elektrisko spuldžu blāzma. Mašīnas labās puses riteņi skar šosejas malu, kur asfalts pāriet noblietētā grants uzbērumā. Pretstraumes pretestība tā mazāk izjūtama un ir drošāk. Žvīkst riepas, tikko dzirdami dūc motors, stūre rokās šūpojas ar juveliera precizitāti. Un negaidot jutīgā saite, kas vadības mehānismu vieno ar cilvēku, tiek pārrauta. Mašīna nesas virsū pēkšņi ceļmalā izaugušai melnai masai, tā draudīgā ātrumā izaug par blīvu, četrkantīgu sienu. Viņš spēji sacērt stūri pa kreisi, neaprēķināts spēks pamet abus braucējus pa labi... Linda iepleš acis un ar nagiem sāpīgi ieķeras viņam bicepsā. Mašīna jau atkal vienmērīgi turpina gaitu.

— Kas tas bija? — Linda jautā, kārtodama matus.

— Nekas, nekas, — viņš āti i runā, — tu tikai neuztraucies, vēl pasnaud, drīz būsim galā!

Linda palūdz cigareti, viņš izrauj no kontakta elektrisko piededzi, dod aizsmēķēt. Rokas rāmi guļ

uz stūres.

Un tad viņi ir mājās. Iebrauc mašīnu garāžā, un lifts tos uzvizina līdz ceturtajam stāvam. Gaitenī pretim izskrien pārsteigums — dzeltens Siāmas kaķis. Linda sasit plaukstas un saķer dzīvnieku rokās. Degunu viņai kutina īsā, spīdīgā spalva, kā ogle apsvilkušais purniņš tā vien prasās, lai nobučo. Viņš visu sakārto tējas dzeršanai. Pie galda laipnīgais Siāmas briesmonis, uzmeties Lindai uz pleca, vēro, kā cilājas tējas un krējuma kanniņas, karotītes, tasītes, un labsajūtā izlaiž nagus. Kad asie dzelksnīši izcērtas līdz ādai, Linda sažņaudz kaķim ķepas un nosviež to uz grīdas.

— Tas aziāts tevi pavisam nomocīs, — viņš saka.

— Lai. Tomēr tā ir eksotika. Lasīju, ka ārzemēs kāda aktrise visur nēsā uz pleciem mazu kroko-dilēnu. Paldies tev par dāvanu!

Viņa pieliecas un noskūpsta Miku uz vaiga, tas satver Lindu aiz elkoņa, pievelk tuvāk un, grimdams viņas matu biezoknī, izliec lūpas ierastā čukstā.

Guļamistabā vēl neizģērbusies Linda ieprasās, lai parādot viņai «vīriešiem domātās bildes par sievietēm». Viņš parakņājas uz naktsgaldiņa sasviestajā žurnālu kaudzītē un starp spilgti izkrāsotiem automašīnu modēju attēliem atrod prasīto. Linda uzmanīgi pēta slaidos, atkailinātos sieviešu ķermeņus ar smalki aprēķinātiem gūžu, stilbu un krūšu izmēriem, šķelmīgi palūkojas viņā pār žurnāla malu.

— Met projām! — Nepacietīgi un aizsmakusi skan viņa balss.

— Ā, tev labāk patīk oriģināls! — Linda iesmejas.

Ar nesavaldīgu kustību viņš apskauj Lindu, izraudams žurnālu, pagūst vēl nodzēst stāvlampas gaismu. Krītot uz grīdas, švīkst Lindas drēbes.

— Kas tas bija? — pavisam negaidot viņu pārsteidz Lindas jautājums.

Atmetis galvu, viņš nikni skatās sejā, kas tumsā liekas sarāvusies mazāka.

— Kas? Par ko tu runā?

— Man rādās kādas šausmās pavērtas acis ... tur uz ceļa.

— Nerunā, nerunā tagad, mazo muļķīt...

Ar lūpām viņš cenšas aizslēgt tai muti, bet rokas vairs nekļauj vingro sievietes ķermeni, tajās atkal iegūlis smagais laika rats.

— Es gribu, lai tu viņai atbildi! Ak nevari?! — atskanēja balss.

Zobu griešanai līdzīgā rata skrapstoņa aizrāva viņu atkal par dažām stundām laikā, kad abi ar Lindu tie brauca mājās no mazās kafejnīcas. Koki ceļmalā drebinās vēja skavās, un mašīna traucas cauri ēnu tunelim, ar starmešiem kā pīķiem uzdurdama krītošās dzeltenās lapas. Labās puses riteņi precīzi nomērījuši robežu, kur asfalts saiet ar noblietēto grants uzbērumu. Linda ar galvu viegli atbalstījusies uz pleca. Viņš mašīnu izjūt kā dzīvu būtni, ar kuru saaudzis vienā veselā, bet tad prožektora stars uzduras kaut kam neparedzētam. Pieaugot augstumā un platumā, izrādās, tas ir ceļmalā apstādināts traktors. Turpat līdzās, smieklīgi plātīdams rokas, uztraukts skraida cilvēks. Sekundes aprij pēdējos metrus, nupat jāgriež stūre pa kreisi, bet viengabalainā kopības sajūta ar mašīnu zudusi. Tikai kāds simtdaļmirklis šķir no kāpurķēdes malas, kad rokas atkal valda pār stūri un, apmetusi loku, mašīna aizbrāž tālāk.

— Kas tas bija? — uztrūkusies no snauda, jautā Linda, bet viņš veras mazajā atpakaļskata spogulīti un redz tikai tumsu, tumsu ...

Ietriekdams pa pirkstiem, laika rats drebot sastingst. Viņš pārliecas tam pāri, grasās satvert pretimstāvošo vīru, bet rokas nosnaikstās tukšumā, galva atsitas pret stiklu.

Atkritis atpaka| sēdeklī, atjēdzās, ka sēž savā superžigulī un pamatīgi sāp sasistā piere. Atslāba saspringtie kakla muskuļi, pirksti atbrīvojās no stūres, kura līdz pēdējai iespējai bija sagriezta pa kreisi. Atgrūda durtiņas, izlocīja augumu ārā no mašīnas, viena kāja līdz potītei iegrima peļķē, otra atdūrās pret nolaidenu zemes valni. Šļūdzē-dams atpakaļ un ķerdamies mitrajos zāļu stiebros, uzrāpās uz ceļa, atspiedās pret koku. No atšķeltas mizas liepas červeļainajā stumbrā lāsoja lipīga sula, dažus metrus tālāk riteņu protektori ceļmalas uzbērumā iegriezuši šķērseniskas sliedes. Ceļa otrā pusē noblietētajā grantī saskatīja kāpurķēžu rakstu... Tā pati vieta... Strauji sagriezis stūri pa kreisi, viņš bija ietriecies pretējā ceļmalas kokā un noslīdējis pa uzbēruma malu lejā, kur, pakaļējos riteņus pametusi gaisā, mašīna nu gulēja kņūpus. Vēl no asfalta nenoskalotā putekļu kārtiņa glumēja gļetā putriņā, kad, lietum līstot, viņš steidzās no darba uz māju, nez kāpēc tomēr izmezdams līkumu pa to pašu ceļu, kur brauca ar Lindu vakar, garām tai pašai vietai, kur gandrīz uzskrēja virsū traktoram. Paša traktora šeit sen vairs nebija, un kāds nelabais viņu dīdīja te braukt, lai gluži neapzinīgi izdarītu tādu pašu

rāvienu sāņus kā vakar, tikai neveiksmīgāk. Jāsteidzas, jāsteidzas uz māju, tikai šoreiz jābrauc prātīgāk, tā jau var dabūt galu! Viņam jāsteidzas, lai varētu apklusināt Lindu, ar savām rokām, lūpām, skatienu, visu savu vīrietisko kaisli apslāpēt urdīgos vārdus. Viņš nokāpa lejā, rūpīgi aplūkoja mašīnu no visām pusēm. Par laimi, iebuktēts tikai priekšējais aizsargstienis, arī lukturis būs jānomaina. Nosēdās pie stūres, ar kāju sataustīja no aizmugures atlēkušo tīģeri, pasita pret celi un pār plecu aizlidināja atpaka|. Paraustīja ātruma pārslēgšanas sviru, pakustināja stūri, spogulītī ieraudzīja savu seju, cieši ieskatījās, neiecietīgi sagrieza spogulīti sāņus. Pietiks blenzt, tā jau dulls var palikt! Cik ilgi bija tā kluknējis nemaņā? Minūti, piecas, varbūt veselu pusstundu? Rokas un mašīnas pulksteņi rādīja dažādu laiku ... Jātiek augšā uz ceļa. Ieklausījās. Abos virzienos pa šoseju brauca vieglās mašīnas. Te lejā viņu nevarēja pamanīt. Tālumā bija dzirdama dobja rūkoņa, tā pieauga žvakstošā, metāliskā rēkoņā un spēji apklusa. Augšā pašā ceļa malā stāvēja traktors, un kombinezonā ģērbies vīrs, izkāpis no kabīnes uz kāpurķēdes, vērās lejup.

— Ei, vai nepalīdzēt?

Viņš skatījās traktorista izbrīnītajā, līdzjūtīgajā sejā un klusēja.

— Kā tad tu, draudziņ, tā? Vai neuzraut tevi augšā? — vīrs atkārtoja un, izslējies uz debesu fona, likās neaizsniedzams.

Nesakot ne vārda, viņš tikai pamāja ar galvu. Vīrs sāka rīkoties, pasvieda lejā troses galu, un viņam nekas cits neatlika kā satvert to un lūkot piestiprināt mašīnas priekšējam stienim. Kad

žigulis, pārspēka rauts, uzsvempās uz šosejas, traktorists nolēca zemē, izvilka no kabatas saņurcītu «Prīmas» paciņu un piedāvāja smēķi. Abi uzvilka pa dūmam.

— Tad tādas tās lietiņas. Labi, ka izspruki sveikā ... Autiņam tikpat kā nekādas vainas. — Vīrs lietpratīgi pataustīja cietušo lukturi, pārvilka ar nagu pāri izlocītajam niķelim. — Vakar šai pašā vietā sabrauca mūsu Leoniņu. šim noslāpa motors, arī signālugunis bija apdzisušas, un tumsā kāds norāva garām tā, ka notrieca nabagu no kātiem. Neesat dzirdējis?

Neatbildot viņš aizsvieda smēķi un iebrauca ar roku kabatā, lai sameklētu maku. Traktorists saprata.

— Pusstopam? Tas jau ģeldētu, tikai šoreiz tāpat. Nevelc tak laukā ...

Viņš atgrūda roku atpakaļ, izrāva atkal ārā un, piegājis vīram cieši klāt, ieskatījās viņa gaišajās bezskropstu acīs. Satvēris aiz eļļainā kombinezona pogas, pievilkās tuvāk un teica:

— Nedrīkst ar kāpurķēdēm žļampāt pa šoseju, saproti, nedrīkst bojāt segumu! Vai skaidrs? Par to var ... var ...

Traktorista acis, plakstiem nemirkšķinoties, raudzījās ziņkāri un vientiesīgi kā puikam.

Vēlāk, vadot mašīnu pa pašu ceļa vidu, saliecies uz priekšu tā, ka zods gandrīz skāra stūri, pikti, lai norītu kaklā iestrēgušo kamolu, atkārtoja: — Nejēgas, ļempauši... nedrīkst, nedrīkst ārdīt ceļa segumu!

SATURS

Saulriets .

Kas aizstāvēs Sviķi Sods .... Divi, kas nobijās . Kāds rudenigs sveiciens Bet sniegs bija tik balts Maza pasēdēšana Divi vien .

Novirze .

Валдис Индрупс (Валдис Эдуардович Бекерис) ТРУДНЕЕ ЧЕМ ЛЮБОВЬ Рассказы

Издательство «Лиесма» Рига 1977 На латышском языке Художник Антония Лутере

HB № 1045 Valdis Indrups (Valdis Eduarda d. Beķerls) GROTAK PAR MĪLESTĪBU

Redaktore E. Grīnberga. Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktore J. Mazure. Korektore A. Giptere.

Nodota salikšanai 1976. g. 14. septembri. Parakstīta iespiešanai 1977. g. 3. februāri. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 70X100/32. 4,25 fiz. iespiedi.; 5,53 uzsk.

iespiedi.; 5,12 izdevn. I. Metiens 15 000 eks. JT 02218. Maksā 46 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 119/28226-Do-1035. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu iirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa* Rīgā. Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 4134.

Content

Indrups Valdis Grūtāk par mīlestību

SAULRIETS

KAS AIZSTĀVĒS SVIĶI?

SODS

DIVI, KAS NOBIJĀS

KĀDS RUDENĪGS SVEICIENS

BET SNIEGS BIJA TIK BALTS

MAZA PASĒDĒŠANA

DIVI VIEN

NOVIRZE

SATURS