Ficdžeralds Frensiss Skots

Ir maiga nakts.

Frensiss Skots Ficdžeralds

Ir maiga nakts.

Ne gaismas blāznuma,

Vien zvaigžņu stari zaļai tumsai cauri laužas,

Kā viegla nopūta pie sūnu takām glaužas.

Dions Kitss Oda Lakstīgalai

PIRMĀ GRAMATA SLIMĪBAS VESTURE

1917—1919

1

1917. gada pavasari, kad ārsts Ričards Daivers pirmoreiz ieradās Cīrihē, viņam bija divdesmit seši gadi — vīrietim pats skaistākais vecums, kad jāsteidz vēl izbaudīt puiša kārtas privilēģijas. Dikam tie bija skaistākie gadi, kaut ari iekrita kara laikā; viņš pats jau bija pārāk vērtīgs un viņa kapitālieguldījumi pārāk prāvi, lai viņu frontē nošautu. Vēlāk viņam likās, ka pat šai rezervātā viņš nav juties īsti drošībā, bet gluži pārliecināts par to viņš gan nebija, tāpēc reiz 1917. gadā tikai smējās par šādu iedomu un kā aizbildinādamies vēl noteica — viņam karš esot gājis secen. Departaments viņu bija sūtījis uz Cīrihi pabeigt studijas un iegūt zinātnisko grādu.

Šveice bija sala, no vienas puses to apskaloja draudīgās bangas, kas vēlās šurp no Gorīcijas, bet no otras — Som-maš un Ēnas mutuļojošie ūdeņi. Reizēm šķita, ka kantonā daudz vairāk ir sabraucis aizdomīgu tipu nekā slimnieku, bet tas tikai tā šķita, — tie, kas sačukstējās Bernes un 2e-nēvas mazajās kafejnīciņās, tikpat labi varēja būt briljantu uzpircēji vai apkārtceļojoši aģenti. Vienalga, kas viņi bija, katrs redzēja pusceļā starp dzidrajiem Bādenes un Neišate-les ezeriem cits citam pretī smagi velkamies garus vagonus, kas veda mājup tos, kuri pataisīti akli vai palikuši ar vienu kāju vai roku, vai tikai kaut kādus pusdzīvu cilvēku rumpjus. Alus krodziņos aiz letēm un veikalu skatlogos izliktie krāsainie plakāti rādīja, kā 1914. gadā šveicieši sargājuši savas robežas: kalnzemes jaunekļi un sirmgalvji spīvā naidā raugās lejup uz franču un vācu rēgiem; plakātu nolūks bija iepotēt šveiciešiem to pacilājošo apziņu, ka tais dienās ari viņus nav saudzējusi slavas sērga. Kamēr slaktiņš turpinājās, plakāti izbalēja, un, kad Savienotās Valstis pēkšņi iejaucās karā, neviens nebija tā izbrīnīts kā šī mazā republika, mazā Eiropas māšele.

Diks Daivers ap to laiku jau iztālēm bija redzējis karu: viņu, Roda stipendiātu no Konektikutas štata, 1914. gads pārsteidza Oksfordā. Atgriezies dzimtenē, viņš vēl gadu mācījās Džona Hopkinsa koledžā, iekams pabeidza kursu. 1916. gadā Diks ieradās Vīnē, jo baidījās, ka lielais Freids, ja vien viņš nepasteigsies, varētu krist par upuri lidmašīnas bumbai. Jau tolaik Vīne bija tikpat kā izmirusi, tomēr Dikam izdevās sagādāt ogles un petroleju, lai varētu mitināties savā paspārnē — ieliņā, kur atradās sieviešu klosteris, un sacerēt pamfletus, ko pēc tam pats iznīcināja, bet vēlāk, no jauna uzrakstījis, lika pamatā grāmatai, kuru nodrukāja Cīrihē 1920. gadā.

Gandrīz katram dzīvē pienāk laiks, kad itin viss pašķiras un pats sev liecies kā varonis; arī Dikam Daiveram šāds laiks bija pienācis. Vispirms jau viņam nebija ne miņas par savu pievilcību, viņš bija iedomājies, ka jebkurš vesels jauns cilvēks pārdzīvo tādas pašas jūtas un liek tās pārdzīvot citiem. Pēdējā gadā Ņūhavenā kāds viņu bija nosaucis par «luteklīti Diku» — un tas viņam neizgāja no prāta.

— Luteklītis, baltrocītis, redzi, Dik, kas tu esi, — viņš klusiņām sev sacīja, staigādams pa krēslaino istabu, kamēr krāsnī beidza gruzdēt pēdējā pagale. — Trāpīgi pateici, draugs. Kā līdz šim neviens to nebija pamanījis!

1917. gada sākumā, kad ar oglēm bija gaužām trūcīgi, Diks sadedzināja krāsnī gandrīz visas savas mācību grāmatas — to bija sakrājies kāds simts; un ikreiz, bāzdams grāmatu ugunī, viņš klusībā nosmīnēja, apzinādamies, ka visu derīgo, kas bijis šai grāmatā, tagad glabā viņa atmiņa, un vēl pēc pieciem gadiem viņš zinās pārstāstīt grāmatas saturu, ja vien tas būs stāstīšanas vērts. Uzrāvis uz pleciem grīdas paklājiņu, tomēr pārsalis, viņš ik pa brīdim notupās pie krāsns un atdeva liesmām nākamo sējumu tai apbrīnojamā mierā, kāds piemīt gudriem vīriem un ir bezmaz vai debesu svētlaime zemes virsū; bet, kā tūlīt redzēsim, itin drīz šim mieram pienāca gals.

Ja pagaidām tas vēl nebija noticis, par to viņš varēja pateikties rūdījumam, ko bija guvis Ņūhavenas stadionā, pieveikdams apli pēc apļa, un tagad vēsajās ziemas peldēs Donavā. Viņš mitinājās vienā dzīvoklī ar Elkinsu, sūtniecības otro sekretāru, un viņus apciemoja divas jaukas meitenes . . . atnāca un aizgāja, bet tālāk viņi abi netika, tāpat kā ar sakariem sūtniecībā. Runādams ar Edu Elkinsu, Diks pirmoreiz sāka šaubīties, cik dziļi viņš pats spēj domāt, un brīžiem jau likās, ka viņš ar savu domāšanu daudz neatšķiras no Elkinsa — Elkinsa, kurš nosauks visus aizsargus, kādi pēdējos trīsdesmit gados spēlējuši Ņūhavenas futbol-komandā.

«Un luteklītim Dikam neklājas būt tikai vienam no spējīgajiem jaunekļiem, kādu te nav mazums; viengabalainu raksturu viņš uzskata par trūkumu, ir jābūt kādam robiņam. Un noteikti vajadzēja, lai dzīve iecirstu pa robiņam — ne jau nu slimību vai nelaimīgu mīlestību, vai mazvērtības kompleksu, kaut gan butu interesanti sevi pāraudzināt, izņemt bojāto detaļu un ielikt jaunu, labāku.»

Viņš pats sevi izsmēja, nosaukdams šādus spriedelējumus par «amerikāniskiem», par tukšu grabēšanu, tieši ar vārdu «amerikānisks» apzīmēdams mēļošanu, kas neprasa smadzeņu piepūli. Tomēr viņš pats skaidri apzinājās, ka aiz viņa rakstura viengabalainības slēpjas kāda nepilnība.

«Mans bērns, labākais, ko es tev varu novēlēt, ir mazdrusciņ nelaimes,» tā Tekerija «Rozē un gredzenā» saka feja Melnā Nūjiņa.

Dažkārt viņš lūkoja sevi attaisnot: «Vai es esmu vainīgs, ka Pīts Livingstons todien bija ielīdis ģērbtuvē un velti viņu izmeklējās pa malu malām? Un stipendiju dabūju es, citādi nemūžam to nebūtu dabūjis, jo gandrīz neviens no lēmējiem man nebija pazīstams. Pīts bija īstais kandidāts, ne jau viņam, man toreiz vajadzēja slapstīties ģērbtuvē. Varbūt es tā arī būtu darījis, bet man ne prātā nebija nācis, ka mani varētu izraudzīt. Taču kāpēc pēdējās nedēļās Mer-sers bija pasācis diendienā iegriezties pie manis? Jā, jā, izredzes man bija, un es to zināju. Tā man būtu bijusi laba mācība, ja es pats visu sabojātu, izdomādams sev vēl kaut kādu «kompleksu».»

Cik reižu pēc lekcijām koledžā viņš šo jautājumu nebija apsvēris ar saprātīgo jauno rumāni, kurš viņu mierināja: «Nav pamata domāt, ka Gētem būtu bijis kāds «komplekss» tādā nozīmē, kā mūsdienās to saprotam, vai arī,

U

teiksim, tādam cilvēkam kā Jungs. Tu neesi filozofs romantiķis, tu esi zinātnieks. Tev vajadzīga atmiņa, neatlaidība, griba un vispirms attapība. Ja nepratīsi sevi novērtēt, pats sev ļaunu nodarīsi. Es pazinu kādu puisi, kurš veselus divus gadus pētīja armadilu smadzenes, iedomādamies, ka agri vai vēlu armadilu smadzenēs tieši viņš ieraudzīs kaut ko vairāk, nekā līdz šim ieraudzīts. Un katrreiz abi strīdējāmies par to, vai viņam izdosies cilvēku zināšanu robežu pavirzīt tālāk, un es viņam teicu — nav izraudzīts īstais temats. Un kas notika? Viņš aizsūtīja savu rakstu uz medicīnas žurnāla redakciju, un to noraidīja — tikko bija saņemtas kāda cita autora tēzes par to pašu tematu. Attapības pietrūka.»

Kad Diks ieradās Cīrihē, viņam nebija gluži tik daudz Ahileja papēžu, lai ar tiem iztiktu simtkājis, tomēr pietiekami daudz — ilūzijas par neizsīkstošu enerģiju un nesalaužamu veselību, un par to, ka labais cilvēkā ir pārsvarā; tās bija visas tautas ilūzijas, radušās no izceļotāju vecvec-māmuļu meliem, kuras jau šūpļa dziesmiņā paudušas, ka vilki esot tālu, tālu no būdiņas durvīm. Pēc disertācijas aizstāvēšanas Dikam bija jābrauc uz Bar-sur-Aube, kur tolaik veidojās neiroloģiskā nodaļa. Francijā darbs viņu pievīla, jo tur viņš bija vairāk administrators nekā ārsts. Toties iekrita vaļas brīži, un viņš pabeidza savu nelielo mācību grāmatu un savāca materiālu nākamai iecerētai grāmatai. 1919. gada pavasarī viņš demobilizējās un atgriezās Cīrihē.

Viss līdz šim uzrakstītais izklausās pēc biogrāfijas, lai arī nav radusies tā patīkamā nojausma, ka varoni gaida sarežģīts un interesants liktenis un viņš jau dzird tā aicinājumu, tāpat kā ģenerālis Grants to dzirdēja, nīkdams savā sīkpreču pārdotavā Galēnā. Bet liksim prātus mierā — Dika Daivera stunda nu ir situsi.

2

Bija drēgna aprīļa diena, mākoņu strēles slīpi stiepās pāri Albishornam un ezeram, kas seklajās vietās gulēja gluži rāms. Cīrihē daudzējādā ziņā atgādina Amerikas pilsētas. Jau šajās pāris dienās, kopš Diks bija ieradies no Francijas, viņam kaut kā pietrūka, drīz viņš pats atskārta, ka pietrūkst noslēgtības sajūtas, kāda pārņem, staigājot

pa franču ieliņām, kad tu staigā un tev šķiet, ka aiz šim ieliņām nekā vairs nav. Cīrihē vienmēr jādomā, kas atrodas ārpus pilsētas, — māju jumtiem pāri skatiens aizklīst līdz zvārguļu piešķindinātajām kalnu ganībām un vēl tālāk līdz kalnu uzkumpušajām mugurām — pati daba neatlaidīgi tiecas augšup, pretī debesīm, kādas mēdz būt vienīgi skatu kartēs. Alpu pakājē, rotaļu un troses dzelzceļu, karuseļu un kluso, saskanīgo zvārguļu valstībā, tu, cilvēks,

Iūties, kā citā pasaulē nokļuvis, turpretī Francijā vīnogulāju stīgas gandrīz vai tinas ap kājām. '

Reiz Zalcburgā Diks bija izjutis, kā viņu savā varā paņem mūzikas — nopirktas vai aizgūtas mūzikas gadsimts; un reiz Cīrihes universitātes laboratorijās, vērīgi pētīdams smadzeņu garozu, viņš bija juties drīzāk kā rotaļlietu izgatavotājs, nevis kā jauneklis, kurš nupat pirms pāris gadiem kā viesulis bija izjoņojis cauri Hopkinsa vecajam mācību korpusam un kuru pat gigantiskā Kristus ironiskais skatiens vestibilā nebija spējis samulsināt.

Tomēr viņš bija nolēmis vēl divus gadus palikt Cīrihē, jo prata novērtēt rotaļlietu meistara darbu, kas prasa bezgalīgu precizitāti, bezgalīgu pacietību.

Un tagad viņš bija ceļā uz Cīrihes ezeru, uz Domlera klīniku, lai tiktos ar patologu Franci Gregoroviusu. Francis bija dzimis Vo kantonā, dažus gadus vecāks par Diku, dzīvoja turpat klīnikā un viesi sagaidīja pie tramvaja pieturas. Izskats viņam bija iespaidīgs — melnīgsnēja Kaliostro seja un svētā acis; šī bija jau trešā Gregoroviusu paaudze — viņa vectēvs bija Krepelīna skolotājs jau tos laikus, kad psihiatrija vēl atradās bērna autiņos. Francis bija augstprātīgs, ātras dabas un drusku aprobežots — pats iedomājies, ka viņam ir hipnotizētāja spējas. Ja arī dzimtas sākotnējais talants bija nedaudz gājis mazumā, no Franča neapšaubāmi iznāktu labs klīnicists.

Tiklīdz abi iesēdās mašīnā, Francis uzsāka sarunu:

— Pastāsti, ko pieredzēji karā. Droši vien ari tu tagad esi pavisam cits cilvēks. Pēc skata gan nevarētu teikt. Tāds pats rudmatis, seja arī nav novecojusi, kā jau amerikānim.

— Karā es neesmu bijis, — Diks teica. — No manām vēstulēm tev vajadzēja to noprast.

— Tas vēl neko neizšķir... Pie mums ārstējas kontuzētie, kuri tikai iztālēm dzirdējuši gaisa trauksmes sirēnu. Ir pat tādi, kuriem pieticis ar to, ko avīzēs lasījuši.

— Nestāsti nu aplamības.

— Varbūt tās arī ir aplamības, Dik. Bet šī klīnika ir domāta naudīgajiem, un šeit nelieto vārdu «aplamības». Saki godīgi — tu brauci pie manis vai pie tās meitenes?

Abi iesānis saskatījās. Francis divdomīgi pasmīnēja.

— Protams, sākumā visas vēstules gāja caur manām rokām, — viņš norūca īsta dziednieka basā. — Tiklīdz manīju pavērsienu, aiz smalkjūtības tās vairs neuzplēsu. Patiesībā tā bija tava slimniece.

— Tātad viņa ir vesela? — Diks jautāja.

— Pilnīgi vesela. Es viņu ārstēju, taisnību sakot, es ārstēju gandrīz visus slimniekus no Anglijas un Amerikas. Iesaukuši mani par dakteri Gregori.

— Pagaidi, es tev izstāstīšu, kā bija ar to meiteni. Patiesībā esmu viņu redzējis vienu vienīgu reizi. Tai dienā, kad ierados atvadīties, pirms braukšanas uz Franciju. Es biju pirmoreiz uzģērbis uniformu un jutos kā svešā ādā ielīdis — sveicināju ierindniekus un nekādi nevarēju pierast.

— Kāpēc šodien tev nav mugurā forma?

— Ā! Jau trīs nedēļas, kopš esmu demobilizējies. Un tā es viņu sastapu. Atvadījies no tevis, gāju uz paviljonu ezermalā, kur biju atstājis divriteni...

— Uz ciedru lapeni?

— ... vakars bija brīnišķīgs, atceros, mēness tur virs tā kalna ...

— Virs Krencega.

— ... man pa priekšu gāja slimnieku kopēja un kāda jauna meitene. Ne iedomāties nevarēju, ka šī meitene būtu slima; apjautājos kopējai, cikos iet tramvajs, un gājām tālāk. Likās — tik skaistu meiteni vēl neesmu redzējis.

— Skaista viņa ir vēl tagad.

— Viņa nebija redzējusi amerikāņu uniformu, mēs runājāmies kā jau tādās reizēs, tikai... — Viņš aprāvās, ieraudzījis pazīstamu ainavu tālumā, un tad turpināja: — Tikai man nav tā rūdījuma, kāds ir tev, Franci... man vienmēr ir sāpīgi noskatīties uz skaistu čaulu, zinot, kas zem tās slēpjas. Tā ir visa mūsu pazīšanās... un tad sāka pienākt vēstules.

— Sī pazīšanās viņai bija vienīgais glābiņš, — Francis jau runāja paceltā balsī, — gluži nejaušs pavērsiens. Vai citādi tik nevaļīgā dienā es būtu steidzies tev pretī? Ienāc kabinetā, man ar tevi nopietni jāparunā, pirms jūs abi redzaties. Viņas gan patlaban šeit nav, es viņu aizsūtīju uz

Clrihi iepirkties. — Aizrautībā viņa balss kļuva spalga.

Aizlaidu vienu, bez pavadones un līdzi vēl otru slimnieci, kuras stāvoklis ir daudz nestabilāks. Es tik ļoti priecājos, ka esmu viņu izārstējis, un tu man gluži nevilšus palīdzēji.

Gar Cīrihes ezera krastu mašīna iebrauca auglīgā apvidū, kur zaļas ganības mijas ar lēzeniem pauguriem, pie kuriem slejas baļķu mājiņas. Saule iepeldēja zilajā debesu okeānā, un pēkšņi Diks ieraudzīja Šveices ieleju visā krāšņumā — kur vien ieklausies, jautras čalas un sanoņa, un gaiss tik dzidrs un spirdzinošs.

Profesora Domlera iestādei bija trīs vecas ēkas un divas jaunas, celtas izklaidu starp uzkalniņiem līdz pašai ezermalai. Pirms desmit gadiem, kad lika pamatus, tā bija pati pirmā modernā psihiatriskā klīnika; paviršs vērotājs nenojautīs, ka šeit patvērumu atraduši dzīves salauztie, nepilnvērtīgie, visi tie, kuri apdraud šo pasauli, kaut arī divām ēkām apkārt bija žogs, kas noaudzēts ar vīnstīgām, lai neizskatītos tik augsts. Aiz žoga piesaulē pāris vīriešu grāba kopā salmus; parkā pa celiņiem pastaigājās slimnieki; pavadones, izdzirdējušas mašīnas rūkoņu, piesardzības labad pavicināja baltu karodziņu.

Ievedis Diku savā kabinetā, Francis atvainojās — uz pus-stundiņu jāaizejot. Palicis viens, Diks staigāja pa kabinetu un mēģināja radīt sev priekšstatu par Franci, apskatīdams nekārtīgo rakstāmgaldu, Franča grāmatas un viņa tēva un vectēva grāmatas, kas viņiem piederējušas vai ko viņi paši sarakstījuši, un palielināto priekšteča dagerotipu, kas īstā šveiciešu godbijībā bija piekarināts pie sienas. Kabinets bija piesmēķēts. Atgrūdis vaļā balkona durvis, Diks ielaida istabā saulstaru kūli. Un pēkšņi viņa domas pievērsās meitenei — tai amerikānietei.

Astoņos mēnešos viņš bija saņēmis ap piecdesmit vēstuļu. Pirmajā vēstulē viņa atvainojās un mēģināja taisnoties — Amerikā esot dzirdējusi par daudzām meitenēm, kas sarakstoties ar nepazīstamiem karavīriem. No daktera Gregori dabūjusi adresi, uzzinājusi viņa vārdu un cerot — viņam nebūšot nekas pretī, ja brīdi pa brīdim atsūtīšot kādu vēstulīti ar sveicieniem un tā tālāk, un tā tālāk.

Vēstules bija rakstītas labi pazīstamā stilā, kas aizgūts no «Garkājtētiņa» un «Šķelmes Mollijas», tās bija jautras un sentimentālas epistulas, kādas tolaik Amerikā bija lielā cieņā. Bet tā arī bija vienīgā līdzība.

Vēstules varētu iedalīt divās grupās: tajās, kas rakstītas līdz kara darbības izbeigšanai, nomanāms kaut kas patoloģisks; pārējās — vēl nesen saņemtās rakstījis gluži normāls cilvēks, un tajās pamazām visā pilnībā atklājas rakstītājas iekšējā pasaule. Šīs vēstules Diks bija gaidījis ar nepacietību, jo pēdējā laikā Bar-sur-Aube ikdiena bija kļuvusi visai pelēcīga, — un pat pašās pirmajās vēstulēs viņš starp rindiņām izlasīja daudz vairāk, nekā Francis noskārta.

«Mon capitaine! 1

Kad ieraudzīju Jūs uniformā, nodomāju: cik Jūs esat skaists! Tad es nolēmu je men iiche^1 [2],gan pēc franču, gan pēc vācu modes. Arī es Jums likos glīta, bet to es nedzirdu pirmoreiz, tāpēc pietiks. Ja vēlreiz sadomāsiet braukt šurp nekrietnos un noziedzīgos nolūkos, kas nekādi nesaderas ar džentlmeni, kā esmu mācīta saprast šo vārdu, tad lai dievs Jums ir žēlīgs. Un tomēr Jūs

[2. lpp.]

liekaties mierīgāks nekā tie citi, omulīgs kā tāds liels runcis. Man gan vairāk bijusi darīšana ar izlutušiem memmes dēliņiem. Vai Jūs arī esat izlutis? Kaut kur tādi ir manīti.

Nedusmojiet uz mani, šī ir trešā vēstule, ko Jums rakstu, un nevilcinoties to nosūtīšu, citādi paliks nenosūtīta. Es bieži domāju par mēnesnīcu, un man atrastos ne mazums aculiecinieku, ja tikai mani no šejienes izlaistu.

[3. lpp.]

Man stāstīja, ka Jūs esat ārsts, bet tikmēr, kamēr esat runcis, tikpat nebūs līdzēts. Galva stipri sāp, tāpēc nedusmojiet, ka es vienmēr staigāju ar baltu runci, tas Jums varbūt izskaidros. Es runāju trīs valodās, angļu jau pats par sevi, tātad četrās, un es noteikti derētu par tulku, ja Jūs man palīdzētu iekārtoties darbā tur, Francijā, katrā ziņā es tiktu galā, ja visus sasietu ar siksnām kā tai trešdienā. Bet šodien ir sestdiena,

un Jūs esat tālu prom, varbūt jau nogalināts.

Kādudien atbrauciet atkal, jo es visu mūžu palikšu te, uz šī zaļā paugura. Ja vien Jautu aizrakstīt tētim, kurš man par visiem mīļāks.

Nedusmojiet. Šodien man nav labi. Rakstīšu, kad jutīšos

labāk.

Ar sveicienu

Nikola Vorena

Nedusmojiet uz mani.»

«Kapteini Daiver!

Es zinu, kad nervi tik ļoti satraukti kā man, pašanalīzei nevar nodoties, bet gribas, lai Jums par mani būtu zināms viss. Pērn Čikāgā, kad tas iesākās, varbūt tas nebija pērn, neatceros, pēkšņi vairs nerunāju ar kalponēm un negāju ārā uz ielas, es gaidīju, līdz kāds pateiks, kas ar mani notiek. Tiem, kas to saprata, bija pienākums paskaidrot. Aklais ir jāņem pie rokas un jāved. Taču man kaut ko jau teica, tomēr nepateica līdz galam, runāja tikai pusvārdiem, bet manā galvā jau bija pārāk liels juceklis, lai pati kaut ko secinātu. Bija viens labs cilvēks — kāds franču virsnieks, tas gan saprata. Viņš pasniedza man ziedu un teica — tas esot «plus petite et moins entendue» {.

[2. lpp.]

Mēs bijām draugi. Tad viņš man atņēma ziedu. Es kļuvu vēl slimāka, un nebija neviena, kurš pateiktu, kas ar mani notiek. Ir tāda dziesmiņa par 2annu d'Arku, viņi to mēdza dziedāt, un tas nebija godīgi — man nāca raudiens, jo toreiz ar manu galvu viss bija kārtībā. Vēl man ieteica nodarboties ar sportu, bet tajā laikā sports man nepatika. Un tad kādu dienu biju aizgājusi jūdzēm tālu prom pa Miči-ganas bulvāri, viņi ar mašīnu dzinās pakaļ un beidzot mani panāca, bet es nekāpu

1 Vēl sīkāks un vēl mazāk pieredzējis (franču vai).

2 - 2321 —17

čr)

iekšā. Galu galā viņi ar varu ievilka mani mašīnā — un pēc tam ne soli vairs bez kopējas. Un, kad redzēju, kā tas ir ar citiem, mazpamazām sāku apjaust. Tagad Jūs zināt, kāds ir mans stāvoklis. Kā es varu šeit izveseļoties, ja ārsti ar savu prašņāšanu pastāvīgi atgādina to, kas man ir jāaizmirst, jo tāpēc jau šeit atrodos. Un tā es šodien aizrakstīju tēvam,

[4. lpp.]

lai brauc un ved mani prom. Man prieks, ka Jums tik ļoti patīk izmeklēt slimniekus un izšķirt, kurus drīkst laist mājās, kurus nedrīkst. Tas droši vien ir ārkārtīgi interesanti.»

Tad atkal kādā citā vēstulē:

«Jūs varētu atteikties no nākamās izmeklēšanas un atrakstīt. Nesen man atsūtīja gramofona plates, ja ūu nejauši man piemirstos stunda, bet es tās visas saplēsu, tāpēc kopēja ar mani nerunā. Plates bija angļu valodā, lai kopējas nevarētu saprast. Reiz Čikāgā kāds ārsts teica — es esot simulante, bet patiesībā viņš gribēja sacīt, ka es esmu sestais dvīnis un tādu viņam vēl nav gadījies redzēt. Bet toreiz es visādi ālējos, man bija vienalga, ko viņš saka; kad es tik stipri trakoju, tad parasti nemaz neklausos, ko saka, lai sauc mani kaut vai par tūkstošo dvīni.

Tovakar Jūs apsolījāt, ka iemācīsiet man būt jautrai.

[2. lpp.]

Reizēm man liekas — dzīvē pats galvenais ir mīlestība, tā vismaz vajadzētu būt. Katrā ziņā priecājos, ka šo interesanto izmeklēšanu dēļ Jums neatliek ne brīdis brīva laika.

Tout ā vous [3]

Nikola Vorena»

Bija vēl citas vēstules, kurās starp drūmām cezūrām bija iezagušies izmisuma ritmi.

«Mīļais kapteini Daiver!

Rakstu Jums, tāpēc ka nav neviena cita, pie kā es varētu griezties, un, ja es, tik slims cilvēks, redzu, cik muļķīgā stāvoklī atrodos, tad arī Jums tas nevar palikt neredzams. Mana psihiskā kaite ir izārstēta, bet es jūtos pagalam salauzta un pazemota, nezinu, vai tas šeit bija jāpa-nāk. Apkaunojošā kārtā tuvinieki par mani neliekas ne zinis, no tiem nav ko gaidīt palīdzību vai žēlastību. Ilgāk las nav paciešams, tikai velti izšķiests laiks, galu galā pavisam sagandēšu veselību, gribēdama savest kārtībā savu galvu.

[2. lpp.]

Tā nu es nīkstu šai iestādē, kas ir kaut kas līdzīgs garīgi slimo patversmei, un tikai tāpēc, ka neviens neiedrīkstējās pateikt man patiesību. Ja es pašā sākumā būtu zinājusi, kas ar mani notiek, tā kā tagad zinu, es droši vien spētu izturēt, jo esmu diezgan stipra, bet tie, kuriem vajadzēja man pateikt patiesību, neiedrīkstējās

[3. lpp.]

to pateikt. Un tagad, kad esmu par tik dārgu cenu visu uzzinājusi, viņi sēž, astes nolaiduši, un grib, lai es viņiem ticu tāpat kā agrāk. It īpaši pūlas viens, bet tagad jau es

zinu.

Esmu tik vientuļa — tālu prom no draugiem un tuviniekiem viņpus okeāna, klaiņoju viena, kā no pasaules izstumta. Ja

[4. lpp.]

Jūs man izgādātu tulka vietu (franču un vācu valodu pārvaldu kā savu dzimto valodu, diezgan labi runāju itāliski un mazliet spāniski) vai Sarkanā Krusta sanitārajā daļā, vai par māsiņu, es varētu iet kursos, un Jūs redzētu, kas tā man būtu par laimi.»

Un vēl:

«Ja Jums nebūs pieņemami mani paskaidrojumi par to, kā viss noticis, pasakiet vismaz savas domas, jo Jums ir tāda labsirdīga runča seja, nevis kaut kāds dumjš ģīmis, kādu šeit pieņemts radīt. Dakteris Gregori man iedeva Jūsu fotogrāfiju, uz tās Jūs neizskatāties tik skaists kā uniformā, bet jaunāks gan.»

«Mon capitaine!

Ļoti jauki bija saņemt Jūsu atklātni. Man prieks, ka Jūs ar tādu patiku gāžat cauri eksāmenos māsiņas, — bet neraizējieties, es ļoti labi saprotu visu, ko Jūs rakstāt. Tikai man, Jūs ieraugot, diez kāpēc likās, ka neesat tāds kā citi.»

«Mīļais capitainel

Šodien es domāju .tā un rit citādi. Tas jau ir pats lielākais posts ar mani, un vēl man traki gribas visiem iespitēt un vienmēr pietrūkst mēra sajūtas. Labprāt aprunātos ar speciālistu, ja Jūs man kādu varētu ieteikt. Šeit viņi visi guļ vannā un dzied: «Ej spēlēties savā pagalmā,» — it kā man būtu savs pagalms, kur es varētu spēlēties, un, kur vien

[2. ]pp.]

skatos, — visur bezcerība. Vakar šie atkal izmēģinājās un atkal tai pašā saldumu veikalā; nebūtu mani savaldījuši, es tam pārdevējam mestu ar svara bumbām.

Es vairs nerakstīšu. Esmu pārāk svārstīga.»

Veselu mēnesi nevienas vienīgas rindiņas. Un pēkšņi šāda pārvērtība:

«... pamazām atgriežos dzīvē ...»

«... šodien skatos uz ziediem un mākoņiem ...»

«... karš beidzies, un es nemaz tā īsti nezināju, ka ir bijis karš ...»

«. . . Cik Jūs bijāt labs! Un droši vien esat ļoti gudrs, kaut arī Jums balta runča seja, bet tas nemaz nav manāms tai fotogrāfijā, ko man iedeva dakteris Gregori...»

«... šodien biju aizbraukusi uz Cīrihi, tik savāda sajūta — pēc ilgiem laikiem atkal pilsētā ...»

«... šodien aizbraucām uz Bērni, man iepatikās, ik uz stūra pulkstenis...»

«. .. šodien uzkāpām augstu, augstu kalnos, saplūcām asfodelus un ēdelveisus ...»

Vēstules pienāca arvien retāk, un uz visām viņš atbildēja.

Kādā vēstulē viņa rakstīja:

«Kaut varētu kāds iemīlēties manī tāpat kā tais tālajos laikos pirms manas slimības. Bet droši vien vēl paies daudzi gadi, iekams drīkstēšu par to domāt.»

Taču, tiklīdz kaut kāda iemesla dēļ Dika atbilde aizkavējās, sākās drudžains satraukums — tā spēj uztraukties vienīgi mīlētāji. «Varbūt esmu Jums apnikusi» un «šķiet, esmu iedrošinājusies», un «visu nakti nedod mieru doma, ka esat saslimis».

Diks nudien bija izslimojis influenci. Jau sācis atspirgt, viņš vēl ilgi juta gurdenumu un vienaldzību pret visu un tikai aiz pieklājības uzrakstīja atbildi, un itin drīz Nikolas tālo tēlu jau aizēnoja pavisam reāla būtne — štāba telefoniste, ieradusies Bar-sur-Aube no Viskonsinas. Viņai bija tikpat sārtas lūpas kā reklāmā, un virsnieku ēdnīcās viņa bija izpelnījusies neķītru iesauku — «komutators».

Francis ienāca atpakaļ kabinetā acīm redzami ļoti ap mierināts ar sevi. Diks jau atkal nodomāja, ka no Franča iznāktu labs klīnicists, — melodisko un stakato kadenču mija viņa balsī, kad viņš deva norādījumus slimniekiem vai personālam, bija izskaidrojama nevis ar jūtu uzplūdiem, bet drīzāk ar bezmērīgu, lai arī nekaitīgu godkāri. Taču īstās jūtas viņš neizrādīja, prata glabāt sevī.

— Un tagad parunāsim par meiteni, Dik, — viņš teica. — Protams, gribas dzirdēt, kā tev pašam veicas, un pastāstīt par sevi, bet vispirms parunāsim par meiteni, jo ilgi esmu gaidījis šo brīdi.

Viņš pārmeklēja kartotēku, izņēma biezu mapi, pašķirstīja, aizvēra un, nolicis uz galda turpat pa rokai, sāka stāstīt.

3

Pirms gada pusotra kāds Lozannā apmeties amerikānis, misters Devrē Vorens, viens no Čikāgas Voreniem, atsūtīja ārstam Domleram diezgan mīklainu vēstuli. Pēc īsas sarakstes abi norunāja tikties, un kādu dienu misters Vorens ieradās klīnikā ar savu sešpadsmit gadus veco meitu Nikolu. Tūlīt bija redzams, ka meitene nav vesela, un,

kamēr misters Vorens runāja ar ārstu, pavadone, medicīnas māsa, izveda meiteni dārzā pastaigāt.

Vorens "bija loti skaists vīrietis, gadu četrdesmit vai pat mazāk. īsts amerikāņa prototips — slaids, labi noaudzis, plecīgs — «un homme très chic» ', kā ārsts Domlers vēlāk sarunā ar Franci viņu raksturoja. No airēšanas Ženēvas ezera spilgtajā saulē lielajās, pelēkajās acīs radušās sarkanas dzīsliņas. Viņa sejā bija tie īpašie vaibsti, kādi ir cilvēkam, kuram lemts baudīt visus pasaules labumus. Viņi sarunājās vāciski, jo izrādījās, ka izglītību Vorens bija guvis Getingenā. Viņš bija manāmi satraukts, laikam nezināja, kā uzsākt grūto sarunu.

— Mister Domler, mana meita nav psihiski īsti vesela. Esmu runājis ar daudziem ārstiem, daudzas māsas ir viņu uzraudzījušas, pāris reižu esam izmēģinājuši pilnīga miera un atpūtas režīmu, nekas nelīdz, stāvoklis kļūst pārāk nopietns, un man ieteica katrā ziņā griezties pie jums.

— Ļoti labi, — sacīja ārsts Domlers. — Es jūs palūgšu stāstīt visu pēc kārtas, no paša sākuma.

— Sākuma nav, manos un tāpat sievas rados, cik man zināms, neviens nav bijis psihiski slims. Divpadsmit gadu vecumā Nikola palika bez mātes, guvernantes uzraudzībā, un es viņai biju gan tēvs, gan māte ... jā, gan tēvs, gan māte.

Šos vārdus viņš izrunāja ar lielu satraukumu. Ārsts Domlers ieraudzīja asaras viņa acu kaktiņos un tikai tai brīdī samanīja, ka viņa dvaša ož pēc viskija.

— Bija brīnum jauks bērns ... visi viņu bezgala iemīļoja, itin visi — jau pirmajā brīdī. Liela gudriniece bija, no rīta līdz vakaram čivināja kā putnēns. Viņai patika lasīt, zīmēt, dejot vai klavieres spēlēt — viss padevās. Vēl atceros, sieva teica — Nikola esot vienīgā no mūsu bērniem, kas ne reizi naktīs neesot ieraudājusies. Man ir vēl otra meita, vecāka, bija arī dēls, maziņš nomira, bet Nikola bija ... Nikola bija ... Nikola ...

Viņš sastomījās, un ārsts Domlers tūlīt palīdzēja:

— ... pilnīgi normāls, saprātīgs un dzīvespriecīgs bērns.

— Jā, jā.

r Ārsts Domlers nogaidīja. Misters Vorens pašūpoja galvu, smagi nopūtās, uzmeta ašu mirkli ārstam un atkal ar acīm ieurbās grīdā. [4]

— Pirms mēnešiem astoņiem, varbūt pirms sešiem, varbūt pirms desmit — es mēģinu un nekādi nevaru atcerēties, kur mēs toreiz dzīvojām, kad sākās visas tās trakās dīvainības. Lielā māsa pirmā bija kaut ko manījusi un teica man ... es pats nekā nemanīju, man viņa bija, — viņš steigšus piebilda, it kā viņam kāds grasītos uzvelt atbildību,

... tā pati jaukā, piemīlīgā meitenīte. Viss sākās ar sulaini.

— A-ā! — novilka ārsts Domlers, paklanīdams cienījamo sirmo galvu, it kā viņam, tāpat kā Šerlokam Holmsam, bijusi skaidra nojauta: šai brīdī noteikti jāparādās sulainim, tieši sulainim un nevienam citam.

— Man bija sulainis ... gadiem ilgi nokalpojis ... starp citu, šveicietis. — Viņš pacēla acis — vai šī piebilde neaizkustinās ārsta Domlera patriotiskās jūtas? — Un Nikola bija iedomājusies kaut ko pavisam traku. It kā sulainis viņai uzmāktos. Protams, toreiz es viņai noticēju un uz vietas izsniedzu sulainim vilka pasi, bet tagad pavisam droši varu teikt, ka nekā tamlīdzīga nav bijis.

— Un tieši par ko viņš tika apvainots?

— Tur jau tā nelaime, ka ārstiem neizdevās Nikolu piedabūt uz runāšanu. Viņa nebilda ne pušplēsta vārda un lūkojās tā, it kā gribētu teikt: «Jums pašiem jāsaprot.» Bija pilnīgi skaidrs — kaut kādā nepieļaujamā veidā viņš gribējis tuvoties Nikolai. Par to nevarēja būt šaubu.

— Ak tā.

— Protams, pats esmu lasījis par tādām sievietēm, kuras savā vientulībā iedomājas, ka zem viņu gultas palīdis vīrietis vai ko tamlīdzīgu. Bet kur tādas domas būtu radušās Nikolai? Viņa varēja izvēlēties jebkuru jaunekli. Mēs dzīvojām savā villā Leikforestā — tas ir vasarnīcu rajons netālu no Čikāgas —, un cauras dienas viņa aizvadīja kopā ar jaunekļiem golfa vai tenisa laukumā. Daudzi bija galīgi samīlējušies.

Kamēr Vorens runāja, kalsnais večukiņš klausījās, bet domās ik pa brīdim pārcēlās uz Čikāgu. Kādreiz jaunībā ārstu Domleru aicināja uz Čikāgu, viņš būtu iestājies aspirantūrā, kļuvis par docentu universitātē, iespējams, tagad būtu turīgs vīrs, pašam piederētu klīnika, nevis kaut kādas nožēlojamas akcijas kā šeit. Taču, kad viņš iedomājās turienes kviešu laukus, nepārredzamās prērijas, tad paša zināšanas salīdzinājumā ar šādiem plašumiem viņam likās pārāk niecīgas un viņš nolēma nebraukt. Tolaik viņš daudz tika lasījis par Čikāgu, par diženajām feodāļu dinastijām — Armoriem, Pālmeriem, Fīldiem, Kreiniem, Vore-niem, Sviftiem, Makormikiem un daudziem citiem, un vēlākus gadus pie viņa bija griezušies ne mazums pacientu no Čikāgas un Ņujorkas un tieši no šīm aprindām.

— Viņai kļuva jo dienas jo sliktāk, — Vorens turpināja. — Sākās lēkmes, un tādās reizēs viņa sarunāja visvisādas ačgārnības. Lielā māsa dažreiz pierakstīja ... — Viņš sniedza ārstam vairākkārt salocītu papīra lapu. — Un gandrīz vienmēr kaut kādi vīrieši, kas viņu izseko, gan pazīstami, gan nejauši uz ielas redzēti, visi...

Viņš stāstīja par uztraukumiem un postu, un šausmām, ko viņi pārdzīvojuši, visi Amerikas ārstu pūliņi, kā izrādījās, bijuši veltīgi, atliekot vēl cerēt uz vietas un klimata maiņu, tāpēc arī, nebaidīdamies zemūdeņu blokādes, viņš atvedis meitu uz Sveici.

— ... ar amerikāņu kreiseri, — viņš precizēja mazliet augstprātīgi. — Tāda laimīga sagadīšanās — un izdevās nokārtot. Starp citu, — viņš pasmaidīja, it kā aizbildinādamies, — kā mēdz teikt, nauda spēj visu.

— Bez šaubām, — ārsts Domlers vienaldzīgi noteica.

Ārsts centās saprast, kāpēc šis cilvēks melo un tieši ko

tas slēpj. Un, ja arī viņš būtu maldījies, tā domādams, kāpēc gan melu pilna ir visa šī istaba un meli apņem šo stalto vīrieti sporta uzvalkā, kad tas tur sēž, ar nepārspējamu eleganci atzvilis krēslā? Tur ārā, februāra drēgnumā, ir īstā traģēdija — mazais putnēns ar aizlauztiem spārniem, bet te iekšā, istabā, kaut kas ir neīsts — neīsts un maldinošs.

— Tagad . man gribētos ... dažus vārdus ... parunāt ar viņu. — Ārsts Domlers pārgāja uz angļu valodu, varbūt tā izdosies piekļūt Vorenam tuvāk.

Pēc pāris dienām, kad Vorens, atstājis meitu klīnikā, bija aizbraucis atpakaļ uz Lozannu, Domlers un Francis Nikolas kartiņā ierakstīja:

Diagnostic: Shizophrénie. Phase aiguë en décroissance. La peur des hommes est un symptôme de la maladie, et n'est point constitutionnelle... Le pronostic doit rester réservé.[5]

' Diagnoze: šizofrēnija. Akūta fāze, strauja pasliktināšanās. Bailes no vīriešiem nav konstitucionālas, bet gan slimības simptoms... Prognoze pagaidām nav skaidra. (Franču vai.)

Un dienu no dienas ar jo lielāku nepacietību abi gaidīja misteru Vorenu atkal atbraucam, kā viņš pats bija solījies.

Tomēr misters Vorens nesteidzās. Divas nedēļas nogaidījis, ārsts Domlers viņam aizrakstīja. Arī tad vēl nesaņēmis atbildi, viņš izdarīja kaut ko tādu, ko tajos laikos uzskatīja par une folie \ — viņš piezvanīja uz Vevejas «Grand-Hotel». No mistera Vorena sulaiņa viņš uzzināja, ka misters Vorens patlaban pošas ceļā un dosies pāri okeānam. Taču doma, ka par tālsarunu samaksātie četrdesmit Šveices franki tiks reģistrēti klīnikas īpašo izdevumu ailē, ārstā Domlerā uzjundīja Tilēriju gvarda asinis, un misteram Vorenam gribot negribot bija jāpaņem klausule.

— Jums neatliekami jābrauc šurp ... neatliekami. No lā atkarīga jūsu meitas veselība ... Es nevaru uzņemties atbildību.

— Bet paklausieties, dakter, kurš gan cits lai to uzņemtos^ Mani steidzami izsauc uz mājām!

Ārsts Domlers nebija radis sarunāties tādā attālumā, tomēr viņš tik kategoriski uzstāja, ka izmisumā iedzītais amerikānis vada viņā galā piekāpās. Pagāja pusstunda pēc Vorena otrreizējās ierašanās Cīrihes klīnikā, un viņš bija pievārēts, skaisti veidotie pleci zem brīvi pieguļošās žaketes raustījās šausmu elsās, acis sasarkušas gluži kā rieta saule virs Ženēvas ezer^, kamēr Domlers un Francis sēdēja un noklausījās šo baismo atzīšanos.

— Pats nezinu, kā tas notika, — viņš teica piesmakušā balsī, — pats nezinu. Viņa bija vēl bērns, kad māte nomira, un bija pasākusi no rītiem nākt pie manis gultā, dažreiz aizmiga turpat man blakus. Žēl bija mazās dzīvībiņas. Un vēlāk mēs abi braucām visur kopā, sēdējām blakus autobusā vai vilciena kupejā, rokās sadevušies. Viņa klusītēm kaut ko dungoja man pie auss. Un bieži nolēmām tā: «Jau no paša rīta ne par vienu neliksimies zinis... lai šī diena pieder tikai mums abiem ... neviens cits mums nav vajadzīgs.» — Viņa balss aizlūza rūgtā izsmieklā. — Ļaudis, aizkustināti līdz asarām, noskatījās: cik brīnišķīgs tēvs, cik brīnišķīga meita! Bijām gluži kā mīlētāji... un tad kaut kā nejauši mēs patiešām kļuvām mīlētāji... Tūlīt pēc tam, kad tas bija noticis, būtu varējis ielaist sev lodi pierē ... bet tādi nolādēti deģenerāti kā es, acīm redzot, to nespēj izdarīt. [5]

— Un pēc tam? — vaicāja ārsts Domlers, jau atkal atcerēdamies Čikāgu un gauso, bālo džentlmeni ar pensneju, to pašu, kurš pirms trīsdesmit gadiem CIrihē bija nomērījis viņu ar skatienu. — Tā turpinājās?

— Nē! Nē! Viņa gandrīz... viņa uzreiz sastinga kā ledū. Vēl noteica: «Nekas, nekas, tēt. Neuztraucies. Nevajag.»

— Un seku nebija?

— Nē. — Viņš noraustījās elsās un vairākiem lāgiem

šņauca degunu. — Ja nenmājam par to, kas notiek patlaban. *

Noklausījies līdz galam, Domlers atslīga mīkstajā krēslā, kāds atrodams jebkurā pilsētnieka viesistabā, un strupi noteica: — Lauķis! — laikam pirmoreiz pa visiem divdesmit prakses gadiem atļaudamies pateikt tik nezinātnisku definējumu. Tad sacīja:

— Es gribētu, lai jūs pārnakšņojat tepat Cīrihē un rīt atkal ierodaties.

— Un pēc tam?

— Čikāga. — Ar nepārprotamu mājienu ārsts Domlers izpleta rokas tā, ka tajās varētu saņemt krietnu sivēnu.

4

— Tad bija skaidrs, ar ko mums darīšana, — sacīja Francis. — Domlers Vorenam apsolīja uzņemties ārstēšanu ar norunu, ka ilgāku laiku viņš te nerādīsies, vismaz piecus gadus. Pēc kapitulācijas Vorens sākumā, šķiet, visvairāk bija noraizējies, lai tikai Amerikā par šo atgadījumu nedabū zināt.

Mēs paredzējām ārstēšanas kursu un nogaidījām. Prognozes bija bēdīgas — kā tu zini, tai vecumā izārstēto procents ir gaužām niecīgs.

— Pirmās vēstules bijā nomācošas, — Diks piekrita.

— Ļoti nomācošas... ļoti tipiskas. Es ilgi svārstījos, iekams Jāvu nosūtīt pašu pirmo. Tad nolēmu — nenāks par ļaunu, ja Diks zinās, ka neesam atmetuši ar roku. Tu biji augstsirdīgs, ka atbildēji.

Diks nopūtās. — Viņa ir tik neparasti skaista ... viņa atsūtīja man vairākus momentuzņēmumus. Un sākumā arī pats tur nīku garlaicībā. Ko tad es viņai daudz rakstīju? «Esiet mierīga un klausiet ārstus.»

— Ar to pietika — ārpasaulē viņai bija radies cilvēks, par kuru domāt. Kādu laiku taču nebija neviena — tikai māsa, un šķiet, tai viņa nav īsti pieķērusies. Turklāt vēstules mums daudz palīdzēja — pēc tām mēs spriedām par viņas veselības stāvokli.

— Jo labāk.

— Tagad saproti, kas šeit notika? Viņai bija izveidojies tāds komplekss, it kā viņa būtu līdzvainīga kada noziegumā, bet tas nebija būtiskais, tas palīdzēja, vienīgi nosakot viņas iedzimto garīgo līdzsvaru un rakstura stingrību. Vispirms nāca šis trieciens. Pēc tam viņa aizbrauca uz pansionātu, un tur, noklausoties sava vecuma meiteņu sarunās, viņā pamodās pašaizsardzības instinkts un pamazām nostiprinājās pārliecība, ka viņa nav nekur līdzvainīga, bet drīz vien viņa ieslīdēja maldu pasaulē, kur visi vīrieši cenšas nodarīt pāri un, jo vairāk tos mīlam un vairāk tiem uzticamies, jo ļaunāki tie kļūst...

— Vai viņa kādreiz tieši runāja... par to, kas atgadījies?

— Nē, un patiesībā, kad viņa jau likās atlabusi — tas bija oktobrī, — bija izveidojusies nepatīkama situācija. Ja viņai būtu trīsdesmit gadu, varētu mierīgi nogaidīt, kamēr viņa pati pilnīgi atgūst līdzsvaru, bet viņa bija vēl tik jauniņa, un mēs baidījāmies, ka uz mūžu varētu tikt sakropļota viņas dvēsele. Domlers viņai atklāti pateica: «Tagad viss ir jūsu rokās. Nav ne mazākā iemesla domāt, ka jūsu dzīvē kaut kas jau būtu pagājis, dzīve tikai tagad sāksies.» Un tā joprojām, un tā joprojām. Viņai bija nenoliedzams intelekts, un Domlers iedeva viņai palasīt Freidu — šo to, ne jau daudz, un viņai radās liela interese. Patiesībā mēs visi viņu ļoti lutinājām. Tomēr viņa palika sevī noslēgusies, — viņš piebilda un tā kā apmulsa. — Interesanti zināt, vai vēstulēs, ko viņa pati nesen tev nosūtīja no Cīri-hes, viņa raksta kaut ko, pēc kā varētu noskārst viņas pašreizējo noskaņojumu un nākotnes nolūkus.

Dīks padomāja.

— Jā un nē ... Ja vēlies, varu atvest šīs vēstules. Šķiet, tur ir gan cerība, gan gluži dabiskas dzīves alkas... pat ar noslieci uz romantiku. Brīžiem viņa raksta par «savu pagātni» kā cilvēks, kurš bijis cietumā, tā ka grūti pateikt, vai tas runā par noziegumu vai par ieslodzījumu, vai par visu pārdzīvoto. Galu galā es viņas dzīvē esmu tikai kaut kāds izbāzts putns.

— Protams, es lieliski saprotu tavu stāvokli un vēlreiz atkārtoju — mēs esam tev pateicīgi. Tāpēc jau gribēju aprunāties, pirms abi tiekaties.

Diks iesmējās.

— Domā, viņa tūlīt metīsies man ap kaklu?

— Ne jau tāpēc. Bet, lūdzu, esi piesardzīgs. Tu patici sievietēm, Dik.

— Lai dievs man stāv klāt! Es būšu ne tikai piesardzīgs, es būšu pretīgs — katrreiz, iekams iešu pie viņas, saēdīšos ķiplokus un neskūšu nost bārdas rugājus. Viņa muks pa gabalu.

— Ķiplokus nevajag, — Francis, uztvēris visu nopietni, iebilda. — Tā tu izpostīsi savu karjeru. Tu laikam dzen velnu.

— ... varu vēl pieklibot ar vienu kāju. Un galu galā manā pašreizējā miteklī taču vannas arī nav.

— Tu nudien dzen velnu. — Francis jutās atvieglots, katrā ziņā viņš atviegloti uzelpoja un ērtāk atlaidās krēslā.

— Un tagad pastāsti par sevi un saviem nodomiem.

— Nodoms man tikai viens, un tas ir — kļūt par labu psihologu... varbūt par pašu labāko, kāds jebkad bijis.

Francis jautri iesmējās, taču redzēja, ka šoreiz Diks nejoko.

— Ļoti labi... un īsti amerikāniski, — viņš teica.

— Mums tas ir grūtāk. — Viņš piecēlās un piegāja pie balkona durvīm. — Es šeit stāvu un skatos uz Cīrihi — lūk, tur klostera zvanu tornis. Tur kapenēs apglabāts mans vectēvs. Mazliet tālāk aiz tilta atdusas vēl senāks priekštecis — Lafaters, viņš negribēja, ka viņu apglabā baznīcā. Un blakus vēl otra priekšteča — Heinriha Pestalocija statuja un piemineklis doktoram Alfrēdam Ešeram. Un pāri visiem Cvingli — diendienā man acu priekšā viss varoņu panteons.

— Jā, redzu. — Diks piecēlās. — Tā bija tikai tāda pa-lielīšanās. Viss darbs vēl priekšā. Gandrīz vai katrs amerikānis, kas atbraucis uz Franciju, nevar vien sagaidīt, kad tiks mājās, vienīgi es nesteidzos... virsnieka alga man tiek saglabāta līdz gada beigām, ja vien noklausīšos lekcijas universitātē. Vai nav cēls žests no valdības? Tā prot novērtēt dēlus, kas sagādās tēvzemei slavu. Tad uz kādu mēnesi aizbraukšu paciemoties pie tēva. Pēc tam posīšos atpakaļceļā — man piedāvāja darbu.

— Kur?

— Pie jūsu konkurentiem — Gislera klīnikā, Interla-

kenā.

— Neiesaku, — Francis teica. — Gada laikā tur ārsti mainījušies bez sava gala. Gislers pats sirgst ar maniakālu depresiju ... sieva ar mīļāko saimnieko pa klīniku, pats sapratīsi, tas paliek starp mums.

— Un kur tad tavi agrākie plāni par Ameriku? — Diks it kā starp citu pavaicāja. — Abi taisījāmies braukt uz Ņujorku un atvērt modernu klīniku multimiljonāriem.

— Studentu gaisa pilis.

Diks pusdienoja kopā ar Franci, viņa jauno sievu un mazo šuneli, kurš oda pēc apsvilušas gumijas. Kaut kas Diku nomāca — ne īsti taupības gars, kāds valdīja šai parka nomaļākā stūra kotedžā, ne Frau Gregoroviusa, tieši tāda, kādu viņš bija to iedomājies, bet gan Franča apvāršņa spējā sašaurināšanās, ar ko Francis pats likās samierinājies. Diks citādi izprata askētismu, ko atzina vienīgi kā līdzekli mērķa sasniegšanai slavas apvītā augšupceļā, un tīšuprāt iespīlēt sevi no senčiem mantotos svārkos viņam likās bezjēdzīgi. Apvāršņa šaurība, kādā dzīvoja Francis ar sievu, bija izķēmojusi viņa žestus, padarīdama tos aprautus un neizteiksmīgus. Francijā aizvadītie pēckara mēneši un ar īsti amerikānisku vērienu nokārtotās likvidācijas operācijas bija citādi ievirzījuši Dika prātu. Turklāt visi — gan vīrieši, gan sievietes — bija augstās domās par viņu, un varbūt nojausma, ka mērķtiecīgam cilvēkam tas nebūt nenāk par labu, bija atvedusi viņu atpakaļ Šveices pulksteņa prāvās ciparnīcas pašā vidū.

Viņš lika Kētei Gregoroviusai apzināties, cik viņa burvīga, pats ar katru brīdi kļūdams neiecietīgāks šai mājā, kur viss oda pēc puķu kāpostiem, un reizē nicinādams sevi par šo neizprotamo īgnumu.

«Mans dievs, vai galu galā es esmu tāds pats kā visi citi?» viņš prātoja, naktī uztrūcies no miega. «Vai esmu tāds pats kā citi?»

Tas bija slikts materiāls sociologam, toties labs materiāls tiem, kas izraudzījušies vienu no skaistākajām profesijām, īstenībā jau pirms pāris mēnešiem viņam bija sācies tas jaunības pasaules saskaldīšanās process, kurā izšķiras jautājums: vai ir vērts mirt par to, kam vairs netici. Kad viņš Cīrihē bezmiega nakšu klusumā tukšu skatienu raudzījās pāri pretī, kur ielas spuldze meta atspīdumu svešas virtuves logā, viņam gribējās būt labam, gribējās būt atsaucīgam, gribējās būt drosmīgam un gudram, bet tas nemaz nebija tik viegli. Un vēl viņam gribējās būt arī mīlētam, ja vien tas nekļūtu par šķērsli.

5

Pa atvērtajām balkona durvīm galvenā korpusa verandā iespīdēja spoža saule, vienīgi starpsienu aizkrēslī bija tumšs, un pīto sēdekļu ķēmīgās ēnas sniedzās lejā līdz gladiolu dobei. Slimnieki staigāja no istabas uz istabu, mis Vorenas augums vispirms pazibēja drūzmā un tad skaidri iezīmējās durvīs, tiklīdz viņa bija ieraudzījusi Diku; kad viņa kāpa pāri slieksnim, viņas sejā vēl krita gaisma, un viņa nesa to līdzi ārā no istabas. Viņa nāca kā dejas solī, kuras ritmi augu nedēļu bija skanējuši ausīs — pavasara melodija par zilzilo debesi, par vēju plosīto novakari, — un, Dikam parādoties, skaņas kļuva tik varenas, ka viņai gribējās tām dziedāt līdzi.

— Sveicināts, kapteini, — viņa teica, tik tikko atraudama skatienu, kurš šķita apmaldījies Dika acīs. — Vai tepat ārā apsēdīsimies? — Viņa bija mierīga, tikai skatiens vēl mirkli šaudījās apkārt. — īsti vasarīga diena.

Kāda sieviete bija iznākusi viņai nopakaļ — drukna sieviete, šallē ievīstījusies, un Nikola viņus iepazīstināja:

— Senjora ...

Francis atvainojies aizgāja, Diks sabīdīja tuvāk trīs krēslus.

— Brīnišķīgs vakars, — senjora ieminējās.

— Muy bella, — Nikola piekrita, tad pagriezās pret Diku: — Jūs uz ilgāku laiku?

— Cīrihē esmu uz ilgāku laiku, ja to jūs gribējāt jautāt.

— Nudien, šis ir pirmais tāds īsti pavasarīgs vakars, — senjora vēlreiz noteica.

— Cik ilgi?

— Vismaz līdz jūlijam.

— Jūnijā es braucu prom.

— Jūnijā šeit ir brīnišķīgi, — iejaucās senjora. — Jūnijā vēl palieciet, brauciet jūlijā, kad te kļūst pārāk karsts.

— Uz kurieni dosieties? — Dīks jautāja.

— Kur māsa vedīs .. . cerams, uz kādu skaistu vietu, tik sen nekas nav redzēts. Bet varbūt nolems, ka derētu mani vispirms aizvest uz kādu klusu nostūri — varbūt pie Komo ezera. Kāpēc jūs ari nevarētu atbraukt uz Komo?

— Ak, Komo ... — senjora iesāka.

Iekšā trio uzsāka Supē «Vieglās kavalērijas» uvertīru. Jau pēc pirmajiem akordiem Nikola piecēlās; viņas jaunība un skaistums bija pievārējuši Diku, un aiz satraukuma viņam kaklā iespriedās ciets kamols. Viņa pasmaidīja aizkustinoši kā bērns, šai smaidā bija visi jaunības maldi.

— Tik skaļi spēlē, ka grūti sarunāties, varbūt pastaigāsim pa dārzu. Buenas noches, seiiora!

— Arlabunakt, arlabunakt!

Pāris soļu — un viņi bija uz celiņa, kurš tūlīt ieveda ēnā. Nikola ieķērās Dikam elkonī.

— Man ir dažas plates, māsa atsūtīja no Amerikas, — viņa teica. — Nākamreiz, kad atbrauksiet, uzliksim. Es zinu, kur varētu aiznest patafonu, lai neviens nedzird.

— Būtu jauki.

— Vai «Indostānu» esat dzirdējis? — viņa tā domīgi noprasīja. — Nekad agrāk nebiju dzirdējusi, bet man patīk. Un vēl citas plates — «Kāpēc par bērniem saucat mūs?» un «Kāds prieks — tu raudi manis dēļ». Droši vien Parīzē tās visas būsiet noklausījies un dejojis pie šīs mūzikas.

— Parīzē neesmu bijis.

Krēmkrāsas tērps, kas ik ceļa līkumā šķita te zils, te pelēks, un apbrīnojami gaišie mati mulsināja Diku; ikreiz, kad viņš pavērās viņā, Nikola viegli pasmaidīja, un lampionu atblāzmā viņas seja staroja kā eņģeļa vaigs. Ar šo smaidu viņa pateicās par visu, it kā Diks būtu paņēmis viņu līdzi uz viesībām, un, kamēr Diks aizvien mazāk un mazāk saprata, kāda īsti ir viņa attieksme pret Nikolu, viņas paļāvība auga augumā, prieks, kas bija viņu pārņēmis, likās atbalsojam visus priekus, kādi vien gūstami zemes virsū.

— Tagad drīkstu visu, nekas vairs nav liegts, — viņa teica. — Vēl jums būs jānoklausās divas labas plates: «Kad ganāmpulks no kalniem lejā nāks» un «Paliec sveiks, mans Aleksandr».

Nākamajā reizē, kad viņš ieradās — tieši pēc nedēļas, — viņš mazliet aizkavējās, un Nikola viņu gaidīja uz celiņa, kur viņam bija jānāk garām no Franča kotedžas. Viņas mati bija atsukāti atpakaļ, atrisuši pār pleciem, tāpēc šķita, ka seja tikko atklājusies, it kā viņa pati būtu nupat iznākusi no meža biezokņa gaišā mēnesnīcā. Noslēpums bija atkāpies; Diks vēlējās, kaut šai meitenei nemaz nebūtu pagātnes, kaut viņa būtu ieradusies no nekurienes, meitene bez adreses, gluži vienkārši iznirusi no nakts tumsas. Abi devās uz slēptuvi, kur viņa bija aiznesusi patafonu, nogriezās gar šķūni, kur ierīkota darbnīca, uzrāpās uz klints un apsēdās pie zemā iežogojuma, aiz kura jūdžu jūdzēm aizviļņoja melni pauguri.

Tagad viņi bija tālu prom Amerikā; pat Francim, kurš Dikā saskatīja neatvairāmu Lotario, ne prātā neienāktu, ka šie abi jau mīt otrā pasaules malā. Mīlētāji ilgās skumst un ar taksometru uz tikšanos steidz; tie sastapušies Indo-stānā, tiem pietiek vēl ar smaidu liegu, bet drīz jau ķildas aizdzīs miegu un vienaldzība klusām deldēs mīlas varu, līdz viens no abiem aizies ceļu garu un atstās otru asarās un bēdās.

Smalkie melodijas pavedieni, vērpdami kopā to, kas zudis, ar to, kas vēl varētu piepildīties, satinās nakts tumsā. Pauzes aizpildīja cikādes vienmuļā dziesma. Nikola izslēdza patafonu un sāka dziedāt pati.

Liec, lai ripo Sidrabnauda, To vējā laist Ir liela bauda

Likās, viņa pat neelpo, tikai lūpas pavērusi čukstā. Diks strauji piecēlās.

— Kas ir? Jums nepatīk?

— Kāpēc gan nepatīk?

— Un šo man virēja iemācīja:

Vai meitenei šai jēgas daudz,

Cik labs viņš savā sirdi bij?

Par vēlu nu, par vēlu ...

Jums patīk?

Viņa smaidīja, cenzdamās ar šo smaidu atklāt viņam savas slēptākās domas, sevi visu solīdama par šo mazumiņu, par mirkli atsaucības, par laimi sajust abu sirdis pukstam saskaņā. No vītolu zariem, no aklās tumsas pilienu pa pilienam Nikolā ieplūda salds miers.

Ari viņa piecēlās un, paklupdama pret patafonu, mirkli piekļāvās Dikam, atslīgusi pret viņa plecu ... tad atrāvās.

— Ir vēl viena plate. Vai esat dzirdējis «Uz redzēšanos, Letij»? Droši vien esat.

— Ak mūžs... saprotiet taču beidzot... nekā tāda es neesmu dzirdējis.

Ne dzirdējis, ne zinājis, ne noskārtis, ne nobaudījis, — viņš varētu vēl piebilst, — tikai sieviešu karsto elpu nomājo istabu šaurībā. Meičas, ko viņš bija pazinis Ņūhavenā 1914. gadā, skūpstoties ieķērās ar dūrēm vīrietim krūtīs, lai tūlīt pēc skūpsta to atgrūstu, noteikdamas: «Nečinksti!» Un tagad šī tik tikko no nelaimes izrautā ieved viņu pavisam svešā pasaulē ...

6

Bija maijs, kad viņi atkal tikās. Brokastis Cīrihē izvērtās par profilakses konsīliju; acīm redzami viņa dzīves loģika nebija paredzējusi vietu Nikolai, tomēr, tiklīdz kāds vīrietis no blakus galdiņa sāka blenzt šurp — uzmācīgi kā loci jā neatzīmēta krasta uguns, — tā Diks pagriezās un ar savām nevainojamām manierēm iedzina tādu bijāšanu, ka svešais tūlīt novērsās.

— Glūniķis, — viņš nevērīgi noteica. — Jūsu tērpu noskatīja. Kam jums visi šie daudzie tērpi?

— Māsa saka — mēs esot ļoti bagātas, — viņa it kā taisnojās, — kopš vecmāmiņa mirusi.

— Es jau nepārmetu.

Viņiem bija pietiekami liela gadu starpība, lai Diku uzjautrinātu Nikolas bērnišķā godkāre un jūsma, un ieradums ik reizi pirms iešanas ārā no restorāna iemest acis lielajā vestibila spogulī, nebaidoties no patiesības, ko varētu atklāt šī neuzpērkamā dzīvsudraba amalgama. Viņš ar patiku vēroja viņas pirkstus tveram vēl par oktāvu augstāk, pēc tam kad viņa bija apzinājusies savu skaistumu un bagātību. Viņš godīgi centās atradināt Nikolu no uzmācīgās domas, ka būtu gabalu pa gabalam viņu salāpījis, gribēja, lai viņā nostiprinātos pārliecība, ka savu laimi viņa atguvusi pašas spēkiem, un tas bija grūti, jo beigu beigās pie viņa kājām Nikola nolika visu: gan ziedokli no ambro-| zija, gan mirtes zarus no altāra.

Līdz ar vasaras iestāšanos Diks jau bija iekārtojies

Cīrihē. Viņš bija pabeidzis savas brošūras un pārlūkojis dienesta laikā savāktos materiālus, pirms vēl pārlaboja «Psiholoģiju psihiatriem». Izdevējs jau it kā būtu, viņš bija ari vienojies ar kādu nabaga studentu, kurš nolīdzinās grumbuļus vācu pareizrakstībā. Francim tas viss likās pārsteidzīgi, līdz kādu rītu pie brokastgalda Diks ņēmās pierādīt, ka šī tematika nav visai sarežģīta.

— Vēlāk es šo materiālu vairs tā nepārzināšu, — viņš apgalvoja. — Tāda nojauta, ka tas nav kļuvis par pamatu tikai tāpēc, ka trūkst teorētiska vispārinājuma. Mūsu profesija diemžēl saista vienīgi tādus, kas mazliet deģenerējušies un dzīves aizlauzti. Un savus robiņus viņi aizpilda, tiekdamies iekļūt klīnikā, praktiskā darbā ... un gūst uzvaru bez cīniņa. Ar tevi ir citādi, Franc, te ir tava īstā vieta, ko pats liktenis tev izraudzījis, pirms vēl nebiji nācis pasaulē. Saki paldies dievam, ka tev nebija šāda «aicinājuma» ... es kļuvu par psihiatru tāpēc, ka Oksfordā svētās Hildas koledžā kāds skuķis gāja uz šīm lekcijām. Varbūt izklausīsies banāli, ja teikšu — tagad es nevēlos, lai domas, kādas man ir pašreiz, tiktu aizskalotas ar pāris desmitiem alus kausu.

— Pareizi, — Francis atbildēja. — Tu esi amerikānis. Tu vari to atļauties, ārsta karjerai nekaitēs. Man nepatīk šie vispārinājumi. Drīz tu sāksi rakstīt plānas brošūreles ar nosaukumu «Pārdomas lajam», kur viss būs tā vienkāršots, ka izlasot nekādas pārdomas vairs nerosinās. Ja mans tēvs vēl būtu dzīvs, Dik, viņš uz tevi noskatītos un «sāktu purpināt. Viņš paņemtu salveti, salocītu, ievērtu to gredzenā — šai pašā, — viņš pacēla vienu ar nobrūnējušā kokā izgrebtu vepra šņukuru, — un teiktu: «Man ir tāds iespaids ...» — tad uzmestu tev vēl mirkli un pēkšņi attaptos: «Vai maz vērts?» — un apklustu, un atkal purpinātu, un tad jau arī pusdienas būtu paēstas.

— Šodien esmu viens, — Diks nīgri teica. — Bet rīt varbūt vairs nebūšu viens. Un tad es salocīšu salveti, tāpat kā tavs tēvs to būtu darījis, un purpināšu ...

Francis, brīdi klusējis, pajautāja:

— Kā jūtas tava paciente?

— Nezinu.

— Tā kā vajadzētu zināt.

— Man viņa patīk. Viņa ir skaista. Ko tu no manis gribi — lai vedu viņu augšā kalnos plūkt ēdelveisus?

— Nē, es domāju, sakarā ar tavu noslieci uz zinātniskiem traktātiem varbūt tev radusies kāda ideja.

— ... veltīt viņai savu dzīvi?

Pa virtuves durvīm Francis uzsauca sievai: «Bitte, bringe Dick noch ein Glas Bier!» 1

— Paldies, nevēlos dzert pirms sarunas ar Domleru.

— Mūsu viedoklis ir tāds, ka jāparedz viss. Četras nedēļas ir pagājušas, un, cik noprotams, meitene ir samīlējusies. Citos apstākļos mums gar to nebūtu nekādas daļas, bet šeit klīnikā mēs esam vitāli ieinteresēti.

— Kā doktors Domlers teiks, tā es darīšu, — Diks nosolījās.

Bet viņš lāgā neticēja, ka Domlers orientēsies situācijā, kurā viņš pats bija mainīgais lielums. Gribot negribot viss bija nonācis viņa rokās. Dikam tas atsauca atmiņā epizodi no bērnu dienām, kad viņš virsējā atvilktnē zem mātes kabatlakatiņiem bija nobēdzinājis atslēgu no tā skapja, kurā glabāja sudrablietas; un, kamēr, atslēgu meklēdami, visu māju apgrieza otrādi, tikmēr viņš pats filozofiskā izklaidībā vēroja šo kņadu. Kaut ko līdzīgu viņš pārdzīvoja tagad, reizē ar Franci ieiedams profesora Domlera kabinetā.

Profesora seja vaigubārdas taisnajā ietvarā izskatījās skaista kā vīnogulājiem apvijusies veranda senatnīgā namā, un Diks jutās atbruņots. Diks bija pazinis daudzus vairāk apdāvinātus par Domleru, bet nezināja otra, kuram būtu tik iespaidīgs izskats.

. . . Un viņa domas nebija mainījušās pēc pusgada, kad viņš Domleru ieraudzīja zārkā... veranda tukša, vaigubārdas stīgas ieķērušās sastīvinātajā baltajā krūtežā, un rimuši visi cīniņi, ko ,vērojušas samiegtās acis, kuras uz mūžu mūžiem apdzisušas aiz vārajiem, caurspīdīgajiem plakstiem.

— ... Labdien, ser. — Viņš izslējās, it kā atkal būtu nokļuvis armijā.

Profesors Domlers savija savus mierīgos pirkstus. Francis lietoja gan sakaru dienesta virsnieka, gan sekretāra terminoloģiju, līdz priekšniecība viņu pārtrauca teikuma vidū.

— Šis tas ir panākts, — viņš saudzīgi teica. — Bet tagad, dakter Daiver, mums vajadzīga jūsu palīdzība.

Diks apjukumā atzinās: — Neesmu vēl ar sevi skaidrībā. [6]

— Tam nav nekas kopīgs ar jūsu personīgo reakciju, — teica Domlers, — drīzāk gan ar faktu, ka šim tā saucamajam «pavērsienam», — viņš pameta ironisku skatienu uz Franci, kurš atbildēja tāpat, — ir jānovelk robežas. Mis Ni-kola patlaban tiešām ir atkopusies, tomēr ne tiktāl, lai pārdzīvotu to, ko viņa pati varētu uztvert kā traģēdiju.

Francis grasījās ko bilst, bet doktors Domlers ar mājienu lika vēl paciesties.

— Saprotu, jūsu stāvoklis ir sarežģīts.

— Jā, patiesi.

Tad profesors atslīga krēslā un sirsnīgi smējās, un, kaut cik nomierinājies, skadrajām, pelēkajām acīm ieziboties, pavaicāja:

— Varbūt pats ari esat drusku sapinies?

Sapratis, ka no atbildes neizvairīsies, Diks arī sāka smieties.

— Viņa ir skaista meitene ... neviens jau nav koka gabals. Nopietni neesmu domājis ...

Atkal Francis mēģināja ko bilst, un atkal Domlers viņu nelaida pie vārda, skaidri un gaiši Dikam noprasīdams:

— Vai nav ienācis prātā, ka jums būtu vēlams braukt projām?

— Es nevaru braukt projām.

Doktors Domlers pagriezās pret Franci: — Tad būs jāsūta prom mis Vorena.

— Kā jums šķiet labāk, profesor Domler, — Diks piekrita. — Uzdevums, protams, ir sarežģīts.

Profesors Domlers piecēlās — kā cilvēks, kuram nav kāju un kurš atbalstās uz kruķiem.

— Bet jāatrisina šis uzdevums ir ārstam, — viņš ne pārāk ska|i iesaucās.

Tad ar nopūtu atkal atslīga krēslā, nogaidīdams, līdz vētra norimst. Diks redzēja, ka Domlers tik tikko valda pār sevi, un nebija drošs, vai ari pašam izdosies savaldīties. Kad pērkona dārdi bija pieklusuši, Francis beidzot tika pie vārda.

— Ārsts Daivers ir smalkjūtīgs cilvēks, — viņš teica. — Ir tikai pareizi jāizprot situācija, viņš atradīs izeju. Es esmu pārliecināts, ka Diks būs šeit noderīgs un nevienam nav jābrauc projām.

— Un kā jūs pats domājat? — profesors Domlers jautāja Dikam.

Ar katru mirkli Diks jutās neveiklāk, klusuma brīdī, pēc lam kad Domlers bija pateicis, ka ilgāk šī neziņa nedrīkst turpināties, pēkšņi viss tika izlemts.

— Es esmu gandrīz vai iemīlējies... jau vairākkārt esmu domājis par precēšanos.

— Ko? Ko? —francis čukstēja.

— Pagaidiet! — Domlers viņu brīdināja.

Francis nelikās mierā. — Ko? Tu ziedosi visu savu dzīvi, uzņemsies būt viņai par ārstu, kopēju un sazin par ko vēl, — nemūžam! Šos slimniekus esmu diezgan redzējis. No divdesmit apārstētajiem tikai viens ... un arī līdz pirmajam triecienam ... Nerādies viņai vairs acīs!

— Un ko jūs pats teiksiet? — Domlers vaicāja Dikam.

— Protams, Francim taisnība.

7

Metās jau krēsla, kad viņi beidza diskutēt par to, kas Dikam būtu darāms, nolēmuši, ka viņam jāizturas tikpat laipni, tomēr nemanot jāatsvešinās. Kad beidzot viņi piecēlās, Diks paskatījās laukā pa logu, aiz kura smidzināja sīks lietiņš ... Kaut kur šai lietū stāv Nikola, gaida un nevar sagaidīt. Kad pēc īsa brīža viņš izgāja ārā, pogādams ciet vaskadrānas mēteļa apkakli un pavilkdams uz leju cepures malu, — turpat jau viņa stāvēja zem parādes durvju nojumes.

— Es zinu citu vietu, kur mēs varētu aiziet, — viņa teica. — Kad biju slima, vakaros varēju sēdēt istabā kopā ar pārējiem ... vienalga, es tikpat neklausījos, ko viņi runā. Bet tagad es uz viņiem skatos kā uz slimiem cilvēkiem, un tas ... tas ir ...

— Drīz jūs no šejienes aizbrauksiet.

— Jā, drīz. Mana māsa Beta — mājās viņu sauc tikai par Bebi — pēc pāris nedēļām atbrauks man pakaļ, abas drusku paceļosim, un tad es atgriezīšos un pavadīšu te vēl pēdējo mēnesi.

— Māsa par jums vecāka?

— Nedaudz. Viņai divdesmit četri gadi. Īsta angliete. Dzīvo Londonā pie tēvamāsas. Mana māsa bija saderināta ar kādu angli... karā krita ... es viņa netiku pat redzējusi.

Pret lietus aizmigloto saulrieta debesi viņas seja izskatījās blāvi zeltaina, un Diks tajā ieraudzīja kaut ko vēl nepamanītu — izciļņos vaigu kaulus, caurspīdīgo ādu, ko tādu vērtis drīzāk vēsums, nevis slimīgums, — un noskārta, kāda šī seja kļūs ar gadiem, tāpat kā, vērojot kurnēju, redzam, kāds tas būs pieaudzis, zinādami, ka tā nebūs tikai jaunības projekcija uz dzīves pelēkā ekrāna, bet īsts plaukums; šāda seja būs skaista brieduma gados, tā būs skaista vēl mūža novakarē, tas bija rakstīts šās sejas ovālā un vaibstos.

— Kāpēc jūs manī tā skatāties?

— Es nupat domāju — droši vien jūs būsiet laimīga.

Nikola sarāvās: — Vai patiesi? Nūja... sliktāk, nekā

bijis, jau nevar būt.

Malkas nojumē, kur bija Diku aizvedusi, viņa sakrustoja golfa kurpēs ieautās kājas un apsēdās, pledā satinusies, vakara drēgnumā sasārtušiem vaigiem. Viņu acis sastapās, un viņa pētoši noraudzījās, kā viņš tur stāv, atslējies pret koka stabu, pat šādā pozā nezaudēdams lepno stāju, un ielūkojās viņam sejā, kur smaids vai zobgalība ilgi neuzkavējās un drīz atkal iegula ierastā vērīgā nopietnība. Kaut kas viņā bija tāds, kas harmonēja ar īru ķieģeļsārto ādas krāsu, bet tieši par to — par viņa vīrišķību Nikola zināja vismazāk, pat baidījās no patiesības, kuru tomēr tik ļoti centās izdibināt; to otru — apvaldīto Diku ar iejūtīgo, laipno skatienu viņa, tāpat kā jau daudzas, bija pakļāvusi sev bez sevišķām pūlēm.

— Katrā ziņā šeit es praktizējos svešvalodās, — Nikola teica. — Franciski es sarunājos ar diviem ārstiem, ar māsiņām vāciski, ar pāris sanitārēm un vienu slimnieci sapratāmies itāliski, un tā otra slimā man palīdzēja papildināt spāņu vārdu krājumu.

— Lieliski.

Viņš lūkoja piešķirt sarunai kaut kādu loģisku jēgu, bet, acīm redzot, velti.

— ... mūzika arī. Cerams, jūs nedomāsiet, ka mani interesē vienīgi regtaimi. Es vingrinos diendienā . .. pēdējos mēnešos Cīrihē noklausījos pat mūzikas vēstures kursu. Patiesībā reizēm tas man bija vienīgais glābiņš — mūzika un zīmēšana. — Viņa pēkšņi noliecās, norāva zolei atplīsušo strēmeli un tad pacēla acis. — Gribētos jūs uzzīmēt tā, kā jūs patlaban stāvat.

Kļuva skumji, noklausoties, kā viņa uzskaita savus talantus cerībā uz viņa atzinību.

— Es jūs apskaužu. Patlaban, šķiet, es ne par ko nespēju interesēties, vienīgi par savu darbu.

— O, vīrietim, manuprāt, tas ir pats labākais, — viņa steigšus piebilda. — Sievietei ir citādi, viņai jāizkopj visas savas dotības, vēlāk, bērnus audzinot, noderēs.

— Droši vien, — Diks noteica uzsvērti nevērīgi.

Nikola klusēja. Dikam labāk patiktu, ja viņa turpinātu

sarunu, tad viņš varētu uzņemties pašu vieglāko lomu — ar vienaldzību atsaldēt viņu —, bet viņa klusēja.

— Jūs tagad esat pilnīgi vesela, — viņš teica. — Mēģiniet aizmirst pagātni, tikai kādu gadu vai ilgāk nedrīkst pārvērtēt savus spēkus. Aizbrauksiet atpakaļ uz Ameriku, atkal iesiet sabiedrībā, iemīlēsieties... un būsiet laimīga.

— Iemīlēties es nespēšu. — Atplīsušais kurpes purngals nogrūda dubļu pinkuli no bluķa, uz kura viņa bija apsēdusies.

— Un kā vēl, — Diks apgalvoja. — Ne jau tūlīt... paies gads, varbūt vēl otrs.

Tad viņš nežēlīgi turpināja: — Un sāksies pavisam normāla dzīve, pilna māja ar jaukām atvasītēm. Tas fakts, ka jums savos gados izdevās pilnībā atgūt garīgo līdzsvaru, jau runā pats par sevi. Mīļā meitene, ticiet man, jūs vēl mundri soļosiet uz priekšu, kad visi jūsu draugi sen jau būs pakrituši ceļmalā.

. . . Viņa iztukšoja šo rūgto kausu, uzklausīja šo cietsirdīgo atgādinājumu, tikai acīs varēja redzēt žēlumu.

— Es zinu, vēl ilgi nedrīkstēšu domāt par ģimenes dzīvi, — viņa bikli ieminējās.

Diks tā apmulsa, ka nezināja, ko atbildēt. Viņš lūkojās pāri uz sazēlušo labības lauku, mēģinādams atgūt savu dzelžaino stingrību.

— Gan būs labi. .. šeit mēs visi jums ticam. Un zināt, ārsts Gregori tā lepojas, ka droši vien ...

— Es ienīstu ārstu Gregori.

— Nevajag.

Nikolas pasaule bija sagruvusi brīdī, kad tā bija vel pārāk trausla, īsti neizveidota, un tagad zem atlūžņiem vēl pulsēja viņas izjūtas un instinkti. Vai tas bija tikai pirms stundas, kad viņa stāvēja un gaidīja pie galvenajām durvīm un cerība viņu greznoja tāpat kā,pie jostas piespraustais zieds?

.. . Lai viņam par prieku čaukst zīds... lai raisās pumpuri ... lai uzzied narcises. .. vējš lai norimst un top maigs ...

— Jā, būs jauki atkal dzīvot tikai sev, — viņa nomur-minēja. Viņai iešāvās prātā izmisīgā doma pastāstīt, cik viņa bagāta, kādos lepnos namos uzaugusi un ka viņa nudien ir nenovērtējams ieguvums, — uz brīdi viņā ierunājās vectētiņš Sids Vorens, zirgu mijējs. Taču viņa pārvarēja kārdinājumu salikt visas vērtības vienā plauktā un ar īstu viktoriāņu kārtību paslēpa atkal katru savā kambarī, lai arī zināja, ka tagad viņai nepaliek nekas, vienīgi sāpes un tukšums.

— Man jāiet atpakaļ. Lietus pārstājis.

Diks soļoja viņai blakus, juzdams, cik viņa izmisusi, un viņam gribējās ar lūpām notvert lietus lāses, kas ritēja pār viņas vaigu.

— Man ir dažas jaunas plates, — viņa teica. — Nevaru vien sagaidīt, kad nospēlēsim. Vai esat dzirdējis ...

Šodien pēc vakariņām, Diks domāja, jāpieliek punkts; vēl viņam būtu paticis iebelzt ar ceļgalu Francim pa sēžamvietu, jo daļēji ar viņa gādību Diks tika ierauts šai nekrietnajā darījumā. Diks stāvēja vestibilā un gaidīja. Ar acīm viņš sekoja kādai beretei — tā bija tāda pati kā Nikolas berete, tikai nebija salijusi un apsedza galvaskausu, ap kuru nesen bija darbojies skalpelis. Zem beretes bija vērīgas acis, tās ieraudzīja Diku un nāca tuvāk.

— Bonjour, docteur!

— Bonjour, monsieur!

— 11 fait beau temps!

— Qui, merveilleux.

— Vous êtes ici maintenant?

— Non, pour la journée seulement.

— Ah, bon. Alors — au revoir, monsieur![7]

Priecīgs, ka vēl viena pazīšanās tiek uzturēta, nožēlojamais cilvēciņš ar bereti galvā gāja tālāk. Diks gaidīja. Drīz māsa nokāpa lejā un paziņoja:

— Mis Vorena lūdza sevi atvainot, dakter. Gribot atgulties. Vakariņas ēdīšot augšā savā istabā.

Māsa gaidīja Dika atbildi, laikam cerēja, ka viņš liks manīt, ka mis Vorenas izturēšanās ir patoloģiska.

— Saprotu. Nekas ... — Viņš ar pūlēm atguva elpu, norija mutē saskrējušās siekalas. — Lai atpūšas vien. Paldies.

Viņš jutās apmulsis un neapmierināts, bet vienlaikus arī atbrīvots.

Uzrakstījis Francim zīmīti, ka uz vakariņām nepaliks, viņš kājām gāja uz tramvaja pieturu. Kad viņš bija pienācis pie platformas un pavasara saule rietēdama jau spīdināja sliedes un biļešu automātu stiklus, pamazām radās sajūta, ka viss— gan tramvaja pietura, gan klīnika — šūpojas te centrtieces, te centrbēdzes spēku iedarbībā. Kļuva baisi. Viņš atviegloti uzelpoja, kad zem kājām atkal dzirdēja klaudzam Cīrihes cieto bruģi.

Nākamajā dienā viņš gaidīja no Nikolas kādu ziņu, bet nesagaidīja. Nobažījies, ka viņai varbūt kļuvis sliktāk, viņš piezvanīja Francim uz klīniku.

— Viņa nokāpa lejā brokastīs vakar un šodien, — Francis teica. — Likās tāda kā izklaidīga, it kā lidinājās pa mākoņiem. Kā vakar viss beidzās?

Diks mēģināja pārlēkt pāri dziļajai aizai, kas bija pavērusies zem kājām.

— Tiktāl netikām... man vismaz tā šķiet. Es centos izturēties vēsi, bet nekas tāds nenotika, lai viņa mainītu savu attieksmi pret mani... ja ir tik nopietni, kā jūs sakāt.

Varbūt bija aizskarta viņa godkāre, ka nevajadzēja izdarīt coup de grâce.

— Spriežot pēc viņas sarunas ar kopēju, gandrīz gribas domāt, ka viņa ir sapratusi.

— Jo labāk.

— Jā, tas ir pats labākais, kas varēja notikt. Pārāk satraukta viņa neliekas ... tikai drusku domīga.

— Tad vēl jo labāk.

— Dik, brauc drīzāk šurp, parunāsim.

8

Gāja diena pēc dienas, un Diks vēl arvien bija nemierā ar visu pasauli. Sīs dēkas patoloģiskais iesākums un varmācīgās beigas atstāja pliekanu un rūgtu piegaršu. Pret Nikolas jūtām viņi bija izturējušies negodīgi... bet ja nu tās ir arī viņa jūtas? Pagaidām tās bija jāatvaira, — tikai

pa sapņiem viņš redzēja, kā viņa staigā pa klīnikas dārzu, vicinādama platmalainu salmenīcu.

Reiz viņš Nikolu ieraudzīja īstenībā; kad viņš gāja garām «Palace Hotel», pie viesnīcas durvīm, lepni nogriezies pa pusmēness lokā izliekto ceļu, apstājās fantastisks rol-roiss. Nikola sēdēja maza mazītiņa šai bezmērīgajā milzenī, par kura mundrumu ar uzviju gādāja simt zirgspēku, un viņai blakus jauna sieviete, cik noprotams, māsa. Nikola tūlīt pamanīja Diku, un pēkšņā izbīlī viņai noraustījās lūpas. Diks novilka cepuri uz pieres un neapstājies gāja tālāk, un to pašu brīdi visi nelabie gari bija izlīduši no klostera velvēm un spiegdami lēkāja viņam apkārt. Mājās, mēģinādams atgainīt šos murgus, viņš sāka dziļāk analizēt viņas slimības gaitu, pieļaudams, ka varētu rasties vēl kāds recidīvs kā reakcija pēc negaidītiem sarežģījumiem, kuri dzīvē ir neizbēgami, — un sacerēja īstu memorandu, kas pārliecinātu jebkuru, tikai ne pašu rakstītāju.

Šīs pūles viņam vēl lieku reizi pierādīja, cik dziļi skartas viņa jūtas, tāpēc viņš nolēma iegādāties pretindes. Viena šāda pretinde bija no Bar-sur-Aube ieradusies telefoniste, kas tolaik braukāja pa Eiropu no Nicas līdz Kob-lencai, izmisīgi pūlēdamās atgūt kaut pāris pielūdzēju no tiem, kuri bija viņu aplidojuši tālajās, neaizmirstamajās dienās; tad vēl rūpē, kā dabūt biļeti uz amerikāņu kuģi, kas augustā dosies speciālā reisā pāri okeānam; trešā pretinde bija saspringtais darbs, pārskatot korektūras grāmatai, ku rai rudenī dos novērtējumu psihiatrijas speciālisti, kas lasa vācu valodā.

Dikam pašam šī grāmata bija nostaigāts posms, tagad viņš mestos īstā, nogurdinošā darbā, ja izdotos kļūt par ordinatoru labā klīnikā, kur varētu savākt daudz materiāla.

Pagaidām viņš bija iecerējis uzrakstīt vēl vienu grāmatu: Mēģinājums sistemātiski un pragmatiski klasificēt neirozes un psihozes, pamatojoties uz novērotajiem tūkstoš piecsimt saslimšanas gadi jumiem, gan pirms, gan pēc Kre-pelina, kuru diagnozes dotas pašreizējo dažādo skolu terminoloģijā. Un vēl otrs — tikpat skanīgs paragrāfs: Patstāvīgs uzskats par šādām apakšgrupām līdz ar hronoloģisku pārskatu.

Vāciski šāds virsraksts izklausītos lieliski.[8]

Ceļā uz Montrē Diks gausi mina pedāļus, pamezdams skatienu uz Dent du Midi ik pa brīdim, kad acis bija apžilbinājis ezera spogulis, pavizēdams piekrastes hoteļu dārzu alejās. Pēc četru gadu pārtraukuma te atkal bija saradušies angļi un staigāja kā aizdomu pilni detektīvromānu varoņi, it kā tik apšaubāmā zemē ik uz soļa varētu uzbrukt kāds vācu dresūras bandīts. Visgarām uzbērumam, ko veidojuši lavīnas sanesu ieži, ar jaunu sparu kaut kas atkal tika būvēts. Bernes un Lozannas dienvidu pusē Diks vairākkārt bija dzirdējis neatlaidīgu jautājumu: «Vai šogad gaidāmi amerikāņi? ... Ja jūlijā vēl ne, tad varbūt augustā?»

Viņš bija uzvilcis īsas ādas bikses, armijas blūzi un alpīnista zābakus. Mugursomā bija viegls kokvilnas uzvalks un veļas kārta. Pie Glionas troses dzelzceļa viņš atdeva divriteni un stacijas bufetes terasē iedzēra plānu alu, vērodams, kā mazā «vabole» pa astoņdesmit grādu slīpumu rāpo lejā no kalna. Viena auss Dikam bija asinīm apkaltusi — atmiņa no La Tour de Pelz, kur viņš bija drāzies lejā kā plēsts, iedomājies sevi par diezin kādu čempionu. Viņš palūdza bufetniecei spirtu, ar ko apmazgāt ausi; troses dzelzceļa vagoniņš ieslīdēja zem piestātnes spraišļu jumta. Diks vēl noskatījās, kā ieceļ viņa divriteni, tad ielingoja mugursomu apakšējā kupejā un iesēdās pats.

Kalnu dzelzceļa vagoniņi ir būvēti slīpi, apmēram tādā leņķī kā cepures mala, kad valkātājs grib palikt inkognito. Kad apakšā zem vagona ūdens šļāca ārā no kameras, Diks nevarēja vien nobrīnīties par šo atjautīgo, taču vienkāršo ietaisi: otrs vagons tagad stāv kalna galā un tā kamera tiek piepildīta ar ūdeni, un, tiklīdz tiks atlaistas bremzes, pēc gravitācijas likuma tas slīdēs lejup, vilkdams augšā otru, kurš tagad kļuvis vieglāks. Ģeniāla izdoma! Divi angļi, nosēdušies Dikam iepretī, apspriedās par trosēm.

— Angļu troses agrāk par pieciem sešiem gadiem nesadilst. Aizpērn vācieši mūsējām nosita cenu. Un kā jūs domājat — cik ilgi viņu tauvas turēja?

— Cik tad?

— Gadu un desmit mēnešus. Vēlāk šveicieši tās iesmērēja itāliešiem. Kārtīgi nepārbauda — tur visa tā vaina.

— Varu iedomāties, kas tā Šveicei būtu par ķezu, ja te pārtrūktu trose.

Aizcirtis durvis, pavadonis pa telefonu deva signālu ko lēgim kalna galā, vagoniņš saļodzījās un rāvās augšup taisni uz sīko lāsumiņu smaragdzaļajā smailē. Drīz Montrē jumti palika lejā un pasažieriem pavērās Vo, Vālē, Šveices Savojas un Ženēvas plašā panorāma. Te, pašā vidū ezeram, ko atvēsināja Ronas aukstā straume, atradās Rietumu pasaules īstais centrs. Ezerā peldēja gulbji, kas izskatījās pēc laivām, un laivas, kas izskatījās pēc gulbjiem, — visi pamesti šī saltā skaistuma nebūtībā. Diena bija skaidra, saule apspīdēja zālaino krastu lejā un kūrorta baltos tenisa laukumus. Lejā tenisa spēlētāju stāvi nemaz nemeta ēnas.

Kad kļuva redzama Šijona un sala ar Salanjonas pili, Diks paskatījās taisni lejup. Vagons slīdēja pāri augstākajiem namiem krastā, kas gar abām pusēm bija noaudzis ar biezu briksnāju, kurā laiku pa laikam paspīdēja raibi raibas puķu dobes. Dārzs piederēja troses dzelzceļa valdei, un vagonā bija pielikta zīmīte: Dēience de cueillir Ies fleurs.[9]

Par spīti visiem aizliegumiem, ziedi paši līda pa logiem iekšā, kupeju pēc kupejas izlodāja neatlaidīgās kāršu rozes, līgodamās līdzi gausajam vagoniņam, kamēr beidzot palaida to vaļā un ierāvās atpakaļ sārtajā pudurī. Bet drīz vien jau stiepās šurp citi augi.

Augšējā kupejā iepretī Dikam angļu kompānija bija piecēlusies kājās un skaļi apjūsmoja peizāžu, kad pēkšņi visi tā kā apjuka — pagāja sānis, pašķirdami ceļu jaunam pārītim, kas atvainodamies iespraucās apakšējā kupejā, kur sēdēja Diks. Jaunais vīrietis bija itālietis tādām acīm kā izbāztam briedim, viņam blakus Nikola.

Pēc piepūles, ar kādu šis mērķis tika sasniegts, vēl brīdi abi elpoja straujāk, un, kad, pastūmuši angļus sānis, jautri smiedamies, viņi bija apsēdušies iepretī Dikam, Nikola teica: — Hello! — Viņa izskatījās apburoša; Diks tūlīt manīja kaut kādu pārvērtību un attapās, ka viņai ir cits matu sakārtojums: mati bija īsi apgriezti kā Irēnai Kāslai un saveidoti viļņos. Viņa bija uzvilkusi zilganpelēku svīteri un baltus tenisa svārkus un izskatījās kā skaists pavasara rīts, grūti noticēt, ka viņa kādreiz bijusi aiz klīnikas vārtiem.

— Vai! — Viņa aizturēja elpu. — Tad nu gan šūpo! Nākamajā pieturā mūs arestēs. Ārsts Daivers — grāfs de Marmora ... Kā likts! — Vēl strauji elpodama, viņa pabuži-nāja jauno frizūru. — Ziniet, māsa nopirka biļetes pirmajā klasē ... Viņai tāds princips. — Saskatījusies ar Marmoru, Nikola iesaucās: — Izrādījās, ka pirmā klase ir tas katafalks aiz vadītāja kabīnes, visapkārt aizkari, drošs paliek drošs, ja patrāpītos lietaina diena, itin nekā nevarētu redzēt. Bet māsa tur zem sava goda ... — Atkal, bez vārdiem sapratušies, Nikola un Marmora iesmējās.

— Līdz kurienei jūs? — Diks jautāja.

— Līdz Ko. Jūs arī? — Nikola aplūkoja viņa apģērbu. — Tas priekšā ir jūsu divritenis?

— Jā. Domāju pirmdien laist no kalna lejā.

— Vai ņemsiet mani uz bomīša? Pavisam nopietni — ņemsiet? Kas tie būtu par priekiem!

— Labāk būs, ja es jūs uz rokām nonesīšu lejā, — Marmora sparīgi iejaucās. — Varbūt nobrauksim abi ar skrituļslidām ... vai arī es jūs pagrūdīšu, un jūs pati lēnām lidināsieties lejā — viegla kā pūciņa.

Nikolas sejā bija prieks — viņa atkal būs viegla pūciņa, nevis smagais svina atsvars un lidināsies, nevis vilksies gurdā solī. Viņa izturējās kā karnevālā — brīžiem klīrīgi kautrējās, brīžiem vaibstījās un pozēja . . . bet tad pēkšņi atgriezās dzīves īstenībā, un pār viņu nolaidās pārdzīvoto ciešanu skumjā ēna. Diks uztraucās . . . varbūt viņa klātbūtne Nikolai atgādina pasauli, no kuras viņai vēl nupat bija palaimējies izrauties. Viņš nolēma apmesties citā viesnīcā.

Kad troses dzelzceļa vagons apstājās, pasažieriem, kas brauca pirmo reizi, likās, it kā viņi būtu palikuši karājamies gaisā augstu debesīs starp mākoņiem. Pietura bija vajadzīga vienīgi tādēļ, lai konduktors, kurš brauca augšā, apmainītos kaut kādiem neizprotamiem uzsaucieniem ar konduktoru, kurš brauca lejā. Tad atkal augstāk un augstāk — pāri meža takai, pāri aizai un vēl augšup gar nogāzi, baltiņ baltu no narcisēm. Lejā ezermalā izkaisītajos Montrē tenislaukumos cilvēki izskatījās kā mazi punktiņi. Gaisā bija kaut kas jauns un neparasts, un izrādījās, ka šis neparastais ir mūzikas skaņas, kas kļuva dzirdamas, tiklīdz vagons ieslīdēja Glionas pieturā, kurai blakus viesnīcas dārzā spēlēja orķestris.

Kad viņi pārsēdās, lai dotos tālāk līdz Ko, skaņas apslāpēja ūdens šalkoņa, kurš plūda ārā no hidrauliskās kameras. Gandrīz tieši virs galvas atradās Ko, kur rieta saules staros mirdzēja neskaitāmie viesnīcas logi.

Bet tagad viss bija citādi. Aizelsusies lokomotīvīte rāva viņus augstāk un augstāk pa stāvo spirāli, līdz sprauslādama ienira zemajos mākoņos; Nikolas seja nozuda brīdī, kad sašķiebtais skurstenis izbārstīja dzirksteles, ko uzpūta nomaldījusies vēja brāzma, un pēc katra spirāles apļa vies nīca pieņēmās apmērā, līdz beidzot, sev par lielu pārsteigumu, visi bija augšā pašos saules gaismas palos.

Kņadā pārmetis mugursomu pār plecu, Diks gāja uz bagāžas nodalījumu pēc divriteņa, un Nikola devās viņam līdzi.

— Jūs šai viesnīcā nepaliksiet? — viņa jautāja.

— Nolēmu ietaupīt.

— Varbūt atnāksiet pie mums pusdienās? — Bija radies kāds pārpratums ar bagāžu. — Tā ir mana māsa — ārsts Daivers no Cīrihes.

Diks paklanījās pret divdesmit četrus gadus vecu, slaidu, vīzdegunīgu sievieti. Pašpaļāvīga un viegli aizvainojama, Diks nosprieda; viņš pazina šīs sievietes ar rožu lūpām, viņas var kuru katru brīdi iecirst zobus.

— Atnākšu pēc pusdienām, — Diks apsolīja. — Vispirms mazliet aklimatizēšos.

Viņš stūma prom divriteni, juzdams, ka Nikola viņu pavada ar acīm, juzdams, cik bezpalīdzīga ir viņas pirmā mīlestība, juzdams, ka tās dēl arī viņā aug nemiers. Līdz viesnīcai viņš vēl nosoļoja kādus trīssimt metrus pret kalnu, pasūtīja istabu un skaloja nost ceļa putekļus pēc desmit minūtēm, no kurām, gluži kā no paģirām, atmiņā palikusi vienīgi neskaidra šņākoņa, un tikai šad tad tajā jautās balsis, nenozīmīgas balsis, tām nebija ne miņas, cik ļoti viņš tiek mīlēts.

9

Viņš tika gaidīts, bez viņa kaut kā pietrūka. Arī šeit viņš bija nezināmais lielums; mis Vorena un jaunais itālietis, acīm redzot, šo sastapšanos gaidīja tikpat nepacietīgi kā Nikola. Viesnīcas salons, telpa ar apbrīnojamu akustiku, bija atbrīvots dejām; gar sienu nelielā amfiteātrī bija sasēdušās zināma vecuma anglietes ar apkaklītēm, krāsotiem matiem un iesārti pelēkām, nopūderētām sejām un melnos tērpos ģērbušās zināma vecuma amerikānietes ar sniegbaltiem šiņoniem un ķiršsārtām lūpām. Mis Vorena un Marmora bija piesēduši pie stūra galdiņa, Nikola — pāri pa diagonāli jardus četrdesmit tālāk. Ienākdams Diks izdzirdēja viņas balsi:

— Jūs mani dzirdat? Es runāju parastā balsi.

— Pavisam skaidri.

— Sveicināts, dakter Daiver.

— Ko tas nozīmē?

— Saprotiet, jūs mani dzirdat, bet tie, kas sēž zāles vidū, nedzird nekā.

— Viesmīlis jau mūs brīdināja, — mis Vorena paskaidroja. — Var sarunāties no stūra uz stūri — noraida kā pa radio.

Te augšā, kalnos, viss bija tik neparasts kā uz kuģa atklātā jūrā. Drīz viņiem piebiedrojās Marmoras vecāki. Pret māsām Vorenām abi izturējās ar cieņu, — no viņu runām Diks noprata, ka Marmoru finanses kaut kādi ir saistītas ar Milānas banku un tā savukārt saistīta ar Vorenu finansiālajiem darījumiem. Bet Bebi Vorena gribēja parunāt ar Diku, gribēja parunāt aiz tā paša stimula, kurš viņu allaž mudināja tiekties pretī jebkuram svešam vīrietim, it kā cieši nostiepjot neredzamo ķēdi, ko jau sen pati bija apņēmusies saraut. Viņa pārsvieda kreiso kāju pār labo, tad labo pār kreiso un tā bez mitas, kā mēdz darīt pārziedējušas, smuidras jaunavas.

— ... Nikola man stāstīja — arī jūs esot viņu ārstējis un bez jums diez vai viņa būtu izveseļojusies. Es tikai nevaru saprast, kas mums tagad būtu darāms... sanatorijā neko skaidri nepasacīja, teica tikai — nevajagot neko liegt un ļaut viņai izklaidēties. Es zināju, ka Marmoru ģimene patlaban ir šeit, tāpēc palūdzu Tino atnākt pie troses dzelzceļa. Un jūs redzat, kas notiek, — Nikola ar skubu aizvelk viņu pāri vagona šķērssienai, abi kā jukuši...

— Gluži normāli. — Diks smējās. — Es pat teiktu, tā ir laba zīme. Viņi grib viens otra acīs padižoties.

— Bet kā es to varu zināt? Cīrihē ne attapties nedabūju, kad viņa bija nošķērējusi matus gandrīz manu acu priekšā, pašķirstīja modes žurnālu, un ar to pietika.

— Nekā briesmīga tur nav. Viņa ir šizoīdais tips — pastāvīgs ekscentrisms. Tāda viņa būs vienmēr.

— Kā to saprast?

— Es teicu — ekscentriska.

— Jāf bet kā izšķirt, kur beidzas. ekscentrisms un kur sākas slimība?

— Slimība neatkārtosies, jūs velti baidāties... Nikola patlaban ir bezrūpīga un laimīga.

Bebi jau atkal mainīja pozu, viņā izpaudās visu to sie viešu neapmierinājums, kuras pirms simt gadiem mīlējušas Baironu, un, lai arī pārdzīvojusi traģisko dēku ar gvardes oficieri, viņa tomēr bija kokaina kā tāds bezdzimuma radījums.

— No atbildības es nebaidos, — viņa teica. — Es tikai nezinu, ko iesākt. Mūsu ģimenē kaut kas tāds atgadās pirmo reizi... zinām, Nikola ir pārcietusi smagu triecienu, es personīgi domāju — tur būs bijis iejaukts kāds vīrietis, bet īsti mēs nezinām. Tēvs saka, viņš uz vietas to nošautu, tiklīdz uzzinātu — kurš.

Orķestris spēlēja «Nabaga taurenīti»; jaunais Marmora dejoja ar savu māti. Sī melodija vēl nebija paspējusi ap nikt. Klausīdamies un vērodams, kā Nikola tērzē ar Marmoru, senioru, kura tumšās matu šķipsnas bija savijušās ar sirmajām gluži kā baltie un melnie taustiņi klaviatūrā, Diks nodomāja: «Viņas plecu izliekums atgādina vijoli ...» — un atkal ienāca prātā viņas noslēpums, kaunpilnais noslēpums. Ak, taurenīt... skrien mirkļi, aizsteidz stundas ...

— Patiesībā es jau esmu izlēmusi, — Bebi turpināja rāmi, tomēr apņēmīgi. — Jums varbūt liksies pavisam nereāli, bet, cik es saprotu, vēl pāris gadu Nikola būs uzraugāma. Nezinu, vai esat bijis Čikāgā vai neesat...

— Neesmu gan.

— Pilsētā ir divas puses — ziemeļu un dienvidu ... abas stipri atšķirīgas. Ziemeļpusē viss ir lepns, elegants, vienmēr — vismaz vairākus gadus — mēs esam dzīvojuši tai rajonā, bet daudz čikāgiešu, īstu čikāgiešu no senām, labām ģimenēm, ja saprotat, ko es ar to gribu sacīt, vēl arvien dzīvo dienvidu pusē. Tur ir universitāte. Kā to jums pateikt, daudzi tur ik solī sastopas ar klīrību, katrā ziņā tur ir pavisam citādi nekā ziemeļpusē. Diez vai jūs to aptverat.

Diks pamāja. Ar lielu piespiešanos viņš tomēr bija noklausījies līdz galam.

— Mums, protams, tur ir plaša pazīšanās ... tēvs finansē pasākumus universitātē, dibinot katedras un studentu apvienības, un, ja es padomāju, ka mēs aizvestu Nikolu mā jās atkal tai pašā sabiedrībā ... pats zināt, cik viņa muzikāla, runā vairākās valodās ... pašreizējā situācijā pats labākais būtu, ja viņa iemīlētos kādā jaunā, simpātiskā ārstā ...

Diks tik tikko valdīja smieklus. Voreni nolēmuši nopirkt Nikolai ārstu! Vai jums nebūtu kāds piemērots dakteris padomā? Nudien, kāpēc gan raizēties par Nikolu, ja līdzekļi atļauj iegādāt viņai jaunu, simpātisku ārstu, kurš tikko beidzis koledžu.

— Bet ja nu tāds neatrodas? — viņš netīši pateica.

. — Gribētāju būs, cik uziet.

Deju pāri atgriezās savās vietās, un Bebi steigšus pačukstēja:

— Tā es esmu izdomājusi. Bet kur paliek Nikola ... atkal nozudusi. Varbūt augšā savā istabā? Ko lai iesāku? Nekad nevar zināt — ja nu atgadījies kas nopietns un man jāsteidz viņu meklēt.

— Varbūt viņa vēlas palikt vienatnē... cilvēki, kas dzīvo vieni, aprod ar vientulību. — Redzēdams, ka mis Vo-rena neklausās, Diks apklusa. — Iešu apskatīties.

Tobrīd migla no visām pusēm bija ietinusi viesnīcas ēku — gluži kā pavasarī aiz nolaistiem aizkariem. Likās, vēl pāris soļu tālāk — un visa dzīvā radība izbeigsies. Diks, pagājis garām pagraba logiem, ieraudzīja trauku mazgātājus sēžam pie spāniešu vīna pudeles un sitam trumpas. Kad viņš nogriezās alejā, dažas zvaigznes jau vērās šurp gar baltajām Alpu korēm. Pakavveida alejā, kas veda pa ezera krauju, starp diviem laternu stabiem nekustīgi stāvēja Nikola. Diks piezagās klusiņām. Viņa pagriezās, it kā grasītos teikt: «Tas esat /ūs!» — un Diks jau nožēloja, ka bija nācis šurp.

— Jūsu māsa uztraucas.

— A-ā! — Viņa bija pieradusi, ka viņu nemitīgi kāds uzmana. Viņa lūkoja aizbildināties: — Dažbrīd es ... dažreiz man kļūst pārāk smagi.. . Esmu radusi klusumā ... Un šovakar vēl mūzika ... tas bija par daudz. Sagribējās raudāt...

— Saprotu.

— Šodien tik daudz pārdzīvots.

— Zinu.

— Es negribu būt nepateicīga... manis dēj jau tik daudz nepatikšanu visiem. Bet šovakar nolēmu aizmukt.

Tāpat kā mirējam pēkšņi ienāk prātā, ka aizmirsies pateikt, kur noglabāts testaments, tā Dikam iešāvās prātā doma, ka Domlers līdz ar savu spokaino priekšteču paaudzēm ir «pārradījis» Nikolu, un vēl viņš nodomāja — tik daudz kas būtu jāmāca viņai no jauna. Paturējis šo atziņu sevī, viņš pateica tikai to, kas tobrīd šķita pats piemērotākais.

— Jūs esat jauka meitene... un neliecieties zinis, ko citi par jums domā.

— Es jums patīku?

— Protams.

— Vai jūs... — Viņi lēnām gāja tālāk vēl kādus pār-simt sojus līdz pakava krēslainajam ielokam. — Ja es nebūtu slima, vai jūs ... es gribu teikt, vai es varētu būt tāda meitene, ko jūs, iespējams... Ak dievs! Jūs pats zināt, ko es gribu sacīt.

Vairs nebija glābiņa; viņš bija ierauts šai neprātā. Ni-kola stāvēja tuvu, tuvu, viņš juta, ka viņa elpa kļūst straujāka, bet jau kuro reizi viņu izglāba rūdījums, viņš pateica banālu repliku un vēl puiciski iesmējās.

— Kas tās par iedomām, meitenīt! Es jums pastāstīšu, kā izgāja tam slimniekam, kurš samīlējās māsiņā ... — Un soļu taktī viņš noskandēja anekdotes nodrāztās frāzes. Un tad pavisam negaidot Nikola viņu asi pārtrauca:

— Nedzesiniet muti!

— Jums nepiestāv tik vulgārs teiciens.

— Lai nepiestāv! — viņa apskaitās. — Jūs mani uzskatāt par dumiķīti... Tāda es arī biju pirms saslimšanas, bet tagad vairs ne. Ja es vēl neredzētu, ka jūs e^at pats pievilcīgākais vīrietis pasaulē, jums būtu pamats domāt, ka vēl arvien neesmu pie pilnas sajēgas. Jūs tikai neiedomājieties, ka es to nezinu... es zinu visu par jums un par sevi... un pašai man no tā maz labuma.

Diks bija neapskaužamā stāvoklī. Atcerējies vecākās mis Vorenas spriedumu par jaunajiem ārstiem, kas esot nopērkami dienvidu pusē, Čikāgas lopkautuvju intelektuālajā filiālē, viņš uz brīdi iespītējās. — Jūs esat apburošs kaķēns, vienīgā nelaime tā, ka es neprotu iemīlēties.

— Jūs esat tik neatsaucīgs.

— Ko!

Diks bija kā apstulbis no tadas nekautrības, no šīs pārliecības, ka viņa drīkst atļauties visu. Tobrīd viņš spēja iedomāt tikai vienu atsaucību, ko Nikola Vorena varētu no viņa gaidīt, un tas nozīmēja sevi pazudināt.

— Kāpēc jūs esat tāds?

Kad viņa bija pienākusi pavisam tuvu, viņas balss skanēja apslāpēti, kā palikusi krūtīs, izspīlēdama šauro ņieburu. Diks sasprindzināja roku, lai viņu balstītu, un to pašu mirkli ar lūpām, ar visu jaunavīgo augumu viņa tiecās pretī. Nekādiem apsvērumiem vairs nebija nozīmes — it kā paslepus Diks būtu pagatavojis neatšķaidāmu mikstūru, kurā atomi cieši un nedalāmi savienojušies; mikstūru var izliet ārā, bet atomiem nemūžam vairs neatradīsies vieta skalā. Kad viņš turēja viņu savās rokās un viņa kļāvās arvien tuvāk un tuvāk, pati sevi vairs nepazīdama, pārpilna mīlestības, reizē pievārēta un reizē kā uzvarētāja, Diks bija pateicīgs liktenim, ka viņš vispār eksistē, lai arī tikai viņas miklo acu atspulgā.

— Ak dievs, — viņš čukstēja, — jūs skūpstīt ir patīkami.

Tā bija lietišķa runāšana, bet tagad viņš bija Nikolas gūstā, un vaļā viņa nelaida; koķeti novērsusies, viņa gāja projām, atstādama viņu it kā karājamies gaisā, tāpat kā šopēcpusdien bija palicis karājamies troses dzelzceļa va-goniņš. Lai, viņa nodomāja, tas viņam par to, ka viņš ir tik cietsirdīgs un moka mani; bet tagad viss ir brīnišķīgi, viņš ir pieveikts, tagad viņš pieder man. Pēc spēles noteikumiem, nupat ir laiks mukt, bet tas viss bija pārlieku skaisti un neierasti, viņa vēl vilcinājās, gribēdama izbaudīt šo brīdi līdz galam.

Pēkšņi viņa nodrebēja. Divtūkstoš soļu lejāk mirguļoja Montré un Vevejas uguņu kaklarota un aproce, tālumā blāvi vizuļoja Lozannas karulis. Kaut kur no lejas vējš brīžiem atnesa deju mūzikas skaņas. Nikolas satraukums bija pierimis, viņa likās it kā atsalusi, atteikdamās no bērnu dienās nepārdzīvotās sentimentalitātes tikpat mērķtiecīgi, kā karavīrs steidz apdzerties pēc kaujas. Vēl arvien viņa baiļojās no Dika, kurš, atslējies pret alejas čuguna margām, stāvēja turpat blakus, ar savu ierasto pozu pamudinādams viņu atzīties:

— Atceros, kā es toreiz dārzā jūs gaidīju ... turēdama sevi rokās kā ziedu klēpi. Vismaz pašai man bija tāda sajūta... ka esmu iepatikusies... gaidījjj, kad varēšu to pasniegt jums.

Elpai skarot viņas plecu, viņš spēji pagrieza Nikolu pret sevi, viņa uzlika rokas viņam uz pleciem, skūpstīja viņu vēl un vēl, un viņas seja, sniedzoties pretī, vienmēr izplūda plata, plata.

— Stipri līst.

Piepeši pāri ezeram vīna kalnā nogranda — tur ar liel-gabalšāvieniem izdzenāja mākoņus, kas varētu atnest krusu. Alejas laternas nodzisa, bet tūlīt atkal iedegās. Pēkšņi sākās negaiss, ūdens šaltīm gāzās lejā no debesīm, tad divkārt sparīgi brāzās gar kalnu nokarēm, izskalodams ceļus un akmeņainās dangas; tam visam nāca līdzi tumšs, biedīgs padebesis, žuburoti zibens kvēldiegi un grāvieni, kas sašķēla visu pasauli, kamēr pāri viesnīcai aizjoņoja sapluskāto mākoņu driskās. Kalni un ezers nozuda.. . grandoņā, haosā un tumsā viesnīca bija pieplakusi pie zemes.

Taču Diks un Nikola jau bija iebēguši vestibilā, kur Bebi Vorena un Marmoru trijotne nobažījušies viņus gaidīja. Skaisti bija tā izskriet no drēgnās miglas, aizcirst durvis, ka noblaukšķ, salijušās drēbēs stāvēt un smieties, trīsot aiz satraukuma, kad vēju vēl dzird svilpojam ausīs. Pat Strausa valsis deju zālē skanēja kaut kā neparasti, spalgi un mulsinoši.

... lai ārsts Daivers precētu psihiski slimu? Kā tas gadījās? Kur tas sākās?

— Jūs vēl atnāksiet, kad būsiet pārģērbies? — Bebi Vorena, cieši viņu nopētījusi, jautāja.

— Man nav ko pārģērbt, vienīgi šorti.

Ar svešu lietusmēteli uz pleciem smagiem soļiejn savā nodabā iedams uz viesnīcu, viņš zobgalīgi smējās bārdā.

«Vienreizēja izdevība ... jā gan. Ak dievs! ... Tie nolēmuši iegādāties sev ārstu? Nekas neiznāks, vajadzēs turpat Čikāgā pameklēt ko piemērotu.» Nokaunējies par šādu rupjību, viņš lūkoja it kā pielabināties Nikolai, atcerēdamies, ka nekad vēl nebija sajutis tādu svaigmi, kā skarot viņas lūpas, atcerēdamies, cik blāvi uz viņas porcelāna vaiga mirdzēja lietus lāses, gluži kā asaras, raudātas viņa dēļ...

Pēc norimušās vētras iestājies klusums viņu pamodināja ap trijiem naktī, un viņš piegāja pie loga. Viņas skaistums il kā lidinājās augšup gar nogāzi, nemanot ieslīdēja istabā, noslēpumaini nošvīkstinādams logu aizkarus.

... Otrā rītā uzkāpis divtūkstoš metru līdz Rochet de Naye, viņš nosmējās, sastapdams troses dzelzceļa vadītāju, kurš savā brīvajā dienā arī bija kāpis augšā.

Tad Diks nogāja lejup līdz pašai Montrē, izpeldējās ezerā un paguva atgriezties viesnīcā tieši uz pusdienām. Viņu gaidīja divas vēstules.

«Es nekaunos un nenožēloju... tas, kas notika vakar vakarā, ir pats skaistākais manā mūžā; ja arī mēs nekad vairs neredzētos, mon capitaine, vienalga, esmu laimīga par to, kas noticis.»

Visi ieroči tikpat kā izsisti no rokām... Domlera drūmā ēna atkāpās, tiklīdz Diks atplēsa otru aploksni:

«Mīļais dakter Daiver, es Jums zvanīju, bet Jūs bijāt izgājis. Diez vai drīkstu no Jums izlūgties tik lielu pakalpojumu. Neparedzētu apstākļu dēļ mani steidzami izsauc uz Parīzi, un, braucot caur Lozannu, es ietaupītu daudz laika. Tā kā esat nolēmis pirmdien atgriezties Cīrihē, varbūt Jūs brauktu reizē ar Nikolu? Vai aizvedīsiet viņu līdz sanatorijai? Cerams, tas Jūs pārāk neapgrūtinās.

Ar patiesu cieņu

Beta Evana Vorena»

Diks bija pārskaities — mis Vorena taču zināja, ka viņam līdzi divritenis; bet zīmīte uzrakstīta tā, ka nav iespējams atteikt. Tīšuprāt mūs savest kopā! Aizkustinoša ra dinieku gādība plus Vorenu nauda!

Viņš maldījās: Bebi Vorenai šādu nolūku nebija. Viņa jau bija nopētījusi Diku ar savu stingro aci, nomērojusi ar šķībo anglofila lineālu un izbrāķējusi... kaut arī viņš bija viņai iepaticies. Acīm redzot, viņš likās pārāk «intelektuāls», un viņa to bija novietojusi vienā plauktiņā ar plukatām snobiem, kādus savā laikā bija pazinusi Londonā .. . Viņš pārāk daudz atšķīrās no citiem, tāds nederēja. Lai kā pūlētos, viņam nevarēja piedēvēt aristokrātis-kumu tādā nozīmē, kā viņa pati izprata šo vārdu.

Turklāt viņš bija nepakļāvīgs — jau vairākiem lāgiem viņa bija manījusi, ka sarunājoties viņš nemaz otrā neklausās; ir tādi cilvēki — runā ar tevi un paši domā savu domu. Jau mazatnē Nikola bija māsu kaitinājusi ar savu brīvo izturēšanos, un tagad māsa bija pilnīgi apradusi ar domu, ka Nikola «ir neglābjama»; lai nu būtu kā būdams, Diks Daivers nebija tas ārsts, ko viņa spētu iedomāties par savas ģimenes locekli.

Viņa to grasījās izmantot tāpat vien, savu ērtību labad.

Bet iznāca tieši tā, it kā Diks viņas nodomus būtu noskārtis. Brauciens vilcienā var būt mokošs, skumīgs vai amizants; dažkārt tas izvēršas par izmēģinājuma lidojumu vai ģenerālmēģinājumu nākamajam — īstajam ceļojumam; kā jebkura divatā aizvadīta diena, tā var likties gara, rīts paiet steigā, līdz abi attop, ka ir izsalkuši, un kopīgi kaut ko uzkož. Tad klāt jau pēcpusdiena, un stundas velkas neizturami gausi, tikai pie pašām beigām atkal nāk možuma uzplūds. Dikam kļuva skumji, vērojot Nikolas nožēlojamo līksmību; viņai tas tomēr nozīmēja atgriešanos mājās, jo citu māju viņai nebija. Todien viņi vairs nemīlinājās, bet, kad bija atvadījušies pie drūmajiem vārtiem Cīrihes ezera krastā un viņa pagriezās un vēl noskatījās, Diks saprata, ka viņas liktenis turpmāk būs arī viņa liktenis un šoreiz uz mūžu.

OTRA grāmata ROZMARIJAS VIEDOKLIS

1919—1925

1

Septembrī ārsts Daivers un Bebi Vorena dzēra tēju Cī-rihes viesnīcas terasē.

— Diezin vai būs saprātīgi, — viņa ieminējās. — Es īsti neizprotu jūsu nodomus.

— Atmetīsim šo toni.

— Galu galā Nikola ir mana māsa.

— Tas nedod jums tiesības runāt ar mani tādā tonī. — Dikam bija jāklusē, un tas viņu kaitināja. — Nikola ir bagāta, bet nevajag tūlīt domāt, ka es esmu avantūrists.

— Jā, Nikola ir bagāta, — Bebi nepiekāpīgi novilka.

— Un tieši tāpēc.

— Cik liels ir viņas kapitāls? — viņš noprasīja.

Bebi gandrīz pielēca kājās, bet viņš, klusībā smīnēdams, turpināja:

— Redzat, cik muļķīgi iznāk. Daudz labāk man būtu paticis aprunāties ar kādu no jūsu ģimenes vīriešiem ...

— Viss ir atstāts manā ziņā, — viņa stingri noteica.

— Tā jau nav, ka mēs jūs uzskatītu par avantūristu. Mēs nezinām, kas jūs esat.

— Es esmu ārsts, — viņš teica. — Tēvs ir garīdznieks, aizgājis pensijā. Mēs dzīvojam Bufalo, par manu pagātni viss ir izdibināms. Mācījos Ņūhavenā; vēlāk kļuvu par Roda stipendiātu. Vecvectēvs man bija Ziemeļkarolīnas gubernators, un pats es esmu trakā Antonija Veina tiešs pēctecis.

— Un kas bija šis trakais Antonijs Veins? — Bebi aizdomīgi vaicāja.

— Trakais Antonijs Veins?

— Vai visa šī lieta tāpat nav diezgan traka?

Viņš bezcerīgi nogrozīja galvu, tai brīdī Nikola iznāca viesnīcas terasē, ar acīm meklēdama viņus.

— Nebūtu viņš bijis traks, droši vien novēlētu ne mazāku mantojumu kā Maršals Fīlds, — Diks vēl piebilda.

— Tas viss ir ļoti labi, tikai...

Bebi bija taisnība, un viņa par to nešaubījās. Diez vai maz atrastos tāds garīdznieks, kas būtu cienīgs stāvēt blakus viņas tēvam. Voreni cēlušies no Amerikas hercogu dzimtas bez titula ... Jau ieraugot Vorenu vārdu viesnīcas reģistrā vai parakstītu zem ieteikuma vēstules, vai dzirdot minam sarežģītā situācijā, ļaužu psihē notiek metamorfoze, kas savukārt pašai Bebi liek saprast, cik augsts viņas stā voklis. To viņa zināja no angļiem, kuriem šai ziņā bija vairāk nekā divsimt gadu pieredze. Toties Bebi nezināja, ka Diks jau divi lāgi tikpat kā klaji bija atteicies no bildi nājuma. Situāciju šoreiz izglāba pati Nikola, ieraudzīdama viņus un piestādama blakus galdiņam tik tīra un balta, it kā nupat septembra mijkrēslī pirmoreiz ienākusi šai pa saulē.

Labdien, advokāt. Rīt mēs aizbrauksim uz Komo un pēc nedēļas atkal būsim Cīrihē. Tāpēc gribēju, lai jūs abi ar māsu to nokārtojat, vienalga, cik man piešķirtu. Divus ga dus pavadīsim Cīrihē, dzīvosim pavisam pieticīgi, Dikam naudas būs diezgan, lai mūs apgādātu. Nē, Bebi, es neesmu tik nepraktiska, kā tu iedomājies... Lai tikai būtu ar ko samaksāt šuvējai un pats nepieciešamākais... Bet kāpēc tik devīgi... vai tiešām varat atļauties tik daudz? Es ne mūžam to neiztērēšu. Vai tu saņem tikpat? Kāpēc tev vairāk . . . domājat, es nepratīšu ar naudu rīkoties? Tādā gadī jumā manu daļu lieciet kaudzītē, lai krājas ... Nē, Diks nedomā jaukties mūsu naudas lietās. Būs jāņem savā ziņā ... Ak, Bebi, tu iedomājies, ka Diks ir tāds, tāds.. . Kur man jāparakstās? O, piedodiet.

... Dik, vai nav savādi, ka mēs tagad esam vienmēr kopā un vieni paši? Nav jau kur aiziet, var tikai piekļauties vēl tuvāk. Un mēs tā mīlēsim un mīlēsim viens otru? Bet es mīlu stiprāk, un, tiklīdz tu kaut drusciņ novērsies, es tūlīt to manu. Ir tik brīnišķīgi būt tādai pašai kā visi citi, pastiept roku un just, ka tu esi tepat blakus gultā, tāds silts, silts.

... Esiet tik laipni, piezvaniet manam vīram uz slimnīcu. Jā, šī grāmatiņa ir izpārdota ... tiks nodrukāta sešās valodās. Man pašai bija jāpārtulko franču valodā, bet pēdējās dienās jūtos sagurusi... baidos, ka nesabrūku, esmu tik smagnēja un neveikla ... kā salauzta rotaļlieta, kā tas resnais vīrelis, kurš nevar vairs noturēties taisni. Aukstais stetoskops tai pusē, kur sirds, un nepārvarama sajūta, ka je m'en iiche de toutl. Un slimnīcā šī nabaga sieviete, kurai bērns piedzima pavisam zils, — tad jau labāk būtu bijis nedzīvs. Cik brīnišķīgi, ka tagad mēs esam trīs, vai ne?

... Diezin vai būs saprātīgi, Dik .. . mums nudien ir vajadzīgs lielāks dzīvoklis. Kālab mums jāpiecieš neērtības un tikai tāpēc, ka Voreniem naudas vairāk nekā Daive-riem? O, pateicos, mana mīļā, ir jau pārlemts. Šis angju garīdznieks stāstīja, ka te pie jums Orvieto esot lielisks vīns. Netiek pārvadāts? Tad tāpēc par to nebijām dzirdējuši, bet vīnu mēs labprāt dzeram.

Ezeri iegrimuši rūsganā mālā, lēzenie krasti sakrokoju-šies kā nojumis vēders. Ceļā uz Kapri mani nofotografēja: sēžu uz kuģa, mati atrisuši pāri margām. «Paliec sveika, zilā grota!» dziedāja laivinieks. «Atpakaļ es nākšu drī-īz.» Un, kad mēs, tā braukādami, bijām visā garumā nokopējuši Apenīnu zābaka neciešami svelmaino stulmu, vējš šaudījās gar biedīgajām veclaiku pilīm, likās, kalnu galā paslēpušies miroņi noraugās lejup.

... Šis kuģis man patīk, kad mūsu papēži reizē noklaudz uz klāja. Ap šo stūri vējš gāž vai no kājām nost, un katrreiz es pagriežos sāniski, ciešāk ietinos mētelī un turos Dikam blakus. Abi dungojam kaut kādas muļķības:

O-o-o-o,

Es ne, flamings bij cits,

O-o-o-o,

Es ne, flamings bij cits.

Ar Diku nav garlaicīgi, — guļamkrēslos atlaidušies pasažieri noraugās uz mums, kāda sieviete pūlas sadzirdēt dziesmas vārdus. Dikam dziesma apnīk. Soļo vien tālāk, Dik. Viens tu soļosi citā taktī, mīļais, gaiss ap tevi kļūs

‘ Man par visu nospļauties (Iranču vai.).

smags, kad sprauksies cauri krēslu ēnām, cauri mitrajiem tvaika cauruļu garaiņiem. Un tu jutīsi, kā tavs attēls pavīd acīs tiem, kas tevi vēro. Tu vairs neesi atšķirtībā; man šķiet, dzīvē vispirms ir jāieiet, lai no tās atrautos.

Sēdēdama uz glābšanas laivas balsta, es raugos uz jūru un ļauju savus matus vējam, lai plivina un spīdina. Es sēžu nekustīgi debesu fonā, šis kuģis jau tāpēc vien ir būvēts, lai nestu mani pretī nākamības zilajai miglai. Es esmu Pallāda Atēna, kas ar bijību izgrebta galeras priekšgalā. Publiskajās tualetēs šņāc ūdens, aiz borta lāsmodamas uz-šalcas ahātzaļo ūdensziedu putas kā nemierā ar kaut ko.

... Togad mēs daudz ceļojām — no Vulumulu līča līdz Biskrai. Pie pašas Sahāras mūs apsēda siseņi, šoferis, labi domādams, centās iegalvot — tās esot kamenes. Naktī debesis bija zemas un jūtama visu redzošā dieva neierastā klātbūtne. Ak, nabaga mazais, kailais Uleds Nails; tā nakts bija trokšņu pilna — skanēja fleitas, rībināja Senegalas bungas, kamieļi sprausloja, iezemieši šļūkāja no vecām automobiļu riepām sašūtās sandalēs.

Bet toreiz es atkal biju pazudis cilvēks — vilcieni un liedaga smiltis joņoja vienā virpulī. Tāpēc jau viņš veda mani ceļojumā, bet pēc otrā bērna — pēc manas mazās Topsijas piedzimšanas viss atkal iegrima tumsā.

... Ja ļautu man parunāt ar vīru... kā viņš varēja mani atstāt šeit, uzticēt tādiem nemākuļiem. Jūs sakāt, ka man piedzimis melns bērns ... kādas muļķības, cik banāli! Mēs braucām uz Āfriku tikai tāpēc, lai redzētu Timgadu, jo man vairāk par visu interesē arheoloģija. Man apnicis, ka es itin neko nezinu un man nemitīgi to atgādina.

. .. Pēc izveseļošanās es gribu kļūt tikpat izglītota kā tu, Dik ... es sāktu studēt medicīnu, ja vien nebūtu par vēlu. Mums ir jāiztērē mana nauda un jānopērk māja... apnikuši šie dzīvokļi un mūžīgā tevis gaidīšana. Cīrihē tev garlaicīgi un neatliek laika rakstīšanai, tu pats teici: ja zinātnieks neraksta, viņš ar to apliecina savu nevarību. Es izraudzīšos sev kaut ko piemērotu un pa īstam iemācīšos, tad man būtu uz ko paļauties, ja atkal iestātos sabrukums. Tu man palīdzēsi, Dik, tad es nejutīšos kā noziegusies. Apmetīsimies kaut kur pie jūras, kur silts, un mēs kopā sauļosimies un atkal būsim jauni.’

... Šeit Diks strādās. Abi tā bijām izlēmuši, iepriekš neko nesarunādami. Neskaitāmas reizes bijām braukuši garām Tarmai un pēkšņi nolēmām iegriezties un apskatīties;

visas ēkas bija tukšas, tikai abi staļļi ne. Noformēt šo pirkumu mums palīdzēja kāds francūzis, bet, tiklīdz jūras resorā padzirdēja, ka amerikāņi nopirkuši daļu no kalna ciematiņa, tā sūtīja šurp spiegus. Tie vandījās pa būvmateriāliem, meklēdami nomaskētus lielgabalus, un beigu beigās Bebi vajadzēja likt lietā savu pazīšanos ārlietu ministrijā Parīzē.

Vasarā uz Rivjēru neviens nebrauc, tāpēc, cerams, viesu nebūs daudz un varēsim strādāt. Šeit ir daži francūži — viņnedēļ atbrauca Mistangets un bija pārsteigts, ka viesnīca atvērta; tad vēl Pikaso un tas, kurš uzrakstīja «Pas sur la bouche»[10].

... Dik, kāpēc tu viesnīcā parakstījies «misters un misis Daiveri,» nevis «ārsts Daivers un misis Daivera». Es tāpat jautāju ... man palicis prātā ... Tu pats man mācīji, ka dzīvē pats galvenais esot darbs, un esmu apradusi ar šo domu. Tu teici — cilvēkam savs darbs ir jāprot un, ja viņš to neprot, viņš ne ar ko nav labāks par citiem, un pats galvenais ir uzkrāt spēkus, kamēr vēl savu darbu proti. Ja tu gribi visu darīt ačgārni, dari, bet vai tāpēc tavai Ni-kolai būtu jāstaigā tev līdzi uz rokām, mīļais?

... Eibs Norts saka, es esot mazrunīga. Kopš tās pirmās reizes, kad es atveseļojos, caurām naktīm es runājos ar Diku, abi sēžam gultā, kūpinām cigareti pēc cigaretes un, kad aiz loga jau sāk zilgmot, iebāžam galvu spilvenos, lai gaisma nespīd acīs. Dažreiz es dziedu un rotaļājos ar dzīvniekiem, man ir pāris draugu — teiksim, Mērija. Kad abas ar Mēriju runājam, viena otrā nemaz neklausāmies. Runas lai paliek vīriešiem. Tiklīdz sāku runāt, es sev iestāstu, ka tagad laikam es esmu Diks. Dažkārt es esmu mans dēls, atceros, tāds apdomīgs un gauss. Brīžiem es esmu doktors Domlers, un vēlāk kaut kādi varbūt izdosies kļūt arī par jums, Tomij Barban. Tomijs, šķiet, jau atkal samīlējies manī, tikai slepus. Bet pietiks, citādi abi ar Diku vēl saies naidā. Vispār man ir tik labi, ka labāk nemaz nevar iedomāties. Tik daudz draugu, un visi mani mīl. Dzīvoju klusā vietā pie jūras, tepat ir mans vīrs, abi bērni un mūsu mīļie draugi. Viss, viss būtu jauki... ja es spētu vēl pārtulkot franciski šo nolādēto recepti cālim Merilendas gaumē. Smiltīs kāju pirkstiem ir tik silti.

— Jā, jā, redzu ... Vēl sabraukuši... ak, tā meitene ...

jā. Kā jūs teicāt, ko viņa atgādina? ... Nē, neesmu redzējusi, šeit reti kad rāda jaunās amerikāņu filmas. Rozma-rija — un uzvārds? Ar laiku te izveidosies elegants kūrorts... jūlijā tik daudz laužu šķiet pavisam neparasti.

2

Franču Rivjēras piekrastē, pusceļā starp Maršēju un Itālijas robežu, lepni slējās liela, iesarkana viesnīca. Palmas godbijībā apvēdīja saulē pārkarsušo fasādi, kurai iepretī, acis žilbinādama, bija noklājusies liedaga strēmele. Pēdējos gados šeit bija izveidojies vasarnīcu rajons naudasmaisiem; divdesmit piektajā gadā, aprīlī, kad pastāvīgā angļu klientūra pārcēlās uz ziemeļiem, te bija gandrīz vai tuksnesis, vienīgi kādi desmit agrākus gadus celto villu jumtu apsūbējušie kupoli kā apvītušas ūdensrozes vīdēja starp priežu puduriem, kas izkaisīti jūdzes piecas — no Gosa «Hotel des Etrangers» līdz pat Kannām.

Hotelis un liedaga zeltbrūnais lūgšanu paklājiņš bija saaudināti kopā. Rīta agrumā tālās Kannu aprises, seno cietokšņu sārtie un dzeltenīgie mūri un Alpu purpurs šaipus Itālijas robežas meta jūrā atspulgu, kas trīsuļoja ūdens virmā un sīkajos aplīšos, tiklīdz dzidrajā braslā sašūpojās aļģes. Pulkstenis vēl nebija astoņi, kad pludmalē pa rādījās zilā peldmētelī ietinies vīrietis, viņš tik drīz nevarēja saņemties, ilgi krekšķinājās un dziļi ievilka elpu, iekams uz īsu mirklīti spirinādamies ienira aukstajā ūdenī. Kad viņš bija aizgājis, kādu stundu krastmalā atkal bija kluss. Gar apvārsni pretī rietumiem lēnām aizslīdēja tirdzniecības kuģis; hoteļa pagalmā klaigāja trauku mazgātāji; no priežu skujām nokrita rasa. Pagāja vēl stunda, un mašīnas sāka taurēt tai pusē, kur šoseja met līkumu gar Mauru kalnu zemo grēdu, kas šķir piejūras apgabalu no Provan-sas, īstās Francijas.

Jūdzi tālāk no krasta, tai vietā, kur priedes atkāpjas, pašķirdamas ceļu apputējušām papelēm, atrodas dzelzceļa pietura, un tieši no turienes tai jūnija rītā 1925. gadā divvietīga kariete aizvizināja abas sievietes, māti un meitu, līdz Gosa viesnīcas durvīm. Mātes sejā dziestošais skaistums grasījās pavisam izzust zem zilgansārto dzīsliņu tīkla; viņas skatiens bija rāms un tai pašā reizē možs un vērīgs. Tomēr ikviena acis tūlīt pievērsās meitai, burvju

G2

spēks bija šais sīkajās, sasārtušajās delnās, vaigos, kas tik jauki pietvīkuši, gluži kā mazam bērnam pēc vēsās vakara peldes. Glītā, augstā piere viegli izliekta, mati apņēma to kā bruņu vairogs, pēkšņi savīdamies pelēcīgi zeltainās sprogās un viļņos. Acis spožas, lielas un dzidras un valgi mirdzēja, sārtums vaigos bija dabisks, zem ādas pulsēja asinis, ko sūknēja jauna, spēcīga sirds. Bikli viņa vēl kavējās pie robežas, aiz kuras beidzas bērnība ... viņai bija gandrīz astoņpadsmit, tikpat kā plaukumā, bet rīta rasa vēl nebija nožuvusi.

Kad lejāk iezilgmojās jūra, saplūzdama ar debesmalu vienā nokveldētā joslā, māte ieminējās:

— Diez kāpēc man tāda nojausma, ka mums šeit nepatiks.

— Būtu arī laiks posties mājup, — meita atbildēja.

Viņas runāja bez īgnuma, tomēr bija manāms, ka abām

jau apnicis tā klaiņāt bez noteikta mērķa un negribējās arī braukt, kur pagadās. Abas meklēja spēcīgus pārdzīvojumus, ne jau lai uzmundrinātu pārpūlētos nervus, drīzāk gan tādā kā skolēnu alkatībā, kad pēc sekmīgi nobeigtām mācībām brīvdienas ir nopelnītas.

— Dienas trīs paliksim un tad brauksim mājās. Es tūlīt pa telegrāfu pasūtīšu biļetes uz kuģi.

Viesnīcas numuru meita sarunāja raitā, bet diezgan pasausā, it kā iekaltā franču valodā. Kad abas bija iekārtojušās apakšstāvā, meitene iestājās saules apspīdētajās balkona durvīs un paspēra pāris soļu pa akmens verandu, kas aizstiepās visas ēkas garumā. Viņai bija balerīnas gaita, sperot soli, viņa nemaz negrozīja gurnus, bet it kā vēl pastiepās uz augšu. Stāvie saulstari viņas ēnu nogrieza īsu īsiņu, un viņa kāpās atpakaļ — acis apžilba. Piecdesmit jardu tālāk Vidusjūra savu zilumu pamazām atdeva nesaudzīgajai saulei; pie pašas balustrādes uz piebraucamā ceļa svelmē cepinājās noplucis buiks.

Kaut kāda rosība bija manāma vienīgi pludmalē. Trīs britu aukles pārsprieda tenkas tik vienmuļā balsī, it kā murminātu buramvārdus, sēdēja un adīja kabzeķes un svīterus tai pašā apnicīgajā Viktorijas laiku rakstā, kas nebija izgājis no modes ne trīsdesmitajos, ne sešdesmitajos, nedz arī astoņdesmitajos gados; tuvāk ūdenim zem lieliem, svītrainiem sauljumiem iekārtojies krietns bariņš, kamēr viņu bērneļi turpat seklumā dzenāja neietramdītās zivis vai kaili gozējās smiltī, saulē spīdinādami ar kokosriekstu e]lu noziestos augumiņus.

Rozmarija nepaspēja aiziet līdz krastam, kad garām aizcilpoja zēns gadu divpadsmit un, skaļi gavilēdams, metās viļņos. Zem pētīgo, svešo skatienu krustugunīm viņa noģērba peldmēteli un iebrida ūdenī. Galvu nepaceldama, nopeldējusi dažus jardus, viņa juta, ka dibens ir aizsniedzams, nostājās uz kājām un lēnām brida tālāk, kā smagus atsvarus vilkdama slaidās kājas, pārvarot straumes pretestību. Kad ūdens sniedzās līdz padusēm, viņa palūkojās atpakaļ uz krastu: kāds triko biksēs iespīlējies plikpauris, izriezis spalvaino krūti un ierāvis uz iekšu nabu, kura nekaunīgi līda arā no biksēm, ne uz brītiņu nenoņēma monokli no acīm. Tiklīdz Rozmarija atskatījās, vīrietis nolaida monokli, kurš to pašu mirkli nozuda krūšu sprogainajā biezoknī, un viņš ielēja sev glāzē kaut ko no blašķes, ko visu laiku turēja rokā.

Iegremdējusi seju ūdenī, Rozmarija straujā četrdaļīgā kraulā aizpeldēja līdz prāmim: ūdens viņu satvēra, viegli pavilkdams lejāk, prom no tveices, tecēja pa matiem un iesūcās katrā rieviņā. Viņa griezās apkārt un apkārt, tīksminādamās ar rokām kampa ūdeni, plunčājās. Beidzot aizelsusies viņa ieķērās prāmja malā, kāda sieviete, baltu baltiem zobiem un stipri iedegusi, nolūkojās uz viņu. Rozmarija, pēkšņi atskārtusi savas ādas nedabisko baltumu, apsviedās uz muguras, un viļņi viņu nesa atpakaļ uz krastu. Tikko viņa bija iznākusi no ūdens, spalvainais vīrietis ar blašķi rokā uzrunāja viņu:

— Paklausieties... tur aiz prāmja ir haizivis. — Viņa tautība nebija nosakāma, runājot viņš mazliet stiepa vārdus kā oksfordieši. — Vakar pat aprija divus angļu matrožus no flotes, kas noenkurojusies Žuāna līcī.

— Vai dieniņ! — Rozmarija iesaucās.

— Tās uzrodas, zina — kur jau flotile, tur vienmēr kaut kas atbirst.

Blenzdams stiklainām acīm, lai pierādītu, ka viņš uzsācis sarunu vienīgi brīdināšanas nolūkos, viņš patipināja pāris sīku solīšu un ielēja vēl pa mēriņam.

Patīkami samulsusi, jo ar šo sarunu viņai tika izrādīta kaut vai niecīga uzmanība, Rozmarija apskatījās, kur varētu piesēst. Acīm redzot, katrai ģimenei vēl pienācās smilšu strēle visapkārt saulsargam, turklāt viņi nemitīgi sasaucās un staigāja cits pie cita, vārdu sakot — pašiem sava valstība, un tajā ielauzties nebūtu smalkjūtīgi. Vēl gabaliņu tālāk, tur, kur liedags bija nosēts ar oļiem un sakaltušām jūras zālēm, bija piemeties cits bariņš, tie ari vēl nebija īsti nosauļojušies. Viņiem nebija arī lielo pludmales sauljumu, viņi izlīdzējās tāpat ar parastajiem lietussargiem, pēc visa spriežot — šai krastā enkuru izmetuši pirmoreiz. Atradusi brīvu vietiņu kaut kur vidū starp melnādainajiem un baltajiem, Rozmarija noklāja smiltīs peldmēteli un nogūlās.

Vispirms viņa sadzirdēja balsu murdoņu, tad nočirkstēja oļi, un viņai pāri noļodzījās ēna — kāds pagāja garām. Ziņkārīgs šunelis aizelsies uzpūta uz kakla siltu dvašu; no karstās saules mazliet sūrstēja āda, un ausīs šņāca bēguma viļņu aprautais, gurdenais «a-aā». Drīz viņa saklausīja atsevišķas balsis un noprata — kāds, kurš nicīgi tiek dēvēts par «to tipu Nortu», vakarnakt Kannās ar varu bija aizvedis no kafejnīcas viesmīli, nolēmis to pārzāģēt vidū pušu. Tā ņēmās apgalvot sirma dāma kuplā vakartērpā, kurš bija nepārprotama aizvadītās nakts relikvija, jo matos vēl margoja diadēma un pāri plecam nokarājās ļengana orhideja. Juzdama tādas kā antipātijas pret šo dāmu un viņas pavadoņiem, Rozmarija novērsās.

Turpat netālu, pretējā pusē, jauna sieviete gulēja zem saules nojumes un kaut ko izrakstīja no smiltīs noliktās grāmatas. Peldkostīma lences viņa bija nolaidusi pār pleciem, un saulē viņas mugura spīdēja oranžsārtā brūnumā, ko vēl izcēla blāvi vizošā pērļu virtene. Glītajā sejā bija kaut kas skarbs un tai pašā reizē bezpalīdzīgs. Viņas skatiens vienaldzīgi pārslīdēja Rozmarijai. Tālāk bija apsēdies stalti noaudzis vīrietis sarkansvītrotās peldbiksēs, žokejcepuri galvā, vēl tālāk sēdēja sieviete, ko Rozmarija bija manījusi uz prāmja, tā tūlīt ieraudzīja viņu un atskatījās; turpat blakus piemeties vīrietis ar garenu seju un zeltainām lauvas krēpēm, zilās peldbiksēs, kailu galvu, iegrimis ļoti nopietnās pārrunās ar melnās peldbiksēs ģērbušos jaunekli, kurš nepārprotami bija cēlies no senajiem romiešiem; runādamies abi rušināja smiltis, uzlasīdami sīkos, sakaltušos jūras zāļu stiebriņus. Gandrīz visi likās amerikāņi, bet kaut kā atšķīrās no tiem amerikāņiem, ar kuriem viņai pēdējā laikā bija iznācis sastapties.

Drīz viņa atskārta, ka vīrietis ar žokejcepuri savējiem klusi un mierīgi notēlo kādu ainiņu; viņš grūtsirdīgi staigāja apkārt ar grābekli, acīm redzot, novāca oļus un, tā

staigādams, stāstīja kaut ko pārspīlēti komisku, turklāt ar tik drūmu grimasi, ka visi bija neziņā. Beigās jau katra frāze, gandrīz vai katrs vārds izraisīja jautrību un smieklus. Pat tie, kuri, tāpat kā Rozmarija, sēdēja pārāk tālu, jau spicēja ausis, lai sadzirdētu, līdz beidzot ūdensmalā vienīgais cilvēks, kurš palika vienaldzīgs, bija jaunā sieviete ar pērļu virteni ap kaklu. Varbūt aiz privātīpašnie-ciskas pieticības viņa uz katriem jautrības izraisītajiem aplausiem atbildēja, vēl zemāk noliekdamās pār aprakstīto papīra lapu.

Pēkšņi, no pašiem debess augstumiem noliecies pār Roz-mariju, ierunājās monokļa un blašķes īpašnieks:

— Peldētāja jūs esat nepārspējama.

Viņa mēģināja iebilst.

— Vienreizēja. Mans vārds ir Kampions. Šeit ir kāda dāma, pagājušā nedēļā viņa jūs redzējusi Sorento un zinot, kas jūs esat, un par katru cenu gribot ar jums iepazīties.

Rozmarija, slēptā īgnumā pametusi skatienu visapkārt, pamanīja baltādaino bariņu nogaidoši raugāmies šurp. Gribot negribot viņa piecēlās un devās turp.

— Misis Abramsa ... misis Makisko ... misters Ma-kisko ... misters Damfrijs ...

— Un mēs zinām, kas jūs esat, — vakartērpā saposusies dāma runāja skaidru valodu. — Jūs esat Rozmarija Hoita, es jūs tūlīt pazinu Sorento, drošs paliek drošs, viesnīcā vēl pajautāju šveicaram; mēs visi jūs dievinām un gribam zināt, kāpēc jūs neesat Amerikā un nefilmējaties kādā tikpat brīnišķīgā filmā.

Savā pārcentībā tie vēl izbrīvēja viņai vietu. Rozmarijas pazinēja nebija ebrejiete, kaut arī viņai tāds uzvārds. Viņa bija viena no tām «lāga večiņām», kas ar savu nevainojamo gremošanu, dzīvē visu laizdamas pār galvu, tiek iekonservētas vēl pāris paaudžu uz priekšu.

— Mēs gribējām jūs brīdināt: esiet uzmanīga, citādi pirmajā dienā saules tiks par daudz, — viņa mundri turpināja. — Jūsējā āda taču jāsaudzē; te gan visi liekas tik pārsmalcināti un tā ākstās, ka mēs baidījāmies — varbūt jūs ņemat ļaunā.

3

— Mēs domājām, varbūt arī jūs esat iejaukta tais intrigās, — teica misis Makisko, jauna, piemīlīga sieviete blāvām acīm un līdz izmisumam uzstājīga. — Ej nu sazini,

CG

kurš te iejaukts, kurš nav iejaukts. Mans vīrs stundām ilgi runājās ar kādu kungu, galu galā izrādījās, ka tas ir viens no galvenajiem — gandrīz vai pirmais palīgs.

— Intrigas? — Rozmarija nesapratnē jautāja. — Vai tad ir kādas intrigas?

— Mīlulīt, kā lai mēs to zinātu? — noteica misis Āb ramsa, noraustīdamās smieklos kā jau miesās kuplāka dāma. — Mēs neesam iejaukti. Kur nu mēs — galerijas publika!

Misters Damfrijs, mīkstčaulīgs jauneklis linu matiem, iebildās:

— Ābramsa tante jau pati ir viena vienīga intriga.

Tad Kampions pakratīja pret viņu monokli: — Nu, nu, Rojai, esi izvēlīgāks ar vārdiem.

Rozmarija, juzdamās neveikli, nolūkojās uz viņiem, nožēlodama, ka nav blakus mātes. Šie cilvēki viņai nelikās simpātiski — un vēl jo mazāk, kad viņa tos neviļus salīdzināja ar interesanto kompāniju pludmales viņā malā. Mātes neuzkrītošais, toties nekļūdīgais takts palīdzētu ātri un veikli izkļūt no jebkuras nepatīkamas situācijas. Un šādās situācijās Rozmarija nokļuva diezgan bieži, jo bērnībā viņa bija audzināta pēc franču parašām un vēlāk amerikāņu demokrātisma garā un vēl arī tāpēc, ka par slavenību viņa bija kļuvusi nupat pirms mēnešiem sešiem.

Misteram Makisko, kalsnam, mūsainam rudmatim tā ap gadu trīsdesmit, kā redzams, nebija pa prātam šīs runas par «intrigām». Visu laiku viņš ne acu nebija novērsis no jūras; uzmetis sievai ašu mirkli, viņš pagriezās pret Roz-mariju un īgni noprasīja:

— Sen atbraucāt?

— Nupat, šodien.

— A-a.

Acīm redzot, pārliecināts, ka sarunas temats ir krasi mainījies, viņš ar skatienu uzaicināja arī pārējos.

— Visu vasaru paliksiet? — misis Makisko tāpat vien pavaicāja. — Tad pati varēsiet pavērot, kā šī intriga beigsies.

— Dieva dēļ, Violeta, vai nevari reiz rimties! — laulātais draugs aizsvilās. — Dieva dēļ, izdomā ko asprātīgāku!

Misis Makisko, pieliekusies tuvāk misis Abramsai, visiem dzirdot, izdvesa:

— Viņš ir nervozs.

— Nē, nervozs es neesmu, — Makisko bija citādos ieskatos. — Izrādās, man nervu nemaz nav.

Viņš bija manāmi aizkaitināts — iepelēks sārtums noklāja viņa vaigu, nolīdzinādams jebkuru vaibstu pēdas. Pēkšņi, it kā pa miglu to noskārzdams, viņš uzslējās kājās un iebrida ūdenī. Ari sieva tūlīt piecēlās, un Rozmarija, izmantodama gadījumu, sekoja.

Misters Makisko, dziļi ierāvis elpu, metās peldus un izstieptām rokām izmisīgi kūla Vidusjūras ūdeņus, laikam nolēmis demonstrēt kraulu. Drīz vien aizelsies viņš nostājās uz kājām un atskatījās, kā izbrīnīts, ka krasts vēl ar-vienu saredzams.

— Ar elpošanu vēl neesmu iemanījies. īsti nezinu, kā pareizi jāelpo. — Viņš jautājoši paskatījās uz Rozmariju.

— Manuprāt, izelpošana notiek zem ūdens, — viņa paskaidroja. — Pēc katra ceturtā vēziena jāizceļ galva un jāievelk gaiss.

— Ar elpošanu man iet visgrūtāk. Vai peldēsim līdz prāmim?

Vīrietis ar lauvas krēpēm bija garšļaukus atlaidies uz prāmja, kas tikko manāmi zvalstījās līdzi viļņiem. Kā misis Makisko pasniedzās, tā prāmis sasvērās un ar sparu triecās pret viņas plecu, un tūdaļ krēpainais uzslējās sēdus un palīdzēja viņai uzrāpties.

— Laikam pamatīgi iebelza, — viņš runāja gausi un bikli; tā bija viena no bēdīgākajām sejām, ko Rozmarijai gadījies redzēt: plati vaigu kauli kā indiānim, bieza virslūpa, lielas, tumši dzeltenbrūnas, dziļi iekritušas acis. Viņš runāja ar vienu mutes kaktiņu, it kā cerēdams, ka vārdi, iekams tie nokļūs līdz misis Makisko ausij, vēl apmetīs loku un mazināsies to iedarbība; vēl mirklis — un viņš jau bija atgrūdies no prāmja, un viņa slaido, nekustīgo stāvu ūdens nesa prom uz krastu.

Rozmarija un misis Makisko ar acīm viņu pavadīja. Kad atgrūdiena inerce bija norimusi, viņš pēkšņi saliecās deviņos līkumos, kaulainie gurni uz mirkli pašāvās virs ūdens un tūlīt nozuda, palika tikai sīks putu plankumiņš.

— Lielisks peldētājs, — teica Rozmarija.

Misis Makisko atbilde skanēja pārsteidzoši tēlaini:

— Toties muzikants no dieva žēlastības. — Viņa pagriezās pret savu vīru, kurš pēc diviem neveiksmīgiem mēģinājumiem tomēr kaut kā bija uzķepurojies uz prāmja un, atguvis līdzsvaru, lūkoja sevi gandarīt ar plašu žestu —

vēlreiz saļodzījās un bezmaz apvēlās. — Es nupat teicu, ka Eibs Norts varbūt ari ir lielisks peldētājs, toties muzikants gan no dieva žēlastības.

— Jā, — Makisko nelabprāt piekrita. Acīm redzot, viņš pats bija veidojis savas sievas domu pasauli un šai jomā neļāva viņai diez kādu brīvestību.

— Es cienu Anteilu. — Misis Makisko izaicinoši pagriezās pret Rozmariju. — Anteilu un Džoisu. Diez vai jūs tur Holivudā bieži dzirdat par šādiem cilvēkiem, toties mans vīrs ir autors Amerikā pirmajam kritiskajam rakstam par «Ulisu».

— Kā derētu cigarete, — vienā mierā noteica Makisko. — Šobrīd mani nekas cits neinteresē.

— Džoisam viss slēpjas zemtekstos... vai ne, Elbert?

Pēkšņi viņas balss aprāvās. Sieviete ar pērļu rotu peldējās ar saviem bērniem, un tai mirklī Eibs Norts, palīdis zem ūdens, kā vulkāniska sala iznira ar mazuli uz pleciem. Bērns spiedza aiz pārbīļa un priekiem, bet sieviete noskatījās apbrīnojamā mierā, pat nepasmaidīdama.

— Tā ir viņa sieva? — Rozmarija vaicāja.

— Nē, tā ir misis Daivera. Daiveri nedzīvo viesnīcā. — Viņas acis gluži kā fotoobjektīvs bija pievērstas peldētājas sejai. Un pēkšņi viņa pagriezās pret Rozmariju.

— Vai agrāk esat bijusi ārzemēs?

— Jā ... es mācījos Parīzē.

— Ā! Tad droši vien pati zināt — lai šeit labi pavadītu laiku, ir jāiepazīstas ar īstiem francūžiem. Ko gan no šādiem varētu gūt? — Viņa izslēja kreiso plecu uz krasta pusi. — Paši savā sulā vārās. Mums, protams, bija līdzi ieteikuma vēstules, un Parīzē mēs iepazināmies ar lielākajām slavenībām franču mākslā un literatūrā. Tas bija skaisti.

— Varu iedomāties.

— Ziniet, mans vīrs patlaban pabeidz savu pirmo romānu.

— Tiešām? — Rozmarija izklaidīgi pārvaicāja, tobrīd viņai prātā bija viena vienīga doma — vai mātei šai tveicē izdevies aizmigt.

— Iecere tā pati, kas «Ulisā», — misis Makisko turpināja. — Tikai Džoiss ņem divdesmit četras stundas, bet mans vīrs veselus simt gadus. Viņš ņem vecu, pagrimušu franču aristokrātu un nostāda to pretī tehnikas laikmetam ...

— Ak, dieva dēļ, Violeta, nesāc taču katram klāstīt manas ieceres, — Makisko iejaucās. — Es nevēlos, lai to sāktu pārspriest, pirms grāmata vēl nav nodrukāta.

Rozmarija izpeldēja krastā, uzmeta halātu uz pleciem, jo tie jau sūrstēja, un atkal nogūlās smiltīs. Vīrietis ar žokejcepuri apstaigāja sauljumus ar pudeli un glāzītēm; ar katru brīdi viņš pats un viņa draugi kļuva skaļāki, saulessargi jau bija sabīdīti cits citam blakus, visi sasēduši bariņā — cik noprotams, kāds pirms aizbraukšanas nolēmis iebaudīt vēl pēdējo lāsi ūdensmalā. Pat bērneļi, manīdami, ka zem nojumes sākusies rosība, bija pavirzījušies tuvāk, un Roz-marijai likās, ka jautrības galvenais un vienīgais iegansts ir vīrietis ar žokejcepuri.

Jūrā un debesīs pats dienas vidus — piecu jūdžu tālumā pat Kannu dūmakainā panorāma bija pārvērtusies spirdzinoša dzedruma mirāžā. Sarkankrūtis burinieks iegriezās līcī, vilkdams līdzi tumšu asti — atklātās jūras zilos ūdeņus. Visgarām krastmalai ne dzīvības zīmes, tikai cauri saules nojumei sijātajā gaismā nepierima ne klusinātās balsis, ne krāsu ņirboņa.

Kampions panācās tuvāk, pāris soļu atstatumā apstājās; Rozmarija pievēra plakstus, izlikdamās aizmigusi; tad mazliet pavēra tos un ieraudzīja tādus kā divus ļodzīgus stabus — šie stabi kādam bija kājas. Un šis kāds centās iekļūt mākonī, kurš bija tikpat dzeltens kā smilts, taču mākonis izira tveicīgās debess plašumos. Rozmarija patiešām iesnaudās.

Viņa pamodās vienos sviedros un ieraudzīja, ka krastā neviena nav, tikai vīrietis žokejcepurē vēl saloka pēdējo saulessargu. Kad Rozmarija, acis mirkšķinādama, bija uz-slējusies sēdus, viņš pienāca klāt.

— Es būtu jūs pamodinājis, pirms eju prom. Nav labi pirmajā dienā tik ilgi cepināties.

— Pateicos! — Rozmarija palūkojās — kājas bija gluži sarkanas. — Vai dieniņ!

Viņa jautri iesmējās, cerēdama uz sarunas turpinājumu, bet Diks Daivers jau stiepa telti un pludmales nojumi uz mašīnu, un viņa iebrida ūdenī noskalot sviedrus. Viņš nāca vēl atpakaļ, savāca grābekli, liekšķeri un sietu, noglabāja tos starp akmeņiem un tad vēlreiz pameta aci visgarām krastam — vai nav kaut kas piemirsies.

— Vai varat pateikt — cik pulkstenis? — Rozmarija vaicāja.

— Apmēram pusdivi.

Abi reizē pagriezās pret apvārsni.

— Diezgan skaista stunda, — teica Diks Daivers, — ja ne pati skaistākā.

Viņš paskatījās uz viņu, un uz bridi viņa alkatīgi un pārgalvīgi ienira svešo acu spilgtajā zilgmē. Tad, pārmetis pār plecu vēl atlikušo nesamo, viņš soļoja uz mašīnu, Roz marija iznāca krastā, nopurināja smiltis no peldmētela un lēnām gāja uz viesnīcu.

4

Pulkstenis bija gandrīz divi, kad viņas abas ienāca ēdam zālē. Pāri tukšajiem galdiņiem staru un ēnu sarežģītais raksts līgojās līdzi priežu galotnēm aiz loga. Divi viesmīļi, novākdami traukus, trieca itāliski, bet, viņām parādoties, tūlīt apklusa un pasniedza paredzēto apnicīgo lenča va riantu.

— Es nupat pludmalē iemīlējos, — Rozmarija teica.

— Kurā tad?

— Vispirms kādā simpātiskā kompānijā. Un tad vienā atsevišķā vīrietī.

— Un abi runājāties?

— Pāris vārdu. Ļoti izskatīgs. Rūsganiem matiem. — Viņa kāri ēda ar pilnu muti. — Bet precējies... kā jau parasti.

Māte viņai bija pati labākā draudzene un padomdevēja, visas savas cerības viņa lika uz meitu — tā nav nemaz tik reta parādība aktieru aprindās; misis Elzija Spīrsa atšķīrās no pārējiem vienīgi ar to, ka necentās tādējādi gandarīt pati savas neveiksmes. Par savu likteni viņai nebija jāsūrojas — diviem lāgiem laimīgi izgājusi pie vīra un diviem lāgiem palikusi atraitne, un ar katru reizi viņai piemītošais, dzīvi apliecinošais stoicisms bija laidis jo dziļākas saknes. Pirmais vīrs, Rozmarijas tēvs, bija bijis armijas ārsts un otrais — kavalērijas virsnieks, un abi kādu mazumiņu atstājuši, un to viņa centās neskartu saglabāt Roz-marijai. Meitu viņa nebija lutinājusi, tā norūdīdama viņas raksturu, un vienlaikus arī sevi nebija saudzējusi; aprūpēdama un lolodama bija ieaudzinājusi ideālismu meitā, kura dievināja māti un pasauli vēroja ar viņas acīm. Un, kamēr Rozmarija Hoita bija «naivs» bērns, viņu aizsargāja divkāršas bruņas, mātes un sevis pašas kaldinātas, — viņai jau asinīs bija nepatika pret pelēko ikdienību, pret viegli gūstamo, pret lēto. Tomēr pēc negaidītajiem Rozmarijas panākumiem kinopasaulē misis Spīrsa attapās, ka pienācis laiks, tā teikt, bērnu atšķirt no krūts; un viņa nebūtu jutusies sāpināta, drīzāk gan priecātos, ja šis kvēlais, aizrautīgais un prasīgais ideālisms būtu vērsts uz kaut ko citu, ne tikai uz māti.

— Tātad tev šeit patīk? — viņa jautāja.

— Droši vien būtu interesanti, ja mēs iepazītos ar šiem ļaudīm. Bija tur vēl cita kompānija, bet tā man nepatika. Tūlīt pazina mani... vienalga, kur mēs arī brauktu, visi ir redzējuši «Papiņa mīļo meitu».

Misis Spīrsa nogaidīja, līdz noplok egotisma vilnis, un tad lietišķi noprasīja:

— Nupat man ienāca prātā — kad tu domā tikties ar Erlu Brediju?

— Mēs varētu aizbraukt šovakar... ja neesi pārāk nogurusi.

— Brauc tu ... es nebraukšu līdzi.

— Tad atliksim uz rītu.

— Es gribu, lai tu brauc viena. Nav taču tālu ... un ja tu vēl neprastu franciski.

— Māt... ja nu man tik ļoti negribas?

— Lai arī paliek uz citu reizi, bet jāaizbrauc ir, kamēr esam šeit.

— Labi, māt.

Pēc lenča abām piepeši uzmācās grūtsirdība, kā bieži gadās ar amerikāņu ceļotājiem klusā, svešā nostūrī. Nekādu uzmundrinājumu, ne balsu, uz kurām vajadzētu atsaukties, citu izteiktās domas nerosināja pašus uz domāšanu, nebija jāievēro nekāda etiķete, visa dzīve kā apstājusies.

— Paliksim vēl trīs dienas, māt, — Rozmarija teica, kad abas bija iegājušas istabā.

Arā lēns vējiņš kliedēja blīvo tveici, dzenādams to prom gar koku stumbriem un žalūziju spraugās iešļākdams svelmainā gaisa strūklu.

— Un kur tad paliek tava pludmales mīlestība?

— Neviena es nemīlu, tikai tevi, māmiņ.

Rozmarija izgāja priekštelpā un apjautājās Gosam, senioram, cikos pienāk vilciens.

Šveicars nogarlaikojies, gaišbrūnajā livrejā dirnēdams

pie pults, cieši viņu nopētīja un tad pēkšņi atcerējās savas métier [11] solīdās manieres.

Rozmarija sēdās autobusā un divu verdziski padevīgu viesmīļu pavadībā brauca uz staciju, visu ceļu tie godbijīgi klusēja, un tas viņu tā kaitināja, ka gribējās uzbrēkt: «Nu runājiet taču, smej ieties, esiet kā cilvēki! Manis dēļ neliecieties traucēties!»

Pirmās klases kupejā bija īsta sutoņa; dažādu dzelzceļa kompāniju spilgtie reklāmu plakāti — Pont du Gard Arlē, amfiteātris Oranžā, ziemas sports Šamoņī — deva vairāk veldzes nekā plašā, rāmā jūra aiz loga. Atšķirībā no amerikāņu vilcieniem, kuri ierauti paši savas dzīves straujajā virpulī un nicina pasažierus, kas nāk no citas pasaules, kur nav elpu aizraujošu ātrumu, — šis vilciens bija kā daļa no zemes, kurai tas brauca cauri. Tā dvaša notrauca putekļus no palmu lapām, un pelni sajaucās ar sakaltušajiem mēsliem dārzu augsnē. Rozmarijai bija tāda sajūta — tikai jāizliecas pa logu un jāsaplūc puķes.

Ārpusē pie Kannu stacijas savs ducis ormaņu snauduļoja īrētās ekipāžās. Visgarām piekrastei — lepnas viesnīcas, kazino, eleganti veikali pret vasarīgo jūru pagriezuši fasādes kā trulas dzelzs maskas. Neticami, ka šeit kādreiz varētu «sākties sezona»; un Rozmarijai, kurai nebija sveši modes žņaugi, radās tāda jocīga sajūta, it kā viņa būtu izrādījusi slimīgu interesi par sprāgoņu, it kā katrs pretimnācējs brīnītos, kāpēc gan viņa atrodas te, šai apsīkumā, kaut kur pusceļā starp pērnās ziemas priekiem un nākamajā ziemā solītajām izpriecām, nevis tur, ziemeļos, kur mutuļo īstā dzīve.

Brīdī, kad viņa nāca ārā no aptiekas, kur bija iegriezusies nopirkt kokosriekstu eļļu, ceļu šķērsoja kāda sieviete; viņa to pazina, tā bija misis Daivera, abām rokām saņēmusi dīvāna spilvenus, viņa nesa tos uz ielas malā piebraukto mašīnu. Mašīnā ievaukšķējās melns, garš, īskā-jains taksis, un šoferis uztrūkās no miega. Viņa iesēdās mašīnā, piemīlīgā seja rāma, kā sastingusi, acis droši un vērīgi raudzījās taisni uz priekšu tukšumā. Viņas tērps bija spilgti sarkans, un iedegušajās kājās nebija zeķu. Mati biezi un tumši, zeltaini kā ķīniešu sugas plušķa spalva.

Pusstundu bija jāgaida līdz vilciena pienākšanai, un Rozmarija iegāja «Café des Alisées», kur pāri galdiņiem trīsuļoja koku lapotnes zaļganā ēna un orķestris šķietamo kosmopolītu pūli izklaidēja ar «Atmiņām no karnevāla» un pērnā gada amerikāņu šlāgeriem... Viņa bija mātei nopirkusi «Le Temps» un «Saturday Evening Post» un, sūkdama limonādi, atšķīra lapu — kādas krievu kņazienes memuārus; deviņdesmito gadu neizprotamās parašas pat laban viņai šķita reālākas un tuvākas nekā virsraksti šīs dienas franču avīzē. Tāda pati sajūta viņu bija pārņēmusi viesnīcā, viņa bija pieradusi, ka visas ērmības, kādas vien notiek Eiropā, avīzēs tiek stingri nošķirtas pa žanriem — vai nu komēdija, vai traģēdija; pati viņa neprata saskatīt būtisko, tāpēc viņai sāka likties, ka dzīve Francijā ir tukša un vienmuļa. Šī sajūta kļuva vēl mokošāka, kad viņa ieklausījās orķestra skumjajā motīvā, kas atgādināja smel dzošās skaņas, kuru pavadībā parasti lokās estrādes akro bāti. Tāpēc ar jo lielāku prieku viņa atgriezās Gosa vies nīcā.

Tā kā viņai sūrstēja pleci un nākamajā dienā tikpat ne varētu peldēties, abas ar māti noīrēja automašīnu — vis pirms pamatīgi izkaulējušās, jo tikai Francijā Rozmarija bija sākusi tā īsti saprast naudas vērtību, — un devās izbraukumā gar Rivjeru, šo daudzo upju deltu. Šoferis, īsts krievu bajārs no Ivana Bargā laikiem, pats uzmetās par gidu, un tādi vārdi kā Kannas, Nica, Montekarlo iemirdzē jās visā spožumā cauri šai ikdienībā apsūbējušajai ka* muflāžai, kad viņš čukstus stāstīja par ķeizariem, kas braukuši šurp dzīrot vai atdot dievam dvēseli, par radžām, kas uz angļu balerīnām metuši Būdas acis, par krievu kņaziem, kas pārvērtuši savas dienas Baltijas krēslas stundās, atminoties tos tālos laikus, kad mielojušies ar kaviāru. Krastmalā ik uz soļa bija jūtams krievu gars — krievu grāmatu veikali un pārtikas tirgotavas, lai ari slēgtas. Pirms vienpadsmit gadiem, kad aprīlī izbeidzās sezona, pareizticīgo baznīcas durvis tika aizslēgtas, un saldais šampanietis, ko krievi turēja tik lielā cieņā, noglabāts pagrabā, kamēr viņi atgriezīsies. «Nākamajā sezonā atkal atbrauksim,» viņi teica, bet tas, kā izrādījās, bija pārsteidzīgs solījums, jo viņi nekad vairs neatbrauca.

Atpakaļceļš uz viesnīcu bija patīkams — jau pievakarē un gar pašu krastu, un jūra zvīguļoja tik fantastiskās no krāsās kā bērnu dienu ahāti un serdoliki, iezaļgana kā ne-

gatavu augļu sula, zila kā veļas skalojamais ūdens, sārta kā vīns. Patīkams bija ceļš garām mājiņām, kuru iemītnieki ieturēja azaidu pie dabas krūts, patīkami bija ieklausīties pianolu spēcīgajās skaņās aiz vīnstīgām noaugušām ceļmalas kafejnīcu sienām. Kad mašīna nogriezās no Cor-niche d'Or un tuvojās Gosa hotelim, braukdama cauri tumsā slīgstošo ceļmalas koku špalerām, mēness jau bija uzrāpies pār seno akveduktu drupām.

Kaut kur aiz viesnīcas kalnos spēlēja deju mūzika, un Rozmarija ieklausījās skaņās, kas līdz ar spokaino mēness gaismu sijājās cauri moskītu tīklam pie loga, un, atcerēdamās cilvēkus, kuri viņai pludmalē tā bija iepatikušies, viņa atskārta, ka jautrība valda arī kaut kur tepat tuvumā. Varbūt rīt no rīta viņa tos atkal sastaps, bet, cik noprotams, tie turējās savrup mazā bariņā, un, tiklīdz saulessargi, bambusa paklājiņi, suņi un bērni atradās savā vietā, tā šī pludmales josla vārda tiešajā nozīmē tika nožogota. Lai būtu kā būdams, viņa nolēma šos divus rītus, kas vēl atlikuši, neizniekot Makisko sabiedrībā.

5

Viss nokārtojās pats no sevis. Makisko kompānija vēl nebija rādījusies, un Rozmarija nepaguva ne izklāt peld-mēteli, kad divi, nošķīrušies no bariņa, pienāca klāt: vīrietis ar žokejcepuri galvā un slaidais gaišmatis — tas, kurš tā aizrāvies ar viesmīļu pārzāģēšanu.

— Labrīt, — teica Diks Daivers. Un nenocietās, tūlīt iesāka: — Paklausieties, vienalga, kā jums vakar būtu sūrstējuši pleci, nevar taču tā nozust uz visu dienu. Mēs bijām nobažījušies.

Viņa piecēlās sēdus, un viņas starojošais smaids teica, ka šādu iejaukšanos viņa neņem ļaunā.

— Vai nebūtu labāk, ja jūs pārvietotos mazlietiņ tuvāk mums, — Diks Daivers ierosināja. — Mēs pagādāsim uzkožamos un dzeramo, tā ka šim uzaicinājumam ir drošs materiālais pamats.

Viņš likās labs un neizsakāmi jauks — viņa balss solīja viņai aizgādību, solīja pavisam drīz atklāt jaunu, viņai nezināmu pasauli, paverot nebeidzamas iespējas, citu par citu košāku. Iepazīstinādams viņu ar saviem draugiem, viņš pat neminēja viņas vārdu, vienlaikus likdams viņai saprast,

ka ikviens zina, kas viņa ir, un prot cienīt viņas tiesības uz personisko dzīvi, — kopš slavas dienām ar tādu smalkjūtību Rozmarija vēl nebija sastapusies, ja nu vienīgi kino-ļaužu aprindās.

Nikola Daivera, pagriezusi pret sauli pērļu virtenei pie karināto muguru, šķirstīja pavāru grāmatu, meklēdama recepti, kā gatavot cāļus Merilendas gaumē. Viņai varētu būt apmēram divdesmit četri gadi, Rozmarija nodomāja. Pirmajā mirklī likās piemērots standartapzīmējums «skaista sieviete», bet, ielūkojoties sejā, radās dīvains iespaids, it kā vispirms tā būtu iecerēta kā stipra cilvēka seja spēcīgiem vilcieniem un vaibsti, un izteiksme — viss, kas varētu liecināt par temperamentu un raksturu, — būtu cirsts ar Rodēna stingro kaltu, bet tad pamazām nonivelēts līdz parastajam skaistumam, kad — vēl viens vienīgs kalta pieskāriens, un šis skaistums jau kļūst neglābjami banāls. Veidojot lūpas, tēlnieks nopūlējies līdz izmisumam, — tās bija izliektas kā amora bultas loks, kā skaistulei uz žurnāla vāka, tomēr tikpat savdabīgi kā vaibsti.

—- Jūs šeit uz ilgāku laiku? — Nikola vaicāja. Viņas balss skanēja dobji, gandrīz skarbi.

Piepeši Rozmarijai likās pavisam iespējami vēl nedēļu uzkavēties.

— Diez vai, — viņa nenoteikti atbildēja. — Mēs jau sen ceļojam pa ārzemēm — martā piestājām pie Sicīlijas krastiem un pamazām virzāmies uz ziemeļiem. Janvārī filmējoties es dabūju plaušu karsoni un kopš tā laika mēģinu kaut cik atkopties.

— Kāda nelaime! Kā tas gadījās?

— Laikam nosalu aukstajā ūdenī. — Rozmarijai diez kā negribējās ielaisties biogrāfiskos sīkumos. — Man jau bija gripa, es pati nemaz nezināju, un uzņēma tieši to epizodi, kad man jāmetas kanālā Venēcijā. Dekorācijas bija izmaksājušas milzu naudu, un man cauru rītu vajadzēja lēkt ūdenī, vēl un vēl, un vēlreiz. Māte ar ārstu stāvēja blakus turpat uzņemšanas laukumā, bet tikpat viss beidzās ar plaušu karsoni. — Iekams kāds paguva ko piebilst, viņa jau mainīja sarunas tematu. — Vai jums šeit patīk?

— Viņiem šī vieta nevar nepatikt, — gausi ieminējās Eibs Norts. — Viņu pašu izgudrojums. — Viņš lēnām pagrieza dižciltīgo galvu, un viņa skatiens ar maigumu un mīlestību kavējās pie abiem Daiveriem.

— Kā to saprast?

— Šis ir tikai otrais gads, kad viesnīca pa vasaru netiek slēgta, — Nikola paskaidroja. — Pērn mēs pierunājām Gosu pa vasaru atstāt vienu pavāru, vienu viesmīli un vienu izsūtāmo — izdevumi attaisnojās un šogad pat ar uzviju.

— Bet paši gan nedzīvojat viesnīcā?

— Mēs uzcēlām māju tur augšā, Tarmā.

— Mums bija savs aprēķins, — teica Diks, pārvietodams saulessargu tā, lai aizdzītu saules lāsumiņu no Rozmarijas pleca. — Ziemeļu kūrortus, kaut vai Dovilu, izraugās krievi un angļi, tie par aukstumu daudz nebēdā, turpretim puse no mums, amerikāņiem, esam raduši pie tropiska klimata un tāpēc brauksim šurp.

Jauneklis, kurš izskatījās pēc sena romieša, šķirstīja Parīzē izdoto «New York Herald».

— Pamēģināsim noteikt tautību kaut vai šiem, — viņš

pēkšņi ierunājās un ar vieglu franču akcentu nolasīja: — Vevejā «Hotel Palace» apmeties misters Pandeli Vlasko, madame Bonneasse — nudien tā šeit stāv rakstīts, Korina Medonka, madame Pašē, Serafims Tullio, Marija Amālija Roto Mais, Moizes Teibels, madame Paragoris, Apostols Aleksandrs, Jolanda Josfuglu un Ženevjēva de Momus. Šī mani visvairāk valdzina — ieklausieties: Ženevjēva

de Momus! Varbūt ir vērts aizšaut līdz Vevejai, lai uzmestu aci šai Zenevjēvai de Momus.

Viņš vairs nespēja nosēdēt, pielēca kājās un sparīgi iz-rieza krūti. Viņš bija pāris gadu jaunāks par Daiveru un Nortu, slaids, labi noaudzis, bet pārlieku kalsns, toties plecos un augšdelmos jautās spēks. Pirmajā acu uzmetienā viņš liktos standartam atbilstošs skaistulis, ja viņa sejā nebūtu šī nemitīgā īgnuma, kas sabojāja pat brūno acu ugunīgo mirdzumu. Tomēr šīs acis vēl ilgi neizgāja no prāta, kad sen jau atmiņā bija pagaisusi aiz garlaicības saviebtā mute un untumaino, veltīgo ciešanu rievas jauneklīgajā pierē.

— Pēdējā nedēļā atbraukušo amerikāņu sarakstā arī bija daži jauki vārdiņi, — teica Nikola. — Misis Evelīna Austere ... Un kas bija tie pārējie?

— Vēl bija misters S. Līķis, — teica Daivers, arī pieceldamies. Paņēmis grābekli, viņš aizgāja gar krastu, rūpīgi izkasīdams no smiltīm sīkos akmentiņus.

— Jā, nudien ... S. Līķis ... Šermuļi skrien caur kauliem, vai ne?

Kopā ar Nikolu Rozmarija jutās mierīga, pat mierīgāka nekā ar māti, viņa nodomāja. Eibs Norts un Barbans, jaunais francūzis, pārsprieda Marokas notikumus, un Nikola, beidzot atradusi un norakstījusi vajadzīgo recepti, paņēma šuvekli. Rozmarija ar interesi aplūkoja pludmales inventāru — četrus milzīgus sauljumus, kuri, kopā salikti, izveidoja ēnainu baldahīnu, saliekamo kabīni, kur pārģērbties, piepūšamu gumijas zirdziņu — vēl neredzētus rūpniecības pēckara produkcijas luksuspriekšmetus, kas, acīm redzot, bija atraduši pirmos noņēmējus. Pēc visa spriežot, viņi dzīvoja eleganti, un, lai kā māte bija viņu audzinājusi, viņa nespēja šais cilvēkos saskatīt tranus, no kuriem derētu piesargāties. Pat viņu dīkajā nekustībā, kas bija tikpat rāma kā šī rīta stunda, Rozmarija saskatīja jēgu, darbošanos, mērķtiecību, kaut kādu īpašu, līdz šim neiepazītu radīšanas aktu. Vēl nenobriedušais prāts dziļāk neapsvēra šo cilvēku savstarpējās attiecības, viņai rūpēja tikai viens — kāda ir šo cilvēku attieksme pret viņu pašu, un viņa noskārta, ka pastāv kaut kādas sarežģītas jūtas, ko viņa ietvēra pāris vārdos: «ļoti interesanti pavada laiku».

Viņa noskatīja visus trīs vīriešus pēc kārtas, uz īsu laiciņu tos it kā piesavinājusies. Visi trīs bija pievilcīgi un katrs savā veidā, visiem trim piemita tāds īpašs maigums, kas neizpaudās tikai zināmos apstākļos, tas viņiem bija kaut kas neatņemams vienmēr un visur, nepavisam ne tā, kā parasts aktieru aprindās; tāpat viņa uztvēra takta sajūtu, kas viņiem jau asinīs un atšķīrās no režisoru parūp jās un pārmērīgās familiaritātes, un režisori viņas dzīvē taču nozīmēja cilvēkus ar intelektu. Aktieri un režisori — tie bija vienīgie vīrieši, kurus viņa līdz šim bija sastapusi, viņi un vēl studentiņi, ar kuriem viņa bija sapazinusies pērn rudenī Jēlas universitātes ballē, kuri cits no cita ne ar ko neatšķīrās un kurus interesēja vienīgi mīlestība no pirmā acu uzmetiena.

Sie trīs bija pavisam citādi. Barbans bija nesavaldīgāks, skeptiķis un zobgalis, likās paviršs, brīžiem pat nevērīgs. Eibam kopā ar dabas dotu biklumu piemita pārgalvīgs humors, kas reizēm uzjautrināja, reizēm atbaidīja. Rozmarija, pēc dabas nopietna, šaubījās, vai Eibs Norts spētu viņu tā īsti saprast un novērtēt.

Bet Diks Daivers... pret viņu iebildumu nekādu. Klusībā viņa to dievināja. Saulē un vējā viņa seja bija aprauta iesārta, tādā pašā nokrāsā īsi apgrieztie mati un mīkstā

pūka uz atsegtajām rokām. Acis spožs tērauda zilums. Deguns mazliet smails. Un nekad nebija jāšaubās, kuram viņš pievērsies ar skatienu vai vārdiem, — tāda uzmanība var glaimot sarunu biedram, jo vai tad daudz ir tādu, kas runājoties raugās acīs? Labākajā gadījumā uzmet paviršu skatienu, ziņkāru vai vienaldzīgu. Balss, kurā tik tikko nomanāms īru akcents, skanēja samtaini, piesolot vai visu pasauli, un tomēr ieklausījusies Rozmarija tajā samanīja arī nelokāmību un savaldību, un neatlaidību — īpašības, ko viņa tik augstu vērtēja. Jā, viņa bija izvēlējusies, un Nikola, pacēlusi galvu, redzēja, kuru viņa bija izvēlējusies, un dzirdēja kluso nopūtu, apzinoties, ka viņš jau kādai pieder.

Ap dienas vidu pludmalē parādījās Makisko pāris, misis Ābramsa, misters Damfrijs un senjors Kampions. Viņi stiepa tikko nopirktu milzīgu saulsargu, šķielēdami uz Dai-veru pusi, uzstādīja to un ar gandarījumu palīda apakšā — visi, tikai misters Makisko, ironiski smīnēdams, palika stāvam saulē. Diks ar grābekli bija nosoļojis tiem cieši garām un tagad atgriezās pie savējiem.

— Abi zaļknābji pētī grāmatu par labo toni, — viņš pačukstēja.

— Nolēmuši apgrozīties augstākajā sabiedrībā, — noteica Eibs.

Mērija Norta, tā pati skaisti iedegusī jaunā sieviete, ko Rozmarija pirmajā dienā bija nejauši ieraudzījusi uz prāmja, pēc peldes ar draisku smaidu pavēstīja:

— Tātad misters un misis Lēndabīgie arī ir klāt.

— Tie taču ir viņa draugi, — Nikola atgādināja, pamādama uz Eibu. — Kāpēc viņš neiet aprunāties? Vai tad jums nepatīk viņu sabiedrībā?

— Pat ļoti patīk, — Eibs atbildēja. — Un, jo tālāk no viņiem, jo vēl vairāk patīk.

— Vai es neteicu, ka šovasar te pludmalē būs pārāk biezs, — Nikola gaudās, — mūsu pludmalē, Diks pats to izveidoja no oļiem. — Viņa vēl padomāja un tad klusinātā balsī teica — tā, lai nedzirdētu auklīšu trijotne, kas bija piesēdusi turpat netālu. — Tomēr šie ir labāki par tiem angļiem pērnvasar, kas no rīta līdz vakaram to vien zināja kā bļaustīties: «Paskat, cik zila jūra!» — «Paskat, cik balta debess!» — «Paskat, kāds mazajai Nellai sarkans snīpis!»

Negribētos gan Nikolu sev par ienaidnieci, Rozmarija nosprieda.

— Jā, bet jūs jau neredzējāt to plūkšanos, — Nikola turpināja. — Kādu dienu pirms jūsu atbraukšanas tas precētais vīrs ar to ķēmīgo vārdu, kas atgādina kādu margarīna šķirni vai smērvielas surogātu ...

— Makisko?

— Jā, tas pats... abi sāka ecēties, un sieva viņam iesvieda smiltis acīs. Kā viņš metās viņai virsū, ciet aiz deguna — un bāž smiltīs! Mēs visi kā apstulbuši. Es vēl teicu, lai Diks iet abus izšķirt.

— Vai gribi zināt, — noteica Diks Daivers, izklaidīgi blenzdams uz salmu paklājiņu. — Es iešu un ielūgšu viņus visus uz pusdienām.

— Vai nu prāts! — Nikola tūdaļ saspurojās.

— Manuprāt, lieliska ideja. Ja nu reiz viņi ir šeit, kāpēc no viņiem būtu jāvairās.

— Vai tad mēs vairāmies, — Nikola smiedamās aizbildinājās. — Lāgā negribētos, lai manu degunu grūž smiltīs. Es esmu ļauna un nekrietna sieviete, — viņa paskaidroja Rozmarijai un tad uzsauca: — Bērni, kur jūsu peldkostīmi?

Rozmarija noskārta, ka šī pelde kļūs simboliska, viņa to atcerēsies katrreiz, tiklīdz kāds ieminēsies vien par peldēšanos. Visi bariņā virzījās uz ūdensmalu un pēc ieilgušās samākslotās dīkdienības, svelmē pārkarsuši, ļāvās vēsajiem viļņiem ar tādu pašu baudu, kā gardēdis stipri virco-tam kari piedzer klāt atdzesētu baltvīnu. Tāpat kā mūsu tālajiem senčiem, arī Daiveriem katrai dienai bija savs ritms — ar tādu aprēķinu, lai iegūtu visu, kas gūstams, un, pārejot no vienas izjūtas uz otru, vienlīdz asas būtu abas, un Rozmarija nezināja, ka gaidāma vēl viena tāda pāreja — no aizmirstības vientulībā ar jūru uz jautrajām tēr-gavām pie Provansas brokastgalda. Un jau kuro reizi viņai bija tāda sajūta, ka Diks ņēmis viņu savā aizgādībā, un viņa priecīga atsaucās uz katru nejaušu žestu, kā pakļaudamās vārdos neizteiktai pavēlei.

Nikola pasniedza vīram ērmotu apģērba gabalu, gar kuru bija nopūlējusies kopš paša rīta. Viņš iegāja teltī pārģērbties un pēc brīža sacēla veselu kņadu, iznākdams caurspīdīgās, melnās mežģīņu biksēs līdz pat ceļgaliem. Tuvāk apskatoties, izrādījās, ka zem mežģīnēm bija piediegta padrēbe miesas krāsā.

— Nu! Vai nav pederasta izdarības!— misters Makisko nicīgi iebļāvās, tad, spēji pagriezies pret misteru Damfriju

un misteru Kampionu, vēl piemetināja: — Lūdzu, atvainojiet!

Rozmarija bija stāvā sajūsmā par šādu ietērpu. Savā vientiesībā viņa ar visu sirdi atsaucās uz Daiveru ekstravagantajām aušībām, nenoskārzdama, ka tas viss nemaz nav tik vienkārši un nevainīgi, nenoskārzdama, ka tas viss ir ar rūpību izraudzīts dzīves tirgū, vairāk pievēršoties kvalitātei, nevis kvantitātei, un, tāpat kā viss pārējais, arī dabiskā izturēšanās, vēlība un bērnišķā bezrūpība, cilvēka dabisko tikumu cildināšana — tas viss bija paredzēts pazudinošajā nolīgumā ar dieviem un panākts sūriem, grūtiem pūliņiem, par kuriem viņai nebija ne jausmas. Tolaik Daiveri it kā bija sasnieguši savas šķiras evolūcijā pašu augstāko virsotni, tā ka daudzi viņiem blakus izjuta savu niecību; patiesībā jau bija sākušās kvalitatīvas pārmaiņas, bet Rozmarija tās nemanīja un arī nevarēja manīt.

Kopā ar visiem viņa dzēra heresu un grauza sausos cepumus. Diks Daivers nolūkojās viņā vienaldzīgām zilām acīm; tad viņa vīrišķīgās un maigās lūpas pavērās, un viņš domīgi teica:

— Jūs patiešām esat kā tāds pumpurs... sen nav gadījies sastapt tādu meiteni.

Vēlāk, piekļāvusies mātei, Rozmarija ilgi un gauži raudāja.

— Māmiņ, es mīlu viņu ... Esmu neprātīgi iemīlējusies ... nekad nebiju domājusi, ka man pret kādu cilvēku varētu pamosties tādas jūtas. Bet viņš ir precējies, un sieva viņam ir brīnišķīga ... tas ir bezcerīgi... Esmu kā bez prāta!

— Gribētos viņu redzēt"

— Viņa mūs abas ielūdza piektdien uz pusdienām.

— Ja esi iemīlējusies, tad tev jābūt laimīgai un jāsme-jas, nevis jāraud.

Rozmarija paskatījās, mīļi papurināja galvu un pasmaidīja. Māte vienmēr prata viņu ietekmēt.

6

Rozmarija ieradās Montekarlo sliktā garastāvoklī, ja tāds viņai vispār kādreiz bija. Uzkāpusi kalnā pa grumbuļaino ceļu, viņa nokļuva La Turbie, senā Gaumont studijā, kur notika restaurācijas darbi, un, kamēr viņa, iesūtījusi savu vizītkarti, stāvēja pie režģotajiem vārtiem un gaidīja atbildi, viņai bija tāda sajūta, ka viņa nokļuvusi Holivudā. Pēc nesen pabeigtās filmas uzņemšanas te vēl mētājās ērmotas grabažas, kāds atlūznis no Indijas ciemata ieliņas, milzīga valzivs no kartona, varen kupls koks ar ķiršogām zaros, ogas bija tik lielas kā basketbola bumbas, un tikpat labi tas varētu būt jebkurš eksotisks koks — gaišā amaranta, mimozas, korķozola vai pundurpriedes aborigēns. Tur bija nojume, kur uz ātru roku iekost, divi paviljoni, kas atgādināja šķūņus, ik uz soļa gaidošas, cerību pilnas, nogrimētas sejas.

Pēc minūtēm desmit pie vārtiem piesteidzās jauns vīrietis tik dzelteniem matiem kā kanārijputniņa pūka.

— Lūdzu, mis Hoita. Misters Bredijs patlaban ir aizņemts, bet viņš ļoti vēlas ar jums parunāt. Piedodiet, ka likām jums gaidīt, bet jūs nevarat iedomāties, cik uzplijī-gas ir šīs francūzietes, ne atkauties ...

Jaunais cilvēks, acīm redzot, studijas administrators, pavēra neredzamas durtiņas kāda paviljona sienā, un Rozma-rija, pēkšņi nopriecājusies, ka viņu pazīst, pustumsā soļoja līdzi. Šur tur krēslā rēgojās cilvēku stāvi, pavērsuši šurp bālo vaigu, kā dvēseļu šķīstītavā ieraudzījuši parādāmies mirstīgos. Visos kaktos čuksti un klusinātas balsis, šķietami, no tālienes tikko saklausāms harmonija dūdojošais tremolo. Pagriezušies aiz dekorāciju nožogojuma, viņi ieraudzīja spilgti apgaismotu paaugstinājumu, uz kura kā pārakmeņojušies aci pret aci stāvēja amerikāņu aktrise un franču aktieris ar koši sārti ietonētu krūtežu, apkaklīti un manšetēm. Viņi blenza viens uz otru kā ietiepušies, likās — tā viņi stāv jau stundām ilgi; vēl krietnu brīdi nekas nenotika, neviens nekustēja no vietas. Gaismekļu virtene nodzisa ar negantu šņākoņu, tad iedegās atkal; tālumā veseris žēlabaini klaudzināja pa durvīm, kas nekur neved; augšējā sofitē kāds pabāza zilganu fizionomiju un griestu tumsā izkliedza kaut ko nesaprotamu. Tad tieši iepretī Roz-marijai kāda balss pārtrauca klusumu:

— Mazulīt, nevelc nost zeķes, lai plīst kaut vai desmit pāru! Tērps maksā piecpadsmit mārciņu.

Runātājs kāpās atpakaļ, gandrīz jau uzgrūdās Rozmari-jai virsū, un tad administrators sacīja:

— Ērl... mis Hoita.

Šī bija viņu pirmā tikšanās. Bredijs bija straujš un enerģisks. Tiklīdz viņš bija satvēris Rozmarijas roku, viņa redzēja, ka viņš nopēta viņu no galvas līdz kājām; tāds paņēmiens Rozmarijai nebija svešs, viņa uzreiz juta ierasto atmosfēru un, kā parasti, apzinājās savu pārākumu pār jebkuru partneri. Ja jau viņa tiek novērtēta par tik augstu cenu, kāpēc gan lai neizmantotu priekšrocības, kādas paredzētas īpašuma tiesībās.

— Es jūs gaidīju kuru katru dienu, — Bredijs teica balsī, kura bija pārāk medaina lietišķai sarunai un kurā bija samanāma kokneja izaicinošā pieskaņa. — Esat apmierināta ar ceļojumu?

— Jā, tomēr priecājamies, ka drīz būsim mājās.

— Nē, nē, nē! — viņš iebilda. — Kāpēc tāda steiga... man ar jums jāparunā. Es noskatījos jūsu «Papiņa mīļo meitu». Tā tik ir filma! Noskatījos un tūlīt no Parīzes sūtīju telegrammu, lai uzzinātu, vai jums ir jauns angažements.

— Piedodiet, es tikko ...

— Ak dievs, kas tā par filmu!

Sapratusi, ka smaidīt būtu muļķīgi, jo to varētu uztvert kā piekrišanu, Rozmarija sarauca pieri.

— Kurš gan gribētu palikt tikai par vienas filmas varoni? — viņa teica.

— Protams... tur es jums piekrītu. Kas jums ir padomā?

— Māte izlēmusi, ka man vajag atpūsties. Tiklīdz mēs būsim mājās, droši vien noslēgsim līgumu ar «First National» vai vēlreiz ar to pašu «Famous».

— Kas ir šie «mēs»?

— Mana māte. Šādus jautājumus kārto viņa. Bez viņas man klātos grūti.

Viņš vēlreiz nopētīja Rozmariju no galvas līdz kājām, un pēkšņi viņa it kā tiecās pretī šim skatienam. Tā nebija aizraušanās, nē, nekas līdzīgs spontānai jūsmai, ko šorīt pludmalē viņa bija jutusi pret svešo vīrieti. Tā bija kā elektriska izlādēšanās. Šis cilvēks alka pēc viņas, un viņa savā šķīstajā iztēlē pieļāva domu, ka varētu piekāpties. Tomēr viņa apzinājās, ka paietu pusstunda un viņa to būtu aizmirsusi tāpat kā aktieri, ko skūpstījusi kinokameras priekšā.

— Kur jūs esat apmetusies? — Bredijs jautāja. — Ak jā, pie Gosa. Arī man šim gadam viss paredzēts, bet vēstule, ko es jums nosūtīju, paliek spēkā. Kopš tiem gadiem, kad Koni Tolmedža bija jauna, jūs esat vienīgā, ar kuru man gribētos uzņemt filmu.

— Arī es labprāt ar jums pastrādātu. Kāpēc jūs neatgriežaties Holivudā?

— Ciest nevaru to nolādēto kloāku! Kas man šeit nekait? Pagaidiet, kamēr pabeidzu kadru, un es jums izrādīšu savu valstību.

Atgriezies uzņemšanas laukumā, viņš klusā, mierīgā balsī kaut ko stāstīja franču aktierim.

Pagāja piecas minūtes — Bredijs vēl arvien runāja, francūzis mīņājās no vienas kājas uz otru un ik pa brīdim paklanīja galvu. Pēkšņi Bredijs aprāvās, uzsaukdams apgaismotājiem, un to pašu mirkli dūkdami iedegās jupiteri. Los-andželosas spalgie trokšņi skanēja Rozmarijai ausīs, kā mājup saukdami, un viņa droši ienira pilsētas ielās, staigāja gar plānajiem žogiem, vēlēdamās jo drīzāk tur atgriezties. Iztēlojusies, kāds Bredijam varētu būt noskaņojums pēc uzņemtās epizodes, viņa nevēlējās ar viņu vairs redzēties un izgāja no paviljona vēl arvien kā apmāta. Tiklīdz viņa uzzināja, ka tepat tuvumā atrodas studija, Vidusjūras piekraste vairs nelikās miera osta. Ļaudis ielās izskatījās simpātiski, un pa ceļam uz staciju viņa nopirka sev jaunas sandaletes.

Māte bija apmierināta, ka Rozmarija izpildījusi visus viņas norādījumus, viņa nemitīgi pūlējās uzvest meitu uz īstā ceļa un tad vēl paskubināt. Misis Spīrsa gan izskatījās ņipra, bet jutās nogurusi; dienu un nakti sēžot nomodā pie mirēja gultas, cilvēks tik tiešām pagurst, un viņai bija vajadzējis tā sēdēt jau divi lāgi.

7

Juzdama tīkamu nogurumu pēc otrajās brokastīs iebaudītā rožu vīna, Nikola Daivera, sakrustojusi rokas uz krūtīm tik augstu, ka pie pleca piespraustā mākslīgā kamēlija skā/a vaigu, izgāja savā skaistajā dārzā, kurš bija iekopts kailajā nogāzē. Dārzs no vienas puses piekļāvās mājai, turpat sākās un turpat arī beidzās, divās pusēs tas robežoja ar veco ciematu, ceturtajā — terasveida klints nogāze veda lejā līdz pat jūrai.

Gar žogu ciemata pusē viss bija putekļiem klāts — vīnstīgu ritu]ir eikalipta un citrona koki, pat ķerra, ko dārznieks nupat pirms brīža pametis uz takas, iestigusi zemē kā bluķis un sākusi jau smakot pēc trūdiem. Taču katrreiz, paspērusi pāris soļu atpakaļ gar peoniju dobi, Nikola nevarēja vien nobrīnīties, kā citā pasaulē iekļuvusi, — viss zaļš, un tāds vēsums, ka maigajā valgmē pat lapas un ziedlapiņas saritinājušās.

Ap kaklu Nikolai bija mezglā sasiets violets lakatiņš, no kura pat blāvie saulstari meta mēju atspīdumu viņas sejā un mēļu ēnu ari ap kājām. Viņas seja bija nopietna, gandrīz skarba, tikai zaļgano acu rāmajā spīdumā jautās mulsa nožēla. Gaišie mati ar gadiem kļuvuši tumšāki, bet tagad, divdesmit četru gadu vecumā, viņa bija skaistāka nekā toreiz, kad viņai bija astoņpadsmit un matu košums aizēnoja visu pārējo.

Taciņu apmaloja balti akmentiņi, aiz kuriem virmoja smaržu dūmaka; pa šo taciņu viņa nonāca tai vietā, no kurienes pavērās skats uz jūru un kur vīģes kokos pa dienu snauda laternas un ap milzu priedi — pašu lielāko dārza koku — bija nolikti pīti krēsli un galds un slējās no Siēnas atvestais lielais tirgus saulsargs. Nikola uz brīdi apstājās, izklaidīgi nolūkodamās uz kresēm un īrisiem, kas bija kupli sacerojuši ap priedes stumbru, it kā tur kāds uz labu laimi būtu pasviedis sauju sēklu, un ieklausīdamās raudās un dusmīgajās balsīs, — acīm redzot, bērnu istabā notika rāšanās. Viņa pagaidīja, līdz aprimst troksnis, un gāja tālāk garām peoniju kaleidoskopam, tās bija tur savēlušās sārtenos mutujos, tad gar melno un brūno tulpju dobi, garām gleznajām rozēm ar violetiem kātiem, tās bija tik caurspīdīgas kā cukura puķes konditorejas vitrīnā . . . līdz pēkšņi šis krāsu skerco aprāvās frāzes vidū, it kā būtu sasniedzis galējo stiprumu ... un mitrie akmens pakāpieni veda vēl piecus solus lejāk.

Tur bija avots, dēlu grodi pat saulainā dienā bija savilguši un slideni. Viņa uzgāja pa kāpnēm pretējā pusē, kur atradās sakņudārzs; viņa gāja diezgan raitā solī; viņai patika straujas kustības, lai gan brīžiem radās iespaids, ka viņa ir pats miers, nesatricināms un neizdibināms. Tas tāpēc, ka viņai bija maz vārdu un vēl mazāk ticības tiem; sabiedrībā viņa bija diezgan nerunīga, savu tiesu izsmalcinātajām tenkām viņa nomērīja rūpīgi, lai neteiktu — skopi. Bet, tiklīdz viņa manīja, ka pasvešāks sarunu biedrs sāk justies neveikli, sastapdamies ar tādu skopulību, tā

tūlīt uztvēra sarunas tematu un ņēmās to apcerēt aizgūtnēm, pati sevi vairs nepazīdama ... un tad tikpat pēkšņi aprāvās — tāda kā nokautrējusies, kā paklausīgs medību suns, kurš izpildījis visu, kas no viņa prasīts, un pat vēl vairāk.

Kad Nikola tā stāvēja dārza zaļumā, ko ņirbināja saules stari, Diks pāri taciņai aizgāja uz savu piebūvi. Nikola klusītēm uzkavējās, kamēr viņš aiziet, tad devās tālāk gar vagām, kur kādreiz sadīgs salāti, līdz mazajai menažērijai, kur baloži, truši un papagailis viņu sagaidīja ar bezkaunīgu ķērcienu popūriju. Nokāpusi līdz nākamajam izcilnim, viņa apstājās pie zema, izliekta vaļņa; septiņsimt pēdu lejāk viļņoja Vidusjūra.

Tai vietā, kur viņa tagad stāvēja, kādreiz bija kalnu ciemats Tarma. Daiveru vasarnīca bija izveidota no vairākiem pie pašas kraujas uzceltiem zemnieku mājokļiem — piecas mājeles tika savienotas un pārbūvētas dzīvošanai, četru nojaukto vietā iekopts dārzs. Ārējais mūris nebija aiztikts, tā ka, lejā no ceļa skatoties, villa nemaz neatšķīrās no pārējām mēļi pelēkajām ciemata mājiņām.

Nikola brīdi tā stāvēja, noraudzīdamās uz jūru, bet nebija kur pielikt pat viņas nenogurdināmās rokas. Drīz vien Diks iznāca no piebūves vienīgās istabas un pavērsa tālskati pret Kannām. Un tūlīt redzes lokā iekļuva Nikola; viņš atkal nozuda un iznāca ar megafonu. Šādu tehnisku rotaļlietu viņam bija bez sava gala.

— Nikol! — viņš sauca. — Es aizmirsu tev pastāstīt par savu izšķirošo apustuļa darbu, es ielūdzu misis Abramsu — to kuplo, sirmo dāmu.

— Tā jau es paredzēju. Kāda nejēdzība!

Viņas balss skanēja skaidri, kā ņirgādamās par Dika megafonu, taču viņa iesaucās skaļāk:

— Tu mani dzirdi?

— Jā. — Viņš nolaida megafonu, bet tad stūrgalvīgi atkal cēla to pie mutes. — Vēl kāds būs jāielūdz. Varbūt tos abus jaunekļus?

— Kā pats redzi, — viņa samierinoši piekrita.

— Es gribu sarīkot īsti skandalozu vakaru. Tāds ir mans nodoms. Gribu sarīkot vakaru ar tračiem un goda laupīšanu, lai visi aiziet aizvainoti un dāmas vēl klozetā krīt ģībonī. Tad tu redzēsi, kas notiks.

Viņš iegāja piebūvē, un Nikola saprata, ka atkal kārtējo reizi viņam uznācis tāds jautrības vilnis, kas aizrauj visus

№

līdz un noplakdams neizbēgami rada grūtsirdību, kuru viņš nekad neizrāda, bet viņa vienmēr nojauš. Par jautrības ieganstu reizēm noderēja kāds nenozīmīgs nieks, kam piedēvēta pārspīlēta nozīmība, un tādos brīžos Diks bija neatvairāms. Viņš spēja pakļaut visus, un bez liekas spriedelēšanas tie pakļāvās, un, ja arī dažreiz kāds pretojās, tad vienīgi īsts īgņa vai nelabojams skeptiķis. Reakcija iestājās vēlāk, ar skaidru prātu apsverot trakulības un pārmērības. Bieži vien, kad viņš atcerējās savas orģijas, viņu sagrāba šausmas; tā varētu justies karavadonis, vērojot asiņaino slaktiņu, kurā pats dzinis armiju, paklausīdams kādam neizprotamam instinktam,

Bet tie, kuri kaut uz brīdi bija iekļuvuši Dika Daivera pasaulē, vairs nespēja to aizmirst. Tie iedomājās, ka viņš nav tos nejauši izraudzījies pūlī, bet pratis novērtēt viņu cēlo kompromisu ar ikdienību. Ar savu neparasto taktu un pieklājību viņš iekaroja katru un tik ātri un dabiski, ka pieveiktais nepaguva ne attapties. Un, neļaujot apvīst tikko plaukušajām draudzības jūtām, bez kāda brīdinājuma viņš pavēra vārtiņus uz šo interesanto pasauli. Un, kamēr tā tika pieņemta bez iebildumiem, viņam bija tikai vienas rūpes — lai viesi šeit justos labi un patīkami, bet, tiklīdz pamodās kaut niecīgākās šaubas, vai šī pasaulīte tiešām ir tik nesatricināma, visiem redzot, vārda tiešajā nozīmē viņš izgaisa, gandrīz vai neatstādams atmiņas par saviem vārdiem un darbiem.

Tovakar tieši pusdeviņos viņš iznāca pie vārtiem sagaidīt pirmos viesus, nesdams žaketi uz rokas tik svinīgi un tik izteiksmīgi, kā toreadors nes savu apmetni. Sasveicinājies ar misis Spīrsu un Rozmariju, viņš taktiski nogaidīja, lai viešņas uzsāk sarunu, it kā, ieklausoties pašu balss skaņā, būtu vieglāk iejusties svešā vidē.

Kā apjukušas pēc kāpiena un svaigā kalnu gaisa, Roz-marija un māte ziņkāri vērās apkārt. Tāpat kā izcilu ļaužu augstie tituli dažkārt kļūst nepārprotami pat pēc nejaušas pārteikšanās, \ā katrs ar rūpību līdz pēdējam pārdomātais sīkums villā «Diāna» uzreiz bija manāms, lai arī gadījās pa nepatīkamai kļūmei — bez kādas vajadzības parādījās kalpone, un neīstā brīdī nopaukšķēja korķis. Agrīnajiem viesiem, kas bija nākuši šurp līksmā pacilātībā, vajadzēja vēl sastapties ar ikdienu, kura pamazām kāpās sānis un kuru simboliski vēl atgādināja Daiveru atvases un guvernante, sēdēdami terasē pie vakariņu galda.

— Cik brīnišķīgs dārzs! — misis Spīrsa iesaucās.

— Tas ir Nikolas dārzs, — Diks teica. — Viņa to neliek mierā. Pati nomocījusies, nemitīgi apkarodama kaitēkļus. Nemaz nebrīnītos, ja kādā jaukā dienā viņa pati saslimtu ar kaut kādu miltrasu vai viņai piemestos fitoftora vai cits kāds parazīts. — Tad apņēmīgi viņš pakratīja pirkstu pret Rozmariju un teica kā jokodams, bet viņa vārdos bija saklausāmas tēvišķīgas rūpes: — Esmu nolēmis jums uzdāvāt pludmales cepuri, lai pasargātu jūsu gaišo prātu.

Viņš ieveda viešņas terasē un pagatavoja kokteili. Ieradās Ērls Bredijs, viņš bija pārsteigts, ieraugot šeit Rozmariju. Te viņš izturējās dabiskāk, laikam savas ērmīgās manieres atstājis studijas teritorijā. Rozmarija nekavējoties viņu salīdzināja ar Diku Daiveru un krasi nosvērās uz Dika pusi. Blakus Dikam Erls Bredijs likās tāds kā parupjš, tāds kā neuzvedīgs, tomēr viņa tuvumā Rozmarija jutās kā paralizēta.

Kā sens paziņa viņš aprunājās ar mazajiem, kuri tikko bija piecēlušies no vakariņu galda terasē.

— Lanjē, kā tad paliek ar dziesmu? Nodziedāsiet kaut ko abi ar Topsiju?

—' Kuru lai mēs dziedam? — mazais puišelis jautāja, tā jocīgi stiepdams vārdus — kā visi Francijā audzinātie amerikāņu bērni.

— To pašu «Mon Ami Pierrot».

Bez kādas tielēšanās brālītis un māsiņa nostājās blakus, un vakara vēsmā maigi un dzidri trīsuļoja divas balstiņas:

Au clair de la lune.

Mon ami Pierrot,

Prête — moi ta plume Pour écrire un mot.

Ma chandelle est morte,

Je n'ai plus de leu,

Ouvre — moi ta porte,

Pour l'amour de Dieu.[12]

Tev mēness gaismā, Mans draugs Pjero, Es lūdzos — aizdod Man rakstāmo.

Jau svece dzisa,

Nav uguns vairs.

Pie durvīm stāvu,

Jel atveri!

Dziesmiņa izskanēja, un rieta saules nosārtinātām sejiņām bērni ar rāmu smaidu uzklausīja uzslavas. Rozmarijai villa «Diāna» likās pats pasaules centrs. Uz tāda paaugstinājuma katrā ziņā bija jānotiek kaut kam neparastam. Viņa sāka it kā starot, kad pie vārtiem nošķinda zvans, paziņodams, ka visā savā godībā^ ieradušies pārējie viesi. Makisko laulātais pāris, misis Abramsa, misters Damfrijs un misters Kampions nāca šurp uz terasi.

Rozmarija jutās dziļi vīlusies — viņa aši paskatījās uz Diku, it kā prasīdama paskaidrojumu, ko nozīmē šis neiedomā jamais mistrojums. Bet Dika seja nekā īpaša nepauda. Viņš saņēma tikko ieradušos viesus ar mazliet augstprātīgu cieņu, ar savu izturēšanos likdams saprast, ka prot novērtēt viņu bezgalīgās un vēl neatklātās iespējas. Rozmarija tik ļoti ticēja Dikam, ka pēc brīža Makisko pāra klātbūtne viņai likās gluži pieņemama, pat šķita, ka klusībā viņa būtu cerējusi tos šeit sastapt.

— Mēs tikāmies Parīzē, — Makisko teica Eibam Nor-tam, kurš ar sievu bija sekojis viņiem pa pēdām. — Patiesībā mēs esam divreiz tikušies.

— Jā, atceros, — Eibs noteica.

— Bet kur īsti? — Makisko ir nedomāja rimties.

— Patiešām, laikam ... — Eibam jau bija apnikusi šī ākstīšanās. — Nē, neatminu.

Šāda domu apmaiņa aizpildīja iestājušos klusuma brīdi, un Rozmarija noskārta, ka nupat būtu īstā reize taktiski iejaukties, bet Diks nemaz nemēģināja kaut ko darīt, lai izkliedētu noskaņojumu, kas radies līdz ar vēlīno viesu ierašanos, nemēģināja pat izdzīt misis Makisko lepnības garu, kad viņa vēl tik augstprātīgi smīkņāja. So mezglu viņš n^mlējās atraisīt, jo zināja — tobrīd daudz kas cits bija svarīgāks un agri vai vēlu mezgls atraisīsies pats no sevis. Viņš taupīja spēkus svarīgākam brīdim, kad parādīsies pavisam jaunā gaismā un liks viesiem izjust, cik patīkami šeit skrien stundas.

Rozmarija bija nostājusies blakus Tomijam Barbanam. Tovakar viņš bija neiedomājami dzēlīgs, laikam bija kāds sevišķs iemesls. Rīt no rīta viņš došoties ceļā.

— Atpakaļ uz dzimteni?

— Uz dzimteni? Tādas man nav. Došos atkal karā.

— Kādā karā?

— Kādā karā? Vienalga, kādā. Sen neesmu lasījis avīzi, kaut kur droši vien karo .. . citādi nemaz nevar būt.

— Un jums vienalga, kurā pusē jūs cīnāties?

— Galīgi vienalga ... kamēr ar mani apietas labi. Katrreiz, kad man asinis sāk vārīties, es braucu pie Daiveriem, jo zinu — šeit man pavisam drīz sagribēsies doties karā.

Rozmarija iepleta acis.

— Jūs taču esat Daiveru draugs, — viņa atgādināja.

— Protams, jo sevišķi viņas draugs, bet, kad esmu viņu tuvumā, man gribas doties karā.

Viņa velti centās to saprast, jo Daiveru tuvumā viņai pašai bija tikai viena vēlēšanās — nemūžam no viņiem nešķirties.

— Jūs esat pa pusei amerikānis, — viņa teica, it kā ar to kas būtu izskaidrots.

— Jā, un pa pusei francūzis, izglītību esmu guvis Anglijā un, kopš man apritēja astoņpadsmit, esmu izvalkājies astoņu valstu uniformas. Cerams, jums nav radies iespaids, ka Daiveri man nepatiktu ... ļoti patīk, it īpaši Nikola.

— Kā vispār viņi par nepatikt? — viņa naivi noteica.

Sis cilvēks Rozmariju atbaidīja. Viņa vārdiem bija nepatīkama pieskaņa, un pielūgsmi, ar kādu pati uzlūkoja Daiverus, viņa centās pasaudzēt no Barbana zaimu cinisma. Viņa bija priecīga, ka nebija jāsēž viņam blakus, un, kad viņa tuvojās dārzā uzklātajam galdam, ausīs vēl skanēja Barbana vārdi «it īpaši Nikola».

Uz taciņas vienu īsu mirkli viņa atradās blakus Dikam Daiveram. Līdzās viņa nesatricināmajam, gaišajam mieram visas šaubas pagaisa pārliecībā, ka viņam nav nekādu šaubu. Pēdējo gadu — bet tas bija tikpat kā visu mūžu — viņai bija nauda un zināma popularitāte, un pazīšanās ar slavenībām, kuras viņai likās tikai stipri palielinātas kopijas tiem, kas Parīzes viesnīcā-pansionātā bija daīvojuši ārsta atraitnei un meitai kaimiņos. Rozmarija pēc dabas bija romantiķe, bet viņas dzīvē reti kad atradās vieta romantikai. Misis Spīrsa, norūpējusies par meitas karjeru, nepieļautu, ka meita padodas iluzoriem kārdinājumiem, kas viņai uzglūnēja ik uz soļa, bet Rozmarija jau bija tam pāri, iluzorajā kinopasaulē viņa gan strādāja, bet tajā nedzīvoja. Un, kad mātes acīs viņa bija izlasījusi atzinīgu novērtējumu par Diku Daiveru, tas nozīmēja, ka šoreiz kārdinājums nav iluzors, tas nozīmēja atļauju, atpakaļ neskatoties, doties uz priekšu.

— Es visu laiku vēroju jūs, — viņš teica, un viņa zināja, ka viņš runā taisnību. — Jūs esat mums ļoti iepatikusies.

— Es iemīlējos, tiklīdz jūs ieraudzīju, — viņa nočukstēja.

Viņš izlikās nedzirdam — tā, it kā būtu pateikts kāds gluži parasts kompliments.

— Būt kopā ar jauniem draugiem, — viņš teica, kā pavēstīdams svarīgu atklājumu, — bieži vien ir daudz patīkamāk nekā ar vecajiem.

Šī piebilde, ko viņa tā īsti nemaz neapjauta, tika pateikta mirklī, kad viesi sēdās ap galdu, kuru zilganai krēslai atņēma gausi iedegušās laternas. Un Rozmarijas dvēselē iestrinkšķējās priecīga stīga, tiklīdz viņa pamanīja, ka viņas māti Diks nosēdinājis sev pie labās rokas; viņa pati sēdēja vidū starp Lūisu Kampionu un Brediju.

Pārliecīgā saviļņojumā viņa pagriezās pret Brediju, nolēmusi izkratīt sirdi, bet saltā dzirksts, kas pazibēja viņa acīs, tiklīdz viņa ieminējās par Diku, lika saprast, ka biktstēva lomu viņš neuzņemsies. Viņa savukārt bija nepielūdzama, kad viņš mēģināja pretendēt uz monopoltiesībām, un viņi pārsprieda tikai profesionālas tēmas, pareizāk sakot, viņa pieklājīgi klausījās, kā viņš pārspriež profesionālas tēmas, acu nenovērsusi no viņa sejas, bet viņas domas kavējās pavisam citur, tik tālu prom, ka diez vai viņam tas palika nemanāms. Brīdi pa brīdim uztverdama kādu frāzi papildus tam, kas jau nogūlies zemapziņā, viņa noskārta sarunas būtību; tā mēs dažreiz pēkšņi ieklausāmies pulksteņa sitienos un tikai pēc ritma, kas palicis dunam ausīs, varam pateikt, cik sitienu jau bijis.

8

Tiklīdz saruna pārtrūka, Rozmarija pameta skatienu pāri, kur galda viņā galā starp Tomiju Barbanu un Eibu Nortu sēdēja Nikola un spuldžu un laternu gaismā mirdzēja un viļņojās viņas mati, tik brūni kā čau-čau suņa spalva. Rozmarija ieklausījās, asi uztverdama skanīgo balsi un aprautās frāzes:

— Nabadziņš! — Nikola iesaucās. — Kā jums ienāca prātā viņu zāģēt pušu?

— Gluži dabiski, gribējās paskatīties, kas tādam viesmīlim ir iekšā. Vai tad jūs negribētu paskatīties, kas viesmīlim ir iekšā?

— Vecas ēdienu kartes, — Nikola iesmiedamās minēja, — porcelānā lauskas un dzeramnauda, un norakstīti zīmuj-gaii.

— Droši vien... bet tas bija jāpierāda zinātniski un katrā ziņā ar melodisku zāģi, tā ka runas par kaut kādiem negodīgiem stimuliem te galīgi izslēgtas.

— Un jūs bijāt nolēmis vienlaikus operēt un spēlēt? — Tomijs apvaicājās.

— Tik tālu netikām. Kliedzieni mūs iztraucēja. Nobijāmies, ka tikai viņš no bļaušanas nedabū bruku.

— Izklausās savādi, — teica Nikola. — Mūziķis izlieto otra mūziķa instrumentu, lai...

Pie galda bija nosēdēta pusstunda, un bija jau vērojamas pārmaiņas: visi cits pēc cita kaut ko atmetuši... atmetuši rūpes, satraukumus, aizdomas... un tagad tie bija tikai Daiveru viesi un rādīja sevi vislabākajā gaismā. Drūmu un vienaldzīgu seju varētu iztulkot kā vēlēšanos apvainot namamāti un namatēvu, un tagad katrs centās, lai tas nenotiktu, un, vērojot šos pūliņus, Rozmarijai visi likās simpātiski, vienīgais izņēmums bija Makisko, kurš nolēmis arī šeit neasimilēties un ne tik daudz aiz Jaunuma, kā vēlēdamies ar vīnu uzturēt labo omu, kādā viņš šeit bija ieradies. Atzvilis krēslā, kaimiņam pie labās rokas — Erlam Bredijam viņš veltīja dažas iznīcinošas remarkas par filmām un, par misis Abramsu vispār nelikdamies zinis, blenza uz Diku Daiveru ar nežēlīgu ironiju, ik pa brīdim pats mazinot tās iespaidu, lūkodams pa diagonāli pāri galdam iesaistīt Diku sarunā.

— Vai tad jūs neesat draugos ar Vanu Burenu Den-biju? — viņš jautāja.

— Laikam gan tādu nepazīstu.

— Man vienmēr licies, ka jūs esat draugi, — viņš palika pie savām domām.

Pēc mistera Denbija tēmas, kura pašos pamatos, kā izrādījās, bija aplama, viņš mēģināja pieskarties vēl pāris tēmām, bet tikpat neveiksmīgi, un ikreiz Dīka laipnā atsaucība viņu it kā paralizēja, un saruna, ko viņš bija pārtraucis, pēc pilnīga klusuma brīža atsākās bez viņa. Viņš mēģināja iejaukties vēl citās sarunās, bet tas bija tas pats kā sasveicinoties nemitīgi spiest tukšu cimdu, no kura roka sen izvilkta, līdz galu galā ar samierinošu sejas izteiksmi, kāda ir pieaugušajiem bērnu sabiedrībā, viņš pievērsās tikai šampanietim.

Rozmarija ik pa brīdim pārlaida acis visapkārt, norūpējusies par viesu labo omu, it kā pie galda būtu apsēdušies viņas nākamie pabērni. Aromātisko neļķu buķetē veikli paslēptā galda lampa meta atspīdumu misis Abramsas sejā, ko «atraitne Kliko» jau bija krietni sasārtinājusi un kas ziedēja aiz veselības, labsirdības un jaunavīga spara; viņai blakus sēdēja misters Rojals Damfrijs, izpriecu atmosfērā viņa meitenīgā piemīlība tovakar tā nekrita acīs; tad Violeta Makisko — vīna tvaiki bija atseguši visus jaukumus, ar kuriem daba viņu apveltījusi, un viņa vairs nepūlējās par varēm sev iestāstīt, cik apšaubāms ir karjerista sievas stāvoklis, kamēr šīs karjeras vēl nav.

Aiz viņas apsēdies Diks, apkrāvies ar garlaicību, no kuras bija atbrīvojis visus pārējos, noņemoties ar namatēva pienākumiem.

Tad Rozmarijas māte, kā arvien — nevainojama.

Tad Barbans, kurš kavēja viņas mātei laiku ar tādu izsmalcinātu dabiskumu, ka atguva Rozmarijas simpātijas. Tad Nikola. Rozmarija, pēkšņi viņu ieraudzījusi pavisam citām acīm, nodomāja: tā ir pati skaistākā sieviete, ko jebkad esmu redzējusi. Viņas seja — svētās vikingu madonnas seja staroja sīko puteklīšu baltajā spietā ap sveču liesmām, sārtenajā atspīdumā, ko meta priežu zaros iekarinātie lukturi. Viņa sēdēja nekustīgi un klausījās, kā Eibs Norts klāsta savu morālo kodeksu.

— Protams, man tāds ir, — viņš neatlaidīgi apgalvoja, — ... bez morālā kodeksa cilvēks nevar pastāvēt. Manējais ir tāds, ka esmu pret raganu dedzināšanu. Tiklīdz dzirdu, ka ragana kaut kur tiek dedzināta sārtā, es par sevi vairs negalvoju.

Bredijs bija Rozmarijai stāstījis, ka Eibs ir komponists, iesācis pāragri un ļoti spoži, bet tagad jau septiņi gadi, kopš itin nekā nav uzrakstījis.

Viņam blakus sēdēja Kampions, viņš kaut kā prata slēpt savu ērmīgo mīkstčaulību un blakussēdētājiem pat izrādīt tādu kā mātišķu nesavtību. Aiz viņa Mērija Norta, kura, atsegusi žilbinoši baltos zobus, smaidīja tik saulaini, ka gribot negribot bija jāsmaida pretī, likās — ap pavērtajām lūpām ik porā iesūcies prieks.

Un visbeidzot Bredijs, kura sirsnībā ar katru brīdi vairāk bija jaušama augstdzimtīga vēlība, nevis tikai uzplijīgs un nepieklājīgs atgādinājums, cik neiedragājama ir viņa paša psihiskā veselība un ka tā jāprot saudzēt, paliekot vienaldzīgam pret citu cilvēku vājībām.

Rozmarijai, kas ar savu lētticību atsauca atmiņā mazo varoni no misis Bernetas kļūdainajiem traktātiem, šis vakars bija kā mājuppārrašanās, kā atelpa pēc dzēlīgajām un neķītrajām izceļotāju improvizācijām. Dārza tumsā šur tur iespīgojās jāņtārpiņš, tālu lejā klints terasē rēja suns. Likās — galds pacēlies augšup mazliet tuvāk debesīm, kā dejas grīda, kurai pierīkots īpašs mehānisms, un tiem, kas tur sēdēja, radās tāda sajūta, it kā viņi būtu vieni plašajā, netveramajā izplatījumā un ēdiens, ko viņi ēd, ir vienīgais, vēl atlikušais un uguns, kas viņus sasilda, ir vienīgā, vēl neizdzisusī. Un, it kā misis Makisko ar saviem jocīgajiem, aizturētajiem smiekliem būtu devusi zīmi, ka šāda atraušanās no zemes patiešām notikusi, Daiveri piepeši iejūsmo-jās un iedegās, un atraisījās, ar pārdabisku vēlību un iztapību it kā pieglaimodamies viesiem, un paši savās acīs bija cēlušies. *. ar to tika gandarīts viss, kas vēl atstāts uz zemes. Radās iespaids, ka viņi uzrunā katru atsevišķi un visus reizē, cenzdamies tos pārliecināt par savu draudzību, savām simpātijām. Un tai brīdī viņiem pievērstās sejas bija kā nabago ļaužu bērnu sejiņas pie ziemsvētku eglītes. Bet pēkšņi viss pārvērtās — brīdis, kad spējais brāziens viesus bija izrāvis no ierastās dzīru jautrības un pacēlis tur augstumos, retinātajā cēlo jūtu atmosfērā, — šis brīdis bija garām, iekams kāds uzdrīkstējās ieelpot šo atmosfēru, iekams kaut cik bija atskārtis, ka atrodas tajā.

Bet smaržainās, tvanīgās dienvidu nakts burvestība, kas slēpās tumsas liegajā čaboņā un krasta viļņu spokainajos šļakstos, to visu pametusi, ieplūda Daiveros un vai-rs nebija tiem atņemama. Rozmarija vēroja, kā Nikola pierunā viņas māti pieņemt dāvanu — dzeltenu vakara somiņu, kas mātei bija tā iepatikusies.

— Man šķiet, lietas vislabāk iederas to cilvēku rokās, kuriem tās patīk. — Viņa iesvieda somiņā visādus niekus, kas vien bija dzeltenā krāsā un pagadījās pa tvērienam, — zīmuli, lūpu pomādi, piezīmju grāmatiņu. — Tāpēc ka tie sader kopā.

Nikola nozuda, un Rozmarija drīz pamanīja, ka arī Diks kaut kur aizgājis; viesi izklīda dārzā kur kurais, dažs lēnām virzījās tuvāk terasei.

— Vai neieiesim tualetes istabā? — Violeta Makisko pienākusi aicināja Rozmariju.

Tobrīd viņai nebija tādas vēlēšanās.

— Es gan iešu uz tualetes istabu. — Misis Makisko to bija cieši nolēmusi. Un, visiem redzot, drošu soli viņa devās turp, Rozmarijas nosodošā skatiena pavadīta. Erls Bre-dijs ierosināja nokāpt lejā līdz jūras krantij, bet viņa vilcinājās, likās — nupat ir īstā reize paņemt savu tiesu, tiklīdz Diks Daivers atkal parādīsies, un viņa apstājās un gaidīja, ieklausīdamās Makisko un Barbana strīdā.

— Kāpēc jums būtu jākaro pret Padomēm? — Makisko jautāja. — Cilvēces vēsturē tas ir pats diženākais eksperiments. Un Rifu republika? Manuprāt, daudz lielāka varonība ir cīnīties kopā ar tiem, kuru pusē taisniba.

— Kā lai uzzina, kurā pusē ir šī taisnība? — Barbans dzedri noteica.

— Nu ... gudrs cilvēks jau pats to saprot.

— Jūs esat komunists?

— Nē, sociālists, — Makisko teica. — Esmu labvēlīgi noskaņots pret Krieviju.

— Turpretī es esmu karavīrs, — Barbans jautri atbildēja. — Cilvēku nogalināšana ir mana profesija. Es kāvos ar rifiem, tāpēc ka esmu eiropietis, un es kaujos ar komunistiem, tāpēc ka tie grib atsavināt manus īpašumus.

— Nu vai zināt... — Makisko pameta acis sānis, meklēdams sabiedroto, kas arī pazobotos par Barbana aprobežotību, bet neviena neieraudzīja. Viņam nebija īsta priekšstata, tieši kur saduras viņu uzskati, ne arī par to, cik šaura ir Barbana ideju pasaule, un vēl jo mazāk par to, cik sarežģīta bijusi šā puiša izcelsme un audzināšana. Kas ir idejas, to Makisko zināja un savas garīgās attīstības norisē bija iemanījies idejas atšķirt un pat sagrupēt, kad to sakrājās pārlieku daudz, bet, kad viņu izaicināja cilvēks, kuru viņš uzskata par āmurgalvu, viņš nespēja atrast nevienu vienīgu pazīstamu ideju un tai pašā reizē nespēja justies pārāks par pretinieku, tāpēc pasteidzās izdarit secinājumu: Barbans ir savu laiku pārdzīvojušas pasaules beigu produkts, tātad nekam nederīgs. Saskarsme ar tādiem, kas pārstāv sava veida aristokrātiju Amerikā, bija uzspiedusi Makisko neveikla un apšaubāma snobisma zīmogu, viņu sevišķo tieksmi pēc gara tumsības un apzinātas bravūras; tas viss bija aizgūts no angļiem, neņemot vērā faktorus, kas piešķir jēgu angļu mietpilsonībai un angļu bravūrai, un ieviests zemē, kur pat minimālas zināšanas un minimāls slīpējums tiek novērtēts vairāk nekā jebkur citur, — vārdu sakot, viss, kas plauka un zēla tā saucamajā tūkstoš deviņsimtā gada Harvardas stilā. Barbanu viņš uzskatīja par vienu no šādiem aristokrātiem un skurbulī drīz vien bija piemirsis bijību pret šādiem tipiem.

Rozmarija sēdēja pavisam mierīga, diez kāpēc nokaunējusies Makisko dēļ, un dega aiz nepacietības, gaidot, kad beidzot parādīsies Diks Daivers. No pamestā galda, pie kura vēl sēdēja vienīgi viņa kopā ar Barbanu, Makisko un Eibu, bija saredzama ēnainā, mirtēm un papardēm apstādītā taciņa un taciņas galā akmens terase; nespēdama atraut acis no mātes profila, kas izcēlās pret apgaismotajām balkona durvīm, Rozmarija grasījās jau celties kājās un doties turp, kad aizelsusies atskrēja misis Makisko.

Viņas satraukums pielipa arī citiem. Jau vērojot, kā viņa klusēdama pavelk krēslu un apsēžas, acis iepletusi, mēmi kustinādama lūpas, bija skaidrs — cilvēkam sirds pilna, un, kad visu skatieni pievērsās viņai, gluži vietā bija laulātā drauga vaicājums:

— Kas noticis, Vi?

— Mani mīļie, — viņa iesāka, bet tad pagriezās tikai pret Rozmariju, — mana mīļā ... nē, nevaru. Nudien nespēju parunāt.

— Nomierinieties, esat taču starp draugiem, — Eibs atgādināja.

— Mani mīļie, tur augšā es uzskrēju virsū ...

Viņa sastomījās un tā noslēpumaini papurināja galvu — tieši īstajā brīdī, jo Tomijs jau slējās kājās un laipni, toties stingri noteica:

— Nav vēlams kritiski izteikties par to, kas notiek šai mājā.

9

Violeta skaļi un pārlieku dziļi ievilka elpu un pacentās sejai piešķirt citu izteiksmi.

Beidzot atgriezās Diks, ar nemaldīgu nojautu metās vidū un izšķīra Barbanu un Makisko pāri, tad ar pašu Makisko iegrima pārrunās par literatūru, izlikdamies par zinātkāru nejēgu, tā dāvādams sarunu biedram mirkli pārākuma apziņas, kas viņam tik ļoti bija nepieciešama. Pārējie palīdzēja ienest lampas: kurš gan liegtu sev to prieku — ar lampu soļot tumsā, turklāt vēl ar apziņu, ka esi pielicis -palīdzīgu roku. Arī Rozmarija nesa lampu un vēl iecietīgi izdabāja Rojala Damfrija neizsīkstošajai ziņkārei par Holivudu.

«Tagad,» viņa nodomāja, «esmu izpelnījusies mirkli divatā. Viņam pašam tas jāsaprot, viņš taču atzīst tos pašus likumus, pēc kādiem māte mani mācījusi dzīvot.»

Rozmarija nebija maldījusies... drīz vien viņš atrada iespēju aizmanīties prom no terases, un viņi bija divi vien; kāds viņus vilināt vilināja pie jūras kraujas, kurp veda nevis pakāpieni, bet. tikai šur tur kāds nelīdzens iedobums, un Rozmariju pa tiem gan novilka, gan nolidināja lejā.

Viņi raudzījās uz jūru. Aizkavējies ekskursantu kuģītis atceļā no Leransa salas aizslīdēja gar pašu apvārsni pāri līcim, gluži kā Ceturtā jūlija svētkos atrāvies gaisa balons aizlido debešos. Kuģītis slīdēja garām melnējošām saliņām, viegli uzardams tumšo ūdeni.

— Tagad saprotu, kāpēc jūs vienmēr tā runājat par savu māti, — viņš teica. — Viņas izturēšanās pret jums, manuprāt, ir apbrīnojama. Amerikā tik gudra māte ir neparasta parādība.

— Māmiņa man ir brīnišķīga, — Rozmarija godbijīgi teica.

— Es viņai ieminējos par kādu savu nodomu. Kā saprotu, vēl nav izlemts, cik ilgi jūs uzkavēsieties Francijā — tas esot atkarīgs no jums.

«Tas ir atkarīgs no ļums,» Rozmarija gandrīz iekliedzās.

— Tā kā šeit viss beidzies ...

— Beidzies? — viņa pārjautāja.

— Es gribēju teikt — šovasar te augšā beidzies. Pagājušā nedēļā aizbrauca Nikolas māsa, rīt dodas ceļā Tomijs Barbans, pirmdien — Eibs un Mērija Norti. Iespējams, ka vēl daudz interesanta šovasar pieredzēsim, bet tas jau būs citur. Man nepatīk sentimentāla izdzišana, tad jau labāk ir mirt ar mūziku, tāpēc es sarīkoju šīs viesības. Esmu izlēmis tā ... abi ar Nikolu brauksim uz Parīzi pavadīt Eibu Nortu atceļā uz Ameriku ... Vai jums nepatiktu piebiedroties?

— Ko par to teica māmiņa?

— Pēc viņas domām, tas būtu skaisti. Pati gan nevēloties līdzi braukt. Laidīšot jūs vienu.

— Parīzē neesmu bijusi kopš bērnu dienām, — Rozmarija teica. — Būtu liels prieks paklaiņot tur kopā ar jums.

— Patīkami dzirdēt. — Vai viņai būtu licies, ka viņa balsī pēkšņi ieskanas kaut kas metālisks? — Mēs visi jūs pamanījām, tiklīdz jūs parādījāties pludmalē. Nikola tūlīt

teica: viņa ir aktrise. Jūsos ir tik daudz dzīves spara, ka pietiktu vairākiem, kur nu vēl vienam.

Nojauta it kā brīdināja: viņš lēnām paiet man garam un tuvojas Nikolai; un viņa iedarbināja savas bremzes, nolēmusi nepadoties.

— Arī man gribējās ar jums visiem iepazīties ... it īpaši ar jums. Es jau teicu: tiklīdz jūs ieraudzīju, tā iemīlējos.

Šis gājiens bija aprēķināts pareizi. Taču bezgalīgais izplatījums starp debesīm un zemi jau bija atvēsinājis Dika prātus, iznīcinājis jūtu uzplūdu, kas mudināja vest šurp Rozmariju, un palīdzējis saklausīt pārāk klaji izteikto aicinājumu un nojaust briesmas, slēptas šai scēnā bez repetīci-jas un bez iekaltiem vārdiem.

Tagad vajadzēja panākt, lai viņa pati vēlētos iet atpakaļ uz vasarnīcu, bet tas nebija tik viegli panākams, turklāt viņam negribējās no viņas atteikties pavisam. Viņš labsirdīgi pajokoja, un pēc šī joka Rozmariju apņēma saltums.

— Jūs pati nezināt, ko jūs gribat, ko negribat. Ejiet pajautājiet mātei, viņa pateiks.

Rozmarija bija satriekta. Viņa pieskārās Dika piedurknei, tumšās žaketes gludenais audums slīdēja zem pirk-stiem kā svētā tēva sutana. Gandrīz noslīgusi ceļos, viņa raidīja vēl vienu pamatīgu zalvi:

— Man jūs esat pats brīnišķīgākais cilvēks pasaulē ... aiz māmiņas, protams.

— Jūs skatāties ar romantiķes acīm.

Viņš iesmējās, un šie smiekli aiztrauca abus augšā līdz terasei, kur Diks viņu atstāja Nikolas ziņā.

Pārāk drīz pienāca atvadu brīdis, Daiveri bija gādājuši, lai viesi bez raizēm nokļūtu mājās. Lielajā Daiveru izotā iekravāja Tomiju Barbanu ar visu bagāžu — viņš bija nolēmis pārnakšņot viesnīcā, lai paspētu uz rīta vilcienu, — turpat iesēdināja misis Abramsu, Makisko pāri un Kam-pionu. Erls Bredijs pa ceļam uz Montekarlo aizvedīs Rozmariju un viņas māti, viņa mašīnā iekāpa arī Rojals Dam-frijs, jo Daiveru limuzīnā vairs nebija vietas. Dārzā virs galda, pie kura viņi bija pusdienojuši, laternas vēl mirgoja, kad abi Daiveri blakus stāvēja vārtos, Nikola smaidīja, ar savu smaidu atgainīdama nakts ēnas, Diks visiem pēc kārtas novēlēja labu nakti. Rozmarijai bija bezgala sāpīgi apzināties, ka viņa tūlīt aizbrauks un viņi abi paliks šeit, savās mājās. Un viņa nevilšus nodomāja — diez ko gan misis Makisko bija ieraudzījusi tualetes istabā.

10

Nakts bija melna, bet skaidra, kā tīklā piekarināta pie vienas vienīgas blāvas zvaigznes. Biezajā gaisa slānī apslāpa pa priekšu braucošā izota signāltaure. Bredija šoferis nesteidzās; izota pakaļējās ugunis reizēm vēl iespīdējās ceļa līkumos, tad nozuda pavisam. Bet pagāja minūtes desmit — un izots pēkšņi iznira no tumsas, apstājies ceļa malā. Bredija šoferis piebremzēja, un to pašu brīdi limuzīns sāka lēnām slīdēt uz priekšu, bet tik lēni, ka viņi viegli to apdzina. Garām braucot, respektablajā limuzīnā bija dzirdams kaut kāds troksnis, un viņi redzēja, ka Daiveru šoferis vīpsnā. Taču viņi brauca tālāk, uzņemdami ātrumu uz tukšā ceļa, kam nakts brīžiem vēla virsū tumsas vālus, brīžiem klāja pāri plānu šķidrautu, līdz beidzot, izmetuši cilpu cilpas lejā pa nogāzi, viņi pieturēja pie Gosa viesnīcas varenā korpusa.

Stundas trīs Rozmarija nosnauduļoja un tad ilgi gulēja vaļā acīm, it kā lidinādamās mēnesnīcā. Šīs garās nakts erotiskajā pustumsā viņa iztēlojās nākamās iespējas, katru varbūtību un nejaušību, kas varētu novest līdz skūpstam, bet šis skūpsts bija tikpat neizjusts kā filmās. Lēnām viņa grozījās no vieniem sāniem uz otriem, tikai šonakt uzzinājusi, kas ir bezmiegs, un mēģināja iedomāties, kā māmiņa par šo jautājumu spriestu. Zemapziņā bija nogulušas kaut kādas drumslas no kādreiz sen dzirdētām sarunām, un tās tagad uznira, lai atsvērtu dzīves pieredzi, kuras viņai vēl trūka.

Kopš mazām dienām Rozmarija bija radināta pie domas par darbu. Misis Spīrsa, apbedījusi abus vīrus, niecīgos grašus, kas vēl atraitnei atlikuši, bija taupījusi meitas izglītošanai un, kad tā sešpadsmit gadu vecumā uzplauka visā kuplo matu krāšņumā, ar skubu vedusi meitu uz Aixles-Bains un, negaidot uzaicinājuma, vēl pamudinājusi to klauvēt pie amerikāņu režisora apartamenta durvīm, kurš tolaik bija ārstējies vietējā kūrortā. Tiklīdz režisors aizbrauca uz Ņujorku — tā abas viņam pa pēdām. Tā Rozmarija nokārtoja savus iestājpārbaudījumus un drīz vien guva panākumus, likdama pamatus samērā nodrošinātai nākotnei; ne velti misis Spīrsa šovakar bez vārdiem lika meitai saprast:

«Ne jau vienīgi laulības dzīvei tevi audzināju ... tu tiki audzināta darbam. Pirmoreiz tev patrāpījies ciets rieksts un tāds, ko ir vērts pārkost... pamēģini — izdosies, neizdosies, vismaz gudrāka tiksi, un vienalga, kurš cietīs — tu vai viņš, lai notiek kas notikdams; ko tu vari zaudēt, dzīvē tu pati stāvi uz savām kājām, šai ziņā drīzāk esi kā vīrieša cilvēks, nevis meitene.»

Rozmarija nemēdza daudz prātot — varbūt vienīgi par mātes labajiem tikumiem —, bet šonakt beidzot bija notrūkusi nabas saite, kas saistīja viņu ar māti, un vai kāds brīnums, ka viņai tāpēc nenāca miegs. Nule austošā gaisma piestūma debesis pavisam klāt pie augstajām balkona durvīm, viņa piecēlās un kailām kājām izgāja ārā uz verandas; pa nakti akmeņi nemaz nebija atdzisuši. Ara tumsā kaut kas noslēpumaini čab, uzmācīgs putns ik pa brīdim ļaunā priekā iečiepstas lapotnē virs tenisa laukuma; gar stūri viesnīcas pagalmā iegriežas soļi, noklaudz uz noblie-tētā celiņa, tad nočirkst oļi, betona pakāpieni — un viss atkārtojas, tikai pretējā secībā, līdz noklust pavisam. Tālu aiz zilzilā līča, virs garajiem, melnajiem kalnu robiem mājo Daiveri. Un savādi — viņa domāja par abiem reizē, kā viņi stāv blakus, klusiņām dungo dziesmu, tikpat netveramu kā dūmu gredzeni, kā senas, sazin kad sacerētas, sazin kur radušās himnas atbalss. Viņu bērni guļ, viņu vārti pa nakti ir aizslēgti.

Rozmarija iegāja istabā, uzģērba vieglu tērpu, uzāva sandaletes, iznāca atkal laukā un pa gargaro terasi devās uz parādes durvīm — gandrīz vai skriešus, jo uz terasi vērās visu pārējo miegā iegrimušo istabu durvis. Uz platajām, baltajām parādes kāpnēm ieraudzījusi sakņupušu stāvu, viņa apstājās un tūlīt pazina Lūisu Kampionu — viņš sēdēja uz kāpnēm un raudāja.

Viņš raudāja klusi, bet rūgti, un viņa pleci trīsēja kā raudošai sievietei. Tieši kā epizode filmā, kurā Rozmarija bija pērn uzņēmusies, un, nevilšus atkārtodama jau iestudēto lomu, viņa piegāja klāt un skāra viņa plecu. Viņš iz-bīlī iekliedzās, jo tūlīt nebija viņu pazinis.

— Kas noticis? — Viņas acis bija pavisam tuvu, tās pauda līdzjūtību, nevis saltu ziņkāri. — Vai es varu kaut kā palīdzēt?

— Neviens man nevar palīdzēt. Es taču zināju. Pats esmu pie visa vainīgs. Un katrreiz viens un tas pats.

Viņš pacēla acis, nevarēdams izšķirties.

— Nē, — viņš beidzot izlēma. — Ar gadiem pati sapratīsiet, ko pārdzīvo cilvēks, kad mīl. Elles mokas. Labi, ka-

mēr esi vēl jauns un nezini. Aizraušanās man ir bijušas neskaitāmas, bet šoreiz tas ir pavisam citādi... tik nejauši ... kad likās, viss ir tik labi.

Blāvajā rītausmā viņa seja izskatījās pretīga. Rozmarija nedz viebās, nedz skurinājās, nekādi neizrādīja pēkšņo riebumu. Tomēr Kampions to noskārta un tūlīt pārsviedās uz citu tēmu.

— Eibs Norts ir tepat kaut kur tuvumā.

— Tiešām? Viņš taču palika pie Daiveriem.

— Palika, bet atkal ir klāt... vai tad jūs nekā nezināt?

Trešajā stāvā negaidot pavērās slēģi, un kāds nepārprotamā angļu valodā nosvepstēja:

— Lūdzu, esiet tik laipni un izbeidziet!

Rozmarija un Lūiss Kampions paklausīgi pagājās zemāk līdz soliņam blakus takai, kas ved lejā uz krastmalu.

— Tātad jūs itin nekā nezināt? Mīļā, ir noticis kaut kas neiedomājams ... — Viņš kļuva tāds kā mundrāks, jo viņam nu būs lemts visu pavēstīt. — Un vēl tik neierastā steigā ... Vienmēr esmu turējies pa gabalu no tādiem karstas putras strēbējiem ... tie var tā izsist no sliedēm, ka dažkārt uz vairākām dienām pēc tam jānoliekas slīpi.

Viņa acis iemirdzējās uzvaras priekā. Viņai nebija ne jausmas, par ko viņš runā.

— Mana mīļā, — viņš pasludināja, uzlikdams roku uz viņas ceļgala, un noliecās ar visu augumu par zīmi, ka tas nav bijis nejaušs žests, — viņš jutās tik pašpārliecināts. — Notiks duelis.

— Ko-o?

— Duelis ... pagaidām vēl skaidri nezinām ...

— Kuram un ar ko?

— Klausieties pēc kārtas. — Pirms sāka klāstīt, viņš dziļi ievilka elpu, it kā šis duelis gandrīz vai celtu neslavu viņai, bet viņš savā augstsirdībā to ignorēs. — Protams, jūs taču sēdējāt otrā mašīnā. Savā ziņā jums ir palaimējies ... vismaz divi gadi no mana mūža izsvītroti... un notika viss tik negaidot.

— Kas tad ir noticis? — viņa jautāja.

— Es pat nezinu, ar ko tas sākās. Vispirms viņa stāstīja ...

— Kura — viņa?

— Violeta Makisko, — viņš teica klusām, it kā zem sola kāds būtu palīdis un noklausītos. — Tikai ne vārda par

Daiveriem, jo viņš katram piedraudēja — tiklīdz vērs muti vaļā...

— Kurš piedraudēja?

— Tomijs Barbans, tā ka jūs nevienam nesakiet, ka es būtu kaut pušplēstu vārdu bildis. Un tā mēs arī palikām neziņā, kas bija Violetai uz sirds, jo viņš neļāva viņai runāt, tad vēl viņas vīrs iejaucās, un tagad būs duelis. Šorīt. .. piecos no rīta . .. tieši pēc stundas. — Viņš smagi nopūtās, atkal iedomādams savu postu. — Labāk būtu, ja tas būtu gadījies man. Mani varētu arī nogalināt tagad, kad tikpat nav priekš kā dzīvot. — Viņš spēji aprāvās un aiz bēdām sāka zvalstīties.

Atkal augšā pavērās dzelzī kaltie slēģi, un tā pati angļa balss teica:

— Izbeidziet taču reiz!

Tieši tai brīdī pa viesnīcas durvīm iznāca Eibs Norts, tāds kā apmulsis raudzījās apkārt un tad pamanīja abus pret apvārsni, kurš virs jūras jau bija kļuvis pavisam gaišs. Viņš grasījās kaut ko sacīt, bet Rozmarija brīdinot papurināja galvu, un visi aizgāja pa taciņu līdz nākamajam solam. Rozmarija manīja, ka Eibs ir mazliet iereibis.

— Kāpēc jūs esat nomodā? — viņš jautāja.

— Nupat pamodos. — Viņa gandrīz sāka smieties, bet, atcerējusies dusmīgo balsi pie augšējā loga, savaldījās.

— «Un lakstīgala miera nedod tai,» — Eibs noskandēja un vēl piebilda: — Kas gan cits kā lakstīgala. Vai šis darbonis no rokdarbu pulciņa jau apskaidroja, kas mums te lēcies?

Kampions atbildēja ar cieņu:

— Zinu tikai to, ko pats savām ausīm esmu dzirdējis.

Viņš piecēlās un ašā soli gāja prom; Eibs nosēdās blakus

Rozmarijai.

— Kāpēc jūs esat tik neiecietīgs pret viņu?

— Neiecietīgs? — viņš izbrīnīts jautāja. — Ko tad dīc te cauru rītu!

— Varbūt cilvēkam bēdas.

— Varbūt.

— Kas tas par dueli? Kam un ar ko? Man jau likās, ka tai limuzīnā notiek kaut kas aizdomīgs. Vai tiešām taisnība?

— Tukši murgi, tomēr laikam patiesība.

— Tracis jau bija sācies, kad Ērls Bredijs apdzina ceļmalā nobraukto Daivera mašīnu, — Eiba balss gausi ieplūda pirmsausmasskanīgajā klusumā. — Violeta Ma-kisko stāstīja misis Abramsai kaut ko par Daiveriem... viņa uzkāpusi augšā, tur uzskrējusi kaut kam virsū un pagalam apstulbusi. Bet Tomijs ir kā tāds ķēdes suns, Dai-veru dēļ gatavs katram pārkost rīkli. Patiesībā šī Makisko ir derdzīga, un viņu pievārēt nav tik viegli, bet pats galvenais jau ir tas, ka tieši Daiveri saviem draugiem nozīmē daudz vairāk, nekā dažs labs to apzinās. Protams, pastāvot tādām attiecībām, kaut kas tiek arī zaudēts... reizēm tāda sajūta, ka tu sēdi baleta izrādē un priecājies par brīnišķīgu dejotāju pāri, bet balets paliek balets, sajūsmina, bet nesatrauc, patiesībā viss ir daudz sarežģītāk... tas nav dažos vārdos pasakāms. Lai nu būtu kā būdams, Tomijs ir viens no tiem, kurš Dika dēļ ir kļuvis tuvs arī Nikolai. Un, tiklīdz Makisko atļāvās kādu mājienu, Tomijs tūdaļ bruka viņai virsū:

— Misis Makisko, es jūs lūdzu, ne vārda vairs par misis Daiveru.

— Ar jums es nerunāju, — viņa cirta pretī.

— Vienalga, labāk būs, ja viņus neaiztiksiet.

— Kas tad šie par svētajiem, ka ne aiztikt nedrīkst?

— Viņus neaiztieciet. Triniet mēli gar citiem.

Tomijs bija piesēdis uz paceļamā sēdekļa, blakus viņam

Kampions, viņš man visu izstāstīja.

— Jūs pārāk daudz atļaujaties, — Violeta pēc brīža vēl noteica.

Paši zināt, kādas mēdz būt sarunas mašīnā vēlu naktī mājupceļā no viesībām... viens kaut ko purpina, otrs nemaz neklausās, cits žāvājas vai jau iesnaudies. Tāpat arī šoreiz — neviens īsti nezināja, kas atgadījies; mašīnu apturēja, un visi noraustījās, kad pēkšņi Barbans kavalēristu komandiera balsī iekliedzās:

— Tūlīt uz vietas kāpiet ārā! Līdz viesnīcai vēl jūdze, aiziesiet kājām, un, ja neaiziesiet, pats vilkšus jūs aizvilkšu. Pietiek! Apklustiet pats un apklusiniet savējo!

— Nedomājiet mūs te iebiedēt! — Makisko iekliedzās. — Jūs izmantojiet savu fizisko pārākumu. Bet es no jums nebaidos... žēl, ka nepastāv tāds divkauju kodekss ...

Un te nu Makisko pārrēķinājās, aizmirsdams, ka Tomijs ir francūzis; Tomijs kā atvēzējās, kā cirta šim pļauku! Un šoferis nodomāja: nupat ir īstā reize piedot gāzi. Tieši tai brīdī jūs pabraucāt garām. Sievietes, protams, sāka spiegt un nerimās līdz pat viesnīcas durvīm.

Tomijs piezvanīja savam paziņam uz Kannām un palūdza viņu uzņemties sekundanta pienākumus. Makisko teica — Kampionu viņš negribot sev par sekundantu; Kampions, starp citu, nemaz nekāroja pēc šāda goda. Tomijs piezvanīja man, neielaidās nekādās runās, teica, lai es nekavējoties braucu šurp. Violeta Makisko bija tuvu sabrukumam, misis Abramsa ieveda viņu savā istabā, iedeva bromu, un turpat draudzenes gultā viņa saldi iemiga. Es steidzu turp un mēģināju Tomiju vest pie saprašanas, vienīgais, ko viņš pieprasīja — lai Makisko atvainojas, bet Makisko iecirtās un ir nedomāja to darīt.

Kad Eibs bija to visu pastāstījis, Rozmarija noraizējusies jautāja:

— Vai Daiveri zina, ka tas viss sācies viņu dēļ?

— Nē ... un nekad neuzzinās, ka viņi tur iejaukti. Nelga Kampions, nevarēja savaldīt mēli, bet nekas vairs nav līdzams . . . Šoferim gan piekodināju: tiklīdz viņš vērs muti. vaļā, es laidīšu darbā savu slaveno melodisko zāģi. Tomijs tikpat neliksies mierā, viņam vajadzīgs īsts karš, nevis kautiņš divatā.

— Cerams, ka Daiveri neuzzinās, — Rozmarija noteica.

Eibs paskatījās pulkstenī.

— Jāiet paraudzīt, kā jūtas Makisko ... vai nenāksiet līdzi? Droši vien sēž viens pats un cauru nakti ne acu nav aizvēris.

Rozmarija iztēlojās, kā šis slimīgi jūtelīgais lamzaks izmisis sēž un gaida, līdz svīdīs gaisma. Mirkli viņa svārstījās starp žēlumu un pretīgumu, tad pamāja un mundrā rīta solī blakus Eibam steidza augšā pa kāpnēm.

Makisko sēdēja gultā, un, kaut arī turēja rokā šampanieša glāzi, no alkohola uzkurinātā kauslības gara vairs nebija ne vēsts. Viņš izskatījās pagalam vārgulīgs un īgns, un bāls. Droši vien cauru nakti dzēris un rakstījis. Apmulsis viņš blenza uz Eibu un Rozmariju.

— Vai jau laiks?

— Nē, vēl pusstunda jūsu rīcībā.

Galds bija piemētāts ar aprakstītiem papīriem, acīm redzot, tās bija kādas garas vēstules atsevišķas lapas; viņš pūlējās tās sakārtot, uz pēdējām lapām rokraksts bija ļoti izplūdis un nesalasāms.

Viņš pabīdīja tuvāk lampu, kuras gaismu gandrīz bija apslāpējusi rītausma, un apakšā vēl uzskribelēja savu vārdu, salocīja lapu, ielika aploksnē un sniedza Eibam.

— Manai sievai.

— Labāk ejiet un pabāziet galvu zem auksta krāna, — Eibs deva padomu.

— Jūs domājat — būs līdzēts? — Makisko neticīgi vaicāja. — Pavisam atskurbt es negribētu.

— Bail pat skatīties uz jums.

Makisko paklausīgi aizslāja uz vannas istabu.

— Man viss paliek šausmīgā nekārtībā! — viņš sauca no vannas istabas. — Diez kā Violeta aizkļūs atpakaļ uz Ameriku? Pat apdrošināts neesmu. Un tas viss aiz nevaļas.

— Negvelziet aplamības, pēc stundas jūs sēdēsiet viesnīcā pie brokastgalda.

— Jā, protams. — Viņš ienāca saslapinātiem matiem un nolūkojās uz Rozmariju, it kā tikai nupat viņu ieraudzījis. Pēkšņi viņam saskrēja asaras acīs.

— Mans romāns tā arī paliks neuzrakstīts. Tas man visvairāk kremt. Jūs gan neesat pret mani labi noskaņota, — viņš teica Rozmarijai. — Tur nekas nav grozāms. Vispirms es esmu rakstnieks, — viņš žēli nopīkstēja un bezpalīdzīgi nogrozīja galvu. — Es bieži dzīvē esmu kļūdījies... ļoti bieži. Toties esmu bijis viens no izcilākajiem... savā ziņā ...

Nepateicis līdz galam, viņš sāka vilkt apdzisušu cigareti.

— Esmu pret jums ļoti labi noskaņota, — Rozmarija teica. — Man tikai nepatīk šis duelis.

— Jā, vajadzēja ņemt un viņu kārtīgi iekaustīt, bet tagad jau par vēlu. Es ļāvu sevi izprovocēt uz soli, ko man nebija tiesību spert. Man pārāk karsta daba... — Viņš cieši nolūkojās uz Eibu, it kā gaidīdams, lai viņš noliedz šādu apgalvojumu. Tad ar kokainu smaidu viņš atkal cēla apdzisušo cigaretes galu pie lūpām. Viņa elpa kļuva jo brīdi jo straujāka.

— Kāpēc man vajadzēja ieminēties par dueli... ja vien Violeta būtu savaldījusies, mēs tāpat būtu izlīguši. Protams, vēl tagad nav par vēlu, es varu aizbraukt vai atgāzties krēslā un pasmieties, pārvērst visu par joku. •. Bet baidos, ka Violeta tad vairs mani necienīs.

— Gluži otrādi, — Rozmarija sacīja. — Viņa cienīs jūs vēl vairāk.

— Nē ... jūs nepazīstat Violetu. Tiklīdz viņa dabū virsroku, tā vairs žēlastības nepazīst. Esam nodzīvojuši laulībā divpadsmit gadu, mums bija meitiņa, septiņus gadiņus vien nodzīvoja, nomira, un pēc tam, pats zināt, kā pēc tam ir. Abi atļāvāmies kādu soli sānis, ne jau pa nopietnam, nē, tomēr kaut kā atsvešinājāmies ... un vakar viņa mani vēl apsaukāja par mīkstpēdiņu.

Rozmarija nezināja, ko atbildēt.

— Labi, pacentīsimies tikt cauri bez smagām sekām, — Eibs teica. Viņš atvēra ādas futrāli. — Šīs ir Barbana pistoles — es paņēmu, lai laikus jūs ar tām aprastu. Viņš tās vadā līdzi ceļasomā. — Viņš pacilāja vienu plaukstā. Rozmarija nobijusies iekliedzās, arī Makisko nobažījies blenza uz veco kramenīcu.

— Vai tiešām, lai nostātos un tēmētu viens otram virsū, ir vajadzīgs četrdesmit piektā kalibra šaujamais? — viņš jautāja.

— Es nezinu, — Eibs cietsirdīgi noteica. — Ar garstob-reni varot labāk nomērķēt.

— Un no kāda atstatuma? — Makisko ieprasījās.

— Arī par to esmu ticis skaidrībā. Ja viens no abiem katrā ziņā ir jānovāc pie malas, tad nomēra astoņus sojus; ja tāpat vien jāatvēsina sakarsušās galvas, tad divdesmit, un, ja tas ir tikai goda jautājums, tad noskaita četrdesmit sojus. Mēs ar Tomi ja sekundantu vienojāmies par četrdesmit.

— Pareizi.

— Brīnišķīgi ir aprakstīts duelis kādā Ļermontova romānā, — Eibs atcerējās. — Abi pretinieki nostājas kraujas malā. Kaut vai pats niecīgākais ievainojums, tikpat viņam lemts iet bojā.

Šāds ekskurss literatūras vēsturē, acīm redzot, nebija Makisko pa spēkam, un, neizpratnē blisinādamies, viņš ieprasījās:

— Ko? Ko?

— Jums derētu apmērcēties jūrā — būsiet ņiprāks.

— Nē, nē . . . nemaz nevarētu papeldēt, — viņš pukstēja. — Es nesaprotu, kāpēc tas bija vajadzīgs, — viņš izmisis murmināja. — Es nesaprotu, kāpēc man tas jādara.

Šī bija pirmā reize viņa mūžā, kad viņš tiešām kaut ko bija izdarījis. Īstenībā viņš bija viens no tiem, kuriem sen-suālā pasaule vispār neeksistē, un, sastapies vaigu vaigā ar konkrētu faktu, viņš bija zaudējis jebkuru pamatu zem kājām.

— Varbūt pošamies, — Eibs teica, manīdams viņa apmulsumu.

— Labi. — Iekampis pamatīgu klunkšķi, viņš iebāza plakano konjaka pudeli kabatā un, mežonīgi pārviebies, teica:

— Kas ar mani notiks, ja es viņu nokniebšu, — ietupinās aiz restēm?

— Es jūs nogādāšu pāri Itālijas robežai.

Viņš paskatījās uz Rozmariju un tad kā taisnodamies teica Eibam:

— Pirms dodamies ceļā, es gribētu ar jums parunāt zem četrām acīm.

— Es ceru, ka neviens no jums netiks ievainots, — Roz-marija sacīja. — Šis duelis ir īsts neprāts, jums vajadzētu mēģināt kaut ko darīt, lai tas nenotiek.

12

Lejā tukšajā vestibilā viņa satika Kampionu.

— Es redzēju, ka jūs uzkāpāt augšā, — viņš satraukts teica. — Kā viņš jūtas? Cikos notiks duelis?

— Nezinu. — Viņai nepatika Kampiona tonis, it kā runa būtu par cirka izrādi ar Makisko traģiskā klauna lomā.

— Brauciet man līdzi, es pasūtīju viesnīcā mašīnu, — viņš teica tā, kā mēdz piedāvāt lieku biļeti.

— Negribas.

— Kāpēc ne? Es nekādā ziņā nedomāju laist garām šādu skatu, kaut arī tas saīsinātu manu mūžu par dažiem gadiņiem. Mums jau nav jābrauc klāt, varam pavērot iztālēm.

— Kāpēc neuzaicināt misteru Damfriju?

Nokrita Kampiona monoklis, neatradis patvērumu sprogainajā vaigubārdā. Kampions izslējās.

— Lai viņš manās acīs vairs nerādās!

— Diemžēl nevaru braukt. Mātei arī diez vai patiks.

Kad Rozmarija iegāja savā istabā, aiz sienas nočīkstēja

gulta un misis Spīrsa miegainā balsī jautāja:

— Kur tu biji?

— Miegs nenāca, es izgāju laukā. Bet guli vien, māmiņ.

— Ienāc pie manis. — Nopratusi, ka māte piecēlusies gultā sēdus, Rozmarija gāja un izstāstīja, kas noticis.

— Kāpēc gan tu nevarētu aizbraukt un paskatīties, — misis Spīrsa teica. — Nav jau jāiet tuvumā, ja kaut kas atgadās, tava palīdzība var noderēt.

Rozmarija vēl svārstījās, viņai bija grūti iedomāties sevi šādas ainas vērotājas lomā; misis Spīrsas domas vēl kāvās ar miegu, atmiņā viņai palikuši nakts izsaukumi nelaimes vietā vai pie mirēja gultas vēl no tiem gadiem, kad viņa bija ārsta sieva.

— Man gribētos, lai tu katrreiz man neprasītu un pati izlemtu, kur iet un ko darīt... Reinija reklāmas triki taču bija daudz grūtāki.

Rozmarija vēl arvien nesaprata, kāpēc viņai būtu tur jābrauc, tomēr paklausīja noteiktajai un stingrajai mātes balsij, tāpat kā bija klausījusi toreiz Parīzē, kad māte divpadsmit gadu vecam bērnam lika ieiet pa skatuves durvīm «Odeonā», pati palika ārpusē gaidīt un tad vēl apsveica viņu ar izdošanos.

Izgājusi uz terases, Rozmarija redzēja Eibu un Makisko aizbraucam ... un jutās kā atpestīta ... bet jau nākamajā brīdi viesnīcas mašīna iegriezās gar stūri. Aiz sajūsmas spiegdams, Lūiss Kampions raušus ierāva Rozmariju sev blakām.

— Es tīšām nogaidīju, baidījos, ka viņi varētu neļaut mums braukt. Redzat, arī kinoaparātu paķēru līdzi.

Viņa pasmīnēja, nezinādama, ko sacīt. Viņš bija tik pretīgs, ka pat pretīguma sajūta neradās, tas gluži vienkārši bija necilvēks.

— Diez kāpēc misis Makisko neieredz Daiverus? — viņa ieminējās. — Viņi izturējās tik laipni pret viņu.

— Ne jau neieredz. Viņa tur bija kaut kam uzskrējusi virsū. Kam īsti, tā arī nedabūjām dzirdēt, Barbans iejaucās.

— Tātad ir cits iemesls, kāpēc jūs bijāt tik apbēdināts.

— Nē taču. — Viņa balss aizlūza. — Tas notika pēc mūsu atgriešanās viesnīcā. Bet tagad man vienalga... es mazgāju rokas nevainībā.

Eiba mašīnai pa pēdām viņi nogriezās uz rietumiem pa krasta šoseju garām Žuānlepēnai, kur slējās jaunā kazino karkass. Bija pāri četriem, un zem zilganpelēkajām debesīm jau pirmās zvejnieku laivas čīkstēdamas izgāja pelēk-zaļajā jūrā. Tad viņi nogriezās no šosejas un arvien vairāk attālinājās no krasta.

— Tūlīt būs golfa laukums! — Kampions iesaucās. — Ticiet man, tieši tur tas arī notiks.

Izrādījās, ka viņam taisnība. Kad gabaliņu tālāk Eiba mašīna nobremzēja, austrumu pamalē jau bija ievilkušās sārtas un dzeltenas strēles, solīdamas svelmainu dienu. Rozmarija un Kampions lika šoferim nogaidīt priežu silā un abi pa ēnaino mežmalu aizgāja līdz klajumam, kur pa saulē izdegušo zāli staigāja Eibs un Makisko, kurš ik pa brīdim pastaipīja kaklu — gluži kā trusis, kamēr tas nav apradis ar svešu smaku. Drīz vien ap iezīmēto tālāko vietu sarosījās kāds bariņš, vērīgāk ieskatoties, varēja pazīt Bar-banu un viņa sekundantu francūzi ar pistoļu kasti padusē.

Tāds kā nobijies, Makisko aizlīda Eibam aiz muguras un pamatīgi iekampa no konjaka pudeles. Tad tusnīdams steidza tālāk un būtu iedrāzies pretiniekiem tieši krūtīs, ja Eibs, pats dodamies pie francūža aprunāties, pusceļā nebūtu viņu aizturējis. Saule jau bija virs apvāršņa.

Kampions sagrāba Rozmarijas plecu.

— Tas iet pāri maniem spēkiem, — viņš tikko dzirdami kunkstēja. — Tas ir par daudz. Tas man vēl maksās ...

— Laidiet! — Rozmarija valdonīgi uzkliedza un novērsusies izmisumā franciski čukstēja lūgsnu.

Duelanti pagriezās viens pret otru, Barbans bija atrotī-jis piedurknes virs elkoņiem. Viņa acis aiz nepacietības zibēja saulē, toties roka bija pavisam mierīga, kad viņš noslaucīja plaukstu gar bikšu vīli. Konjaka iedrosminātais Makisko savilka lūpas urskulī un, grozīdams galvu uz visām pusēm, it kā nevērīgi šņaukāja savu garo degunu, līdz Eibs paspēra soli uz priekšu, turēdams rokā kabatlakatiņu; sekundants francūzis stāvēja, uzgriezis muguru. Rozmarijai sirds vai stājās aiz mokpilna žēluma, un naidā pret Bar-banu viņa sakoda zobus.

— Viens — divi — trīs! — Eibs skaitīja saspringtā balsī.

Abi reizē izšāva. Makisko sagrīļojās, bet tūlīt atkal izslējās. Abi bija aizšāvuši garām.

— Diezgan! — Eibs nokliedza.

Abi panācās šurp un nesapratnē blenza uz Barbanu.

— Es paziņoju, ka neesmu apmierināts.

— Nerunājiet, jūs esat pat ļoti apmierināts, — Eibs jau kļuva neiecietīgs, — tikai pats neapjēdzat.

— Jūsējais atsakās no otrā šāviena?

— Netēlojiet muļķi, Tomij! Jūs savu panācāt, mans pilnvarotājs ir izpildījis visu, kas no viņa tika prasīts.

Tomijs nicīgi novīpsnāja.

— Attālums bija smieklīgs, — viņš teica. — Neesmu radis pie tādiem kumēdiņiem. Jūs savējam atgādiniet, ka viņš neatrodas Amerikā.

— Ameriku jūs lieciet mierā! — Eibs uzkliedza. Tad piebilda jau samierinošā tonī: — Pārāk tālu esam aizgājuši, Tomij. — Vēl krietnu brīdi abi par kaut ko dedzīgi apspriedās, iekams Barbans pamāja un iztālēm atturīgi paklanījās pret savu neseno pretinieku.

-— Kur paliek rokas spiediens? — ieteicās franču ārsts.

— Viņi ir seni paziņas, — Eibs atbildēja.

Viņš pagriezās pret Makisko.

— Nāciet, iesim prom!

Kad abi jau gāja platā solī, Makisko, priecīgi satraukts, nogrāba Eibu aiz piedurknes.

— Pagaidiet! — Eibs teica. — Jāatdod Tomijam pistole. Viņam tā varētu vēl noderēt.

Makisko sniedza pistoli Eibam un vēl bravūrīgi no-bļāvās:

— Lai velns viņu parauj! Sakiet, lai viņš ...

— Varbūt pateikt, ka jūs gribat vēlreiz pašaudīties?

Kad abi beidzot devās uz mašīnu, Makisko iesaucās:

— Vai nu mazums esmu šāvis un kaut vai reizi būtu aizšāvis mērķim garām! Neesmu no bailīgajiem.

— Jūs bijāt stingri iekampis, — Eibs iedzēla.

— Ne piliena.

— Lai nu tā būtu.

— Ja arī kādu glāzīti ierautu, kas ar to būtu grozīts?

Ar katru brīdi viņš kļuva pārdrošāks un jau naidīgi glūnēja uz Eibu.

— Kas ar to būtu grozīts? — viņš noprasīja vēlreiz.

— Ja pats nesaprotat, velti pūlēšos jums to ieskaidrot.

— Vai tad jūs nezināt, ka frontē visi un vienmēr bija iekampuši?

— Lai nu paliek, izbeigsim.

Bet par izbeigšanu vēl bija pāragri runāt. Cauri virsājam ašā solī kāds sekoja, viņi apstājās, un aizelsies piesteidzās ārsts.

— Pardon, messieurs, — viņš teica. — Voulez-vous régler mes honoraires? Naturellement c'est pour soins médicaux seulement. M. Barban n'a qu un billet de mille et ne peut pas Ies iēglei et raut re a laisse son porte-monnaie chez lui.1

— Francūzis paliek francūzis, — Eibs noteica un tad pavaicāja ārstam: — Combien^13 [14]?

— Ļaujiet, es samaksāšu, — Makisko piedāvājās.

— Nevajag, man ir. Mums katram tas varēja draudēt.

Eibs norēķinājās ar ārstu, Makisko pēkšņi metās krūmos

un izvēmās. No krūmiem viņš iznāca vēl bālāks nekā pirmīt un blakus Eibam cienīgi aizsoļoja uz mašīnu, kad rīta saules stari jau metās iesārti.

Priežu silā, atkritis uz muguras, gulēja Kampions, vienīgais dueļa upuris, un ar muti kampa gaisu, Rozmarija histēriskā smieklu lēkmē bukņīja viņu ar sandaletes purngalu. Viņa nelikās mierā, kamēr nebija viņu dabūjusi uz kājām... tobrīd viņai pats svarīgākais pasaulē bija pēc dažām stundām pludmalē ieraudzīt to, kuru domās vēl arvien nosauca daudzskaitlī — «Daiveri».

13

Viņi sēdēja pie Vuazēna un gaidīja Nikolu, viņi bija seši — Rozmarija, Norti, Diks Daivers un divi jauni mūziķi, francūži. Sēdēja un nopētīja restorāna apmeklētājus. Diks bija apgalvojis, ka neviens amerikānis — viņš pats, protams, esot vienīgais izņēmums — neprotot brīvi justies sabiedrībā, un tagad viņi meklēja kādu piemēru, lai vēl pastrīdētos par to. Bet, kā par spīti, jau desmit minūtes pagājušas, un neatradās neviens, kas būtu ienācis restorānā bez liekiem žestiem, kaut vai roku pielika pie sejas.

— Žēl, ka esam atmetuši ūsu zieķēšanu, — Eibs ieminējās. — Lai nu būtu kā būdams, Diks nav vienīgais, kurš prot brīvi justies ...

— Vienīgais gan.

— ... varbūt vienīgais, kurš uz to spējīgs skaidrā prātā.

Ienāca labi ģērbies amerikānis ār divām pavadonēm, un,

netraucēti tērzēdami, visi apsēdās pie galdiņa. Pēkšņi viņš juta, ka tiek novērots... un tūlīt roka krampjaini pacēlās un sāka izlīdzināt neesošu kroku kaklasaitē. Citā bariņā, kurš vēl nebija izraudzījies vietu, kur piesēst, viens ar plaukstu nemitīgi glaudīja noskūto vaigu, otrs nevilšus bružāja pirkstos neizkūpinātu cigāru. Dažs ik pa brīdim aiztika brilles un plucināja kārpas uz sejas, cits, kam nebija kur pieķerties, glaudīja zodu vai izmisumā pat raustīja auss ļipiņu.

Durvīs parādījās plaši pazīstams ģenerālis, un Eibs, paturēdams vērā Vestpointas dresūru, kas kadetam tiek iedzīta asinīs jau pirmajā gadā tā, ka viņš visu mūžu vairs no tās neattopas, saderēja ar Diku uz pieciem dolāriem.

Nolaidis rokas brīvi gar sāniem, ģenerālis gaidīja, līdz viņu nosēdinās. Un pēkšņi viņš pasita abas rokas atpakaļ kā izpletņa lēcējs, Dīks jau gandrīz sāka gavilēt, bet ģenerālis atkal ieņēma miera stāju — satraukums nevietā, viesmīlis bija tikai pabīdījis ģenerālim krēslu.

Un tad karavadonis tāds kā sapīcis pacēla roku un sabužināja sirmo, cienījamo galvu.

— Ko es teicu! — Diks pašapmierināts iesaucās. — Tomēr esmu vienīgais.

Rozmarija par to pat nebija šaubījusies, un Diks, attapis, ka tik atsaucīga auditorija viņam sen nav gadījusies, pacentās uzturēt pie sava galdiņa tādu jautrību, ka Rozmarija nekā cita un neviena cita pat nemanīja. Parīzē bija aizvadītas divas dienas, bet pagaidām visi vēl it kā sēdēja pludmalē zem nojumes. Kad Rozmarijai, kuru vēl gaidīja elegantie Holivudas rauti, bija grūti iejusties neierastā atmosfērā — vēl nupat vakar Pāžu korpusa ballē, Diks tūlīt to pamanīja un nostājās blakus, sasveicinājās ar pāris izraudzītajiem, — Daiveriem visur bija daudz paziņu, ar kuriem viņi sen, sen nebija tikušies, spriežot pēc izbrīna pilnajiem izsaucieniem: «Kur jūs tik ilgi bijāt nozuduši?» — un tūlīt atkal atgriezās savā cieši noslēgtajā lokā, un katrs, kas centās tur ielauzties, tika atsists ar tikko manāmu, toties neatvairāmu ironijas zobena cirstu coup de grâce. Un drīz vien Rozmarijai jau likās, ka pati ar šiem cilvēkiem bijusi pazīstama kādreiz tālā pagātnē, ko nav patīkami atcerēties, bet vēlāk novērsusies un izsvītrojusi viņus no savas dzīves.

Viņu pašu kompānija bija neiedomājami amerikāniska, dažbrīd gan šķita, ka amerikāniska tur nav itin nekā. Diks lika viņiem atkal justies kā amerikāņiem, jo kompromisi pa ilgiem, gariem gadiem viņu vaibstus bija izdzēsuši.

Piesmēķētais, krēslainais restorāns smaržoja pēc pikantiem ēdieniem, Nikolas kostīms bija tik zils, it kā novakara debess strēle būtu iemaldījusies pa durvju spraugu. Ik skatienā bija apbrīns par viņas skaistumu, un viņa atbildēja ar starojošu, pateicīgu smaidu. īsu brīdi cits citam izrādīja laipnību, uzmanību, kā jau pieņemts. Kad tas bija apnicis, sāka jau izmest pa asprātībai, pa dzēlībai, un beigu beigās katrs klāstīja savas ieceres. Viņi smējās un paši vēlāk vairs neatminējās, par ko īsti bija smējušies, bet smējušies bija sirsnīgi un dikti, un vīri tikmēr bija iztukšo juši trīs vīna pudeles. Dāmu trijotne pie šī galdiņa simbo lizēja amerikāņu dzīves raibo kaleidoskopu. Nikolas viens vectēvs pats saviem spēkiem bija ticis pie bagātības, otrs bija grāfs fon Lippe-Veisenfelds. Mērijas Nortas tēvs bija kvalificēts tapsētājs un Džona Tailera — desmitā prezidenta pēctecis. Rozmarija nāca no vidusšķiras viduvējas ģimenes, un māte bija viņu katapultējusi uz kartē neatzīmētajām Holivudas virsotnēm. Katrā ziņā viņas visas bija līdzīgas un ar šo līdzību arī atšķīrās no daudzām amerikāņu sievietēm — visas viņas labprāt eksistēja vīriešu pa saulē un saglabāja savu individualitāti, pateicoties, nevis spītējot viņiem. Visas trīs tikpat labi varētu būt priekšzīmīgas kurtizānes vai priekšzīmīgas laulātās draudzenes — un aiz tīras nejaušības, ne jau iedzimtības dēļ, drīzāk gan atkarībā no tā, vai viņas ir vai nav sastapušas-īsto vīrieti.

Rozmarijai patika brokastot restorānā, pie galda viņi bija septiņi, tieši tik, cik vajadzīgs, lai justos omulīgi. Varbūt tāpēc, ka bija sveša, viņa iedarbojās uz šiem cilvēkiem kā katalizators, likdama viņu attiecībās parādīties daudz kam tādam, kas līdz šim palicis neatklāts. Kad viņi bija piecēlušies no galda, viesmīlis ieveda Rozmariju tumšā kaktā, bez kāda nav iedomājams neviens franču restorāns, un, oranžas spuldzes blāvajā atspīdumā sameklējusi tele-fongrāmatā numuru, viņa piezvanīja uz «Frančo-American Films» studiju. Protams, viņiem bija «Papiņa mīļās meitas» kopija — patlaban iznomāta, bet uz nedēļas beigām varētu nodemonstrēt, lai mis Hoita brauc uz Rue des Samies Anges 341 un jautā pēc mistera Kraudera.

Telefons atradās pie ieejas vestibilā, un, noliekot klausuli, Rozmarija izdzirda divas klusinātas balsis pāris soļu tālāk aiz drēbju pakaramā.

— ... ja mīli?

— Un tu vēl jautā!

Tā bija Nikola ... Rozmarija vilcinājās kabīnes durvīs... un tad sadzirdēja Dika balsi:

— Es gribu tevi... tūlīt... brauksim uz viesnīcu.

Nikola viegli nopūtās. Pirmajā mirklī Rozmarija nebija

uztvērusi šo vārdu jēgu ... uztvērusi tikai toni. Sajutusi sevī atbalsojam Dika visdziļākās intīmās jūtas, viņa nodrebēja.

— Es gribu tevi.

— Es būšu viesnīcā ap četriem.

Balsis apklusa, attālinājās, bet Rozmarija vēl arvien stāvēja, elpu aizturējusi. Sākumā bija pat izbrīnīta ... šo divu cilvēku attiecības viņa bija iedomājusies vairāk abstraktas, daudz vēsākas. Un pēkšņi viņu sagrāba nepārvaramas jūtas, brāzmainas, neiepazītas. Viņa pati nezināja, kas tas ir — jūsma vai derdzīgums, zināja vienīgi to, ka ir ārkārtīgi satraukta. Tik vientuļa kā vēl nekad un vienlaikus bezgala saviļņota viņa iegāja atpakaļ restorāna zālē, un ausīs vēl skanēja Nikolas kvēlais pateicības čuksts: «Un tu vēl jautā!» Nejauši noklausītās sarunas zemtekstu viņa nebija vēl atšifrējusi, tomēr bija cieši pārliecināta, ka nekā ļauna tur nav, nebija tās pretīguma sajūtas, kā filmējoties mīlas skatos.

Kaut arī tas Rozmariju tieši neskāra, viņa vairs nespēja palikt mierīga vērotāja no malas, un, staigājot ar Nikolu pa veikaliem, par norunāto tikšanos viņai bija jādomā daudz vairāk nekā pašai Nikolai. Viņa skatījās uz Nikolu pavisam citām acīm, citādi novērtēdama viņas pievilcību. Nudien, šai sievietei bija pievilcīgs itin viss, pat cietsirdība, pat untumi un aizraušanās, un daudz kas vārdos nepasakāms, un Rozmarija, apsvērusi ar savas mātes — vidusšķiras sievietes prātu, visu to asociēja ar Nikolas attieksmi pret naudu. Rozmarija tērēja pašas pelnītu naudu .. . Eiropā patlaban viņa atradās tāpēc, ka tai janvāra dienā sešas reizes ar temperatūru bija lēkusi aukstā ūdenī, kamēr beidzot bija iejaukusies māte.

Ar Nikolas palīdzību Rozmarija par pašas pelnīto naudu iegādājās divus tērpus, divas cepures un četrus kurpju pārus. Nikolai bija saraksts uz divām lapām, un viņa pirka visu, ko vien ieraudzīja vitrīnā. To, kas iepatikās un pašai nederēja, varēs uzdāvināt draudzenei. Viņa nopirka raibas krelles, piepūšamus spilvenus pludmalei, mākslīgus ziedus, medu, saliekamo gultiņu, somas, lakatiņus, nešķiramo mazo papagailīšu pāri, mēbeles leļļu namiņam un trīs met-

rus vismodernākā auduma garneļu sārtenumā. Viņa nopirka divpadsmit peldkostīmus, gumijas krokodilu, zeltā un ziloņkaulā apdarinātu šaha komplektu ceļojumiem, milzīgus lina kabatlakatus Eibam, divas zamšādas jakas — vienu zivju dzeņa zilumā, otru tādā krāsā kā zemenes ar putu krējumu. Viņa to visu nopirka un ne jau tā, kā veļu un dārglietas izraudzītos augstākās kategorijas kurtizāne, kurai būtībā tie ir gan darba rīki, gan kapitālieguldījums, — nē, šeit viedoklis bija pavisam cits. Lai Nikola šai pasaulē varētu pastāvēt, tika patērēts daudz darba un daudz atjautības. Viņas labad vilcieni apjož apaļo kontinenta vēderu, Čikāgā sāk savu skrējienu un Kalifornijā beidz; viņas labad kūp košļājamās gumijas fabriku dūmeņi un arvien ātrāk griežas konveijera veltnīši; kublos tiek mīcīta zobu pasta un no vara rezervuāriem tecināts aromātisks eliksīrs; augustā pārdevējas ar skubu marinē tomātus un ziemsvētku vakarā vairs nejaudā nostāvēt aiz standart-cenu veikala letes; indiāņu jaukteņi svīst Brazīlijas kafijas plantācijās, un lētticīgie pēkšņi attopas, ka patentu uz viņu izgudrojumu ir piesavinājies cits ... šie un vēl daudzi, daudzi atdod desmito tiesu Nikolai, tā ir vesela sarežģīta sistēma, kas darbojas bez pārtraukuma zvalstīdamās un dārdēdama, vēl piešķirdama kvēlu drudžainumu ikvienam viņas darījumam, kaut vai nupat šiem tik vērienīgajiem pirkumiem; tā kvēlo seja ugunsdzēsējam, kad viņš stāv savā postenī un liesmas pland arvien augstāk. Viņa uzskatāmi ilustrēja ļoti vienkāršu patiesību, pati sevī nesdama nenovēršamu bojā eju, turklāt ilustrēja tik precīzi un valdzinoši, ka Rozmarija nekavējoties sāka viņu atdarināt.

Pulkstenis bija gandrīz četri. Ar papagailīti uz pleca nostājusies veikala vidū, Nikola pēkšņi kļuva runīga, un tas nemaz nenotika tik bieži.

— Ja jums tai ziemas dienā nebūtu bijis jālec ūdenī... cik dīvaini kādreiz sagadās. Atceros, karš vēl nebija sācies, mēs dzīvojām Berlīnē ... īsi pirms mātes nāves, man toreiz bija divpadsmit gadu. Māsa posās uz galma balli, uz trim dejām viņas grāmatiņā bija pierakstījušies kroņprinči, pārvaldnieks to visu bija izkārtojis. Pusstundu pirms došanās ceļā viņai sāk durties sānos un saceļas temperatūra. Ārsts teica — tas esot apendicīts un nekavējoties jāoperē. Bet māte nebija radusi atkāpties no saviem nodomiem, māsa aizgāja uz balli un nodejoja līdz diviem naktī,

zem vakartērpa gan bija piestiprināts ledus pūslis. No rīta pulksten septiņos viņu noguldīja uz operācijas galda.

Tātad jābūt cietsirdīgam; visi simpātiskie cilvēki ir bijuši cietsirdīgi paši pret sevi. Pulkstenis jau rādīja četri, un Rozmarijai miera nedeva doma, ka Diks patlaban ir viesnīcā un gaida. Kāpēc Nikola nebrauc, kāpēc liek viņam gaidīt? Domās viņa skubināja: «Nikola, brauciet taču beidzot!» — un pēkšņi: «Vai ļaujiet man braukt, ja jums tas neko nenozīmē!» Bet Nikola iegriezās vēl vienā veikalā, nopirka zīda puķu pušķi sev un Rozmarijai, trešo ar izsūtāmo vēl nogādāja Mērijai Nortai. Un tikai tad laikam atcerējās, skatiens kļuva izklaidīgs, un viņa apturēja garām braucošu taksometru.

— Mēs jauki pavadījām laiku, vai ne? — Nikola teica atvadīdamās.

— Brīnišķīgi, — sacīja Rozmarija. Viņa nebija domājusi, ka būs tik smagi. Viņa tik tikko valdījās, noskatīdamās, kā aizjoņo taksometrs.

TREŠĀ GRĀMATA AVĀRIJA

1

Pagājis garām traversai, Diks soļoja tālāk pa latiņām izklāto tranšeju. Viņš ieraudzīja periskopu, bridi paskatījās caur to, apstājās pie šaušanas pakāpiena un palūkojās pāri parapetam. Iepretī zem dūmakainās debess bija redzama Beaumont-Hamel, pa kreisi Tipvolas kalns — traģēdijas piemineklis. Diks pielika pie acīm lauka tālskati, un tāds kā smagums aizspieda viņam kaklu.

Viņš gāja tālāk pa tranšeju, ceļabiedri viņu gaidīja pie nākamās traversaS. Viņš bija tik satraukts un gribēja, lai pārējie jūt to pašu satraukumu, lai viņi visu saprot, kaut gan atšķirībā no Eiba Norta viņš pats nekad nebija piedalījies kaujā.

— Tovasar šeit katra zemes pēda maksāja divdesmit cilvēku dzīvības, — viņš teica Rozmarijai.

Paklausīgi viņa pārlaida skatienu diezgan drūmam līdzenumam, kas pa sešiem gadiem bija apaudzis nīkulīgiem kociņiem. Ja Diks būtu vēl piebildis, ka viņi patlaban stāv zem artilērijas uguns, topēcpusdien viņa arī tam būtu noticējusi. Viņas mīlestība jau bija sasniegusi robežu, aiz kuras paliek vienīgi sāpes un izmisums. Viņa nezināja, ko iesākt, un mātes nebija blakus.

— Un cik kopš tiem gadiem vēl nav nomiruši, un mēs visi arī drīz būsim kapā, — Eibs viņus mierināja.

Rozmarija, acu nenovērsusi no Dika, gaidīja, ko viņš teiks.

— Redzat to mazo upīti... divās minūtēs sasniedzama. Bet toreiz pagāja vesels mēnesis, iekams angļi nokļuva līdz turienei. Gausi virzījās uz priekšu vesela impērija, krita tie, kas gāja pirmajās rindās, viņu vietā nāca tie, kas bija gājuši pēdējie. Un otra impērija tikpat gausi — sprīdi pa sprīdim kāpās atpakaļ, kritušie palika guļam kā asiņainu lupatu kaudze. Šī paaudze to vairs neatkārtos, neviena Eiropas tauta to neuzdrīkstēsies.

— Turcija tikai nupat izbeidza karot, — Eibs teica. — Un Maroka ...

— Tas ir citādi. Bet rietumfronti Eiropā nevar atkārtot un vēl ilgi nevarēs. Jaunie domā, ka tas ir viņiem pa spēkam, bet tas nav pa spēkam. Viņi vēl varētu atkārtot pirmo Marnas kauju, bet to, kas notika šeit, — nemūžam. Tam bija vajadzīga reliģija un pārpilnības gadi, un stingrs pamatojums, un tādas šķiru attiecības, kādas bija izveidojušās tolaik. Krievi un itālieši šai frontē nederēja. Tur bija vajadzīgs vesels jūtu kopums, kas izveidojies sensenis, pirms mēs vēl nebijām šai pasaulē. Vajadzēja, lai atmiņā uz mūžu būtu palikuši ziemsvētki un atklātnes ar kroņprinča un viņa līgavas attēliem, un mazās kafejnīciņas Va-lensijā, un alus dzeršana Unter den Linden zem klajas debess, un laulību ceremonijas mērijā, un braucieni uz der-biju, un vectētiņa vaigubārda.

— Šādu kaujas taktiku izdomāja ģenerālis Grants jau tūkstoš astoņsimt sešdesmit piektajā gadā pie Pītersbergas.

— Nav tiesa, tas, ko viņš izdomāja, bija tikai masveida slaktiņš. Taktiku, par kuru es runāju, izdomāja Lūiss Ke-rols un Žils Verns, un tas, kurš uzrakstīja «Undīni», un lauku mācītāji, kuri bija aizrāvušies ar ķegļu spēli, un Marseļas tenku vāceles, un neceļos aizvilinātās Virtember-gas un Vestfāles meičas. Patiesībā tā bija mīlas kauja — vesels gadsimts vidusšķiras mīlas tika ziedots, lai nomēslotu šo lauku. Tā bija vēsturē pēdējā mīlas kauja.

— Jūs gribat šās kaujas autorību atdot D. H. Loren-sam, — teica Eibs.

— Visa mana jaukā, brīnišķīgā, laimīgā pasaule šeit uzlidoja gaisā no mīlas sprāgstvielas degļa. — Diks nespēja nomierināties. — Vai tad tā nav, Rozmarij?

— Nezinu, — viņa nopietni atbildēja. — Jūs to visu zināt.

Abi palika mazliet iepakaļ. Piepeši pār viņiem nobira

zemes piku un oļu krusa, un Eibs no nakamas traversas kliedza.

— Manī atkal pamostas vecā karotāja gars. Aiz manis taču arī palika vesels gadsimts mīlas Ohaio štatā, tūlīt es saārdīšu šo tranšeju. — Viņa galva pēkšņi parādījās virs uzbēruma. — Jūs esat beigts... vai nezināt spēles noteikumus? Es metu granātu.

Rozmarija iesmējās, Diks sagrāba saujā oļus atbildes zalvei un tad atlaida plaukstu vaļā.

— Es nespēju ālēties tādā vietā, — viņš teica kā atvainodamies. — Stīga sidrabainā pārtrūkusi, lauskās sasists zelta pokāls... un kā tur bija tālāk... es tomēr esmu vecs romantiķis, tur nekas nav grozāms.

— Arī es esmu romantiķis.

Viņš izkāpa no akurāti restaurētās tranšejas un tieši iepretī ieraudzīja pieminekli kritušajiem ņūfaundliešiem. Lasot uzrakstu uz pieminekļa, Rozmarijai pēkšņi saskrēja asaras acīs. Kā daudzām sievietēm, arī viņai patika, ja pasaka priekšā, kas kurā vietā jāizjūt, viņai patika Dika aizrādījumi: tas ir smieklīgi, tas ir skumji. Tomēr par visu vairāk viņai gribējās, lai Diks saprastu, cik ļoti viņa mīl — tagad, kad šī mīlestība pārvērtusi visu pasauli, kad pat pa kaujas lauku viņa staigā kā brīnišķā sapnī.

Tad visi atkal sēdās mašīnā, lai brauktu atpakaļ uz Am-jēnu. Sīks, silts lietutiņš smidzināja uz nīkulīgajiem kociņiem un pamežu, un visgarām ceļam kā milzīgos bēru sārtos bija sakrautas nesprāgušu šāviņu čaulas, bumbas, granātas un visāda amunīcija — ķiveres, durkļi, šauteņu laides, ādas siksnas, kas jau septiņus gadus tur trūdēja. Un pēkšņi aiz ceļa pagrieziena — kapsēta, nepārredzama baltu krustu jūra. Diks palūdza šoferi apturēt.

— Redzat to rudo meiteni. .. vēl arvien stāv ar vainagu.

Viņi noskatījās, kā Diks izkāpj un pieiet pie meitenes,

kura neziņā stāvēja pie kapsētas vārtiem. Blakus gaidīja taksometrs. Tā bija jauna amerikāniete no Tenesi štata, šorīt vilcienā viņi bija iepazinušies, viņa braukusi šurp tālo ceļu no Knoksvillas nolikt ziedus uz brāļa kapa. Tobrīd viņas seja izskatījās dusmīga un saraudāta.

— Droši vien kara ministrijā iedevuši aplamu numuru, — viņa šņukstēja. — Uz tā kapa ir pavisam cits vārds. No pulksten diviem es tā staigāju un meklēju, bet kapu ir tik daudz, nevar atrast.

— Es gan vārdu nemaz nelasītu, noliktu ziedus vienalga uz kura kapa, — Diks ieteica.

— Jūs domājat, ka tā vajadzētu darīt?

— Manuprāt, arī viņš to atzītu par pareizu.

Jau metās krēsla, un lietus sāka līt pa īstam. Meitene nolika vainagu uz pirmā kapa aiz vārtiem un labprāt pieņēma Dika uzaicinājumu, palaida taksometru un atceļā uz Amjēnu sēdēja viņa mašīnā.

Rozmarija, noklausījusies šo bēdu stāstu, atkal apraudājās ... Vispār tā bija ūdeņaina diena, tomēr viņai likās, ka šī diena devusi kaut ko jaunu, lai arī pati nezināja, ko īsti. Vēlāk visu šo pēcpusdienu viņa atcerējās kā kaut ko skaistu, — mēdz būt tādas vienmuļas stundas un dienas, tās šķiet kā pāreja no vakardienas uz rītdienas priekiem, un vēlāk izrādās, ka šīs vienmuļās stundas un dienas jau ir bijis pats prieks.

Amjēna bija skanīga un violeta pilsēta, tur vēl nebija izdzisušas kara baismās pēdas, tāpat kā dažā dzelzceļsta-cijā — Gare du Nord vai Vaterlo stacijā Londonā. Dienu tādā pilsētā kļūst skumji, noskatoties, kā vecmodīgais, mazais tramvajvagoniņš aizrībina pa lieliem, pelēkiem akmeņiem bruģēto katedrāles laukumu, un pat gaiss šķiet sadēdējis, laika zoba saēsts kā veca fotogrāfija. Bet pienāk vakars, un viss, kas jo īpaši tīkams franču sadzīvē, — viss atkal parādās pilsētas ainavā: acīgās staigules, mūžīgie strīdoņas kafejnīcās ar saviem «Voilà!» vietā un nevietā, pārīši klaiņo, vaigu vaigam pieglauduši, un jūtas apmierināti, jo pastaiga uz nekurieni dārgi neizmaksā. Gaidīdami vilcienu, Diks un pārējie apsēdās pie galdiņa zem arkādēm, kuru augstajās velvēs iesūcās gan dūmi, gan balsis, gan mūzika, un viņiem par godu orķestris nospēlēja «Mums banānu vairs nav», un viņi aplaudēja diriģentam, kurš likās pārlieku apmierināts ar sevi. Meitene no Tenesi štata, aizmirsusi sirdēstus, izklaidējās kā vien mācēdama, sāka pat koķetēt ar Diku un Eibu, likdama lietā ugunīgus, valšķīgus skatienus un pieskārienus. Tie abi viņu vēl labsirdīgi paķircināja.

Beidzot pienāca Parīzes vilciens, viņi aizbrauca, pamezdami niecīgo zemes stūrīti, kur siltajā lietū saira pīšļos virtemberģieši, prūšu gvardes zaldāti, Alpu strēlnieki, Mančestras audēji un vecie ītonieši. Viņi uzkoda stacijas bufetē sendvičus ar Boloņas desu un sieru bel paese, piedzerdami klāt vīnu Beaujolais. Nikola sēdēja, domās nogrimusi,

nervozi kodīja lūpas un šķirstīja ceļvedi pa kauju vietām. Diks bija to paņēmis līdzi — tiešām, viņš bija asi uztvēris Amjēnas kaujas norisi, šo to nogludinājis, līdz galu galā kaujas operācija ieguva tikko manāmu līdzību ar dzīrēm, kādas rīkoja pie Daiveriem.

2

Viņi bija nolēmuši vakarā vēl apskatīt dekoratīvās mākslas izstādi elektriskā apgaismojumā, bet, iebraukusi Parīzē, Nikola jutās pārāk nogurusi, teica, ka neiešot. Viņu aizveda uz Karaļa Džordža viesnīcu, un, tiklīdz viņa bija nozudusi aiz krusteniskajām plāksnēm, ko izveidoja gaismas rotaļa vestibila stikla durvīs, Rozmarijai kļuva vieglāk ap sirdi. Nikola bija vara un, iespējams, nemaz ne tik labvēlīga, katrā ziņā ar Nikolu nebija tā kā ar māti, Nikola nebija tik viegli izprotama. Rozmarija mazliet baidījās no Nikolas.

Vienpadsmitos Rozmarija, Diks un Norti iegāja peldošajā kafejnīcā, kas nesen bija atvērta Sēnas krastā. Upe mirguļoja tilta laternu atspulgos, šūpodama dzelmē izbārstītos saltos mēnessirpjus. Tos gadus, kad Rozmarija ar māti dzīvoja Parīzē, svētdienās abas bieži vizinājās mazā tvaikonītī līdz Sirēnai, kaldamas nākotnes plānus. Naudas viņām bija maz, toties misis Spīrsa cieši paļāvās uz Roz-marijas skaistumu, iepotēja meitā godkārīgas tieksmes un riskēdama visu lika uz šīs vienīgās kārts; gan jau vēlāk, kad meita būs nostājusies pati uz savām kājām, mātes pūliņi atalgosies...

Kopš ierašanās Parīzē Eibs Norts nemitīgi bija mazliet iesilis, acis sasarkušas no saules un vīna. Tai vakarā Rozmarija pirmoreiz ievēroja, ka Eibs nepaiet garām nevienai vietiņai, kur ir kaut kas dzerams. «Diez kā tas patīk Mērijai Nortai?» viņa vēl nodomāja. Mērija gan bieži smējās, bet runāja maz — tik maz, ka Rozmarija gandrīz nekā par viņu nebija uzzinājusi. Rozmarijai patika viņas taisnie, melnie mati, gludi atsukāti līdz pakausim, no kurienes tie krita gluži kā dabiska kaskāde, tikai reizēm pie deniņiem atrisa draiska šķipsna un gandrīz skāra acis, tad viņa papurināja galvu — un šķipsna atkal bija savā vietā.

— Šovakar iesim agri mājās, Eib, tiklīdz izdzersim šo pudeli, — Mērija teica pavisam mierīgi, tomēr viņas balsī

bija saklausāmas bažas. — Citādi tevi vajadzēs šķidrā veidā nogādāt uz kuģa.

— Iesim visi, — Diks sacīja. — Ir jau diezgan vēls.

Ietiepībā Eibs sarauca aristokrātiskās uzacis un stingri

noteica:

— Nē, nē, — un tad pēc drūma klusuma brīža: — Nē, nē. Kur mums jāsteidzas? Pasūtīsim vēl pudeli šampanieša.

— Es vairs nedzeršu, — Diks teica.

— Es domāju, Rozmarija gan neatteiksies. Viņa ir neglābjama alkoholiķe ... vannas istabā viņai vienmēr stāv paslēpta vismaz džina pudele ... misis Spīrsa pati man stāstīja.

Cik vēl bija atlicis no aizsāktās pudeles, viņš ielēja Roz-marijas glāzē. Pirmajā dienā Parīzē Rozmarija bija dzērusi daudz limonādes — līdz nelabumam — un pēc tam vispār vairs neko nedzēra, bet tagad viņa pacēla un arī iztukšoja šampanieša glāzi.

— Ko es redzu? — Diks iesaucās. — Jūs man teicāt, ka nedzerat.

— Bet neteicu, ka nekad nedzeršu.

— Un ko sacīs māmiņa?

— Vienu jau drīkst. — Viņai.pēkšņi tā bija iekārojies šampanieša. Diks dzēra ne pārāk daudz, bet dzēra, viņa arī iedzers, varbūt tad viņi kļūs tuvāki un būs vieglāk spert soli, par kuru viņa jau bija izšķīrusies. Vienā ņēmienā viņa izdzēra gandrīz pusi, elpa aizcirtās, un pēkšņi viņa paziņoja:

— Starp citu, man jau ir astoņpadsmit... vakar man bija dzimšanas diena.

— Kāpēc mums neteicāt? — cits caur citu sašutumā iesaucās.

— Negribēju sagādāt jums liekus uztraukumus un raizes. — Viņa izdzēra pēdējo lāsi šampanieša. — Pieņemsim, ka esam nosvinējuši.

— Nekā tamlīdzīga, — Diks iebilda. — Rīt sarīkosim vakariņas par godu jūsu dzimšanas dienai, tikai neaizmirstiet. Astoņpadsmit... tas taču vairs nav joks.

— Kādreiz es domāju: viss, kas noticis līdz astoņpadsmit gadiem, ir tīrās blēņas, — Mērija teica.

— Tā arī ir, — Eibs piebalsoja. — Un viss, kas notiek pēc astoņpadsmit, — gluži tāpat.

— Eibam viss ir blēņas, kamēr viņš nav uzkāpis uz kuģa, — teica Mērija. — Un šoreiz viņam Ņujorkā nudien

ir ļoti nopietni nodomi. — Viņa runāja tā, it kā viņai būtu apritcis runāt vārdus, kuri vairs neko nenozīmē, it kā viss, ar ko bija aizpildīta vai palikusi neaizpildīta viņas pašas un viņas vīra dzīve, jau sen netiktu tālāk par nodomiem.

— Amerikā viņš atkal komponēs, un es Minhenē mācīšos dziedāt, un, kad atkal saiesim kopā, tad mēs pa abiem kalnus gāzīsim.

— Brīnišķīgi! — iesaucās Rozmarija; šampanietis lika sevi manīt.

— Jāielej Rozmarijai vēl mazliet šampanieša. Tad viņa ar prātu aptvers limfas dziedzeru sekrēciju. Tie sāk funkcionēt tikai pēc astoņpadsmit gadiem.

Diks iecietīgi pasmējās; viņš Eibu mīlēja un sen vairs neticēja viņam.

— Medicīnā tas pagaidām nav precizēts; un vispār ejam.

Saklausījis šais vārdos aizbildniecisku pieskaņu, Eibs

bezrūpīgi noteica:

— Tāda nojauta, ka mana jaunā kompozīcija sen būs iekarojusi Brodveju, iekams jūs tiksiet galā ar savu zinātnisko traktātu.

— Cerēsim, — Diks mierīgi teica. — Cerēsim. Es varbūt pat atteikšos no tā, ko jūs saucat par «zinātnisko traktātu».

— O, Dik! — Mērijas balsī bija izbrīns un sašutums. Rozmarija vēl nekad nebija redzējusi Dika seju tik pārvērtušos — tukšu, bez jebkādas izteiksmes; nojauzdama, ka šis paziņojums ir kaut kas svarīgs, viņa gandrīz reizē ar Mēriju iesaucās: — O, Dik!

Bet Diks jau atkal smējās un, piebildis: — Atteikšos un ķeršos pie cita! — piecēlās no galda.

— Lūdzu, apsēdieties. Es nesaprotu, Dik ...

— Kādreiz pastāstīšu. Ar labu nakti, Eib! Ar labu nakti, Mērij!

— Ar labu nakti, mīļo Dik!

Mērija smaidīja, it kā justos neizsakāmi laimīga, palikdama te sēžot nomodā uz pustukšā prāmja. Viņa bija drosmīga sieviete, nekad nezaudēja cerību, gatava 'sekot laulātajam draugam vienalga uz kurieni, pielāgodamās jebkādiem apstākļiem, un ne reizi viņai nebija izdevies kaut par sprīdi viņu novirzīt no iemītās takas; dažkārt, zaudējusi drosmi, viņa saprata, cik neizdibināms ir noslēpums, kas arī viņu vadā pa šo pašu taku. Tomēr nekad viņa nezaudēja cerību, viņa bija kā dzīvs talismans.

— No kā esat nolēmis atteikties? — jau taksometrā, pievērsusi Dikam nopietnu skatienu, Rozmarija jautāja.

— Nav nekas svarīgs.

— Jūs esat zinātnieks?

— Es esmu ārsts.

— Ko jūs sakāt! — Viņa atplauka smaidā. — Mans tēvs ari bija ārsts. Bet kāpēc jūs ... — viņa apklusa.

— Šeit nav nekādu noslēpumu. Neesmu sevi ne apkaunojis, atteikdamies no ārsta pienākumiem, ne ari Rivjērā slēpies no Jaužu nosodījuma. Gluži vienkārši — patlaban nenodarbojos ar praksi. Varbūt ar laiku atkal tai pievērsīšos.

Rozmarija bija nemanot noliekusies, gaidīdama skūpstu. Viņš brīdi lūkojās kā nesapratnē. Tad, apņēmis viņas plecus, paberzēja zodu gar viņas samtaino vaigu un atkal nolūkojās ilgu, vērīgu skatienu.

— Kāds piemīlīgs bērns, — viņš domīgi teica.

Viņa smaidīja, raudzīdamās uz viņu vēl arvien no apakšas uz augšu, un pirksti nevilšus bružāja viņa žaketes atlokus.

— Es mīlu gan jūs, gan Nikolu. Pagaidām tas ir mans noslēpums... es pat nevaru nevienam to uzticēt, negribu, lai vēl kāds zinātu, cik jūs esat brīnišķīgs. Patiešām ... es mīlu jūs un mīlu Nikolu ... abus.

... Cik reižu viņš to bija noklausījies... pat vārdi tie paši.

Pēkšņi Rozmarija piekļāvās cieši, cieši, bērnišķie vaibsti izplūda viņa acīs, un viņš skūpstīja, līdz elpa aptrūka, abi atradās ārpus laika un telpas. Viņa atslīga pret Dika roku un nopūtās.

— Esmu nolēmusi no jums atteikties, — viņa paziņoja.

Diks sarāvās ... vai viņš būtu licis saprast, ka viņai ir

kaut mazākās tiesības uz viņu?

— Tas ir Joti negodīgi, — viņš atbildēja tīšuprāt nevērīgi. — Un tieši tad, kad man pamodusies interese.

— Es jūs tik ļoti mīlēju ... — It kā tas būtu vilcies gadiem ilgi. Viņa to pateica asarainā balsī. — Tā mī-lē-ju.

Viņam būtu vajadzējis pasmieties, bet nē, viņš tikai izdzirda pats savu balsi.

— Jūs esat ne vien skaista, jums ir ari vēriens. Viss

jums lieliski padodas, vai nu jūs tēlojat neesošu mīlestību, vai neesošu biklumu.

Taksometra krēslā tīkami uzvēdīja smaržas, ko Nikola bija palīdzējusi izvēlēties, Rozmarija atkal pievirzījās tuvāk, piekļāvās. Viņš viņu skūpstīja, bet skūpsts nesagādāja nekādu baudu. Ja arī tā bija kaisle, viņš to spēja vienīgi noģist. Nedz viņas acīs, nedz lūpās nebija ne vēsts par šo kaisli; viņas elpā viegli smaržoja šampanietis. Izmisumā viņa kļāvās vēl tuvāk, un vēlreiz Diks viņu noskūpstīja, — atsaldēja gan skūpsta nevainīgums, gan skatiens, saskarsmes brīdī slīdēdams viņam garām tumšajā naktī, tukšajā izplatījumā. Viņa vēl nezināja, ka svētlaime mīt mūsos pašos; tai brīdī, kad viņa to būs apjautusi, pati izkusdama šai neprātā, uz kā balstās visa pasaule, — tai brīdī, ja viņi atrastos blakus, viņš varētu viņu iegūt bez šaubīšanās un bez nožēlas.

Rozmarijas istaba atradās šķērsām iepretī Daiveru numuram, tuvāk liftam. Pie savām durvīm Rozmarija pēkšņi sacīja:

— Es zinu, jūs mani nemīlat... un nav cerību. Jūs pats man pārmetāt, kāpēc neesmu pateikusi par savu dzimšanas dienu. Tagad jūs to zināt, un es vēlos, lai jūs šai dienā man kaut ko uzdāvināt... ienāciet uz brīdi, es jums kaut ko pateikšu. Tikai uz brīdi.

Abi iegāja, viņš pievēra durvis, Rozmarija apstājās tuvu, tuvu, bet nepieskārās viņam. Nakts bija izdzēsusi krāsu viņas sejā . .. viņa bija gluži bāla ... viņa bija kā balta neļķe, aizmirsta pēc dejas.

— Kad jūs smaidāt... — Viņš atkal runāja aizbildnie-ciskā tonī, varbūt tāpēc, ka Nikola, gandrīz nemanāma, atradās tepat blakus. — Kad jūs smaidāt, man vienmēr šķiet — tūlīt ieraudzīšu jūsu mutē lodziņu, kur izkritis piena zobs.

Bet bija jau par vēlu ... viņa pienāca cieši, cieši klāt un žēli čukstēja:

— Ņemiet mani.

— Uz kurieni?

Aiz pārsteiguma Diks bija kā apstulbis.

— Es jūs lūdzu, — viņa čukstēja, — kā jau to mēdz darīt. Tas nekas, ja būs nepatīkami... droši vien būs ... man vienmēr bijis pretīgi par to domāt... bet tagad ir pavisam citādi. Es gribu, lai jūs to darāt.

Rozmarija pati sevi vairs nepazina, viņai ne prāta nebija

nācis, ka viņa būtu spējīga tādus vārdus izrunāt. Viņa atcerējās visu, ko bija lasījusi, dzirdējusi, par ko bija izsapņojusies pa garajām stundām klostera skolā. Piepeši viņa atskārta, ka šī ir viena no viņas spožākajām lomām, un notēloja to ar maksimālu atdevi.

— Tā nevajadzētu ... — Diks pūlējās viņu nomierināt. — Vai šampanietis vainojams? Mēģināsim pa abiem aizmirst šo sarunu.

— Nē, nē, tūlīt! Es jūs lūdzu, ņemiet mani, iemāciet! Es piederu jums un gribu piederēt līdz galam.

— Vispirms, vai esat padomājusi, cik ļoti tas sāpinātu Nikolu?

— Viņa nezinās ... tas viņu neskars.

Viņš laipni turpināja:

— Un jūs aizmirstat, ka es mīlu Nikolu.

— Vai tad tikai vienu var mīlēt? Es arī mīlu māti, mīlu jūs... jūs pat vairāk. Tagad mīlu jūs daudz, daudz vairāk.

— ... un galu galā jūs mani nemaz nemīlat, vēlāk droši vien kādu iemīlēsiet, un jūsu dzīve būs sagandēta.

— Mēs pēc tam nekad vairs neredzēsimies, es jums apsolu. Es izsaukšu māti, un rīt pat mēs aizbrauksim uz Ameriku.

Viņš pat tādu domu nepieļāva. Pārāk spilgtā atmiņā bija viņas lūpu jaunavīgais svaigums. Viņš mēģināja runāt citā tonī:

— Šī mirkļa noskaņa pāries.

— Nē, nē, un es pat nebaidos, ja būtu bērns. Es aizbrauktu uz Meksiku, tāpat kā tā aktrise no mūsu studijas. Kaut ko tādu es nebiju iedomājusies... man vienmēr bija pretīgi, ja kāds mani noskūpstīja pa īstam. — Viņa vēl joprojām bija pārliecināta, ka tam ir jānotiek. — Dažiem bija gari, asi zobi, jūs esat pavisam citāds, jums viss ir skaists. Lūdzu, dariet to!

— Es saprotu, jūs domājat — ir tāds īpašs skūpsts, un jūs gribat, lai es jūs noskūpstu tieši tā.

— Lūdzu, nesmejieties par mani, es neesmu mazs bērns. Zinu, jums pret mani nav nekādu jūtu. — Viņa pēkšņi pierima un nodūra galvu. — Es pat necerēju tik daudz. Es droši vien jums itin neko nenozīmēju.

— Nerunājiet muļķības. Jūs manās acīs esat vēl bērns, — un domās viņš vēl piebilda: «kuram pārāk daudz kas būtu mācāms».

Rozmarija, strauji elpodama, gaidīja, līdz Diks pateica visu līdz galam:

— Un beigu beigās nav tā iekārtots, ka šādas lietas notiek pēc pasūtījuma.

Viņa nodūra galvu, soli atkāpās aizvainota un sarūgtināta. Diks nevilšus pateica: — Mums vajadzēs vienkārši ... — tad aprāvās, ieraudzījis, ka viņa apsēžas uz gultas un raud. Viņš piegāja un apsēdās blakus. Un pēkšņi viņš samulsa, ne jau apsverot to no ētikas pozīcijām, nē, tas bija galīgi izslēgts, raugoties no visiem viedokļiem; viņš gluži vienkārši nezināja, ko iesākt, un tai brīdī viņš nebija iežēlināms un grūti bija savaldīties.

— Es zināju, ka jūs nebūsiet ar mieru, — viņa šņukstēja. — Veltas cerības.

Viņš piecēlās.

— Ar labu nakti, mazulīt! Tik muļķīgi iznāca. Pieņemsim, ka nekā tāda nav bijis. — Viņš pateica pāris nodrāztu frāžu, gluži kā nomērīdams miegazāļu devu. — Vēl daudzi jūs iemīlēs, un jūs būsiet laimīga, ka savu pirmo mīlestību esat sagaidījusi gan fiziski, gan emocionāli neskarta. Mazliet vecmodīgs uzskats laikam. — Viņa pacēla galvu, kad viņš jau spēra soli uz durvju pusi; viņa skatījās uz viņu, un viņai nebija ne jausmas, ko viņš tai brīdī domā, viņa redzēja, ka viņš lēnām sper vēl soli tuvāk durvīm, tad pagriežas, vēlreiz atskatās; viņai gribējās kaut uz brīdi viņu aizturēt, alkatīgi pieplakt viņa lūpām, ausīm, žaketes atlokam, gribējās apvīties viņam apkārt, nelaist projām; bet viņa plauksta jau tvēra durvju rokturi. Beidzot viņa padevās, atslīga gultā. Kad durvis bija aizvērušās, viņa piecēlās, piegāja pie spoguļa un, klusu šņukstēdama, sāka ķemmēt matus. Simt piecdesmit reižu suka slīdēja pār matiem kā parasti, tad vēl simt un piecdesmit reižu, tik ilgi, līdz roka sāka sāpēt, tad otra roka pārtvēra suku, un atkal suka slīdēja ...

4

Pa nakti Rozmarija bija atvēsusi un pamodās ar tādu kā kauna sajūtu. Skaistā seja, no spoguļa raudzīdamās pretī, nenomierināja, tikai vēl atgādināja vakarējo smeldzi; nelīdzēja arī mātes pārsūtītā vēstule, ko bija rakstījis students, kurš pērnā rudenī viņu bija aizvedis uz Jēlas balli un

tagad paziņoja par savu ierašanos Parīzē... tas viss šķita kaut kur bezgala tālu prom. Viņa izgāja no istabas, lai tiktos ar Daiveriem, — todien šī tikšanās bija divkārt smags pārbaudījums. Neviens gan nemanīja, kas slēpās zem ārējās cietās čaulas, un Nikolai šī čaula bija tikpat neiedragā-jama, kad abas sastapās, lai rīta pusē nokārtotu pielaikoša-nas un iepirktos. Tomēr bija patīkami, kad Nikola par kādu pārlieku nervozu pārdevēju izteicās: «Cik bieži mēs pārspīlējam citu cilvēku izturēšanos pret sevi un aizejam galējībās, diez kāpēc iedomājamies, ka ikvienā modinām vai nu simpātijas, vai antipātijas.» Vēl vakar šāda piebilde būtu aizvainojusi ekspansīvo Rozmariju ... šodien viņa to labprāt uzklausīja, tā gribējās sev iestāstīt, ka nekas taču nav noticis. Viņa sajūsminājās par Nikolu, par viņas skaistumu un saprātu un pirmoreiz mūžā bija greizsirdīga. Jau Gosa viesnīcā īsi pirms aizbraukšanas māte it kā starp citu bija nosaukusi Nikolu par īstu skaistuli, Rozmarija zināja, ka ar šādu nevērīgu toni māte parasti maskē savus svarīgākos spriedumus, un tas bija nepārprotams mājiens, ka par Rozmariju pašu to nevarētu teikt. Tas arī neaizskāra Rozmariju, kurai tikai nesen bija Jauts uzzināt, ka viņa ir pat pievilcīga, tāpēc viņas skaistums nelikās viņai būtisks, drīzāk sūriem, grūtiem pūliņiem iemantots, tāpat kā prasme sarunāties franciski. Tomēr, sēžot taksometrā, viņa vēroja Nikolu un neviļus salīdzināja ar sevi. Nikola likās kā radīta romantiskai mīlestībai, gan skaistais augums, gan daiļi veidotā mute, lūpas brīžiem sakļautas, brīžiem pavērtas kā paļāvīgās gaidās. Nikola bijusi skaista jau bērnībā un skaista būs vēl ilgi, ilgi, kad āda, kļuvusi sausāka, izspīlēs izciļņos vaigu kaulus . .. šādas sejas nemainās. Agrāk viņa bija sārta gaišmate, kā anglosakši, tagad, kad mati kļuvuši tumšāki, viņa bija pat skaistāka nekā tos gadus, kad baltais mākonis ap pieri aizēnoja visu pārējo.

— Tur mēs kādreiz dzīvojām, — tiklīdz viņi nogriezās pa Rue de Saintes Peres, Rozmarija rādīja uz kādu māju.

— Dīvaina sagadīšanās. Kad man bija divpadsmit gadu, māte, es un Bebi šeit pavadījām ziemu. — Viņa pamāja uz viesnīcu pāri ielai, no kurienes šurp raudzījās divas nokvēpušas fasādes — apdzisusī atbalss no bērnu dienām.

— Mēs tikko bijām uzcēluši māju Leikforestā, un vajadzēja dzīvot taupīgi, — Nikola turpināja. — Vismaz Bebi, es un guvernante dzīvojām taupīgi, kamēr māte ceļoja.

— Mums arī vajadzēja dzīvot taupīgi, — Rozmarija

iebildēs, saprazdama, ka vārds «taupīgi» katrai nozīmē pavisam ko citu.

— Māte bija ļoti piesardzīga, vienmēr teica — «neliela» viesnīcā... kaut patiesībā būtu vajadzējis sacīt — «lētā». — Nikola iesmējās savu magnētisko smiekliņu. — Ja kāds no glaunajiem paziņām apjautājās, kur esam apmetušās, nekad mēs neteicām: «... kopā ar visādiem salašņām tai apkvēpušajā būcenī, un esam vēl laimīgas, ja ūdens tek no krāna ...» Mēs sacījām tā: «Esam apmetušās nelielā viesnīciņā.» It kā lielās viesnīcas mums būtu nepiemērotas, pārāk trokšņainas. Protams, katrs tūlīt saprata, kas aiz tā slēpjas, un stāstīja tālāk; māte allaž vēl aizbildinājās, ka Eiropā jāprotot dzīvot. Un kā gan lai viņa to neprastu, viņa taču bija dzimusi Vācijā. Toties viņas māte, mana vecmāmuļa, bija īsta amerikāniete, uzaugusi Čikāgā, tāpēc drīzāk bija amerikāniete nekā eiropiete.

Vēl daži mirkļi — un būs jāsastopas ar pārējiem; Roz-marija bija paguvusi vēlreiz mainīt toņkārtu brīdī, kcņl abas izkāpa no taksometra uz Rue Guynemer iepretī Luk-semburgas dārziem. Brokastis ieturēja pie Nortiem; augstu, augstu virs zaļajiem koku vainagiem Norti bija ievijuši savu ligzdiņu, ceļa jūtīs tā bija stipri izplūkāta. Rozma-rijai likās, ka pat saule nespīd tā kā vakar. Kad viņi stāvēja vaigu vaigā, viņu skatieni sastapās, kā pārlidojumā saskaras putnu spārni. Un to pašu mirkli viss atkal bija labi, viss bija brīnišķīgi, viņa zināja: viņš jau sāk iemīlēties. Rozmariju pārņēma neprātīgs prieks, pāršalca uzmundrinošs siltums. Kaut kur dziļdziļi sirdī iedziedājās klusa, dzidra balss, kļuva arvien skaļāka un skaļāka. Viņa gandrīz neskatījās uz Diku, bet zināja, ka viss būs labi.

Pēc brokastīm Daiveri, Norti un Rozmarija brauca uz «Frančo-American Films» studiju. Pa ceļam vēl piebiedrojās Rozmarijas paziņa no Ņūhavenas — Kolliss Klejs, ar kuru viņa bija sazvanījusies. Šis jauneklis bija dzimis Džordžijas štatā un izcēlās ar neparasti tiešiem, pat trafaretiem spriedumiem, kādi raksturīgi dienvidniekiem, kuri izglītību guvuši Ziemeļos. Pagājušajā ziemā Kolliss viņai bija licies simpātisks, reiz automašīnā rokrokā viņi bija nosēdējuši visu ceļu no Ņūhavenas līdz Ņujorkai; tagad viņš gluži vienkārši viņai vairs neeksistēja.

Demonstrēšanas zālē viņa sēdēja starp Kollisu Kleju un Diku, un, kamēr mehāniķis montēja lentes ruļļus, francūzis no administrācijas luncinājās ap Rozmariju, lauzīdamies jaunākajā amerikāņu žargonā. Tad nodzisa gaisma, kaut kas noklikšķēja, iedūcās, un beidzot viņa un Diks bija divi vien. Pustumsā viņi skatījās viens uz otru.

— Rozmarij, mīļā... — viņš čukstēja. Viņu pleci sakļāvās. Nikola aiz nepacietības sagrozījās savā krēslā rindas galā, un Eibs ilgi klepoja un šņaukājās; tad visi nomierinājās, un uz ekrāna parādījās pirmie kadri.

Tur jau viņa bija — pērnā gada skolniecīte, mati biezās sprogās atrisuši pār muguru, tikpat cieti kā Tanagras statujai; tur viņa bija — tik jauna un naiva ... mātes gādīgo roku lolojums, tur viņa bija — kā infantilās Amerikas simbols, vēl viena papīra lelle prostitūtas izsalkušās dvēseles remdēšanai. Rozmarija atcerējās, kāda bija sajūta šai tērpā — zem stingrā zīda viņa bija jutusies tik tīra, kā no jauna piedzimusi.

Papiņa mīļā meita. Tāds sīks, mīļš sienāzītis — un ko tikai visu jau nav pārcietis! Mincītis ar mīkstajām ķepiņām! Ir jāizstiepj šī niecīgā ķepiņa — un atkāpjas iekāre un netikums; nē, pat likteņgaitas guva citu pavērsienu, tas, kas bija neizbēgams, neizbēgami kļuva iespējams; loģikai, dialektikai, veselajam saprātam — nekam vairs nebija nozīmes. Sievietes, aizmirsušas, ka mājās palikuši nemazgātu trauku kalni, raudāja; pat pašā filmā kāda sieva raudāja tik gauži, ka gandrīz nobīdīja Rozmariju dibenplānā. Viņa raudāja dekorācijās, kas bija izmaksājušas milzu naudu, raudāja Dankana Taifa stila ēdamistabā, raudāja lidostā un burāšanas sacensībās, no kurām uz ekrāna nozibēja tikai pāris kadru, raudāja metrovagonā un visbeidzot vannas istabā. Toties Rozmarija guva spožu uzvaru ... viņas cēlā sirds, viņas drosme un neatlaidība palīdzēja noturēties pret vulgāro pasauli; cik daudz šī cīņa prasījusi, tas nebija redzams sejā, kura vēl nebija pārvērtusies par masku; bet viņas tēlojums nudien bija tik aizkustinošs, ka ik pa brīdim skatītāju rinda ar simpātijām raudzījās šurp. Filma pārtrūka, un, tiklīdz iedegās gaisma, cits caur citu steidza apliecināt sajūsmu; kad visi pārējie bija norimuši, Diks pateica sirsnīgi un vienkārši:

— Nudien esmu pārsteigts. Jūs kļūsiet par vienu no izcilākajām aktrisēm mūsu dienās.

Un atkal uz ekrāna «Papiņa mīļā meita»: sākušās laimes dienas, Rozmarija beidzot atkal kopā ar tēvu, un visu noslēdz aizkustinošs kadrs — tas noved līdz asinsgrēkam tik nepārprotami, ka Dikam no šīs pārsaldinātās jūtelības k]uva neērti par sevi un visiem pārējiem psihologiem. Ekrāns nodzisa, zālē iedegās spuldzes, sengaidītais bridis bija pienācis.

— Esmu sagādājusi jums vēl vienu pārsteigumu, — Roz-marija pavēstīja, visiem dzirdot. — Esmu sarunājusi Dikam pārbaudi.

— Kādu pārbaudi?

— Filmēties. Tūlīt notiks izmēģinājums.

Iestājās šausmains klusums... tad viens no Nortiem vairs nenovaldīja smieklus. Rozmarija, acu neatraudama no Dika izteiksmīgās īra sejas, vēroja, ka pamazām viņš apjauš, ko viņa ar to gribējusi sacīt; un tūlīt arī atskārta, ka ir pārsteigusies, izspēlēdama savu galveno trumpi, lai ari vēl arvien nepieļāva domu, ka pats trumpis nav izraudzīts īstais.

— Ne uz kādu pārbaudi es neiešu, — Diks stingri noteica, tad, apsvēris situāciju, piebilda vairs ne tik nopietni: — Kas jums nāk prātā, Rozmarij. Kino ir lieliska karjera sievietei... bet pasarg dievs, ja vēl mani sāktu filmēt, mani, vecu sakārni, kuru interesē vienīgi zinātne un personiskā dzīve.

Nikola un Mērija ķircinājās — lai nelaižot vis garām šādu izdevību. Abas bija tādas kā saīgušas, tāpēc ka pašas nav uzaicinātas pozēt. Diks izbeidza šīs runas, diezgan dzēlīgi izteikdamies par aktieriem:

— Pats bargākais sargs tiek nolikts pie vārtiem, kas nekur neaizved, — viņš teica. — Laikam tāpēc, ka tukšums ir pārāk apkaunojošs, lai to atsegtu.

No studijas Rozmarija aizbrauca kopā ar Diku un Kollisu Kleju — viņi bija nolēmuši, ka pie viesnīcas izsēdinās Kollisu un Diks aizvedīs Rozmariju vakariņās, no kurām Nikola un Norti bija atteikušies, lai vēl nokārtotu to, ko Eibs bija atlicis uz pēdējo brīdi. Taksometrā Rozmarija Dikam pārmeta:

— Es biju iecerējusi paņemt līdzi izmēģinājuma rullīti uz Kaliforniju, ja pārbaude būtu veiksmīga. Varbūt viņiem iepatiktos un jūs uzaicinātu filmēties, un jūs būtu mans partneris jaunajā filmā.

Viņš nezināja, ko teikt.

—- Lai cik mīļi tas ir domāts, man tomēr labak patiktu palikt zālē un skatīties uz-jums, šodien jūs bijāt apburoša, kaut ko tādu vēl nebiju redzējis.

— Vienreizēja filma, — noteica Kolliss. — Nupat

ceturto reizi noskatījos. Kāds puisis no mūsu kursa to redzējis vismaz reizes desmit... pat speciāli braucis līdz pašai Hartfordai. Bet, kad es aizvedu Rozmariju uz Ņūhavenu, tad bija tā nokaunējies, ka nekādi nebija pierunājams, lai nāktu iepazīties... Neticami! Sis meitēns ar vienu skatienu tos iznīcina.

Diks un Rozmarija saskatījās, abi nevarēja vien sagaidīt, kad beidzot būs divatā, Kolliss to pat nenoskārta.

— Vispirms aizvedīsim jūs, — viņš teica. — Esmu apmeties «Lutēcijā», turpat pa ceļam.

— Nē, mēs aizvedīsim jūs, — Diks teica.

— Būs pat ērtāk, ja vispirms aizvedīšu jūs. Nekāda apgrūtinājuma.

— Tomēr mēs aizvedīsim jūs.

— Bet... — iesāka Kolliss, tad beigu beigās attapās un vēl mēģināja ar Rozmariju norunāt nākamo tikšanos.

Beidzot viņi bija atbrīvojušies no viņa nenozīmīgās, tomēr apgrūtinošās klātbūtnes, kā tas parasti ir ar trešo — lieko. Vēl pāris negaidīti un nepatīkami īsu mirkļu, un taksometrs nobremzēja norādītajā vietā. Diks dziļi ievilka elpu.

— Vai ieiesim?

— Man vienalga, — Rozmarija teica. — Kā vēlaties.

Diks padomāja.

— Būs vien jāiet... Viņa grib nopirkt dažas gleznas no pazīstama mākslinieka, kuram ļoti vajadzīga nauda.

Rozmarija pārvilka plaukstu pār nodevīgi nekārtīgajiem matiem.

— Uzkavēsimies minūtes piecas, ne ilgāk, — Diks teica. — Jums šie cilvēki nepatiks.

Droši vien garlaicīgi mietpilsoņi vai piedauzīgi dzērāji, vai apnicīgi un uzplijīgi, tādi, no kuriem Daiveri parasti vairās. Viņa nevarēja ne iedomāties, kas viņai tur būs jāierauga.

5

Nams, kas atradās Rue Monsieur, bija pārbūvēts no kardināla Rēca pils; no pašas pils gan bija palicis tikai karkass, iekšpusē nekas neatgādināja ne pagātni, ne arī tagadni, kādu pazina Rozmarija. Aiz senatnīgajiem akmens mūriem drīzāk varētu būt patvērusies nākamība; cilvēku,

kurš pārkāpa, ja tā varētu izteikties, šā nama slieksni, sagaidīja trieciens, kā pieskaroties elektrības vadiem vai saņemot brokastīs auzu tumi ar hašišu, — un tūlīt viņš iekļuva garā zālē, kur zilganais tērauds mijās ar sudrabu un zeltījumiem, un tas viss laistījās neskaitāmajos apbrīnojami slīpētajos spoguļos. Iespaids bija pavisam citāds nekā dekoratīvās mākslas izstādē — tur cilvēki uz visu nolūkojas no ārpuses, šeit paši bija it kā eksponāti. Rozma-rija tūlīt uztvēra šo atšķirību, te viss bija samākslots un pārspīlēts, kā izejot uz skatuves, un viņai likās, ka tāda sajūta ir arī pārējiem.

Tur bija cilvēku trīsdesmit, lielākoties sievietes, jebkuru no viņām bija veidojusi Luīza M. Olkota vai grāfiene de Segūra, un visas viņas kustējās pa šo skatuvi tik piesardzīgi, tik precīzi kā cilvēka roka, uzlasot no grīdas stikla asās skambas. Ne par visiem kopā, ne par kādu atsevišķi nevarētu sacīt, ka viņi te justos kā savās mājās; tā dažkārt jūtas cilvēks, kura īpašumā nokļuvis mākslas darbs, lai cik neparasts un pašam neizprotams. Neviens lāgā neizprata, kas īsti ir šī telpa, jo istabu tā neatgādināja, bet šķita pavisam kaut kas cits; uzturēties tajā bija tikpat grūti kā tikt augšā pa svaigi nospodrinātām slīdošajām kāpnēm, tāpēc bija vajadzīga jau minētā precizitāte, ar kādu roka uzlasa stikla skambas ... un lielākajai daļai klātesošo mazliet pietrūka vai vispār nebija šīs precizitātes.

Šie ļaudis bija šķirojami divās grupās. Vienā — amerikāņi un angļi, kuri, cauru pavasari un vasaru uzdzīvojuši, tagad truli ļāvās kaut kādiem acumirklīgiem impulsiem. Stundām ilgi viņi varēja dirnēt — miegaini un apātiski — un tad ne no šā, ne no tā iekarsa strīdā, krita histērijā vai arī padevās kārdinājumam pārkāpt laulību. Otru grupu — tos varētu dēvēt par ekspluatatoriem — sastādīja iznireļi, salīdzinājumā ar pirmajiem tie bija puslīdz atturīgi un nopietni, tiem dzīvē bija mērķis un aušībām neatlika vaļas. Tie daudz labāk prata pielāgoties šai videi un pat uzdeva toni, cik nu tas šeit vispār iespējams, I>ad pār visu valda gaismas efektu novitātes.

Šis Frankenšteins nevilcinoties ņēma savā ziņā Diku un Rozmariju . . . viens mirklis — un viņi bija izšķirti, un Roz-marija pēkšņi atskārta, ka viņa pati taču ir šī mazā valšķe, kas savu balsi pārslēgusi uz augšējiem reģistriem, ar nepacietību gaidīdama, kad beidzot ieradīsies režisors. Šai telpā katrs, kā vien mācēdams satracinājies, plivināja spārnus,

tāpēc viņa nejutās muļķīgāk par citiem. Turklāt lieti noderēja profesionālā dresūra; domās paklausīdama vairākiem «mierā», «apkārt» un «soļos, marš», viņa jau it kā bija iesaistījusies sarunā ar piemīlīgu, graciozu meiteni ar glītu zēna sejiņu; patiesībā gan Rozmarija vairāk klausījās sarunā, kas risinājās uz kaut kādas no lielgabalu metāla izlietas kāpņveidīgas konstrukcijas četrus soļus tālāk šķērsām iepretī.

Trīs jaunas sievietes bija nosēdušās uz apakšējā pakāpiena. Visas trīs slaidas, staltas. Mazās galviņas pieglaustas gluži kā frizētavu manekeniem; viņām tā apspriežoties, virs samērā vīrišķīga piegriezuma tērpiem galviņas šūpojās vien — tikpat kā ziedi uz gariem kātiem, tikpat kā kobras čupra.

— Nu, toties viesībās pie viņiem nav jāgarlaikojas, — viena iebildās dobjā, skanīgā balsī. — Tur iet tik augsti kā nekur citur visā Parīzē ... kas nu nav, tas nav noliedzams. Un tomēr ... — viņa nopūtās. — Tās frāzītes, ko viņš ik pa brīdim izmet: «... tārpu sagrauztie aborigēni,» — vienreiz jau var pasmieties, bet ja atkārtojas ...

— Man labāk patīk cilvēki, kuriem dzīvē neiet tik pārāk gludi, — ieminējās otra. — Un viņa pati man nemaz nepatīk.

— Man nekad nav bijusi sevišķa interese par viņiem un par viņu viesiem vēl jo mazāk. Nu kaut vai tas pats misters Norts, cilvēks galīgi bez mugurkaula.

— Pagalam nogājies. — Pirmā atmeta ar roku. — Bet atzīstieties — tas, par kuru mēs te runājam, reizēm mēdz būt neatvairāms.

Un, tikai tad attapusi, ka viņas ceļ neslavu Daiveriem, Rozmarija vai sastinga aiz sašutuma. Tikmēr sarunu biedrene — mats matā kā uz afišas uzzīmēta: koši zilas acis, sārti vaigi, iestīvināta zila blūzīte un nevainojams pelēks kostīmiņš — jau pārgāja prettriecienā. Izmisīgi viņa centās atvairīt visu, kas varētu nostāties starp viņu un Rozma-riju, un, kad starp viņām nekā vairs nebija palicis, pat ne plānā humora aizsega, Rozmarija ar pretīgumu ieraudzīja, cik tukša ir šī meitene.

— Varbūt kaut kur kopā paēdīsim brokastis vai pusdienas, varbūt brokastosim parīt? — meitene lūgtin lūdzās.

Rozmarija ar acīm meklēja Diku un ieraudzīja viņu vēl arvien tērzējam ar namamāti. Viņu skatieni sastapās, viņš viegli pamāja, un to pašu brīdi trīs kobras izstiepa garos

kaklus, trīs vērtējošu acu pāri neatlaidīgi raudzījās šurp. Rozmarija izaicinoši raudzījās pretī, likdama saprast, ka ir dzirdējusi, par ko viņas mēļo. Tad laipni, toties apņēmīgi, kā bija iemācījusies no Daiveriem, atbrīvojusies no uzplijīgās sarunu biedrenes, viņa gāja Dikam pretī. Namamāte — vēl viena stalta, bagāta amerikāniete, kas bezrūpībā bauda nacionālā uzplaukuma augļus, — neatlaidīgi iedragādama Dika atturību, apbēra viņu ar jautājumiem, izprašņādama par Gosa viesnīcu, kurp acīm redzami viņa nolēmusi doties. Ieraudzījusi Rozmariju, viņa atcerējās novārtā pamestos namamātes pienākumus un, palaidusi skatienu visapkārt, vaicāja:

— Vai atradāt interesantu sarunu biedru, vai iepazināties ar misteru .. .

Viņas acis meklēja vīrieti, kas varētu interesēt Rozmariju, bet Diks teica, ka viņiem laiks doties tālāk. Viņi aizgāja nekavējoties, pārkāpdami pār šauro nākamības slieksni, un pēkšņi atkal atradās pagātnē, ko no visām pusēm iejoza akmens fasāde.

— Vai tās nebija šausmas? — viņš teica.

— Šausmas! — viņa padevīgi atsaucās.

— Rozmarij!

— Jā? — viņa drebošā balsī čukstēja.

— Nevaru sev piedot.

Viņas pleci raustījās sarūgtinājuma elsās.

— Dodiet kabatlakatiņu, — viņa tik tikko spēja parunāt.

Bet raudāšanai nebija īstais brīdis, mīlētāju alkatībā viņi

tvēra īsos mirkļus, kamēr aiz taksometra logiem blāvoja zaļganā krēsla un rāmajā lietus dūmakā iemargojās asins-sārtās, neonzilās un spokaini zaļās reklāmu ugunis. Pulkstenis bija gandrīz seši, ielas sarosījušās, bistro logi gaiši, iesārts un majestātisks garām aizslīdēja Place de la Con~ corde, kad taksometrs nogriezās uz ziemeļiem.

Beidzot viņi paskatījās viens uz otru, čukstēdami vārdus, kuriem piemīt burvju spēks. Divu vārdu atbalss vēl ilgi trīsuļoja, izgaisa gausāk nekā pārējie, gausāk nekā prātā palikušas mūzikas skaņas.

— Nezinu, kas ar mani vakar notika, — Rozmarija teica. — Vai tiešām tā šampanieša glāze? Nekad vēl tā nebija gadījies.

— Jūs man atzināties mīlestībā.

— Es jūs patiesi mīlu ... tas ir pāri maniem spēkiem. —

Nu bija īstais bridis paraudāt, un steigšus viņa nobirdināja pāris asaru kabatas lakatiņā.

— Šķiet, ari es esmu iemīlējies, — Diks teica, — un tas nemaz nav pats labākais, kas varēja notikt.

Un atkal divi vārdi... un viņi pieplaka viens otram, it kā taksometrs būtu spēji sasvēries. Viņas krūtis piekļaudamās kļuva plakanas, mute pavisam citādi sniedzās pretī, līdz sakusa ar viņa lūpām. Viņi vairs neko nedomāja, vairs neko nemanīja, juzdami gandrīz sāpīgu atvieglojumu, un tikai meklēja viens otru. Viņus ietina dvēseles paģiru rāmā, pelēcīgā nokrēsla, kad nervi atslābst kā pārtrūkusi klavieru stīga un pēkšņi saļogās kā pītais krēsls. Tik trausli un jutīgi nervi neizbēgami saskaras brīdī, kad lūpas pieplok lūpām, sirds — sirdij.

Tā viņiem bija vēl pati laimīgākā mīlestības fāze. Vēl nebija gaisušas ilūzijas vienam par otru, visskaistākās ilūzijas, viņu saplūšana notika it kā īpašā pasaulē, kur citām cilvēciskām attiecībām nav nekādas nozīmes. Un likās — ceļā, pa kuru abi šai pasaulē nokļuvuši, nav bijis neviena vienīga grēka. Nejaušība pēc nejaušības viņus savedušas kopā, un šo nejaušību bijis tik daudz, ka beigu beigās bija jānotic, ka viņi ir radīti viens otram. Un šo ceļu viņi bija nostaigājuši ar neaptraipītām rokām vai vismaz tā šķita, laimīgā kārtā nesastapdami ne klaji ziņkāros, ne slepenos glūniķus.

Tomēr Dikam šis ceļa posms bija īss; viņš jau bija atskurbis, pirms taksometrs apturēja pie viesnīcas durvīm.

— Tur nekas nav līdzams, — viņš teica, gandrīz nobijies. — Es mīlu jūs, bet viss, ko vakar teicu, paliek spēkā.

— Tagad vienalga. Es gribēju tikai panākt, lai jūs mani iemīlat, un, ja jūs mani mīlat, pārējam vairs nav nozīmes.

— Mīlu, nelaimīgā kārtā. Bet Nikola nedrīkst zināt... nedrīkst pieļaut pat tādu varbūtību. Mums ar Nikolu jāpaliek kopā. Ne tikai tāpēc, ka es to vēlētos... ir kaut kas svarīgāks.

— Noskūpstiet mani vēlreiz.

Viņš skūpstīja un to pašu bridi jau atradās tālu prom no viņas.

— Nikola nedrīkst ciest... viņa mani mīl, es mīlu viņu ... jums tas ir jāsaprot.

Viņa to patiešām saprata; viņa vienmēr bija sapratusi, ka nedrīkst cilvēkiem nodarīt sāpes. Viņa zināja, ka Dai-veri mīl viens otru, jau pašā sākumā viņa tā bija pieņēmusi. Un tomēr viņai bija licies, ka šī laulātā pāra jūtas ir atvēsušas un drīzāk līdzinās mīlestībai, kāda viņu pašu saista pie mātes. Ja cilvēki tik daudz atlicina svešiniekiem, vai tas vien neliecina, ka viņiem vienam no otra vajag gaužām maz.

— Un tās ir īstas jūtas, — viņš teica, noprazdams, ko viņa domā. — Aktīva mīlestība... tas ir daudz sarežģītāk, nekā jūs varat iedomāties. Vai citādi būtu noticis tas idiotiskais duelis.

— Kā jūs uzzinājāt par dueli? Cik sapratu, jums par to neko nedrīkstēja bilst.

— Vai tiešām jūs domājat, ka Eibs ir spējīgs glabāt noslēpumu? — Viņa balsī ieskanējās dzēlīga ironija. — Ja jums ir kāds noslēpums, varat to pasludināt pa radio, varat nodrukāt bulvāra avīzē, tikai nemūžam to neuzticiet cilvēkam, kurš diendienā iztempj četrreiz vairāk, nekā pieklātos.

Viņa iesmējās piekrizdama un pieglaudās vēl ciešāk.

— Tagad jūs saprotat, cik sarežģītas ir manas attiecības ar Nikolu. Viņai ir trausla veselība ... viņa gan izskatās vesela, īstenībā ... Tas nav tik vienkārši.

— Citreiz par to parunāsim. Tagad skūpstiet, mīliet mani. Es jūs mīlēšu tā, ka Nikola neko nenoskārtīs.

— Mīļā meitene.

Viņi bija atbraukuši līdz viesnīcai, vestibilā Rozmarija gāja viņam mazliet aizmugurē, lai vēl apjūsmotu, lai dievinātu viņu. Solis viņam tik raits, it kā nupat viņš būtu nokārtojis svarīgu darījumu un atkal steidz kārtot citu — tikpat svarīgu darījumu. Draugu izpriecu iniciators, nenovērtējamā dārguma — prieka aizgādnis. Viņa cilindrs bija cepurnieku mākslas šedevrs, vienā rokā masīvs spieķis, otrā dzelteni cimdi. «Brīnišķīgs vakars gaida katru, kuram lemts to pavadīt kopā ar viņu,» Rozmarija nodomāja.

Viņi devās augšā — piecus kāpņu posmus. Pirmajā kāpņu laukumiņā viņi apstājās un skūpstījās; nākamajā kāpņu laukumiņā viņa nolēma, ka jāpiesargās — un vēl jo vairāk trešajā. Līdz nākamajam — vēl bija atlikuši divi — viņa netika, apstājās pusceļā un ātri vēl noskūpstīja Diku pirms šķiršanās. Viņš neatlaidās, uz bridi abi nogāja stāvu zemāk ... un tad bez kādas apstāšanās līdz augšai. Kāpņu galā atvadījās, pāri margām rokās sadevušies, līdz pirksti pamazām atraisījās.

Diks gāja lejā, šis tas vēl bija kārtojams vakaram. Roz-marija iesteidzās istabā un uzrakstīja mātei vēstuli; viņu mocīja sirdsapziņa, jo šais dienās par māti viņa nemaz nebija iedomājusi.

6

Lai gan Daiveri tik tiešām bija vienaldzīgi pret augstākajā sabiedrībā pieņemtajām normām, viņi tomēr bija pārāk vitāli cilvēki, lai nesaklausītu mūsdienīgo ritmu, kas tajā pulsē ... Diks darīja visu, lai viesi viņa mājās negarlaikotos, un mirkli ieelpotā nakts vēsma likās divkārt spirdzinoša, jo tika izbaudīta īsajā atelpā starp uzjautrinājumiem.

Tovakar viss bija sakāpināts līdz banālas vodeviļas tempam. Sākumā viņu bija divpadsmit, tad bija sešpadsmit, pa četri sasēdās mašīnās un brāzmainā odisejā traucās cauri Parīzei. Viss bija iepriekš paredzēts. Kā uz burvja mājienu ik pa brīdim kāds uzradās, gabaliņu pavadīja viņus kā diez kāds zinātājs, bezmaz vai gids, tad nozuda, un viņa vietā stājās cits; radās iespaids, ka ikvienam rūp, lai viņu skaidrais prāts tiktu aiztaupīts ilgākam laikam. Rozmarija saprata: te bija pavisam citādi nekā Holivudas rautos, kaut arī tur vēriens vēl grandiozāks. Viena no atrakcijām bija vizināšanās Persijas šaha personiskajā limuzīnā. Kur šo transporta līdzekli Diks rekvizējis un kā viņam tas bija izdevies, dievs vien zina. Rozmarija to uzņēma kā atsevišķu posmiņu brīnumu virtenē, ar kādiem pēdējos divos gados viņai bija gadījies sastapties ik uz soļa. Šis limuzīns bija izgatavots Amerikā uz speciālas šasijas. Riteņi bija no sudraba, radiators tāpat. Iekšpuse margoja inkrustācijās no neskaitāmiem stikla gabaliņiem, kuru vietā galma juvelieris atkal ieliks īstus briljantus, tiklīdz nākamajā nedēļā mašīna būs Teherānā. Aizmugurē bija viens vienīgs sēdeklis, jo šaha klātbūtnē neviens neuzdrīkstas sēdēt, un visi pa kārtai izmēģināja šo sēdekli, kamēr pārējie nometās turpat uz grīdas, kas bija izklāta ar caunādām.

Tomēr galvenais bija Diks. Domās Rozmarija apgalvoja mātei, kuras tēls viņu ik solī pavadīja, ka nekad, nekad vēl nav sastapusi tik apburošu, tik neizsakāmi apburošu cilvēku, kāds bija Diks tai vakarā. Viņa salīdzināja Diku ar abiem angļiem, kurus Eibs pastāvīgi godāja: «Major

Hendžist un mister Horsa^15!» — salīdzināja viņu ar troņ mantnieku kādā no Skandināvijas valstīm un ar rakstnieku, kurš nupat bija atgriezies no Krievijas, salīdzināja ar pašu Eibu, kurš bija pārgalvīgs un asprātīgs kā vienmēr, un ar Kollisu Kleju, kurš kaut kur pa ceļam viņiem piebiedrojās un vairs neatstājās, — un atzina, ka Diks nav salīdzināms ne ar vienu. Rozmariju bija savaldzinājusi Dika aizrautība, pašaizliedzība, ar kādu viņš rīkoja šīs izpriecas, prasme uzpurināt visdažādākos tipus, kas bija tik iesīkstējuši un gaidīja katrs savu tiesu uzmanības, gluži kā zaldāts ar tukšu putras bļodu gaida savu tiesu pie bataljona pavāra katla ... un tas viss viņam izdevās kā pa smieklam, viņa dvēseles bagātībās smēlās katrs, kuram tās pietrūka.

... Vēlāk viņa atcerējās vislaimīgākos brīžus tai vakarā. Brīdi, kad viņa dejoja ar Diku un pati jutās žilbinoši skaista blakus viņam, tik staltam un slaidam, viņu kājas pat neskāra grīdu, viņi lidinājās kā amizantā sapnī... un Diks pagrieza viņu gan uz vienu, gan otru pusi tik saudzīgi, itin kā turētu rokās vāru, krāšņu ziedu vai dārga auduma gabalu un tagad aicinātu piecdesmit acu pārus novērtēt šādu skaistumu. Bija mirklis, kad viņi nemaz nedejoja, apstājās, izbaudīdami savu tuvību. Tad uz rīta pusi pēkšņi izrādījās, ka viņi ir divi vien, un viņas jaunais, miklais augums, saburzot tērpa stingro zīdu, cieši piekļāvās, atslīdzis pret apmetņu un cepuru ņūkli.

Vissmieklīgākais atgadījās vēlāk, kad viņi sešatā — pats zieds, labākie no visiem, kas vēl uzkavējās, — stāvēja Ričas viesnīcas krēslainajā vestibilā, mēģinādami nakts šveicaram iestāstīt, ka ārpusē gaida ģenerālis Peršings un pieprasa kaviāru un šampanieti. «Viņš nedrīkst gaidīt. Viņam klausa gan cilvēki, gan ieroči.» Sazin kur uzradās vesels bars izmisušu viesmīļu, turpat vestibilā galds zibenīgi bija klāts, un visā savā godībā ienāca ģenerālis Peršings — Eibs, visi pielēca kājās un, viņu suminādami, nomurmināja kaut kādu kara dziesmu pantus. Drīz viņiem sāka likties, ka viesmīļi sabozušies par šādu atslābumu un nav vairs tik izveicīgi; par sodu tiem tika uzstādītas lamatas — visas mēbeles, kādas vien atradās vestibilā, tika sabīdītas kopā un izveidota milzīga fantastiska konstrukcija, kaut kas

līdzīgs ekscentriskajam mehānismam Goldberga karikatūrā. Eibs, to visu vērodams, šaubīgi grozīja galvu.

— Varbūt prātīgāk būtu nocelt mūziķiem zāģi un ...

— Liecies nu mierā! — Mērija iejaucās. — Ja Eibs sāk mesties uz zāģēšanu, tad laiks iet mājās.

Viņa uzticēja Rozmarijai savas raizes:

— Man jādabū Eibs uz mājām. Vienpadsmitos viņam jāsēžas vilcienā, lai nenokavētu kuģi. Šoreiz tas ir ārkārtīgi svarīgi. .. tāda sajūta, ka šis brauciens izšķirs viņa nākotni; tiklīdz es sāku viņu bārt, tā viņš iespītējas un visu dara otrādi.

— Es mēģināšu viņu pierunāt, — Rozmarija apsolīja.

— Vai jums izdosies? — Mērija tā kā šaubījās. — Varbūt izdodas arī.

Tai brīdī Diks pienāca pie Rozmarijas.

— Mēs ar Nikolu braucam mājās, vai nebūs labāk, ja brauksim visi reizē.

Mānīgajā rīta blāzmā viņas seja izskatījās bāla un nogurusi. Vaigos neskaidri iezīmējās divi tumši lāsumiņi, tur, kur dienā bijis sārtums. ,

— Nevaru, — viņa teica. — Es apsolīju Mērijai Nortai palikt... viņa viena netiks ar Eibu galā. Varbūt jūs varētu palīdzēt.

— Jums būtu laiks saprast, ka šādās reizēs nekas nav līdzams, — Diks aizrādīja. — Ja Eibs būtu students un mēs dzīvotu vienā istabā, un viņš pirmoreiz mūžā būtu apdzēries, tad būtu citādi. Bet tagad nekas nav līdzams.

— Vienalga, man jāpaliek. Ja mēs abas ar viņu aizbraukšot līdz Centrālajam tirgum, tad viņš solās likties gultā, — Rozmarija teica gandrīz vai izaicinoši.

Diks steigšus noskūpstīja viņas roku elkoņa locītavā.

— Tikai nelaidiet Rozmariju ceļā vienu! — Nikola atvadoties uzsauca Mērijai. — Mēs jūtamies atbildīgi par viņu.

... Vēlāk Rozmarija un Norti, un kāds leļļu pīkstuļu fabrikants no Ņūarkas, un neiztrūkstošais Kolliss, un Džordžs T. Handikaps, lepni uzcirties resnītis, Indijā dzimis naftas magnāts, — visi kopā brauca tirgus furgonā, uzrāpušies augšā uz burkānu vezuma. Tumsā burkānu bārkstis tīkami smaržoja pēc zemēm. Rozmarija sēdēja pašā vezuma galā, tā ka ceļabiedrus tikpat kā neredzēja, jo ielu laternas bija izvietotas tik lielā atstatumā, ka gandrīz vienmēr viņi atradās tumsā. Viņu balsis skanēja iztālēm, it kā

viņi sēdētu citos ratos tālu aizmugurē, jo domās viņa bija pie Dika, jau nožēlodama, ka palikusi ar Nortiem ... Cik labi tagad būtu viesnīcā, zinot, ka iepretī pāri gaitenim guļ Diks, vēl labāk būtu, ja viņš atrastos te blakus siltajā tumsā, kas aizplūst prom pa ceju.

— Kur jūs lienat! — viņa uzsauca Kollisam. — Viss vezums izjuks. — Viņa svieda ar burkānu Eibam, kurš sēdēja blakus ormanim, sakņupis kā vecs sakārnis ...

Jau bija gaišs, kad viņi beidzot tuvojās viesnīcai, baloži jau laidelējās virs Saint-Sulpice. Bija ārkārtīgi smieklīgi, garāmgājēji aplam iedomājušies, ka jau uzausis rīts, kad patiesībā vēl turpinājās vakarējā nakts.

«Arī es sāku uzdzīvot,» Rozmarija nodomāja, «tikai jautrības nekādas, ja nav Dika.»

Viņa jutās tāda kā pievilta un noskumusi, bet tad ieraudzīja kaut kādu slīdošu priekšmetu. Tā bija milzīga kastaņa pilnos ziedos, koku pārveda uz Elizejas laukiem, un tas bija piesiets uz garenas platformas un raustījās aiz smiekliem ... kā ļoti glīts cilvēks neestētiskā pozā, apzinādamies, ka vēl arvien ir glīts. Rozmarija raudzījās kā apburta, un pēkšņi viņai ienāca prātā, ka šī kastaņa ir viņa pati, — šāda doma viņu uzjautrināja, un atkal viss šķita brīnišķīgi.

7

No Senlazāra stacijas vilciens atgāja vienpadsmitos ... Eibs stāvēja viens zem netīrās stikla velves, kas tur saglabājusies vēl no septiņdesmitajiem gadiem, no Kristāla pils ēras; pēc divdesmit četru stundu ilgas nepārtrauktas uzdzīves rokas bija kļuvušas pelēcīgas, un viņš tās bija sabāzis kabatās, lai neviens neredz, kā dreb pirksti. Cepures nebija galvā, suka pārlaista pāri pašam galvvidum, sānos mati spurojās, ietiepīgi saslējušies. Gandrīz grūti noticēt, ka šis pats vīrs pirms pāris nedēļām peldējies Gosa pludmalē.

Vēl bija agrs; viņš paskatījās apkārt tikai ar acīm; lai pagrieztu galvu, arī bija vajadzīga nervu piepūle, un to viņš šobrīd nespēja. Garām aizveda čemodānus, pēc skata gluži jaunus; nākamie ceļabiedri, kaut kādi mazi, melnīgsnēji cilvēciņi, sasaucās neskaidrās, spalgās balsīs.

Brīdī, kad viņš prātoja — pagūs vai nepagūs vēl ieskriet bufetē kaut ko iekampt — un sāka pa kabatu čamdīt saņurcītas tūkstošfranku zīmes, acis klaiņodamas pēkšņi

apstājās pie Nikolas kāpņu augšējā laukumiņā. Viņš nolūkojās vērīgi — viņas sejā bija mazliet neparasti vaibsti, kādus bieži saskatām, paši vēl nepamanīti, noraugoties uz cilvēku, ko sen gaidām. Viņa bija viegli saraukusi uzacis, domāja par saviem bērniem, ne jau tīksminādamās, drīzāk ar dzīvniecisku instinktu — kaķe tā pārskaita savus mazuļus, katru ar ķepu aptaustīdama.

Tiklīdz viņa ieraudzīja Eibu, šī izteiksme nozuda. Eibs izskatījās diezgan nožēlojams, un pelēcīgā rīta gaisma, izlauzusies cauri jumta stiklam, vēl izcēla melnos lokus zem viņa acīm, kā spītējot tumši sārtajam iedegumam. Abi apsēdās uz soliņa.

— Atnācu tāpēc, ka jūs mani lūdzāt atnākt, — Nikola teica kā aizbildinādamās. Eibs, acīm redzot, bija aizmirsis, kāpēc viņš būtu viņu lūdzis; Nikola sēdēja un vienā mierā vēroja garām ejošos pasažierus.

— Redziet, tā būs pirmā skaistule uz jūsu kuģa — tā, kuru pavada vesels bars vīriešu ... saprotat, kāpēc viņa iegādājusies tādu tērpu? — Nikola čaloja aizgūtnēm. — Tādu tērpu varēja nopirkt vienīgi pirmā skaistule, kāp dama uz okeāna tvaikoņa. Jūs saprotat — kāpēc? Nesa protat? Atmostieties taču! Šis tērps jau runā pats par sevi... audums vien daudz ko izsaka, un gan jau atradīsies kāds vientuļš ceļinieks, kurš kaut vai aiz garlaicības izrādīs ziņkāri par to, ko tieši izsaka šis tērps.

Pēdējos vārdus viņa aprāva, jau tā bija pārlieku pļāpāts bet, vērojot viņas nopietno, sastingušo seju, Eibs gandrīz nespēja noticēt, ka viņa vispār būtu bildusi kādu vārdu. Viņš pacentās izslieties, un izskatījās tā, it kā viņš stāvētu visā augumā.

— Tovakar, kad jūs mani paņēmāt līdzi uz to ballīti, atceraties, Svētās Zenevjēvas dienā, šķiet, — viņš iesāka.

— Atceros. Jautri bija, vai ne?

— Tikai ne man. Un šogad man ne tik nav jautri kopā ar jums. Jūs abi man esat apnikuši, un, ja tas nav manāms, tad vienīgi tāpēc, ka es jums esmu apnicis vēl vairāk... pati zināt, ko es ar to gribu sacīt. Būtu vēl kaut cik pulvera, atrastu sev jaunus paziņas.

Šo sitienu Nikola atvairīja, izrādījās, ka viņas zamša cimdiem ir diezgan ass uzkārsums.

— Izklausās muļķīgi, kad jūs tā runājat, Eib. Un pats nemaz tā nedomājat. Nesaprotu, kāpēc jūs esat visam atmetis ar roku.

I

Eibs vilcinājās ar atbildi, visiem spēkiem mēģinādams aizturēt klepu un nešņaukāties.

— Man, kā rādās, viss ir apnicis; turklāt atpakaļceļš ir pārāk garš, lai atkal sāktu no sākuma un kaut kur nokļūtu.

Bieži vīriešiem patīk sievietes acis izlikties par bezpalīdzīgiem bērniem, bet gandrīz nekad tas viņiem neizdodas, ja viņi patiešām jūtas kā bezpalīdzīgi bērni.

— Tas nav attaisnojums, — Nikola strupi noteica.

Eibam kļuva arvien smagāk ap sirdi... Viņš spēja pateikt vienīgi pretīgus, žultainus vārdus. Nikola ieņēma pozu, ko atzina par vispiemērotāko šādā situācijā, — rokas klēpī, skatiens nekustīgi vērsts uz priekšu. Labu brīdi jebkura sazināšanās starp viņiem bija pārtraukta — viņi nošķīrās viens no otra, cenzdamies uzturēties tikai brīvajā izplatījuma stūrītī, kas otram nav pieejams. Viņiem nebija ne pagātnes — kā mīlētājiem, ne nākotnes — kā laulātam pārim; tomēr līdz pat šim rītam Nikolai Eibs bija atradies otrajā vietā tūlīt aiz Dika, un daudzus gadus Eibs bija viņu mīlējis, šo jūtu varā bezspēcīgs.

— Man apnicis eksistēt sieviešu pasaulē, — viņš pēkšņi pacēla balsi.

— Tad kāpēc jūs neradāt pats savu pasauli?

— Apnikuši draugi. Pielīdēji — lūk, kas vajadzīgs cilvēkam.

Nikola domās lūkoja pabīdīt uz priekšu stacijas pulksteņa rādītāju, bet nepaguva izvairīties no jautājuma:

— Jūs piekrītat?

— Es esmu sieviete, un mans pienākums ir visu sasaistīt kopā.

— Un mans pienākums ir visu noārdīt, iznīcināt.

— Kad jūs sadzeraties, tad neko citu neiznīcināt kā vien pats sevi, — viņa teica jau vienaldzīgi, tomēr balsī bija saklausāms mulsums un bažas. Pasažieri nāca un nāca, tikai neviena pazīstama nemanīja. Beidzot, kā par laimi, viņa ieraudzīja slaidu meiteni salmu dzelteniem matiem, kuri bija tā sakārtoti, ka izskatījās, it kā viņai galvā būtu uzmaukta ķivere. Meitene apstājās pie pastkastītes iemest vēstules.

— Man jāparunā ar šo meiteni, Eib. Jel mostieties, Eib! Ērms tāds!

Eibs viņu pavadīja ar trulu skatienu. Meitene izbijusies nolūkojās, kad Nikola pienāca klāt. Eibam šī meitene likās Parīzē kaut kur redzēta. Izmantodams Nikolas prombūtni, viņš smagi izklepojās, izkraukājās kabatlakatiņā un skaļi izšņauca degunu. Kļuva jau silts, viņa veļa bija sasvīdusi mitra. Pirksti tā drebēja, ka tikai ar ceturto sērkociņu viņam izdevās aizsmēķēt cigareti; bez dzeršanas tikpat laikam neiztiks; brīdī, kad viņš jau devās uz bufetes durvīm, atgriezās Nikola.

— Nu gan mani atsēdināja, — viņa teica ar atturīgu humoru. — Cik reižu viņa mani nav ielūgusi pie sevis mājās un tagad gandrīz vairs sasveicināties negrib. Blenza uz mani tā, it kā es būtu spitālīgā. — Nikola iesmējās, šie smiekli skanēja kā trilleris augšējās oktāvās. — Tāda ir atmaksa par laipnību.

Eibs bija aizrijies ar cigaretes dūmiem un atbildēja pēc brīža:

— Tur jau tas posts, kad esi skaidrā prātā, tu negribi neviena redzēt, kad esi pilnā, neviens negrib tevi redzēt.

— To jūs sakāt par mani? — Nikola atkal iesmējās; -pēc šīs nejaušās sastapšanās viņai diez kāpēc bija uzlabojusies oma.

— Nē, par sevi.

— Tad arī runājiet par sevi. Man patīk, ka man visapkārt ir cilvēki — un, jo vairāk, jo labāk ... man patīk ...

Viņi ieraudzīja Rozmariju un Mēriju Nortu lēnām nākam šurp pa peronu un ar acīm meklējam Eibu, un Nikola pilnā balsī sauca: «Ei! Nāciet šurp!» — smējās un vicināja vīstokli, kurā bija satīti Eibam pirktie kabatlakatiņi.

Viņi stāvēja neveiklā klusumā, ko nomāca Eiba gigantiskais stāvs, izslējies iepretī kā buru kuģa vraks; ar visām vājībām un izdabāšanu savām iegribām, iztukšots un sarūgtināts — viņš tomēr bija personība. Nedrīkstēja aizmirst patieso cieņu, kas viņam piemita, viņa sasniegumus darbā, kaut arī šis darbs bijis saraustīts, haotisks un citi sen viņu pārspējuši. Toties biedēja viņa neatslābstošais gribasspēks, jo agrāk tā bija dzīvotgriba, tagad. .. griba nomirt.

Beidzot atnāca Diks Daivers, un līdz ar viņa atnākšanu uzvilnīja tāds patīkams siltums, uz kuru visas trīs sievietes, gaviļaini ķērkdamas, metās kā pērtiķēni, gatavas rāpties viņam uz pleca, ieķerties nevainojamā cepures ieliekumā vai zeltītajā spieķa rokturī. Kaut uz brīdi varēja novērsties no Eiba neizmērojamo neķītrību apcerēm. Diks tūlīt redzēja un saprata, kas šeit notiek. Viņš lika tiem izlīst no savas čaulas un iejukt stacijas burzmā, atsegdams

tās noslēpumus. Turpat netālu atvadījās amerikāņi, balsu intonācija atgādināja ūdeni, kad tas guldzieniem līst lielā, sarūsējušā vannā. Stāvot šeit, kad aiz stacijas mūriem paliek Parīze, bija tāda sajūta, ka pavisam tuvu ir jūra un šī jūra strādā dieva darbus ar cilvēku, pārkārtojot atomus molekulās, mainot cilvēku pašā būtībā.

Tā pārtikušie amerikāņi, izspraukušies cauri stacijas drūzmai, stāvēja uz perona, un viņiem bija pavisam citādas sejas — saspringtas, viņi likās iegrimuši ja ne savās, tad kaut vai no citiem aizgūtās domās. Ja viņu vidū pagadījās kāds anglis, tas nepalika nemanīts. Kad uz perona ir salasījies tik daudz amerikāņu, pirmajā brīdī dolāru un tikumības oreols ap viņiem it kā mazliet apdziest un tad pamazām ietinas nacionālās vienprātības dūmakā, aizmiglodams acis gan viņiem pašiem, gan tiem, kas noraugās uz viņiem no malas.

— Paskaties! — Nikola iesaucās, ieķerdamās Dikam elkonī. Diks paguva apsviesties, lai redzētu, kas šeit notiks pēc pusminūtes. Divus vagonus tālāk pie salonvagona durvīm norisinājās spilgta scēna, kas krasi atšķīrās no ierastā atvadu rituāla. Jaunā sieviete ar ķiverei līdzīgo matu sakārtojumu, Nikolas nesenā sarunu biedrene, atvadījās no kāda vīrieša, tad piepeši kaut kā dīvaini pametās sāņus, krampjaini iegrūda roku somiņā, un divi revolvera šāvieni noblīkšķot pāršķēla smacīgo perona gaisu. To pašu brīdi iekaucās lokomotīves svilpe, vilciens sāka kustēties, un abi bliezieni vairs nelikās tik satriecoši. Eibs vēlreiz pamāja pa logu, nelikdamies zinis par notikušo. Kamēr pūlis vēl nebija salasījies, dažs labs jau paguva pārliecināties, ka šāviens trāpījis mērķi, — vīrietis bija knūpus saļimis uz perona asfalta.

Pagāja vesela mūžība, iekams vilciens apturēja. Nikola, Mērija un Rozmarija palika perona galā, kamēr Diks lauzās cauri drūzmai. Pēc minūtēm piecām viņš bija atpakaļ . .. tagad jau pūlis bija pašķīries, citi soļoja aiz nestuvēm, uz kurām bija noguldīts ievainotais, citi sekoja meičai, kas gluži bāla, tomēr raitā soli gāja starp diviem pagalam apmulsušiem žandarmiem.

— Tā bija Marija Vollisa, — Diks steidza pastāstīt. — Vīrietis, ko viņa sašāva, ir anglis ... ļoti grūti bija noskaidrot, kas viņš tāds ir, jo lode bija gājusi taisni cauri dokumentiem. — Viņi ātri devās uz izeju, pūlis viņus rāva

līdzi. — Es painteresējos, kādā iecirknī viņu nogādās, tūlīt steigšu turp.

— Marijai taču ir māsa Parīzē, — Nikola iebilda. — Māsai vajag piezvanīt. Savādi, kā nevienam tas neienāca prātā. Māsa ir precējusies ar francūzi un panāks to, kas nav mūsu spēkos.

Diks vēl svārstījās, tad nogrozīja galvu un joza prom.

— Pagaidi! — Nikola sauca nopakaļ. — Tās taču ir muļķības ... Ko tu panāksi un vēl ar savu franču valodu?

— Vismaz raudzīšu, lai viņai nenodara pāri.

— Katrā ziņā laukā viņu nelaidīs, — Nikola droši apgalvoja. — Viņa taču šāva, tas nav noliedzams. Visprātīgāk būtu nekavējoties zvanīt Lorai... Viņa izdarīs to, kas nav mums pa spēkam.

Diks nebija īsti pārliecināts... turklāt centās padižoties Rozmarijas acīs.

— Pagaidi šeit! — Nikola izrīkoja, aizsteigdama uz telefona kabīni.

— Ja Nikola pie kaut kā ķeras klāt, tad atliek tikai viens — neiejaukties, — viņš teica ar labsirdīgu ironiju.

Kopš vakar vakara viņš nebija redzējis Rozmariju. Viņi pārmija skatienus, meklēdami vakarējo pārdzīvojumu atspulgu. īsu mirkli abiem likās, ka nekā nav bijis ... un tad lēnām, gandrīz nemanāmi viss atkal pamodās.

— Jūs esat gatavs katram palīdzēt, — Rozmarija sacīja.

— Es tikai izliekos.

— Manai mātei arī patīk palīdzēt cilvēkiem ... protams, viņa nespēj tik daudz kā jūs. — Rozmarija nopūtās. — Dažbrīd man šķiet — es esmu pati savtīgākā radība pasaulē.

Šī bija pirmā reize, kad Rozmarijas ieminēšanās par māti neizraisīja Dikam smīnu, tad jau drīzāk īgnumu. Viņam gribējās izrauties no mātes nemanāmās klātbūtnes, kliedēt šo bērnišķīgo atmosfēru, kurā Rozmarija ietiepīgi centās iekļaut viņu attiecības. Bet tikpat labi viņš saprata, ka šo jūtu uzplūdu izraisījusi nespēja savaldīties, — ar ko gan būtu beigusies Rozmarijas tiekšanās viņam pretī, ja viņš kaut uz brīdi būtu kļuvis pieļāvīgāks? Taču ar šausmām viņš atskārta, ka šī dziņa pamazām norimst. Tomēr viņu attiecības tādas nevar palikt, tām jāvirzās vai nu uz priekšu, vai atpakaļ; un tikai nupat viņš pirmoreiz apjauta, ka Rozmarijas roka stūri satvērusi daudz stingrāk nekā viņējā.

Pirms viņš bija paguvis ko izdomāt, atgriezās Nikola.

— Es sazvanīju Loru. Viņai nekas vēl nebija zināms, balss klausulē it kā apdzisa, tad atkal kļuva stiprāka, it kā viņa būtu bijusi jau tuvu ģībonim un pēdējiem spēkiem pūlētos savaldīties. Viņai esot bijusi tāda priekšnojauta, ka šorīt kaut kas nelāgs atgadīsies.

— Šāda Marija derētu Djagiļevam, — Diks mazliet pajokoja, cerēdams tā palīdzēt abām nomierināties. — Viņā ir tik daudz dramatisma ... nemaz nerunājot par ritma izjūtu. Vai kādreiz pieredzēsim tādus laikus, kad vilciens aties no stacijas bez revolvera šāvieniem?

Viņi steigšus devās lejā pa platajām tērauda kāpnēm.

— Žēl nabaga cilvēka, — Nikola ieminējās. — Tagad skaidrs, kāpēc viņa ar mani tik ērmoti runāja, viņa taču gatavojās atklāt uguni.

Viņa iesmējās, arī Rozmarija iesmējās, bet abas bija pārbiedētas un gaidīja, ka Diks dos morālisku vērtējumu šim starpgadījumam, lai pašām nebūtu jālauza galva. Tā nebija gluži apzināta vēlēšanās, it īpaši tas sakāms par Rozmariju, jo viņa bija pieradusi, ka nemitīgi viņai pāri kaukdamas lido šādu sprādzienu šķembas. Tomēr arī viņa bija satriekta. Diku pašlaik bija pārāk satraukušas jaunās izjūtas, lai pārietu uz tukšām tērgavām; viņa pavadones, juzdamas, ka viņām kaut kā pietrūkst, bija tuvu izmisumam.

Tad, it kā nekas nebūtu noticis, Daiveru un viņu draugu dzīvītes atkal ieplūda Parīzes ielās.

Noticis tomēr bija daudz.. . Eibs bija aizbraucis, šodien pievakarē arī Mērija aizbrauks uz Zalcburgu, līdz ar to beigsies bezrūpīgā dzīve Parīzē. Varbūt to bija izbeiguši divi šāvieni, atrisinādami dievs vien zina kādu traģēdiju. Tos šāvienus viņiem tik drīz neizdevās aizmirst; gaidot taksometru, viņi vēl saklausīja to atbalsi, kad turpat blakus uz ietves divi nesēji ar vārdiem tikpat kā izdarīja līķa sekciju.

— Tu as vu le revolver? Il était très petit, vraie perleun jouet.

— Mais assez puissant! — otrs nesējs dziļdomīgi iebilda. — Tu as vu sa chemisse? Assez de sang pour se croire à la guerre.[16]

Virs laukuma blīvā mākulī izplūdes gāzes vēl pamazām tveicējās jūlija saulē. Tās bija šausmas — šī netīrā svelme nesolīja glābiņu arī ārpus pilsētas, bet lika domāt par ceļiem, kas piesārņoti ar to pašu smacējošo smirdoņu. Uz ielas blakus kafejnīcai iepretī Luksemburgas dārziem pie brokastgalda Rozmarija nejutās īsti labi, bija nogurusi un gražīga — ar to arī izskaidrojami pašpārmetumi par patmīlīgo izturēšanos stacijā.

Diks nemanīja šo kraso pārvērtību, jo pats jutās ārkārtīgi nomākts un vairāk nekā parasti tīksminājās gar sevi, kļūdams akls pret to, kas notiek apkārt, bija noslāpusi pat iztēles dzirksts, kura citkārt viņam palīdzēja domāt un spriest.

Pie kafijas galda viņiem piebiedrojās kāds itālietis, dziedāšanas skolotājs, kuram vajadzēja pavadīt Mēriju Nortu uz vilcienu; drīz pēc viņu aiziešanas arī Rozmarija piecēlās, studijā viņai esot norunāta tikšanās, «jāsastop dažas amatpersonas».

— Un vēl... — viņa teica, — ja ieradīsies Kolliss Klejs, kamēr jūs vēl te sēžat, — jūs jau zināt, tas jauneklis no Dienvidiem, — sakiet viņam, ka ilgāk gaidīt nevarēju, lai viņš man rīt piezvana.

Pārlieku bērnišķā bezrūpība kā reakcija pēc nesenā satraukuma lika Daiveriem ar sevišķu maigumu atcerēties savus bērnus, un šai īsajā sarunā Rozmarija saņēma asu pārmetumu.

— Varbūt labāk uzdodiet to nokārtot viesmīlim. — Ni-kolas balss skanēja dzedri un noraidoši. — Mēs šeit neuzkavēsimies.

Rozmarija saprata, bet neapvainojās.

— Galu galā vienalga. Uz redzēšanos, mani mīļie.

Diks pieprasīja rēķinu; atslīguši pret krēsla atzveltni, Daiveri vēl brītiņu pasēdēja, nevērīgi kodīdami zobu bakstāmo, tad abi reizē noteica:

— Nu ...

Pār Nikolas lūpam pārslīdēja sarūgtinājuma grimase, tikko jaušama; neviens cits to nebūtu manījis, arī Diks varētu izlikties nemanām. Ko Nikola domāja? Rozmarija bija viena no daudzajiem, ko Diks pēdējos gados «savaldzinājis»; šai garajā sarakstā bija francūzis, cirka klauns, Eibs un Mērija Norti, estrādes dejotāju pāris, rakstnieks,

gleznotājs, aktrise komiķe no «Grand Guignol», pusārprā-tigs pederasts no krievu baleta trupas, daudzsološs tenors, kuram Daiveri bija finansējuši studijas Milānā uz veselu gadu. Nikola labi zināja, ka visi šie cilvēki prot cienīt Dika intereses un entuziasmu; bet viņa zināja vēl ko citu: pa sešiem laulībā nodzīvotajiem gadiem Diks nevienu nakti nav pavadījis bez viņas, izņemot tās abas reizes, kad viņu bērni nāca pasaulē. Turklāt Diks bija tik ļoti pievilcīgs, ka šī pievilcība gluži vienkārši bija jāizmanto, neviens nespēja palikt vienaldzīgs... cilvēks, kurš apveltīts ar tādu burvību, reizēm gluži nevilšus to izmanto un nemitīgi pievelk tos, kas viņam nemaz nav vajadzīgi.

Ikreiz, palicis divatā ar Nikolu, Diks nevarēja vien nobrīnīties par likteņa labvēlību, par to, ka viņi abi ir kopā; bet tobrīd drūms un sevī noslēdzies — viņš nekādi neizrādīja savas jūtas.

Kolliss Klejs, «jauneklis no Dienvidiem», nāca šurp gar cieši sabīdītajiem galdiņiem un jau pa gabalu jautri pamāja Daiveriem ar roku. Šāda familiaritāte bija Dikam sveša, viņam nepatika, ka ar viņu tā sasveicinās, nepatika, ja viņa klātbūtnē uzrunā tikai Nikolu vai Nikolas klātbūtnē tikai viņu. Apzinādamies savu saasināto jūtīgumu, viņš vairījās no cilvēkiem, kad bija sliktā omā; ja viņa klātbūtnē kāds dižojās ar savu nevērību, tas bija tikpat kā aplama nots viņa dzīves skaņkārtā.

Kolliss nepavisam nejutās kā kāzu viesis bez frakas un savu ierašanos pavēstīja tā: «Laikam esmu nokavējis... putnēns jau pacēlies spārnos.» Ar lielu piespiešanos Diks beidzot viņam piedeva, ka viņš nebija vispirms sasveicinājies ar Nikolu.

Nikola tūlīt arī piecēlās un aizgāja, Diks brīdi vēl pasēdēja ar Kollisu pie pustukšotās vīna pudeles. Viņam gandrīz vai bija iepaticies šis Kolliss — pēckara students, ar kuru bija daudz vieglāk saprasties nekā ar lielāko daļu dienvidnieku, kurus viņš bija pazinis Ņūhavenā pirms gadiem desmit. Diks uzjautrināts klausījās, kā Kolliss pļāpā, gausi un visā nopietnībā piebāzdams pīpi. Agrā pēcpusdienā Luksemburgas dārzos pamazām saradās bērni ar auklēm; tā bija pirmā reize pēdējos mēnešos, ka šajā stundā Diks kūtri ļāvās laika plūdumam.

Pēkšņi viņš šausmās sastinga, aptvēris Kollisa konfidenciālā monologa būtību.

— ... viņa nemaz nav tāds ledus gabals, kā jūs varbūt

iedomājaties. Es pats arī, jāatzīstas, ilgu laiku biju tādās domās. Reiz pa Lieldienām mēs visi braucām no Ņujorkas uz Čikāgu, un viņai sanāca nepatikšanas ar kādu manu draugu, vārdā Hilliss, kurš, kā viņa pati domāja, jau Ņūha-venā esot bijis ieķēries līdz ausīm ... Viņa brauca vienā kupejā ar manu māsīcu, tā saprata, ka viņa grib palikt divatā ar Hillisu, un pievakarē nāca uz mūsu kupeju spēlēt kārtis. Pēc pāris stundām mēs izejam gaitenī un ieraugām Rozmariju un Hillisu strīdamies ar konduktoru ... Rozma-rija bāla kā krīts. Izrādās, abi ieslēgušies kupejā un vēl aizvilkuši aizkarus, — varu iedomāties, vai nu viņi nezināja, kas tādās reizēs darāms, — un tieši tai brīdī konduktors nāk pārbaudīt biļetes un klauvē pie durvīm. Viņi nosprieda, ka mēs tur ālējamies, un sākumā ir nedomāja vaļā vērt, un, kad nu beidzot atvēra durvis, konduktors jau bija zils un zaļš aiz dusmām. Tūlīt Hillisam noprasīja, vai šī esot viņa kupeja un vai Rozmarija esot viņam sieva, ka abi slēguši durvis ciet; tad Hilliss arī vairs nevaldījās, pacēla balsi, mēģinādams iegalvot, ka nekas ļauns neesot noticis un ar kādām tiesībām konduktors apvainojis Rozmariju. Cik tur trūka — un Hilliss būtu šim klupis matos. Konduktors varētu celt brēku ... man tomēr izdevās abus samierināt, varat iedomāties, kas tās bija par šausmām.

Visos sīkumos iztēlojies scēnu gaitenī, gandrīz vai ar skaudību iedomādams pazemojošo situāciju, kas abus jauniešus vēl satuvināja, Diks juta sevī kaut kādu pārvērtību. Doma, ka ir kāds trešais, kaut arī sen aizmirsts, trešais, kas iejaucies viņa attiecībās ar Rozmariju, — tieši tas bija vajadzīgs, lai izsistu viņu no sliedēm, un viņš jau mocījās sāpēs un alkās, skumjās un izmisumā. Viņš spilgti iztēlojās roku pie Rozmarijas vaiga, straujo elpu, taisnās dusmas pie durvīm un neiegūstamo, noslēpumaino saviļņojumu aiz tām.

«Vai jums būtu kas pretī, ja es nolaistu aizkaru?»

«Lūdzu. Te nudien ir pārāk gaišs.»

Kolliss Klejs jau klāstīja par Ņūhavenas studentu biedrības politisko pārliecību tai pašā tonī, tikpat aizrautīgi. Diks krietni sen bija nopratis, ka Kolliss ir iemīlējies Roz-marijā, un viņam šī mīlestība likās neizprotama, savāda. Atgadījums ar Hillisu, acīm redzot, nebija ietekmējis viņa jūtas, ja nu vienīgi stiprinājis to patīkamo pārliecību, ka Rozmarijai «nekas cilvēcisks nav svešs».

— «Miroņgalvā» bija nepārspējami zēni, — viņš teica.

— Patiesībā citur jau nebija sliktāki. Ņūhavenā tagad ir tāds pieplūdums, ka diemžēl daudzi jānoraida.

«Vai jums būtu kas pretī, ja es nolaistu aizkaru?»

«Lūdzu. Te nudien ir pārāk gaišs.»

... Visai Parīzei cauri Diks brauca uz banku. Paņēmis čeku, viņš pārlaida acis garajai galdu rindai, prātodams, kam lai dod to noformēt. Apsēdies pie galda, kas bija klāts ar stiklu, viņš rakstīja ar pārspīlētu uzmanību, ik pa brīdim pārbaudīja spalvu, skaidri uzvilka katru burtu. Reizi viņš pacēla stingu skatienu pret pasta lodziņu, tad atkal pievērsās čekam un arī pats it kā sastinga.

Vēl arvien viņš nebija izšķīries, kam uzticēt čeku, kurš no šiem vīriem garajā rindā vismazāk nojaustu kļūmīgo stāvokli, kādā viņš atrodas, un kurš vismazāk būtu noskaņots uz izprašņāšanu. Lūk, Perinss, laipnais kungs no Ņujorkas, kurš neskaitāmas reizes bija viņu ielūdzis uz brokastīm Amerikāņu klubā; lūk, spānietis Kasasuss, ar kuru viņš mēdza aprunāties par kopīgiem paziņām, lai arī ar šiem paziņām jau gadu desmit nebija redzējušies; lūk, Muhhauss, kurš ik reizes apvaicājās, vai naudu viņš ņems no sievas rēķina vai no savējā.

Uzrakstījis uz pasaknīša summu un pavilcis tai apakšā divas svītras, beidzot viņš izšķīrās par Pīrsu — Pīrss bija gados jauns, un viņa priekšā nevajadzēs spēlēt komēdiju. Bieži gan vieglāk ir pašam to notēlot nekā vērot citus tēlojam.

Vispirms viņš paņēma savu pastu. Sieviete, kas izsniedza vēstules, ar krūtīm piespieda papīru, kurš grasījās nolidot uz grīdas. Diks nodomāja: cik atšķirīgas gan var būt sievietes un vīrieša kustības. Pagājis sāņus, viņš atvēra aploksni pēc aploksnes. Vācu firmas rēķins par septiņpadsmit psihiatrijas grāmatām, rēķins no Brentano grāmatvei-kala; vēstule no Bufalo, tēva rokraksts gads gadā kļuva grūtāk salasāms; atklātne no Tomi ja Barbana ar Fesas zīmogu un kaut kādām asprātībām; vēstules no diviem Cī-rihes ārstiem, abas vācu valodā; apšaubāms rēķins no kaut kāda apmetēja Kannās, rēķins no mēbeļu galdnieka, vēstule no medicīnas žurnāla izdevēja Baltimorā, daždažādi paziņojumi un ielūgums uz pagaidām maz pazīstama gleznotāja izstādi; tur bija arī trīs vēstules uz Nikolas vārda un viena viņam adresēta vēstule, kas jānodod Rozmarijai.

«Vai jums būtu kas pretī, ja es nolaistu aizkaru?»

Viņš lēnā solī virzījās uz Pīrsa galdiņa pusi, bet Pīrss

bija aizņemts ar kādu klienti, un Diks bija spiests griezties pie Kasasusa, kurš sēdēja turpat pie blakus galdiņa un bija brīvs.

—- Kā dzīvojam, Daiver? — Kasasuss sirsnīgi apvaicājās. Viņš piecēlās, viņa ūsas papletās sāņus reizē ar smaidu. — Nupat nesen mēs runājām par Fezerstonu un es atcerējos jūs . . . viņš, izrādās, tagad ir Kalifornijā.

Diks iepleta acis un mazliet pieliecās.

— Kalifornijā?

— Tā vismaz es dzirdēju.

Diks vēl arvien drebošā rokā turēja čeku; pievērsis tam Kasasusa uzmanību, viņš pagriezās pret PIrsa galdu un, tai brīdī uztvēris viņa skatienu, draudzīgi piemiedza aci — tas bija trīs gadus vecs joks, radies tolaik, kad PIrss bija iepinies kādas lietuviešu grāfienes tīklos. Pīrss, uztvēris joku, arī pasmīnēja, un šās mīmiskās scēnas laikā Kasasuss bija paguvis noformēt čeku, un nebija iegansta Diku vēl aizturēt, lai kādas bija viņa simpātijas pret klientu; viņš piecēlās un, pieturēdams pensneju, atkārtoja:

—' Jā, Fezerstons tagad ir Kalifornijā.

Tikmēr Diks bija paguvis ievērot, ka Perinss, kurš sēdēja pie paša pirmā galdiņa garajā rindā, sarunājas ar pasaules čempionu smagsvarā; no ieslīpus mestajiem Perinsa skatieniem Diks noskārta, ka viņš nolēmis to pasaukt un abus sapazīstināt, bet galu galā pārdomājis.

Ar pieredzi, ko bija guvis, bieži stāvēdams pie šī apstik-lotā kantorgalda, Diks tūdaļ uzminēja Kasasusa klusos nolūkus: viņš vispirms kārtīgi nopētīja atpakaļ atdoto čeku, tad paskatījās uz pirmo marmora kolonnu pa labi no baņķiera krēsla, centās izdibināt, kādas nopietnas problēmas tur tiek risinātas, pēc tam ņēmās pārkārtot spieķi, platmali un vēstuļu žūksni un beidzot atvadījās un gāja uz durvīm. Bagātīgām dzeramnaudām sen uzpirktais šveicars zināja, kas jādara, un to pašu mirkli arī taksometrs bija piebraukts ietves malā.

— Uz kinostudiju «Films Par Excellence» — tas ir tai mazajā ieliņā Pasijā. Brauciet līdz Porte de la Muette, tad es pateikšu, kā braukt tālāk.

Pēdējo četrdesmit astoņu stundu notikumi bija visu sajaukuši, pats viņš īsti nezināja, ko grib darīt. Pie Porte de la Muette viņš atlaida taksometru un kājām devās kinostudijas virzienā, bet, pienācis klāt, pārgāja pāri ielai. Arēji saglabādams cieņu — nevainojamajā uzvalkā katrs

sīkums bija elegants —, viņš tomēr jutās kā ietramdīts, vajāts dzīvnieks. Cieņu viņš atgūtu, vienīgi izsvītrojot pagātni, atmetot pēdējo sešu gadu sasprindzinājumu. Viņš nemierīgi klaiņāja pa kvartālu tāpat kā viens no aušīgajiem Tarkingtona romānu zaļknābjiem, aši pagriezās uz stūra, baidīdamies palaist garām Rozmariju, ja viņa pēkšņi iznāktu no studijas. Apkaime bija diezgan drūma. Blakus studijai viņš ieraudzīja izkārtni: «100 000 chemises» l. Vitrīna bija pilna ar krekliem, tie bija sakrauti kaudzē — ar kaklasaitēm, bez kaklasaitēm, uz pakaramā vai tīšuprāt nevīžīgi sadrapēti un nomesti vitrīnas apakšā: «100 000 chemises» — saskaitiet paši! Pāri ielai bija uzraksts «Papeterie», «Pâtisserie», «Solde» [17] [18] ... un Konstances Tolme-džas reklāma filmā «Déjeuner de Soleil» [19] un tālāk vēl pāris drūmu sludinājumu: «Vêtements Ecclésiastiques», «Déclaration de Décès» un «Pompes Funèbres» [20]. Dzīvība un nāve.

Diks saprata, ka tas, ko viņš patlaban dara, iezīmēs krasu lūzumu viņa dzīvē ... tas ir tik asā pretrunā ar visu, kas bijis līdz šim, pretrunā pat ar to iespaidu, kādu viņš varētu un gribēja atstāt uz Rozmariju. Rozmarijas acīs viņš vienmēr bijis korektuma paraugs... parādīdamies šeit, viņš jutās kā ielauzies svešā teritorijā. Bet šai Dika solī, no kura atteikties nebija viņa spēkos, izpaudās viņa īstā, dziļi apslēptā būtība; viņš citādi nevarēja, viņš bija šeit; manšetes cieši piegulēja, žaketes piedurknes atloks kā uzrocis apņēma manšeti, apkaklīte plastiski piekļāvās kaklam, rudie mati nevainojami apgriezti, rokā ādas mapīte kā modes frantam ... šurp viņu bija atvedis tas pats spēks, kas reiz to vīru, kurš nostājās baznīcas laukumā Ferarā maisa auduma kreklā, pelniem kaisītu galvu. Diks maksāja meslus tam, kas nav nedz aizmirstams, nedz izpērkams, nedz arī dzēšams.

9

N .

Pēc trīsceturtdaļstundas bija skaidrs, ka Rozmarija paguvusi nozust, kamēr viņš izstaigāja kvartālu, vai ari aizgājusi, iekams viņš vispār bija nokļuvis Pasijā. Viņš

iegriezās turpat mazajā stūra bistro, samaksāja par svina žetoniņu un, iespraucies nišā starp virtuvi un smirdīgo klozetu, piezvanīja uz Karaļa Džordža viesnīcu. Savas elpas ritmā nebija grūti jaust Čeina-Stouksa simptomus, bet, tāpat kā viss pārējais, arī tas tikai vēl saasināja paša pārdzīvojumus. Viņš nosauca vajadzīgo numuru un ilgi stāvēja klausuli rokā, tukšu skatienu vērdamies kafejnīcas puskrēslā, līdz beigu beigās sveša, sīka balstiņa atsaucās:

— Hallo!

— Šeit Diks... man bija jāpiezvana, es citādi nevarēju.

Klusums... tad viņa atbildēja droši, tai pašā noskaņā:

— Labi, ka piezvanījāt.

— Biju aizgājis jums pretī uz studiju .. . zvanu no bistro turpat pāri uz stūra. Domāju — sagaidīšu jūs un pavizināsimies pa Buloņas mežu.

— Biju ieskrējusi tikai uz brītiņu. Cik žēl!

Klusums.

— Rozmarij!

— Jā, Dik?

— Ar mani notiek kaut kas dīvains, tiklīdz sāku domāt par jums. Ja pusmūža vīrietis nekur vairs nerod miera un tas viss notiek mazas meitenes dēļ... kļūst sarežģīti.

— Līdz pusmūžam jums tālu, Dik... jūs esat pats jaunākais visā pasaulē.

— Rozmarij!

Atkal klusums. Pretī uz plaukta rindā saliktas indes pudeles, kādas vien pieejamas Francijā, gan mazāk kaitīgās: Otard, Sentdžeimsa rums, Marie Brizard, oranžādes punšs, Fernet Branca, Cherry Rocher un Armagnac.

— Jūs esat viena?

«Vai jums būtu kas pretī, ja es nolaistu aizkaru?»

— Ar ko gan lai es būtu kopā?

— Es pats nesaprotu, ko runāju. Tā vēlētos šobrīd būt ar jums.

Klusums, tad nopūta un atbildes čuksts:

— Man arī gribētos, lai jūs atrastos šeit, man blakus.

Viesnīcas istaba, noslēpusies aiz šiem tālruņa numura

cipariem; tur viņa guļ, un ik pa brīdim ieskanas gaudulīga dziesma:

Mans būsi tu, es — tava. Pie tējas galda divatā,

Viņš iedomāja vieglo pūdera kārtiņu virs iedeguma ... kad viņš Rozmariju skūpstīja, viņas piere ap matiem bija mikla; iedomāja spējo bālumu viņas vaigā, kad viņš noliecās, pleca izliekumu.

— Nē, tas nav iespējams, — viņš teica sev. Vēl mirklis — un viņš jau atradās uz ielas un soļoja Porte de la Muette virzienā vai arī uz pretējo pusi — mazā mapīte vienā rokā, otrā — spieķis ar zeltīto uzgali gluži kā kails zobens.

Rozmarija atkal apsēdās pie rakstāmgalda un pabeidza vēstuli mātei:

«... es redzēju viņu tikai īsu brīdi, man viņš likās neizsakāmi pievilcīgs. No pirmā mirkļa samīlējos (protams, Diku es mīlu daudz stiprāk, Tu taču saproti, ko es ar to gribu teikt). Jautājums par viņa nākamo filmu ir izlemts, viņš nekavējoties dodas uz Holivudu, un, man šķiet, arī mums nevajadzētu vilcināties. Bija atbraucis Kolliss Klejs. Viņš ir jauks, bet mēs tiekamies diezgan reti un tikai Dai-veru dēļ, tāpēc ka viņi nudien ir dievišķīgi, nekad vēl neesmu sastapusi tik brīnišķīgus cilvēkus. Šodien nejūtos gluži vesela, dzeru zāles, lai arī nav katrā ziņā nepieciešams. Šoreiz pietiks rakstīt, drīz tiksimies, tad arī izstāstīšu VISU! Tiklīdz saņem šo vēstuli, tā sūti telegrammu, nevis vēstuli, bet telegrammu, telegrammu! Vai Tu brauksi man pretī, vai man atgriezties kopā ar Daiveriem?»

Pulksten sešos Diks piezvanīja Nikolai:

— Vai tev ir kas īpašs padomā? — viņš vaicāja. — Varbūt pavadīsim vakaru klusu un mierīgi — viesnīcā paēdīsim un tad aiziesim uz teātri?

— Tev tā patiktu? Kā tu izlemsi, tā būs labi. Nupat piezvanīju Rozmarijai, viņa pusdienošot savā istabā. Pēc šā-rīta notikumiem mums visiem tāds nelāgs garastāvoklis.

— Man gan ne, — Diks iebilda. — Ja vien neesi pārāk nogurusi, kaut ko izdomāsim kopīgi. Citādi var iznākt tā, ka, aizbraukuši uz dienvidiem, vēl ilgi gudrojam, kā tas gadījās, ka ne reizi nebijām iegriezušies pie Bušē. Tomēr labāk nekā sēdēt mājās un nokauties ar drūmām domām ...

Tā viņam nevajadzēja sacīt. Nikola viņu pusvārdā pārtrauca:

— Drūmām domām?

— Par Mariju Vollisu.

Nikola bija ar mieru iet uz teātri. Viņiem abiem bija tāds nerakstīts likums: nekad nedrīkst ļauties nogurumam; un tik tiešām — dienas aizritēja gaišāk, arī vakaros bija savas tradīcijas. Ja dažkārt tomēr apsīka enerģija, visa vaina tika uzvelta pārējo gurdenumam un apnicībai. Kad abi bija saposušies — visā Parīzē grūti iedomāties vēl skaistāku pāri —, viņi klusiņām pieklauvēja pie Rozmari-jas durvīm. Atbildi nesagaidījuši, viņi nolēma, ka Rozma-rija iemigusi, nokāpa lejā un, Fukē bāra puskrēslā iebaudījuši vermutu un rūgtu alu, ienira siltajā, smaržpilnajā Parīzes naktī.

10

Nikola pamodās vēlu un pa sapņiem vēl kaut ko murmināja, iekams pavērās miega salipinātās, garās skropstas. Dika gulta bija tukša, un tikai pēc brīža viņa saprata, ka pamodusies no klauvējiena pie viesistabas durvīm.

— Entrez! — viņa iesaucās, bet atbildes nebija, tad viņa steigšus uzrāva rītatērpu un gāja atvērt. Aiz durvīm stāvēja policists, pieklājīgi paklanījies, viņš pārkāpa pāri slieksnim.

— Misters Afgans Norts — viņš ir šeit?

— Kurš? A-ā — nē, viņš aizbrauca uz Ameriku.

— Un tieši kad aizbrauca, madame?

— Vakar no rīta.

Policists nogrozīja galvu, tad jau straujākā ritmā pakratīja rādītājpirkstu.

— Vakar vakarā viņš bija Parīzē. Viņš te ir pasūtījis 1 numuru, pats gan vēl nav viesnīcā rādījies. Man ieteica aprunāties ar jums.

— Izklausās neticami... vakar no rīta mēs viņu pavadījām un iesēdinājām vilcienā.

— Lai nu būtu kā būdams, šorīt viņš ir manīts šeit. Pat dokumenti pārbaudīti. Par to varat nešaubīties.

— Jābrīnās gan! — viņa bija pavisam apjukusi.

Policists kaut ko pārdomāja. Diezgan glīts vīrietis, bet

no viņa nāca tāda nelaba dvaka.

— Tātad vakar vakarā jūs nebijāt ar viņu kopā?

— Nē taču!

— Mēs arestējām kādu nēģeri un esam pārliecināti, ka beidzot tas būs īstais.

— Jel ticiet, man nav ne mazākās nojausmas, par ko jūs runājat. Ja jūs interesē misters Ābrahams Norts, mūsu paziņa, un ja viņš vakar ir bijis Parīzē, tad mums par to nekas nav zināms.

Policists piekrītoši pamāja ar galvu un kodīja virslūpu, jo Nikolas atbilde, kaut arī neapmierināja, tomēr pārliecināja viņu.

— Bet kas tad ir noticis? — viņa jautāja.

Viņš noplātīja rokas, pavērdams sakniebtās lūpas. Pamazām viņš bija attapies, cik skaista ir Nikola, un viņa acis iemirdzējās.

— Parasts atgadījums, madame. Vasara, iebraucēju daudz. Misters Afgans Norts ir apzagts, viņš par to ziņojis policijai. Tas nelietis ir aizturēts. Tagad misteram Afganam Nortam ir jānāk uz iecirkni un jāapliecina, ka tas ir viņa apzadzējs, un jāiesniedz apsūdzība.

Nikola ciešāk ietinās rītasvārkā un, vēlreiz apgalvojusi, ka nekā nezina, izbeidza šo sarunu. Pagalam apmulsusi, viņa iegāja vannā un apģērbās. Pulkstenis jau rādīja pāri desmitiem, viņa piezvanīja Rozmarijai, bet tur neviens neatbildēja, tad viņa piezvanīja uz viesnīcas reģistratūru un pārliecinājās, ka Eibs tiešām te bijis šorīt pusseptiņos. Pasūtīto numuru gan vēl līdz šim neesot aizņēmis. Nikola apsēdās viesistabā un gaidīja Diku, varbūt viņš ko tuvāk pastāstīs; un tieši tai brīdī, kad, apnikusi gaidīt, viņa grasījās iet, piezvanīja no lejas.

— Pēc jums jautā misters Kroušovs, un nègre.

— Kādā lietā? — viņa noprasīja.

— Viņš pazīstot jūs un arī ārsta kungu. Cietumā atrodoties viņa draugs, visiem pazīstamais misters Frīmens. Tas esot pārpratums, un viņam katrā ziņā jātiekoties ar misteru Nortu, iekams pats vēl neesot saņemts ciet.

— Mums par to nekas nav zināms. — Nikola dusmās nosvieda klausuli, it kā ar šo klikšķi pielikdama punktu visai šai lietai. Līdz ar Eiba fantasmagorisko parādīšanos atkal Parīzē viņa saprata, cik ļoti tas viņu nomocījis ar savām izdarībām. Nolēmusi vairs par Eibu nedomāt, viņa aizbrauca pie modistes un nejauši tur sastapa Rozmariju; abas vēl izstaigāja Rivoli ielas veikalus, kur pārdeva mākslīgos ziedus un raibas krelles no krāsainām pērlītēm. Nikola palīdzēja Rozmarijai izvēlēties briljantu piespraudi

mātei, pāris lakatiņu un modernas etvijas, ko aizvest mājās uz Kaliforniju uzdāvināt kolēģiem. Dēlam Nikola nopirka veselu armiju grieķu un romiešu gladiatoru, samaksādama par tiem vairāk nekā tūkstoš franku. Un atkal abas tērēja naudu stipri atšķirīgi, un atkal Rozmarija nevarēja vien nojūsmot, cik labi tas padodas Nikolai. Nikola skaidri zināja, ka šķiežas ar savu naudu, turpretī Rozmarijai vēl joprojām bija tāda sajūta, ka nauda viņai brīnumainā kārtā aizdota, tāpēc ar to jāapietas ārkārtīgi piesardzīgi.

Bija patīkami tērēt naudu saulainā dienā lielā, svešā pilsētā un pašām justies veselām, ar veselīgu sārtumu sejā, staigāt, droši pastiept roku pēc kaut kā un solot ar paļāvību — kā sievietes, kas apzinās savu pievilcību.

Viesnīcā Diks viņas gaidīja jautrs un možs, kā jau rīta stundā, un, viņu ieraugot, Nikola un Rozmarija priecājās kā mazas meitenītes.

Tikko bija zvanījis Eibs, un noskaidojies, ka viņš patiešām ir Parīzē un kopš rīta kaut kur slapstās.

— Savu mūžu man nav bijusi tik ērmota un saraustīta telefonsaruna.

Diks bija sarunājies ne tikai ar Eibu, bet vēl vismaz ar cilvēkiem desmit. Un katrs no šīs izrādes statistiem bija sācis ar vieniem un tiem pašiem vārdiem:

— ... te kāds vēlas ar jums aprunāties, viņš saka, viņš tur nemaz neesot iejaukts . .. kas tur īsti ir?

— Ei, jūs tur, klusāk, nevar dzirdēt, viņš iepiņķējies kādā tumšā lietā un tagad nedrīkst mājās rādīties. Es personīgi domāju, ka... es personīgi domāju, ka viņam bija ... — Klausulē bija dzirdama tāda kā rīstīšanās, un tā arī palika nezināms, kādas bijušas runātāja personīgās domas.

Tad sekoja gluži cita rakstura piedāvājums:

— Es gribu griezties pie jums kā pie psihologa. — Nenoskaidrotā personība, tiklīdz bija pieteikusi šādu vizīti, galu galā raušus tika aizrauta prom no aparāta, un tā arī neizdevās griezties pie Dika nedz kā pie psihologa, nedz arī citā sakarībā. Tālāk saruna ar Eibu noritēja apmēram tā:

— Hallo!

— Nu?

— Kāpēc nu?

— Kas runā?

— Nu ... — Aprauti smiekli.

— Tūlīt iedošu klausuli.

Brīdi pa brīdim Diks sadzirdēja Eiba balsi, ko tūdaļ kāds atkal pārtrauca, jo sākās plūkšanās, klausule vairākkārt krita, tajā bija dzirdamas vienīgi aprautas frāzes: «Mister Nort, tā nedrīkst...» Tad kāds skarbā, noteiktā balsī teica:

— Ja jūs esat misteram Nortam draugs, tad brauciet šurp un gādājiet viņu no šejienes prom.

Tad, visus apvaldīdams, iejaucās pats Eibs, nopietns un smagnējs, ar lietišķuma pieskaņu balsī:

— Dik, manis dēļ te Monmartrā izcēlies cilšu naids vai rasu dumpis. Es tūlīt iešu izlaidīšu Frīmenu no krātiņa. Ja tur parādās kāds nēģeris, tas, kuram Kopenhāgenā pieder apavkrēma fabrika, — hallo, jūs mani dzirdat? — ja tur parādās ... — Un atkal klausulē tā pati daudzbalsīgā čērk-stoņa.

— Kā jūs nokļuvāt atpakaļ Parīzē? — Diks jautāja.

— Aizbraucu līdz Evrē un nolēmu sēsties lidmašīnā un atgriezties, lai varētu salīdzināt Evrē ar Sensulpisu. Es gribu teikt, mans nolūks nebija Sensulpisu atvest atpakaļ uz Parīzi, ne arī salīdzināt tās abas no baroka viedokļa. Pareizāk sakot, Senžermēnu. Dieva dēļ, uzgaidiet mirkli, es jūs savienošu ar chasseur *.

— Dieva dēļ, nevajag!

— Klausieties — vai Mērija labi aizbrauca?

— Jā.

— Dik, es gribu, lai jūs parunājat ar cilvēku ... nupat šorīt mēs iepazināmies, jūras virsnieka dēls, nav Eiropā ārsta, pie kura viņš nebūtu vests. Tūlīt visu izstāstīšu ...

Tai brīdī Diks nolika klausuli, izrādīdams gandrīz vai nepateicību; lai viņa dbmu dzirnas grieztos, bija vajadzīgs kaut viens vienīgs grauds, ko malt.

— Kādreiz Eibs bija tik jauks cilvēks, — Nikola stāstīja Rozmarijai. — Ļoti jauks. Sen, sen ... kad mēs ar Diku bijām tikko apprecējušies. Ja jūs viņu toreiz būtu pazinusi! Viņš dzīvoja pie mums mājās veselām nedēļām, un mēs gandrīz pat nemanījām viņa klātbūtni. Dažreiz viņš spēlēja, vienatnē stundām ilgi sēdēja bibliotēkā pie klavierēm, uzlicis klusinātāju. Mums toreiz bija tāda istabene — atceries, Dik? — tā domāja, ka Eibā iesēdies kāds nešķīsts gars. Bieži vien, kad viņa gāja pa gaiteni, Eibs, paslēpies aiz stūra, pēkšņi iebaurojās. Un šī viņa baurošana mums maksāja veselu tējas servīzi, mēs gan par to nedusmojām. [21]

Tik daudz jautrības ... un jau tik senos gados. Rozmarija ar skaudību iztēlojās šo jautrību, šo dīko dzīvi, kādas viņai pašai nekad nav bijis. Rozmarija gandrīz nezināja, kas ir vaļas brīdis, un prata to novērtēt — kā visi, kuriem šādu brīžu nekad nav. Brīvs brīdis viņai nozīmēja atpūtu, un viņai pat prātā nenāca, ka Daiveriem atpūtas miers ir tikpat svešs kā viņai.

— Kā viņš tā noklīda? — Rozmarija brīnījās. — Kā viņš sāka dzert?

Nikola papurināja galvu par zīmi, ka atsakās no atbildības. — Mūsdienās tik daudzi izcili cilvēki tā aiziet postā.

— Kad gan viņi nav gājuši postā? — Diks iejaucās. — Izcili cilvēki balansē uz robežas, jo citādi viņi nevar ... dažs iztur sasprindzinājumu, dažs neiztur.

— Iemeslam jābūt kaut kur dziļāk, — Nikola neatkāpās no sava viedokļa, viņai nepatika, ka, Rozmarijai dzirdot, Diks runā pretī. — Tādi mākslinieki kā, teiksim, kaut vai Fernāns ir nedomā alkoholā slīcināt savu talantu. Kāpēc tieši amerikāņi tā nodzeras?

Tik daudz būtu ko atbildēt uz šo jautājumu, un Diks nolēma to atstāt vispār bez atbildes, lai Nikolai paliek pārliecība, ka iebildums bijis nevietā. Pēdējā laikā pārlieku bieži Diks bija domās izteicis viņai aizrādījumus. Lai arī viņa acīs Nikola vēl arvien bija pati skaistākā, lai arī vēl arvien viņš atrada viņā visu, kas viņam bija vajadzīgs, viņš tomēr nojauta briestam konfliktu un, pats to neapzinādamies, jau diendienā rūdīja sevi un bruņojās cīņai. Viņš nebija radis izdabāt savām iegribām, un tobrīd, par to domādams, viņš jutās gandrīz kā bezgodis un mierināja sevi ar cerību, ka viņa attieksmē pret Rozmariju Nikola redz vienīgi daiļuma pielūgsmi. Vakar vakarā teātrī Nikola bija vēl īpaši uzsvērusi, ka Rozmarija patiesībā vēl ir bērns, — tātad jābūt piesardzīgam.

Trijatā viņi brokastoja lejā zālē, kur paklāji apslāpēja ik troksnīti, un viesmīļu steiga nekādi neatgādināja straujo fokstrota soli, kādā vēl nesen tie bija riņķojuši ap galdu, pie kura viņiem bija pasniegtas lieliskas pusdienas. Te bija tikai amerikāņu ģimenes, tās cita citu nopētīja un centās iesaistīt sarunā.

Kompānija pie blakus galda šķita neizdibināma. Kādu pārdesmit dāmu pulkā bija apsēdies ekspansīvs sekretāra tipa jauneklis ar laipnu, iztapīgu smaidu. Dāmas nebija ne jaunas, ne arī vecas, nenosakāmos gados, un vēl grūtāk

nosakāma bija viņu sociālā izcelsme; tomēr palika iespaids, ka viņas visas kaut kas vieno un viņas turas kopā daudz ciešāk nekā, teiksim, sievas, kad salasās bariņā, kamēr vīri aizņemti lietišķās apspriedēs. Un pats par sevi saprotams, daudz ciešāk nekā jebkura tūristu grupa.

Diks instinktīvi novaldījās, lai nepateiktu ironisku piezīmi, kas jau bija turpat mēles galā, un palūdza viesmīli painteresēties, kas viņas tādas.

— Varoņu mātes, — viesmīlis paskaidroja bez apdomāšanas.

Visi trīs klusītēm nopūtās; Rozmarijas acīs sariesās asaras. *

— Tās jaunās droši vien ir sievas, — Nikola teica.

Pāri vīna glāzei Diks vēlreiz paskatījās sānis — viņu apskaidrotajās sejās, cēlajā mierā, kas nolaidies pār viņām un pār šo telpu, Diks nomanīja senseno paaudžu Amerikas īsteno, cieņas pilno briedumu. Šīs sievietes, tālu ceļu mērojušas, lai brīdi kopā pasēdētu un apraudātu savus aizgājējus, skumtu par to, kas vairs nav atgūstams, — šīs sievietes restorāna zālē bija ienesušas kaut ko skaistu. Viens mirklis — un atgriezās bērnu dienas: Diks jāteniski uzsēdies tēvam uz ceļgala un auļo, visapkārt plosās vecās pasaules kaislības un dziņas. Gandrīz vai ar piespiešanos viņš pagriezās pret abām sievietēm, ar kurām sēdēja pie viena galda, un ielūkojās jaunajā pasaulē, kurā viņš dzīvoja un kurai ticēja.

«... Vai jums būtu kas pretī, ja es nolaistu aizkaru?» [22]

Eibs Norts vēl arvien bija Ričas hoteļa bārā, kur sēdēja kopš deviņiem rītā. Kad viņš tur ieradās meklēt patvērumu, visi logi bija līdz galam vaļā un platie saules stari izsūknēja putekļus no paklājiem un sēdekļiem, kas bija dūmu pievilkušies. Chasseurs joņoja pa gaiteņiem kā debess ķermeņi ēterā, atbrīvojušies no zemes atmosfēras slāņa. Dāmu bārs iepretī galvenajam bāram likās pavisam šaurs — grūti iedomāties, kā te pēcpusdienās var tikt galā ar viešņu pieplūdumu.

Pats slavenais Pols, concessionnaire, vēl nebija ieradies, bet Klods, aiz letes pārbaudīdams atlikušos krājumus, ar gluži attaisnojamu izbrīnu pārtrauca skaitīšanu, lai

samaisītu Eibam kaut ko tonizējošu. Eibs sēdēja uz soliņa, pret sienu atlaidies. Pēc pāris glāzēm viņš jutās možāks — jau tik možs, ka pat uzkāpa augšā frizētavā un noskuvās. Kad viņš atkal nokāpa zemē, Pols arī bija klāt, savu automobili, īpaša pasūtījuma modeli, aiz taktiskiem apsvērumiem viņš bija atstājis uz Kapucīniešu bulvāra. Eibs Polam no sākta gala bijis simpātisks, un viņš apsēdās pie galdiņa patērzēt.

— Šorīt man vajadzēja kāpt uz kuģa un doties pāri okeānam, — Eibs teica. — Es gribēju sacīt «vakar no rīta», ej nu sazini, kad īsti.

— Un kāpēc pārlēmāt? — Pols vaicāja.

Eibs padomāja, un iemesls beidzot atradās.

— Es lasu to romānu, ko žurnāls «Liberty» drukā turpinājumos, nākamajam numuram ir jāiznāk nupat šajās dienās, — ja es būtu uzkāpis uz kuģa, tas būtu palaists garām un savu mūžu es nebūtu dabūjis to izlasīt.

— Tam jābūt ārkārtīgi interesantam romānam.

— Kaut kas ba-a-aismīgs.

Pols piecēlās, klusībā nosmīnēja un vēl pastāvēja, atbalstījies pret krēsla atzveltni.

— Ja jūs no tiesas gribat braukt, mister Nort, rīt ar «Franciju» ceļā dodas divi jūsu paziņas... Slaims Pīrsons un misters ... nu, kā tad viņu sauc? Misters ... misters ... tūlīt atcerēšos ,.. tāds slaids, nesen bārdu sāka«audzēt.

— Jārdlijs, — Eibs viņu uzvedināja uz pareizām domām.

— Kā tad, misters Jārdlijs. Viņi abi brauks ar «Franciju».

Pols jau grasījās atkal stāties pie saviem pienākumiem, bet Eibs mēģināja viņu vēl aizturēt:

— Ja vien man nebūtu jābrauc caur Šerburu. Mana bagāža nogādāta tur.

— Bagāžu jūs saņemsiet Ņujorkā, — Pols teica, jau kāpdamies atpakaļ.

Mazpamazām Eibs atskārta, ka šajā ierosinājumā ir sava loģika, un ap sirdi kļuva pavisam silti: ir taču pasaulē vēl kāds cilvēks, kas rūpējas par viņu vai, pareizāk sakot, par to, lai vēl paildzinātu šo bezatbildības stāvokli.

Tikmēr bārā bija iegriezušies vēl citi apmeklētāji. Vispirms parādījās slaids dānis, kaut kur nejauši Eibs ar viņu bija agrāk ticies. Dānis izvēlējās galdiņu pie pretējās sienas, un Eibam tūlīt bija skaidrs, ka dānis te noenkurojas uz visu dienu, te viņš iedzers, ieturēs brokastu, apmainīsies domām ar gadījuma rakstura paziņām, tepat izlasīs avīzes. Eibam pēkšņi radās vēlēšanās viņu pārspēt, uzkavējoties vēl ilgāk. Ap vienpadsmitiem cits pēc cita ienāca bikli stu-dentiņi, it kā nebūtu vēl īsti izšķīrušies par šādu soli. Tas bija ap to laiku, kad viņš bija palūdzis chasseur, lai piezvana Daiveriem; kamēr dabūja savienojumu, Eibam uzradās vēl citi draugi, arī tos viņš nolēma iesaistīt sarunā, katru pie sava aparāta, — kņada bija neiedomājama. Brīdi pa brīdim viņa atmiņā atausa tāds fakts, ka ir taču jāiet un jāizlaiž Frīmens no krātiņa, tomēr viņš atgainījās no jebkuriem faktiem kā no nelabiem murgiem.

Ap pulksten vieniem bārs bija stāvgrūdām pilns; šai elles troksnī un juceklī viesmīļi darīja, kas viņiem bija darāms, klientiem spaidu kārtā iegalvodami, cik ir izdzerts un cik par to pienākas.

— Tātad divi viskiji ar sodu ... un vēl viens... divi martīni un trešais ... sev jūs nekā nepasūtījāt, mister Kvo-terlij ... toties divas reizes pa trim. Kopā septiņdesmit pieci franki, mister Kvoterlij. Misters Šefers nekā cita neesot pasūtījis — pēdējais bija viskijs jums... Mans pienākums ir izpildīt... ļoti pateicos.

Visā šai jezgā Eibs bija palicis bez krēsla; viņš stāvēja, viegli līgodamies, un runājās ar nule iemantotajiem draugiem. Mazs terjeriņš luncinādamies ar savu siksnu bija sapinis Eibam kājas, bet palaimējās paša spēkiem, bez liekiem satraukumiem kaut kā atpiņķēties, un šai sakarībā teiktās atvainošanās runas vairs nebija pārklausāmas. Nekavējoties Eibs tika lūgts sēsties pie brokastgalda, bet viņš aizbildinājās ar nevaļu, esot vēl kaut kas kārtojams. Un tūlīt arī atvadījās ar tādu izsmalcinātu alkoholiķa galan-tumu, kāds iemantojams ar gadiem un piemīt vēl cietumniekiem vai ilggadējiem sulaiņiem, — pagriezās un ieraudzīja, ka bārā tracis ir norimis tikpat spēji, kā bija sācies.

Pie pretējā galdiņa dānis ar saviem pudeles brāļiem jau brokastoja. Arī Eibs pasūtīja brokastis, bet gandrīz tām nepieskārās. Viņš labu brīdi vēl sēdēja laimes jutoņā, jo atkal bija nokļuvis pagātnē. Paši skaistākie bijušie mirkļi alkohola miglā pārvērtās par šodienu, it kā tas viss vēl turpinātos un turpināsies priekšdienās, turpināsies vienmēr.

Ap četriem pie Eiba galdiņa pienāca chasseur.

— Pēc jums jautā kāds krāsainais, vārdā Petersons, Zils Petersons.

— Ak dievs! Kā viņš mani atradis?

— Es viņam neteicu, ka esat šeit.

— Kurš tad būs pateicis? — Eibs gandrīz sakņupa pār glāzēm, bet pēdējā mirklī savaldījās.

— Viņš esot apstaigājis visus amerikāņu bārus un hoteļus.

— Sakiet, ka manis šeit nav... — Kad chasseur jau pagriezās, lai ietu, Eibs vaicāja: — Vai viņu šeit laidīs iekšā?

— Tūlīt pajautāšu.

Uzklausīdams chasseur jautājumu, Pols atskatījās pār plecu un papurināja galvu, bet, ieraudzījis Eibu, pats pienāca klāt:

— Piedodiet, mister Nort, es nevaru atļaut.

Eibs ar pūlēm uzslējās kājās un izgāja ārā uz Rue Cambon.

12

Miniatūro ādas mapīti rokā Ričards Daivers iznāca no septītā iecirkņa, atstājis Marijai Vollisai zīmīti ar parakstu «Dikol» — tā savu jūtu plaukumā abi ar Nikolu viņi bija parakstījuši pazīstamajiem sūtītās vēstulītes —, un devās uz kreklu darbnīcu, kur viņam pievērstā uzmanība nebija īsti proporcionāla pasūtījuma cenai. Viņam bija kauns no šiem nabaga angļiem, kuriem bija devis tik rožainas cerības ar savām nevainojamām manierēm, ar savu ārieni, atstādams iespaidu, it kā viņa kabatā atrastos atslēga uz pašu leiputriju, neērti bija likt drēbniekam par sprīdi tālāk pa-spraust ieloci piedurknes zīdā. No darbnīcas viņš taisnā ceļā devās uz Krijona bāru, izdzēra tasīti kafijas un divus džinus slaidajās glāzēs.

Ienākot no āra, viesnīcas vestibils likās pārdabiski spoži apgaismots, prom iedams, viņš saprata: tas tāpēc, ka metās jau tumsa. Vējš bija sadzinis mākoņus, jau ap četriem iestājās krēsla, Elizejas laukos griezdamās un čaukstēdamas nobira pa retai lapai. Zem arkādes divus kvartālus pa Rivoli ielu Diks nosoļoja līdz bankai, kur paņēma pastu. Kad viņš iekāpa taksometrā un brauca atpakaļ uz Elizejas laukiem, pret mašīnas jumtu jau pakšķēja lietus lāses, un viņš sēdēja tumsā viens ar savu mīlestību.

Nupat vēl — pulksten divos Karaļa Džordža viesnīcas gaitenī Rozmarijaš skaistums bija nobālējis blakus Nikolas skaistumam, tāpat kā grāmatas ilustrācijā meitenes skaistums nobāl blakus Leonardo sievietes skaistumam. Diks joņoja lietū kā izbijies, kā nelabā apsēsts, krūtīs plosījās vairāku un dažādu cilvēku kaislības, un viņš nezināja, kā tās apklusināt.

Rozmarija atvēra durvis; ko viņa tai brīdī pārdzīvoja, to zināja tikai viņa pati. Kā dažkārt mēdz sacīt — «ar mulsumu sirdī» ... Aizskrējušas divdesmit četras stundas, viss vēl bija tā samezglojies, un velti viņa pūlējās kaut ko apjaust šai haosā, it kā liktenis būtu krāsainie saliekamie bilžu klucīši... jāsameklē viss labais, jāsameklē cerības, jāsaver uz viena diedziņa viss: Diks, Nikola, māte, režisors, ar kuru vakar bija tikusies, un tad jālaiž caur pirkstiem kā lūgšanu krelles.

Kad Diks pieklauvēja, viņa, tikko pārģērbusies, stāvēja pie loga un skatījās, kā ārā līst, mēģinādama atcerēties kādas vārsmas rindas un iztēlodamās, kā Beverlihilā ūdens skrien pa notekām. Viņa atvēra durvis un ieraudzīja Diku kā dievišķā formā izlietu statuju, mūžīgu un nemainīgu, kādi jaunajiem vienmēr šķiet cilvēki jau gados. Bet, tiklīdz Diks paskatījās uz Rozmariju, tā viņu neviļus pārņēma vilšanās. Pagāja vēl mirklis, un viņš no jauna redzēja viņas smaida nepiesardzīgo burvību, viņas augumu, kur līdz pēdējam milimetram viss bija veidots tā, lai atgādinātu pumpuru un tomēr jau apsolītu ziedu. Pa vannas istabas pusviru durvīm bija redzams paklājiņš ar viņas mitro pēdu nospiedumiem.

— Mis Televīzija, — viņš pateica ar vieglumu, ko pats nesajuta. Cimdus un mapīti viņš nolika uz tualetes galdiņa, spieķi atslēja pret sienu. Spītīgais zods neļāva skumju rievām ievilkties ap lūpām, raidīdams tās augšup līdz pierei, līdz acu kaktiņiem, gluži tāpat kā bailes, kas citiem nav jāredz.

— Nāciet šurp, sēdieties man klēpī, — viņš klusām teica, — tā jūsu brīnišķās lūpas būs tuvāk..

Viņa paklausīja, pienāca, apsēdās, un, kamēr aiz loga lietus lāses pilēja arvien gausāk — pakš, pa-a-akš, — viņas lūpas skāra salto, brīnumaino dievekli, ko pati savā iztēlē bija radījusi.

Tad viņa apbēra viņu ašiem, aprautiem skūpstiem. Un ikreiz, kad viņa noliecās, viņš nevarēja vien nobrīnīties par viņas neparasti samtaino ādu; tā dažkārt, sastopoties vaigu vaigā ar skaistumu, cilvēkā mostas pašas skaidrākās jūtas, — varbūt tāpēc viņš arvien biežāk iedomāja Nikolu, kas atradās tepat pāris soļu tālāk aiz gaiteņa pretējām durvīm, un apzinājās, ka ir atbildīgs par viņu.

— Lietus pārstājis, — viņš teica. — Redzat, jumts jau nožuvis saulē.

Rozmarija piecēlās un, noliekusies pie viņa, pateica vispatiesākos vārdus, kādus jebkad bija viņam teikusi:

— Kā mēs abi protam tēlot]

Viņa piegāja pie tualetes galdiņa, un brīdī, kad viņa paņēma suku, lai sakārtotu matus, pie durvīm klauvēja — paklusu, bet uzstājīgi.

Viņa sastinga aiz pārbīļa; tad vēl viens klauvējiens, jau skaļāks, un, pēkšņi atskārtusi, ka durvis nav pieslēgtas, Rozmarija žigli pārlaida suku pār matiem, pamāja Dikam, kas, paguvis nogludināt krokas gultas pārsegā, uz kura abi bija sēdējuši, jau devās uz durvīm un teica mierīgā, gluži dabiskā balsī:

— ... ja jums nav vēlēšanās šovakar iziet, tā arī teikšu Nikolai, un pēdējo kopīgo vakaru aizvadīsim mājās klusumā.

Šāda piesardzība bija lieka, tie, kas stāvēja aiz durvīm, bija tā pārņemti paši ar saviem uztraukumiem, ka tikpat nekā nemanītu, jo nekas šeit neattiecās tieši uz viņiem. Aiz durvīm stāvēja Eibs, divdesmit četrās stundās novecojis par vairākiem gadiem, un kāds pārbijies tumšādains cilvēks, kuru Eibs stādīja priekšā kā misteru Petersonu no Stokholmas.

— Viņš ir nokļuvis šausmīgā situācijā, un vainīgs esmu es, — Eibs teica. — Mēs atnācām pēc padoma.

— Iesim manā istabā, — Diks sacīja.

Eibs uzstāja, lai arī Rozmarija nāk līdzi, un visi devās pāri gaitenim uz Daiveru apartamentu. Pats pēdējais gāja 2ils Petersons, korekts un pieklājīgs nēģeris, kurš zina savu vietu, — pierobežas štatu republikāņu ideāls.

Kā noskaidrojās, Petersons bijis nejaušs liecinieks strīdam, kas todien rīta agrumā izcēlies kaut kur Monparnasā, viņš bija devies Eibam līdzi uz policijas iecirkni un nolie-cinājis, ka redzējis kādu nēģeri izraujam Eibam no rokām tūkstošfranku zīmi, un tagad vajadzēja noskaidrot, kas ir šis .nēģeris. Eibs un Žils Petersons policista pavadībā atgriezās bistro un tūlīt it kā sazīmēja noziedznieku, pēc stundas gan izrādījās, ka šis nēģeris iegriezies krodziņā tikai pēc tam, kad Eibs jau bijis gabalā. Policija šo lietu

vēl vairāk samežģīja, arestējot nēģeri Frīmenu, pazīstamā restorāna turētāju, kurš bija tur ieskrējis tikai uz brītiņu un pavisam agri, kad alkohola migla vēl nebija tā sabiezējusi. īstais vainīgais, — viņa draugi, starp citu, apgalvo, ka no Eiba viņš paņēmis tikai piecdesmit franku, ko samaksāt par Eiba paša pasūtītajiem dzērieniem, — nupat nesen esot atkal parādījies pie apvāršņa un visai draudīgā misijā.

Vārdu sakot, stundas laikā Eibs ticis iejaukts Latīņu kvartāla iemītnieku — viena afroeiropieša un trīs afro-amerikāņu privātajā dzīvē, sirdsapziņā un kaislībās. Kā viņš no tā visa izķepurosies, nebija pat noskāršams, un visa diena bija pagājusi kaut kādos nēģeru murgos, — tur, kur vismazāk to varētu sagaidīt, pēkšņi aiz kāda stūra rēgojās sveša nēģera seja, telefona klausulē ik pa brīdim atskanēja uzstājīgas nēģeru balsis.

Pašam Eibam tomēr izdevās izlocīties no viņiem visiem, tikai Žils Petersons neatstājās. Petersons bija nokļuvis gandrīz vai tādā situācijā kā tas draudzīgais indiānis, kurš baltajam cilvēkam sniedzis palīdzīgu roku. Nēģeri, kas šai jezgā bija dabūjuši ciest, dzinās pakaļ ne tik daudz Eibam kā Petersonam, ko uzskatīja par nodevēju, un Petersons ne soli neatkāpās no Eiba, cerēdams uz viņa aizbildnību.

Petersonam Stokholmā piederējusi neliela apavu krēma fabrika, tagad viņš bija izputējis, palikusi vairs tikai krēma recepte un darba rīki, ko varēja sakravāt nelielā kastē; nupat šorīt uzradies aizbildnis bija nosolījies izgādāt viņam darbu Versaļā. Kādreizējais Eiba šoferis tur strādāja par kurpnieku, un Eibs bija izsniedzis Petersonam divsimt franku uz paredzamo ienākumu rēķina.

Rozmarija ar pretīgumu noklausījās visas šīs nejēdzības; lai te saskatītu kaut ko smieklīgu, bija vajadzīga kāda īpaša, parupja humora izjūta, kuras viņai pietrūka. Šis sīkais vīrelis ar savu portatīvo fabriciņu, viņa blēdīgās ačeles, kas aiz pārbīļa ik pa brīdim izbolījās tā, ka bija redzami vienīgi baltumu pusloki, un Eibs, seja izburbusi, cik nu tas iespējams ar viņa kalsnumu un stūrainajiem vaibstiem, — tas viss viņai bija kaut kas tāls, kā nelaba sērga.

— Dodiet kaut kādas izredzes palikt dzīvam, cita nekā es neprasu, — Petersons teica skaidrā un tai pašā reizē nedabiskā intonācijā, kas raksturīga koloniju iedzīvotājiem. — Mana metode ir vienkārša, mana recepte ir tik laba, ka

mani izputināja, izēda no Stokholmas, jo es nebiju ar mieru atdot šo recepti.

Diks pieklājīgi viņu nopētīja, interese — tiklīdz pamodās, tā zuda, un viņš pagriezās pret Eibu.

— Jūs brauciet uz citu viesnīcu un liecieties uz auss. Kad būsiet kārtīgi izgulējies, misters Petersons ieradīsies pie jums un varēsiet sarunu turpināt.

— Bet saprotiet taču, kādās nepatikšanās viņš iekūlies, — Eibs teica.

— Es pagaidīšu vestibilā, — Petersons smalkjūtīgi iebil-dās. — Varbūt nav tik ērti šīs problēmas apspriest manā klātbūtnē.

Mazliet pārspīlēti paklanījies pēc franču parašas, viņš izgāja. Eibs uzsvempās kājās tik gausi kā aizelsusies lokomotīve.

— Šodien diez kādu līdzjūtību laikam nesagaidīšu.

— Līdzjūtību varbūt, atzinību — nekādā ziņā, — Diks atbildēja. — Es iesaku pazust no šīs viesnīcas... pa bāra durvīm, ja jums tīk. Dodieties uz «Chambord» vai uz «Ma-jestic», ja jums nepieciešama glaunāka apkalpošana.

— Vai drīkstu palūgt ko dzeramu?

— Nav ne piliena, — Diks meloja.

Eibs rezignēti atvadījās no Rozmarijas, saknieba drebošās lūpas, ilgi nelaida vajā viņas roku, velti pūlēdamies izteikt kādu frāzi.

— Jūs esat vis ... viena no vis ...

Rozmarijai bija žēl šā vīra un arī pretīgi, Eiba lipīgajām rokām pieskaroties, viņa tomēr pieklājīgi pasmaidīja, it kā viņai nebūtu nekas neparasts aprunāties ar cilvēku, kuram mēle lāgā neklausa. Bieži pret piedzērušajiem mēs izturamies ar tādu dīvainu cieņu, apmēram tāpat kā atpalikušas tautas izturas pret ārprātīgajiem. Ar cieņu, nevis ar piesardzību. Cilvēks, kuram atteikušies darboties bremzējošie centri un kurš ir spējīgs uz visu, iedveš tādu kā bijību. Protams, vēlāk mēs piespiežam viņu norēķināties par šo mirkli pārākuma apziņas, par lielummāniju. Eibs vēl pēdējoreiz lūkoja iežēlināt Diku:

— Bet, ja es aizvākšos uz citu viesnīcu, kārtīgi vannā izsautēšos un tad pārlaidīšu vēl pāri ar skrāpi, brītiņu no-snaudīšu un atkaušos no visiem šiem senegaliešiem, — vai drīkstēšu pievakarē atnākt, vai ļausiet pasēdēt pie kamīna?

Diks pamāja, ne īsti piekrizdams, drīzāk zobgalīgi un teica:

— Jūs pārvērtējat savas pašreizējās iespējas.

— Ja Nikola būtu šeit, viņa mani pat ielūgtu.

— Tad nāciet arī. — Izņēmis no ceļasomas, Diks uzcēla uz galda kasti, pilnu ar kartona kvadrātiņiem, uz kuriem bija uzspiesti burti.

— Varat nākt, ja esat ar mieru spēlēt anagrammas.

Eibs ieskatījās kastē ar manāmu riebumu, it kā viņam

kāds būtu piedāvājis šos papīrus apēst auzu putras vietā.

— Kas tās par anagrammām? Vai šodien vēl nav diezgan visādu ērmu ...

— Tā ir mierīga spēle. No burtiem jāsaliek vārds... jebkurš, vienīgais izņēmums ir vārds «alkohols».

— Arī šo vārdu var salikt, uz galvošanu. — Eibs iegrūda kastē roku līdz elkonim. — Nekas, es atnākšu un salikšu vārdu «alkohols».

— Jūs drīkstat nākt ar vienu noteikumu — ja spēlēsiet anagrammas.

Eibs skumīgi nogrozīja galvu.

— Ja jūs uz to pastāvat, tad nav vērts... ko es te meklēšu, te es neiederēšos. — Viņš pārmetoši pazibināja pirkstu pret Diku. — Tikai neaizmirstiet, ko teicis Džordžs Trešais: «Kad Grants būs piesūcies, kā man gribētos, lai viņš saplosa visus pārējos ģenerāļus!»

Zeltbrūnām, bezcerīgām acīm vēl iesānis paskatījies uz Rozmariju, viņš aizgāja un vieglāk uzelpoja, ieraudzījis, ka Petersona gaitenī vairs nav. Kā izraidīts bezpajumtnieks viņš brauca atpakaļ uz bāru vēlreiz Polam noprasīt, kā sauc to kuģi.

13

Tiklīdz viņš bija izgrīļojies laukā pa durvīm, Diks un Rozmarija piekļāvās viens otram. Pāri viņiem klājās Parīzes putekļi, bet cauri šiem putekļiem viņi sajuta viens otru — Dika pildspalvas gumijoto uzmavu, liego, smaržīgo siltumu ap Rozmarijas kaklu un pleciem. Vēl mirklis — un Dikam nekas cits vairs neeksistēja; vispirms atgriezās īstenībā Rozmarija.

— Man jāiet, jaunekli, — viņa teica.

Mulso skatienu no Dika neatrāvusi, viņa kāpās atpakaļ arvien tālāk, līdz beidzot nozuda aiz durvīm, — jau

karjeras sākumā viņa bija iemanījusies tā aiziet, un neviens režisors nebija mēģinājis uzplīties.

Viņa atvēra savas istabas durvis un tūlīt piegāja pie rakstāmgalda, pēkšņi atcerējusies, ka atstājusi uz galda pulksteni. Turpat tas bija; kamēr viņa mauca to rokā, acis pārslīdēja nepabeigtajai vēstulei; ik dienas viņa rakstīja mātei, un pēdējais teikums jau bija izdomāts. Viņa tā mierīgi stāvēja, un pamazām radās sajūta, ka istabā viņa nav viena.

Cilvēka mājoklī vienmēr atrodas priekšmeti, kas tikko jaušami lauž gaismas starus: lakotas mēbeles, vairāk vai mazāk uzspodrināts misiņš, sudrabs un ziloņkauls, un neskaitāmi gaismēnas uztvērēji, kuri mums pat prātā neienāk: gleznu ietvaru šķautnes, zīmuļu smailie gali, pelnu trauka mala, kristāla vai porcelāna nieciņi; visa šī refrakcija iedarbojas uz īpaši jutīgo tīklenes daļu un tiem asociatīvajiem centriem zemapziņā, kuri kaut ko regulē mūsu uztverē tāpat kā optiskie stobri binoklī, kas ir tikai jāpabīda — un kļūst skaidri saskatāms tas, kas nupat vēl bija izplūdis bezveida plankumā. Varbūt tieši tā izskaidrojamā Rozmarijas sajūta, ka istabā kāds ir, iekams viņai tāda doma radās. Bet, tiklīdz tā bija radusies, viņa spēji apsviedās — gluži kā baleta figūrā — un ieraudzīja savā gultā mirušu nēģeri.

Šausmās viņa iekliedzās, vēl neaizkabinātā aproce ar visu pulksteni atsitās pret galdu; pirmajā brīdī viņai bija iešāvusies prātā negudra doma, ka tas ir Eibs Norts. Viņa metās uz durvīm un prom pa gaiteni.

Diks patlaban kārtoja savu garderobi, viņš bija rūpīgi apskatījis tai dienā valkātos cimdus un iesviedis tos ceļasomas stūrī, kur bija vesela kaudze jau lietotu cimdu. Svārki un veste bija ielikti skapī uz pakaramā, uz trešā pakaramā viņš uzlika kreklu — tā bija viņa paša izgudrota metode. «Var uzģērbt jau valkātu kreklu, bet saburzītu nekādā gadījumā.» Nikola arī bija pārnākusi un pašlaik izkratīja papīrgrozā saturu no kāda priekšmeta, ko Eibs bija lietojis par pelnutrauku, kad Rozmarija iedrāzās istabā.

— Dik! Dik! Nāciet ātrāk!

Pāri gaitenim Diks ieskrēja viņas istabā. Notupies viņš pielika ausi pie Petersona sirds, pataustīja pulsu — līķis vēl nebija atdzisis, seja, kas, dzīvam esot, bija pazemīga un nobijusies, nāvē kļuvusi trula un ļauna, padusē iežmiegta darba rīku kaste, kurpe nokarājās pār gultas

malu un sen nebija spodrināta, zole izdilusi caura. Franču likums aizliedz pieskarties līķim. Diks tomēr mazliet pacēla Petersona roku, lai apskatītos, — jā, uz zaļā pārklāja bija plankums, asinis droši vien izsūkušās cauri un arī segā bus traips.

Diks aiztaisīja durvis un brīdi apsvēra; gaitenī bija dzirdami piesardzīgi soļi, un tad Nikola sauca viņa vārdu. Viņš pavēra durvis un čukstus teica:

— Noņem pārklāju un segu no manas gultas un nes šurp... bet uzmanies, lai kāds neierauga. — Pamanījis viņas sejā saspringtu izteiksmi, viņš vēl piebilda: — Tu neuztraucies, nekas jau nav noticis... tikai kaut kādi melnie sakāvušies.

— Nenoņemies te ilgi.

Diks pacēla līķi, tas bija kā izkaltis no mūžīgās badošanās. Viņš turēja to tā, lai asinis no brūces tecētu noslepkavotā drēbēs. Nolaidis to uz grīdas, viņš norāva gultas pārklāju un virsējo segu un, pavēris durvis spraugā, ieklausījās: kaut kur aiz stūra nošķindēja trauki, kāds skaļā balsī godbijīgi laipni noteica: «Mērci, Madame,» — bet viesmīlis devās pretējā virzienā, uz dienesta kāpnēm. Diks un Nikola gaitenī žigli apmainījās ar savīstītajām segām; uzklājis Rozmarijas gultai tīru pārsegu, Diks, sviedriem noplūdis, nostājās istabas vidū un vēl apdomāja. Pēc paviršas līķa apskates divi jautājumi bija kļuvuši pilnīgi skaidri: vispirms, Eibam naidīgais nēģeris būs sekojis pa pēdām draudzīgajam nēģerim, ieraudzījis viņu gaitenī un, kad tas izmisumā meklējis patvērumu Rozmarijas istabā, dzinies pakaļ un tur viņu noslepkavojis; otrkārt, ja notikumi ies savu dabisko gaitu, tad nav pasaulē likuma, kas spētu Rozmariju pasaudzēt no neslavas.,. bet tinte taču vēl nebija nožuvusi uz jaunā kontrakta, kur bija paredzēts, ka viņai jāpaliek tai pašai naivajai «Papiņa mīļajai meitai», pret kuru nevienam nav ne mazāko iebildumu.

Dīks, nevilšus izdarījis žestu, it kā uzrotītu piedurknes, kaut arī bija izmeties apakškreklā, kuram piedurkņu nemaz nebija, noliecās pār līķi. Parāvis to aiz žaketes pleciem uz augšu, viņš ar papēdi atgrūda vaļā durvis un izvilka to ārā gaitenī, kur atbilstošā pozā atstāja guļam. Ienācis atpakaļ Rozmarijas istabā, viņš rūpīgi noglauda grīdas plīša paklāja uzkārsumu. Tad aizgāja uz savu numuru, nocēla klausuli un palūdza, lai viņu savieno ar viesnīcas pārvaldnieku un saimnieku.

— Misters Makbets? ... Šeit ārsts Daivers ... ļoti nopietnā lietā. Vai mūsu sarunu kāds nenoklausīsies?

Labi, ka viņš bija īpaši papūlējies nodibināt ar misteru Makbetu draudzīgas attiecības. Kaut vienu reizi kāds labums no tā, ka viņa šarms tik vieglprātīgi tiek dāļāts katram.

— Nupat iznācām no numura un ieraudzījām noslepkavotu nēģeri... gaitenī... nē, nē, civilās drēbēs. Uzklausiet mani... es nolēmu jums piezvanīt, jo diezin vai jums būtu patīkami, ja kāds no šī stāva iemītniekiem uzskrietu virsū līķim. Protams, es jūs palūgšu gādāt, lai mans vārds nekur netiek minēts. Negribu krist par upuri franču birokrātiem un tikai tāpēc, ka man palaimējās šo līķi ieraudzīt pirmajam.

Cik aizkustinoša cieņa pret viesnīcas reputāciju! Pirms divām dienām misters Makbets pats ar savām acīm bija pārliecinājies par šo ārsta Daivera savdabību, tāpēc viņa versiju pieņēma bez kādām ierunām.

Pēc minūtes misters Makbets bija augšā, un vēl pēc minūtes arī žandarms bija klāt. Tikmēr Makbets bija paguvis Dikam pačukstēt:

— Varat būt mierīgs, neviena viesa vārds nekur nefigurēs. Esmu bezgala pateicīgs par jūsu pūlēm.

Misters Makbets nekavējoties attiecīgi rīkojās, un šādas izrīcības būtība bija tikai noģiedama un uz žandarmu atstāja tādu iespaidu, ka viņš — vai nu aiz neērtības, vai aklas skaudības satracināts — ūsas vien raustīja. Viņš automātiski pierakstīja galvenos datus un pa tālruni darīja tos zināmus iecirknim. Tikmēr ar izveicību, ko Žils Petersons, pats būdams biznesmenis, būtu pratis novērtēt, mirstīgās atliekas tika ienestas neaizņemtā luksusnumurā vienā no elegantākajiem hoteļiem pasaulē.

Diks atgriezās savā salonā.

— Ko tas viss nozīmē? — Rozmarija iekliedzās. — Vai Parīzē amerikāņiem tā pieņemts — nemitīgi šaut citam uz citu?

— Patlaban, cik man zināms, ir medību sezona, — viņš atbildēja. — Kur Nikola?

— Šķiet, ka tualetes istabā.

Rozmarija raudzījās viņā kā dieveklī, viņš taču bija viņu izglābis. Iedomājot vien postu, kas būtu varējis viņu pie-

meklēt, sāka rādīties visādi rēgi, kamēr viņa neprātīgā pielūgsmē klausījās Dika stingrajā, drošajā, laipnajā, nomierinošajā balsī. Ļaudamās savām dvēselīgajām un fiziskajām tieksmēm, viņa bija gatava brāzties viņam pretī, bet nepaguva, kaut kas cits bija saistījis Dika uzmanību: atgrūdis vaļā guļamistabas durvis, viņš steidza uz tualetes istabu. Un tad arī Rozmarija dzirdēja: saraustīts, ne jau vairs cilvēka balss kliedziens lauzās cauri visiem atslēgu caurumiem un durvju spraugām, arvien skaļāks un skaļāks, atkal kļūdams biedējoši reāls šā apartamenta sienās.

Iedomājusies, ka Nikola tualetes istabā ir pakritusi un sasitusies, Rozmarija sekoja Dikam. Iekams viņš pastūma viņu atpakaļ un paguva aizsprostot durvis, Rozmarija ieraudzīja pavisam ko citu.

Notupusies uz ceļiem, vannas malā ieķērusies, Nikola zvalstījās uz vieniem, uz otriem sāniem.

— Tu atkal esi klāt! — viņa brēca. — Kāpēc tu traucē mani šeit, vienīgajā vietā pasaulē, kur es varu būt viena... kāpēc tu nāc šurp un vēl nes to asinīm notašķīto pārsegu! Gribi, lai es tajā ietinos ... es nekaunos, man tikai ļoti žēl. Pie Cīrihes ezera pirmajā aprīlī, māņu dienā, mums bija sarīkojums, visi nelgas bija saradušies, arī es gribēju ievīstīties pārsegā, bet man neļāva ...

— Nomierinies!

— ... un tā es sēdēju tualetes istabā, un man atnesa domino tērpu un teica, lai ģērbjot to pašu. Es uzģērbu. Ko citu man bij darīt?

— Nomierinies, Nikol!

— Es necerēju, ka tu mani iemīlēsi... jau bija par vēlu ... tikai nenāc tualetes istabā, vienīgajā vietā, kur drīkstu būt viena, un nenes šurp sarkanām asinīm notašķītos pārsegus, un neliec man šos traipus izmazgāt!

— Nomierinies, Nikol. Celies augšā ...

Atgriezusies salonā, Rozmarija dzirdēja, kā aizcērtas

tualetes istabas durvis. Viņa stāvēja un drebēja, tagad beidzot viņa saprata, ko Violeta Makisko toreiz villas «Diāna» tualetes istabā bija ieraudzījusi. Iezvanījās tālrunis, viņa pacēla klausuli un aiz priekiem gandrīz iekliedzās, izdzir-dusi Kollisa Kleja balsi, — viņš bija sadzinis viņai pēdas Daiveru apartamentā. Viņa palūdza Kollisu uzkāpt augšā, kamēr viņa sadabū cepuri, jo viņai bija bail vienai ieiet savā istabā.

Ārsts Ričards Daivers un misis Elsija Spīrsa sēdēja «Café des Alliés» apputējušo koku pavēnī. Vizla svelmē spīguļoja blāvāk, ik pa brīdim no krasta, spraukdamies cauri Esterelam, uzpūta mistrāls, lejā piestātnē sazvalstīdams zvejnieku laivas un vietvietām iedurstīdams mastus vienmuļajās augusta debesīs.

— Nupat šorīt saņēmu vēstuli, — misis Spīrsa ieminējās. — Varu iedomāties, kādas šausmas jums visiem bija jāpārdzīvo ar tiem melnajiem! Rozmarija raksta — jūsu izturēšanās esot bijusi apbrīnojama.

— Viņa ir pelnījusi apbalvojumu par drošsirdību. Jā, nepatikšanas bija lielas. Vienīgais, kam šie uztraukumi tika aiztaupīti, bija Eibs Norts. Viņš aizlaidās uz Havru... droši vien vēl pat nezina.

— Žēl, ka misis Daivera tā satraucās, — misis Spīrsa piesardzīgi iebildās.

No Parīzes Rozmarija bija mātei rakstījusi: «Nikola, šķiet, nebija pie pilnas saprašanas. Es nolēmu uz dienvidiem nebraukt ar viņiem reizē, jo Dikam jau tā raižu diezgan.»

— Viņa jau ir atžirgusi. — Diks kļuva tāds kā neiecietīgs. — Tātad rīt jūs dodaties ceļā. Un kad kāpjat uz kuģa?

— Tūlīt, bez kavēšanās.

' — Ļoti, ļoti žēl, ka mums jāšķiras.

— Mēs esam laimīgas, ka iegriezāmies Rivjērā. Mums šeit ļoti iepatikās, un par to jāpateicas jums. Jūs esat pirmais vīrietis, kuru Rozmarija pa īstam iemīlēja.

Jau atkal vēja brāzma apjoza porfīru kalnus la Napoule. Kaut kas gaisā vēstīja par drīzumā gaidāmām laika maiņām; jau bija pāri pats vasaras krāšņums, kad šķiet — zeme stāv uz vietas.

— Rozmarijai ir bijušas aizraušanās, bet agru vai vēlu katrs no viņiem nokļuva manās rokās ... — misis Spīrsa iesmējās, — ... vivisekcija.

— Mani tātad pasaudzējāt.

— Tikpat nekas nebūtu glābjams. Viņa jūs iemīlēja, pirms mēs tikām iepazīstināti. Es viņu arī neatrunāju.

Bija skaidrs, ka misis Spīrsai nav rūpējis ne viņa, ne Nikolas liktenis ... un vēl bija skaidrs, ka šim amorālis-mam par ieganstu bijuši viņas pašas nestie upuri. Tā bija kā pensija viņas dvēselei, kā kompensācija par atteikšanos no personiskās dzīves. Cīņā par eksistenci sieviete dažkārt gribot negribot kļūst spējīga uz visu, bet reti gan viņai var pārmest tādu cilvēku pašu radītu grēku kā cietsirdība. Kamēr mīlas prieki mijās ar asarām pieļaujamās robežās, misis Spīrsa visam sekoja ar einuha lēndabīgo atsvešinātību. Viņa pat nepieļāva varbūtību, ka Rozmarijai tas varētu slikti beigties... vai bija tik cieši pārliecināta, ka nekas tāds nevarētu notikt?

— Ja jūsu vārdiem var ticēt, šķiet, viņai tas nav sagādājis pārlieku lielas ciešanas. — Vēl arvien viņš sevi mānīja, iedomādamies, ka spēj spriest par Rozmariju kā objektīvs vērotājs. — Katrā ziņā tas jau ir pāri. Vai esat ievērojusi, cik bieži dzīvē viss sākas ar nejaušību.

— Tā nav nejaušība, — misis Spīrsa nepiekrita. — Jūs esat viņas pirmā mīlestība ... jūs viņai esat ideāls. Katrā vēstulē viņa par to raksta.

— Viņa ir tik laipna.

— Jūs abi ar Rozmariju esat paši laipnākie cilvēki pasaulē, un viņa nepārspīlē.

— Mana laipnība ir manas dziļākās būtības paradokss.

Tas bija pa daļai pareizi. No tēva Diks bija aizguvis

mazliet pārspīlētas manieres, kādas raksturīgas jauniem dienvidniekiem, kuri pēc pilsoņkara pārcēlušies uz ziemeļiem. Bieži viņš lika tās lietā un tikpat bieži sevi tāpēc nicināja, jo tā nebija cenšanās nebūt egoistam, bet gan cenšanās neizskatīties pēc egoista.

— Es mīlu Rozmariju, — viņš pēkšņi teica. — Tā ir gan vājuma izpausme, bet man gribējās jums to pateikt.

Šie vārdi skanēja kaut kā sveši un oficiāli, it kā pat «Café des Alliés» krēsliem un galdiem tie būtu jāiegaumē uz mūžu. Un jau visur viņš juta, ka Rozmarija ir tālu, tālu no šiem krastiem; atlaidies liedaga smiltī, viņš atcerējās tikai vairs viņas plecu ar nolobījušos ādu; staigādams pa Tarmas dārzu, viņš samīdīja viņas pēdu nospiedumus; bet tagad, kad orķestris sāka spēlēt «Karnevāla dziesmiņu», aizvadītā gada gaistošā prieka atbalsi, viss atkal uzvirpu-ļoja kā dejā, it kā viņa vēl atrastos šeit. Uz īsu laiku viņas rīcībā bija visi melnās maģijas noslēpumi: belladonna, kas aizmiglo skatienu, kofeīns, kas fizisko enerģiju pārvērš nervu enerģijā, mandragora, kas iedveš mieru.

Un ar piespiešanos viņš vēlreiz mēģināja noticēt, ka nespēj runāt par Rozmariju ar to pašu lēndabīgo atsvešinātību, ar kādu runāja misis Spīrsa.

— Jums abām būtībā nav nekādas līdzības, — viņš sacīja. — Saprātu, ko Rozmarija mantojusi no jums, viņa pielāgo sev, veidojot masku, caur kuru viņa raugās uz pasauli. Viņa necenšas neko izprast, īsta īriete, romantiķe un sveša loģikai.

Misis Spīrsa pati zināja, ka Rozmarija tikai izskatās trausla, bet patiesībā ir kā tāds jauns mustangs, ārsta Hoita — ASV medicīnas dienesta kapteiņa cienīga meita. Ja varētu, viņai dzīvai esot, ieskatīties, kas atrodas aiz šīs piemīlīgās čaulas, mēs ieraudzītu milzu sirdi, aknas un dvēseli — visu sabāztu cieši kopā.

Atvadoties Diks saprata, cik valdzinoša ir Elsi ja Spīrsa, saprata, ka viņa nav tikai pēdējā saikne, kas viņu saista ar Rozmariju un ko tik grūti saraut. Viņš varbūt bija daļēji izdomājis pašu Rozmariju, toties viņas māti viņš nekādā ziņā nebija izdomājis. Ja mantija, pieši un briljanti, ar kuriem Rozmarija nogāja no skatuves, būtu viņa paša dāvāti, tad vēl jo patīkamāk būtu viņu salīdzināt ar misis Spīrsas grāciju, zinot, ka šeit nopelnu viņam nav nekādu. Viņa bija no tām sievietēm, kura gaidīs, kamēr vīrietis aizņemts darbā, kas ir daudz svarīgāks nekā kopdzīve ar sievieti, — vai nu cīnās kara laukā, vai stāv pie operāciju galda, kad nedrīkst viņu ne steidzināt, ne traucēt. Vīrs būs veicis savu pienākumu, un viņa gaidīs vēl arvien, gaidīs bez īgnuma, bez neiecietības, un viņam nebūs tālu jāmeklē, viņš to atradīs sēžam pie kafijas tases un šķirstām avīzi.

— Laimīgu ceļavēju, un, lūdzu, neaizmirstiet, ka mēs ar Nikolu esam jums ļoti pieķērušies.

Atgriezies villā «Diāna», viņš tūlīt devās uz darbistabu un atgrūda vaļā slēģus, kas bija pievērti, lai dienas vidus svelme neiekļūst kabinetā. Uz abiem garajiem galdiem šķietamā nekārtībā salikti materiāli viņa grāmatai. Pirmais sējums, veltīts klasifikācijai, jau bija izdots nelielā metienā par autora līdzekļiem. Viņš bija ievadījis sarunas par atkārtotu izdevumu. Otrajā sējumā bija paredzēts iekļaut viņa pirmo grāmatiņu «Psiholoģija psihiatriem» ar ievērojamiem papildinājumiem. Viņš nebija ne pirmais, ne pēdējais, kuram nācās pārliecināties, ka viņam ir pavisam tikai divas trīs idejas, un nelielajā rakstu krājumā,

kas nupat piecdesmito reizi bija nodrukāts Vācijā, patiesībā arī meklējams dīglis viņa uzskatiem un zināšanām.

Un kārtējo reizi viņam par to bija nemierīgs prāts. Mocīja apziņa, ka Ņūhavenā aizvadītie gadi ir velti izšķiesti, un vēl skaudrāk bija apzināties, cik krasā pretrunā ir aizvien pieaugošā greznība, kādā Daiveri dzīvo, ar tiem dižajiem panākumiem, kas to attaisnotu. Un viņš atcerējās, ko toreiz tas rumāņu jauneklis bija stāstījis par cilvēku, kurš gadiem ilgi pētījis armadilu smadzenes, un modās aizdomas, vai tikai Berlīnes un Vīnes bibliotēkās gar viņa tēmu jau nenopūlas sīkstie vācieši, sen aizsteigušies viņam priekšā. Viņš jau gandrīz bija izlēmis saīsināt darbu līdz pašreizējiem apjomiem un laist klajā nelielu sējumiņu, simttūkstoš vārdu, kā ievadu nākamajiem — plašākiem zinātniskiem apcerējumiem.

Par šādu lēmumu viņš izšķīrās, staigādams pa pirmsrieta saules apspīdināto kabinetu. Tādā veidā pavasarī darbu varētu dot iespiešanai. Ja cilvēks ar viņa enerģiju cauru gadu nomokās šaubās un nespēj strādāt, tātad pašos pamatos kaut kam ir jābūt aplam.

Viņš uzlika uz piezīmju lapām apzeltīta metāla stienīšus, kuri noderēja par presi. Tad izslaucīja telpu, jo nevienam no kalpotājiem nebija atļauts šeit ienākt, pavirši ar pastu uzspodrināja izlietni tualetes istabā, nostiprināja aizslietni un uzrakstīja pasūtījumu Cīrihes izdevniecībai. To visu paveicis, iedzēra lāsi džina, atšķaidīdams to ar divkāršu ūdens devu.

Dārzā viņš ieraudzīja Nikolu. Iedomājoties, ka tūlīt būs ar viņu jātiekas vaigu vaigā, Diks juta sevī svina smagumu. Viņas klātbūtnē jāizturas tā, it kā nekas nebūtu noticis, gan šodien, gan rīt, gan pēc nedēļas, gan pēc gada. Toreiz Parīzē, ieņēmusi luminālu, visu nakti caurā miegā viņa bija nogulējusi Dikam uz rokām; rīta pusē parādījās jaunas lēkmes simptomi, bet viņš paguva viņu nomierināt ar maigiem vārdiem, un atkal viņa ieslīga snaudā, un viņš sēdēja, vaigu pieglaudis viņas siltajiem, smaržīgajiem matiem. Iekams viņa pamodās, Diks, iegājis blakus istabā, pa tālruni visu bija nokārtojis. Rozmarijai bija jāpārceļas uz citu viesnīcu. «Papiņa mīļajai meitai» ir jāpaliek «papiņa mīļajai meitai» un jāpārkravājas, pat neatvadoties no viņiem. Viesnīcas pārvaldniekam misteram Makbetam jābūt kā tiem trim senās Ķīnas mērkaķiem — aklam, kurlam, mēmam. Kaut kā sakravājuši ceļasomās neskaitāmās kārbas

un zīdpapīrā iesaiņotos pirkumus, dienas vidū Diks un J Nikola sēdās Rivjēras vilcienā.

Un tikai tad sākās reakcija. Kad viņi bija iekārtojušies guļamvagona kupejā, Diks saprata, ka Nikola tieši gaida šo reakciju, un, iekams vilciens vēl nebija atstājis Parīzes priekšpilsētu, — tā sākās ar nevaldāmu, smeldzošu vēlmi lēkt ārā no vagona, kamēr vēl nav uzņemts ātrums, steigt atpakaļ, sameklēt Rozmariju, uzzināt, kur viņa atrodas, kas ar viņu notiek. Atvēris grāmatu, viņš caur pensneju raudzījās uz burtiem, sajuzdams, ka Nikola, gulēdama uz pretējā sola, viņu vēro. Lasīt nebija iespējams, viņš pievēra plakstus it kā aiz noguruma, bet viņa, acu neatraudama, skatījās šurp un — lai arī vēl miega zāļu iespaidā — jutās mierīga un gandrīz vai laimīga, ka viņš atkal pieder , viņai.

Ar pievērtiem plakstiem bija vēl smagāk, riteņi klaudzēja ritmā: «atradu — pazaudēju, atradu — pazaudēju»; bet, lai sevi nenodotu, viņš aizvērtām acīm tā nosēdēja līdz lenčam. Un tad jau viņš pamazām sāka izklaidēties ... no laika gala viņam patikušas vieglas uzkodas ap dienas vidu; ja saskaitītu visus lenčus ceļmalas krodziņos, restorānos, guļamvagonos, bufetēs un lidmašīnās, droši vien sanāktu pāri par tūkstoti. Ierastā restorānvagonu viesmīļu steiga, vīna un minerālūdens mazās pudelītes, brīnišķīgā virtuve, kā jau parasti uz Parīzes—Lionas—Vidusjūras maģistrāles, — tas viss radīja ilūziju, ka nekas nav mainījies, tomēr šis bija pirmais ceļojums kopā ar Nikolu, kad viņi brauca prom no kaut kurienes, nevis uz kaut kurieni. Viņš viens izdzēra gandrīz visu vīna pudeli, Nikola tikai pielika glāzīti pie lūpām; viņi runāja par mājām, par bērniem. Bet, tiklīdz atkal aizvērās kupejas durvis, pār abiem nolaidās klusums, tāpat kā toreiz restorānā iepretī Luksemburgas dārziem. Ja gribam aiziet prom no nelaimes, šķiet, visvieglāk būs, ja iesim atpakaļ pa tām pašām pēdām, kas mūs novedušas nelaimē. Diku pārņēma dīvaina nepacietība; pēkšņi Nikola teica:

— Tomēr nav labi, ka atstājām Rozmariju vienu. Vai viņai nekas ļauns neatgadīsies, kā tu domā?

— Protams, ne.,, gan viņa pati par sevi parūpēsies ... — Lai tas neizklausītos kā netiešs pārmetums Niko-lai, viņš steigšus piebilda: »— Galu galā viņa ir aktrise un viņai jāprot sevi aizstāvēt, kaut arī viņai ir tāda māte kā misis Spīrsa.

— Viņa ir ļoti pievilcīga.

— Viņa ir vēl bērns.

— Tomēr pievilcīga.

Viņi apmainījās nenozīmīgām frāzēm, lai tikai neaptrūktu saruna.

— Viņa nav tik gudra, kā es sākumā biju iedomājies, — Dīks piebilda.

— Tomēr pietiekami attapīga.

— Ne visai, kā to lai pasaka... tas viss tomēr nepārprotami ož pēc bērnistabas.

— Viņa ir ļoti... ļoti jauka, — Nikola teica uzkrītoši uzstājīgi, — un, manuprāt, filmā viņa bija lieliska.

— Viņai bijis labs režisors. Un, ja padomā, viņas tēlojumam pietrūkst individualitātes.

— Tur es nepiekrītu. Varu iedomāties, ka vīriešiem viņa ļoti patīk.

Viņa sirds sažņaudzās. Kādiem vīriešiem? Cik daudziem vīriešiem?

«Vai jums būtu kas pretī, ja es nolaistu aizkaru?»

«Lūdzu. Te nudien ir pārāk gaišs.»

Kur šobrīd? Un ar ko?

— Vēl pāris gadu, un viņa izskatīsies desmit gadu vecāka par tevi.

— Gluži otrādi. Kādu vakaru teājtrī es mēģināju viņu uzskicēt uz programmas vāka. Tādas sejas, šķiet, nenoveco.

Nakti viņi abi nevarēja aizmigt. Pēc pāris dienām Diks pats pacentīsies atgainīt Rozmarijas ēnu, drošs paliek drošs, lai tā nepaliek iemūrēta kādā no mājas sienām, bet pagaidām viņam pietrūka spēka to izdarīt. Dažkārt grūtāk ir atņemt sev sāpes nekā atņemt prieku, un atmiņas viņu vajāja ik solī, tā ka vienīgais glābiņš bija izlikšanās. Un tas bija sarežģīti, jo Nikola viņu kaitināja, — pa visiem šiem gadiem pašai būtu gan vajadzējis pazīt šo saspringumu pirms lēkmes un saņemt sevi rokās. Pēdējās nedēļās jau pa divi lāgi tā bija gadījies: pirmoreiz Tarmā, kad bija salūgti viesi un viņš atrada viņu guļamistabā raustāmies ārprāta smieklos, cenšoties iegalvot misis Makisko, ka nevarot tikt iekšā tualetes istabā, jo atslēga esot iemesta akā. Misis Makisko bija kā apstulbota un noskaitusies, pagalam apjukusi, bet, šķiet, tomēr kaut ko sapratusi. Diks toreiz pārāk neuztraucās, jo Nikola itin drīz attapās. Vēlāk

pati vēl piezvanīja uz Gosa viesnīcu, bet Makisko pāris jau bija ceļā.

Lēkme, kas uznāca Parīzē, bija pavisam citāda, un tad arī pirmā likās daudz nopietnāka. Varbūt tā iezīmēja jaunu ciklu, jaunus slimības uzliesmojumus. Tas, ko viņš bija pārdzīvojis ieilgušajā recidīva periodā pēc Topsijas — viņu otrā mazuļa piedzimšanas nevis kā ārsts, bet kā cilvēks, bija viņu norūdījis un iemācījis skaidri novilkt robežu starp slimo Nikolu un veselo Nikolu. Toties šimbrīžam jo grūtāk bija atšķirt ārsta salto aizgādību no atsaluma viņa sirdī. Kad šāda vienaldzība ieilgst vai netiek vairs pamanīta, tā pamazām pārvēršas par tukšumu, zināmā mērā viņš jau bija kļuvis tukšs, atbrīvojis sevi no Nikolas, tikai izpildīja savu pienākumu truli un negribīgi, bez kādām emocijām. Mēdz sacīt — arī dvēseles brūces sadzīstot; tā ir iedomāta līdzība ar miesas bojājumiem, dzīvē tā nemēdz būt. Dvēseles brūce sadzīstot bieži savelkas līdz kniepadatas galviņas apmēriem, tomēr tā vienmēr paliek vaļēja brūce. Ciešanu atstātās pēdas drīzāk var salīdzināt ar pirksta vai vienas acs gaismas zaudējumu. Mēs ar to aprodam un varbūt tikai reizi gadā to atceramies, un, ja arī domātu bez mitas, tikpat nebūtu līdzēts.

15

Nikola sēdēja dārzā uz soliņa, rokas aizlikusi aiz galvas. Viņa paskatījās uz Diku, viņas skaidrajās, pelēkajās acīs bija bērnišķīgs izbrīns.

— Es biju Kannās, — viņš teica. — Nejauši sastapu misis Spīrsu. Rīt viņa kāpj uz kuģa. Gribēja braukt šurp no tevis atvadīties, bet es viņu atrunāju.

— Žēl. Es būtu ļoti priecājusies. Man viņa patīk.

— Un kā tu domā — ko es vēl satiku? Bartolomeju Tei-loru.

— Nevar būt!

— Jau pa gabalu pamanīju vecās zebiekstes fizionomiju. Acīm redzot, atbraucis izlūkot teritoriju ... nākamo gadu visa Kiro menažērija būs klāt. Man šķiet, viņam blakus pat misis Abramsa nobāl.

— Un Bebi vēl dusmojās, kad mēs tovasar pārcēlāmies uz šejieni.

— Un pašiem gluži vienalga, kur viņi apmetas. Kāpēc viņi nevarētu klabināt zobus tai pašā Dovilā.

— Vai nepalaist baumas par koleru vai kādu citu epidēmiju?

— Es jau Bartolomejam teicu, ka šejienes klimatā daudzi apmirst kā mušas... es viņam teicu — šeit mūžs var izrādīties tikpat īss kā ložmetējniekam kaujas laukā.

— Tā tu vis neteici.

— Neteicu gan, — viņš atzinās. — Mēs tā no sirds aprunājāmies. Aizkustinošs skats, kad abi tik jauki sasveicinājāmies bulvāra vidū. Sastopas Zigmunds Freids un Vords Makalisters.

Dikam negribējās turpināt sarunu, gribējās būt vienatnē un ar domām par darbu un nākamām dienām paglābties no savām jūtām un domām par šodienu. Nikola to traģiski un instinktīvi sajuta kā plēsīgs zvērēns, kurš glaužas klāt, bet gatavs kuru katru brīdi iecirst zobus.

— Mīļā mana, — Diks nevērīgi noteica.

Viņš iegāja istabā, jau aizmirsis, ko bija nolēmis tur darīt, un tad atcerējās ... klavieres. Viņš iesvilpojās, apsēdās un sāka spēlēt pēc dzirdes:

Tur būsim divi vien...

Skaņu iemidzinātajā apziņā spēji ielauzās skaudrā atskārta, ka Nikola šai melodijā saklausa viņa ilgas pēc pēdējām nedēļām, kas aizgājušas uz «neatgriešanos. Uzsitis disonējošu akordu, viņš piecēlās no klavierēm.

Grūti bija izšķirties, kurp doties. Viņš pārslidināja skatienu mājoklim, ko Nikola bija iekārtojusi un kas bija nopirkts par Nikolas vectēva naudu. Viņam piederēja tikai spārnā iebūvētais kabinets un zemes strēle, uz kuras spārns uzcelts. Par saviem trim tūkstošiem gadā un to, kas atlika no nejaušām publikācijām, iznāca apģērbam un kabatas-naudai, iznāca, ar ko papildināt un atjaunot krājumus vīna pagrabā un samaksāt par Lanjē audzināšanu, aprobežojoties gan tikai ar guvernantes algu. Nebija tāda Nikolas iecerēta pasākuma, kurā Diks nebūtu ieguldījis savu artavu. Viņš dzīvoja diezgan askētiski, ceļodams viens, brauca trešās klases vagonā, dzēra pašu lētāko vīnu, taupīja drēbes, pārmeta sev katru izšķērdību, un tā viņam izdevās saglabāt zināmu finansiālu neatkarību. Pienāca brīdis, kad tas kļuva arvien grūtāk un arvien biežāk vajadzēja kopīgi apspriesties, kā lietderīgāk izmantot Nikolas naudu. Un, dabiski, Nikola, vēlēdamās, lai Diks viņai pieder un vienmēr paliek pie viņas, atbalstīja jebkuru viņa untumu un vājību, un nemitīgi visos iespējamos veidos viņš tika apbērts ar mantu un naudu. Šī vara aizveda viņu arvien tālāk prom no samērā pieticīgās dzīves Cīrihē. Tipisks piemērs bija villa klintīs; šī ideja radās kā fantāzija un pamazām kļuva par īstenību.

«Cik brīnišķīgi būtu, ja ...» — tā viņi teica sākumā; un vēlāk: «Cik brīnišķīgi būs, kad ...»

Bet nemaz tik brīnišķīgi nebija. Nikolas iegribas traucēja Diku darbā; turklāt pēdējā laikā viņas ienākumi bija auguši straujos tempos, tādējādi pagalam noniecinādami viņa darba nozīmi. Bez tam, noraizējies par viņas veselību, jau daudzus gadus viņš tēloja neizkustināmu mājās tupētāju un tikai retumis atļāvās atstāt silto pajumti, un šī izlikšanās kļuva vēl grūtāk panesama tai noslēgtajā, nekustīgajā pasaulītē, kurā viņš nemitīgi jutās kā nolikts zem mikroskopa. Ja Diks, nosēdies pie klavierēm, vairs neuzdrīkstējās spēlēt to, kas viņam patika, tas vien liecināja, ka viņš ir novests līdz pēdējam. Diks ilgi vēl sēdēja lielajā istabā, klausīdamies elektriskā pulksteņa dūkoņā, klausīdamies, kā aizplūst laiks.

CETURTĀ GRAMATA GLĀBŠANĀS

1925—1929

1

Novembrī jūra vēla melnus viļņus, kas šļakstīja pāri molam uz piekrastes ceļa, noslaucīdami jau pa pusei izdzisušās pēdas, ko aiziedama atstājusi vasara; tukšie, drūmie liedagi pamesti lietū un asajos vējos. Gosa viesnīca bija slēgta, sācies remonts un pārbūves darbi, bet 2uanlepēnā vasaras kazino sastatnes iepletušās impozantos apmēros. Vienalga, kur Diks un Nikola parādījās — Kannās vai Nicā, tūlīt viņiem radās jauni paziņas: orķestra mūziķi, restorānu īpašnieki, dārzkopības entuziasti, kuģu būvētāji — no tiem Diks bija iegādājies vecu laivu — un Syndicat d'initiative [23] locekļi. Diks un Nikola bija iepazinuši kalpotāju paradumus un apsvēruši bērnu audzināšanu. Decembrī Nikola atkal bija atlabusi; kad vesels mēnesis bija pagājis bez neviena saspringta skatiena, bez sakniebtām lūpām, bez neviena smaida nevietā, kad nebija dzirdēta neviena bezjēdzīga frāze, viņi nolēma pa ziemsvētkiem aizbraukt uz Šveices Alpiem.

Pirms iegāja telpās, Diks vēl ar cepurīti notrauca sniegu no tumši zilā slēpošanas tērpa. Plašajā zālē, kuras grīdu divdesmit gados slēpju zābaku naglas bija izraibinājušas kā baku rētām, tēja bija padzerta, telpa tika atbrīvota, un turpat vai simts jaunu amerikāņu — apkaimes skolu audzēkņu lēkāja pie draiskā refrēna «Šurp Lulu nevediet» vai raustījās čarlstona konvulsijās. Tā bija kolonija jauniešiem ar visu viņu vaļsirdību un neapdomu. Bagātnieku triecienvienības bija sakoncentrētas Senmoricā. Bebi Vo-renai bija tāda sajūta, it kā viņa būtu nesusi gandrīz vai upuri, braukdama šurp Daiveriem pretī.

Dikam nebija grūti pamanīt abas māsas raibajā pūlī, kas tikko manāmi līgojās, — uzreiz krita acīs slēpju kostīmi, tik spilgti kā reklāmā, Nikolai debeszils, Bebi — ķieģeļ-rūsgans. Jaunais anglis viņām kaut ko stāstīja, bet viņas to nedzirdēja, no modernajiem ritmiem kā apmātas, acu nenovērsa no dejotājiem.

Sniega sasārtinātie Nikolas vaigi pietvīka vēl košāk, kad viņa ieraudzīja Diku.

— Kur viņš ir?

— Nokavējis vilcienu ... jāaiziet pretī uz nākamo. — Diks apsēdās, sakrustoja kājas, pašūpodams smago zābaku. — Efektīgs skats, kad jūs abas sēžat blakus. Brīdi pa brīdim aizmirstas, ka esam šeit kopā, un, skatoties uz jums, aiz sajūsmas elpa aizraujas.

Bebi bija slaida, glīta brunete, stingri nolēmusi apstāties pāris gadu aiz trīsdesmit un tālāk neparko, simptomātiski paņēmusi no Londonas līdzi divus vīriešus — neseno Kembridžas studentu un pusmūža izvirtuli viktoriāņu stilā. Bebi jau bija piesavinājusies dažas vecmeitu savdabības — viņa bija tik jutīga pret jebkura veida pieskārienu, ka trūkās, tiklīdz kāds nejauši viņai piedūrās, nemaz jau nerunājot par tādiem ieilgušiem kontaktiem kā skūpsts vai apkampiens, — tiešā ceļā tie tika novadīti līdz apziņas centriem, nesatraucot miesu. Viņa skopojās ar žestiem, kas prasīja visa auguma izkustēšanos, daudz labāk viņai patika pie-cirst kāju vai mazliet aizspriedumaini purināt galvu. Viņa tīksminājās, pareģodama kādam no paziņām nāvi katastrofā, un stūrgalvīgi neatkāpās no pārliecības par Nikolas traģisko likteni.

Jaunākais no angļiem bija pavadījis māsas piemērota slīpuma nobraucienos un līdz apnikumam stūrējis kamaniņas lejā no pakalna. Diks bija paguvis sastiept potīti, atļaudamies pārāk sarežģītu telemarku, un tagad varēja kopā ar mazuļiem tikai lēnām slidināties no bērniem domātā paugura vai arī sēdēja viesnīcā un dzēra kvasu kāda krievu ārsta sabiedrībā.

— Izklaidējies tačur — Nikola viņu skubināja. — Kāpēc tu nevarētu iepazīties ar kādu no šīm knīpām un pēcpusdienā aiziet padejot?

— Ko lai ar tādām runāju?

Viņas zemā, gandrīz vai dobjā balss skanēja pāris toņu augstāk, kad viņa koķeti nosvepstēja:

— Saki tā: meitenīt, nekas nav skaistāks par jaunību! Ko jau tādās reizēs saka.

— Ciest nevaru jauniņas meitenes. Viņas ož pēc krāsainām ziepēm un piparmētru karamelēm. Ar viņām dejojot, ir tāda sajūta, kā stumjot bērnu ratiņus.

Tēma bija bīstama, un Diks ne uz brīdi neaizmirsa piesardzību, centās pat neskatīties uz meitenēm, bet kaut kur pāri viņu galvām.

— Mums ir daudz kas kārtojams, — Bebi ieminējās. — Vispirms, es saņēmu no mājām vēstuli — par zemes gabalu stacijas rajonā. Tā vidusdaļu jau sen dzelzceļš atpirka. Tagad ir atpirkts arī pārējais, un tas ir mātes atstātais mantojums. Jāizlemj, kur šo naudu ieguldīt.

Izlikdamies, ka tik lietišķas sarunas viņam derdzas, jaunais anglis piecēlās, uzlūdza kādu meiteni un aizgāja dejot. Bebi viņu pavadīja ar sapņainu skatienu, kā jau amerikāniete, kura kopš bērnu dienām apjūsmojusi visu anglisko, un tad izaicinoši turpināja:

— Prāva summa. Mums katrai pa trīssimt tūkstošu. Es saviem ieguldījumiem sekoju vērīgi, bet Nikolai par vērtspapīriem nav ne mazākās sajēgas, un es nedomāju, ka jūs diez ko vairāk sajēdzat.

— Man jāiet, citādi nepagūšu uz vilcienu, — Diks izvairīgi teica.

Arā sniga, un elpojot degunā iekļuva drēgnās sniegpār-sliņas, kuras pret naksnīgo apvārsni nebija saredzamas. Trīs puišeļi aizšāvās garām ar ragutiņām, brīdinot kaut ko uzsauca nesaprotamā valodā, īss mirklis — un kliedziens jau atbalsoja lejāk pirms nākamā pagrieziena, kaut kur vēl tālāk iešķindējās zvārguļi pie ilkss, kamanām braucot augšā pret kalnu. Stacija mirgoja svētku rosmes ugunīs, zēni un meitenes gaidīja atbraucam citus zēnus un meitenes, un, kad vilciens pienāca, arī Diks bija pielāgojies jautrības ritmam, tā ka, izkāpjot no vagona, Francim Gre-goroviusam radās iespaids, ka Diks tikai uz pusstundiņu norausies no neapstādināmā prieka rata. Bet Franci bija atvedis šurp viens vienīgs mērķis, un nekādi Dika garastāvokli nespētu viņu no tā novirzīt. «Pamēģināšu kādu dienu izrauties un aizbraukt uz Cīrihi,» Diks bija rakstījis, «varbūt Tu papūlētos atbraukt uz Lozannu.» Francis bija papūlējies un mērojis garo ceļu līdz pat Gstādai.

Francim bija četrdesmit. Veselīga cilvēka briedums labi saderēja ar patīkamām profesionālām manierēm, tomēr visdrošāk viņš jutās zem tikko manāma pedantisma bruņām; atrazdamies zem tām, viņš nicināja bagātos pacientus, kuriem bija iedragāta veselība un kurus viņam jāmāca pavisam citādi dzīvot. No senčiem mantotās dotības varētu pavērt daudz plašākus apvāršņus zinātnē, bet, cik vērojams, dzīvē viņš tīšuprāt bija izraudzījies samērā pieticīgas pozīcijas, ko pierāda vispirms jau sievas izvēle. Bebi Vorena, viesnīcā uzmetusi viņam paviršu mirkli, nesaskatīja ne vienu vienīgu respektējamu proves zīmi, nemanīja nevienu no izsmalcinātajiem žestiem, pēc kuriem privileģētās šķiras piederīgie pazīst cits citu, un kopš tā brīža izturējās pret viņu kā pret zemākas kategorijas radījumu. Nikola vienmēr bija no viņa mazliet baidījusies. Diks izturējās pret viņu tāpat kā pret visiem pārējiem draugiem — ar simpātijām, bez jebkādām iebildēm.

Vakarā visi noslidinājās lejā līdz ciematam, sasēduši mazajās ragutiņās, kurām šeit piekrita tāda pati loma kā gondolām Venēcijā. Viņu galamērķis bija viesnīca, tajā ierīkots vecmodīgs šveiciešu ‘krodziņš ar ba)ķu sienām, kurās atbalso ik skaņa, ar pulksteņiem, muciņām, kausiem un briežu ragiem. Galdi bija sabīdīti cieši kopā, tāpēc ieejot izskatījās, ka pie garā galda lielā barā apmetušies dzīrotāji; visi mielojās ar iondue — tas ir kaut kas līdzīgs grauzdiņiem ar sieru, tikai vēl sīkstāks, mazliet gan to atmiekšķēja klāt piedzertais karstvīns ar krustnagliņām.

Lielajā istabā visi «meta uz velna paraušanu»; tiklīdz jaunais anglis to pateica, Diks piebalsoja — tā izskatoties gan. Karstvīns iesita galvā, un pašsajūta uzlabojās, šķita — pasaule atkal nostādīta vecajā vietā, un to bija panākuši zelta deviņdesmito gadu veterāni, kuri, sastājušies ap klavierēm, pilnu krūti rāva vaļā senu ziņģi uz balsīm, un ari jaunie, kas dziedāja līdzi, un arī košie tērpi, kuriem tabakas dūmi bija pārvilkuši zilpelēku tonējumu. Vienu brīdi bija tāda sajūta, it kā viņi atrastos uz kuģa un būtu jau redzams krasts; un ikvienā meitenes sejiņā tās pašas vientiesīgās gaidas: kaut kam ir jānotiek — to sola šī jautrība, to sola šī nakts. Diks pameta acis sānis, vai neieraudzīs mazo amerikānieti, ko bija pirmīt pamanījis, diez kāpēc likās, ka viņa apsēdusies pie blakus galda ... un nākamajā brīdi meitene bija aizmirsta un viņš jau paguvis kaut ko sadomāt galdabiedriem par uzjautrinājumu.

— Man ar tevi jārunā, — Francis teica angliski. — Atbraucu tikai uz pāris dienām.

— Tā jau domāju, ka tev kaut kas aiz ādas.

— Man ir kāda doma — brīnišķīga doma. — Viņa smagā plauksta noslīga uz Dika ceļgala. — Tā pavērs mums abiem fantastiskas perspektīvas.

— Tiešām?

— Dik, mums ir iespēja iekārtot pašiem savu klīniku. Atceries veco Brauna iestādījumu Cugas ezera krastā? Iekārta ir moderna, gan ar dažiem trūkumiem. Pats Brauns ir savārdzis un taisās braukt projām uz Austriju — laikam nolēmis tur nomirt. Tāda izdevība gadās reizi mūžā. Tu un es — grūti iedomāties vēl labākus sabiedrotos! Pagaidām nesaki vēl neko, uzklausi mani līdz galam.

No dzeltenīgajām liesmiņām Bebi acīs Diks noprata, ka viņa klausās.

— Mums abiem tas ir jāuzņemas. Tev būs sava bāze, laboratorija, eksperimentālais centrs, un tu nejutīsies arī pārāk saistīts. Pietiks, ja, sacīsim, mēnešus sešus tur uzturēsies — pašā jaukākajā gadalaikā. Pa ziemu vari pārcelties uz Franciju vai Ameriku un rakstīt savas grāmatas, balstoties uz pēdējiem klīniskajiem eksperimentiem. — Tad mazliet klusinātā balsī: — Un tavai ģimenei nāks tikai par svētību — turpat blakus klīnikas atmosfēra un režīms. — Šāds pavērsiens nerada Dika atsaucību, un Francis tūdaļ aprāvās, iekozdams mēli zobos. — Mums katram būtu savas funkcijas, es uzņemtos galvenā administratora pienākumus, tu būtu teorētiķis, augsti kvalificēts konsultants un tamlīdzīgi. Es apzinos savas spējas... man pietrūkst tā, ko sauc par talantu, toties tev tā netrūkst. Lai nu būtu kā būdams, es tieku uzskatīts par labu klīnicistu un arī visā pilnībā pārzinu modernās ārstēšanas metodes. Es taču ilgu laiku praktiski biju vecās klīnikas vadītājs. Profesors ir sajūsmā par šādu ieceri un, tā teikt, neliedz savu svētību. Vēl jo vairāk tāpēc, ka arī pats gatavojas dzīvot saules mūžu un darboties līdz pēdējam elpas vilcienam.

Diks vispirms šīs perspektīvas redzēja iztēlē un tikai tad apsvēra ar prātu.

— Un kāda ir finansiālā puse? — viņš jautāja.

Uzrāvās gan Franča zods, gan uzacis, gan vieglās krunkas pierē, gan rokas, elkoņi un pleci; kāju muskuļi tā saspringa, ka izspīlēja bikšu stingro audumu; sirds jau sita kaut kur kaklā, un balss skanēja tepat no aukslējām.

— Tur jau ir tas suns aprakts! Nauda! — viņš ievaimanājās. — Naudas man ir maz. Amerikāņu naudā tas maksā divsimttūkstoš dolāru. Moderni-zā-ci-ja, — viņš noskaldīja, tīksminādamies gar katru zilbi, — ko pats atzīsi par neatliekamu, vien izmaksās divdesmittūkstoš dolāru. Toties klīnika ir īsta zelta bedre ... to es varu droši teikt, esmu iemetis aci grāmatvedībā. Ja ieguldīsim divsimt divdesmit tūkstošus dolāru, būsim nodrošinājuši ienākumus ne mazāk kā...

Bebi ziņkāre bija tā sakāpināta, ka Diks par viņu iežēlojās:

— Vai nu pati par to neesat pārliecinājusies, Bebi, — viņš sacīja, — ja eiropietis loti steidzami meklē amerikāni, tam vienmēr ir kāds sakars ar naudu.

— Par ko jūs runājat? — viņa jautāja, it kā vēl nebūtu noskārtusi.

— Šis jaunais privātdocents domā, ka mums kopīgi jāuzsāk liels komerciāls darījums — jāatver klīnika un jāmēģina no Amerikas atvilināt šurp visus pacientus ar nervu sabrukumu.

Francis nobažījies blenza uz Bebi, kamēr Diks turpināja:

— Bet kas mēs tādi esam, Franc? Tev ir slaveno senču uzvārds, un es esmu sarakstījis divas brošūras par psihiatriju. Vai ar to pietiek, lai pievilktu pacientus? Un tik daudz naudas man arī nav, pat desmitās daļas nav. — Francis neticīgi pasmīnēja. — Goda vārds, nav. Nikola un Bebi ir bagātas kā krēzi, bet pagaidām man nav izdevies šo bagātību pārņemt savās rokās.

«Tagad sarunā klausās visi, varbūt arī tā meitene pie blakus galda,» Diks nodomāja. Šī doma likās interesanta. Viņš nolēma, lai Bebi turpina sarunu viņa vietā, kā dažkārt ļaujam sievietei iejaukties strīdā, kur iznākums nav no viņas atkarīgs. Un piepeši Bebi pārvērtās par sava vectēva kopiju, tāda pati aukstasinīga un uzņēmīga.

— Manuprāt, par šādu priekšlikumu der padomāt, Dik. Es gan nedzirdēju, ko teica dakteris Gregori, bet man šķiet...

Meitene pie blakus galda nozuda dūmu mutulī un grābādamās kaut ko meklēja pa grīdu. Nikolas seja bija tieši viņam pretī otrpus galda — viņas skaistums, aizkustinošs, meklējošs, mulsinošs, solīja mīlestību, kurā viņš ik brīdi varēja rast atbalstu.

— Padomā, Dik, — Francis satraukts uzstāja. — Ārpus klīnikas sienām nevar uzrakstīt grāmatu par psihiatriju. Jungs raksta, Bleilers raksta, Freids raksta, Forels raksta, Adlers raksta — viņi visi diendienā ir kontaktā ar psihiski traumētiem cilvēkiem.

— Priekš kam tad esmu es? — Nikola iesmējās. — Man liekas, Dikam ar vienu šādu traumu ir vairāk nekā pietiekami.

— Tas ir citādi, — Francis piesardzīgi noteica.

Bet Bebi jau prātoja tā: ja Nikola atradīsies blakus klīnikai, par viņu nemaz vairs nevajadzēs raizēties.

— Mums tas ir rūpīgi jāapsver, — Bebi noteica.

Diks, uzjautrināts par šādu nekaunību, nolēma viņu mazliet apvaldīt.

— Tas ir jāizlemj man, Bebi, — viņš pieklājīgi aizrādīja.

— Mani, protams, aizkustina jūsu nesavtība — uzdāvināt man klīniku.

Attapusi, ka viņas izturēšanās bijusi netaktiska, Bebi pasteidzās atkāpties.

— Protams, tas attiecas tikai uz jums.

— Jautājums ir pārāk nopietns, nav tik viegli izšķirties. Grūti iedomāties, kā mēs ar Nikolu noenkurosimies Cī-rihē ... — Viņš pagriezās pret Franci, noskārtis viņa atbildi. — ... jā, jā, zinu. Cīrihē ir gan ūdensvads, gan gāze, gan elektrība . . . trīs gadus esmu tur nodzīvojis.

— Es tevi nesteidzinu, vēlreiz apdomā, — Francis teica.

— Esmu pārliecināts, ka ...

Simt pāru piecmārciņu smagu puszābaku gausiem soliem slāja uz durvīm, arī Diks ar saviem galdabiedriem sekoja. Ārā, dzestrajā mēness naktī, Diks atkal ieraudzīja to pašu meiteni sienam savas ragaviņas pie zirgu kamanām rindas galā. Visi sabliezās kamanās, un, pātagai šmiukstot, zirgi atspērās, krūtīm šķeldami spirgto nakts gaisu. Kāds pie-āķējās pie kamanām, dažs aizjoņoja garām, jaunie cits citu grūda ārā no kamanām vai aizmugurē nost no sliecēm un valstījās mīkstajā sniegā, tad elsdami metās pakal pajūgam un bez elpas iekrita ragavās vai palika uz ceļa vaimanājam, ka tiekot atstāti likteņa ziņā. Abpus ceļa laukus klāja svētsvinīgs miers; ceļš, pa kuru drāzās šī kavalkāde, veda augšup un bija bezgalīgs. Visi trokšņi pierimuši;

šķiet, kāds sens instinkts lika ļaudīm ieklausīties, vai baltajā sniega klajumā negaudo vilki.

Sānenā viņi pēkšņi sadomāja aiziet uz balli rātsnamā; zāle bija pilna kā piebāzta ar govju ganiem, viesnīcu istabenēm, veikalu īpašniekiem, slēpošanas instruktoriem, gidiem, tūristiem, zemniekiem. Pēc panteistiskās bezgalības sajūtas ārā uz ceļa atkal iekļūt noslēgtas telpas šaurībā un sasmakušajā gaisā bija tas pats kā atgūt ērmotu un iespaidīgu bruņinieka titulu, tikpat skanīgu kā zābaki ar piešiem, kā futbolistu apavu klaboņa uz ģērbtuves cementa grīdas. Protams, neiztika bez tiroliešu dziesmām, un tradicionālā jodelēšana pārrāva rožaino plīvuru, caur kuru Diks ienākot bija visu ieraudzījis. Garastāvoklis bija sabojāts, sākumā viņš domāja — tas tāpēc, ka vajadzēja izmest no galvas to meiteni, tad viņš atcerējās Bebi neviļus pateikto frāzi: «Mums tas ir rūpīgi jāapsver.» Atcerējās arī to, kas aiz šiem vārdiem slēpās: «Jūs esat mūsu īpašums, agri vai vēlu jums tas būs jāatzīst. Ir muļķīgi izlikties neatkarīgam.»

Sen Diks nebija uz kādu turējis ļaunu prātu, jau kopš pirmā kursa studenta gadiem Ņūhavenā, kad viņš bija izlasījis populāro rakstu par «psihisko higiēnu». Bet tagad viņš bija sašutis par Bebi aukstasinīgo, īstu bagātnieces nekaunību. Un nebija viegli šo sašutumu apvaldīt. Droši vien vēl paies simtiem gadu, iekams šādas amazones iemācīsies saprast patiesību, ka cilvēkā visvieglāk ievainojams ir viņa lepnums, bet, ja nu tas reiz ir skarts, viņš kļūst tik slimīgi jūtīgs kā zināmais resnītis, — gan jāpiebilst, dažas to vārdos atzīst.

Dikam Daiveram viņa profesija bija iemācījusi ļoti saudzīgi izturēties pret cilvēkiem, šķirojot, kuri ir salauzti un kuri vēl nav salauzti, tāpēc jebkurš salauzts priekšmets viņam iedvesa šausmas. Un tomēr.

— Mūsu dienās visi kļuvuši pārsmalcināti, — viņš ieminējās, kad kamanas viegli slīdēja lejup atpakaļ uz Gstādu.

— Manuprāt, ļoti jauki! — Bebi atsaucās.

— Nemaz tik jauki nav, — viņš iebilda, pavērsies pret anonīmo kažokādu vīstokli. — Ar pārsmalcinātību jāsaprot, ka cilvēki kļuvuši tik pārlieku jūtīgi, ka bez cimdiem tiem vairs ne piedurties nedrīkst. Kur paliek cieņa pret cilvēku! Nav nekāds joks — nosaukt kādu par gļēvuli vai meli, bet, ja visu mūžu ir jāsaudzē citu jūtas un

№

jāizdabā viņu godkārei, galu galā zūd jebkura sajēga, kas tad cilvēkā ir tāds, ko vajadzētu cienīt.

— Manuprāt, amerikāņi lielu nozīmi piešķir manierēm, — ieminējās vecākais anglis.

— Tā šķiet, — Diks teica. — Mans tēvs savas manieres bija mantojis vēl no tiem laikiem, kad vīri vispirms izšāva un pēc tam atvainojās. Bruņoti vīri, starp citu; jūs, eiropieši, kopš astoņpadsmitā gadsimta sākuma vairs nenēsājat ieročus miera laikā ...

— Vārda tiešajā nozīmē varbūt arī ne ...

— Ne tiešajā nozīmē, ne citā nozīmē ...

— Jums, Dik, vienmēr ir bijušas nevainojamas manieres, — Bebi samierinoši iebildās.

Sievietes, savās kažokādās izskatīdamās pēc zvērēniem, ar bažām noraudzījās uz Diku. Jaunākais anglis neko nesaprata — viņš bija viens no tiem jaunekļiem, kas nemitīgi kāpelē pa karnīzēm un palodzēm un jūtas kā kuģa-puika uz burenieka; ceļā uz viesnīcu viņš ilgi un apnicīgi klāstīja, kā viņš boksējies ar savu labāko draugu, kā veselu stundu mīlīgi viens otru dauzījuši, turklāt ar īsti cilvēcisku saudzību. Diks uzjautrinājās.

— Tātad ar katru zvēlienu jūsu draudzība kļuva vēl ciešāka?

— Es arvien vairāk viņu cienīju.

— Pašos pamatos kaut kas man nav skaidrs. Jūs ar savu labāko draugu sitat viens otram kaut kādu sīkumu dēļ...

— Ja jums nav skaidrs, tikpat nevarēšu iestāstīt. — Jaunais anglis atmeta ar roku.

«Tā vienmēr iznāk, tiklīdz mēģinu runāt to, ko domāju.»

Dikam bija kauns — kāpēc vajadzēja kaitināt puisi ar visiem viņa muļķīgajiem nostāstiem, divkārt muļķīgiem, jo viņš pats īsti nezināja, ko grib pateikt, un stāstījums arī bija pārāk pretenciozs.

Karnevāla jautrība vēl nebija noplakusi, kad visi barā iegruva restorānā, kur bārmenis tunisietis veikli manevrēja ar ilumināciju aparatūru, radīdams sarežģītu gaismas kon-trapunktu, kurā galvenais motīvs bija mēness stari, kas lūza lielo logu apledojušajās rūtīs. Tā meitene arī bija tur, bet neparastajā apgaismojumā viņa izskatījās pavisam no-palsusi, un Dikam zuda jebkura interese. Daudz patīkamāk bija puskrēslā vērot, kā cigaretes galā iespīdas uguntiņa, te zaļa, te sudrabaina, kad ieslēgti sārtenie prožektori, un, tiklīdz kāds virina bāra durvis, pāri dejotājiem aizstiepjas balta lenta.

— Bet tagad pasaki man, Franci, — Diks ierunājās,

— vai tiešām tu domā, ka, nokvernējis cauru nakti te pie alus kausa, rīt vari rādīties pacientiem cerībā viņus pārliecināt, ka tev ir raksturs. Viņi taču tūlīt sapratīs, ka tu esi tempējs, nevis ārsts.

— Es iešu gulēt, — Nikola paziņoja. Diks viņu pavadīja līdz liftam.

— Labprāt ietu tev līdzi, bet man vēl Francim jāpierāda, ka es nederu par klīnicistu.

Nikola iekāpa lifta kabīnē.

— Bebi ir krietni daudz veselā saprāta, — viņa domīgi teica.

— Bebi ir no tiem ...

Lifta durvis aizcirtās. Pat nedzirdēdams mehānisma dūkoņu, Diks domās pabeidza teikumu: «Bebi ir aprobežota, savtīga aprēķinātāja.»

Pēc divām dienām, vizinādams Franci kamanās līdz stacijai, Diks paziņoja, ka ir pārdomājis un priekšlikumu atbalsta.

— Mēs esam iekļuvuši burvju lokā, — viņš teica.

— Šāda dzīve prasa no mums jo dienas jo lielāku sasprindzinājumu, un Nikolai tas nav pa spēkam. Arī mūsu vasaras pastorālei lejā Rivjērā ir pienākušas beigas ... nākamgad tur sagaidāmi visi moderna kūrorta jaukumi.

Viņi pabrauca garām kalnu slidotavām, kur skanēja Vīnes valši un daždažādi skolu karodziņi plivinājās pret bāl-ganzilo debess velvi.

— ... varbūt mums izdodas ari, Franc. Pamēģināsim. Ar citu partneri gan diez vai es riskētu ...

Paliec sveika, Gstāda! Palieciet sveikas, salā sasārtušās sejas, brīnišķās ledus puķes, sniegpārsliņu deja tumsā. Paliec sveika, Gstāda, paliec sveikai

2

Kādā jūlija rītā Diks pamodās piecos, piegāja pie loga un paskatījās ārā uz Cugezeru. Visu nakti viņš bija murgojis par karu. Sapnis sākās ar drūmu svinīgumu, kad tumši zili mundieri aizsoļoja pāri melnam laukumam, kamēr orķestris atskaņoja maršu no Prokofjeva operas «Mīlestība uz trim apelsīniem» otrā cēliena. Un tūlīt uz pēdām ugunsdzēsēju mašīnas — posta simbols, un beidzot vēl sakropļoto šaušalīgais dumpis pārsiešanas punktā. Diks iededza nakts-lampiņu un sīki visu pierakstīja, diezgan ironiski nosaukdams to par «aizmugures kontūziju».

Viņš sēdēja uz gultas malas, sajuzdams sevī tukšumu, un tikpat tukša likās istaba, māja un nakts. Blakus aiz sienas Nikola miegā žēli iekunkstējās, droši vien arī pa sapņiem mokās vientulībā, viņš sāpīgi nodomāja. Dikam laiks brīžiem stāvēja uz vietas un tad pēkšņi it kā pārlēca pāri vairākiem gadiem, kā pārtinot filmas lentu, turpretī Niko-lai gadi aizsteidzās līdz ar pulksteni un kalendāru, līdz ar dzimšanas dienu rūgto atgādinājumu par pašas skaistuma nīcību.

Pat šie pie Cugezera aizvadītie pusotri gadi viņai likās velti izšķiesti, jo šeit gadalaiku mija atstāja pēdas vienīgi cejstrādnieku sejās: maijā tās bija sārtas, jūlijā bruņas, septembrī gandrīz melnas, līdz uz pavasara pusi kļuva atkal bezkrāsainas. Pēc pirmās lēkmes atgriezusies dzīvē, Nikola atkal uz daudz ko cerēja, tik daudz ko gaidīja, tomēr viņai bija atņemts viss, palicis tikai Diks, tikai bērni, kurus viņa pat īsti nemīlēja, tie bija kā audzināšanā pieņemti bāreņi. Visvairāk viņai patika dumpinieki, bet satikties ar tiem bija kaitīgi, tikai lieks satraukums. Viņa meklēja, kur ir tas spēks, kas palīdzējis viņiem iegūt šo neatkarību vai radoša darba spējas, vai prasmi ne ar ko nerēķināties ... un meklēja veltīgi, jo šādi noslēpumi sakņojas sen aizmirstajos cīniņos tālajā bērnībā. Nikolā viņus interesēja tikai ārējā čaula — skaistums, mānīgā harmonija, zem kuras perinājās viņas slimība. Viņa jutās vientuļa blakus sev piederošajam Dikam, kurš nevienam nevēlējās piederēt.

Vairākiem lāgiem viņš velti bija nopūlējies mazināt savu varu pār viņu. Bieži abiem bija labi kopā, bezmiega nakšu aizraujošās sarunas mijās ar mīlas mirkļiem, bet katrreiz, aiziedams no viņas, viņš iegāja sevī, un viņai nepalika Nekas, tomēr viņa vēl turējās pie šī Nekā, neizpratnē raudzījās uz to, sauca to visdažādākos vārdos, bet zināja: tā ir tikai cerība, ka drīz viņš atgriezīsies.

Diks sagumzīja spilvenu cietu, atgūlās un atspieda pret to pakausi, kā japāņi dara, lai pagausinātu asinsriti, un vēl brītiņu nosnaudās. Nikola piecēlās, kad viņš jau sku-vās, ieklausīdamies, kā viņa staigā pa istabām, skopiem vārdiem izrīkodama bērnus un kalpones. Lanjē nāca paskatīties, kā tētis skuj bārdu, — kamēr viņi dzīvoja blakus psihiatriskai klīnikai, puisēns bija sācis ar īpašu paļāvību un apbrīnu raudzīties uz tēvu, tai pašā reizē pārspīlēti vienaldzīgs pret pārējiem pieaugušajiem; slimnieki viņa acīs bija vai nu savādnieki, vai arī garlaicīgi, pārmēram labi audzināti radījumi bez savas individuālās sejas. Lenijs bija glīts, interesants puišelis, un Diks viņam veltīja daudz laika; viņu attiecības bija apmēram tādas kā labsirdīgam, bet prasīgam virsniekam pret goddevīgu ierindnieku.

— Tēt, — Lenijs ieminējās, -r- kāpēc tev, kad tu sku-jies, vienmēr paliek mazliet putas uz pakauša?

Diks piesardzīgi pavēra ziepjainās lūpas: — Nav izdevies noskaidrot. Pats bieži brīnos. Varbūt tāpēc, ka pirkstam vienmēr pielīp putas, kamēr nolīdzinu vaigubārdu, bet, kā putas nokļūst līdz galvvidum, man nav ne jausmas.

— Rīt es pavērošu no paša sākuma.

— Tas būs vienīgais jautājums pirms brokastīm?

— Vai tad šis bija jautājums?

— Jau atkal viens punkts tavā labā.

Pēc pusstundas Diks bija ceļā uz administratīvo korpusu. Viņam bija trīsdesmit septiņi gadi — vēl arvien viņš neaudzēja bārdu, tomēr šeit viņš izskatījās daudz vairāk pēc ārsta nekā lejā Rivjērā. Nu jau astoņpadsmit mēneši aizvadīti klīnikā, kas tiešām bija viena no vislabāk iekārtotajām Eiropā. Tāpat kā Domlera klīnika, arī šī bija jauna tipa ārstniecības iestāde — ne vairs viena tumša un drūma ēka, bet izkaisītas nelielas mājiņas, kuras iekļāvās vienotā kompleksā. Dika un Nikolas gaume bija jūtama ik uz soļa telpu iekārtojumā, tā ka šai iestādē patiešām viss bija glīts, katrs psihologs, kaut vai caurbraucot nokļuvis Cī-rihē, šeit iegriezās. Trūka vienīgi lapenes golfa un tenisa piederumu glabāšanai, un klīniku viegli varētu noturēt par ārpilsētas klubu. «Mežrozi» un «Dižskābardi», mājiņas, kur mitinājās mūžīgajā tumsā nogrimušie, sīks krūmājs atšķīra no galvenā korpusa — kamuflāžas nocietinājuma. Tālāk pletās sakņudārzi, ko lielākoties apstrādāja pacienti. Ego-terapijai bija iekārtotas trīs darbnīcas, visas zem viena jumta, ar tām ārsts Daivers sāka rīta apgaitu. Saulainajā galdnieku darbnīcā patīkami smaržoja zāģu skaidas, tā bija pagājībā aizgājušā koka laikmeta smarža; tur allaž rosījās pieci seši vīri, klaudzināja āmuru, ēvelēja, slīpēja; klusie vīri, atrāvuši nopietnās acis no darba, noskatījās,

kamēr viņš izgāja cauri. Diks, pats būdams labs namdaris, bridi apspriedās par kāda darba rīka lietderību — mierīgi, nesteidzīgi, ar patiesu interesi. Blakus atradās grāmat-sietuve, piemērota pēc dabas kustīgākiem slimniekiem, starp citu, tas gan nenozīmēja, ka viņiem būtu lielākas izredzes uz atveseļošanos. Pēdējā telpa bija paredzēta kreļļu vēršanai, aušanai un metāla kalumu darbiem. Šo slimnieku sejās bija tāda izteiksme, it kā nupat viņi būtu grūti nopūtušies, jo bijis jāatsakās no neatrisināma uzdevuma, bet šīs nopūtas tikai iezīmēja sākumu jaunām pārdomām, kas nevirzījās uz priekšu pa taisni kā normāliem cilvēkiem, bet visu laiku pa apli. Apkārt un apkārt, un apkārt. Un tā bez sava gala. Bet spilgtās materiālu krāsas, ar kādiem viņi šeit strādāja, svešiniekam radīja maldīgu iespaidu, it kā šeit notiktu jautra rotaļa, gluži kā bērnudārzā. Ieraugot ārstu Daiveru, visi atdzīvojās. Daudzi pacienti deva priekšroku Dikam, nevis Gregoroviusam — un vispirms tie, kuri bija redzējuši citu dzīvi, citu pasauli. Bija arī pāris tādu, kas domāja, ka Diks nav pietiekami vērīgs pret slimajiem, ir viltīgs un viņa izturēšanās nav dabiska. Viņu reakcija neatšķīrās no tās, ar ko Diks sastapās veselo sabiedrībā, tikai šeit viss bija vēl vairāk pārspīlēts un izkropļots.

Kāda angliete diendienā ar viņu pārsprieda tēmu, uz kuru viņai bija izveidojies tāds kā monopols.

— Vai šovakar mums būs mūzika?

— Nezinu, — viņš atbildēja. — Vēl neesmu ticies ar dakteri Ladislavu. Un kā jums patika vakardienas koncerts, kad spēlēja misis Zaksa un misters Longstrīts?

— Neko sevišķi.

— Manuprāt, lielisks izpildījums... vispirms jau Šo-pēns.

— Manuprāt, neko sevišķi.

— Kad jūs beidzot pati mums kaut ko nospēlēsiet?

Viņa noraustīja plecus, glaimota par šādu apvaicāšanos,

un šis dialogs jau atkārtojās gadiem ilgi.

— Kādreiz. Bet es ari diez cik labi nespēlēju.

Visi zināja, ka viņa vispār neprot spēlēt, viņai bija divas māsas — izcilas mūziķes, bet viņai pašai bērnībā nebija izdevies pat notis iemācīties.

No darbnīcām Diks gāja uz «Mežrozi» un «Dižskābardi». No ārpuses abas mājiņas izskatījās tikpat saulainas kā visas pārējās. Iekārtojumu un mēbeles Nikola bija iecerējusi tā, lai nebūtu redzamas ne restes, ne bultas pie durvīm, ne ari tas, ka smagās mēbeles nav pārbīdāmas. Nespēdama neko jaunu izdomāt, viņa bija vadījusies no savas iztēles, un nevienam ienācējam ne prātā nenāktu, ka glītais, filigrānais siets pie logiem ir pīts no stingra un nepadevīga materiāla, ka no metāla caurulēm izliektie modernie krēsli ir izturīgāki par masīvajiem pagājušo gadsimtu darinājumiem ... pat puķu vāzes bija iestiprinātas dzelzs skavās, te jebkurš lieks rotājums vai armatūras piederums bija tikpat nepieciešams kā balsta sijas debesskrāpim. Nenogurdama viņa bija lauzījusi galvu, lai katrs telpas stūrītis tiktu maksimāli izmantots. Tiklīdz kāds viņu uzslavēja, sekoja strupa atbilde — skārdnieka darbos viņai esot nags.

Tiem, kuru kompasu bultas vēl joprojām bija magnetizētas, daudz kas šais mājiņās likās neizprotams. «Mežrozē», vīriešu nodaļā, mitinājās kāds stipendiāts, un sarunas ar viņu Diku bieži uzjautrināja; šis ērmotais, nīkulīgais cilvēciņš bija ieņēmis galvā domu — ja viņam gluži kailam ļautu nosoļot no Triumfa arkas līdz Konkordijas laukumam, daudzaš problēmas ar to tiktu atrisinātas; varbūt viņam galu galā taisnība, Diks nodomāja.

Galvenajā korpusā bija pati interesantākā Dika slimniece — trīsdesmit gadus veca amerikāniete, klīnikā jau pusgadu; viņa bija gleznotāja, ilgāku laiku uzturējusies Parīzē. Viņas dzīves stāstā bija daudz tukšu lappušu. Kāds viņas radinieks, ieradies Parīzē, redzējis, ka viņa vairs nav pie pilnas saprašanas, velti izmēģinājies viņu ārstēt kādā ārpilsētas slimnīcā, kur galvenokārt uzņēma tūristus, dip-somānus un narkomānus, līdz beidzot pierunājis viņu braukt uz Šveici. Toreiz viņa bijusi neparasti skaista sieviete ... sešos mēnešos pārvērtusies par vienu vienīgu sāpošu jēlumu. Visas asins analīzes ir bijušas negatīvas, un galu galā vienojušies par diezgan neskaidru diagnozi: nervu ekzēma. Nu jau divus mēnešus viņa nav cēlusies no gultas, viscaur vienās krevelēs, it kā dzelzs bruņās ietērpta. Domāšana viņai bija sakarīga, pat pārsteidzoši sakarīga, protams, salīdzinājumā ar viņas parastajām halucinācijām.

Dikam viņa bija īpaša paciente. Aso lēkmju laikā neviens cits ārsts «netika ar viņu galā». Pirms dažām nedēļām, kad viņa jau vairākas naktis bija mocījusies bezmiegā, Francim bija izdevies ar hipnozi iemidzināt viņu uz pāris stundām, bet tā bija pirmā un pēdējā reize. Diks diez ko neticēja hipnozei un reti to pielietoja, jo apzinājās, ka ne katrreiz izdodas koncentrēties līdz tādam stāvoklim, — reiz viņš bija mēģinājis hipnotizēt Nikolu, un viņa bija vēl nicīgi pazobojusies.

Kad viņš iegāja divdesmitajā palātā, sieviete, kas gulēja gultā, viņu neredzēja — viņas acis bija tā aizpampušas, ka nebija iespējams tās atvērt. Viņa runāja dobjā, sulīgā, satrauktā balsī:

— Kad tas reiz beigsies? Varbūt nekad?

— Nu jau vairs ilgi nebūs. Ada veseliem laukumiem attīroties, dakteris Ladislavs teica.

— Ja vismaz zinātu, ar ko esmu to izpelnījusies, es samierinātos ar savu likteni.

— Nevajag padoties mistikai... mēs uzskatām, ka tā ir kaut kāda īpaša nervu saslimšana. Tai sakars ar to pašu mehānismu, kas regulē sarkšanu. Vai jaunībā jūs bieži sarkāt?

Viņa gulēja, seja pavērsta pret griestiem.

— Man nav bijis par ko sarkt, kopš esmu saprātīgs cilvēks.

— Vai tiešām jums nav bijis nevienas pašas kļūmes, neviena kaut niecīga grēciņa?

— Es sev neko nevaru pārmest.

— Jūs esat apskaužama.

Sieviete brīdi padomāja, viņas balss cauri sejas apsējiem izklausījās vēl dobjāka, it kā nāktu no pazemes:

— Man ir tāds pats likteni;? kā mūsu dienās katrai sievietei, kas metusies cīņā ar vīrieti.

— Un jums par lielu pārsteigumu, tā izrādījās tada pati kā jebkura cita cīņa, — viņš atbildēja, pārņēmis viņas terminoloģiju.

— Kā jebkura cita cīņa ... — Viņa centās iedziļināties šo vārdu jēgā. — Tu dodies nevienādā cīņā vai izcīni Pīra uzvaru, vai tieci sakauta un sakropļota ... kā spokaina atbalss no sagrautiem mūriem.

— Jūs neesat ne sakauta, ne sakropļota, — viņš sacīja. — Jūs taču nedomāsiet teikt, ka nudien esat cīnījusies.

— Paskatieties uz mani! — viņa aiz dusmām iekliedzās.

— Jūs esat cietusi, bet vai mazums sieviešu cietušas, tomēr ir nedomā iztēloties sevi par vīrieti. — Tas jau atgādināja strīdu, un Diks pamazām atkāpās. — Katrā ziņā atsevišķu neveiksmi nedrīkst uztvert kā galīgu sakāvi.

— Skaisti jau izklausās, — viņa atdzēla, un pēc šiem vārdiem, kas bija izlauzušies cauri sāpju kraupim, Dikam kļuva neērti.

— Mums tik ļoti gribētos izdibināt īstos iemeslus, kas jūs atveduši šurp, — viņš iesāka, bet viņa iejaucās:

— Mana atrašanās šeit ir simboliska, un, ko tā simbolizē, šķiet, pats sapratīsiet.

— Jūs esat slima, — viņš, daudz nedomādams, noteica.

— Kas tā īsti bija par robežu, pie kuras es atrados?

— Vēl smagāka slimība.

— Un vairāk nekas?

— Un vairāk nekas. — Ar riebumu viņš klausījās pats savos melos, bet šai vietā un šai brīdī vienīgi meli spēja kaut cik aptvert tik neaptveramu jautājumu. — Aiz šīs robežas paliek vienīgi tumsa un haoss. Lekciju jums nelasīšu . .. pārāk labi mēs zinām, kādas ir jūsu fiziskās ciešanas. Tikai diendienā veicot uzdevumus, lai cik nenozīmīgi un apnicīgi tie liktos, var panākt, lai viss atkal nostātos savā vietā. Pēc tam... varbūt atkal varēsiet meklēt...

Viņš aprāvās, neizteicis domu līdz galam — «... apziņas robežas». Robežas, par kuru izlūku neizbēgami kļūst mākslinieks, viņai uz mūžiem paliks aizliegtā zona. Viņa jau no dzimšanas bijusi psihiski trausla — deģenerācijas produkts ... varbūt ar laiku viņa radīs mierinājumu kādā misticisma pilnā ticībā. Robežas izlūkot lai iet tie ar zemnieku asiņu piejaukumu, tie ar platajiem gurniem un resnajām potītēm — tie jebkuru miesai vai dvēselei nodarītu pārestību uzņem un sagremo tāpat kā savu dienišķo maizi. «.. . tikai ne jums,» viņš gandrīz pateica. «Jums šis kumoss ir par sīkstu.»

Tomēr, vērodams viņas moku baismo visspēcību, viņš juta, ka neatvairāmi, gandrīz vai seksuāli tiecas viņai pretī. Gribējās viņu pieglaust, sasildīt, kā bieži bija pieglaudis Nikolu, un ar tādu maigumu viņš atcerējās visus viņas maldus, bez kuriem viņa pati nemaz nebija iedomājama. Oranžā gaisma caur nolaistajiem aizkariem, gultā sieviete kā sakņupuši kapakmens figūra, baltais sejas plankums, saucēja balss no slimīgā tukšuma, kura nerada sev tuvumā dzīvu atbalsi.

Kad Diks piecēlās, asaras straumēm lija uz viņas apsējiem.

— Kaut kam ir jābūt, — viņa čukstēja. — Kaut kam ir jāatklājas.

Viņš noliecās un noskūpstīja viņas pieri.

— Mums visiem jācenšas savaldīties, — viņš noteica.

Izgājis gaitenī, viņš iesūtīja kopēju pasēdēt pie viņas.

Vēl bija jāapmeklē daži pacienti, vispirms kāda amerikāņu meitene, kurai bija piecpadsmit gadu un kura bija audzināta pēc principa: bērnība jau tāpēc ir bērnība, lai izklaidētos, kā vien ienāk prātā, — ārsts ticis izsaukts, jo nupat ar manikīra šķērītēm viņa bija izrobojusi sev matus. Šī slimniece nebija glābjama — iedzimta neiroze plus nepareiza audzināšana. Viņas tēvs, gluži normāls cilvēks ar izteiktu pienākuma apziņu, bija centies vārgulīgos pēcnācējus izsargāt no dzīves likstām, bet panācis tikai to, ka bērni izauga galīgi nespējīgi pielāgoties pārsteigumiem, ar kuriem dzīve nemēdz skopoties. Vienīgais, ko Diks varēja pateikt:

— Helēn, tiklīdz jums par kaut ko rodas šaubas, parunājiet ar māsiņu, jums jāiemācās uzklausīt padomu. Apsoliet, ka jūs to uzklausīsiet.

Ko dod šāds solījums, ja galvā viena melna tumsa? Vēl Diks iegriezās pie izkurtējuša emigranta kaukāzieša, kurš gulēja, stingri iesprādzēts tādā kā šūpuļtīklā, kas ik pa brīdim tika mērcēts siltā dziednieciskā vannā. Blakus palātā atradās kāda portugāļu ģenerāļa trīs meitas, visām trim bija parēze, kas draudēja pamazām pārņemt visu ķermeni. Nākamās palātas slimnieks pats pēc profesijas bija psihiatrs, jau tuvu sabrukumam, pie viņa Diks pasēdēja ilgāk, cenzdamies viņam iestāstīt, ka stāvoklis uzlabojies, krasi uzlabojies, un šis cilvēks acu nenovērsa no Dika sejas, kā gribēdams izdibināt, cik daudz var paļauties uz ārsta vārdiem; cerība, ko viņam izdevās vai arī neizdevās saklausīt Dika balsī, bija vienīgais mierinājums, pēdējais pavediens, kas viņu vēl saistīja ar reālo pasauli.

Diks vēl izsauca un atbrīvoja no darba sanitāru, kurš nebija ticis galā ar saviem pienākumiem, un tad jau bija laiks brokastot.

3

Ēdienreizēs pie kopējā galda Diks vienmēr jutās nospiests. Protams, «Mežrozes» un «Dižskābarža» iemītnieku tur nebija, un ienācējam pirmajā brīdī varētu likties, ka pie galda apsēdušies gluži parasti ļaudis, ja vien nebūtu šīs smagās, nomācošās grūtsirdības. Ārsti gan centās uzturēt sarunu, bet lielākā daļa slimnieku runāja maz, acis nepacēla no šķīvja: vai nu rīta cēlienā jau paguvuši aizkust, vai arī cilvēkos nejutās labi.

Pēc lenča Diks atgriezās savā vasarnīcā. Nikola sēdēja viesistabā un kaut kā saspringti paskatījās.

— Izlasi! — Viņa sniedza aploksni.

Diks atlocīja vēstuli. To bija atsūtījusi kāda paciente, kura nesen bija izrakstījusies, kaut gan ārsti bija vēl stipri šaubījušies. Nepārprotamiem vārdiem Diks tika apvainots, it kā viņš būtu piesmējis viņas meitu, kura sēdējusi pie viņas gultas, kad stāvoklis kļuvis kritisks. Misis Daiverai droši vien nenākšot par ļaunu, ja viņa beidzot uzzināšot un sapratīšot, kāds īstenībā ir viņas vīrs.

Diks vēlreiz pārlasīja vēstuli. Kaut gan tā bija rakstīta sakarīgiem un pat izmeklētiem vārdiem, aiz tiem Diks saklausīja ārprāta murgus. Vienu vienīgu reizi Diks šo valšķīgo bruneti savā mašīnā bija paņēmis līdzi uz Cīrihi — viņa pati bija to lūgusi — un vakarā atkal nogādājis atpakaļ klīnikā. Pa ceļam aiz gara laika, gandrīz vai izrādīdams pretimnākšanu, viņš bija skuķi noskūpstījis. Kā vien mācēdama viņa mēģināja šo flirtu turpināt, bet viņš neizrādīja ne mazāko interesi, un pēc tam un varbūt tieši tādēļ skuķis sāka viņam visādi piesieties un drīz vien izņēma māti no klīnikas.

— Kaut kāda bezjēdzība, — viņš teica. — Man ar šo meiteni nav bijis nekā kopīga. Viņa man pat nepatika.

— Jā, es mēģinu sev to iestāstīt.

— Tu taču nesāksi vēl noticēt?

— Es vienmēr sēžu mājās.

Diks apsēdās viņai blakus, un viņa balsī bija saklausāms pārmetums:

— Galīgs absurds. Vēstuli ir rakstījis psihiski slims cilvēks.

— Es pati biju psihiski slima.

Viņš piecēlās un sāka runāt citā — valdonīgā tonī:

— Varbūt pietiks šo muļķību, Nikol. Ej pasauc bērnus, un tūlīt braucam.

Diks sēdēja pie stūres, un viņi brauca pa ezermalas šoseju, kas izlocījās ap katru zemesragu: brīdi pa brīdim mašīna nozuda mūžamzaļo koku tunelī un tad atkal izbrauca klajumā, kur vējastiklu skāra gan ūdens šļakatas, gan saule. Tas bija Dika paša rēno — tāds pundurītis, ka iekšāsēdētāji izskatījās pēc milžiem, samērīgi likās vienīgi bērni aizmugurējā sēdeklī, kuriem pa vidu mademoiseJle izslējās kā masts. Šai ceļā katrs kilometrs bija pazīstams, viņi zināja, kur smaržos priežu skujas, kur velsies melni pavarda dūmi. Saule bija augstu, sejiņa kā pastkartītē iezīmēta, kad tā tik nesaudzīgi ņēmās karsēt bērnu salmenīcas.

Nikola klusēja; Dikam kļuva neveikli no viņas stingā, bargā skatiena. Viņš bieži jutās neomulīgi viņai blakus, dažkārt apnika šie nebeidzamie sevis atmaskošanas uzplūdi, kas tika pataupīti viņam vienīgajam: «Es esmu tāda ... pareizāk sakot, tāda ...» Bet todien viņš būtu priecājies, ja viņa pļāpātu bez mitas un ļautu kaut noskārst, ko patlaban domā. Paši bīstamākie bija brīži, kad viņa ierāvās sevī un vēl aizšāva visas bultas, tā ka nekādi piekļūt.

Cugā mademoiselle izkāpa, un Daiveri brauca tālāk. Lai nokļūtu Agiri gadatirgū, vajadzēja izlauzties cauri veselai menažērijai milzīgu ceļa veltņu. Beidzot Diks novietoja mašīnu, Nikola skatījās uz viņu un nekustēja no vietas. Diks teica: — Kāp ārā, mīļā. — Viņas lūpas pēkšņi savilkās ļaunā smīnā, viņam sirds ietrīsējās, bet, it kā nekas nebūtu manīts, viņš atkārtoja:

— Nāc. Bērni netiek tev garām.

— Gan jau izkāpšu, — viņa atbildēja, izrāvusi šos vārdus no sižeta, kas bija savērpies viņas galvā tik piepeši, ka viņš nepaguva aptvert tā jēgu. — Par to nu neraizējies. Gan es izkāpšu.

— Tad kāp.

Viņa novērsusies gāja Dikam blakus, sejā vēl vīdēja tas pats smīns, izklaidīgs un tai pašā reizē zobgalīgs. Lanjē uzrunāja viņu vairākiem lāgiem, un tikai tad viņai izdevās uztvert redzes lokā vienu priekšmetu — ceļojoša le|ļu teātra aktieri — un pietverties tam.

Diks nezināja, ko iesākt. Attieksmē pret Nikolu viņš bija gan laulāts draugs, gan psihiatrs, un šis duālisms arvien vairāk paralizēja viņa spēkus. Pa šiem deviņiem gadiem ir bijuši atsevišķi gadījumi, kad Nikola viņu novedusi tiktāl, ka viņā pamodies žēlums, pret kuru viņš ir bezspēcīgs, vai arī panākusi to ar saviem fantāzijas lidojumiem, nesakarīgiem, toties spilgtiem, tā ka tikai vēlāk Diks attapās gluži kā pēc saspīlējuma atslābuma un saprata, ka viņa bijusi stiprāka un savu panākusi.

Kad ar mazo Topsiju bija apspriests jautājums par to, vai šis ķipars ir vai nav tas pats, kas pērnajā gadā bija Kannās, ģimene devās tālāk garām teltīm, kas bija izkaisītas zem klajas debess. Baltās sieviešu aubltes no dažādiem kantoniem, samta ņieburi un spilgtie krokotie brunči saplūda kopā ar raibajiem zili un oranži izkrāsotajiem furgoniem un novietnēm. Kaut kur žēli iešķindējās zvārguļi, iegaudojās leijerkaste.

Pēkšņi Nikola metās skriešus — tik pēkšņi, ka Diks attapās, ieraudzījis burzmā jau noplīvojam viņas dzelteno tērpu ... kā ar okera diegu kopā salaistu vīli tai vietā, kur beidzas realitāte un sākas nerealitāte. Diks joza pa pēdām. Zagšus viņa aizbēga, un zagšus viņš dzinās pakaļ. Tveicīgā pēcpusdiena izvērtās par vienām vienīgām šausmām, un bērni bija pavisam izgājuši no prāta; tad viņš spēji cirtās atpakaļ, atrada abus, paķēra aiz rokas un rāva līdzi te uz vienu, te otru pusi, šaudīdamies gar teltīm.

— Madame! — viņš uzsauca jaunai sievietei, kas sēdēja pie balta loterijas bunduļa. — Est-ce que je peux laisser ces petits avec vous deux minutes? C'est très urgent — je vous donnerai dix irances.

— Mais oui.1

Viņš iestūma bērnus teltī. — Alors — restez avec cette gentille dame.

— Oui, Dick.[24] [25]

Viņš tūlīt steidza tālāk, bet Nikola vairs nebija redzama. Viņš bija noskrējis veselu apli līdzās karuselim, iekams attapās, ka riņķo vienā ātrumā ar karuseli un visu laiku blakus vienam un tam pašam zirgam. Ar elkoņiem izlauzies līdz bufetei, viņš ieraudzīja gaišreģes telti un, atcerējies Nikolas aizraušanos ar visāda veida zīlēšanu, parāva sānis telts aizkara stūri. Kāds vienmuļā balsī teica:

— La septième fille d'une septième fille née sur les rives du Nil... entrez, Monsieur.. .[26]

Palaidis vaļā aizkara stērbeli, viņš skrēja uz ezermalu, kur pret zilo apvārsni, lēnām griezdamies, kārtējo apli nupat nobeidza nelielais panorāmas ritenis. Tur viņš Ni-kolu arī atrada.

Tobrīd viņa viena pati sēdēja laiviņā pašā augšā, un, kamēr tā slīdēja lejup, viņš redzēja, ka viņa histēriski smejas; sākoties nākamajam aplim, viņš paslēpās burzmā, bet daudzi jau bija pamanījuši, ka tie nav dabiski smiekli.

— Regaidez-moi ga!

— Regarde donc cette anglaise!1

Laiviņa jau atkal slīdēja lejup... bet šoreiz ritenis līdz ar mūziku kļuva arvien gausāks, un, kad tas apstājās pavisam, vesels bars salasījās ap Nikolas laiviņu, uz viņas bezjēdzīgajiem smiekliem atbildēdams ar bezjēdzīgi līdzjūtīgu smaidu. Tiklīdz Nikola ieraudzīja Diku, viņa aprāva smieklus, mēģināja aizmukt, aizlauzties viņam garām, bet viņš sagrāba viņu aiz rokas un vilka prom.

— Kāpēc tu nemaz nesavaldies?

— Pats labi zini — kāpēc.

— Nē, nezinu.

— Neizliecies... laid vaļā roku ... tu mani turi par dumjāku, nekā esmu. Domā, es neredzēju, kādām acīm tas skuķis skatījās uz tevi? ... Tā mazā, melnā. Kaunēties vajadzētu ... ar bērnu, kuram ne vairāk par piecpadsmit. Domā, es neredzēju?

— Apstāsimies te, un nomierinies.

Viņi apsēdās pie galdiņa, viņas acīs bija neizkliedējamas aizdomas un roka sakustējās tādā žestā, it kā viņai kaut kas aizsegtu skatienu, it kā viņa to atgainītu.

— Es gribu iedzert... es gribu konjaku*

— Konjaku tu nedrīksti... ja vēlies, vari izdzert glāzi alus.

— Kāpēc nedrīkst konjaku?

— Nedrīkst — un diezgan. Klausies, ko es tev saku ... nekādas meitenes nav bijis, tās ir halucinācijas, saproti?

— Tu vienmēr saki «halucinācijas», ja redzu to, ko tu no manis gribi noslēpt.

Viņam bija vainas apziņa — kā murgos, kad tiekam apsūdzēti noziegumā un jau grasāmies atzīties, un tad pēkšņi pamostamies, saprotam, ka nekāds noziegums nav izdarīts, tomēr vainas apziņa paliek. Viņš novērsa skatienu.

— Es atstāju bērnus teltī pie čigānietes. Ejam!

— Ko tu iedomājies, kas tu tāds esi? — viņa jautāja. — Hipnotizētājs?

Vēl pirms stundas ceturkšņa tā bija ģimene. Tagad, neviļus pagrūdis ar plecu Nikolu sānis, viņš nodomāja: «Mēs visi, pieaugušie un bērni, esam kā avārijas upuri.»

— Tūlīt braucam mājās.

— Mājās! — viņa iekliedzās tik izmisīgi, ka balss ietrīsējās un aizlūza. — Atkal nīkt un trūdēt četrās sienās, un, lai kuru atvilktni parauju, visās trūd mūsu bērnu pīšļi! Kāda nekrietnība!

Gandrīz ar atvieglojumu viņš redzēja, ka šie vārdi Nikolu it kā attīra no visiem sārņiem, kamēr pati viņa ar pārlieku saasināto uztveri vēroja, kā Dika sejā atslābst sasprindzinājums. Un viņas balss atmaiga, kad viņa sāka lūgties:

— Palīdzi man, palīdzi man, Dik!

Viņš juta mokošu smeldzi. Cik šausmīgi, ka tāds skaists tornis viens nespēj noturēties un ir vajadzīgs balsts, un viņam jābūt par šo balstu. Līdz zināmai robežai tas bija pat pareizi — vīrietim jābūt gan fundamentam, gan lēmējam, gan kontrforsam, gan logaritmam; bet Diks un Nikola bija kļuvuši it kā vienoti un nedalāmi, nedz viens otram pretstats, nedz papildinājums; viņa varētu būt tikpat labi Diks — viena miesa un vienas asinis. Viņš nespēja no malas noraudzīties, kā viņā sabrūk cilvēks, jo tas skāra arī viņu. Viņa intuīcija izpaudās maigumā un līdzcietībā ... bet darīt viņš spēja vienīgi to, kas paredzēts modernās dziedniecības kursā — pagausināt procesu. Šovakar pat viņš izsauks no Cīrihes medmāsu un atstās Nikolu viņas gādībā.

— Tu vari man palīdzēt.

Šī bērnišķā uzstājība lika Dīkam piecelties kājās.

— Agrāk tu man palīdzēji... tātad arī šoreiz vari palīdzēt.

— Varu, tikai tāpat kā toreiz.

— Vai tiešām nav neviena, kas man palīdzēs?

— Droši vien ir. Vispirms un visvairāk tu pati. Iesim pakaļ bērniem.

Izrādījās — tā nav bijusi vienīgā telts ar baltu loterijas bunduli pie durvīm. Diks nobijās, kad bija apvaicājies pirmajā, kuras iemītnieki plecus vien noraustīja. Nikola, atgājusi nostāk, skatījās caur pieri, viņai tobrīd bērni nebija prātā, viņa tos noliedza kā daļu no skaidrās pasaules, kuru viņa pūlējās pieduļķot. Beidzot Diks atrada abus, tiem visapkārt bija sastājušas sievas un ar apbrīnu nopētīja tos kā skaistas mantiņas vitrīnā, uz kurām, mutes iepletuši, noraugās zemnieku bērni.

— Merci, monsieur, et monsieur est trop généreux. C'était un plaisir, m sieur, dame. Au revoir, mes petits![27]

Atpakaļceļā viņi devās kā svelošu sāpju applaucēti; savstarpējās neuzticības un baiļu smagme noslogoja mašīnu, bērni aizvainoti klusēja. Viss pieņēma svešu, pretīgu, drūmu nokrāsu — posta nokrāsu. Netālu no Cugas Nikola drudžainā piepūlē vairākkārt atkārtoja jau iepriekš izmestu frāzi par kaut kādu dzeltenu mājiņu netālu no ceļa, tā izskatoties kā glezna, uz kuras vēl krāsa nav nožuvusi; bet tas bija tikai mēģinājums satvert aiz gala virvi, kas pārāk strauji ritinās vaļā.

Diks mēģināja atpūsties pie stūres. Pats grūtākais vēl gaida mājās, varbūt cauru nakti būs jānosēž pie Nikolas, palīdzot viņai restaurēt sagruvušo pasauli. Ne velti šizofrēniju dēvē par sašķeltu apziņu — Nikola brīžiem bija cilvēks, kam nekas nav jāieskaidro, brīžiem cilvēks, kam neko nevar ieskaidrot. Pret viņu jāizturas ar sīkstu neatlaidību, vienmēr jātur plaši vaļā vārti uz reālo pasauli un jāpiever visas durtiņas, kas ved prom no tās. Bet slimas domas ir svaidīgas un atjautīgas kā straume pie aizsprosta — ja netiks pāri, izsūksies cauri vai izgrauzīs blakām gultni. Un to apturēt nav viena cilvēka spēkos. Diks nosprieda, ka šoreiz Nikolai pašai jātiek visam pāri; viņš tikai nogaidīs, lai viņa atceras, kādiem paņēmieniem citreiz tikusi ārstēta, un pretojas to pielietošanai. Bet pagaidām, viņš apnicis nodomāja, jāatjauno pirms diviem gadiem atceltais režīms.

Nolēmis saīsināt ceļu, viņš nogriezās pret kalnu, un, tiklīdz uzmina uz akseleratora, lai palaistu straujāk gar nogāzes malu, mašīna spēji sasvērās pa kreisi, tad pa labi, tomēr, sazvēlusies uz abiem priekšējiem riteņiem, atguva līdzsvaru ... Nikolai spalgi kliedzot, viņš sažmiedza negudro roku, kas bija ieķērusies stūres ratā, — mašīna vēlreiz sasvērās un noslīdēja no ceļa; zemos krūmus lauzīdama, tā atkal lēnām sašķiebās un beidzot taisnā leņķī atdūrās pret koka stumbru.

Bērni kliedza, nn Nikola kliedza un lamājās, grasīdamās ar nagiem klupt Dikam sejā. Noraizējies vienīgi par to, vai mašīna nevar paslīdēt tālāk, — iekšā sēžot, par to bija grūti spriest, — Diks atlieca Nikolas roku, pārrāpās pār malu un izcēla ārā abus mazos; pārliecinājies, ka mašīna stāv droši, viņš vēl brīdi noskatījās, drebēdams un smagi elsādams.

— Ak tu! ... — viņš iekliedzās.

Nikola jautri ķiķināja, bez bailēm, bez neērtības sajūtas, bez kādām rūpēm. No malas noskatoties, ne prātā nevarētu nākt, ka viņa pie visa vainojama; viņa smējās kā bērns, kurš pastrādājis nevainīgu aušību.

— Nobijies gan! — viņa kaitināja Diku. — Negribas vis mirt!

Šie vārdi izskanēja tik pārliecinoši, ka uz mirkli Diku pārņēma šaubas — varbūt tiešām viņš bija baiļojies par sevi... bet tad viņš ieraudzīja pārbiedētos bērnus, kuri pārvērstām sejiņām vērās savos vecākos, un viņam gribējās sašķaidīt drumslās šo ņirdzīgo masku.

Tieši augšā atradās viesnīca, pa līkumoto ceļu būtu savs puskilometrs, bet, kāpjot pa nogāzi, kādi simt soļi; viens baltais spārns jau spīdēja mežainajā nokarē.

— Ņem Topsiju aiz rokas, — viņš teica dēlam, — tā — cieši, un rāpieties kalnā ... Redzi to šauro taciņu? Aizejiet līdz viesnīcai un sakiet: «La voiture Divare est cassée.» [28]Lai tūlīt kāds nonāk lejā.

Lanjē, nesaprazdams, kas noticis, tomēr noskārzdams kaut ko nelāgu un vēl nepieredzētu, jautāja:

— Un ko tu darīsi, Dik?

— Mēs paliksim pie mašīnas.

Bērni aiziedami pat nepaskatījās uz māti.

— Uzmanieties, ejot pāri ceļam! Paraugieties vispirms pa kreisi, tad pa labi! — Diks vēl uzsauca.

Palikuši divatā, Diks un Nikola paskatījās viens otram tieši acīs, likās — spoža gaisma iedegas viena pagalma pretējo māju logos. Tad Nikola izņēma pūdernīcu, palūkojās spogulītī un pieglauda matus ap deniņiem. Diks noraudzījās, kā bērni rāpjas kalnā, līdz pusceļā tie nozuda priedēs, tad apgāja apkārt mašīnai, apsvēra, cik lieli būs bojājumi, un sāka gudrot, kā mašīnu uzvilkt uz ceļa. Mīkstajā zemē varēja samanīt līkloku sliedi, pa kuru viņi savus simt soļus braukuši lejup. Diks nejuta dusmas, tikai neizsakāmu pretīgumu.

Pēc pāris minūtēm viesnīcas īpašnieks bija klāt.

— Ak dievs! — viņš iesaucās. — Kā tas jums gadījās? Par strauju laidāt? Labi, ka vēl tā. Ja nebūtu šī koka, tad jūs nogāztos pavisam lejā.

Emila klātbūtne, kas bija tikpat reāla kā viņa platais, melnais priekšauts un sviedru lāses uz apaļajiem vaigiem, palīdzēja Dikam atgūties; viņi ar lietišķu žestu Nikolai norādīja, ka palīdzēs viņai izrausties no mašīnas, bet to pašu brīdi viņa jau bija pārlēkusi pāri zemākajai malai, nogāzē paslīdējusi, pakritusi uz ceļgala un atkal piecēlusies. Vērojot, kā abi vīri pūlas pacelt mašīnu, viņa izaicinoši atmeta galvu. Diks, pat šai žestā saskatījis labu zīmi, teica:

— Ej pie bērniem, Nikola, gaidiet mani augšā!

Nikola jau bija gabalā, un tikai tad Diks atģida, ka viesnīcā viņa noteikti dabūs konjaku, kuru pirmīt bija piepra--sījusi. Viņš teica Emilam, ka neesot vērts staipīties, drīz būšot klāt klīnikas šoferis ar citu mašīnu un paņemšot viņējo tauvā. Abi steigšus devās augšā uz viesnīcu.

4

— Es gribu aizbraukt, — viņš teica Francim. — Uz mēnesi, pusotra, cik būs iespējams.

— Kāpēc gan ne, Dik? Tāda jau bija mūsu sākotnējā noruna — līdz šim tu pats par aizbraukšanu ne dzirdēt negribēji. Ja jūs ar Nikolu ...

— Es nebraukšu kopā ar Nikolu. Gribu braukt viens. Sis pēdējais uzliesmojums mani galīgi izsitis no ierindas. Ja man izdodas nosnausties kaut divas stundas, tad tas jau ir viens no Cvingli brīnumiem.

— Tu gribi atpūsties no viņas?

— Es gribu atpūsties pats no sevis. Kā būtu, ja es aizbrauktu uz Berlīni, uz psihiatru kongresu, vai viens tu tiktu galā? Jau trīs mēnešus Nikola ir pavisam mierīga, arī pašreizējā māsiņa viņai pa prātam. Ak dievs, tu esi pasaulē vienīgais cilvēks, pie kura varu griezties ar šādu lūgumu.

Francis kaut ko nomurmināja, — varbūt arī viņam reiz apnikšot vienmēr domāt tikai par partneru interesēm.

Pēc nedēļas Diks, ieradies Cīrihes gaisa ostā, izlidoja uz Minheni. Kad milzīgais laineris rūkdams bija pacēlies zilajos augstumos, tikai tad viņš saprata, cik ļoti noguris jūtas. Uzvilnīja dziļš miers, negribējās ne par ko lauzīt galvu ... lai slimo tie, kas slimi, lai rūcina motori, un pilots lai sēž pie stūres. Viņš ir nedomāja piedalīties kādā no kongresa sēdēm, jau iepriekš zinādams, kas tur būs: Bleilers un Fo-rels, seniors, nolasīs referātus, kurus daudz vieglāk uztvert, vēlāk mājās pārskatot, tad ziņojumu sniegs amerikānis, kurš sekmīgi ārstējis dementia praecox\ izraudams slimajam zobus un piededzinādams mandeles, un visi klausīsies ar ironisku, toties goddevīgu interesi, kaut vai tāpēc vien, ka Amerika ir tik bagāta un varena valsts. Taču šis nebūs vienīgais delegāts no Amerikas, kur tad paliek rudgalvis Švarcs ar svētā vaigu, turklāt apveltīts ar pārdabisku iecietību, kas ļauj viņam ar vienu kāju palikt vecajā, bet ar otru jau stāvēt jaunajā pasaulē, un tad visi tie karātavu putni — nervu ārsti komersanti, kuri būs saradušies, gan lai celtu savu prestižu un pakamptu prāvāku kumosu no kriminālās psihiatrijas prakses, gan lai piesavinātos visjaunāko sofistiku, ko pēc tam varētu likt lietā, tā ka nebūs vairs iespējams atšķirt šķietami būtisko no būtiskā. Būs tur arī ciniskie latīnisti un kāds Freida skolnieks no Vīnes. Skaidri un loģiski izteiksies vienīgi lielais Jungs, konsekvents un nenogurdināms, viņš izlauzīsies cauri antropoloģijas džungļiem un tūlīt pārsviedīsies uz skolas vecuma bērnu neirozēm. Toni kongresam vispirms uzdos amerikāņi, un rituāli būs apmēram tādi kā Rotari klubā, tad eiropiešu vitalitāte liks sevi manīt, līdz pie beigām amerikāņi sviedīs galdā savu galveno trumpi — atskaitīsies par kolosālajiem ziedojumiem un dotācijām, par jaunu lielu slimnīcu un institūtu atvēršanu, un šo visvareno ciparu priekšā eiropieši kļūs mēmi un melni un maziņi paies maliņā. Bet viņš tur nebūs, un viņam tas nebūs jāredz.

Viņi lidoja garām Forarlbergas Alpiem, un Diks ar pastorālu jūsmu vēroja šveiciešu ciematiņus. Vienmēr tie pa četriem pieciem pudurī, un katram vidū baznīciņa. No augšas raugoties, viss uz zemes likās vienkārši, tikpat vienkārši kā spēlēt karu ar lellēm un alvas zaldātiņiem, kaut arī šīs rotaļas ir baismīgas. Tā uz pasauli droši vien noraugās valstsvīri un karavadoņi, un viens otrs pensijā aizgā- [29] jis darbonis. Lai nu būtu kā būdams, Dikam tā bija patīkama pārmaiņa.

Kāds anglis, kurš sēdēja pretējā pusē, lūkoja uzsākt sarunu, bet Diks pēdējā laikā juta tādu kā naidu pret angļiem. Anglija viņa uztverē bija kā tāds bagāts kungs, kurš, pēc trakulīgas orģijas pārradies ar netīru sirdsapziņu, pieglaimojas mājiniekiem, ar katru atsevišķi aprunādamies; un tikpat katrs saprot, ka viņš tikai pūlas atgūt pašcieņu, lai atkal justos šais mājās noteicējs.

Dikam bija visi žurnāli, kādus pārdeva lidostas kioskā — «Century», «Motion Picture», «LIllustration» un «Fliegende Blätter», — bet viņš tos nelasīja, daudz interesantāk bija domās nolaisties lejā mazajos ciematiņos un aprunāties ar zemesrūķiem. Viņš apsēdās baznīcas solā, kā bieži bija sēdējis Bufalo tēva draudzes baznīcā, kur oda pēc sasmakušām, sastīvinātām svētdienas drēbēm. Viņš klausījās evaņģēlija augstajās gudrībās, «tapis krustā sists, nomiris, aprakts», tai pašā omulīgajā baznīciņā viņš bija svīdis baiļu sviedrus, neyarēdams izšķirties, ko mest upura traukā — piecu vai desmit centu gabalu, jo tā meitene sēdēja viņam aiz muguras un visu redzēja.

Anglis pēkšņi nomurmināja kādu pieklājības frāzi un palūdza žurnālus. Diks, ar prieku atdevis visus četrus, apcerēja vēl gaidāmos ceļojumus. Pūkainajā Austrālijas vilnas džemperī juzdamies kā vilks avju drānās, viņš iztēlojās gaidāmos pasaulīgos priekus — dzidro Vidusjūras zilumu, smaržīgo zemi, kas sakaltusi ap olīvkokiem, atcerējās netālu no Savonnas sastapto lauku meiču tikpat spilgti rožainiem vaigiem kā katoļu lūgšanu grāmatas litogrāfijās. Viņš nolaupīs šo meiču un aizvedīs pāri robežai...

. .. bet atstāja viņu turpat... ir jāsteidz tālāk — uz Grieķijas arhipelāgu, uz svešo ostu duļķainajiem ūdeņiem — pretī meitenei, kas izmesta tur krastā, pretī tautas dziesmu mēness meitai. Dika atmiņa bija piegružota kopš zēna gadiem. Tomēr aiz šīs raibās, juceklīgās drazas viņš nebija ļāvis apdzist vārgajai, ar mokām pulsējošajai domas dzirkstij.

5

Tomijs Barbans bija noteicējs, Tomijs bija varonis... Diks viņu nejauši sastapa Minhenē, Marijas laukumā, kādā no kafejnīcām, kur ap rakstainām sedziņām klātiem galdiem lasās kopā «sīkas bankas» kauliņu spēlētāji. Ne uz bridi tur neaprima politiski strīdi un kārtis šmiukstēdamas krita uz galda.

Tomijs, apsēdies pie galdiņa, kareivīgi smējās: «Umbu — ha-hā! Umbu — ha-hā!» Kā parasti, viņš dzēra mazmaz-drusciņ; viņa galvenais trumpis bija viņa drosme, un draugi vienmēr tā kā baidījās viņa. Nesen kāds poļu ķirurgs bija izzāģējis astoto daļu viņa galvaskausa, tas vēl nebija sadzijis zem matiem, tā ka pats vārgulīgākais no kafejnīcas apmeklētājiem varētu viņu nogalināt, viegli iesitot pa rētu ar mezglā sasietu salveti.

— ... esiet pazīstami... kņazs Celiščevs ... — tas bija sirms, noplucis krievs ap gadu piecdesmit, — ... un misters Makibens... un misters Henans ... — Henans bija ņiprs apalītis melnām acīm, melniem matiem, īsts klauns un nekavējoties Dikam noprasīja:

— Pirms mēs sarokojamies, jūs man pasakiet — ko jūs īsti iedomājaties, lakstodamies ap manu radinieci?

— Piedodiet, es ...

— Jā, tieši jūs. Un vispirms — kas jums te Minhenē meklējams?

— Umba — ha-hā! — Tomijs noņirdzās.

— Jums pašam savu radinieču trūkst? Kāpēc ap tām ne-luncināties?

Diks pasmaidīja, un tad Henans mainīja taktiku:

— Par radiniecēm tas nu būtu izrunāts. Kā lai es zinu, varbūt tas bija domāts acu apmānīšanai? Patiešām, uzrodas gluži svešs cilvēks, vēl ne pusstunda nav pagājusi, un jūs jau plijaties virsū ar murgiem par diez kādām radiniecēm. Kā lai es zinu, kas jums aiz ādas.

Tomijs atkal iesmējās, tad labsirdīgi, bet stingri noteica:

— Pietiek, Karlij. Piesēdiet, Dik, pastāstiet, kā dzīvojat. Kā klājas Nikolai?

Neviens no šiem cilvēkiem Dikam nebija vajadzīgs, un ne pret vienu viņš nejuta īpašas simpātijas . . . šeit viņš tikai atvilka elpu, pirms devās jaunās cīņās, kā pieredzējis sportists, kurš tikai aizsargājas, taupīdams spēkus izšķirošam uzbrukumam, turpretī nemākulis pat atelpas brīdī neprot atbrīvoties no kaitīgā, liekā sasprindzinājuma.

Henans, vēl arvien nespēdams rimties, apsēdās pie klavierēm, piesita pāris akordu un vēl aizvien tāds kā apvainots šķielēja uz Diku, brīdi pa brīdim nomurminādams: «... ar savu radinieci,» — kam sekoja arvien vairāk klusināta kadence: «Vai es būtu teicis «radinieci», es teicu «vaininieci»!»

— Pastāstiet taču, — Tomijs vēlreiz noteica. — Jūs vairs neizskatāties tik... — Viņš nevarēja atrast īsto vārdu.

— ... tik pašapmierināts kā toreiz, tāds dendijs, pats saprotat, ko ar to gribu sacīt.

Diks šais vārdos saklausīja klaju, aizvainojošu mājienu par to, cik manāmi viņa dzīves spars gājis mazumā, un viņam jau bija mēles galā kritiskā piezīme, ka viņiem abiem — gan Tomijam, gan kņazam Čeliščevam — derētu paskatīties uz savu apģērbu, viņu uzvalkiem bija tik fantastiska piegrieztne un tik kliedzoša krāsa, ka tie būtu īsti piemēroti svētdienas promenādei pa Bilstrītu. Bet kņazs jau pasteidzās paskaidrot:

— Cik vēroju, jūs pamatīgi nopētāt mūsu ietērpu, — viņš teica. — Mēs esam taisnā ceļā no Krievijas.

— Uzvalkus mums šūdināja Polijā galma drēbnieks, — Tomijs vēl piebalsoja. — Jā, jā, nopietni. Piļsudslca personīgais drēbnieks.

— Vai bijāt tūristu braucienā? — Diks vaicāja.

Abiem sanāca smiekli, kņazs vairs nenovaldījās un paplikšķināja Tomijam uz pleca.

— Tieši tā — tūristu braucienā. Visu Krieviju krustu šķērsu izbraukājām. Un ne jau kaut kā, bet ar luksusu.

Diks gaidīja paskaidrojumu. Misters Makibens to pateica divos vārdos:

— Viņi izbēga.

— Jūs tur sēdējāt cietumā?

— Es biju tas sēdētājs, — kņazs Čeliščevs atzinās, stingām, dzeltenām acīm blenzdams uz Diku. — Pareizāk sakot, nevis sēdēju, bet slapstījos.

— Droši vien nebija viegli tikt pāri robežai.

— Viegli nebija. Vajadzēja nošaut trīs sarkanarmiešus — robežsargus. Divus noknieba Tomijs ... — Viņš pacēla divus pirkstus pa franču paradumam. — Vienu es.

— To nu gan es nesaprotu, — teica misters Makibens.

— Kāpēc viņi negribēja jūs laist pāri?

Henans pagriezās ar muguru pret klavierēm un, pamirkšķinādams pārējiem, teica:

— Maks domā, ka marksisti ir tie, kas mācījušies svētā Marka skolā.

Sekoja labāko žanra tradīciju garā ieturēts stāsts: vecs aristokrāts ar svešu vārdu deviņus gadus slēpjas pie sava kādreizējā sulaiņa un strādā nacionalizētā ceptuvē; meita, kurai nupat palicis astoņpadsmit, Parīzē iepazīstas ar Tomi ju Barbanu . . . Diks klausījās un klusībā nodomāja: trīs jaunas dzīvības ir pārlieku augsta cena par šo izdēdējušo, mumificēto pagātnes rēgu. Vēl tika apspriests jautājums, vai Tomijam un Čeliščevam ir vai nav bijis bail.

— Kad sāka salt, tad bija, — Tomijs teica. — Aukstums man vienmēr uzdzen bailes. Frontē arī, tiklīdz sāka salt, tā man sametās bail.

Makibens uzslējās kājās.

— Man laiks posties. Rīt no rīta savā mašīnā braucu uz Insbruku — ar sievu un bērniem ... un guvernanti.

— Man rītrītā tas pats ceļš zem kājām, — Diks teica.

— Ko jūs sakāt! — Makibens iesaucās. — Kāpēc mēs nevarētu braukt reizē? Manējais pakards ir ērts, braucēju arī nav daudz — sieva, bērni, es pats... un vēl guvernante ...

— Nekādi nevaru.

— Pats sapratīsiet, ne jau nu īsti guvernante. — Makibens, beidzot atklājis kārtis, gandrīz aizkustinoši raudzījās uz Diku. — Starp citu, mana sieva pazīst jūsu svaini, Bebi Vorenu.

Tālākās runās Diks neielaidās.

— Esmu jau nosolījies paziņām.

— A-ā, — Makibens apbēdināts novilka. — Neko darīt, tad atliek atvadīties. — Palaidis vaļā divus tīrasiņu terjerus, kas bija piesieti pie tuvējā galda kājas, viņš vēl vilcinājās. Diks iztēlojās, kā pārblīvētais pakards aizļogās Ins-brukas virzienā, iekšā sēž Makibenu laulātais pāris, atvasītes ar visu bagāžu un abiem kvekšiem ... un piedevām vēl guvernante.

— Avīzē raksta, ka slepkava esot zināms, — Tomijs ieminējās. — Radi gan lūguši nevienu vārdu nedrukāt, jo tas viss atgadījies slepenā dzertuvē. Ko jūs par to sacīsiet?

— Tas tiekot dēvēts par ģimenes godu.

Henans uzsita varenu akordu uz klavierēm, lai pievērstu sev uzmanību.

— Stipri jāšaubās, vai viņa agrāko gadu opusi kam derējuši, — viņš noteica. — Nemaz jau nerunājot par eiropiešiem, Amerikā tāpat atradīsies ne mazums mūziķu, kas uzrakstījuši tādas pašas kompozīcijas kā Norts.

Tikai tad Diks atskārta, ka runa ir par Eibu Nortu.

— Ar to vienīgo atšķirību, ka Eibs bija pirmais, — Tomi js vēl noteica.

— Tam es nepiekrītu, — Henans neatkāpās. — Draugi viņu pataisījuši par izcilu komponistu tikai tāpēc, lai kaut kā attaisnotu viņa pārmērīgo plostošanu ...

— Par ko jūs runājat? Vai ar Eibu Nortu kas atgadījies? Kaut kādas nepatikšanas?

— Vai tad šārīta «Heialā» nelasījāt?

— Nē.

— Eibs ir miris. Vispirms smagi piedauzīts kādā slepenā Ņujorkas ūķī. Kaut kā vēl aizklunkurējis līdz Tenisa klubam un tur nomiris ...

— Eibs Norts?

— Jā, pavisam noteikti, avīzē ...

— Eibs Norts? — Diks piecēlās. — To jūs droši zināt?

Henans pagriezās pret Makibenu.

— Tas nebūs bijis Tenisa klubs, līdz kurienei viņš aiz-klunkurojis, drīzāk gan Harvarda klubs. Tenisa klubā viņš nekad nav sastāvējis, to es skaidri zinu.

— Avīzē vismaz tā bija rakstīts, — Makibens noteica.

— Tātad pārpratums. To es skaidri zinu.

— Slepenā dzertuvē smagi piekauts un miris.

— Kad es jums saku, es pazīstu gandrīz visus Tenisa kluba biedrus, — Henans neatlaidās. — Tas noteikti būs bijis Harvarda klubs.

Diks piecēlās, Tomijs arī piecēlās. Kņazs Čeliščevs uztrūkās no kaut kādām drūmām pārdomām — varbūt atkal par to, vai kādreiz izdosies tikt projām no Krievijas; šīs domas tik ilgi bija viņu mocījušas, ka vēl arvien viņš netika no tām vajā. Redzēdams, ka Diks un Tomijs slienas kājās, arī viņš uzslējās.

— Eibs Norts smagi piekauts un miris.

Diks pat neatcerējās, kā bija nokļuvis viesnīcā. Tomijs nāca blakus un runāja bez mitas:

— Tiklīdz būs pašūti pasūtītie uzvalki, tā mēs laižam uz Parīzi. Esmu nolēmis kļūt par mākleri, bet šādā izskatā nedrīkstu rādīties biržā. Pie jums Amerikā tagad visi iedzīvojas miljonos. Vai tiešām jūs rīt kāpjat uz kuģa? Pat kopā pusdienas paēst nepagūsim. Šķiet, kņazam te Minhenē kādreiz bijusi sirdsdāma. Viņš piezvanīja uz veco numuru, bet izrādās — jau piecus gadus viņa guļ apakš zemes, un šodien mēs ēdīsim pusdienas pie viņas meitām.

Kņazs klanīja galvu.

— Varbūt varam izkārtot, lai arī ārsts Daivers saņem uzaicinājumu.

— Nē, nē, — Diks atteicās.

Viņš gulēja ciešā miegā, viņu pamodināja lēns sēru maršs zem loga. Pa ielu virzījās garu garā procesija, karavīri pilnā uniformā, galvā pazīstamās 1914. gada ķiveres, tukli vecāki vīri frakās un cilindros, birģeļi, aristokrāti, vienkārši ļaudis. Tā bija vietējā kara veterānu biedrība ceļā uz kritušo atdusas vietām, kur tiks nolikti vainagi. Kolonna kustēja gausā solī, it kā vēl arvien dižodamās ar aizgājušo gadu greznību, izsīkušiem spēkiem un izbēdātām bēdām. Sejas visiem oficiāli sērīgas, un Dikam pēkšņi sirds sažņaudzās skumjās par Eiba nāvi un par savu jaunību, kuras jau desmit gadu vairs nav.

6

Insbrukā viņš ieradās līdz ar krēslu, ceļasomas aizsūtīja uz viesnīcu un pats palika pilsētā. Imperators Maksimi-lians, rieta saules apspīdēts, noslīdzis ceļos, skaita lūgsnu pār sērās noliektajām bronzas pavalstnieku galvām; četras jezuītu novices lūgsnu grāmatām rokās pastaigājas pa universitātes parka alejām. Tiklīdz saule norietēja, krēslā pagaisa arī marmora aculiecinieki seno gadu aplenkumiem, laulību ceremonijām un gadskārtām, un Diks mielojās ar Erbsen-Suppe \ kurā bija gabaliņos sagriezti Würstchen^30 [31], izdzēra četrus Seidel^32 Pilzenes alus un atteicās no grūti pieveicamā deserta, kas tiek dēvēts par Keiser-Schmarren^33.

Kalni ietiecās pašā pilsētā, tomēr Šveice bija tālu, Nikola bija tālu. Vēlāk, kad pavisam satumsa, staigādams pa parku, viņš domāja par viņu kaut kā atsvešināti un maigi, mīlēdams visu to, kas viņā labs. Atcerējās, kā reiz pa rasotu zāli Nikola bija skrējusi pie viņa un vieglās kurpītes bija samirkušas slapjas. Viņa uzkāpa uz Dika kurpēm, cieši pieglaudās un pavērsa uz augšu seju, kurā viss bija lasāms kā atšķirtā grāmatā.

«Tu mani ļoti mīli?» viņa čukstēja. «Es neprasu, lai tu mani mūžam tā mīlētu, bet, es tevi lūdzu, neaizmirsti. Kaut kur dziļdziļi sirdi es vienmēr būšu tāda kā šovakar.»

Bet Diks glābdamies bija aizbēdzis prom no viņas un tagad sāka par to domāt. Diks bija pazaudējis sevi, grūti pateikt, kad tas noticis, — grūti nosaukt stundu, dienu, nedēļu, mēnesi vai gadu. Kādreiz viņš bija pratis piekļūt lietu būtībai, atrisināt vissarežģītākos dzīves sastādītos vienādojumus kā parastas saslimšanas visparastākos gadījumus. Pa šiem gadiem, kas pagājuši, kopš viņš bija atradis Ni-kolu kā ziedu zem akmens Cīrihes ezera krastā, līdz tam brīdim, kad viņš sastapa Rozmariju, — pa šiem gadiem š*is šķēps bija kļuvis truls.

Vērodams, kā tēvam savā trūcīgajā draudzītē jānopūlas, viņš iemācījās izprast naudas vērtību, bet tam nebija nekā kopīga ar iedzīvošanās kāri. Tā nebija pat dabiskā cenšanās sagādāt sev stingru pamatu zem kājām ... nekad vēl viņš nebija juties tik drošs par sevi, tik neatkarīgs kā tai laikā, kad apprecēja Nikolu. Tomēr viņš bija nopirkts kā gigolo [34] un pats kaut kādā veidā pieļāvis, ka viss viņa arsenāls tiek ieslēgts Vorenu seifos.

«Vajadzēja sastādīt laulību kontraktu pēc eiropiešu parauga; bet vēl jau viss nav zaudēts. Deviņus gadus velti esmu pūlējies bagātniekiem iemācīt cilvēciskā godaprāta ābeci, bet vai tāpēc jākrīt izmisumā. Man vēl rokās ir daudz neizspēlētu trumpju.»

Viņš klaiņoja starp rūsganiem rožu krūmiem, ko ieskāva papardes, kuru rasotie ceri tumsā vairs nebija saredzami. Vakars bija pavēss, lai gan oktobrim neparasti silts, un Diks bija uzģērbis biezo tvīda jaku un pie kakla vēl aizpogājis staipīgo cilpiņu. No koka melnā silueta atšķīrās sievietes stāvs, un viņš nojauta, ka tā ir tā pati meitene, kurai bija vestibilā pagājis garām. Tobrīd viņš bija iemīlējies jebkurā skaistā sievietē, kas pagadījās ceļā, iemīlējies gan viņu neskaidrajos siluetos, gan uz sienu mestajās ēnās.

Meitene, uzgriezusi viņam muguru, vēroja pilsētas ugunis. Viņš nošvirkstināja sērkociņu, viņa droši vien dzirdēja, tikai nelikās manām.

... vai tas būtu uzaicinājums? Varbūt nevērības izrādīšana? Ilgi viņš bija atradies ārpus pasaules, kur pastāv šādas vienkāršas vēlmes un tikpat vieņkāršs to piepildījums, tāpēc jutās tik bikls un neveikls. Varbūt ilggadīgajiem kūrortu apmeklētājiem ir kāda īpaša koda, pēc kuras viņi cits citu atrod?

Varbūt jādod kāds mājiens? Bērni, nepazīdami viens otru, uzsmaida un saka: «Nāc spēlēties!»

Viņš spēra soli tuvāk, ēna saļodzījās sānis. Droši vien viņu tūlīt ielenks — tāpat kā tos nebēdņus bundziniekus, par kuriem bija dzirdēts stāstām bērnībā. Sirds skali pukstēja, tik tuvu atkal atradās tas, kas nebija ne izpētīts, ne analizēts, ne preparēts, ne izskaidrots. Pēkšņi viņš pagriezās sānis, un to pašu brīdi arī meitene sakustējās, izārdīdama melno ornamentu, ko līdz ar koku lapām pati bija veidojusi, tad apgāja apkārt soliņam un nesteidzīgā, taču apņēmīgā solī nogriezās pa taciņu atpakaļ uz viesnīcu.

No rīta Diks ar diviem alpīnistiem un gidu bija nolēmuši uzkāpt līdz Birkkarspitze. Tā bija neaprakstāma sajūta — kaut kur lejā palika alpīnās ganības līdz ar zvārguļzvani-ņiem. Diks jau priecājās par naktsguļu ganu būdā, nogurums bija tīkams, tīkama bija pakļaušanās gidam un bezgala prieks par to, ka viņu neviens te nepazīst. Bet ap dienas vidu laiks apmetās slikts, lija lietus ar krusu un kalnos ducināja pērkons. Diks un viens no alpīnistiem domāja doties vien augstāk, bet gids nepiekrita. Klupdami un slīdēdami viņi gribot negribot rāpās lejā, lai no rīta mēģinātu vēlreiz kāpt augšā.

Paēdis pusdienas un izdzēris pudeli vietējā skāņā vīna, Diks sēdēja tukšajā restorānā un jutās satraukts, pats nezināja, kāpēc, bet tad atcerējās vakarvakaru parkā. Pirms vakariņām viņš bija tai meitenei pagājis vestibilā garām, un šoreiz tā bija viņam veltījusi nepārprotami atzinīgu skatienu, bet viņš vēl arvien mocījās neziņā. Kāpēc? Savā laikā es būtu varējis iegūt jebkuru no skaistākajām sievietēm, bija tikai jāizvēlas. Kāpēc tagad tas man vajadzīgs, kad no agrāko gadu vēlmēm palikusi vienīgi ēna, vāra atblāzma? Kāpēc?

Iztēle aizveda viņu vēl tālāk, bet seno dienu askētisms, kas bija mācījis no daudz kā atteikties, jau atkal guva virsroku.

«Mans dievs, tad jau drīzāk braucu atpakaļ uz Rivjēru un pārnakšņoju pie Džeinisas Karikamento vai pie mazās Vilburheizi... Sagandēt atmiņas par visiem šiem gadiem un vēl ar kaut ko tik lētu un apšaubāmu?»

Bet uztraukums nenorima, un, izgājis no verandas, viņš uzkāpa augšā savā istabā vēl klusībā pārdomāt. Vientu-

Iība, gan tīri fiziska, gan sirds vientulība rada skumjas, un skumjas liek vēl skaudrāk izjust šo vientulību.

Augšā viņš staigāja pa istabu, visu vēl apsvēra un pie reizes izklāja mitro sporta tērpu uz remdenajiem radiatoriem; un atkal acis apstājās pie vēl neatvērtās telegrammas; Nikola viņu diendienā pavadīja ar telegrammām, lai kur viņš atrastos. Šī bija atnesta jau pirms vakariņām, diez kāpēc viņam negribējās plēst to vaļā ... Vai tiešām vēl arvien neiziet no prāta vakardiena? Kablogramma no Bu-falo bija pārsūtīta caur Cīrihi.

«Jūsu tēvs šovakar klusu no mums šķīrās. Holmss.»

No šī trieciena viņam pārskrēja drebuļi, visiem spēkiem viņš turējās tam pretī; kaut kāds kamols bija izveidojies vēderā, kāpa arvien augstāk, līdz iesprūda kaklā.

Vēlreiz viņš pārlasīja telegrammu, apsēdās uz gultas, smagi elpodams, trulu skatienu, un viņam ienāca prātā tā pati doma, kas visiem egoistiskiem bērniem, uzzinot par tēva vai mātes nāvi: kā tas atsauksies uz mani? Ir taču zudis pats pirmais un pats drošākais balsts dzīvē.

Kad šis atavistiskais uzliesmojums bija pāri, viņš atkal sāka soļot pa istabu, brīdi pa brīdim apstādamies un ieskatīdamies telegrammā. Holmss bija oficiālais viņa tēva — draudzes mācītāja palīgs, bet patiesībā nu jau desmit gadu draudzes īstais gans. Kāpēc tēvs bija nomiris? Aiz vecuma — viņam taču septiņdesmit pieci. Ilgu mūžu nodzīvojis.

Skumji, ka tēvam bija jānomirst tik vientuļam . .. viņš bija pārdzīvojis gan sievu, gan visus savus brāļus un māsas; kaut kādi radinieki vēl bija Virdžīnijā, bet tie nebija no iztikušajiem, nevarēja atbraukt uz ziemeļiem, tāpēc telegrammu bija sūtījis Holmss. Diks bija tēvu mīlējis — vēl tagad viņš dažu labu reizi nodomāja: diez kā tēvs šādā gadījumā būtu izlēmis un rīkojies. Diks bija nācis pasaulē dažus mēnešus pēc tam, kad abas māšeles viena pēc otras bija guldītas zemes klēpī, un tēvs, baiļodamies, lai tikai māte neizlutina vienīgo vēl palikušo bērnu, jau no paša sākuma dēla tikumisko audzināšanu bija ņēmis savā zināšanā. Spēka jau toreiz viņam diez cik vairs nebija, tomēr šīs raizes viņš uzņēmās.

Vasaras novakarēs tēvs ar dēlu abi mēdza aizstaigāt līdz pilsētai zābakus nospodrināt — Diks iestērķelētā matrožu uzvalciņā, tēvam allaž mugurā nevainojami piegrieztais garīdznieka svārks... Uz savu glīto puišeli tēvs bija varen lepns. Dēlam viņš stāstīja visu, ko zināja par dzīvi, un tas nebija daudz, bet tās lielāko tiesu bija vienkāršas, nenoliedzamas patiesības un sadzīvē noderīgas gudrības, cik nu viņš to bija smēlies savās dieva kalpa gaitās. «Reiz, kad tikko biju iesvētīts garīdznieka kārtā, man gadījās nokļūt svešā pilsētā, svešā mājā; viesistaba bija ļaužu pilna, un es apmulsu, jo nezināju, kura ir namamāte. Dažus viesus gan pazinu, bet gar tiem nelikos zinis, gāju tiem garām, jo biju ieraudzījis sirmu dāmu sēžam pie loga istabas viņā galā. Es piegāju klāt un stādījos priekšā. Pēc šī starpgadījuma tai pilsētā es iemantoju daudz draugu.»

Tēvs to bija stāstījis no tīras sirds . . . tēvs vienmēr bija apzinājies, kas viņš ir, visu mūžu saglabādams lepnumu, ko mantojis no divām lepnām atraitnēm, pie kurām viņš bija uzaudzis tai pārliecībā, ka dzīvē visaugstāk ir jāvērtē godīgums, drosme un tieksme pēc visa labā un krietnā.

Tēvs no sākta gala bija uzskatījis, ka sievas atstātais nelielais mantojums ir dēla īpašums, un, kamēr dēls mācījās skolā un vēlāk medicīnas koledžā, četrreiz gadā viņam piesūtīja čeku. Tēvs bija viens no tiem, par kuriem zelta gados mēdza izteikties tonī, kas nepieļāva iebildumus: «Caur un cauri goda vīrs, tikai tāds sausiņš.»

.. . Diks lika uznest avīzes. Vēl arvien soļodams pa istabu garām rakstāmgaldam, kur bija nolikta atplestā telegramma, viņš izraudzījās sev piemērotu Transatlantijas reisu. Tad pasūtīja tālsarunu ar Nikolu — caur Cīrihi, un, kamēr gaidīja savienojumu, viņš daudz ko atcerējās un pārdomāja, nožēlodams, ka ne vienmēr ir bijis tik labs, kā vēlējies būt.

7

Jau veselu stundu bija redzama Ņujorkas osta, dzimtenes spožā fasāde, tikai šoreiz Dikam tā likās svinīgi drūma, jo ne brīdi viņu neatstāja domas par tēva nāvi, bet, tiklīdz viņš spēra kāju uz cietzemes, šī jutoņa pagaisa un vairs neatgriezās, ne staigājot pa ielām, ne viesnīcās, ne vilcienos, kas viņu aizveda vispirms uz Bufalo un tad reizē ar tēva zārku prom uz dienvidiem, uz Virdžīniju. Kad piepilsētas vilciens ļodzīdamies iebrauca Vestmorlendas kailajā smiltsmāla līdzenumā, tikai tad Diku pārņēma sajūta, ka šeit ir viņa īstā vieta. Izkāpjot stacijā, viņš ieraudzīja pazīstamo zvaigzni, kas ik vakaru pirmā iespīdas, un saltos mēness starus krītam pāri Čizapikas līcim, ieklausījās izkaltušo ratu kaukoņā, nekaitīgajās, tukšajās tērgavās, ieklausījās, cik liegi urdz pirmatnējie gausie strauti ar tikpat liegi skanošiem indiāņu nosaukumiem.

Nākamajā dienā tēva pīšļi tika guldīti kapā blakus simtiem citu Daiveru, Hanteru un Dorsiju. Diks mierināja sevi ar domu, ka tēvs šeit nepaliek viens, bet savas kuplās dzimtas vidū. Irdeno kopiņu nokaisīja bēru ziediem. Bija pārtrūkusi pēdējā saite ar šīm vietām, un diezin vai vēl kādreiz Diks šai pusē iegriezīsies. Viņš noslīga ceļos uz cietās zemes. Viņš pazina tos, kas šeit atdusējās, tie bija stipri, sīksti vīri vēja aprautām sejām, zilām, spožām acīm, vīri, kurus veidojusi jaunā zeme septiņpadsmitā gadsimta mežu biezokņos.

— Ardievu, tēvs . .. ardievu, visi mani tēvu tēvi.

Stāvot ostas krastmalā, nejūties ne īsti vairs uz cietzemes, nedz arī jau uz kuģa. Garā, dzeltenā nojume līgot līgojas, atbalsodama uzsaucienus. Rīb vagonetes, iekraujot un izkraujot bagāžu, griezīgi žvadz celtņi, un samanāma jūras sāļā smarža. Visi skrien un steidzas, kaut arī laika diezgan; pagātne — cietzeme jau paliek aiz muguras; nākotne paveras kā atplesta rīkle virs tvaikoņa trapa; burzma ejā — juceklīgā tagadne.

Un beidzot tu esi aiz borta, un pasaules ainava kļūst skaidrāka, sašaurinās. Tu esi kļuvis par pilsoni valstī, kura ir mazāka par Andoru, un ne par ko vairs nevari būt drošs. Kuģa ekonoma palīgu sejas ir izstieptas vai sašķiebtas tāpat kā kajītes; nicīgu skatienu uz visiem noraugās jūras ceļotāji un viņu pavadītāji. Tad žēli iegaudojas svilpes, un kuģis, šis cilvēka domas veidojums, spēcīgi nodreb un sakustas. Krasts ar pavadītājiem sāk slīdēt prom, un uz brīdi kuģis šķiet kā nejauši no mola atšķelts gabals, bet krasts arvien attālinās, sejas nav vairs izšķiramas, balsis nav sadzirdamas, tikai kaut kādi plankumi vēl rēgojas ūdens-malā. Osta plešas plašumā, un kuģis iziet atklātā jūrā.

Un līdz ar šo kuģi — Elberts Makisko, pati dārgākā krava uz borta, vismaz avīžnieki bija viņam piesprauduši šādu etiķeti. Makisko bija kļuvis populārs. Viņa romāni bija mūsdienu labāko rakstnieku darbu imitācija — arī šāda veiklība nav noniecināma, turklāt viņš bija

iemanījies šo aizguvumu vēl atšķaidīt ar banālu piemaisījumu, lai izpatiktu daudziem lasītājiem, un vairums no tiem nevarēja vien nopriecāties — cik viegli izsekot šā autora domai. Veiksme viņam bija nākusi par svētību, padarīdama viņu gauži pieticīgu. Viņš labi apzinājās savas spējas, saprata, ka spara viņam piemīt vairāk nekā dažam labam no apdāvinātajiem, un bija apņēmies izbaudīt līdz galam savus godam pelnītos laurus. «Vēl neko neesmu paveicis,» viņš sprieda. «Nedomāju, ka man būtu kāds īpašs talants. Bet, ja rakstīšu grāmatu pēc grāmatas, varbūt kādreiz arī uzrakstu kaut ko vērtīgu.» Rekordlēcieni taču ir izdarīti no daudz nestabilākiem tramplīniem. Visi kādreiz pieredzētie pazemojumi bija aizmirsti. Patiesībā viņa panākumu psiholoģiskais balsts bija duelis ar Tomiju Bar-banu, un, kad daži sīkumi atmiņā bija kļuvuši bālāki, viņš atkal cēlās vismaz savās acīs.

Diku viņš bija pamanījis otrā dienā, vispirms vērīgi nopētījis, tad piegājis klāt, draudzīgi stādījies priekšā un apsēdies blakām. Diks nolika grāmatu, ko lasīja, un tūlīt saskatīja pārvērtības, kādas notikušas ar Makisko, — šis Makisko bija ticis vaļā no apgrūtinošā mazvērtības kompleksa un likās patīkams sarunu biedrs; Makisko «atziņu» loks bija plašāks nekā Gētem — ar interesi varēja noklausīties veiklos vārdu virknējumus, kurus viņš klāstīja kā savas paša domas. Viņi uzturēja pazīšanos, bieži sēdēdami pie kopīga brokastu un pusdienu galda. Makisko pāris bija uzaicināts kā goda viesi pie kapteiņa; ar jau noskāršamu snobismu viņš Dikam teica: «Šī kompānija man krīt uz nerviem.»

Violeta bija kļuvusi eleganta dāma, saposusies pie pasaulslavenām couturières^35, nebeidza vien jūsmot par sīkajiem atklājumiem, kuri labu audzināšanu baudījušām jaunavām padsmitos gados nav vairs nekāds noslēpums. Nudien, to visu viņa būtu varējusi iemācīties no savas mātes, bet par cilvēku viņa bija galvenokārt veidojusies Aidaho noplukušajās kinozālēs un mātei nebija atlicinājusi daudz laika. Tagad viņa piederēja pie «izmeklētas sabiedrības» — blakus daudziem miljoniem savu līdzinieču — un jutās laimīga, lai gan laulātais draugs vēl pa reizei uzbrēca, ja viņas naivums pārāk krita acīs.

Makisko pāris izkāpa Gibraltārā. Nākamajā vakarā Nea-

polē pa ceļam no viesnīcas uz staciju autobusā Diks nejauši iepazinās ar pusmūža amerikānieti un abām viņas meitām. Visas trīs izskatījās tik bēdīgas un apmulsušas, ka Diks jau uz kuģa bija viņām pievērsis uzmanību. Diku pārņēma vēlēšanās palīdzēt vai vismaz notēlot labdari: viņš centās viņas sasmīdināt, uzdrošinājās pacienāt ar vīnu un ar prieku vēroja, ka pamazām viņas atgūst savu būtisko pašapmierinātību. Un visādi iztēlojās, kas viņas tādas varētu būt, un neskopojās ar komplimentiem, un bija gatavs noticēt saviem vārdiem, vēl jo vairāk tāpēc, ka, cenzdamies uzturēt šīs ilūzijas, bija tukšojis glāzi pēc glāzes, — un dāmas šādu laimi uzskatīja par paša debestēva sūtītu. Viņi atvadījās, kad jau svīda gaisma un vilciens zvalstīdamies un sprauslādams joņoja no Kassino uz Frosinoni. Agri no rīta viņi iebrauca Romā, un pēc ekscentriskām atvadām amerikāņu gaumē Diks tāds kā saguris devās uz viesnīcu «Qui-rinal».

Pie šveicara pults viņš pēkšņi atskatījās un sastinga. It kā būtu dzēris un vīns, karstiem viļņiem izskrējis caur kauliem, iesities galvā, viņš ieraudzīja to, kuru cerēja šeit ieraudzīt, kuras dēļ bija šķērsojis Vidusjūru.

Un to pašu brīdi arī Rozmarija ieraudzīja viņu un nopriecājās, iekams paguva izbrīnīties; samulsusi paskatījās uz draudzeni un, atstājusi to dieva ziņā, steidza šurp. Diks gaidīja izslējies, elpu aizturējis. Kad viņa nāca pāri vestibilam, viņas skaistums izskatījās tikpat kopts kā labi turēts jauns zirdziņš spīdīgiem sāniem, spožiem iemauktiem, un viņam nokrita kā zvīņas no acīm, bet tas viss nāca pārāk negaidīti, un viņš mēģināja tikai noslēpt savu nogurumu. Par atbildi uz viņas mirdzošo acu atklāto skatienu viņš tik vien spēja kā nodemonstrēt neveiklu pantomīmu, kurai vajadzēja nozīmēt: «Tā esat jūs?... Šeit es vismazāk cerēju jūs sastapt.»

Viņas cimdotās rokas uzgūla viņa rokai, kas atradās uz pults.

— Dik... mēs pašreiz te uzņemam filmu «Senās Romas diženums» . . . vismaz tiek uzskatīts, ka uzņemam; kuru katru dienu brauksim prom.

Diks cieši lūkojās uz viņu, lai viņa apmulstu un nemanītu, ka viņš nav skuvies un apkakle ir savalkāta un saburzīta. Par laimi, viņa steidzās.

— Mēs agri sākam, jo ap vienpadsmitiem ceļas migla ... piezvaniet man ap diviem.

Augšā numurā Diks pamazām atguvās. Viņš piezvanīja šveicaram un palūdza, lai divpadsmitos viņu pamodina, žigli noģērbās un vārda tiešajā nozīmē iekrita dziļā miegā.

Šveicara zvanu viņš nedzirdēja, bet pamodās ap vieniem — jau žirgtāks. Izkravāja ceļasomu, atdeva uzvalku gludinātavā un veļu mazgātavā. Tad noskuvās, pusstundu pagulēja remdenā vannā un ieturēja brokastis. Via Na-zionale jau bija sasilusi saulē, un, lai siltums ieplūstu arī istabā, viņš parāva mazliet sānis vecmodīgiem misiņa gredzeniem piestiprinātās portjeras. Gaidīdams, kamēr atnesīs izgludināto uzvalku, viņš pāršķirstīja «Corriere delle Sera» un uzzināja par «una novella di Sainclair Lewis Wale Street' nella quale autore analizza la vita sociale di una piccola cittä Americana».[36] Tad mēģināja pievērst domas Rozmarijai.

Sākumā viņš vispār nebija spējīgs domāt. Viņa bija jauna un apburoša, bet par Topsiju varētu teikt to pašu. Droši vien pa šiem četriem gadiem viņai ir bijuši mīļākie un viņa tos ir mīlējusi. Nekad taču nevar īsti pateikt, cik daudz vietas tev ierādīts otra cilvēka dzīvē. Tomēr šai neskaidrībā izkristalizējās viņa paša jūtas. Nekas tā nepalīdz saglabāt attiecības kā vēlēšanās pārvarēt jau zināmus šķēršļus. Bijušais pamazām atausa, un viņam gribējās, lai viņas vēlme atdot sevi būtu saglabāta, ieslēgta kā dārgā atmiņu gliemežnīcā, kuru atvērt lemts viņam vienīgajam. Viņš centās saskatīt sevī kaut ko tādu, ar ko spētu Rozma-riju saistīt... un saskatīja daudz mazāk nekā pirms četriem gadiem. Astoņpadsmit raugās uz trīsdesmit četri ar jaunības miglainās dūmakas aizplīvurotu skatienu, bet divdesmit divi ar nepielūdzamu skaidrību saskatīs visu, kas piemīt trīsdesmit astoņiem. Turklāt toreiz, Rivjērā nejauši sastopoties, Dika jūtu dzīve atradās pašā zenītā, kopš tā laika viņa kvēle ir krietni noplakusi.

Kad apkalpotājs atnesa izgludināto uzvalku, Diks uzģērba baltu kreklu, apsēja melnu kaklasaiti un piesprauda to ar adatu, ko rotāja pērle, tikpat liela bija otra pērle, kurai cauri bija izvērta pensneja auklas stīdziņa. Pēc izgulēšanās sejā atkal bija daudzajās Rivjērā aizvadītajās vasarās gūtais rūsganais brūnums, mundruma labad viņš vēl izpildīja stāju uz rokām; no kabatas izbira sīknauda un

pildspalva. Trijos viņš piezvanīja Rozmarijai un tika aicināts augšā. Juzdams tādu kā reiboni pēc akrobātiskajiem vingrinājumiem, pa ceļam viņš iegāja bārā un iedzēra džinu ar toniku.

— Sveicināts, dakter Daiver!

Diks uzreiz pazina Kollisu un tikai tāpēc, ka viesnīcā bija apmetusies Rozmarija. Kolliss izskatījās tikpat pašpārliecināts un apmierināts ar dzīvi, vaigi tikpat apaļi.

— Jūs zināt, ka Rozmarija ir šeit? — Kolliss noprasīja.

— Jā, nejauši satikāmies.

— Es biju Florencē un, tiklīdz dzirdēju, ka viņa ieradusies, tā viņnedēļ laidu šurp. Ne pazīt vairs nevar, norāvusies māmiņai no saitītes. — Un tūlīt paskaidroja: — Gribēju teikt — bija paimeitiņa, tagad īsta sabiedrības dāma ... pats zināsiet, kā tas jāsaprot. Ticiet man, šos itāliešus viņa visus tin ap pirkstu! Un kā vēl!

— Jūs Florencē studējat?

— Es? Tieši tā, studēju arhitektūru. Svētdien braucu atpakaļ — palikšu vēl noskatīties sacīkstes hipodromā.

Viņš bija nolēmis Dika pasūtīto dzērienu ierakstīt savā kontā, kas viņam bija atvērts bārā gluži kā biržas norēķinu bilance; tikai ar lielām pūlēm Dikam izdevās viņu atrunāt.

8

Izkāpis no lifta, Diks ilgi gāja pa līkumotu gaiteni, līdz beidzot pagriezies izdzirdēja pazīstamu balsi aiz pusviru durvīm. Rozmarija sagaidīja viņu melnā pidžamā; brokasta galdiņš vēl atradās istabā — viņa dzēra kafiju.

— Jūs esat tikpat skaista, — viņš teica. — Pat vēl mazliet skaistāka.

— Vēlaties kafiju, jaunekli?

— Cik nepatīkami, ka šorīt mani ieraudzījāt tik briesmīgā izskatā.

— Jūs izskatījāties saguris... Paguvāt atpūsties? Vēlaties kafiju?

— Nē, pateicos.

— Nu jūs vismaz var pazīt, šorīt es nobijos. Nākamajā mēnesī arī māte gatavojas braukt šurp, ja uzņemšanas trupa vēl uzkavēsies. Katrā vēstulē viņa apvaicājas, vai esam redzējušies, viņa laikam domā, ka mēs dzīvojam tepat kaimiņos. Mātei jūs no pirmās reizes iepatikāties, pēc viņas domām, jūs esat tieši tas cilvēks, ar kuru man jāuztur pazīšanās.

— Patīkami dzirdēt, ka viņa vēl atceras mani.

— Kā nu neatcerēsies, — Rozmarija vēlreiz apgalvoja. — Pat ļoti bieži.

— Vairākkārt esmu redzējis jūs uz ekrāna. Reiz izdevās sarunāt, un man individuāli nodemonstrēja «Papiņa mīļo meitu».

— Šai filmā man ir laba loma, ja vien montējot nesaīsinās.

Iedama pie telefona, viņa pieskārās Dika plecam. Izsaukusi viesmīli, lai aizvāc brokasta galdiņu, viņa ērti atlaidās lielajā atzveltnī. •

— Toreiz, kad mēs iepazināmies, es biju vēl gluži bērns. Tagad esmu pieaugusi.

— Pastāstiet par sevi, gribas zināt visu.

— Kā klājas Nikolai... un Lanjē un Topsijai?

— Paldies, labi. Viņi bieži atceras ...

Iezvanījās tālrunis. Kamēr viņa runāja, Diks pašķirstīja divas grāmatas — vienu romānu bija uzrakstījis Edna Fer-bers, otru Elberts Makisko. Ienāca viesmīlis un aizstūma galdiņu; kad tas bija prom, Rozmarija savā melnajā pidžamā izskatījās vēl vientuļāka.

— ... man ir viesis... Nē, ne pārāk. Pēc tam uzlaikošana, tas neies tik ātri... Nē, patlaban nekādi...

It kā līdz ar galdiņa nozušanu vieglāk uzelpodama, Rozmarija uzsmaidīja Dīkam — tā varētu smaidīt, kad beidzot abiem izdevies izbēgt visām šīszemes likstām un divvien-tulībā izbaudīt debesu svētlaimi.

— Beidzot, — viņa sacīja. — Jūs varat aptvert, vesela stunda pagājusi satraukumā par šo tikšanās mirkli.

Jau atkal zvanīja tālrunis. Diks piecēlās, paņēma platmali no gultas un nolika uz čemodānu statīva. To pamanījusi, Rozmarija uztraukusies ar plaukstu aizsedza klausuli.

— Jūs taču neaizejat!

— Nē.

Kad viņa nolika klausuli, viņš pūlējās kaut ka vel aizturēt prom slīdošos mirkļus.

— Es izvairos no sarunām, kas man nekā nedod.

— Es arī, — Rozmarija piekrita. — Cilvēks, ar kuru

nupat runāju, kādreiz bijis pazīstams ar manas māsīcas māsīcu. Iedomājieties — atradis ieganstu zvanīt!

Mīlas sauciens... kā vēl citādi tas būtu iztulkojams? Kāpēc gan viņa centās slēpties aiz kaut kādām blēņām? Viņš ierunājās, savus vārdus nosūtīdams kā vēstules pa pastu, lai vēl atliktu brīdis, kamēr tie nokļūtu līdz adresātam.

— Ir ļoti grūti atrasties šeit tik tuvu jums un nenoskūpstīt jūs. — Un viņi skūpstījās istabas vidū — ilgi, kaislīgi. Mirkli viņa vēl piekļāvās un atkal ieslīga atzveltnī.

Bija tik jauki un omulīgi, bet ilgi tā nevarēja turpināties. Vai nu uz priekšu, vai atpakaļ; kad vēlreiz iešķindē-jās tālruņa zvans, Diks lēnām iegāja alkovā, kur atradās gulta, laidās slīpi un atšķīra Elberta Makisko romānu. Tūlīt arī nāca Rozmarija un apsēdās blakus.

— Jums ir apbrīnojami garas skropstas, — viņa teica.

— Mūsu mikrofons atkal uzstādīts zālē, kur notiek priekšpēdējā kursa studentu balle. Starp klātesošajiem ir mis Rozmarija Hoita, pazīstama kā garu skropstu apjūsmotā ja ...

Viņa aizspieda Dika muti ar skūpstu, viņš piekļaudams noguldīja viņu sev blakām, un viņi skūpstījās, līdz abiem aptrūka elpas. Viņa elpoja viegli un strauji kā mazs bērns. Lūpas bija mazliet sasprēgājušas, tikai pie pašiem kaktiņiem ne.

l£ad nekas cits vairs neeksistēja, tikai savijušās rokas un kājas un drēbju murskulis, un viņa roku varmācīgais spēks, un viņas kakla un krūšu maigums, viņa čukstēja;

— Nē, šodien ne ... šodien nevar.

Viņš paklausīgi noslāpēja savu kvēli un, pacēlis uz rokām viņas trauslo augumu tā, ka viņa it kā lidinājās gaisā, gandrīz nenopietni attrauca:

— Maziņā ... nav jau tik svarīgi.

Kad viņš skatījās no apakšas uz augšu, viņai bija pavisam cita seja, it kā uz mūžiem mēnesstaros apskaidrota.

— Ja tas notiktu ar jums, būtu vismaz romantisks attaisnojums, — viņa sacīja. Izrāvusies no viņa skāvieniem, viņa piegāja pie spoguļa un sabužināja izpūrušos matus. Tad piebīdīja krēslu pie gultas un noglāstīja Dika vaigu.

— Pastāstiet man patiesību, — viņš lūdza.

— Es vienmēr esmu bijusi patiesa pret jums.

— Līdz zināmai robežai... bet kaut kur pietrūkst loģikas.

Abi iesmējās, bet viņš neatlaidās:

— Vai tiešām jūs vēl esat nevainīga?

— Nē-ē-ē! — viņa novilka. — Esmu gulējusi ar sešsimt četrdesmit vīriešiem ... Vai tāda atbilde jums vajadzīga?

— Man nav nekādu tiesību . . .

— Vācat materiālus psiholoģiskam eksperimentam?

— Nē, tikai skatoties uz pavisam normālu, veselu meiteni, kurai ir divdesmit divi gadi un kura dzīvo tūkstoš deviņsimt divdesmit devītajā gadā, grūti noticēt, ka viņa vēl ne reizi nebūtu mēģinājusi uzsākt romānu.

— Esmu mēģinājusi... tikai neveiksmīgi.

Diks nespēja tam ticēt. Viņam vienīgi nebija skaidrs, vai viņa tīšuprāt uzceļ šo žogu starp abiem vai tas tiek darīts nolūkā vērst vēl iespaidīgāku iespējamo kapitulāciju.

— Varbūt iziesim pastaigāt pa Pincio, — viņš ierosināja.

Viņš izslējās, sakārtoja žaketi, pieglauda matus. Šis brīdis bija pienācis, un šis brīdis bija garām. Trīs gadus Diks bija bijis etalons, pēc kura Rozmarija mērojusi citus vīriešus, tāpēc nav nekāds brīnums, ka viņas acīs viņš bija kļuvis par ideālu varoni un pacēlās pāri pārējiem — mirstīgajiem. Viņa nevēlējās, lai viņš būtu tāds kā citi, un tagad sastapās ar to pašu uzstājību, ar tām pašām prasībām, it kā viņš gribētu daļu no viņas atraut, ielikt kabatā un aiznest sev līdzi.

Kamēr viņi staigāja pa zaļo mauru starp eņģeļiem un filozofiem, fauniem un strūklakām, viņa ieķērās viņam elkonī un ilgi pielāgojās, lai būtu ērtāk, it kā nolēmusi uz mūžu tur atstāt savu roku. Viņa norāva zariņu un salauzīja, tam nebija atsperīga stingruma. Tad, pēkšņi ieraudzījusi Dika sejā to, ko bija vēlējusies ieraudzīt, satvēra un noskūpstīja viņa cimdoto roku. Un kā mazs bērns sāka iet palēkdamās, līdz viņš pasmaidīja, pati arī iesmējās — atkal viss bija labi.

— Mīļais, šo vakaru es nevaru pavadīt kopā ar jums, sen esmu apsolījusies paziņām. Bet, ja spējat tā agrāk pamosties, rīt es paņemšu jūs līdzi, kad braukšu filmēties.

Viesnīcā Diks vienatnē paēda pusdienas, agri devās pie miera un pusseptiņos no rīta vestibilā gaidīja Rozmariju. Sēdēdama viņam blakus mašīnā, viņa bija tik spirgta un starojoša kā pati rīta saule. Viņi izbrauca pa Svētā Se-bastjana vārtiem un tālāk prom pa Via Appia, līdz ieraudzīja gigantiskās Kolizeja dekorācijas, lielākas par pašu

Kolizeju. Rozmarija atstāja Diku kāda vīrieša sabiedrībā, kurš viņu vadāja, izrādīdams butaforiskās arkas, amfiteātra sēdekļus un smiltīm nokaisīto arēnu. Šodien Rozma-rijai bija jāuzņemas ainā, kas notiek cietumā, kur ieslodzīti kristieši. Aizgājuši līdz uzņemšanas laukumam, viņi redzēja, kā Nikotera, viens no daudzajiem kandidātiem uz Valentīno lomu, lepni aizsoļo garām bariņam sieviešu kārtas gūstekņu, kas viņu pavada grūtsirdīgiem skatieniem zem pielipinātajām skropstām.

Parādījās Rozmarija, ietērpta tunikā līdz ceļgaliem.

— Pavērojiet, — viņa čukstēja Dikam. — Gribu dzirdēt jūsu domas. Materiālu skatē visi teica ...

— Kādu materiālu — kā to saprast?

— Kad noskatās iepriekšējā dienā filmētos kadrus. Un visi teica, ka pirmoreiz manī jutuši seksapīlu ...

— Es gan nejūtu.

— Kur nu jūs! Toties pati jūtu.

Nikotera, ietinies leoparda ādā, noraizējies runājās ar Rozmariju, kamēr apgaismotājs, atbalstījies pret režisora plecu, centās viņam kaut ko ieskaidrot. Beidzot režisors dusmīgi atgrūda viņa roku, noslaucīja sviedrus no pieres, un Dika pavadonis piebilda:

— Atkal piezīdies un šoreiz kā ods!

— Kurš? — Diks vaicāja, bet, iekams pavadonis paguva atbildēt, režisors jau atradās viņiem blakus.

— Kurš ir piezīdies... pats jūs esat piezīdies, — viņš taisnojās Dikam, it kā Diks būtu kāds zvērinātais. — Tiklīdz viņš piezīžas, tā viņam sāk rādīties, ka otrs ir piezīdies kā ods. — Uzmetis pavadonim vēl vienu negantu skatienu, viņš sasita plaukstas.

— Visi savās vietās — sākam!

Diks jutās kā aizgājis viesos kuplā, nesaskanīgā ģimenē. Kāda aktrise pienāca un veselas piecas minūtes runājās, noturēdama viņu par aktieri, kurš nesen bija atbraucis no Londonas. Attapusies, ka noticis pārpratums, pa galvu pa kaklu viņa metās prom. Gandrīz visi, kam bija kāds sakars ar filmu, uz pārējiem noraudzījās vai nu no augšas uz leju, vai no lejas uz augšu, biežāk gan no augšas uz leju. Tomēr tie visi bija drosmīgi un darbīgi ļaudis, necerēti iemantojuši tādu ievērību zemē, kas veselus desmit gadus vēlējusies tikai uzjautrinošas izpriecas.

Filmēšanu pārtrauca, tiklīdz saulei priekšā aizvilkās dūmaka ... tas ir brīnišķīgs apgaismojums gleznotājiem, tikai

ne kinokamerai, nav nemaz salīdzināms ar dzidro Kali-fornijas gaisu. Nikotera, pavadīdams Rozmariju līdz mašīnai, čukstēja viņai kaut ko ausī, bet viņa atvadīdamās pat nepasmaidīja.

Diks un Rozmarija brokastoja «Castelli dei Caesari», lieliskā restorānā uzkalnā, no kurienes pavērās skats uz foruma drupām no pagrimuma perioda, tikai nebija īsti zināms, no kāda. Rozmarija iedzēra kokteili un drusku vīna, Diks toties dzēra pietiekami daudz, lai aizgainītu neapmierinātības sajūtu. Tad viņi atgriezās viesnīcā — abi atplaukuši un laimīgi, kaut kāda eksaltēta miera pārņemti. Viņa gribēja atdoties, un viņa atdevās, un tas, kas bija sācies ar bērnišķīgu, neprātīgu jūsmošanu jūras krastā, beidzot tika novests līdz galam.

9

Vakarā Rozmarija atkal bija aizņemta, tika svinēta dzim: šanas diena kādam no trupas. Vestibilā Diks sastapa Kol-lisu Kleju, bet viņam gribējās paēst pusdienas vienam; aizbildinājies, ka viņu gaida hotelī «Excelsior», viņš tomēr neatteicās un uz brītiņu iegriezās ar Kollisu bārā, kur pēc izdzertā kokteiļa neapmierinātības sajūta nepārprotami bija kļuvusi par neiecietību . . . laiks atgriezties klīnikā, tik ilgai prombūtnei nav attaisnojuma. Šurp viņu bija vilinājusi ne tik daudz neprātīga iemīlēšanās, cik romantiskas atmiņas. Viņa mīlestība ir Nikola... pārāk bieži viņam bijis smagi kopā ar viņu, tomēr Nikola bija vienīgā, īstā. Pavadīt laiku ar Rozmariju nozīmēja ļaut vaļu savām iegribām; Kollisa sabiedrībā aizvadītās stundas bija velti nosistas.

«Excelsior» durvīs Diks saskrējās ar Bebi Vorenu. Neizpratnē iepletās viņas lielās, skaistās acis, kas atgādināja marmora bumbiņas.

— Biju iedomājusies, ka esat Amerikā, Dik! Vai Nikola arī ir šeit?

— Atpakaļ braucu caur Neapoli.

Sēru lente ap Dika piedurkni kaut ko atgādināja.

— Jūtu līdzi jūsu bēdās.

Kopīgas pusdienas bija neizbēgamas.

— Pastāstiet, kāds īsti ir stāvoklis! — viņa uzstāja.

Diks savā uztverē izklāstīja pēdējo mēnešu notikumus.

Bebi rauca uzacis: viņai bija nepieciešams kādam uzvelt visu atbildību par māsas iedragāto dzīvi.

— Vai jūs domājat, ka dakteris Domlers no paša sākuma viņu pareizi ārstēja?

— Ārstēšanas paņēmieni ir diezgan trafareti... protams, individuālai pieejai ir sava nozīme.

— Dik, es neesmu speciāliste un nedomāju nākt ar saviem padomiem, bet vai jums tomēr nešķiet, ka viņai derētu izrauties no slimnīcas atmosfēras un dzīvot, kā dzīvo visi cilvēki?

— Jūs pati taču kategoriski pieprasījāt klīniku, — viņš atgādināja. — Jūs teicāt, ka nejutīšoties īsti droša, iekams...

— Tas bija toreiz, kad jūs Rivjērā tur augšā kalnos dzīvojāt kā eremīti, atšķirti no pasaules. Es nerunāju par atgriešanos tur. Kāpēc jūs nevarētu pārcelties, teiksim, kaut vai uz Londonu? Angļi ir vissavaldīgākie cilvēki pasaulē.

— Nē, itin nemaz, — Diks iebilda.

— Tomēr. Esmu viņus diezgan redzējusi. Kāpēc jūs nevarētu pavasarī noīrēt Londonā māju... man pat ir zināma brīnišķīga mājiņa Talbotskvērā, to jūs varētu nomāt ar visu iekārtu. Un diendienā jūs atrastos normālu, līdzsvarotu angļu sabiedrībā.

Viņa būtu vēl ilgi pārstāstījusi deviņsimt četrpadsmitā gada novecojušo propagandas repertuāru, ja Diks nesāktu smieties.

— Nesen es izlasīju Maikla Arlena romānu, ja nu tas ...

Viņa iznīcināja Maiklu Arlenu ar vienu vienīgu salāt-

karotes vēzienu.

— Viņš raksta tikai par deģenerātiem. Es runāju par īstiem angļiem.

Viņas tik viegli noliegto draugu vietu Dika iztēlē jau aizņēma bezsejainie ārzemnieki, no kuriem ņudzēt ņudzēja Eiropas mazās viesnīciņas.

— Protams, nav mana daļa, — Bebi vēl noteica, gatavodamās kārtējam izrāvienam, — bet atstāt viņu vienu tādā atmosfērā ...

— Uz Ameriku es braucu apglabāt tēvu.

— Saprotu, jau izteicu līdzjūtību. — Viņa pagrozīja pirkstos kristāla kaklarotas karuļus. — Šobrīd mums ir tik daudz naudas. Visam pietiks un vēl pāri paliks, bet tā jāizlieto vispirms, lai Nikola kļūtu vesela.

— Nav ne mazākā priekšstata, ko es varētu iesākt Londonā.

— Kāpēc? Man šķiet, jūs tur varētu strādāt tāpat kā jebkurā citā vietā.

Viņš atzvēlās krēslā un palūkojās uz Bebi. Ja kaut reizi viņai būtu ienākusi prātā nolādētā patiesība par Nikolas slimības īsto cēloni, viņa droši vien to noraidītu un steigšus paslēptu tālāk prom no acīm pieputējušā kambara kaktā tāpat kā aiz pārskatīšanās nopirktu gleznu — tāpēc vien, ka tās autors nav kļuvis slavens.

Saruna tika turpināta vīna mucām pieblīvētajā pagrabiņā «Ulpia», kur jauns ģitārists, pats līdzi raustīdamies, meistariski notrinkšķināja «Suona, fanfara mia» l, un Kol-liss Klejs apsēdās pie viņu galdiņa.

— Iespējams, ka es neesmu Nikolai piemērots vīrs, — Diks teica. — Vienalga, tikpat viņa būtu apprecējusies ar man līdzīgu, katrā ziņā tas būtu cilvēks, pie kura viņa cerētu rast atbalstu.

— Jūs domājat, ar citu vīru viņa būtu laimīgāka? — pēkšņi Bebi skaļi pateica savas domas. — To varētu nokārtot.

Viņa manīja, ka Diks vairs nespēj valdīt smieklus, un tikai tad atskārta, kādu nejēdzību bija pateikusi.

— Saprotiet mani pareizi, — viņa pasteidzās piebilst.

— Ne uz mirkli nepieļaujiet domu, ka mēs būtu nepateicīgi par visu, ko esat darījis. Un mēs zinām, ka viegli jums nebija ...

— Dieva dēļ! — Diks iesaucās. — Ja es Nikolu nemīlētu, tad vēl varētu tā runāt.

— Bet jūs taču mīlat? — viņa satraukumā vēl noprasīja.

Kolliss jau grasījās iejaukties sarunā, bet Diks paguva

pārsviesties uz citu tematu.

— Varbūt runāsim par ko citu ... kaut vai par jums. Kāpēc jūs neprecaties? Mēs dzirdējām, ka jūs esot saderināta ar lordu Pali, brālēnu ...

— Nē taču. — Viņa tūdaļ kļuva bikla un izvairīga.

— Tas bija pērn.

— Kāpēc jūs galu galā neapprecaties? — Diks neatlaidās.

— Pati nezinu. Tas, kuru es mīlēju, krita karā, un otrs pats no manis atteicās.

— Pastāstiet sīkāk. Pārāk maz es zinu par jums, par jūsu uzskatiem, personīgo dzīvi. Par to jūs nekad ar mani nerunājat, vienmēr par Nikolu.

— Abi viņi bija angļi. Manuprāt, nav pasaulē lieliskāku cilvēku par īsteniem angļiem. Man vismaz nav gadījies sastapt. Šis cilvēks ... starp citu, garš stāsts. Un klausīties garus stāstus ir apnicīgi, vai ne?

— Un kā vēl! — Kolliss piebalsoja.

— Kāpēc? Es domāju, viss atkarīgs no stāstītāja.

— Šai ziņā jūs esat nepārspējams, Dik. Jūs protat saglabāt labo noskaņu ar īstajā brīdī pateiktu frāzi vai vienu vienīgu vārdu. Tas ir apskaužams talants.

— Acu apmānīšana. — Diks nosmīnēja. Šovakar šī bija jau trešā reize, kad viņu uzskati atšķīrās.

— Protams, es atzīstu formalitātes. Man patīk, ja viss tiek darīts, kā nākas, ar vērienu. Zinu, jūs pēc dabas esat pavisam citāds, tomēr jums jāatzīst, ka tas liecina par manu saprātu.

Diks bija par slinku, lai strīdētos pretī.

— Protams, ir cilvēki, kuri spriež tā: Bebi Vorena krustu šķērsu izjoņojusi visu Eiropu, dzīdamās pakaļ dažādiem jaunumiem, un palaiž garām dzīvē pašu galveno, bet es pati domāju, ka gluži otrādi — es esmu viena no nedaudzajiem, kas tieši galveno nepalaiž garām. Esmu sastapusies ar visinteresantākajiem cilvēkiem mūsu dienās. — Viņas balss tika noslāpēta, līdzko zaļoksnis ģitārists atkal spēcīgiem pārķērieniem sāka strinkšķināt, bet viņa to pārkliedza:

— Esmu tikai pāris reižu kļūdījusies.

— ... toties neglābjami, Bebi.

Pamanījusi izsmieklu Dika skatienā, viņa nolēma, ka nav vērts tā turpināt. Likās neiespējami, ka viņi varētu par kaut ko vienoties. Tomēr kaut kas viņā Dikam patika, un pa ceļam uz «Excelsior» viņš apbēra Bebi ar komplimentiem, likdams viņai pagalam apmulst.

Nākamajā dienā Rozmarija bija nolēmusi pacienāt Diku ar brokastīm. Viņa aizveda viņu uz mazu trattoria, kura īpašnieks, itālietis, ilgus gadus bija nodzīvojis Amerikā, un pasūtīja šķiņķi ar olām un vafeles. Pēc brokastīm abi atgriezās viesnīcā. Dika atklājums, ka iemīlējies nav nedz viņš pats, nedz viņa, neatvēsināja, drīzāk gan vēl iesvēla

iekāri. Tagad, apzinādamies savu epizodisko lomu viņas dzīvē, viņš Rozmariju iekāroja tā, kā mēdz iekārot staiguli. Droši vien vairums vīriešu tālāk par to arī neaizdomājas, atzīdamies mīlestībā ... dvēselē nekādas vētrainas apsēstības, nedz arī visu dzīves krāsu saplūduma vienā blāvā dūmakā, kā bija toreiz, kad viņš iemīlēja Nikolu. Jau iedomājoties vien, ka Nikola varētu nomirt vai neglābjami aptumšoties viņas saprāts vai viņa iemīlētu citu vīrieti, viņš sajuta gandrīz vai fiziskas sāpes.

Nikotera sēdēja Rozmarijas viesistabā, un viņi ilgi pārsprieda dažādas kinopasaules problēmas. Kad Rozmarija lika viņam manīt, ka būtu laiks tā kā prasties un nozust, viņš ar komisku sašutumu paklausīja un atvadoties diezgan bezkaunīgi pamirkšķināja Dīkam ar aci. Kā parasti, iezvanījās tālrunis, kārtējā saruna ilga minūtes desmit, un ar katru minūti Diks k]uva neiecietīgāks.

— Kāpsim augšā manā istabā, — viņš ierosināja, un viņa bija ar mieru.

Viņa nogūlās uz platas tahtas, galvu ielikusi viņam klēpī; viņa pirksti slīdēja caur vijīgajām sprogām uz viņas pieres.

— Un ja es atkal izrādītu ziņkāri? — viņš ieminējās.

— Par ko?

— Par taviem romāniem. Esmu ziņkārīgs, lai neteiktu miesaskārīgs.

— Tu gribi zināt... cik ilgi pēc sastapšanās ar tevi?

— Vai arī līdz tam.

— Nē, nē. — Viņa izslējās. — Tāda «līdz tam» vispār nav. Tu biji pirmais vīrietis, kurš man kaut ko nozīmēja. Arī šobrīd tu esi vienīgais, kurš man tik tiešām kaut ko nozīmē. — Brīdi viņa domīgi klusēja. — Šķiet, tas bija gadu pēc tās vasaras.

— Un kurš?

— Bija kāds vīrietis ...

Viņš izmantoja šo izvairīgo atbildi.

— Paklausies, es izstāstīšu, kā tas īsti notika: pirmais romāns izbeidzās, nepaguvis vēl īsti sākties, tad iestājās ilgāka pauze. Otrais jau bija vairāk izdevies, tomēr tev tas nozīmēja romānu bez mīlestības. Trešoreiz viss notika tā, kā paredzēts ...

Viņš vēl arvien nespēja pārtraukt šīs pašmocības.

— Tad pagadījās jau nopietnāks romāniņš, turpinājās zināmu laiku, un tad tu pēkšņi nobijies, ka nekā vairs ne-

paliks tam, kuru beidzot īsti iemīlēsi. — Ar katru brīdi vairāk viņš jutās kā viktoriāņu laika cilvēks. — Pēc tam daži gaisīgi flirti, un tā tas turpinās līdz pat šai dienai. Apmēram tā, jā?

Viņa iesmējās caur asarām.

— Ne uz to pusi, — viņa teica Dikam par apmierinājumu. — Bet kādreiz es tomēr sastapšu cilvēku un īsti iemīlēšu, un, ja reiz iemīlēšu, tad prom vairs nelaidīšu.

Arī šeit augšā, Dika istabā, viņus vajāja telefons. Pazīstama balss. Tas bija Nikotera un jautāja pēc Rozmarijas. Diks ar plaukstu aizsedza klausuli.

— Gribi ar viņu aprunāties?

Viņa piegāja pie aparāta un itāliski nobēra tik ātri, ka Diks ne vārda nesaprata.

— Telefonsarunas tev paņem krietni daudz laika, — viņš sacīja. — Ir jau pāri četriem, piecos man šis tas kārtojams. Tu varbūt ej un izklaidējies ar sinjoru Nikoteru.

— Nerunā muļķības.

— Tādā gadījumā vismaz tik ilgi, kamēr esmu šeit, varbūt atstādini viņu.

— Tas nav tik vienkārši. — Viņa pēkšņi iešņukstējās. — Dik, es mīlu tevi, tikai tevi un nevienu citu. Bet ko tu vari man dot?

— Un ko tāds Nikotera var kādai dot?

— Tas ir citādi.

... tāpēc ka jauns tiecas pēc jauna.

— Nožēlojams makaronu rijējs! — Diks noteica. Viņš bija vai traks aiz greizsirdības un nevēlējās, lai viņu atkal sāpina.

— Viņš vēl ir tikai puika, — viņa novīpsnāja. — Pats labi zini, ka esi man pirmais un vienīgais.

Nomierinājies Diks apskāva viņas vidukli, bet viņa gurdi atslīga atpakaļ un uz mirkli sastinga kā baletā adadžo beigu pozā, plaksti pievērti, mati nokarājās kā no ūdens izvilktai slīkonei.

— Laid mani, Dik. Esmu tā sapinusies kā vēl nekad savā mūžā.

Viņš bija kā tāds milzīgs plēsoņa putns saboztām spalvām, un viņa neviļus atrāvās, nobijusies no šīs nedibinātās greizsirdības, kas nomāca ierasto atsaucību un maigumu.

— Es gribu zināt patiesību.

— Tad klausies arī. Mēs bieži esam kopā, viņš vēlas ar

mani apprecēties, bet es nevēlos. Un kas par to? Ko tu gribi no manis? Tev nekad nav bijusi vēlēšanās mani apprecēt. Vai labāk būs, ja es izniekošu dzīvi, flirtēdama ar tādiem plānprātiņiem kā šis Kolliss Klejs?

— Vakar vakarā tu biji kopā ar Nikoteru?

— Uz tevi tas neattiecas, — viņa elsoja. — Piedod, Dik, uz tevi attiecas itin viss. Tu un māte esat man vienīgie tuvie cilvēki pasaulē.

— Kur paliek Nikotera?

— Pati nezinu.

Viņas izvairīšanās bija nonākusi tiktāl, ka ikkatrā visparastākajā vārdā jau bija saklausāma kāda apslēpta nozīme.

— Tavas jūtas pret mani nav vairs tādas kā toreiz Parīzē?

— Kopā ar tevi man ir labi un mierīgi. Parīzē bija citādi. Varbūt tā tikai šķiet... tik ilgs laiks pagājis. Grūti pateikt.

Viņš piecēlās un izņēma no skapja izejamo uzvalku ... Ja viņam sirdī jānes visas pasaules ļaunums un rūgtums, Rozmarijai tātad tur nav vairs vietas.

— Man vienalga, kas notiek ar Nikoteru! — viņa iesaucās. — Rīt no rīta ar visu trupu es dodos tālāk uz Livorno. Kāpēc gan tam vajadzēja notikt? — Un atkal viņa ļāva vaļu asarām. — Tāds kauns! Kāpēc tu brauci šurp? Kāpēc tas nevarēja palikt vienīgi atmiņās? Man ir tāda sajūta, it kā es būtu saķildojusies ar māti.

Tiklīdz viņš sāka ģērbties, viņa piecēlās un gāja uz durvīm.

— Šovakar uz viesībām nebraukšu. — Tas bija vēl pēdējais mēģinājums. — Es palikšu pie tevis. Nekur man negribas braukt.

Atkal cēlās paisums, viņš atkāpās, lai vilnis viņu neapšļāktu.

— Būšu savā istabā, — viņa teica. — Uz redzēšanos, Dik!

— Uz redzēšanos.

— Cik žēl, cik žēl, cik ļoti žēl! Bet kas īsti tas ir?

— Jau sen pats mēģinu to saprast.

— Bet kāpēc tad šādā neziņā nāci pie manis?

— Es laikam esmu kā mēris, — viņš lēnām noteica. — Cilvēkiem vienīgi par postu un nelaimi.

10

Pievakarē viesnīcas «Quirinal» bārā bija četri apmeklētāji: augstākās kategorijas palaistuve itāliete, nosēdusies uz ķeblīša, tarkšķēja vienā tarkšķēšanā, tā ka bārmenim jau bija apnicis klausīties, viņš ik pa brīdim tikai pamāja: «Si... Si... Si,» 1 — tad vēl kāds ēģiptietis snobs, kurš, lai arī bija nogarlaikojies, tomēr vairījās no blakus sēdētājas, un vēl abi amerikāņi.

Diks vienmēr zibenīgi reaģēja uz visu, kas apkārt notiek, turpretim Kolliss Klejs dzīvoja kā pa miglu, pat visspilgtākos iespaidus drīz vien padarīja blāvus viņa pārlieku agri atrofējušies uztveres orgāni, tāpēc runāja tikai Diks, bet Kolliss sēdēja un klausījās, it kā viņu kāds ņemtu uz grauda.

To pēcpusdienu Diks bija tā pārkaitināts, ka tagad izgāza dusmas uz itāliešiem un ik pa brīdim vēl pašķielēja sānis cerībā ieraudzīt kādu itālieti, kurš viņa vārdus būtu sadzirdējis un ņēmis ļaunā.

— Šodien es ar savu svaini sēžu «Excelsior» un dzeru tēju. Ienāk divi tipi, blenž uz visām pusēm. Bet vietu zālē nav. Mēs bijām apsēdušies pie pēdējā brīvā galdiņa. Tad viens no viņiem pienāk klāt un saka: «Vai šis galdiņš nebija rezervēts grāfienei Orsīni?» — «Nezinu, zīmīte nebija atstāta,» atbildu. Bet šis vēl neliekas mierā: «Man tomēr šķiet, ka galdiņš bija rezervēts grāfienei Orsīni.» Es vairs pat neatbildēju.

— Un ko viņš?

— Gāja prom. — Diks sagrozījās krēslā. — Ciest šitādus nevaru. Vakar uz brītiņu atstāju Rozmariju vienu pie veikala vitrīnas, un tūlīt kāds virsnieķelis klāt un riņķo apkārt, cepuri uz vienas auss pasitis.

— Nezinu, — Kolliss pēc brīža noteica. — Tomēr man labāk patīk šeit nekā Parīzē, kur tā vien skaties, lai tev neiztīra kabatas.

Kolliss bija paradis dzīvot vienos priekos un nosodoši izturējās pret visu, kas draudēja šos priekus sagandēt.

— Nezinu, — viņš otrreiz noteica. — Man šeit tīri labi patīk.

Diks domās vēlreiz pārlaida skatienu spilgtākajām ainām, kas pēdējās dienas iespiedušās atmiņā. Ceļš uz «American Express» kantori garām Via Nazionale smaržīgajām konditorejām, tad pa smirdīgo tuneli, kas izved uz Spāņu kāpnēm, pie kurām noskaņojums atkal kļūst gaišāks, tiklīdz apstājies iepretī puķu kioskiem, un visbeidzot māja, kur nomiris Kītss. Bet Diku vispirms interesēja dzīvie cilvēki. Klimatu pilsētās viņš manīja, bet pašas pilsētas tikpat kā nemanīja, ja vien tās nebija saistītas ar spilgtiem, reāliem notikumiem. Romā viņš bija atmodies no sapņa par Rozmariju.

Ienāca izsūtāmais zēns un nodeva zīmīti.

((Es neaizbraucu uz viesībām,» viņš lasīja. ((Esmu savā istabā. Agri no rīta izbraucam uz Livorno.»

Diks atdeva izsūtāmajam zīmīti līdz ar dzeramnaudu.

— Sakiet mis Hoitai, ka neatradāt mani. — Tad viņš pagriezās pret Kollisu un ierosināja doties pie Bonbonieri.

Pie bāra durvīm viņi nopētīja staiguli, veltīdami viņai to mazumiņu uzmanības, ko uzmācīgi pieprasa šī profesija; nekaunīgi un izaicinoši viņa blenza pretī; abi izgāja cauri tukšajam vestibilam, kur smago, sasmakušo drapēriju krokās pa ilgajiem gadiem bija sakrājušies putekļi, un pamāja nakts šveicaram, kurš paklanījās ar visiem nakts dežurantiem raksturīgo lišķīgo iztapību. Tad viņi sēdās taksometrā un drēgnajā novembra novakarē joņoja pa pustukšajām Ielām. Ielās nemanīja nevienas sievietes, tikai bālus vīriešus tumšos, līdz kaklam aizpogātos mēteļos; tie bija sastā-/ jušies bariņos ap aukstajām akmens kāpnēm.

— Ak dievs! — Diks nopūtās.

— Kas noticis?

— Es atcerējos to tipu: «Šis galdiņš ir rezervēts grāfienei Orsīni.» Vai jūs maz zināt, kas ir šie senie Romas aristokrāti? īsti bandīti, viņi bija tie, kas sagrāba tempļus un pilis pēc impērijas sabrukuma un sāka aplaupīt tautu.

— Man patīk Roma, — Kolliss ietiepīgi apgalvoja. — Kāpēc jūs nevarētu atbraukt uz hipodromu?

— Man nepatīk rikšošana. .

— Bet visas sievietes izrādās ...

— Zinu, šeit man nekas nevar iepatikties. Man patīk Francijā, kur katrs iedomājas sevi par Napoleonu ... bet šeit katrs iedomājas, ka ir Kristus.

Pie Bonbonieri abi nokāpa lejā kabarejā — nelielā zālē, kuras sienas sedza paneli, kas, noklāti uz aukstā akmens mūra, izskatījās pagalam neizturīgi. Apātiski orķestranti čīgāja tango, desmit, divpadsmit pāru uz parketa zīmēja tik sarežģītas un izmeklētas figūras, ka amerikāņiem skatoties raibs sametās gar acīm. Viesmīļu tur bija vairāk, nekā vajadzīgs, tie novērsīs kņadu, kas agri vai vēlu ir neizbēgama pat daudz šaurākā sabiedrībā; atmosfēru atdzīvināja vienīgi satrauktās gaidas, ka nupat, nupat kaut kas notiks, kaut kas pārtrūks — deja, nakts vai spēks, kas visu notur līdzsvarā. Jūtīgāks ienācējs tūlīt noskārta-vienalga, ko viņš šeit meklējis, atrast to diezin vai izdosies.

Lai nu kuram, bet Dikam tas bija skaidrs. Viņš palūko jās visapkārt, vai neieraudzīs ko tādu, lai kaut stundu būtu kur piesaistīt ja ne iztēli, tad vismaz domas. Bet nekā tāda viņš neieraudzīja un atkal pagriezās pret Kollisu. Viņš bija paguvis Kollisam ieminēties par saviem pašreizējiem nodomiem, bet Kolliss izrādījās visai aizmāršīgs un neatsaucīgs sarunu biedrs. Kad pusstunda bija aizvadīta Kollisa sabiedrībā, Diks juta, ka arī pats kļūst truls.

Pēc izdzertās itāliešu mousseux pudeles Diks bija krietni noreibis, gluži bāls. Viņš pameta ar roku orķestra diriģentam — diriģents bija Bahamas salu nēģeris, vīzdegunīgs un nesimpātisks; nepagāja ne piecas minūtes, kad jau sākās skandāls.

— Jūs mani aicinājāt apsēsties pie sava galdiņa.

— Aicināju. Un piecdesmit liras iedevu, varbūt teiksiet,

ka neiedevu?

— Iedevāt. Kā tad. Vai tad es noliedzu?

— Tātad piecdesmit liru dabūjāt. Un vēl jums nav diezgan, vēl lienat un diedelējat.

— Pats aicinājāt mani apsēsties pie sava galdiņa. Varbūt teiksiet, ka neaicinājāt?

— Aicināju apsēsties un piecdesmit liras iedevu.

— Iedevāt. Nu un tad?

Nēģeris pārskaities pielēca kājās un gāja prom; Dika oma bija vēl vairāk sabojāta. Tad pēkšņi viņš pamanīja, ka no zāles pretējā stūra viņam uzsmaida kāda meitene, un to pašu brīdi visi bālie romiešu rēgi, kas bija apkārt, atkāpās pieklājīgā attālumā. Viņam uzsmaidīja jauna an-gliete gaišiem matiem, glītu sejiņu, sārtiem vaigiem, viņa

paskatījās un vēlreiz uzsmaidīja, smaidā jautās nepārprotams aicinājums, izraisīdams un reizē noliegdams iekāri.

— Ja šī netaisās jums klāt, tad es nekā vairs nesaprotu, — Kolliss teica.

Diks piecēlās un gāja pāri zālei.

— Vai drīkstu lūgt?

Pusmūža anglis, kurš sēdēja meitenei blakus, gandrīz tai atvainodamies, iebildās:

— Es drīz iešu prom.

No satraukuma atskurbis, Diks aizgāja dejot. Meitene atsauca atmiņā visu patīkamo, kas vien ir Anglijā; skanīgā balss lika atcerēties jūras ieskautos, ēnainos parkus, un, kad Diks atliecās, lai ielūkotos viņas sejā, katrs viņai teiktais vārds bija tik patiess, ka viņa balss pat ietrīsējās. Meitene solīja pārsēsties pie viņa, tiklīdz viņas pašreizējais eskorts būs aizgājis. Diks pavadīja meiteni līdz galdiņam, anglis atkal pasmaidīja un atvainojās.

Atgriezies savā vietā, Diks pasūtīja vēl pudeli spumante.

— Viņa man atgādina kādu kinoaktrisi, — viņš teica. — Tikai nevaru pateikt, kuru. — Viņš nenocietās un atskatījās pār plecu. — Kāpēc viņai šeit būtu tik ilgi jāsēž?

— Es arī gribētu kļūt par kinoaktieri. — Kolliss kļuva domīgs. — Mani gaida darbs tēva firmā, neteikšu, ka tas man liktos diez cik vilinoši. Divdesmit gadu nokvernēt

• Atlantas kantorī...

Šie vārdi izskanēja kā protests pret materiālistiskās civilizācijas žņaugiem.

— Būs par šauru?

— Nē, to es negribēju teikt.

— Tieši to un neko citu.

— Kā jūs zināt, ko es gribēju teikt? Ja jums tik ļoti pie sirds ir darbs, kāpēc tad nestrādājat par ārstu?

Abi gandrīz saķildotos, ja nebūtu pa krietnam iesiluši, un jau nākamajā brīdī bija aizmirsies, par ko viņiem jāķildojas; Kolliss devās mājup, un abi sirsnīgi atvadījās.

— To jūs pārdomājiet, — Diks vēl gudri noteicņ.

— Kas man būtu pārdomājams?

— Pats zināt. — Dikam likās, ka viņš bija ieteicis, lai Kolliss paliek vien tēva firmā, — tas būtu bijis lietišķs, saprātīgs padoms.

Kolliss nozuda izplatījumā. Diks iztukšoja pudeli un vēlreiz aicināja dejot jauno anglieti, izprovocēdams sevi uz pārdrošiem apgriezieniem un sarežģītām dejas figūrām. Un pēkšņi notika kaut kas pavisam neticams. Viņš dejoja ar meiteni, mūzika apklusa ... un meitenes vairs nebija.

— Jūs nezināt, kur viņa palika?

— Kāda viņa?

— Meitene, ar kuru es dejoju. Nupat bija un pēkšņi vairs nav. Kaut kur tepat viņai jābūt.

— Nē, nē! Šeit nedrīkst! Te ir dāmu istaba.

Diks iegāja bārā un, atbalstījies uz elkoņiem, nostājās pie letes. Blakus stāvēja vēl divi, viņam gribējās apmainīties domām, viņš tikai nezināja, kā uzsākt sarunu. Varētu viņiem pastāstīt par Romu un Kolonnu un Gaetani dzimtām, par to varmācīgajiem ciltstēviem; rūpīgi apsvēris, viņš tomēr attapās, ka iesākumam tas īsti nederēs. Uz cigāru plaukta sarindotās porcelāna lelles pēkšņi cita aiz citas nokrita uz grīdas, sākās tracis, un viņam bija tāda sajūta, it kā viņš šai jezgā būtu iejaukts un pat vainojams, tāpēc viņš žigli vien manījās atpakaļ uz kabareju un izdzēra tasi melnas kafijas. Kolliss bija nozudis, arī jaunā angliete bija nozudusi, nekas cits neatlika, jābrauc atpakaļ uz viesnīcu un smagu sirdi jāliekas gultā. Viņš samaksāja rēķinu, paņēma mēteli un platmali un izgāja pa durvīm.

Netīra ūdens peļķes bija sakrājušās notekās un ap nelīdzenajiem bruģakmeņiem; no Kampaņas cēlās purva drēgnums, rīta gaisu piesārņoja dažādi izgarojumi. Diku ielenca četri taksometru šoferi, viņu acis šaudīt šaudījās aiz piepampušajiem plakstiem. To, kurš pārāk nekaunīgi plijās virsū, Diks rupji pagrūda nost.

— Quanto a Hotel «Quirinal»?

— Cento lire.1

Seši dolāri. Viņš papurināja galvu un piedāvāja trīsdesmit liru — tā bija divkārt lielāka maksa, nekā prasa dienā, bet visi četri kā norunājuši noraustīja plecus un uzgrieza muguru.

— Trente-cinque lire e mancie,[37] [38] — viņš stingri noteica.

I — Cento lire.

Diks sāka runāt angliski.

— Simt liru par pusjūdzi? Dodu četrdesmit, un aizvediet.

— Nesanāks.

Diks bija bezgala noguris. Viņš atrāva vajā tuvākā taksometra durtiņas un iekāpa.

— Viesnīca «Quirinal»\ — viņš uzsauca šoferim, bet tas ietiepās un nesēdās pie stūres. — Pietiks ņirgāties, aizvediet mani līdz «Quirinal»\

— Nevedīšu.

Diks kāpa ārā. Pie bāra durvīm kāds jau labu brīdi kaulējās ar šoferiem un tad mēģināja Dikam uzmesties par tulku; un atkal pienāca tas uzplijīgais, kliegdams un rokas plātīdams, arī šoreiz Diks viņu atgrūda.

— Man jātiek uz viesnīcu «Ouirinal».

— Viņš saka — simt liru, — paskaidroja labprātīgais tulks.

— Pats saprotu. Lai būtu visas piecdesmit. Un jūs man te nemācieties virsū! — Tas bija domāts tam uzplijīgajam tipam, kurš jau atkal bija klāt. To izdzirdējis, viņš noglūnēja uz Diku un nievājoši nospļāvās.

Rūgtums, kas bija krājies visu šo nedēļu, pēkšņi izlauzās vardarbībā, tā razdams viscildenāko izpausmi, ko atzīst Dika dzimtenē pastāvošās tradīcijas; paspēris soli uz priekšu, viņš cirta šoferim pļauku.

Visi klupa Dikam virsū, draudēdami un dūres vīstīdami, un centās viņu ielenkt no visām pusēm. Pie pašām restorāna durvīm atspiedies pret mūri, zvalstīdamies uz priekšu un atpakaļ, Diks gāza, kur pagadījās, ar māņu sitieniem vēl it kā pazobodamies par lempīgajiem pretiniekiem. Šī cīņas parodija ilga dažus mirkļus, tad Dikam paslīdēja kāja un viņš paklupa; kaut kur iesāpējās, bet viņš atkal uzrausās stāvus un vēl cīkstējās, līdz piepeši kāds atlauza sānis viņa rokas. Bija dzirdama sveša balss, sākās jauns strīds, bet Diks vairs neklausījās, viņš bija bez elpas, atslējies pret mūri, saniknots par šādu pazemojumu. Viņš skaidri redzēja, ka nav neviena, kas justu viņam līdzi, bet viņš pat nepieļāva domu, ka būtu rīkojies netaisni.

Viņi bija ceļā uz policijas iecirkni, tur visu noskaidros. Kāds pacēla Dika platmali un atdeva viņam, kāds viņu viegli balstīja pie rokas, un, reizē ar šoferiem nogriezušies gar stūri, visi iegāja barakā ar kailām sienām, kur zem vienīgās blāvās spuldzes bezdarbībā nīka vairāki carabi-nieiil.

Pie galda sēdēja žandarmērijas kapteinis, kuram tas pats uzplijīgais tips, kas bija iejaucies kautiņā, itāliešu valodā gari un plaši kaut ko centās iestāstīt, ik pa brīdim ar pirkstu norādīdams uz Dīku; šoferi gānīdamies un piedraudēdami vēl jaucās runātājam pa vidu. Kapteinis jau kļuva neiecietīgs un gandrīz vairs neklausījās. Tad pacēlās kapteiņa roka — un daudzgalvainā apsūdzētāju hidra, uz atvadām vēl pāris reižu ievēkšķējusies, apklusa. Kapteinis pagriezās pret Diku.

— Runā italiano? — viņš noprasīja.

— Nē.

— Runa français?

— Oui. — Diks nikni noskatījās.

— Alors. Ecoute. Va au «Quirinal». Espèce d'endormi. Écoute: vous ôtes soûl. Payez ce que le chauffeur demande. Comprenez — vous? 1

Diks purināja galvu.

— Non, je ne veux pas.

— Corne?

— Je paierai quarante lires. C'est bien assez.[39] [40]

Kapteinis piecēlās.

— Ecoute! — viņš draudīgi iekliedzās. — Vous êtes soûl. Vous avez battu le chauffeur. Comme ci, comme ça.[41] — Viņš dusmās vicināja gan labo, gan kreiso roku. — C'est bon que je vous donne la liberté. Payez ce qu'il a dit — cento lire. Va au «Quirinal»![42]

Galīgi pārskaities, Diks blenza uz viņu.

— Labi, es braukšu! — Viņš, daudz nedomādams, pagriezās uz durvīm, — pretī, riebīgi glūnēdams, stāvēja cilvēks, kas bija viņu nogādājis iecirknī. — Es braukšu! — Diks kliedza. — Bet vispirms man jānoslēdz rēķini ar šo mīkstmiesi.

Viņš pagāja garām apstulbušajiem karabinieriem un kreiso dūri pamatīgi ietrieca ņirdzīgajā fizionomijā — taisni pa žokli. Vīrs saļima uz grīdas.

Uz brīdi Diks sastinga, noliecies pār viņu pirmcilvēka triumfā ... un pirmoreiz iezagās prātā doma, ka notikusi pārskatīšanās, un visa pasaule sāka grīļoties, un viņš tika notriekts garšļauku, spārdīts ar kājām un sists ar dūrēm tieši tā, kā mežoņi sit pa bungām. Viņš vēl juta, ka no-knakst pārlauztais deguns un acis, it kā būtu piestiprinātas ar ieveramo gumiju, izlec no dobumiem un atkal ielec atpakaļ. Riba ieplīsa zem smagā zābaka. Acumirklī viņš zaudēja samaņu, bet tūlīt atkal atžilba, jo tika uzsliets sēdus un rokas sarautas kopā, uzliekot dzelžus. Neapzināti viņš vēl ķepurojās pretī. Civilās drēbēs ģērbies policists, ko viņš bija nolicis pie zemes, stāvēja, ar kabatlakatiņu viegli pieskardamies žoklim un skatīdamies, vai nepaliek asins traipi; viņš nostājās Dikam blaku, iepleta kājas, atvēzējās un sita, cik vēl jaudāja, tā ka Diks atkrita augšpēdu.

Kad ārsts Daivers tā nekustīgi gulēja uz grīdas, viņam uzgāza veselu spaini ūdens. Kamēr viņu aiz rokām kā pa asinssārtu miglu vilka prom, viena acs pavērās un viņš ieraudzīja šausmās nobāluša cilvēka seju un pazina — tas bija viens no taksometru šoferiem.

— Brauciet uz «Excelsior», — viņš nogārdza. — Pasakiet mis Vorenai. Divsimt liru! Mis Vorena. Due centi lire! Ak jūs nelieši... jūs nol...

Viņš elsa un šņukstēja, un viņu vēl arvien vilka un vilka cauri šai asinssārtajai miglai pa grambainu, nelīdzenu sliedi, līdz beidzot ievilka kādā šaurā telpā un nometa uz akmens grīdas. Vīri izgāja ārā, durvis aizcirtās, viņš palika viens.

11

Vēl ilgi pēc pusnakts Bebi Vorena, gulēdama gultā, lasīja kādu no Marionas Krofordas neiedomājami garlaicīgajiem Romas stāstiem, tad piecēlās, piegāja pie loga un paraudzījās laukā. Iepretī viesnīcai pa ielu soļoja divi ka-rabinieri, groteski savās arlekīna trīsstūrenēs un operetes varoņa apmetņos, kas pagriežoties ritmiski noplandīja gan pa labi, gan pa kreisi, gluži kā grotbura, mainot halzi; un, vērojot viņus abus, prātā nāca gvardes virsnieks, kurš visu

brokastlaiku ne acu no viņas nebija novērsis. Viņš bija augstprātīgs kā jau parasti drukna auguma rases slaidākie pārstāvji, kuriem augums aizstāj visu pārējo. Ja viņš būtu pienācis un teicis: «Nāciet līdzi!» — viņa atbildētu: «Iešu!» — vismaz tobrīd tā likās, jo neierastajos apstākļos viņa vēl arvien jutās kā atbrīvota no jebkurām uzvedības normām.

Domas gausi slīdēja prom no gvardista un atkal atpakaļ pie abiem karabinieriem, pie Dika ... viņa iekāpa gultā un nodzēsa gaismu.

Ap četriem viņu pamodināja spējš klauvējiens pie durvīm.

— Kas tur ir?'

— Šveicars, madame.

Uzrāvusi kimono, Bebi samiegojusies atvēra durvis.

— Jūsu draugs, msjē Dīvers, viņam nepatikšanas. Nepatikšanas ar policiju, viņš sēž cietumā aiz restēm. Viņš atsūtījis taksometru, lai jums paziņo, šoferis apgalvo, ka viņš tam apsolījis divsimt liru. — Šveicars aiz piesardzības apklusa, lai pavērotu, kā tiek uzklausīta šāda vēsts. — Šoferis saka, msjē Dīveram dikti lielas nepatikšanas. Vēl iecirknī šis vicinājis dūres un tad pats pamatīgi samīcīts.

— Tūlīt būšu lejā.

Sirdij satraukumā pukstot, Bebi apģērbās, un nepagāja ne desmit minūtes, kad viņa jau izkāpa no lifta tumšajā vestibilā. Šoferis, kurš bija atvedis šo vēsti, bija prom; šveicars sarunāja citu taksometru un pateica, kurā iecirknī atrodas cietums. Kamēr viņi brauca, tumsa pamazām pašķīrās un izklīda, un šī nedrošā svārstīšanās starp nakti un dienu satrauca Bebi nervus, kuri jau tā bija saspīlēti pēc iztrūcinātā miega. Viņa traucās pretī ausmai, un, iebraucot plašajās alejās, brīžiem jau likās — nebūs vairs ilgi, tad atkal sacēlās vējš, sadzina mākoņus, dienas gaisma uz brītiņu vēl it kā apstājās un tad tikpat neatturami un klusu zagās šurp. Taksometrs pabrauca garām strūklakai, kas urdzēja kuplajā paēnā, iegriezās šaurā sān-ieliņā, kura bija tik līkumota, ka mājām vajadzēja vai nu sarauties čokurā, vai uzmest kūkumu, lai nenokļūtu pašā ielas vidū; mašīna klabēdama drāzās pa nelīdzeno bruģi un noraustīdamās nobremzēja pie pazemas ēkas ar divām sargbūdām, kas krasi izcēlās pret zaļgano, drēgno mūri.

Un to pašu bridi no velvētās ejas violetās tumsas atskanēja Dika kliedzieni un vaimanas:

— Vai tur ir kāds anglis? Vai tur ir kāds amerikānis? Vai tur ir kāds anglis? Vai tur... velns ar ārā! Nolāpītie makaronu rijēji!

Balss aizžņaudzās, tad kāds sāka neganti dauzīt durvis. Un atkal Dika balss:

— Vai tur ir kāds amerikānis? Vai tur ir kāds anglis?

Sekodama balss skaņai, Bebi, izskrējusi cauri vārtu velvei, nokļuva pagalmā un apjukumā apstājās, līdz, beidzot atskārtusi, ka kliedzieni nāk no nelielās sardzes telpas, skriešus devās turp. Abi karabinieri pielēca kājās, bet viņa, nelikdamās gar tiem zinis, metās pie aizslēgtajām kameras durvīm.

— Dik! — viņa sauca. — Kas noticis?

— Tie izdauzīja man aci! — viņš kliedza. — Uzlika roku dzelžus un tad piekaustīja, nolādētie ... šitie ...

Apsviedusies apkārt, Bebi stāvēja aci pret aci ar abiem karabinieriem. —- Ko jūs viņam esat nodarījuši? — viņa čukstēja tik saniknota, ka abi noskurinājās.

— Non capisco inglese.*

Tad viņa ņēmās abus lamāt franciski, svētās, nevaldāmās dusmās piekliegdama visu telpu, plijās virsū abiem karabinieriem, līdz šie kļuva melni un maziņi, izlocīdamies no kauna krekla, ko viņa tiem grasījās uzmaukt.

— Dariet taču kaut ko! Dariet kaut ko!

— Bez priekšniecības ziņas mēs nedrīkstam.

— Bene. Bay-nay. Bene!

Atkal Bebi dusmas gāzās pār abiem, un viņi taisnojās, aizbildinādamies ar savu bezspēcību, mulsi blisinādamies viens pret otru, beidzot attapuši, ka cilvēkam tomēr nodarīta zvēriska pārestība. Bebi piegāja pie kameras durvīm, piespiedās, gandrīz vai glāstīdama dēļus, it kā Diks varētu sajust, ka viņa ir šeit un darīs visu, lai viņu glābtu, un tad iekliedzās:

— Es braukšu uz sūtniecību! Drīz būšu atpakaļ! — Un, vēlreiz draudīgi pašķielējusi uz abiem karabinieriem, izmetās pa durvīm.

Viņa aizbrauca līdz Amerikas sūtniecībai, atlaida taksometru, jo šoferis negribēja ilgāk aizkavēties. Kāpnes vēl nebija apgaismotas, kad viņa uzskrēja augšā un piespieda zvana pogu. Tikai pēc trešā zvana samiegojies šveicars ^nglis atvēra durvis.

— Man jārunā ar kādu no sūtniecības, — viņa paziņoja. — Vienalga, ar ko, bet tūlīt.

— Visi vēl guļ, madame. Mēs strādājam no deviņiem.

Ar rokas vēzienu viņa neiecietīgi atgainīja šo «no deviņiem».

— Tas ir neatliekami. Kāds cilvēks... amerikānis ir briesmīgi piekauts. Viņš atrodas itāliešu cietumā.

— Visi vēl guļ. Deviņos ...

— Tik ilgi es nevaru gaidīt. Viņi izsituši šim cilvēkam, manam svainim, aci un nelaiž viņu ārā no cietuma. Man ar kādu jārunā ... Vai tiešām nesaprotat? Pat tik daudz sajēgas nav? Ko jūs stāvat un skatāties uz mani kā idiots?

— Nav manos spēkos kaut ko darīt, madame.

— Ejiet un bungojiet kādu augšā! — Viņa sagrāba šveicaru aiz pleciem un grūda no visa spēka. — Tas ir dzīvības un nāves jautājums. Ja jūs nevienu nemodināsiet, jums klāsies slikti...

— Esiet tik laipna, madame, ņemiet nost rokas.

Kaut kur no augšas aiz šveicara muguras ierunājās stiepta balss:

— Kas šeit notiek?

Šveicars ar manāmu atvieglojumu atsaucās:

— Ieradusies kāda dāma, ser, un sāk mani raustīt. — Runādams viņš soli atkāpās, un nākamajā mirklī Bebi jau atradās vestibilā. Augšējā kāpņu laukumiņā, tikko no gultas izcelts, ietinies baltā, izšūdinātā persiešu halātā, stāvēja ārkārtīgi dīvains jauns vīrietis. Viņa sejā bija kaut kāds baismīgs, nedabisks sārtums, seja izskatījās nedzīva, kaut arī krāsa tik spilgta, virs lūpām piestiprināts kaut kas līdzīgs sprūdam. Tiklīdz viņš ieraudzīja Bebi, tā parāva galvu atpakaļ ēnā.

— Kas šeit notiek? — viņš jautāja vēlreiz.

Bebi sāka stāstīt, uzbudinājumā nemanot aizspraukusies līdz pat kāpnēm, un tikai tad ieraudzīja, ka šis sprūds īstenībā nav nekas cits kā ūsu saites un jaunā cilvēka seja ir nozieķēta ar biezu kārtu sārtena koldkrēma, bet tas viss tīri labi iederējās šīs nakts murgu vīzijās. Savu stāstu Bebi nobeidza ar uzstājīgu prasību, lai jauneklis bez kavēšanās pošas viņai līdzi uz cietumu un laiž Diku ārā.

— Nepatīkams atgadījums, — viņš teica.

— Jā, — viņa samierinoši piebalsoja. — Jā.

— Atradis vietu, kur kauties, — policijā. — Viņa balsī bija saklausāms personisks aizvainojums. — Šaubos, vai pirms deviņiem kaut ko varēsim iesākt.

— Pirms deviņiem, — viņa šausmās atkārtoja. — Bet jūs pats taču kaut ko varat darīt, katrā ziņā! Jūs varat man atbraukt līdzi uz cietumu un gādāt, lai viņu vairs neaiztiek.

— Tādās lietās mums nav tiesību iejaukties. Šādus jautājumus kārto konsulāts. Un konsulāts sāk darbu deviņos.

Viņa seja, ūsu saites dēļ vēl jo stingāka, aizdeva Bebi dusmas.

— Es nevaru gaidīt līdz deviņiem. Svainis saka, tie viņam izdauzījuši aci... viņš ir smagi ievainots. Man jātiek pie viņa! Man jāaizved pie viņa ārsts! — Viņa sāka ārdīties un neganti bļaut, jo saprata, ka drīzāk šis cilvēks reaģēs uz toni, ar kādu viņa izrunā vārdus, nekā uz pašu vārdu jēgu. — Jums kaut kas ir jādara! Jūsu pienākums ir aizstāvēt nelaimē nokļuvušus Amerikas pavalstniekus!

Bet jauneklis bija dzimis Amerikas austrumu piekrastē un nebija tik viegli iebiedējams. Iecietīgi purinādams galvu, ka tik aplam tiek saprasts viņa viedoklis, viņš ciešāk savilka persiešu halātu un spēra pāris soļu lejā pa kāpnēm.

— Iedodiet šai dāmai konsulāta adresi, — viņš teica šveicaram, — un vēl sameklējiet daktera Kolaco adresi un tālruņa numuru. — Tad pagriezās pret Bebi ar tādu sejas izteiksmi, it kā viņš būtu lēnprātību zaudējis dieva dēls. — Cienītā kundze, diplomātiskais korpuss ir oficiāls Savienoto Valstu valdības pārstāvis Itālijas valdībā. Pavalstnieku aizstāvība neietilpst tā kompetencē, vienīgais izņēmums ir gadījumi, kad valsts departaments ir devis īpašas instrukcijas. Jūsu svainis ir pārkāpis šīs valsts likumus un iesēdināts cietumā gluži tāpat, kā Ņujorkā tiktu iesēdināts itālietis. Viņu atbrīvot var vienīgi Itālijas tiesa; ja jūsu svainim būs nepieciešama juridiska palīdzība un konsultācija, jūs to atradīsiet konsulātā, kas aizstāv Amerikas pavalstnieku tiesības. Konsulāts nav atvērts pirms deviņiem. Pat ja tas būtu mans brālis, es tikpat nespētu ...

— Jūs varat piezvanīt uz konsulātu! — Bebi viņu pārtrauca. 7

— Mēs nejaucamies konsulāta darīšanās. Tiklīdz deviņos ieradīsies konsuls ...

— Vai varat man pateikt viņa mājas adresi?

Mirkli klusējis, jauneklis nogrozīja galvu. Tad paņēma no šveicara aprakstīto lapu un sniedza Bebi.

— Un tagad ... lūdzu mani atvainot.

Veikli viņš bija viņu aizvadījis līdz durvīm. Uz mirkli violetā rītausma atblāzmoja viņa sārtajā sejas maskā un audekla stērbelē, kas saturēja kopā ūsas, vēl mirklis — un Bebi viena stāvēja uz galvenajām kāpnēm. Viņas vizīte sūtniecībā bija ilgusi desmit minūtes.

Laukums iepretī sūtniecības ēkai bija tukšs, vienīgi kāds vecs vīrs staigāja, ar naglotu spieķi uzlasīdams papirosu galus. Bebi drīz vien apturēja taksometru un brauca tiešā ceļā uz konsulātu, bet tur neviena nebija, tikai trīs izvārgušas sievas berza kāpnes. Bebi nekādi nevarēja viņām ieskaidrot, ka viņai vajadzīga konsula mājas adrese, un atkal pēkšņās bailēs viņa izsteidzās ārā un lika šoferim braukt uz cietumu. Šoferis nezināja, kur tas atrodas, bet, izlīdzēdamās ar vārdiem «sempre diretto», «destra» un «sinistra» l, viņa tomēr nokļuva īstajā rajonā, kur izkāpa, lai sāktu zondēt jau pazīstamo šķērsieliņu labirintus. Bet mājas un ielas bija cita citai līdzīgas. Beidzot kāda pāreja izveda viņu uz Piazza di Spagna un viņa ieraudzīja «American Express Company» ēku; jau pamanot vārdu «American», ap sirdi kļuva vieglāk. Logs bija gaišs, un, pārskrējusi pāri laukumam, viņa paraustīja durvis — tās bija slēgtas, aiz stikla bija redzams pulkstenis, tas rādīja septiņi. Un tad viņa atcerējās Kollisu Kleju.

Viņa nejauši zināja viesnīcu, kurā viņš bija apmeties, — iepretī «Excelsior» atradās noplukusi villa, visa vienā sarkanā plīšā. Dežurante, kas sēdēja aiz pults, neizrādīja nekādu pretimnākšanu ... neesot pilnvarota traucēt misteru Kleju un mis Vorenu vienu arī nelaidīšot mistera Kleja istabā; beigu beigās pārliecinājusies, ka šoreiz nav runa par mīlas dēku, viņa pavadīja Bebi augšā pa kāpnēm.

Kolliss gulēja gultā gluži pliks. Vakarnakt viņš bija pamatīgi pietempies un pamodināts vēl labu brīdi neattapa, ka ir kails. Kad beidzot attapās, tad centās visu izlīdzināt ar pārmērīgu kautrumu. Paķēris drēbes, viņš kā plēsts iemetās vannas istabā un ģērbdamies vēl purpināja:

— Velns lai parauj! Viņa mani ieraudzīja visā godībā...

Telefons palīdzēja noskaidrot cietuma adresi, un viņi

abi ar Bebi steidza turp.

Kameras durvis bija vaļā. Diks ne īsti sēdus, ne guļus bija novietots sardzes telpā uz sola. Karabinieri bija kaut cik apslaucījuši asinis no viņa sejas, ar suku notīrījuši drēbes un uzlikuši galvā cepuri. Bebi drebēdama stāvēja uz sliekšņa.

— Misters Klejs paliks pie jums, — viņa sacīja. — Es braukšu pēc konsula un ārsta.

— Labi.

— Jūs pagaidām sēdiet mierīgi.

— Labi.

— Drīz būšu atpakaļ.

Un atkal mašīna joņoja uz konsulātu; bija jau pāri astoņiem, un viņai ļāva apsēsties uzgaidāmajā telpā. Ap deviņiem ieradās konsuls, un Bebi vēlreiz ņēmās klāstīt visu no sākta gala, jau tuvu histērijai aiz noguruma, apzinādamās savu bezspēcību. Konsuls kļuva nemierīgs, sāka skaidrot, cik bīstami ir iejaukties skandālos svešā valstī un svešā pilsētā, bet visvairāk viņš šķita noraizējies par to, lai tikai Bebi paliek ārpusē, aiz kabineta durvīm. Bebi ar šausmām pamanīja vecā vīra acīs vēlēšanos turēties pēc iespējas tālāk no šiem notikumiem. Gaidīdama, līdz viņš sāks rīkoties, Bebi velti nezaudēja laiku un sazvanīja ārstu. Uzgaidāmajā telpā saradās arvien vairāk apmeklētāju, un dažus jau aicināja kabinetā. Pēc pusstundas Bebi notrāpīja brīdi, kad kāds nāca ārā, un garām sekretāram iespraucās kabinetā.

— Kaut kas nedzirdēts! Amerikas pavalstnieks piekauts līdz nāvei un ieslodzīts cietumā, un jūs ne pirksta nepakustināt, lai palīdzētu.

— Brīdi uzgaidiet, misis ...

— Pietiekami ilgi esmu gaidījusi. Tūlīt brauciet līdzi uz cietumu un pieprasiet, lai viņu atbrīvo!

— Misis ...

— Mēs Amerikā ieņemam augstu stāvokli... — Ap viņas lūpām ievilkās cietsirdības vaibsti. — Ja vien šis atgadījums nebūtu jātur slepenībā... Katrā ziņā es parūpēšos, lai jūsu pasivitāte šai lietā kļūtu zināma attiecīgajās iestādēs. Ja mans svainis būtu Anglijas pilsonis, jau sen viņš staigātu brīvībā, bet jūs vairāk uztrauc tas, ko domās policija, nevis jūsu tiešie pienākumi.

— Misis ...

— Tūlīt ņemiet cepuri — un braucam!

Ieminēšanās par cepuri vēl vairāk satracināja konsulu, viņš steigšus sāka slaucīt brilles un vandīties pa dokumentiem. Viss velti. Sieviete piecēlusies tuvojās viņam; un nebija viņa spēkos noturēties pret šo straujo, nevaldāmo dabu, kas bija ielauzusi veselas nācijas morālo mugurkaulu un veselu kontinentu pārvērtusi mazbērnu novietnē. Konsuls izsauca pie sevis vicekonsulu — Bebi bija uzvarējusi.

Diks sēdēja un sildījās saulītē, kas iespīdēja pa sardzes telpas logu. Turpat bija Kolliss un abi karabinieri, visi četri gaidīja, kas notiks tālāk. Ar savu redzīgo aci Diks varēja saskatīt abus karabinierus; tās bija tipiskas Toska-ņas zemnieku sejas ar uzrautu virslūpu, grūti pat noticēt, ka šādiem būtu kas kopīgs ar vakarnakt pastrādātajiem varas darbiem. Vienu viņš aizsūtīja, lai atnes pudeli alus.

No alus uznāca viegls reibonis, un pēkšņi visu šo epizodi viņš ieraudzīja sardoniska humora gaismā. Kollisam bija tāds iespaids, ka šim nelaimīgajam atgadījumam ir kāds sakars ar jauno anglieti, bet Diks bija pilnīgi drošs, ka viņa bija nozudusi jau sen, pirms sākās plūkšanās ar taksometra šoferi. Kollisu vēl arvien mocīja apziņa, ka mis Vorena viņu atradusi gultā kailu.

Dika dusmas bija nogrimušas kaut kur dziļi, dziļi viņa iekšienē un izvērtušās par noziedzīgu, aklu naidu. Tas, kas bija noticis ar viņu, bija kaut kas tik šausmīgs, ka pāri tam varētu tikt vienīgi tad, ja spētu to izmest no prāta, bet, tā kā tas nebija iespējams, viņš saprata, ka nav uz ko cerēt. Kopš šī mirkļa viņš būs pavisam cits cilvēks, bet tobrīd, kad viņā valdīja viens vienīgs haoss, nākamais «es» rādījās pavisam dīvainās krāsās. Tas bija kā nenovēršams, stihisks posts. Neviens īsts ārietis necietīs pazemojumu, lai arī gūtu no tā sev labumu; ja viņš ir piedevis, tātad tas viņa dzīvē kļuvis par neatņemamu daļu, tātad viņš it kā solidarizējies ar sava apkaunojuma ieganstu... šajā gadījumā tāds atrisinājums bija izslēgts.

Kad Kolliss ieminējās, ka to nedrīkst tā atstāt, Diks nogrozīja galvu un nebilda ne vārda. Sardzes telpā ienāca jauns leitnantiņš, tā izgludināts un saposts, ka spīd un laistās, un tik sprauns, ka ar viņa enerģiju pietiktu veseliem trim; karabinieri uzlēca kājās un sastinga miera stājā. Viņš paķēra tukšo alus pudeli un padotajiem sadeva pamatīgu l)rāzienu. Tad ar gluži mūsdienīgu lietišķumu pavēlēja nekavējoties aizvākt pudeli prom no acīm. Diks, paskatījies uz Kollisu, sāka smieties.

Ieradās vicekonsuls — pārstrādājies jauneklis, vārdā Svensons, un visi bariņā soļoja uz tiesu; Svensonam un Kollisam pa vidu gāja Diks, cieši aizmugurē abi karabinieri. Rīts bija saulains, mazliet novilcies ar dzeltenīgu dūmaku; laukumos un pasāžās ļaužu, ka biezs, un Diks, parāvis cepuri uz pieresr gāja tik žirgtā solī, ka viens no īskā-jainajiem karabinieriem tikai skriešus turējās līdzi, kamēr beidzot iejaucās Svensons.

— Es laikam jūs atstāju kaunā? — Diks jautri noprasīja.

— Sakiet vēl paldies, ka dzīvs palikāt, — Svensons tāds kā apmulsis atbildēja. — No šitiem itāliešiem labāk turēties pa gabalu. Šoreiz droši vien tiksiet sveikā cauri, bet, ja jūs nebūtu ārzemnieks, tad divi trīs mēneši aiz restēm kā likts. Pavisam vienkārši!

— Jūs pats kādreiz esat sēdējis?

Svensons pasmaidīja.

—; Man viņš patīk, — Diks teica Klejam. — Simpātisks jauneklis un, galvenais, prot dot tik brīnišķīgus padomus, es lieku savu galvu ķīlā, ka viņš pats ir bijis iespundēts vismaz uz pāris nedēļām, vai citādi viņš tik gudri runātu.

Svensons pasmaidīja.

— Es gribēju tikai brīdināt, lai jūs piesargāties. Jūs nezināt, kas tie par cilvēkiem.

— Zinu gan, kas tie par cilvēkiem! — Diks aizsvilās.

— Blēži un nelieši. — Viņš pagriezās pret karabinieriem.

— Sapratāt?

— Līdz tiesai jūs nepavadīšu, — Svensons pasteidzās iebilsties. — Jūsu svainei jau teicu ... advokāts jūs gaidīs augšā. Atcerieties — esiet piesardzīgs.

— Uz redzēšanos, — Diks galanti paspieda viņa roku.

— Ļoti pateicos. Cik vēroju, jūs gaida spoža nākotne ...

Svensons, vēlreiz pasmaidījis, manījās prom, un tūlīt

viņa vaigā atkal iegula tā pati oficiālā, noraidošā grimase.

Diks ar pavadoņiem iegāja pagalmā; visās četrās debespusēs bija ārējās kāpnes, kas veda augšā uz advokātu pieņemamajām telpām. Kad viņi gāja garām melnajiem karogiem, pūlī, kas tur nīka bezdarbībā, sākās kurnēšana, bija dzirdami svilpieni, nikni, nievājoši uzsaucieni. Diks nesapratnē skatījās apkārt.

— Ko tas nozīmē? — viņš nobijies jautāja.

Viens no karabinieriem kaut ko pateica tiem, kas stāvēja tuvāk, un troksnis uzreiz norima.

Viņi iegāja vienā no kamerām. Konsulāta jurists, noplucis itālietis, kaut ko gari skaidroja tiesnesim, kamēr Diks un Kolliss, pagājuši malā, gaidīja. Pie pagalma loga stāvēja kāds, kas saprata angliski, tas paskaidroja, kāpēc, viņiem ejot pāri pagalmam, pūlis izrādījis sašutumu. Šorīt tikšot sodīts kāds noziedznieks no Fraskati, kurš izvarojis un noslepkavojis piecus gadus vecu meiteni, un, kad parādījies Diks, pūlis domājis, ka tas ir viņš.

Pēc pāris minūtēm advokāts paziņoja, ka Diks ir atbrīvots ... tiesa esot tais ieskatos, ka viņš jau pietiekami sodīts.

— Pietiekami sodīts! — Diks iesaucās. — Bet par ko īsti?

— Ejam! — Kolliss teica. — Tagad te nekas vairs nav darāms.

— Es gribu zināt, ko esmu noziedzies. Vai tāpēc, ka sakāvos ar pāris šoferiem?

— Apsūdzībā teikts, ka jūs esot piegājis detektīvam klāt, it kā lai pakratītu viņa roku uz atvadām, un pēkšņi zvēlis...

— Tie ir meli! Es tikai draudēju zvelt... es nezināju, ka viņš ir detektīvs.

— Iesaku drīzāk no šejienes pazust, — advokāts skubināja.

— Ejam! — Kolliss paņēma Diku aiz rokas, un abi nokāpa lejā.

— Es vēlos teikt runu! — Diks iebļāvās. — Gribu šiem cilvēkiem pastāstīt, kā es izvaroju piecus gadus vecu meiteni. Varbūt patiešām ...

— Ejam, ejam.

Pie vārtiem gaidīja taksometrs, kurā sēdēja Bebi un ārsts. Diks negribēja Bebi skatīties acīs, un ārsts viņam nepatika; spriežot pēc sakniebtajām lūpām, tas bija viens no tiem nepatīkamajiem tipiem, kādu Eiropā ne mazums, īsts morāles sprediķotājs. Diks mēģināja rezumēt šo nejēdzīgo atgadījumu, bet nerada nekādu atsaucību. Viesnīcas «Ouirinal» numurā ārsts nomazgāja piekaltušās asinis un netīros sviedrus, aplūkoja visus miesas bojājumus, degunu, ribas, pirkstus, dezinficēja sīkākās brūces un uzlika acij apsēju. Diks palūdza ceturtdaļtableti morfija, jo viņa nervi bija tā saplosīti, ka viņš nespētu aizmigt; ārsts aizgāja reizē ar Kollisu, kad morfijs bija iedarbojies. Bebi vēl palika gaidām, līdz ieradīsies no ang|u slimnīcas izsauktā kopēja. Bebi šī bija smaga nakts, bet viņa mierināja sevi ar domu: vienalga, lai arī līdz šim viņa Dikam neko nav varējusi pārmest, pēc šīs nakts notikumiem viņai būs morāla pārākuma apziņa un tik ilgi, kamēr viņš būs viņiem vēl noderīgs.

PIEKTĀ GRĀMATA MĀJUP

1929—1930

1

Frau Kēte Gregoroviusa viru panāca uz taciņas, kas aizved līdz viņu villai.

— Kā klājas Nikolai? — viņa piesardzīgi ieminējās, bet aprautā elpa liecināja, cik ļoti bija steigusies, lai to pavaicātu.

Francis neizpratnē atskatījās.

— Nikola nav slima. Bet, mīļā, kāpēc tu tā jautā?

— Tu tik bieži viņu apmeklē ... es domāju — droši vien nav īsti vesela.

— Parunāsim par to mājās.

Kēte padevīgi apklusa. Franča kabinets atradās administrācijas ēkā, un villas dzīvojamā istabā bija bērni ar savu privātskolotāju; abi uzgāja augšā guļamistabā.

— Piedod man, Franc, — Kēte ierunājās, pirms viņš paguva ko bilst. — Piedod, mīļais, man nebija tiesību tā runāt. Es zinu, kādi ir mani pienākumi, un esmu lepna uz tiem. Bet mēs ar Nikolu jūtam kaut kādas savstarpējas antipātijas.

— Putniņi ligzdiņā saticīgi dzīvo, — Francis pērkondim-došā balsī pasludināja, bet tūlīt attapās, ka šāds tonis nav atbilstošs izsacītās domas jēgai, un atkārtoja šo teicienu tai vienmērīgajā, noteiktajā ritmā, ar kādu viņa vecais skolotājs ārsts Domlers pat visnodrāztākajai banalitātei prata piešķirt nozīmību. — Putniņi... ligzdiņā ... satF cīgi... dzīvo!

— Jā, jā, protams. Tu taču nesāksi pārmest, ka pret Ni-kolu man trūktu laipnības.

— Es tev pārmetu veselā saprāta trūkumu. Nikola nav tikai Dika sieva, bet arī viņa slimniece un zināmā mērā tāda paliks visu mūžu. Dika prombūtnē es jūtos atbildīgs. — Viņš vilcinājās, dažkārt, labdabīgi ķircinādamies, viņš slēpa no sievas jaunumus. — Šorīt saņēmu telegrammu no Romas. Diks izslimojis gripu un rīt brauc mājās.

Kēte atplauka un turpināja sarunu jau mierīgākā tonī:

— Manuprāt, Nikola nemaz nav tik slima, kā mums šķiet. Viņa pati pārspīlē savu slimību un izmanto, lai mūs visus dancinātu pēc savas stabules. Viņas īstā vieta būtu uz ekrāna tāpat kā tavējai Normai Tolmedžai... Visas amerikānietes sapņo par tādu laimi.

— Tu taču nekļūsi greizsirdīga uz Normu Tolmedžu, kinoaktrisi?

— Man vispār nepatīk amerikāņi. Visi viņi ir patmīļi, pat-mī-ļi!

— Bet Diks?

— Diks gan man patīk, — viņa atzina. — Viņš ir pavisam citāds, nedomā tikai par sevi.

«... Tāpat kā Norma Tolmedža,» Francis klusībā nodomāja. «Norma Tolmedža ir ne tikai skaista, bet droši vien arī gudra un cēla sieviete. Tās muļķīgās lomas, acīm redzot, viņai uzspiež. Jau pazīšanās vien ar šādu sievieti būtu liela laime.»

Bet Kētei nebija vairs prātā Norma Tolmedža, kuras dēļ reiz, braucot mājās pēc Cīrihē noskatītas filmas, visu ceļu viņu bija mocījuši sirdēsti.

— Diks apprecēja Nikolu naudas dēļ, — 1friņa sacīja. — Kārdinājums bija pārāk liels... tu pats reiz tā liki noprast.

— Tev atkal tik ļauns prāts.

— Labi, nevajag tā runāt, ņemu savus vārdus atpakaļ. Mums visiem jādzīvo saticīgi kā putniņiem ligzdiņā, kā tu pats saki. Bet tas ir grūti, ja Nikola izturas... ja Nikola vienmēr it kā izvairās, pat elpu aiztur... it kā man būtu kāda nelaba smaka!

Kētei bija jāsaskaras ar dzīves īstenību. Kēte pati apkopa gandrīz visu mājas soli un nevarēja atļauties daudz tērpu. Amerikā jebkura pārdevēja, kas ik vakaru pārmazgā vienu no abām veļas kārtām, saostu tik tikko manāmus vakardienas sviedrus Kētes drēbēs, ne īsti smaku, bet tādu kā amonjaka sīvumu — atgādinājumu, cik mūžsens ir smagais darbs un sairšana pīšļos. Francim tas bija kaut kas tikpat dabisks kā eļļainā, nenosakāmā Kētes matu smarža, gan ar vienu, gan otru viņš bija apradis; turpretī Nikola, kura jau no mazām dienām bija raukusi degunu, tiklīdz aukles pirksti, viņu ģērbjot, piedūrās, tik tikko pacieta šādus kaimiņus.

— Un bērni, — Kēte nerimās. — Viņai nepatīk, ka tie rotaļājas ar mūsu bērniem ...

Bet Francim jau bija diezgan.

— Izbeidz... neērti klausīties šādas runas; tu aizmirsti, ka bez Nikolas naudas mums nebūtu šīs klīnikas. Iesim labāk brokastīs.

Kēte saprata, ka ir pārāk daudz atļāvusies; un Franča piebilde vēl atgādināja, ka arī citiem amerikāņiem ir nauda; pagāja nedēļa — un viņas antipātijas pret Nikolu rada pavisam citu izpausmi.

Tas notika tad, kad viņi bija Daiverus ielūguši pusdienās sakarā ar Dika atgriešanos. Daiveru soļi vēl nebija noklusuši uz dārza taciņas, kad viņa, aizcirtusi durvis, Francim teica:

— Tu redzēji, kas viņam ap acīm? Atkal uzdzīvojis.

— Nesteidzies ar secinājumiem, — Francis lūdza. — Atbraukšanas dienā Diks pats man visu izstāstīja. Viņš piedalījies boksa mačā uz kuģa. Šais Transatlantijas reisos amerikāņu pasažieri caurām dienām un naktīm boksējas.

— Man tu neiestāstīsi! — Viņa novaikstījās. — Vienu roku viņš nevar gandrīz ne pakustināt, deniņos vēl brūce nav aizdzijusi. .. pat redzams, kur mati bijuši nodzīti.

Francis tādus sīkumus nebija pamanījis.

— Kā tu domā, vai klīnikas reputācijai tas nekaitēs? Šovakar viņš atkal oda pēc alkohola, un šī nav pirmā reize kopš pārbraukšanas.

Viņa runāja gausi, kā pielāgodamās svarīgajai patiesībai, ko grasījās pavēstīt:

— Diks vairs nav nopietni ņemams ārsts.

Uzrāvis plecus, Francis gāja augšā pa kāpnēm, kā atgai nīdams šīs stūrgalvīgās apsūdzības.

Guļamistabā viņš pārgāja pretuzbrukumā.

— Viņš ir ne tikai nopietni ņemams ārsts, viņš nenoliedzami ir pat izcils ārsts. Visizcilākais no neiropatologiem, kas pēdējos desmit gados Cīrihē aizstāvējuši disertāciju... es viņam netieku ne tuvumā.

— Kaunies, Franc!

— Tā ir patiesība ... un kaunēties man vajadzētu, ja es to mēģinātu noliegt. Katrā sarežģītā gadījumā es prasu padomu Dikam. Vēl līdz šai dienai viss balstās uz viņa publikācijām ... ieej jebkurā medicīnas bibliotēkā — un tev to pateiks. Ļoti bieži viņu notur par angli... netic, ka amerikāņu zinātnieks varētu būt tik vispusīgs. — Francis nožāvājās kā jau mājās un no spilvenapakšas izvilka pidžamu. — Es brīnos, kā tu vari tā runāt, Kēt... Es biju iedomājies, ka Diks tev patīk.

— Kaunies, Franc! — Kēte vēlreiz teica. — Viss balstās tikai uz tevi, tu padari visu darbu. Gluži kā tai pasakā par zaķi un bruņurupuci... un, pēc manām domām, zaķim jau elpa ciet no skriešanas.

— Tss! Tss!

— Iztiksim bez «tss»! Tā tas ir.

Viņš ar sparīgu plaukstas cirtienu pāršķēla gaisu.

— Diezgan!

Ar to arī strīds beidzās, viņi bija izklāstījuši viens otram savu viedokli kā jebkurā diskusijā. Kēte klusībā atzina, ka bijusi pārāk nežēlīga pret Diku, viņa taču vienmēr bija jutusi simpātijas un godbijību pret Diku un vēl jo vairāk tāpēc, ka arī Diks viņu saprot un pienācīgi novērtē. Un ar katru brīdi ciešāka kļuva Franča pārliecība, ka taisnība ir Kētei un Diks tik tiešām nav nedz īsts ārsts, nedz zinātnieks. Pēc kāda laika viņam jau likās, ka Diku viņš nekad nav uzskatījis par nopietnu cilvēku.

2

Romā piedzīvoto jandāliņu Nikolai Diks pārstāstīja krietni parediģētā versijā. Pēc šīs versijas viņš bija kāvies aiz cilvēkmīlestības, glābdams iereibušu draugu. Par Bebi Vorenu varēja būt drošs, ka viņa turēs mēli aiz zobiem, jo Diks bija pietiekami skaidri izteicies, cik traģiski tas varētu beigties, ja Nikola uzzinātu patiesību. Tomēr tas viss bija nieks salīdzinājumā ar postīgo nomāktību, no kuras viņš pats vēl ilgi netika vaļā.

It kā savu vainu izpirkdams, viņš ar divkāršu sparu metās darbā; Francis, jau nolēmis izbeigt sadarbību, nevarēja atrast iegansta domstarpībām. Ja draudzība, kas tiešām bijusi šā vārda cienīga, izirst stundas laikā, tad nekad vēl nav bijis tā, ka netiktu izplēsts kāds gabals no dzīvas miesas ... Francis ar katru dienu vairāk pārliecinājās, ka Dika intelektuālās un emocionālās dzīves temps un ritmi ir tā sakāpināti, ka vairs nesakrīt ar viņa tempu un ritmiem; agrāk, gluži otrādi, pastāvēja uzskats, ka šis kontrasts tieši nāk par svētību viņu kopīgajam darbam.

Tomēr tikai maijā Francim izdevās iedzīt pirmo ķīli plaisā. Reiz ap dienas vidu Diks, ienācis viņa kabinetā bāls un pārguris, teica:

— Viņas vairs nav.

— Nomira?

— Sirds neizturēja.

Diks, pagalam izvārdzis, atzvila krēslā blakus durvīm. Trīs naktis viņš bija sēdējis nomodā pie ekzēmas kreveļu nomocītās nezināmās mākslinieces, kurai bija pieķēries, — sēdējis, it kā lai iešļircinātu adrenalīnu, bet patiesībā lai kaut ar blāvu gaismas staru padarītu rāmāku mūžīgo tumsu, kas neatvairāmi tuvojās.

Ar līdzjūtības izteiksmi sejā Francis pasteidzās secināt:

— Tas bija neirosifiliss. Nekādi Vasermaņi mani nepārliecinās. Mugurkaula smadzeņu šķidrums ...

— Vai nav vienalga, — Diks teica. — Ak dievs, vai nav vienalga! Ja viņa tā glabāja savu noslēpumu un gribēja paņemt līdzi kapā, lai tā arī paliek.

— Tev derētu kādu dienu atvilkt elpu.

— Par mani neraizējies, gan es atgūšos.

Ķīlis bija iedzīts; Francis, sacerēdams telegrammu mirušās brālim, pacēla galvu un jautāja:

— Varbūt tev patiktu doties nelielā izbraukumā?

— Patlaban ne.

— Es nedomāju izpriecas braucienu. Lozannā jāizmeklē slimnieks. Kāds čīlietis, viņa tēvs, visu rītu mani nelaiž prom no tālruņa ...

— Viņa turējās tik vīrišķīgi, — Diks teica. — Un mokas bija ilgas. — Francis līdzjūtīgi pamāja ar galvu, un Diks attapās: — Piedod, es tevi pārtraucu.

— Pārmaiņa tev nenāktu par ļaunu. Saproti, tēvs nevar dēlam iestāstīt, ka jābrauc šurp. Viņš lūdz, lai kāds no mums ierodas.

— Kas tur īsti ir? Alkoholisms? Homoseksuālisms? Tu saki, uz Lozannu ...

— Pa druskai no visa.

— Labi, es braucu. Nauda viņiem ir?

— Jā, un šķiet — papilnam. Rēķinies ar to, ka tev būs jā uzkavējas divas trīs dienas, un, ja vajadzīga ilgstoša novērošana, ved to jaunekli šurp. Katrā ziņā tev nav kur steigties, atpūties, pacenties savienot patīkamo ar lietderīgo.

Divas stundas nosnaudis vilcienā, Diks jutās pietiekami žirgts, lai runātu ar senjoru Pardo-i-Sindad-Realu.

Nebija grūti iedomāties, kāda būs šī saruna. Tādos gadījumos radinieku acīm redzamā histērija psihologu bieži vien interesē ne mazāk kā paša slimnieka stāvoklis. Šī saruna nebija izņēmums: senjors Pardo-i-Sindad-Reals, glīts, sirms spānietis ar dižciltīgu stāju un visām pārticības un varenības pazīmēm, šaudījās pa «Hotel des Trois Mondes» luksusnumuru un, runādams par dēlu, nespēja savaldīties vairāk par jebkuru apdzērušos sievišķi.

— Es nevaru vairs nekā izdomāt. Mans dēls ir izvirtis. Viņš nodevās izvirtībām Harovā, viņš nodevās izvirtībām Karaliskajā koledžā Kembridžā. Viņš ir neglābjami izvirtis. Un tagad, kad vēl palaidies dzeršanā, tas vairs nav noslēpjams. Viens nepārtraukts skandāls. Esmu izmēģinājies visādi ... man ir kāds pazīstams ārsts, cik mēs abi neesam galvu lauzījuši, līdz es viņu, Fransisko, ārsta pavadībā aizsūtīju ceļojumā pa Spāniju. Katru vakaru Fransisko saņēma kantaridīna injekciju, un tad abi devās uz pieklājīgu boidello . .. kādu nedēju tas it kā līdzēja, un tad atkal gāja pa vecam. Viss beidzās ar to, ka viņnedēļ šai pašā istabā, pareizāk sakot, vannas istabā, — viņš norādīja uz durvīm, — es piespiedu Fransisko noģērbties līdz jostas vietai un nosloksnēju ar pātagu.

Aiz galīga nespēka viņš atkrita krēslā, un tad runāja Diks:

— Tas bija pārsteidzīgi... un šis ceļojums pa Spāniju arī laikam daudz ko nedeva. — Dikam uznāca smiekli, viņš tik tikko novaldījās: tas nu gan ir bijis gudrs ārsts, ja ķēries pie tik diletantiska eksperimenta! — Man jums jāsaka, senjor, ka šādos gadījumos mēs iepriekš neko nevaram apsolīt. Un, runājot par alkoholismu, jāatzīst, tur mēs biežāk kaut ko panākam ... sadarbībā ar pašu pacientu. Bet vispirms man jātiekas ar jūsu dēlu un jāiemanto viņa uzticība, lai zinātu, kā viņš pats uz visu to raugās.

... Uz terases sēdēja abi — Diks un glīts, kustīgs jauneklis tā ap gadu divdesmit.

— Gribētos dzirdēt, ko jūs pats par visu to sakāt, — Diks teica. — Vai manāt, ka slimība progresē? Un vai vēlaties tikt no tās vaļā?

— Vēlētos gan, — Fransisko teica. — Es esmu ļoti nelaimīgs.

— Un kā jums šķiet, kāds tam ir iemesls — dzeršana vai šīs nenormālās tieksmes?

— Tās tieksmes jau mudina uz dzeršanu. — Līdz šim jauneklis bija runājis nopietni, bet pēkšņi viņam uznāca nevaldāmi smiekli, un viņš teica: — Esmu neglābjams. Jau Kembridžā es biju iesaukāts par «Čīles Daiļavu». Un tagad, pēc šī Spānijas ceļojuma, jau ieraugot sievieti, man kļūst nelabi.

Diks viņu strupi pārtrauca:

— Ja jūs ar šīm riebeklībām gūstat apmierinājumu, tad es jums līdzēt nevaru un velti mēs tērējam laiku.

— Nē, nē, parunāsim vien ... Ja jūs zinātu, kā es nicinu viņus visus ...

Visa vīrišķība, kas piemita šim jauneklim, bija deģenerējusies, pārvērzdamās atklātā naidā pret tēvu. Bet jaunekļa acīs bija tā raksturīgā šķelmība, ar kādu homoseksuālisti runā par zināmo tematu.

— Labākajā gadījumā tas nozīmē spēlēt paslēpes pašam ar sevi, — Diks teica. — Skaistākie jūsu mūža gadi aizskries, un šīs nenormālības un visu tās seku dēļ jums neatliks ne laika, ne enerģijas kaut kam citam, derīgam un cienījamam. Ja jūs gribat pasaulei skatīties acīs, jums ir jāiemācās apvaldīt savu juteklību ... un vispirms jāatmet dzeršana, kas to veicina ...

Diks automātiski virknēja vārdus, jau pirms desmit minūtēm atteicies no šī pacienta. Viņi aizvadīja vēl stundu patīkamās pārrunās par to, kā jauneklis dzīvojis tēva mājās Čīlē, ar ko nodarbojies un aizrāvies. Šī bija pirmā reize, kad Diks pret šāda tipa slimnieku juta ne tikai profesionālu, bet gluži parastu, cilvēcisku interesi, un viņam bija skaidrs, ka tam par iemeslu ir Fransisko pievilcība — tā pati pievilcība, kas palīdz pastrādāt noziegumu pret morāli; un pievilcību pašu par sevi Diks vienmēr ir pratis novērtēt, lai kā tā izpaustos — vai tā būtu neprāta drosme, kā tai nelaimīgajai, kas šorīt viņa klīnikā aizmiga uz mūžu, vai dabiskā grācija, ar kādu šis neglābjamais jauneklis klāstīja savu banālo dzīves stāstu. Diks bija pasācis saskaldīt dzīvi sīksīkās daļiņās, lai tās varētu pataupīt īstajam brīdim, saprazdams, ka visa dzīve var atšķirties no atsevišķu posmu summas, un saprazdams vēl kaut ko — ja cilvēkam jau tuvojas četrdesmit, tad dzīvi vērot viņš spēj tikai pa atsevišķiem posmiem. Viņa mīlestība uz Nikolu un Rozmariju, draudzība ar Eibu Nortu un Tomiju Bar-banu sašķeltajā pēckara gadu pasaulē... un ikreiz, nonākot tik ciešā saskarē ar otru cilvēku, viņš pats it kā kļuva par šo otru, it kā būtu jāizvēlas — paņemt visu vai neņemt neko; it kā līdz mūža beigām viņš būtu notiesāts nest sevī šo citu cilvēku «es», kurus viņš jaunībā sastapis un jaunībā iemīlējis, un sasniegt tikai to pilnību, ko sasnieguši viņi. Tomēr brīžiem jūties bezgala vientuļš, jo tik viegli ir būt mīlētam un tik grūti ir mīlēt.

Un, kamēr Diks ar jauno Fransisko tā sēdēja verandā, uzpeldēja kaut kādi pagātnes rēgi. Stalts vīrieša stāvs, kā nevarēdams vēl izšķirties, iznāca no krūmu alejas un bikli tuvojās Dikam un Fransisko. Diks tūlīt nepamanīja nācēju, kurš tik ļoti bija iekļāvies apkārtējā ainavā ar vēja šūpoto lapotni, bet nākamajā brīdī Diks jau bija kājās un sniedza pretī roku, mēģinādams atcerēties, kā sauc šo cilvēku un kur viņi tikušies. «Ak dievs, es te būšu iztramdījis veselu midzeni!»

— Ja nemaldos, ārsts Daivers.

— Tik tiešām, ja nemaldos, misters ... misters Damfrijs?

— Rojals Damfrijs. Man bija tas prieks kādreiz viesoties jūsu brīnišķīgajā villā.

— Kā nu ne, atceros. — Lūkodams atvēsināt mistera Damfrija jūsmu, Diks pievērsās sausajai hronoloģijai. — Tas bija tūkstoš deviņsimt... divdesmit ceturtajā ... vai divdesmit piektajā ...

Diks ar nodomu vairs neapsēdās, toties Rojals Damfrijs, lai cik kautrīgs bija šķitis pirmajā brīdī, nemaz nebija tik viegli atbaidāms ar nelaipnību, klusinātā balsī viņš uzsāka intīmu sarunu ar Fransisko, kurš, kaunēdamies par viņu, piebiedrojās Dikam un arī centās tikt no viņa vaļā.

— Dakter Daiver... vēl vienu vienīgu vārdu, ilgāk jūs neaizturēšu. Es gribēju pateikt, ka līdz kapa malai neaizmirsīšu brīnišķo vakaru jūsu dārzā... cik jūs bijāt laipns pret viesiem, tāpat kundze. Tās ir vienas no jaukākajām, gaišākajām atmiņām manā mūžā. Nekad vēl nebiju sastapis vienkop tik daudz izsmalcinātu ļaužu ka tovakar pie jūsu galda.

Diks pamazām kāpās sāniski atpakaļ uz tuvējām viesnīcas durvīm.

— Prieks dzirdēt, ka jums saglabājušās tik patīkamas atmiņas. Diemžēl mani gaida ...

— Saprotu, — Rojals Damfrijs līdzjūtīgi piebilda. — Es dzirdēju, ka viņam jāmirst.

— Jāmirst? Kuram?

— Varbūt man nevajadzēja tā sacīt... bet mums abiem ir kopīgs ārsts ...

Diks nesapratnē skatījās uz viņu.

— Par ko jūs runājat?

— Nu taču par jūsu sievastēvu ... Varbūt man ...

— Par manas sievas /ēvu?

— Es domāju ... vai tiešām tikai tagad jūs ...

— Jūs gribat teikt, ka manas sievas tēvs ir šeit, Lo-zannā?

— Es domāju, ka jūs zināt... domāju, tāpēc arī atrodaties šeit.

— Kā sauc viņa ārstu?

Drebošu roku Diks uzskrīpāja ārsta vārdu kabatas grāmatiņā, atvainojās un skriešus metās uz tālruņa kabīni.

Nākamajā mirklī Diks uzzināja, ka ārsts Danžē nekavējoties viņu pieņems pie sevis mājās.

Danžē, jauns ārsts no Zenēvas, pirmajā brīdī šķita nobažījies, ka būs jāatsakās no tik izdevīga pacienta; kad Diks bija kliedējis viņa šaubas, Danžē apgalvoja, ka mistera Vorena dienas tiešām esot skaitītas.

— Tikai piecdesmit gadu, un šādā vecumā smaga aknu distrofija, kuras galvenais veicinātājs ir alkoholisms.

— Nemaz nedarbojas?

— Barību var uzņemt tikai šķidrā veidā. Pēc manām domām, vēl trīs dienas, augstākais, nedēju.

— Vai vecākā meita mis Vorena informēta par viņa stāvokli?

— Viņš pats izteicis vēlēšanos, lai pagaidām nesaka. Vienīgais cilvēks, kurš to zina, ir viņa kalpotājs. Tikai šorīt es uzskatīju par savu pienākumu viņam pašam pateikt, kāds ir stāvoklis... viņš ļoti uztraucās, lai arī kopš pirmās dienas savu slimību uzņem īsta kristieša lēnprātībā.

— Labi, — teica Diks, brīdi pārdomājis, — katrā ziņā es nokārtošu to, kas attiecas uz viņa tuviniekiem. Droši vien viņi pieprasīs konsīliju.

— Lūdzu.

— Viņu vārdā es palūgšu ataicināt vienu no lielākajām autoritātēm — ārstu Herbrugu no Ženēvas.

— Par Herbrugu jau pats tiku domājis.

— Šodien vēl noteikti neaizbraukšu, un, kamēr esmu te, sazināsimies.

Pievakarē Diks devās pie senjora Pardo-i-Sindad-Reala, lai galīgi vienotos.

— Čīlē mums pieder lieli īpašumi, — vecais vīrs stāstīja. — Dēls tos visus varētu pārņemt. Uzticētu viņam jebkuru no daudzajiem uzņēmumiem Parīzē... — Viņš nogrozīja galvu un sāka staigāt gar logiem, aiz kuriem čabināja pavasara lietutiņš, tik līksms un patīkams, ka pat gulbji ir nedomāja meklēt pajumti.

— Mans vienīgais dēls! Kāpēc jūs negribat viņu uzņemt savā klīnikā?

Spānietis piepeši nokrita uz ceļiem Dikam pie kājām.

— Vai tiešām nespējat izārstēt manu vienīgo dēlu? Es ticu jums . . . Vediet viņu līdzi, glābiet viņu!

— Tas, ko jūs man stāstījāt, vēl nav iemesls, lai piespiestu cilvēku ārstēties. Es to nedarītu, pat ja būtu manos spēkos.

Spānietis piecēlās.

— Es pārsteidzos ... apstākļu spiests ...

Lejā vestibilā pie lifta Diks sastapa ārstu Danžē.

— Nupat jums gribēju zvanīt. Varbūt parunāsim tepat terasē?

— Vai misters Vorens miris? — Diks jautāja.

— Pagaidām nekas nav mainījies... Konsīlijs notiks rīt no rīta. Līdz tam laikam viņš vēlas redzēt savu meitu ... jūsu sievu ... katrā ziņā. Cik noprotu, ir bijusi kaut kāda nesaprašanās ...

— Tas man ir zināms.

Abi ārsti paskatījās viens uz otru un kļuva domīgi.

— Bet varbūt jums pašam vajadzētu ar viņu parunāt, iekams izlemjat? — Danžē ieminējās. — Viņa nāve būs viegla ... uznāks nespēks, un viņš mierīgi aizmigs.

Diks beidzot piekrita:

— Labi.

Luksusnumurs, kurā Devrē Vorens pēc nespēka viegli, mierīgi aizmigs, nebija mazāks kā senjora Pardo-i-Sindad-

Reala apartaments. Šai hotelī bija ne mazums durvju, aiz kurām izkurtējuši naudaspūķi, bēgdami no pelnītā soda vai pretendēdami uz gāztajiem troņiem un zaudētajiem tituliem, vēl turējās pie dzīvības ar opija vai barbitola preparātiem, ieklausīdamies nemitīgā dūkoņā, kas bija tikpat uzmācīga kā radio, ieklausīdamies seno grēku neskaidrajās atskaņās. Šis Eiropas nostūris pievelk ne tik daudz ar gleznainām ainavām, drīzāk gan vilina šurp tāpēc, ka te nevienam netiek uzdoti netaktiski jautājumi. Šī ir tā vieta, kur krustojas visi maršruti, — šurp brauc tie, kas dodas uz privātām dziednīcām vai tuberkulozes sanatorijām kalnos, un tie, kuri Francijā vai Itālijā vairs nav persona grata.

Numurā valdīja krēsla. Mūķene ar svētās seju rosījās ap gultu, caur slimnieka izdēdējušajiem pirkstiem uz baltā palaga slīdēja rožukronis.

Viņa vaibsti vēl arvien bija glīti, un, kad Danžē bija atstājis abus divatā un viņš ierunājās, balsī vēl bija saklausāms kaut kas no agrāko gadu pašapmierinātības.

— Mūža beigās mēs daudz ko sākam saprast, dakter Daiver. Tikai tagad es saprotu to, ko sen jau bija laiks saprast.

Diks nogaidoši klusēja.

— Esmu bijis nekrietns cilvēks. Jūs zināt, cik maz man ir tiesību vēlreiz redzēt Nikolu, tomēr tur augšā tas, kurš stāv mums visiem pāri, māca mūs, lai piedodam un apžēlojam. — Izšļucis no vārgajiem pirkstiem, pār zīda segu aizslīdēja rožukronis. Diks to pacēla un pasniedza viņam.

- Ja es vēl reizi redzētu Nikolu — kaut uz desmit minūtēm, tad ar mierīgu sirdi šķirtos no šīs pasaules.

— Tas ir jautājums, ko es pats nevaru izlemt, — Diks teica. — Nikola nav pilnīgi atveseļojusies. — Viņš jau bija izšķīries, bet izlikās vēl šaubāmies. — Varu aprunāties ar savu kolēģi.

— Labi, dakter, lai notiek tā, kā sacīs jūsu kolēģis. Es pārāk labi saprotu, cik daudz pateicības esmu jums parādā.

Diks steigšus piecēlās.

— Atbildi jums paziņos ārsts Danžē.

Atgriezies savā numurā, Diks lūdza, lai viņu savieno ar klīniku Cugas ezera krastā. Pagāja krietns brīdis, līdz beidzot Kēte atsaucās klausulē.

— Man jārunā ar Franci.

— Francis ir augšā kalnos. Es ari došos turp ... Vai pateikt viņam kaut ko?

— Gribēju aprunāties par Nikolu ... šeit, Lozannā, viņas tēvs guļ uz miršanu. Pasakiet Francim, lai viņš zina, cik tas steidzami, un palūdziet, lai viņš man no augšas piezvana.

— Pateikšu.

— Sakiet, ka es būšu viesnīcā savā numurā no trim līdz pieciem un tad atkal no septiņiem līdz astoņiem, vēlāk mani var izsaukt no restorāna zāles.

Domādams, kā sadalīt savu laiku, viņš bija aizmirsis Kēti brīdināt, lai Nikolai pagaidām neko nesaka; kad Diks attapās, saruna jau bija pārtraukta. Kētei gan pašai vajadzētu saprast.

... Ziemā slimniekus veda augšā kalnos slēpot un pavasarī nelielos pārgājienos. Kamēr mazais vagoniņš zvalstīdamies rāpās augšā pa kailo nogāzi, kura vietām nobārstīta savvaļas puķēm un kurai ik pa brīdim pārskrēja pāri vējš, Kēte nebija pat gudrojusi — Nikolai stāstīt vai nestāstīt, ka zvanījis Diks. Bet, izkāpjot no vagoniņa, Kēte ieraudzīja Nikolu pūlamies nomierināt bērnus, kas bija aizrāvušies ar pārāk skaju rotaļu, piegāja klāt un, viegli uzlikusi roku uz Nikolas pleca, teica:

— Jūs tā protat ar bērniem... Vasarā derētu viņiem iemācīt arī peldēt.

Visi bija iekarsuši rotaļā, un Nikola nevilšus, gandrīz nepieklājīgi atrāva plecu. Kētes roka neveikli nolaidās gar sāniem, un tad arī viņa diezgan nožēlojami atmaksāja ar vārdiem:

— Vai tiešām jūs domājat, ka grasos jūs apkampt? — viņa asi noprasīja. — Man tikai žēl Dika, nupat runājām pa tālruni un ...

— Vai Dikam kaut kas atgadījies?

Kēte pēkšņi attapa, ka ir aplam izrunājusies un taktika arī nav pareizi izraudzīta, bet bija jau par vēlu, un Nikola ļaunā nojausmā vairs neatstājās:

— ... kāpēc tad jūs viņu žēlojat?

— Dikam nekas nav noticis. Man jārunā ar Franci.

— Ir gan noticis, es zinu.

Viņas seja pauda šausmas, abi Daiveru bērni stāvēja turpat un visu dzirdēja, un arī viņu sejiņas pauda satraukumu. Kēte neizturēja un pateica:

— Jūsu tēvs guļ slims Lozannā ... Dīks vēlas aprunāties ar Franci.

— Vai nopietni saslimis? — Nikola jautāja, un tieši tai brīdī piesteidzās Francis, tikpat sirsnīgs kā pie slimnieka gultas. Kēte ar prieku novēla visu atbildību uz viņa pleciem, bet nekas vairs nebija glābjams.

— Es braucu uz Lozannu, — Nikola paziņoja.

— Pagaidiet, — Francis sacīja. — Šķiet, tas nebūtu diez cik saprātīgi. Vispirms sazvanīšu Dīku.

— Bet tad es nokavēšu piepilsētas vilcienu, — Nikola iebilda, — un nepagūšu arī uz Cīrihes vilcienu, kurš atiet trijos. Ja tēvs guļ uz nāves gultas, man noteikti... — Viņa aprāvās, neuzdrīkstēdamās skaļi izteikt savu nodomu. — Man noteikti jābrauc. Jāsteidzas uz staciju, lai vēl pagūstu uz vilcienu. — Un viņa jau skrēja uz to pusi, kur zemā lokomotīve šņākdama bija ievīstījusi kailo kori tvaika mutuļos. Vēl atskatījusies, viņa uzsauca Francim:

— Kad zvanīsiet Dikam, sakiet, ka esmu jau ceļā!

... Diks sēdēja viesnīcas numurā un šķirstīja «New York Herald», te pēkšņi kā bezdelīga ielidoja mūķene... un tieši tai brīdī nošķinda tālruņa zvans.

— Miris? — Diks cerību pilns jautāja mūķenei.

— Monsieur, il est parti — viņš ir nozudis!

— Comment?

— II est parti — kalpotājs un bagāža arī prom!

Kaut kas neticams. Lai cilvēks tādā stāvoklī pieceltos no gultas un aizbrauktu!

Diks paņēma klausuli un izdzirda Franča balsi.

— Kāpēc tu teici Nikolai? — Diks bija sašutis.

— Kēte pateica, pārsteidzās.

— Mana paša vaina, protams. Sievietei neko nedrīkst stāstīt priekšlaicīgi. Vienalga, lai nu būtu kā būdams, es viņu sagaidīšu stacijā ... Klausies, Franc, ir noticis kaut kas fantastisks ... vecais zēns ņēma savu gultu un staigāja.

— Kur piestāja? Kā tu teici?

— Es sacīju — staigāja. Vecais Vorens ... staigāja!

— Un kas tur sevišķs?

— Jau gaidījām — viņš kuru katru brīdi mirs no vispārējā kolapsa ... un pēkšņi viņš pieceļas un dodas ceļā, droši vien atpakaļ uz Čikāgu, nezinu, kopēja nupat ieskrēja pie manis... es nezinu, Franc... nupat man pateica . .. piezvani mazliet vēlāk.

Pagāja turpat divas stundas, kamēr Diks izsekoja

Vorena gaitas. Notrāpījis mirkli, kad jānotiek dienas un nakts dežūras maiņai, slimnieks bija nokāpis lejā bārā, pasūtījis četrus viskijus, viesnīcas rēķinu nomaksājis ar tūkstošdolāru banknoti, norādīdams, lai atlikumu atsūta vēlāk pa pastu, un aizbraucis, jādomā, uz Ameriku. Dika un Danžē steigšanās uz staciju cerībā varbūt vēl pēdējā brīdī viņu aizturēt beidzās tikai ar to, ka ceļā Diks izmainījās ar Nikolu; kad viņi drīz pēc tam viesnīcas vestibilā satikās, viņa pēkšņi likās tik gurdena, un, ieraugot viņas sakniebtās lūpas, Diks kļuva nemierīgs.

— Kā jūtas tēvs? — viņa jautāja.

— Viņam ir daudz labāk. Galu galā izrādās, ka viņam kaulos spēka vēl diezgan. — Diks vilcinājās, negribēdams Nikolu uzbudināt. — Tu padomā, viņš piecēlies no gultas un aizbraucis.

Dikam gribējās kaut ko iedzert, ar visu steigu viņš bija nokavējis pusdienas; viņš ieveda apmulsušo Nikolu restorānā un, kad viņi bija apsēdušies ādas atzveltņos un pasūtījuši viskiju ar sodu un glāzi alus, turpināja:

— Acīm redzot, ārsts, kura uzraudzībā viņš atradās, kļūdījies ar prognozēm, varbūt arī diagnoze... Nezinu, nav pat iznācis vaļas par to padomāt.

— Tātad viņš aizbraucis?

— Jā, ar Parīzes vilcienu, kas atiet pievakarē.

Abi sēdēja klusēdami. Nikolu bija pārņēmusi kaut kāda bezgalīga, traģiska vienaldzība.

— Instinkts, — Diks, bridi klusējis, teica. — Viņš tik tiešām bija nolemts nāvei, bet ar sasprindzinātu gribasspēku atguva agrākās dzīves ritmu. Medicīnā ir zināmi tādi gadījumi, kad slimnieks pieceļas no nāves gultas... saproti, tāpat kā vecs pulkstenis... tas jāsakrata ... un aiz ieraduma tas atkal sāk tikšķēt. Un tavs tēvs ...

— Nevajag, — viņa sacīja.

— Galvenais stimulators bija bailes, — viņš turpināja. — Viņš iztrūkās un prom bija. Droši vien vēl nodzīvos līdz deviņdesmit.

— Lūdzu, nerunāsim vairs par to, — viņa sacīja. — Lūdzu, apklusti... es nespēju vairs klausīties.

— Kā vēlies. Starp citu, tas draņķa puika, kura dēļ es braucu šurp, ir neglābjams. Rīt no rīta varam doties mājup.

— Nesaprotu, kāpēc ... kāpēc tev tas viss vajadzīgs, — viņa nejauši pateica.

— Nesaproti? Pats arī dažkārt nesaprotu.

Viņas plauksta uzgula viņa rokai.

— Piedod, Dik, man nevajadzēja tā sacīt.

Kāds bija ienesis bārā patafonu, un viņi abi sēdēja un noklausījās «Izkrāsotās lelles kāzas».

3

Pagāja nedēļa, un kādu rītu, kad Diks bija nostājies pie pults, lai paņemtu pastu, viņa uzmanību saistīja neparasta rosība ārpusē pie durvīm. Slimnieks Kons Moriss posās ceļā. Viņa vecāki, austrālieši, sapīkuši krāva čemodānus lielajā limuzīnā, blakus stāvēja ārsts Ladislavs un par atbildi uz Morisa, seniora, sparīgajiem žestiem nevarīgi plātīja rokas. Brīdī, kad pienāca ārsts Daivers, pats zeņķis ar nicinošu skatienu no malas vēroja, kā tiek pielādēts šis sauszemes kuģis.

— Kāpēc pēkšņi tādā steigā, mister Moris?

Ieraudzījis Diku, misters Moriss noskurinājās — viņa

sārtie vaigi un lielās rūtis uzvalka audumā it kā izdzisa un atkal iedegās gluži kā spuldzes, slēdzim noklikšķot. Viņš panācās tuvāk, it kā grasīdamies Dikam sist.

— Jau sen vajadzēja aizbraukt un ne tikai mums, — viņš iesāka un tad aizelsies apklusa. — Pats pēdējais brīdis, dakter Daiver. Pats pēdējais brīdis.

— Varbūt parunāsim kabinetā, — Diks aicināja.

— Nav vērts. Runāt jau varam, bet lieciet vērā, ka nedz ar jums pašu, nedz ar jūsu iestādi negribu vairs nekādās runās ielaisties.

— Žēl.

Viņš zibināja pirkstu Dikam gar pašu degunu. — Jūsu kolēģim jau pirmīt teicu. Velti izšķiests laiks un zemē nomesta nauda.

Ārsts Ladislavs kaut kā dīvaini savaikstījās, varbūt tas būtu iztulkojams kā protesta izrādīšana. Ladislavs Dikam nekad nebija paticis. Dikam tomēr izdevās kopā ar sakaitināto austrālieti aizkļūt līdz taciņai, kas ved uz galveno korpusu, un vēlreiz Diks aicināja viņu kabinetā, bet viņš tikai purināja galvu.

— Jūs man esat vajadzīgs, dakter Daiver, tieši jūs un neviens cits. Pie daktera Ladislava griezos, tāpēc ka jūs nebijāt atrodams, dakter Daiver, un tāpēc ka dakteris Gre-goroviuss atgriezīsies tikai pievakarē, un tik ilgi es negribu le palikt. Nē, ser! Ne brīdi ilgāk es te nepalikšu, pēc tam kad dēls man visu pastāstī ja.

Draudēdams viņš pienāca klāt, Diks atbrīvoja rokas, lai varētu viņu notriekt gar zemi, ja būtu nepieciešami.

— Dēlu es šeit atvedu, lai jūs viņu izārstētu no alkoholisma, bet dēls mums stāsta, ka jūs pats ožot pēc vīna. Jā, ser! — Skaļi, taču, acīm redzot, veltīgi viņš nopūlējās, lai ievilktu degunā gaisu. — Ne tikai vienu, divas reizes Kons ir manījis, ka jūs ožat pēc alkohola. Mēs ar sievu vēl savu mūžu neesam glāzi pie lūpām cēluši. Mēs jums uzticam dēlu, lai jūs viņu ārstētu, un mēneša laikā jūs pats divas reizes ožat pēc alkohola! Laba ārstēšana, neko teikt!

Diks nezināja, ko atbildēt; misters Moriss bija spējīgs sarīkot skandālu pie pašiem klīnikas vārtiem.

— Galu galā, mister Moris, cilvēkiem taču nav jāatsakās no saviem ieradumiem tikai tāpēc, ka jūsu dēls ...

— Bet paklausieties, jūs taču esat ārsts! — Moriss pārskaities kliedza. — Ja strādnieka cilvēks apdullinās ar alu, nu, velns viņu rāvis, viņa paša darīšana ... bet jums taču jāārstē citi...

— Tas jau ir par daudz! Dēlu jūs vedāt šurp, lai viņš tiktu vaļā no kleptomānijas.

— Un kas aiz tā slēpjas? — Austrālietis jau ārdījās kā negudrs. — Tāpēc ka dzēra . . . dzēra sīvo. Un šis sīvais no tiesas ir sīvs — vai vismaz to jūs apjēdzat? Mana paša tēvoci tas nolādētais sīvais noveda pie karātavām. Un es sameklēju savam dēlam īpašu dziedinātavu, kur dziedinātājs pats ož pēc sīvā!

— Es jūs palūgšu — brauciet prom!

— Jūs mani vel lūgsiet! Esam jau tikpat kā aizbraukuši!

— Ja jūs nebūtu tik nesavaldīgs, mēs jūs iepazīstinātu ar rezultātiem, kādus mums līdz šai dienai izdevies sasniegt. Protams, pašreizējā situācijā jūsu dēla turpmāka uzturēšanās klīnikā pilnīgi atkrīt.

— Jūs iedrošināties man pārmest nesavaldību?

Diks pasauca ārstu Ladislavu un, kad viņš pienāca, teica:

— Esiet tik laipns un visu mūsu vārdā novēliet pacientam līdz ar piederīgajiem laimīgu ceļu.

Tikko manāmi paklanījies pret Morisu, Diks iegāja kabinetā un brīdi palika nekustīgi stāvam aiz durvīm. Viņš nogaidīja, līdz viņi aizbrauc — nekaunīgie vecāki un viņu nīkulīgā, deģenerējusies atvaseļ nebija grūti pareģot, kā šī ģimenīte krustu šķērsu apbraukās visu Eiropu, terorizēdami godīgus cilvēkus ar savu biezo gara tumsonību un biezo naudas zuteni. Viņu vaļējā kulba jau bija krietni gabalā, un tikai tad Diks sāka apsvērt, cik lielā mērā pats būtu vainojams pie šīs scēnas. Ik ēdienreizē viņš iebaudīja sarkanvīnu, pirms gulētiešanas vēl pa mēriņam, visbiežāk karstu rumu un dažreiz pievakarē vēl izdzēra glāzīti džina ... uzpūšot dvašu, džinu tikpat kā nevar saost. Dienā puslitrs alkoholisku dzērienu — viņa motoram degvielas tā kā par daudz.

Diks pat nedomāja taisnoties, sēdās pie rakstāmgalda un gluži kā zāļu recepti sastādīja dienas režīmu, uz pusi samazinādams reibinošo dzērienu devu. Ārsti, šoferi un protestantu mācītāji nedrīkst ost pēc alkohola, tas tiek atvēlēts gleznotājiem, mākleriem un kavalēristu orķestra diriģentiem; ja Diks sev kaut ko varēja pārmest, tad vienīgi nepiesardzību. Taču šis starpgadījums vēl nebija noskaidrots, kad pusstundu vēlāk ieradās Francis — pēc divām Alpos aizvadītajām nedēļām tik pārliecīgi ņiprs un tā noilgojies pēc strādāšanas, ka jau paguva mesties darbā, vēl lāgā neizkāpis no mašīnas un neaizgājis līdz kabineta durvīm. Diks viņu sagaidīja.

— Kāds izskatās Everests?

— Mēs tā laidām, ka pat Everestā uzlaistu. Jau par to domājām. Un kā pie jums izskatās? Kā klājas manai Kētei un tavai Nikolai?

— Mājās viss mierīgi. Bet tev vajadzēja redzēt, Franc, kas šorīt klīnikā bija par pretīgu scēnu!

— Kā? Kas tad noticis?

Francis jau bija paguvis piezvanīt Kētei, Diks staigāja pa istabu un pēc šīs privātsarunas teica:

— Morisam, junioram, bija atbraukuši pakaļ ... Vesels skandāls.

Franča vaigs sadrūma.

— Viņš ir prom, to es zinu. Verandā satiku Ladislavu.

— Un ko Ladislavs teica?

— Ka jaunais Moriss aizvests, neko tuvāk. Teica vēl, ka tu pats man izstāstīšot. Kā tur īsti bija?

— Parastās bezjēdzības.

— Tas puika bija riebīgs.

— Viņam bija vajadzīga anestēzija, — Diks teica. — Lai nu kā tur būtu, kad es ierados, tēvs jau bija paguvis iebiedēt Ladislavu, tāpat kā kolonizators iezemieti. Starp citu, kā paliek ar Ladislavu? Paturam? Diez vai būtu vērts ... lielas jēgas no viņa nav... patstāvīgi ne ar ko netiek galā. — Diks apstājās uz patiesības robežas, lai iegūtu teritoriju manevriem. Francis vēl arvien putekļmē-teli mugurā, cimdiem rokās stāvēja, atbalstījies pret rakstāmgalda malu. Diks bija izšķīries:

— Šis puika savam tēvam starp citu bija bildis, ka tavs cienījamais līdzstrādnieks ir plencis. Pats papiņš ir fanātisks atturībnieks, un dēliņš it kā esot manī samanījis vin-du-pays 1 pēdas.

Francis apsēdās, izstiepis apakšlūpu.

— Vēlāk izstāstīsi, — viņš beidzot noteica.

— Kāpēc atlikt? — Diks iebilda. — Tu taču zini, ka es vienmēr dzeru ar jēgu un mēru. — Viņu acis nozibsnīja, kad viņi paskatījās viens uz otru. — Ladislavs bija ļāvis šim vīrelim tā izārdīties, ka man atlika vienīgi nostāties aizstāvēšanās pozīcijās. Vari iedomāties, cik grūti šādā situācijā bija aizstāvēties, turpat tuvumā varbūt staigāja slimnieki.

Francis novilka cimdus un puteklmēteli. Tad piegāja pie durvīm un pateica sekretārei: — Neviena pie manis nelaidiet! — Aizvēris durvis, viņš atkal nostājās pie garā galda, pārcilāja atnesto pastu un darīja to tikpat automātiski kā jebkurš cits tādā postenī, izlikdamies ļoti aizņemts, lai vieglāk būtu pateikt to, kas sakāms.

— Dik, es labi zinu, ka tu esi atturīgs, nosvērts cilvēks, lai arī par alkoholisko dzērienu lietošanu mūsu ieskati nesaskan. Bet tas brīdis ir pienācis... Dik, es būšu atklāts un teikšu: vairākkārt esmu manījis, ka tu atļaujies iedzert ne īsti piemērotās reizēs. Tātad nav dūmu bez uguns. Kāpēc tu nevarētu vēl paņemt ilgtermiņa atvaļinājumu?

— Vēl labāk būtu beztermiņa, — Diks nevilšus pateica. — Ja es aizbraukšu uz laiku, ar to vēl nekas nebūs atrisināts.

Abi bija satraukti — un Francis vēl tāpēc, ka viņam bija sagandēts prieks, ka viņš ir atkal mājās.

— Dažkārt tev pietrūkst veselā saprāta, Dik.

— Nekad neesmu sapratis, kas sarežģītos gadījumos tiek domāts ar šo «veselo saprātu» ... varbūt tas, ka parasts praktizējošais ārsts operē labāk nekā ķirurgs speciālists.

Diku pārņēma nepārvarams riebums pret visu. Kaut ko skaidrot, izlīdzināt — viņi abi jau bija tiem gadiem pāri, [43] tad jau labak lai ausīs skan kadas vecas patiesības saraustītā atbalss.

— Mums vairs nav pa ceļam, — viņš pēkšņi pateica.

— Godīgi runājot, man arī tā šķiet, — Francis atzinās. — Tev zudusi jebkura interese par mūsu kopīgajām iecerēm, Dik.

— Acīm redzot. Tāpēc gribu aiziet. Mums tikai būs jāvienojas, ka tu atdosi Nikolas kapitālu pamazām, pa daļām.

— Arī par to esmu domājis, Dik... jau sen tas bija paredzams. Man padomā ir cits partneris, un ļoti iespējams, ka līdz gada beigām varēsim atdot visu naudu.

Diks nebija domājis, ka viss atrisināsies tik viegli, un nebija arī gaidījis, ka Francis tik viegli piekritīs saišu saraušanai, tomēr viņš brīvi uzelpoja. Jau labi sen viņš bija ar nožēlu vērojis, ka viņa profesijas ētika mazpamazām sairst pīšļos.

4

Daiveri bija nolēmuši atgriezties Rivjērā, tas nozīmēja — mājās. Bet villa «Diāna» bija iznomāta uz visu vasaru, un atlikušo laiku Daiveri pavadīja, apbraukādami Iranču pilsētiņas, kas slavenas ar savām katedrālēm, un vācu kūrortus, kur vienmēr bija patīkami dažas dienas uzkavēties. Lāgiem Diks rakstīja — bez kaut kādas īpašas sistēmas; dzīvē bija iestājies gaidu posms, kaut kas tika gaidīts — ne jauns darbs, ne kārtējais Nikolas slimības uzliesmojums, jo šķita, ka ceļojot Nikola ir atlabusi, — nē, gluži vienkārši kaut kas tika gaidīts. Vienīgais, kas tolaik kaut kam piešķīra mērķtiecību, bija bērni.

Dika interese pieauga līdz ar viņu gadiem: Topsijai palika jau septiņi, Lanjē — deviņi. Diks bija pratis bērniem tuvināties, apejot visas guvernantes un aukles, paturot prātā, ka pārmērīga stingrība, tāpat kā bailes no pārmērīgas stingrības, nespēj aizstāt ilgstošu, īstu uzmanību, savaldību un prasību par visu atbildēt, kas galu galā noved pie viena mērķa — bērns tiek pieradināts pie zināmas disciplīnas. Tolaik viņš bērnus bija iepazinis daudz labāk nekā Nikola, un, kad mēle atraisījās pēc iebaudītā vācu, franču vai itāliešu vīna, viņš stundām ilgi spēlējās ar mazajiem. Viņiem piemita tā ilgu pilnā, mazliet skumīgā pievilcība kā parasti bērniem, kas agri iemācījušies ne pārāk skali raudāt, ne smieties; droši vien viņi neprata trauksmaini aizrauties, bet viegli pakļāvās vienkāršajam dzīves režīmam un samierinājās ar sev atvēlētajiem priekiem. Viņi bija raduši pie mierīga dzīves rituma, kāds valda Rietumu senajās dzimtās, kur audzināšana netiek pārvērsta par eksperimentu. Diks, piemēram, domāja, ka nekas tā neattīsta novērošanas spējas kā absolūts klusums.

Lanjē bija apveltīts ar pārdabisku zinātkāri, kas bieži vien izpaudās interesē par gluži neiedomājamām lietām. «Saki, tēt, — vai desmit špicu spētu pievārēt lauvu?» — ar šādiem jautājumiem viņš diendienā uzplijās Dikam. Ar Topsiju bija vienkāršāk. Viņa bija septiņus gadus veca baltgalvīte, tikpat trausla kā Nikola; sākumā šī līdzība Diku pat biedēja. Vēlāk viņa izauga par veselīgu meiteni un ne ar ko neatšķīrās no pārējiem amerikāņu bērniem. Diks bija apmierināts ar viņiem abiem, bet savu apmierinātību nekad klaji neizteica. Par sliktu uzvedību bērnus nesodīja. «Kurš mājās nav iemācījies pieklājību,» Diks mēdza sacīt, «to vēlāk pasaule izmācīs ar pātagu, un tās cirtieni būs sāpīgi. Man puslīdz vienalga, vai Topsija mani mīl vai nemīl. Es taču viņu neaudzinu sev par sievu.»

Otrs apstāklis, ar ko šī vasara un rudens atšķīrās no pārējiem, bija naudas pārpilnība. Klīnika bija izdevīgi pārdota, un kapitālieguldījumi Amerikā deva augstus procentus, tā ka naudas viņiem bija kā spalu, un viņu vienīgās rūpes bija, kā to iztērēt un dārgos pirkumus likt lietā. Vērienība, ar kādu viņi atļāvās ceļot, šķita fantastiska.

Pavērojiet viņus, piemēram, kad vilciens piestāj Bajenā, kur viņi viesosies pāris nedēļu. Pārkravāšanās no guļamvagona bija sākusies jau pie Itālijas robežas. No otrās klases vagona bija ieradusies guvernantes istabene un ma~ dame Daiveras istabene, lai palīdzētu sakārtoties ar visu bagāžu un suņiem. Mademoiselle Beluā uzraudzīs rokas bagāžu, terjeru pāri atstādama vienas istabenes un abus ķīniešu mopšus otras istabenes gādībā. Ja sieviete vadā sev līdzi tik daudz dzīvu radījumu, tas vēl neliecina par gara nabadzību — dažkārt tas var būt pārlieku plašs interešu loks. Nikola pati ar viņiem visiem lieliski tika galā, protams, nerunājot par slimības uzliesmojuma periodiem. Vēl mazs brītiņš — un no bagāžas vagona tiks izkrauti četri lieli drēbju koferi, soma ar apaviem, trīs cepuru kārbas un divi cepuru bunduļi, lāde ar guvernantes un kalpoņu somām, pārnesama kartotēkas kaste, ceļojumu aptieciņa, spirta lampiņas futrālis, pikniku inventārs, četras tenisa raketes spīlēs un apvalkos, fonogrāfs, rakstāmmašīna. Bez tam vēl ap sēdekļiem, kas bija rezervēti Daive-riem un viņu svītai, bija salikti kādi pārdesmit čemodāniņi, mugursomas un paciņas un katrai piespraustas klāt zīmītes ar numuru, pat spieķu makstij. Tātad jebkurā stacijā turpat uz perona pāris minūtēs viss bija pārbaudāms pēc diviem sarakstiem, atsevišķi lielajai un sīkajai bagāžai, un šie saraksti, iestiprināti metāla plātnītēs, visur tika nēsāti līdzi Nikolas somiņā un vēl nemitīgi revidēti; un atkal pārbaudīja un šķiroja, kas atdodams glabātavā, kas ņemams līdzi. Šādu sistēmu Nikola bija izgudrojusi jau bērnu dienās, kad ceļoja kopā ar neveselo māti. Šī sistēma bija līdzvērtīga tai, ko izstrādājis pulka intendants, kuram jāgādā, lai trīstūkstoš zaldātiem netrūktu ne pārtikas, ne uzkabes.

Daiveri, izkāpuši no vilciena, bariņā stāvēja miglā, kas jau bija savilkušies pār ieleju. Ciemata ļaudis vēroja šo kravāšanos ar tādu pašu godbijību, ar kādu pirms simt gadiem noskatīja lordu Baironu, kad viņš devās svētceļojumā pa Itāliju. Daiverus sagaidīja grāfiene di Mingeti, kādreizējā Mērija Norta. Ceļojums, kas sākās Ņūarkā, istabiņā virs tapsētāja darbnīcas, bija beidzies ar fantastiskām laulībām.

Tituls «grāfs di Mingeti» gan bija pāvesta dāvināts, un sava loma tur piekritusi arī Mērijas laulātā drauga bagātībai, kas plūda šurp no mangāna atradnēm Dienvidrietum-āzijā. Viņam bija tāda sejas krāsa, ka diez vai viņam ļautu ceļot salonvagonā dienvidos no Meisonas—Diksonas maģistrāles; viņš bija cēlies no Alžīrijas vai Tunisijas ber-beru-sabiešu-indusu cilts zara, kas aizstiepjas gar Ziemeļ-āfriku un Āziju; pret viņiem eiropieši jūt vairāk simpātiju nekā pret jaukteņiem ostas pilsētās.

Kad nu abas augstdzimušo ģimenes — viena no Austrumiem, otra no Rietumiem — satikās uz stacijas perona, Daiveru greznība salīdzinājumā šķita kā Jaunās pasaules pirmo ieceļotāju skarbā pieticība. Viesmīlīgos saimniekus pavadīja majordoms itālietis ar zizli rokā, viņu savukārt eskortēja četri motociklisti turbāniem galvā un divas sievietes daļēji aizklātām sejām, aiz godbijības tās turējās Mērijai aiz muguras un sveicināja Nikolu pēc austrumnieku parašas, tā ka Nikola pagalam samulsa.

Daiveriem un arī pašai Mērijai šī ceremonija šķita mazliet ērmota; Mērija kā atvainodamās, kā noniecinādama šādus rituālus, ieķiķinājās, tomēr, stādīdama priekšā laulāto draugu, skaļi un ar lepnumu nosauca aziātisko titulu.

Ierādītajās istabās pirms pusdienām pārģērbdamies, Diks un Nikola zīmīgi viens otram pameta ar aci: šādi bagātnieki, pretendēdami uz demokrātismu, mājās paši cenšas sev iestāstīt, kā viņiem derdzas tāda klaja plātiba.

— Mūsu mazā Mērija Norta zina, ko grib, — Diks nomurmināja, uzziezdams bārdas krēmu. — Eibs viņu izaudzināja, un tagad viņa iziet pie Būdas.

Nikola pacēla galvu no nesesera un iesmējās. — Viņi tomēr ir nepārspējami. Tiklīdz viņi parādās, no visiem karakuģiem šauj — ne jau viņiem virsū, protams, bet viņiem par godu. Un, kad Mērija iebrauc Londonā, viņai padod paša karaļa ekipāžu.

— Lai nu tā būtu, — viņš piekrita. Izdzirdīs, ka Nikola, pavērusi durvis, kādam lūdz spraužamadatas, viņš uzsauca: — Vai drīkstu palūgt glāzīti viskija! Uznācis tāds slābanums no kalnu gaisa.

— Viņa atnesīs, — tūlīt atskanēja Nikolas balss — jau no vannas istabas. — Tā bija viena no sievietēm, kas sagaidīja mūs stacijā. Tagad atsegusi seju.

— Ko tev Mērija stāstīja par sevi? — viņš vaicāja.

— Gandrīz neko. Viņu interesē augstākās sabiedrības dzīve — arī mani izprašņāja, pētīdama manus radurakstus un tādā garā, it kā man būtu daudz no jēgas. Laulātajam draugam, cik nopratu, ir divi gluži dzeltenbrūni bērneļi no citas laulības . .. Viens slimojot ar kādu Āzijas kaiti, nevarot noteikt diagnozi. Jābrīdina mūsu bērni. Neērti iznāk. Mērija redzēs, ka mēs piesargāmies. — Nikola bija uztraukusies.

— Mērija sapratīs, — Diks viņu mierināja. — Slimais bērns droši vien ir gultā.

Pie pusdiengalda Diks aprunājās ar Huseinu; izrādījās, ka viņš mācījies angļu vidusskolā. Huseins viņu izprašņāja par biržu, par Holivudu, un Diks, ar šampanieša putām atraisījis savu iztēli, stāstīja zilus brīnumus.

— Biljoni? — Huseins pārjautāja.

— Triljoni, — Diks apgalvoja.

— Kaut kā īsti neaptveru ...

— Varbūt arī miljoni, — Diks piekāpās. — Viesnīcā katra atbraucēja rīcībā tiek nodots harēms... vai kaut kas līdzīgs harēmam.

— Pat tad, ja viņš nav ne aktieris, ne režisors?

— Katram atbraucējam, pat komivojažierim. Kad es jums saku, man pašam tūlīt atsūtīja kādu duci izvēlei, bet Nikola iejaucās.

Vēlāk, kad viņi bija vieni savā guļamistabā, Nikola pārmeta:

— Kāpēc tev vajadzēja dzert tik daudz viskija? Kāpēc tu viņa klātbūtnē teici «melnādains»?

— Piedod, tas iznāca netīšām. Gribēju sacīt «meln-acains».

— Dik, es tevi vairs nepazīstu.

— Piedod vēlreiz. Pēdējā laikā es pats sevi arī vairs nepazīstu.

Naktī Diks atgrūda vaļā vannas istabas logu, kas izgāja uz pils pagalmu, kurš bija tik šaurs un garš kā cilindrs un pelēks kā žurka; nakts vidū tur atbalsoja gaudulīga, savāda melodija, skumīga kā flautas skaņas. Divas vīriešu balsis dziedāja kādā austrumu valodā vai dialektā, gandrīz ik zilbē bija «k» vai «1». Diks izliecās pa logu ārā, bet nevarēja neviena saskatīt; acīm redzot, šī melodija bija garīga rituāla dziesma, un pārguris un iztukšots Diks nodomāja: «Lai viņi aizlūdz arī par mani...» Taču, ko izlūgties, pats nezināja, varbūt vienīgi tik daudz, lai nejauj viņam nogrimt šai grūtsirdībā, kas dienu no dienas kļūst smagāka.

Otrā rītā visi devās uz nogāzi, kur mežs bija pavisam skrajš, medīt liesus, kaulainus putnus, Virdžīnijas paipalas attālos radiniekus. Medības notika it kā pēc angļu parašām, līdzi vesels korpuss nemākulīgu dzinēju; ja Diks kādu nenošāva, tad vienīgi tāpēc, ka tēmēja stāvus gaisā.

Kad viņi atgriezās, Lanjē viņus gaidīja guļamistabā.

— Tēt, tu teici, lai tūlīt sakot, ja esam bijuši slimajam zēnam tuvumā.

Nikola izbijusies strauji apsviedās apkārt.

— ... tā, māmiņ, — Lanjē turpināja, pagriezies pret viņu, — šis zēns katru vakaru iet vannā, un šovakar viņš mazgājās tieši pirms manis, un man vajadzēja kāpt tai pašā ūdenī, un ūdens bija netīrs.

— Kā? Kā tu teici?

— Pats redzēju, kā Toniju izceļ no vannas, un tad pasauca mani un lika sēsties iekšā, un ūdens bija netīrs.

— Un tu ... tu kāpi iekšā?

— Jā, māmiņ.

— Pasarg dievs! — viņa iekliedzās, skatīdamās uz Diku. Diks jautāja Lanjē:

— Kāpēc Lusjena pati neielaida vannā tīru ūdeni?

— Lusjena neprot. Tur ir tāds ērmots sildītājs, vakar tas sāka degt un noplaucēja viņai roku, un tagad viņai bail, tāpēc viena no tām sievietēm . . .

— Ej mūsu vannas istabā un nomazgājies vēlreiz.

— Tikai nesakiet, ka es jums izstāstīju, — Lanjē vēl atskatījās, pārkāpis pār slieksni.

Diks gāja viņam līdzi un izslacīja vannā karbolu; pievērdams durvis, viņš teica Nikolai:

— Mums noteikti jārunā ar Mēriju vai, vēl labāk, jātaisās prom.

Viņa piekrizdama pamāja, un viņš turpināja:

— Cilvēki vienmēr diez kāpēc iedomājas, ka viņu bērni ir labāki par citiem un, ja viņi arī saslimst, citus nevar aplipināt.

Diks ienāca, pielēja no karafes glāzi un nikni kraukšķināja cepumu vienā meldijā ar ūdens plīkšķiem vannā.

— Pasaki Lusjenai, lai viņa iemācās apieties ar to sildītāju ... — viņš ieminējās. To pašu brīdi durvīs parādījās tā sieviete, kuru bija minējis Lanjē.

— E1 contessa ...

Diks pamāja, lai viņa nāk iekšā, un pievēra durvis.

— Vai mazajam slimniekam jau labāk? — viņš laipni apvaicājās.

— Jā, labāk ir, bet vēl bieži uzmetas izsitumi.

— Slikti... nabaga bērns. Tomēr gribu jums aizrādīt, ka mūsu bērnus nedrīkst mazgāt tai pašā ūdenī. Tas nekādi nav pieļaujams . .. esmu pārliecināts — arī jūsu kundze būtu sašutusi, ja uzzinātu par tādu nolaidību.

— Es? — Viņa kā apstulbusi skatījās uz Diku. — Es tikai redzēju, ka jūsu kalpone neprot apieties ar sildītāju ... Es viņai parādīju, kā tas tiek darīts, un pagriezu krānu.

— Pēc slima bērna mazgāšanas ir jāizlaiž viss ūdens un vanna kārtīgi jāizberž!

— Man?

Kā smakdama nost, sieviete dziļi ievilka elpu, nodrebinājās, iešņukstējās un metās laukā no istabas.

— Lai viņa pielāgojas Rietumu civilizācijai, bet nedara to uz mūsu rēķina, — Diks pikti noteica.

Pie pusdiengalda viņš bija galīgi izlēmis, ka šī ciemošanās jāizbeidz un, jo drīzāk, jo labāk; pat par savu dzimteni Huseins tik vien zināja pateikt, ka tur esot daudz kalnu, daudz aitu un aitu ganu. Viņš vispār bija mazrunīgs, katrs vārds no viņa vilkšus jāizvelk, un Diks nevarēja atļauties šādam nolūkam tērēt tik daudz enerģijas, tā bija jātaupa savējiem. Kad pusdienas bija laimīgi galā, Huseins drīz vien nozuda. Mērija palika pie Daiveriem, bet trūka agrākās draudzības — viņus šķīra kaut kādi uzplēsti sociāli lauki, kurus Mērija bija devusies iekarot. Dikam kā slogs novēlās, kad ap pusdesmitiem Mērijai atnesa zīmīti un viņa, to izlasījusi, piecēlās.

— Atvainojiet mani, lūdzu. Vīram steidzami jāaizbrauc . . . man viņš jāizvada ceļā.

Otrā rītā kalpone vēl nebija atnesusi kafiju, kad Mērija ienāca viņu guļamistabā. Viņi vēl nebija saģērbušies, toties Mērija bija saģērbusies un, likās, jau labi agri kājās. Viņas seja raustījās apvaldītās dusmās.

— Kas tās par runām, Lanjē it kā esot mazgāts netīrā vannā?

Diks gribēja ko iebilst, bet netika pie vārda.

— Ko tas nozīmē, jūs esot izrīkojis manu svaini, lai viņa iet mazgāt Lanjē vannu?

Mērija vēl arvien stāvēja un skatījās uz abiem, un viņi sēdēja gultā kokaini kā elku dievi, jo uz viņu ceļgaliem bija uzliktas paplātes. Abi reizē iesaucās:

— Jūsu svaini!

— Jūs esot pavēlējis vienai no manām vīramāsām izmazgāt vannu!

— Nevar būt! — abi reizē iesaucās, teikdami vienus un tos pašus vārdus. — Mēs runājām ar kalponi...

— Jūs runājāt ar Huseina māsu.

— Es biju pārliecināts, ka tā ir jūsu kalpone.

Ko gan citu Diks būtu varējis pateikt.

— Es taču jums paskaidroju, ka viņas ir himadoun.

— Kā? — Diks izkāpa no gultas un ietinās peldmētelī.

— Nupat aizvakar, kad sēdējām pie klavierēm, es jums paskaidroju. Tik stipri jau nebijāt iesilis, lai nesaprastu.

— Tātad jūs par viņām runājāt? Sākumu skaidri nesadzirdēju. Un pēc tam kaut kā .. . man ne prātā nenāca, ka jūs runājat par viņām, Mērij. Kas mums tagad atliek, jāiet un jālūdz piedošana.

— Jāiet un jālūdz piedošana! Vai tad es jums nestāstīju — kad cilts vecākais loceklis ... kad vecākais loceklis precas, abas vecākās māsas svinīgi apsolās kļūt par himadoun, par brāļasievas galmadāmām.

— Un tāpēc Huseins vakar pēkšņi atstāja māju?

Mērija sastomījās, tad pamāja.

— Citādi nevarēja .. . māsas arī devās līdzi. Viņa gods to nepieļauj.

Nikola arī piecēlās un sāka steigšus ģērbties. Mērija turpināja:

— Un visa tā runāšana par vannas ūdeni... It kā šais mājās kaut kas tāds varētu gadīties! Pajautāsim pašam Lanjē!

Diks, apsēdies uz gultas malas, slepus pamāja, lai Nikola iejaucas. Tikmēr Mērija jau stāvēja pusviru durvīs un itāliski kaut ko skaidroja sulainim.

— Pagaidiet,.— Nikola sacīja. — Nevajag.

— Tas mums ir smags apvainojums, — Mērija atbildēja tādā tonī, kādā vēl nekad nebija runājusi ar Nikolu. — Man ir tiesības noskaidrot.

— Es neļaušu, lai bērnu vēl pin iekšā! — Nikola tik kareivīgi uzvilka tērpu, it kā tas būtu vismaz bruņukrekls.

— Neuztraucies, — Diks teica. — Lai ienāk Lanjē. Tad galu galā tiksim skaidrībā, cik tur patiesības, cik izdomas.

Atveda zēnu, kurš samiegojies nesapratnē raudzījās pieaugušo dusmīgajās sejās.

— Saki, Lanjē, — Mērija iesāka, — kāpēc tu domāji, ka vannā kāds pirms tevis ir mazgājies?

— Runā droši, — Diks teica.

— Gluži vienkārši ūdens bija netīrs.

— Vai tad tavā istabā nav dzirdams, ka ūdens tiek no jauna ielaists?

Lanjē pieļāva tādu varbūtību, taču vēlreiz apliecināja — ūdens bijis netīrs. Zēns bija tāds kā sabijies un pasteidzās vēl piebilst:

— Nevarētu būt no jauna ielaists, tāpēc ka ...

Viņi pieķērās vārdiem.

— Kāpēc ne?

Zēns stāvēja īsajā halātiņā, izraisīdams vecāku žēlumu un Mērijai aizdodams dusmas. Tad viņš pateica:

— Ūdens bija netīrs, ar ziepju putām.

— Nestāsti to, par ko pats neesi drošs... — Mērija iesāka, bet Nikola neļāva viņai turpināt.

— Izbeidziet, Mērij! Ja ūdeni peldēja netīras putas, tātad, gluži dabiski, kāds šai ūdenī bija mazgājies. Un tēvs Lanjē pasauca, lai...

— Kā ūdenī varēja būt netīras putas?

Lanjē paskatījās uz tēvu, it kā pārmezdams nodevību. Nikola saņēma zēnu aiz pleciem, pagrieza apkārt un teica, lai viņš iet atpakaļ uz savu istabu; Diks iesmējās, gribēdams kliedēt saspīlēto atmosfēru. Un, it kā šie smiekli būtu atsaukuši atmiņā aizgājušos gadus un seno draudzību, Mērija pēkšņi atskārta, cik tālu prom no viņiem aizgājusi, un samierinoši noteica:

— Ar bērniem jau vienmēr tā iznāk.

Jo vairāk viņa pievērsās pagātnei, jo neveiklāka bija sajūta.

— Tikai nedomājiet šādu muļķību dēļ kravāt ceļasomas... Huseinam tikpat bija jābrauc. Galu galā jūs esat mani viesi, un šī nesmalkjūtība gadījās aiz pārskatīšanās. — Diks noskaitās par šādiem aplinku mājieniem un, izdzirdējis vēl vārdu «nesmalkjūtība», novērsās un sāka vākt kopā savas mantas, piebilzdams:

— Ļoti žēl, ka tik nelāgi sagadījies. Ja vien iespējams, gribētos izlūgties piedošanu jaunajai sievietei, kura te pie mums bija ienākusi.

— Ja jūs tovakar, sēdēdams blakus uz klavieru soliņa, būtu mazlietiņ klausījies manī, šis nepatīkamais brīdis mums visiem tiktu aiztaupīts . ..

— Bet jūs kļuvāt tik šausmīgi apnicīga, Mērij. Es klausījos, kamēr spēju izturēt.

— Rimsties, Dik! — Nikola viņu apsauca.

— Es varu atbildēt ar tādu pašu komplimentu, — Mērija ar rūgtumu noteica. — Uz redzēšanos, Nikola! — Un istabas durvis aizcirtās.

Pēc visa tā nebija pat ko domāt par pavadīšanu; aizbraukšanai visu sakārtoja majordoms. Huseinam un abām māsām Diks atstāja īsu oficiālu vēstuli. Protams, citādi nevarēja, viņiem bija jābrauc projām; visiem un jo sevišķi Lanjē bija nelāga sajūta.

Viņi jau bija iekāpuši un apsēdušies vagonā, bet zēns vēl nerimās:

— Un tomēr ūdens vannā bija netīrs!

— Izbeigsim, Lanjē, — tēvs sacīja. — Met to visu ārā no galvas, ja negribi, lai es no tevis šķiros. Vai tad nezini, ka Francijā pieņemts jauns likums, pēc kura vecāki var šķirties no bērniem?

Lanjē nu bija lielie smiekli, un Daiveru ģimenē atkal valdīja saticība un miers. «Vai daudzreiz vēl izdosies to glābt?» Diks klusībā nodomāja.

5

Nikola, piegājusi pie loga, izliecās laukā un paskatījās: uz terases bija izcēlušās domstarpības un ar katru brīdi vēl saasinājās. Ogustīnas — viņu virējas sejā plaiksnīja gan sārtens atspīdums, ko meta aprija saule, gan zilgans — no lielā virtuves naža, kuru viņa vicināja drebelīgajā rokā. Ogustīna pie Daiveriem kalpoja kopš februāra, kad viņi atgriezās villā «Diāna».

Audekla nojume aizsedza skatu, redzama bija tikai Dika galva un roka, kura turēja spieķi ar smago bronzas uzgali. Nazis un spieķis bija draudīgi pavērsti viens pret otru gluži kā trijžuburis un īsais zobens gladiatoru cīņā.

Dika vārdus Nikola sadzirdēja vispirms.

— ... virtuves vīnu tempiet, cik vien varat saliet iekšā, bet nesāciet šmakstināties ar Chablis Mouton . ..

— Jūs man nemācīsiet, ko un cik dzert! — Ogustīna iebļāvās, zobenu vicinādama. — Pats vienā šņabī mirkstat!

Nikola pāri nojumei uzsauca:

— Kas noticis, Dik?

Viņš atbildēja angliski:

— Šī skaistulīte pudeli pēc pudeles sūc laukā augstākā labuma vīnus. Es viņu patriecu — vismaz cenšos patriekt.

— Dievs-debesīs! Piesargies, lai viņa tevi vēl nesagraiza ar nazi!

Ogustīna atliekusies pazibināja asmeni arī pret Nikolu. Vecišķā mute izskatījās kā divas saspiestas ķiršu ogas.

— Jums, madame, laikam ne sapņos nerādās, ka jūsu vīriņš plosto tāpat kā visprastākais dienas strādnieks.

— Apklustiet un taisieties, ka tiekat! — Nikola uzstāja. — Citādi izsaukšu žandarmus.

— Jūs izsaukšot žandarmus! Man pašai brālis žandarmā rijā, jums par zināšanu! Un kas jūs tāda esat. . . riebīgā amerikāniete?

Diks angliski uzsauca Nikolai:

— Aizved bērnus tālāk prom no mājas, kamēr te nokārtojam rēķinus!

— ... apsēduši mūs tie riebīgie amerikāņi un lok mūsu labākos vīnus! — Ogustīna spiegdama gānījās.

TadJJiks uzņēma stingrāku toni:

— Ātrāk prom no manām acīm! Es samaksāšu, cik jums pienākas!

— Tas tikai vēl trūka, lai nesamaksātu! Bet ja jūs gribat zināt... — Viņa pienāca klāt un purināja nazi tik neganti, ka Diks pacēla spieķi, un to pašu brīdi satracinātais sievišķis iemetās virtuvē un izskrēja ar cepeša nazi, drošs paliek drošs, vēl paķērusi kapājamo cirvīti.

Diezgan nelāga situācija. Ogustīna bija spēcīga sieva, un viņu atbruņot varētu, tikai riskējot ar miesas bojājumiem ... un tad sāktos nopietnāki sarežģījumi, jo likums paredz Francijas pilsoņu neaizskaramību. Iebiedēšanas nolūkā Diks vēl uzsauca:

— Nikol, zvani uz policijas iecirkni! — Tad, norādīdams uz Ogustīnas munīcijas krājumiem, paskaidroja: — Ar to pietiek, lai jūs arestētu.

— Ha-hā! — viņa velnišķīgi ieņirdzās, tomēr tuvāk nenāca. Nikola piezvanīja uz iecirkni, bet par atbildi saņēma kaut ko līdzīgu Ogustīnas ņirgu atbalsij. Kāds kaut ko noburkšķēja, tad noskanēja klikšķis — acīm redzot, nosvieduši klausuli.

Nikola, piegājusi pie loga, uzsauca Dikam:

— Iedod viņai vēl kādu franku pa virsu!

— Ja es pats varētu tikt pie telefona! — Tā kā tas nekādi nebija iespējams, Diks kapitulēja. Par piecdesmit frankiem, kas bija jau izauguši līdz simtam, lai tikai drīzāk atkratītos no šī sievišķa, Ogustīna izbeidza sava cietokšņa aplenkumu, segdama atkāpšanos ar vētrainām «Salaud!» 1 zalvēm. Viņa aiziešot tikai tad, kad brāļadēls ieradīšoties sakravāt viņas mantību. Piesardzības labad vēl uzkavēdamies virtuves tuvumā, Diks dzirdēja nopaukšķam korķi, bet nelikās vairs zinis. Karadarbība netika atjaunota. Kad ieradās brāļadēls, Ogustīna, jau norimusies, mīlīgi un it gaišā noskaņā atvadījās no Dika un vēl uzsauca pret Nikolas logu:

— Au revoir, madame! Bonne chance![44] [45]

Daiveri aizbrauca uz Nicu un restorānā pusdienām pasūtīja bouillabaisse — sīku zivtiņu un jūras vēzīšu sautējumu, kam piemests klāt ļoti daudz safrāna, — un pudeli vēsa Chablis. Diks ieminējās, ka viņam žēl Ogustīnas.

— Bet man ne druskas, — teica Nikola.

— Man tomēr žēl... kaut gan labprāt būtu viņu nogrūdis no kraujas.

Pēdējā laikā viņi par daudz ko neiedrošinājās runāt un reti kad atrada īsto vārdu, ko pateikt īstajā mirklī, vienmēr tas iekrita prātā, kad bija par vēlu un neviens vairs neklausījās. Skandāls ar virēju bija abus izrāvis no sapņu pasaules, kur viņi patvērušies, katrs savās domās nogrimis. Vircotais buljons un ledainais vīns, svilinādami mēli, bija padarījuši abus runīgākus.

— Ilgāk tā nevar turpināties, — Nikola iesāka. — Kā tev šķiet? — Taču Diks necentās ko apstrīdēt, un satraukusies viņa piebilda: — Dažbrīd man liekas — tā ir mana vaina ... es tevi esmu pazudinājusi.

— Tātad, tavuprāt, esmu pazudis cilvēks? — Diks pasmaidīja.

— To es neesmu teikusi. Bet agrāk tu centies kaut ko radīt... tagad it kā centies visu tikai nopostīt.

Un pati izbijās, ka bija atļāvusies vīru tik nepārprotami kritizēt, un vēl vairāk biedēja Dika ilgā klusēšana. Viņa noprata, ka aiz šī klusuma, aiz zilo acu dzedrā skatiena aiz šīs pārspīlētās intereses par bērniem kaut kas slēpjas. Tāpat viņu biedēja līdz šim nemanītās spējās garastāvokļa maiņas — piepeši viņš ar veselu apsūdzības runu klupa virsū kādam atsevišķam cilvēkam vai veselai tautai, šķirai, sadzīves parašām vai domāšanas veidam. Viņā norisa it kā pašam neizprotama drāma, par kuru kaut ko varēja noģist īsajos mirkļos, kad tā lauzās uz āru.

— Galu galā ko tu ar to esi panācis? — viņa jautāja.

— Apziņu, ka tu jo dienas kļūsti stiprāka. Apziņu, ka tava slimība pamazām atkāpjas saskaņā ar likumu par recidīvu mazināšanos.

Viņa balss skanēja kā iztālēm, it kā viņš runātu par kaut ko gluži abstraktu; satraukumā viņa iekliedzās: — Dik! — un pāri galdam satvēra viņa roku.

Diks instinktīvi atrāvās un teica: — Bet par daudz ko citu ir jāpadomā, par visu pārējo, ne tikai par tevi un to, kas skar tevi. — Viņš apsedza viņas roku ar savu plaukstu un sacīja tai pašā tīkamajā visu delverību, baudu un izpriecu slepenā aizgādņa balsī:

— Redzi tur to laivu?

T. F. Goldinga motorjahta lēni līgojās rāmajā Nicas līcī; šī jahta devās nebeidzamos romantiskos reisos, un nemaz nebija nepieciešams katrā ziņā kaut kur nokļūt vai piestāt.

— Brauksim turp, apvaicāsimies, kā viņiem tur iet. Vai jautri?

— Goldingu mēs tikpat kā nepazīstam, — Nikola iebilda.

— Toties viņš jau vairākkārt mūs ielūdzis. Un Bebi taču pazīst viņu ... gandrīz vai līgavainis ... vai vismaz kādreiz bija.

Kad iznomātais barkass atstāja ostu, jau krēsloja un gar «Mārdžinas» baltajiem sāniem, krampjaini raustīdamās, mirgoja gunis. Tiklīdz barkass piestāja blakus, Nikolā atkal modās šaubas.

— Dzirdi, viņam ir viesi...

— Tas ir radio, — Diks izlēma.

Viņi bija jau pamanīti — sirms milzis baltā uzvalkā, noliecies pār bortu, uzsauca:

— Vai tiešām Daiveri?

— Ahoi! Nolaidiet trapu!

Barkass piebrauca cieši klāt trapam, un Goldings, saliecis stalto augumu gandrīz vai deviņos līkumos, sniedza Ni-kolai pretī roku.

— Pašā reizē — uz pusdienām.

Jahtas pakaļgalā neliels orķestris gaudulīgi čīgāja:

Aicini — un būšu tava,

Pagaidām vēl...

Goldinga roku cikloniskais spēks, pat nepieskardamies viņiem, raušus uzrāva abus uz klāja, un Nikola arvien vairāk nožēloja, kam vajadzēja braukt šurp, un arvien vairāk īgņojās uz Diku. Pēdējā laikā viņi bija atsvešinājušies no pasaulīgajiem priekiem, vispirms jau Dika darba un Niko-las veselības dēļ, tāpēc izdaudzināti par savrupniekiem. Pēdējos gados saradušies Rivjēras'iemītnieki to saprata tā — Daiveru zvaigzne norietējusi. Lai nu būtu kā būdams, ja reiz viņi šādās pozīcijās nostājušies, Nikola šaubījās — diez vai būtu gudri kaut kādu īslaicīgu izpriecu dēļ no tām atkāpties.

Ejot cauri galvenajam salonam, šķita, ka klāja pusloka nokrēslī pavīd dejotāju pāri. Šo mirāžu bija uzbūrusi smeldzīgā mūzika, neparastais apgaismojums un ūdens klajs visapkārt. īstenībā rosījās tikai daži stjuarti, kamēr viesi atpūtās, sasēduši uz platā dīvāna, kas piekļāvās klāja malai. Balts, sārtens un kaut kādas nenosakāmas krāsas tērps, pāris žilbinoši baltu krūtežu, — te pēkšņi viens no vīriešiem slējās kājās, paspēra soli pretī, un Nikola, viņu pazinusi, aiz prieka klusiņām iesaucās:

— Tomij!

Viņš manierīgi noliecās pār viņas roku, bet Nikola, ignorēdama šo gallicismu, pieglauda vaigu viņa vaigam. Abi divi apsēdās, pareizāk sakot, atlaidās puszvilus imperatora ložā. Tomija glītā seja bija tumša, jau zaudējusi skaisti dzeltenīgo brūnumu, bet nebija vēl ieguvusi to violeto tonējumu, kas piešķir nēģeru sejām tīkamo nokrāsu, — Tomija sejas krāsa drīzāk atgādināja miecētu ādu. Tālu zemju saules radītā depigmentācija, svešzemju uzturs, nesaprotamā valoda, kurā sajaukušies daudzi dialekti, piesardzība, kas vēl nebija atslābusi pēc neierastajiem satraukumiem, — tas viss valdzināja un tai pašā reizē nomierināja; tikšanās brīdī piekļāvusies viņam, Nikola it kā aizsapņo-jās... līdz atkal ierunājās pašsaglabāšanās instinkts, un, ierāvusies sevī, viņa nevērīgi sacīja:

— Jūs man atgādināt dēkaini piedzīvojumu filmā — bet kāpēc jums bija tik ilgi jābūt prom?

Tomijs Barbans paraudzījās uz viņu neizpratnē, tomēr piesardzīgi, acu zīlītēs uzšķīlās dzirksts.

— Pieci gadi, — viņa turpināja piesmakušā balsī, atdarinādama neesošu satraukumu. — Pārāk ilgi. Vesela mūžība. Kārtības labad būtu noskalpējis tur zināmu skaitu mežoņu un tad braucis atpakaļ pie mums atvilkt elpu.

Tik mīļas būtnes tuvumā Tomijs ātri eiropeizējās.

— Mais pour nous autres héros il faut du temps, Nicole. Nous ne pouvons pas faire de petits exercices d'hé-roisme — il faut faire les grandes compositionsJ

— Runājiet ar mani angliski, Tomij!

— Parlez français avec moi^46 [47], Nikol!

— Tas nav viens un tas pats. Franču valodā par varonību un drosmi var spriest ar cieņu, jūs to zināt. Turpretī angliski nevar spriest par varonību un drosmi, pašam neklustot drusku smieklīgam, arī tas jums zināms. Tāpēc man izdevīgāk runāt angliski.

— Būtībā es... — Viņš pēkšņi noirgojās. — Būtībā pat angliski es esmu varonis, drosminieks un tā joprojām.

Viņa notēloja pārspīlētu apbrīnu, bet viņš neapjuka.

— Es tikai zinu to, ko redzu uz ekrāna, — viņš sacīja.

— Un dzīvē ir tāpat kā kino?

— Kino šis tas izdodas. Kaut vai runājam par Ronaldu Kolmenu ... Vai redzējāt viņa filmas par Āfrikas bataljonu? Labi uzņemtas.

— Tiešām — tagad, sēdēdama kinozālē, es zināšu, ka ar jums notiek tas, ko tai brīdī rāda uz ekrāna.

Sarunas laikā Nikola ievēroja piemīlīgu, trauslu sievieti ar bālu seju un skaistiem bronzas matiem, kuri klāja uguņu atspīdumā izskatījās gandrīz zaļgani. Viņa sēdēja Tomijam otrā pusē un, iespējams, klausījās vai nu viņu, vai ar! blakussēdētāju sarunā. Pēc visa spriežot, viņai piederējušas kaut kādas monopoltiesības uz Tomiju, jo tagad, atmetusi cerības atgūt tā ievērību, viņa saīgusi piecēlās un paceltu galvu pārgāja klāja otrā pusē.

— Jā, būtībā es esmu varonis, — Tomijs vienā mierā atkārtoja, ja ne nopietni, tad pa pusei jokojot. — Kaujas laukā es cīnos kā lauva vai kā piedzēris un nezinu, kas ir bailes.

Nikola nogaidīja, līdz plātības atbalss noklust viņa zemapziņā, — šķita, vēl nevienam viņš nebija tā stāstījis par sevi. Tad viņa ieskatījās svešajās sejās; tie bija tie paši pustrakie neirotiķi, uzlikuši vienaldzības masku, izrāvušies brīvā dabā tikai tāpēc, ka pilsēta tiem kļuvusi pretīga un pretīgi kļūst, izdzirdot pašu balsi, kas tur pārvērtusies par kamertoni. Viņa pajautāja:

— Kas ir šī sieviete baltā?

— Tā, kura sēdēja man blakus? Lēdija Karolaina Sib-lija-Bīrsa.

Abi apklusa, ieklausīdamies viņas balsī pie pretējā borta.

— ... īsts nelietis, no tāda labāk pa gabalu. Cauru nakti divatā nosēdējām pie chemin-de-iei, un viņš man palika parādā tūkstoš Šveices franku.

Tomijs iesmējās.

— Lēdija Karolaina ir visgrēcīgākā sieviete Londonā. Ik reizi, piestājis Eiropas krastos, skatos — Londonas grēcīgo meiteņu bariņš kļuvis kuplāks. Šimbrīžam viņa ieņem pirmo vietu, kaut gan, šķiet, sāncense jau uzradusies.

Nikola vēlreiz uzmeta acis sievietei klāja viņā pusē. Tā izskatījās trausla, it kā tai būtu slimas plaušas, — neticami, ka tik šauri pleci, tik vārgas rokas spētu tik augstu turēt pagrimuma karogu, sairstošās impērijas pēdējo liecinieku. Viņu drīzāk varētu uzskatīt par vienu no Džona Helda pla-kankrūtainajām gaisagrābslēm nekā ierindot slaido, apātisko blondīņu hierarhijā, kuras noderējušas par modeļiem gan gleznotājiem, gan romānu rakstniekiem vēl pēdējos pirmskara gados.

Parādījās Goldings, pūlēdamies padarīt mazākus savus iespaidīgos gabarītus, kuru dēļ katra viņa vēlme it kā tika pasludināta pa Rablē mēroga mikrofonu; un Nikola, kaut arī negribīgi, uzklausīja un pieņēma viņa ierosinājumus: tūlīt pēc pusdienām «Mārdžina» uzņems kursu uz Kannām; lai arī viņi pusdienas bija ieturējuši, kaviāru un šampanieti vienmēr varēja iebaudīt, katrā ziņā Diks jau paguvis sazvanīt šoferi, lai viņš nebrauc uz Nicu, bet griež atpakaļ uz Kannām un gaida pie «Café des Alliées», kur Daiveri viņu atradīs.

Visi iegāja ēdamzālē, un Diks tika apsēdināts blakus lēdijai Karolainai. Cauri ķieģeļsārtajam iedegumam Nikola pamanīja, cik bāla ir viņa seja, bet viņa sadzirdēja tikai atsevišķas kategoriskā tonī izteiktas frāzes.

— ... neaizmirstiet, ka jums, angļiem, tā ir nāves deja... Sipaji sagrautajā fortā, es gribu sacīt, līksmība sipaju aplenktajā fortā un tamlīdzīgi. Zaļās cepures vairs nav modē, tie laiki pagājuši.

Lēdija Karolaina atbildēja strupi, brīdi pa brīdim vēl pārjautādama un izmezdama divdomīgo «Tieši tā!» vai noniecinošo «Ko jūs sakāt!», — tas vienmēr nozīmēja, ka draud briesmas, bet Diks, acīm redzot, bija ignorējis šos brīdinājuma signālus. Un piepeši aizsvilies viņš sāka kliegt; vārdus Nikola nesadzirdēja, toties redzēja, ka jaunā sieviete pietvīkst, aizsvilstas un atcērt:

— Ja reiz draugs, tad draugs!

Jau atkal viņš bija kādu aizvainojis... Vai tiešām kaut brītiņu nevar novaldīt mēli? Cik ilgi tā turpināsies? Laikam jau visu mūžu.

Pie klavierēm jauns, gaišmatains skots, — uz bungām bija uzrakstīts orķestra nosaukums: «Edinburgas koledžas regtaima džezs», — mats matā kā Denijs Divers sāka dziedāt gandrīz uz vienas nots un pats sevi pavadīja, piesizdams klusus akordus. Vārdus viņš izrunāja ārkārtīgi skaidri, it kā viņu būtu satriekusi to dziļā jēga:

Kad smacē elles tvans Un nošķind torņa zvans,

Grēks meičai sirdi spiež — jā, jā!

Jo draiskule bij tā.

Šķind zvans — bim, bim!

Šķind zvans — bum, bum!

Jo draiskule bij tā.

— Kā tas būtu izprotams? — Tomijs čukstēja, noliecies pie Nikolas.

Atbildi deva meitene, kas bija nosēdusies Dikam pie otriem sāniem.

— Karolainas Siblijas-Bīrsas teksts. Mūziku uzrakstījis viņš pats.

— Quelle enfantillage!1 — Tomijs nomurmināja, kad sākās otrā kupleja, vēstīdama par nepārvaramajām tieksmēm, kādas vēl piemīt jaunajai draiskulei. — On dirait qu'il récite Racine![48] [49]

Vismaz no malas raugoties, likās — lēdija Karolaina pat neklausās, kādā interpretācijā tiek pasniegts viņas daiļdarbs. Nikola palūkojās vēlreiz un nobrīnījās, cik ļoti šī sieviete prot atstāt iespaidu un ne jau ar saprātu vai ārieni, bet gluži vienkārši ar pozu; tomēr viņā ir kaut kas baismīgs, Nikola nodomāja un drīz vien par to pārliecinājās; kad visi cēlās augšā no galda, Diks, palicis sēžam ar tādu dīvainu izteiksmi sejā, pēkšņi izgāza dusmas:

— Ciest nevaru to angļu manieri čukstus runāt par cilvēkiem riebeklības.

Lēdija Karolaina jau stāvēja pie durvīm, bet, izdzirdusi šos vārdus, apsviedās un pienāca pie Dīka; viņa noskaldīja klusinātā balsī, bet tā, lai visi dzird:

r— Vispirms jūs to attieciniet pats uz sevi... jūs nievājoši izsakāties par maniem tautiešiem, nievājoši izsakāties par manu draudzeni Mēriju Mingeti. Es teicu tikai to, ka Lozannā esat manīts apšaubāmā sabiedrībā. Kuru tas varētu aizskart? Varbūt vienīgi /ūs?

— Tad vārdi nav pietiekami skaļi, — teica Diks, mazliet nosebojis atbildi. — Tātad, pēc jūsu domām, es esmu pēdīgais...

Goldings šo frāzi aprāva ar savu pērkondimdošo «Ejam! Ejam!», neatlaidīgi ar visu iespaidīgo miesasbūvi virzīdams viesus uz durvīm. Pie sliekšņa atskatījusies, Nikola redzēja, ka Diks vēl arvien sēž pie galda. Nikola bija apskaitusies uz lēdiju Karolainu par viņas bezjēdzīgo apgalvojumu un tikpat noskaitusies uz Diku par to, ka viņš sadomāja braukt šurp, piedzērās un, negaidot izšāvis savas atkārpainās ironijas bultas, galu galā pats tika pazemots. Un mazliet viņu kaitināja arī tas, ka pati vispirms bija devusi iemeslu anglietes uzbudinājumam, piesavinādamās Tomiju Barbanu, jau pirmo soli sperot uz šīs jahtas.

Pēc brīža viņa ieraudzīja Diku stāvam pie trapa un pavisam mierīgi runājam ar Goldingu, tad veselu pusstundu nekur vairs nemanīja un, palūgusi aizstāt viņu kaut kādā piņķerīgā malajiešu spēlē ar diegā savērtām kafijas pupiņām, teica Tomijam:

— Iešu paskatīšos, kur Diks.

Kopš pusdienlaika enkurs bija pacelts un jahta slīdēja pret rietumiem. Biklās vakara ēnas pašķīrās, kamēr motors klusu pukšķēja un silts vējiņš bužināja Nikolas matus, un pēkšņi pagaisa visas bažas, jo viņa bija nonākusi jahtas priekšgalā un ieraudzīja Diku stāvam pie karoga masta. Pamanījis Nikolu, viņš rāmā balsī teica:

— Brīnišķīgs vakars.

— Sāku jau uztraukties.

— Tiešām?

— Nerunā tā ar mani. Ar lielāko prieku es tevis labā ko darītu, kaut vai mazu nieciņu, tikai nevaru izdomāt, ko.

Viņš novērsies lūkojās uz to pusi, kur zvaigznēm nobārstītais šķidrauts klājās pār Āfriku.

— Es ticu, Nikol, un dažbrīd man pat liekas — jo mazāks šis nieciņš būtu, jo lielāku prieku tev sagādātu.

— Kāpēc tu tā runā, Dik . . . nevajag.

Zvaigžņu gaismā, ko baltās ūdens šļakatas satvēra un svieda atpakaļ līdz vizošajai debess malai, viņa seja bija bāla, bet tajā nebija nevienas vienīgas dusmu rievas, kā Nikola bija iedomājusies. Viņa sejā bija jaušama pat tāda kā atsvešinātība, skatiens gausi pievērsās Nikolai, it kā viņa būtu šaha figūra, ko viņš nolēmis pārvietot; tad viņš satvēra viņas roku un tikpat nesteidzīgi pievilka viņu sev tuvāk.

— Tu mani pazudināji, tu saki? — viņš teica gandrīz maigi. — Tad mēs abi esam pazudināti. Tātad ...

Šausmās sastingusi, viņa pacēla arī otru roku un ielika viņa stingrajā plaukstā. Lai tā būtu, viņa paliks viņam blakus, — un atkal viņa jo skaudri atskārta, cik brīnišķa ir vasaras nakts šai uzupurēšanās un atsaucības brīdī... lai, vienalga . . .

.'.. bet gluži negaidot viņa juta savas rokas brīvas, kad ar smagu nopūtu Diks bija pagriezis muguru.

Asaras ritēja pār Nikolas vaigiem. Kāds nāca uz šo pusi — tas bija Tomijs Barbans.

— Atradāt gan! Nikola baiļojās, ka varbūt jūs, Dik, esat meties pāri bortam, tāpēc ka tā angļu knīpa jūs noķengāja.

— īstais iemesls mesties pāri bortam, — Diks klusām noteica.

— Nudien! — Nikola pasteidzās piebilst. — Sagādāsim glābšanas jostas un metīsimies ūdenī! Sen neesam atļāvušies nevienu izlēcienu. Man šķiet, mēs paši sevi pārlieku iegrožojam.

Tomijs rauca degunu, skatīdamies te uz vienu, te uz otru, it kā spirgtajā vakara gaisā būtu iespējams saost, kas šeit īsti notiek. — Iesim pajautāsim Niķu un Stiķu Lēdijai, ko mums iesākt, — viņai tā kā vajadzētu zināt pēdējo modes kliedzienu. Mums jāiemācās no galvas tā dziesmiņa «Kad smacē elles tvans». Es pārtulkošu to franciski, kazino tai būs nedzirdēti panākumi, un vēl naudu sagrābšos.

— Vai jūs esat bagāts, Tomij? — Diks apvaicājās, kad visi trijatā soļoja uz jahtas priekšgalu.

— Ne pārāk. Birža man apnika, to es atstāju. Bet man ir drošas akcijas, atrodas draugu rokās. Iztikt varu.

— Diks arī būs bagāts, — Nikola sacīja. Bija iestājusies reakcija, viņas balss drebēja.

Uz klāja dejoja trīs pāri, pats Goldings ar savām milža ķepām bija tos vai vilkšus izvilcis vidū. Nikola un Tomijs arī aizgāja dejot; Tomijs vēl ieminējās:

— Diks sācis daudz dzert.

— Gluži mēreni, — viņa mēģināja Diku aizstāvēt.

— Ir tādi, kas prot dzert, un tādi, kas neprot. Acīm redzot, Diks neprot. Jums vajadzētu viņam aizliegt.

— Man? — viņa pārsteigta iesaucās. — Jūs domājat, es varu Dikam kaut ko aizliegt vai atļaut!

Kad jahta Kannās piestāja pie mola, Diks vēl joprojām bija ārkārtīgi mazrunīgs, izklaidīgs un miegains. Goldings

pats viņu iesēdināja nolaistajā laivā, lēdija Karolaina tūlīt demonstratīvi pārsēdās citā vietā.

Izkāpis krastā, Diks pārspīlēti svinīgi paklanījās, gandrīz likās, ka viņš grib lēdijai vēl iedzelt, uz atvadām izmezdams kodīgu repliku, bet Tomijs paguva viņu nogrābt aiz rokas, un visi devās uz mašīnu, kura bija jau piebraukta.

— Es jūs aizvedīšu mājās, —Tomijs piesolījās.

— Neraizējieties — mēs paņemsim taksi.

— Es ar lielāko prieku ... ja dosiet naktsmājas.

Aizmugurē Diks nekustīgi sēdēja puszvilus, kamēr pabrauca garām 2uāna līča dzeltenajam monolītam, pāri Žuānlepēnai, kur cauru nakti ne uz brīdi nepierima karnevāla līksme, cauru nakti skanēja mūzika un dziedoņu balsis visās iespējamās valodās. Kad netālu no Tarmas mašīna brauca pret kalnu, Diks pēkšņi izslējās, varbūt tāpēc, ka mašīna pagriezienā bija sasvērusies, un pateica savu rezumējumu:

— Apburoša pārstāve ... — tad sastostījās, — ... pārstāve firmai... pasniedziet man smadzenes, kas sapuvušas ā l'anglaise. — Un iegrima ciešā miegā, brīdi pa brīdim miermīlīgi atraugādamies siltajā nakts tumsā.

6

Agri no rīta Diks ienāca Nikolas guļamistabā.

— Es nogaidīju, līdz dzirdēju, ka esi pamodusies. Pati sapratīsi, es nožēloju vakardienu; varbūt sarunāsim tā, ka šoreiz pelnus nekaisīsim?

— Kā vēlies, — viņa dzedri atbildēja, pielikusi seju gluži klāt tualetes spogulim.

— Tomijs mūs pārveda mājās. Vai es to būtu nosapņojis?

— Pats skaidri zini, ka tas bija viņš.

— Tā varētu būt, — Diks pieņēma, — jo nupat dzirdēju viņu klepojam. Jāiet apskatīties.

Laikam gan pirmo reizi pa šiem gadiem Nikola bija priecīga, ka viņš aiziet, — nejaukais ieradums justies tā, it kā vienmēr un visur viņam būtu taisnība, šķita beidzot atmests.

Tomijs jau valstījās pa gultu, gaidīdams ccile au lait!.

— Kā gulējāt? — Diks apvaicājās. [50]

Tiklīdz Tomijs sāka sūdzēties par kakla sāpēm, Diks pārgāja uz lietišķu sarunu.

— Derētu paskalot.

— Jums ir kaut kas skalošanai?

— Nav ... dīvainā kārtā, varbūt Nikolai atradīsies.

— Netraucējiet viņu.

— Ir jau pamodusies.

— Kā viņa jūtas?

Diks lēnām pagriezās.

— Vai tiešām jūs domājat, ka viņa to nepārdzīvos, ja es tā pavairāk iekampu? — Dika tonis tomēr neaizskāra. — Tagad Nikola ir stipra ... kā Džordžijas priede ... tai ir pati stingrākā koksne tūlīt aiz Jaunzēlandes eikalipta ...

Nikola, nākdama lejā pa kāpnēm, dzirdēja sarunas beigas. Viņa zināja, visus šos gadus bija zinājusi, ka Tomijs viņu mīl; zināja arī to, ka Tomija nepatika pret Diku jau pāraugusi naidā un Diks to atskārtis agrāk nekā pats Tomijs un neatstās bez ievērības šādu aizraušanos, kura pagaidām nav radusi atbalsi. Šī doma viņai dāvāja mirkli gluži sievišķīga gandarījuma. Viņa noliecās pār galdu, pie kura brokastoja bērni, un deva guvernantei norādījumus, kamēr augšstāvā divi vīrieši sarunājās, domādami tikai par viņu.

Patīkamā noskaņa nebija zudusi, kad vēlāk viņa izgāja dārzā; nekādu pārmaiņu viņa nevēlējās, lai tikai turpinātos šī nenoteiktība, kamēr abi domās it kā pasviež viņu viens otram; tik sen viņa nebija vispār sajutusi, ka eksistē — kaut vai kā pasviežama bumbiņa.

— Nu, trusīt, jauki, vai ne? Kā tev liekas, trusīt, jauki taču, vai ne? Bet tev tas šķiet jocīgi?

Trusītis neziņā pāris reižu noraustīja purniņu, tomēr, neko saistošāku par kāpostlapu nepamanījis, piekrita un sāka to grauzt.

Nikola paveica kārtējos darbus dārzā. Nogrieztos ziedus viņa atstāja ierastajā vietā, dārznieks vēlāk tos sakārtos istabas vāzēs. Kad viņa bija nokāpusi lejā līdz krantij, pēkšņi iegribējās ar kādu no sirds parunāties, bet nebija ar ko runāt, un viņa apstājās un nogrima pārdomās. Mazliet biedēja atziņa, ka viņai pamodusies interese par citu vīrieti, — bet citām sievietēm taču ir mīļākie — kāpēc man nevarētu būt? Dzidrajā pavasara rītā vīriešu valstība vairs nelikās nekāda aizliegta zona, domas bija līksmas kā košie ziedi, un vējš tikmēr plivināja viņas matus, kamēr sagrozīja galvu. Citām sievietēm ir bijuši mīļākie... Un tas pats spēks, kas vakar no viņas prasīja uzticību Dikam līdz pat mūža galam, tagad lika viņai mierīgu prātu smaidot pamāt vējam, piekrītot loģiskajam secinājumam: «Kāpēc man nevarētu būt?»

Atslējusies pret zemajām margām, viņa lūkojās lejā uz jūru. Un tikmēr no citas jūras — no neizsmejamajām fantāzijas dzīlēm viņa bija izvilkusi pašu dārgāko lomu — rokām taustāmu patiesību. Ja viņai vairs nevajag justies saliedētai kopā ar Diku — tādu, kāds viņš bija vēl vakar vakarā, tad viņa var eksistēt pati par sevi, ne tikai kā Dika iztēlē radīta būtne, kurai kā apmalei lemts mūžīgi riņķot līdz ar pašu medaļu.

Vietu, kur apsēsties, Nikola nebija izraudzījusies nejauši, bet apsēdusies tur, kur klintis aizsedza nogāzes pļava un bija iekopts sakņudārzs. Cauri zaru pudurim viņa ieraudzīja divus zemniekus strādājam ar grābekļiem un kapļiem un sarunājamies kaut kādā jauktā — ne īsti vietējā, ne Provansas dialektā. Ieklausīdamās un vērodama žestus, viņa pamazām aptvēra vārdu jēgu:

— Te es viņu nogāzu.

— Mēs mīlinājāmies tur aiz tiem vīnogulājiem.

— Viņai par to nošķaudīties... un viņam ar. Uzkūlās tas nolādētais krancis. Bet es viņu te nogāzu ...

— Vai tev ir grābeklis?

— Tev pašam, skaties, blakus, ērms tāds!

— Liela man vajadzība zināt, kur tu viņu nogāzi augšpēdu. Pa visiem šiem divpadsmit gadiem, kopš esmu precējies, nevienu sievieti pie krūts neesmu žmiedzis. Un tu man vēl sāksi gvelzt...

— Pag, Jauj man izstāstīt par to kvankšķi.. .

Nikola vēroja abus pa zaru starpām, likās — katram sava taisnība: vienam vajadzīgs viens, otram pavisam kas cits. Tā nu gluži nevilšus viņa bija ieskatījusies vīriešu pasaulē, un pa ceļam uz māju viņu atkal pārņēma šaubas.

Diks un Tomijs sēdēja verandā. Pagājusi abiem garām, istabā viņa paņēma skiču bloku un iznākusi sāka zīmēt Tomija galvu.

— Vērpt vai aust, vien dīkā neaizsnaust, — Diks smiedamies teica. Kā viņš spēj melst tādas blēņas, kad pēc vakardienas pašam vēl joprojām vaigs bāls un kastaņbrūnās bārdas putas šķiet sārtas, kā asinīm piesūkušās, tāpat arī

acis?

Viņa pievērsās Tomijam.

— Vienmēr atrodas kāds darbs. Kādreiz man bija jauks, ņiprs Polinēzijas mērkaķēns, stundām ilgi es mācīju tam visādus trikus, kamēr mājnieki sāka mūs abus vilkt uz zoba ...

Tīšuprāt viņa slēpa acis no Dika. Drīz viņš atvainojies iegāja priekšnamā. Pa pusviru durvīm viņa redzēja, ka viņš ielej sev glāzi ūdens, tad otru, un viņai krūtīs kaut kas it kā aizcirtās.

— Nikol... — Tomijs iesāka, bet aprāvās, sāka krekšķināt, kaut kas bija iesprūdis kaklā.

— Iedošu jums speciālu kampara ziedi, — viņa piedāvāja. — Amerikāņu līdzeklis. Diks tai ļoti tic. Tūlīt sameklēšu.

— Man patiešām laiks braukt.

Iznāca Diks, apsēdās un pajautāja:

— Kam tad es tā ticu?

Kad Nikola atgriezās ar ziedi, abi sēdēja tai pašā pozā, bet viņai bija aizdomas, ka to bridi, kamēr viņa bija prom, šeit risinājusies satraucoša saruna un patiesībā gluži par neko.

Šoferis jau gaidīja pie durvīm, rokā čemodāns ar Tomija uzvalku, kas vakar viņam bija mugurā. Patlaban Tomijs bija uzģērbis Dika uzvalku, un, skatoties uz viņu, Nikola jutās skumja un tāda kā vīlusies, it kā Tomijs pats nevarētu atļauties iegādāt šādas drēbes.

— Kad būsiet viesnīcā, kārtīgi ierīvējiet kaklu un krūtis, pēc tam dziļi ieelpojiet, — viņa pamācīja.

— Paklausies, — Diks čukstēja, kad Tomijs kāpa lejā, — neatdod visu ... ziede jāizraksta no Parīzes ... šeit pārdošanā nav.

Tomijs panācās vēl atpakaļ, un visi trīs saulgozī izveidoja grupiņu kā pie fotogrāfa, Tomijs tieši pret mašīnas vidu, no augšas skatoties, likās — vēl mazlietiņ jānoliecas, un viņš to uzvels sev uz muguras.

Nikola nokāpa soli lejāk.

— Ķeriet! — viņa uzsauca. — Tikai nesasitiet, to ir ārkārtīgi grūti dabūt.

Viņa manīja, ka Diks blakus apklust, spēra solīti vēl zemāk un pavicināja roku, kad mašīna aizveda Tomiju līdz ar sevišķo kampara ziedi. Tad viņa pagriezās, lai saņemtu pelnīto pārmetumu.

— Pārāk vieglu roku izdāļāji, — Diks teica, — Te mēs esam četri... sen bija laiks to atcerēties, un ja nu kāds sāk klepot...

Viņi paskatījās viens uz otru.

— Jebkurā brīdi varam izrakstīt jaunu... — Viņas drosme saplaka, un viņa sekoja Dikam augšā pa kāpnēm; viņš atlaidās pats savā gultā un nebilda ne vārda.

— Vai vēlies, lai brokastis uznes te? — viņa jautāja.

Viņš pamāja un gulēja tikpat nekustīgi, stingu skatienu

raudzīdamies griestos. Vēl šaubīdamās, viņa gāja pateikt kalponei. Uzkāpusi augšā, atkal pavēra Dika istabas durvis, — viņa acis gluži kā zili starmeši kaut ko meklēja tumšajās debesīs. Brīdi viņa palika stāvam uz sliekšņa, apzinādamās savu vainu un neuzdrīkstēdamās iet iekšā ... Viņa pastiepa roku, kā grasīdamās noglaudīt Dika galvu, bet viņš atrāvās kā ietramdīts zvērs. Nikola vairs neizturēja, trauku mazgātājas izbīlī pa galvu pa kaklu metās lejā, ar šausmām domādama, no kā šis izmisumā iedzītais cilvēks pats pārtiks un ko varēs atlicināt viņai, jo pati vēl joprojām kā izsalcis zīdainis glaudās klāt viņa tukšajai krūtij.

Pēc nedēļas Nikola bija aizmirsusi savu spējo iedegšanos pret Tomiju, — cilvēkus viņa nemēdza ilgi paturēt prātā un viegli aizmirsa. Bet tad pirmajā karstajā jūnija dienā viņa uzzināja, ka Tomijs ir Nicā. Pats bija atsūtījis zīmīti viņiem abiem, — viņa to atlocīja pludmalē zem sauljuma, kur pārskatīja nule pienākušo pastu. Izlasījusi viņa pameta zīmīti Dikam, kurš par atbildi nolika tikko saņemtu telegrammu uz Nikolas pludmales pidžamas, ar kuru viņa bija apsegusi ceļgalus.

«Mīļie rit ieradīšos pie Gosa diemžēl viena bez māmiņas ceru tiksimies

Rozmarija»

— Nevaru vien sagaidīt šo priecīgo tikšanos, — Nikola drūmi noteica.

7

Kad otrā rītā abi gāja lejā uz pludmali, Nikolu atkal nomāca ļauna nojausma, ka Diks, lai izkļūtu no strupceļa, izšķīries par kādu izmisīgu soli. Kopš Goldinga jahtā aizvadītā vakara viņa bija apjautusi, kas notiek. Viņa vēl svārstījās — palikt tepat, kur sen radusi balstu un drošību, vai izdarīt lēcienu, kuram tikpat agri vai vēlu jānotiek un kurš radikāli mainīs viņas asins un miesas ķīmisko sastāvu, bet bail bija šo domu izdomāt līdz galam. Dika tēls un sevis pašas tēls — neskaidri, izplūduši — pazibēja gar acīm kā fantastiskā dejā ierauti spoki. Jau mēnešiem ilgi katrs pasacītais vārds šķita slēpjam sevī citu nozīmi, kurai jātiek atklātai drīz, bet, tieši kad, kurā brīdī, to izlems Dilts. Ja arī šādā noskaņā vēl paliek cerība, — visi šie garie gadi, kad Nikola bija tikai eksistējusi, nevis dzīvojusi, bija no jauna ievilkuši viņas raksturā tādus īpašus vaibstus, kurus slimība agri bija izdzēsusi un kuriem Diks nebija pieticis klāt un ne jau savas vainas dēļ, gluži vienkārši aiz tā iemesla, ka neviens nevar otra sirds dziļumos ielūkoties, — tomēr vēl joprojām bija pamats uztraukumam. Pats bēdīgākais viņu attiecībās bija tas, ka Dika vienaldzība izpaudās jo dienas jo klajāk un vispirms jau pārmērīgajā dzeršanā. Nikola pat nezināja, vai viņa tiks samīta vai pasaudzēta, jo pēc Dika mānīgās intonācijas grūti bija spriest; nevarēja paredzēt, kā viņš izturēsies, neciešamā gausumā ritinādams vaļā paklāja celiņu iepretī tramplīnam, un kas notiks pēdējā mirklī — lēciena mirklī.

Kas varētu atgadīties pēc tam, par to viņa galvu nelauzīja — droši vien viņa jutīsies apmēram tā, kā jūtas cilvēks, kuram no pleciem novelts liels smagums vai no acīm nokritis apsējs. Viss bija paredzēts bēgšanai pa gaisu vai ūdeni, spārnus un spuras Nikolai aizstās nauda. Gaidāmā pārmaiņa vienīgi ieviesīs kārtību, nostādot lietas savās vietās, — it kā sacīkšu automobiļa šasija, ko zem ģimenes limuzīna virsbūves gadiem ilgi ēdusi rūsa, beidzot tiktu nomontēta un izlietota paredzētajam nolūkam. Nikola jau juta spirgta vēja pūsmu — baidīja vienīgi sāpes šķiršanās brīdī, kas nenovēršami tuvojās.

Daiveri staigāja pa pludmali, baltās somas Dika rokā un viņu baltie kostīmi izskatījās žilbinoši uz iedegušās miesas. Nikola manīja, ka Diks ar acīm meklē bērnus raibajā sauljumu ņirboņā, viņu uz brīdi it kā palaizdams vaļā, atslābinādams ciešo tvērienu, un, paraudzījusies uz Diku it kā no malas, viņa saprata, ka bērnus viņš tai brīdī meklē, nevis lai viņus aizstāvētu, bet lai pats pie viņiem rastu aizstāvību. Laikam izjuta bailes šai krastmalā — kā no troņa gāzts valdnieks, kurš slepus ielavījies savā kādreizējā pilī. Nikola jau bija paspējusi ienīst viņa pasauli ar visiem tās pārsmalcinātajiem jokiem un elegantajiem žestiem, aizmirsusi, ka daudzus gadus ši pasaule viņai bija vienīgā. Lai jau, lai viņš vēlreiz paskatās uz... uz savu pludmali, kas tagad pielāgota to cilvēku gaumei, kuriem vispār nekādas gaumes nav; caurām dienām te varētu staigāt un staigāt, un tikpat neatrastos ne akmens no Ķīnas mūra, kuru viņš reiz te bija uzcēlis visapkārt, ne arī sena drauga pēdu nospiedums smiltī.

Uz brīdi Nikolai kļuva tā visa žēl; viņa atcerējās, kā bija ar grābekli pārcilājusi gružu kaudzi un izlasījusi visus stikla gabaliņus, atcerējās mazo veikaliņu Nicas nomalē, kur bija sev nopirkuši matrožu bikses un svīterus — apģērba gabalus, no kuriem vēlāk Parīzes couturiers 1 zīdā bija veidojuši jauno modi; atcerējās pilsētā iebraukušos franču bērneļus uz viļņlauža čivinām kā putnēnus: «Dites doric! Dites donc!» [51] [52] — un Tarmas rīta ierasto rituālu, kad visa māja rāmi un priecīgi atvērās jūrai un saulei, un Dika dzirkstošo atjautību, kas jau pāris gadu guļ aprakta dziļ-dziļi zem liedaga smilts. Tagad šī peldvieta pārvērtusies par «klubu», kur gandrīz katram ļauts iegriezties, un kluba sastāvs ir tikpat internacionāls kā sabiedrība, ko šis klubs pārstāv.

Diks, paslējies ceļos uz salmu mašas, burzmā ar acīm meklēja Rozmariju. Nikola, uztvērusi Dika skatienu, atkal kļuva salta un skarba, viņi abi vēroja krastmalu, kas bija pieblīvēta ar visādiem greznojumiem, kādu agrāk šeit nebija, — trapecēm un milzīgiem apļiem, pārvietojamām kabīnēm, kur pārģērbties, peldošiem torņiem, prožektoriem vēl no vakarnakts svinībām un baltu bufeti ar jau apnikušo modernistisko ornamentu, ko izveidoja gargarā virtenē pieslieto divriteņu stūres.

Ūdenī Diks necerēja ieraudzīt Rozmariju, jo peldētāju bija gauži maz, pie zilzilās paradīzes vārtiem plunčājās tikai bērneļi, un viens no kalpotājiem, kā ik rītu, publikas acīs paspīdēja ar efektīgu lēcienu no piecdesmit pēdu augstas klints, — lielais vairums Gosa viesnīcas paģiraino iemītnieku savas ļenganās miesas atsedza tā ap pulksten vieniem, kad iegāja ūdenī tikai apslapināties.

— Tur jau viņa ir, — Nikola pēkšņi teica.

Viņa vēroja, kā Dika skatiens seko Rozmarijai, kad viņa gāja gar steķiem; un nopūta, kas izlauzās no viņas krūtīm, šķita visus šos piecus gadus aizturēta.

— Nāc, peldēsim pretī, — Diks teica.

— Peldi tu viens.

— Nē, peldēsim abi.

Viņa mēģināja nepakļauties šai uzstājībai, bet nākamajā mirklī jau abi bija ūdenī blakus, un ceļu viņiem rādīja sīko zivteļu bariņš, kas sekoja Rozmarijai, kura bija apžilbinājusi pat ūdens iemītniekus tikpat kā foreles āķa spožais vizulis.

Nikola palika ūdenī, Diks uzrausās uz prāmja blakus Rozmarijai, un abi slapji sēdēja un runājās, it kā nekad nebūtu mīlējuši, nebūtu pat pieskārušies viens otram. Roz-marija bija kļuvusi vēl skaistāka — viņas jaunība bija kā trieciens Nikolai, un nākamajā mirklī Nikola jau sevi mierināja ar domu, ka tomēr ir slaidāka nekā šī meitene, kaut vai par mata tiesu. Nikola peldēja turpat ap plostu, ieklausīdamās Rozmarijas balsī, kurā bija gan prieks, gan līksme, gan gaidas un mazliet drošāka pārliecība nekā pirms pieciem gadiem.

— Vienai tik garlaicīgi, bet pirmdien jau māmiņa mani gaida Parīzē.

— Pirms pieciem gadiem jūs pirmoreiz piestājāt šai krastā, — Diks teica. — Maza, amizanta meitenīte. Gosa viesnīcas halāts uz pleciem.

— Kā jūs to visu atceraties! Un vienmēr atceraties tikai to labāko.

Nikola, manīdama, ka atsākas senā glaimu rotaļa, ienira, bet, izbāzusi galvu no ūdens, sadzirdēja:

— Es izlikšos, it kā šo piecu gadu vispār nav bijis un man atkal ir astoņpadsmit. Man vienmēr ir bijis labi... nē, nevis tā kā parasti, kad ir labi, bet kaut kā īpaši labPkopā ar jums... ar jums un Nikolu. Tāda sajūta, ka redzu to pašu sauljumu un jūs visi tur apakšā sēžat. . . brīnišķīgākus cilvēkus vēl nekur citur neesmu sastapusi un diez vai sastapšu.

Nikola aizpeldēja sānis, tiklīdz manīja, ka Dika grūtsirdība mazliet tiek kliedēta sarunā ar Rozmariju, it kā līdz ar šo seno rotaļu būtu atgūta kādreizējā prasme savaldzināt jebkuru, gan vairs ne tik spīdoša, bet ar laiku jau katrs mākslas šedevrs zaudē spīdumu; vēl tikai pāris glāžu iebaudīt, un viņš būtu gatavs nodemonstrēt viņai savus trikus apļos, lai arī pietrūktu agrāko gadu veiklības;

Nikola bija ievērojusi, ka šī ir pirmā vasara, kad Diks ne reizi nav lēcis no tramplīna.

Vēlāk, kad Nikola atkal peldēja garām prāmjiem, Diks viņu panāca.

— Rozmarijas draugiem ir ātrgaitas kuteris — redzi, tur. Negribi pavizināties ar slīddēli? Man gan patiktu.

Atcerējusies tos laikus, kad Diks varēja izpildīt roku stāju uz dēļa galā nolikta krēsla, Nikola neliedza viņam šo prieku, tāpat kā savā reizē nebūtu liegusi mazajam Lanjē. Aizpērnajā vasarā pie Cugezera viņi jo bieži nodevās šim aizrautīgajam ūdens sportam, un reiz Diks, stāvēdams uz dēļa, bija pacēlis uz pleciem divsimt mārciņu smagu vīru. Bet sieviete prec vīru ar visiem talantiem, un vēlāk — tad jau ir daudz grūtāk sievu ar tiem pārsteigt, lai arī reizēm viņa izliekas pārsteigta. Nikola gan nebija īpaši centusies izlikties, tikai noteikusi: «Man jau arī likās, ka tev izdosies.»

Bet tagad viņa zināja, ka Diks ir saguris un uz tādu bīstamu spēli viņu skubina vienīgi Rozmarija ar savu jaunību, — tik dzīvinoši viņu bija ietekmējuši vienīgi paša mazuļi, kad tikko bija nākuši pasaulē, un Nikola aiz tīras ziņkāres nodomāja: «Vai tiešām viņš sevi pataisīs par apsmieklu?» Uz kutera Daiveri bija gados vecāki par pārējiem; jaunie izturējās pret viņiem ar godbijību, taču aiz pieklājības frāzēm Nikola saklausīja izbrīna pilnu jautājumu: «Kas tie tādi?» Nupat bija īstā reize likt lietā Dika talantu iejusties jebkurā situācijā un uzdot savu toni — bet tobrīd Dika prātus nodarbināja vienīgi slīddēlis.

Divsimt jardu no krasta motoru izslēdza un viens no jaunekļiem lēzeni ienira ūdenī. Viņš piepeldēja pie dēļa, kurš pakaļgalā brīvi ļodzījās, nostādīja to līdzsvarā, lēnām uzrausās uz tā ar ceļiem un, tiklīdz kuteris uzņēma ātrumu, uzslējās kājās. Atliecies viņš piesardzīgi vadīja savu skaidu kuģīti, izlocīdamies pa kutera pēdām, un pēc katras sašūpošanās tika pasviests sāniski uz augšu. Iekļuvis ķīļūdenī, viņš palaida auklu vaļīgāk un brīdi vēl noturējās līdzsvarā bez atbalsta, tad atgrūdās ar kājām, ienira un nozuda zem ūdens kā bronzas statuja un atkal parādījās kā sīks punktiņš jau krietni attālu, bet kuteris bija apgriezies un jau brauca pretī.

Nikola savu kārtu laida garām, un tad vizinājās Rozmarija — skaisti un piesardzīgi, un asprātīgie pielūdzēji viņai nemitīgi uzgavilēja. Trīs sāka tā cīkstēties, kuram tiks tas gods un laime pasniegt viņai roku pāri bortam, ka beigu beigās ar visu triju gādību Rozmarija pret kutera malu pamatīgi nobrāza ceļgalu un gurnu.

— Jūsu kārta, dakter, — teica meksikānis pie stūres.

Diks un jauneklis, kurš vienīgais vēl nebija vizinājies,

ielēca ūdenī un aizpeldēja līdz dēlim. Diks grasījās atkārtot veco triku un pacelt jaunekli uz pleciem. Nikoia viņu vēroja ar nievīgu smīnu. Šī dižošanās ar savu atlētismu, lai tikai Rozmarijai tas nepaliktu nemanīts, Nikolu kaitināja vairāk par visu.

Kad abi jau pietiekami stingri stāvēja uz dēļa, Diks pietupēs un, pabāzis galvu partnerim starp kājām, satvēra auklu un lēnām slējās augšup.

Pārējie, no kutera cieši viņus vērodami, saprata, ka viegli viņam nav. Viņš jau bija notupies uz viena ceļgala, tagad galvenais triks bija pacelties uz otras kājas, visu laiku vienmērīgi izslienoties. Viņš brīdi atvilka elpu, tad, aiz piepūles savaikstījies, slējās augšā.

Dēlis bija šaurs, jauneklis, lai arī nesvēra vairāk par simt piecdesmit mārciņām, neprata ar savu svaru pielāgoties, turklāt neveikli turējās Dikam pie galvas. Pēdējiem spēkiem sasprindzinājis muguras muskuļus, Diks izrieza krūtis, un to pašu brīdi dēlis sašķiebās un abi ievēlās ūdenī.

Rozmarija iesaucās:

— Brīnišķīgi! Tikpat kā izdevās!

Kad kuteris nogriezās pretī peldētājiem, Dika sejā Ni-kola ieraudzīja to, ko bija domājusi ieraudzīt, — dusmas, taču nupat pirms pāris gadiem triks viņam bija izdevies gluži pa smieklam.

Otrajā reizē viņš bija piesardzīgāks. Viņš mazliet izslējās, pamēģinādams ceļamo smagumu, un vēlreiz noslīga uz ceļgala, tad, iesaucies: «Alē hop!» — sāka celties, bet, pirms viņš izslējās visā augumā, kājas piepeši saļodzījās, un krizdams viņš tik tikko paguva atgrūst prom dēli, lai pats vēl nesadauzītos.

Kad šoreiz piebrauca kuteris, visiem pasažieriem bija skaidrs, ka Diks ir saskaities.

— Ja jums nav nekas pretī, pamēģināsim vēlreiz! — viņš sauca no ūdens. — Cik tad mums vairs pietrūka!

— Man jau nekas. Lai iet!

Nikola, manīdama, ka viņam izskats pagalam nelāgs, mēģināja vēl atrunāt:

— Varbūt šodienai pietiks?

Viņš neatbildēja. Toties partnerim bija diezgan, to uzrāva pāri bortam, un stūres vīrs meksikānis pakalpīgi pieteicās vietā.

Bet stūrmanis bija smagāks. Kamēr kuteris uzņēma ātrumu, Diks brīdi atelsās, pieplacis ar vaigu pie dēļa. Tad palīda meksikānim apakšā, saņēma auklu un, sasprindzinājis visus spēkus, lūkoja piecelties.

Piecelties neizdevās. Nikola redzēja, ka viņš maina stāvokli un mēģina vēlreiz, bet brīdī, kad viss meksikāņa svars uzgūla Dika pleciem, viņš it kā sastinga. Viņš mēģināja vēlreiz — paslējās augstāk sprīdi, divus sprīžus, Nikola, saspringusi līdz ar viņu, juta, ka uz pieres pa visām porām sūcas sviedri, vēl mirkli viņš pūlējās noturēties līdzsvarā, tad saļima ceļgalos un smagi zvēlās, dēlis vēl tik tikko neietriecās galvā.

— Ātrāk! — Nikola uzsauca stūrmanim un iekliedzās, pamanījusi, ka Diks paslīd zem ūdens, bet tūlīt viņš atkal iznira, pagriezās uz muguras, un meksikānis piepeldēja blakus, lai palīdzētu. Likās, veselu mūžību velkas šis kuteris, kamēr nokļuva līdz abiem, un, kad viņi beidzot bija blakus un Nikola ieraudzīja Dika pārmocīto un apātisko seju šūpojamies viļņos, it kā uz visas pasaules nekā cita vairs nebūtu, vienīgi jūra un debess, pēkšņi viņas izbilis vērtās nicinājumā.

— Tūlīt palīdzēsim jums uzkāpt, dakter... saņemiet viņu aiz kājas . . . tā .. . viss kārtībā,...

Diks sēdēja, smagi elsdams, ne uz vienu neskatīdamies.

— Vai es neteicu, ka diezgan, — Nikola nenocietās.

— Abās pirmajās reizēs viņš jau nokausējās, — piebalsoja meksikānis.

— Muļķīgi bija vēl mēģināt, — Nikola nevarēja rimties. Rozmarija taktiski klusēja.

Diks, kaut cik atguvies, izdvesa: — Tai brīdī es nespētu pacelt ne papīra lelli.

Kāds iespurdzās, un ar to pašu bija kliedēta sasprindzinātā atmosfēra, kuras iegansts bija Dika neveiksme. Kad izkāpa krastā, katrs vēl centās Dikam kaut kā palīdzēt. Vienīgi Nikola klaji izrādīja, ka ir sapīkusi, — lai ko Diks darītu, viss viņu tobrīd kaitināja.

Abas ar Rozmariju sēdēja zem sauljuma, kamēr Diks aizgāja kaut ko iedzert. Drīz viņš nāca atpakaļ, katrā rokā pa glāzei heresa.

— Pirmo reizi savā mūžā es dzēru kopā ar jums, — Roz-marija ieminējās un spējā jūtu uzplūdā vēl iesaucās: — Cik es esmu laimīga, ka atkal esam satikušies, zinot, ka viss kārtībā. Es baiļojos ... — viņa aprāvās un nobeidza teikumu gluži citādi, nekā bija iecerēts, — ... ka varbūt nejūtaties vesels.

— Bijāt padzirdējusi baumas, ka esmu sācis deģenerēties?

— Nē taču. Es tikai... kāds man stāstīja, ka jūs esot pārvērties. Un tagad ar prieku pati savām acīm pārliecinos, ka tas nav tiesa.

— Tiesa gan, — Diks atbildēja, nosēzdamies blakus smiltīs. — Jau sen, sen, sākumā jau nevar manīt. Pēc ārienes vēl ilgi nevar spriest, kad noticis jau morāls lūzums.

— Jūs strādājat par ārstu Rivjērā? — Rozmarija pasteidzās ievaicāties.

— īpatņu gan šeit laikam atrastos atliku likām. — Viņš ar galvu pamāja uz vienu, uz otru, trešo burzmā, kas slīdēja pār zelta smilti. — Kandidātu netrūktu. Vai redzat tur mūsu seno draudzeni misis Abramsu, viņa tēlo hercogieni pie karalienes Mērijas Nortas. Tikai, dieva dēļ, nekļūstiet skaudīga — vispirms padomājiet, cik ilgi misis Abramsai vajadzēja četrrāpus līst augšā pa Ričas viesnīcas sētas kāpnēm un cik putekļu no paklājiem viņa nav sarijušies.

Rozmarija viņu pārtrauca:

— Vai tā patiešām ir Mērija Norta? — Savām acīm neticēdama, Rozmarija nolūkojās sievietē, kura laiskā solī nāca uz šo pusi, viņai pa pēdām vesels bariņš pavadoņu, kuri izturējās tā, it kā būtu pieraduši, ka visi uz viņiem skatās. Kad grupiņa atradās vairs tikai desmit soļu atstatu, Mērijas skatiens pārslīdēja Daiveriem pāri — tāds skatiens runā skaidru valodu: pamanīts gan esi, bet lielāku ievērību negaidi, neesi pelnījis. Ne Daiveri, ne Rozmarija Hoita nekad vēl nebija atļāvušies kādu apveltīt ar šādu skatienu. Bet Mērija bija pazinusi Rozmariju un Dikam par lielu uzjautrinājumu pārdomājusi pienāca klāt. Aizkustinoši sirsnīgi viņa sasveicinājās ar Nikolu, tad drūmi, gandrīz nepaskatīdamās, pamāja Dikam, it kā baiļodamās aplipt ar nelabu sērgu. Diks pārspīlētā goddevībā paklanījās, kad viņa ar smaidu bija pievērsusies Rozmarijai.

— Man jau stāstīja, ka esat atbraukusi. Vai uz ilgāku laiku?

— Līdz rītam, — Rozmarija atbildēja.

Arī viņa bija manījusi, ka Mērija paiet Daiveriem garām, lai sasveicinātos ar viņu, un, palikdama uzticīga ciešākas draudzības jūtām, to pašu mirkli atsala pret Mēriju. Nē, diemžēl šis vakars viņai esot aizņemts.

Mērija pagriezās pret Nikolu, ar savu izturēšanos pauzdama simpātijas un reizē līdzjūtību.

— Kā klājas mazajiem? — viņa vēl apvaicājās.

Tieši tai brīdī atskrēja Lanjē un Topsija un lūdza Niko-lai atcelt kaut kādu guvernantes aizliegumu par peldēšanos jūrā.

— Nē, — Diks iejaucās. — Ja mademoiselle teica, tad tā arī jābūt.

Būdama principā pret autoritātes graušanu, arī Nikola neuzklausīja sūdzību, un Mērija — gluži kā Anitas Lusas varone, kura radusi operēt vienīgi ar faits accomplis *, — tādām acīm paskatījās uz Diku, it kā nupat viņš būtu izrīkojies kā visbaismīgākais despots. Diku kaitināja šie apnicīgie kumēdiņi, un viņš ar liekuļotām bažām vēl apvaicājās:

— Kā tad jūtas jūsu mazulīši... un viņu krustmāmiņas?

Mērija neatbildēja, bet, iekams devās prom, līdzjūtīgi

noglauda Lanjē ietiepīgo galviņu. Kad viņa bija aizgājusi, Diks teica:

— Ja tā padomā, cik laika esmu velti šķiedis, pūlēdamies no viņas kaut ko iztaisīt.

— Man pret viņu nekas nav iebilstams, — Nikola sacīja.

Asais tonis pārsteidza Rozmariju, jo viņas acīs Diks vienmēr bijis tāds cilvēks, kurš visu spēj piedot un saprast. Un pēkšņi viņa atminējās, ko bija dzirdējusi par Diku. Uz kuģa sarunā ar kādu Valsts departamenta darbinieku, amerikāni, kurš bija tiktāl eiropeizējies, ka vispār vairs neiederējās nevienā valstī, nekādā ziņā jau nu ne lielā valstī, ja nu vienīgi Balkānos, kur visi pavalstnieki bija tādi paši kā viņš, — un kā jau ikvienā sarunā arī šoreiz neiztika bez Bebi Vorenas vārda minēšanas, starp citu, vēl tika pie- [53] bilsts, ka Bebi jaunākā māsa savu dzīvi esot izpostījusi, apprecēdamās ar kaut kādu plenci ārstu. «Viņu nekur vairs nepieņem,» kāda dāma vēl bija piemetinājusi.

Dzirdētais Rozmariju satrauca. Viņa nespēja iedomāties Daiverus sabiedrībā, kur šāds fakts, ja tas vispār bija fakts, varētu kaut ko nozīmēt, un vārdos «Viņu nekur vairs nepieņem» saklausīja naidīgu publisku nosodījumu. Viņa iztēlojās, kā Diks kāpj augšā pa savrupmājas kāpnēm, pasniedz savu vizītkarti pārvaldniekam un saņem atbildi: «Mēs jūs vairs nepieņemam,» — tad aizsoļo līdz alejas viņam galam, lai vēlreiz to pašu dzirdētu no neskaitāmiem citiem neskaitāmu citu sūtņu, ministru un pilnvaroto pārvaldniekiem ...

Nikolai gribējās iet prom. Viņa nojauta, kā viss notiks: Diks it kā atraisījies atkal kļūs neatvairāms, un Rozmarija nekādi nespēs turēties pretī. Un patiesi —r jau nākamajā mirklī Dika balss izlīdzināja visus asumus, ko viņš bija paguvis pateikt.

— Man jau arī pret Mēriju nekas nav... lai viņa dzīvo za|as dienas. Tomēr ir grūti ar simpātijām izturēties pret cilvēkiem, kuriem tu pats neesi simpātisks.

Rozmarija tūlīt piebalsoja un klusiņām dūdoja līdzi:

— Ak, jūs esat tik jauks! Šķiet neiespējami, ka varētu

jums nepiedot, lai kādu pārestību jūs būtu nodarījis. — Tad, attapusi, ka ar savu jūsmošanu nemanot ir ielauzusies Nikolas tiesību teritorijā, viņa nodūra acis un raudzījās smiltīs vienā punktā kaut kur uz robežlīnijas starp Daive-riem. — Gribēju jums abiem pavaicāt, kādas ir jūsu domas par manām jaunākajām filmām... ja esat tās noskatījušies. i

Nikola neteica nekā, vienu filmu viņa bija redzējusi un īpaši par to netika domājusi.

— Mēģināšu atbildēt, lai jūs mani saprastu pareizi, — Diks iesāka. — Pieņemsim, Nikola jums stāsta par Lanjē saslimšanu. Kā jūs dzīvē uz to reaģētu? Kā jebkurš no mums reaģētu? Sāktu tēlot... ar mīmiku, balsi, vārdiem, sejai jāpauž bēdas, balsij izmisums, vārdiem līdzjūtība.

— Jā, kā gan citādi.

— Bet uz skatuves neiznāk. Uz skatuves paši lielākie aktieri slavu iemantojuši tikai ar prasmi kariķēt dabiskās cilvēka jūtas — bailes un mīlestību, un žēlumu.

— Saprotu. — Tomēr viņa īsti nesaprata.

Tā spriedelēdams, Diks aizslīdēja arvien tālāk no Niko-las, un, jo vairāk viņš runāja, jo vairāk dusmu aizdeva Nikolai.

— Pašas lielākās briesmas sākas tad, ja aktrise ar to samierinās. Vai iedomāsimies tā: jums atnes ziņu, ka jūsu vistuvākais cilvēks ir miris. Dzīvē, saņemot šādu vēsti, iestātos nervu sabrukums. Bet uz skatuves jūs pūlaties noturēt skatītājus sasprindzinājumā, — kā tādos brīžos reaģēt, viņi paši sapratīs. Kā aktrisi jūs vispirms saista lomas teksts; otrkārt, jāpanāk, lai publika domātu par jums, nevis par kaut kādu noslepkavotu šķībaci vai kas nu viņš kurā reizē būtu. Tāpēc jādara kaut kas tāds, ko skatītāji negaida. Ja publika jūsu varoni uzskata par stingra rakstura sievieti, tai brīdī jums jākļūst vājai, un otrādi — ja varone ir no vājajām, notiek pēkšņa pārvērtība, jūs esat stipra. Jums pilnīgi jāiziet no tēla ietvariem — saprotat?

— Ne gluži, — Rozmarija atzinās. — Kā jūs to domājat — jāiziet no tēla ietvariem?

— Jūs darāt to, ko publika no jums negaida, līdz atkal izdodas piesaistīt uzmanību sev un tikai sev. Un tālāk jūs atkal iejūtat ies un darāt to, ko prasa jūsu loma.

Nikola vairs nespēja klausīties un pielēca kājās, pat nemēģinādama slēpt savu īgnumu. Rozmarija jau labu brīdi bija nobažījusies, kā šī saruna izvērsīsies, un tagad draudzīgi uzrunāja Topsiju:

— Vai tu gribētu kļūt par aktrisi, kad paaugsies? Es domāju, no tevis iznāktu brīnišķīga aktrise.

Nikola nolūkojās ar ledainu skatienu un, acu nepamirkšķinādama, sava vectētiņa balsī kā skaldīt noskaldīja:

— Nekādi nav pieļaujams, ka citu bērnus vedina uz tādām domām. Vai tiešām jums neienāk prātā, ka mums pašiem varētu būt gluži citi nolūki par mūsu bērnu nākotni? — Viņa strauji pagriezās pret Diku. — Es braucu mājās. Atsūtīšu Mišelu tev un bērniem pretī.

— Gandrīz veselu gadu tu neesi sēdējusi pie stūres, — Diks atgādināja.

. — Nekas, neesmu aizmirsusi.

Pat nepaskatījusies uz Rozmariju, kuras seja tik klaji pauda «dabisko reakciju», Nikola piecēlās un aizgāja pārģērbties.

Kad kabīnē viņa vilka mugurā pidžamu, seja joprojām bija stinga, kā no porcelāna. Bet, nogriezusies uz priežu ieskautās šosejas, viņa tūlīt iekļuva gluži citā pasaulē — no zara zarā tur lēkāja vāvere, vējš piekļāva citcitai priežu galotnes, tālumā iedziedājās gailis, iztrūcinādams dziļo klusumu, saules stars nedroši spraucās cauri zaļajam aizsegam, un pludmales kņada bija palikusi kaut kur tālu aiz muguras. Nikola pamazām nomierinājās, kļuva priecīgi un viegli, domas tik skaidras kā dzidrs zvārgulis — tāda sajūta, ka beidzot viņa tik tiešām ir izdziedināta un ar pavisam citām zālēm. Viņas «es» atraisījās kā liels, košs rozes pumpurs, un aiz tumšajiem labirintiem, pa kuriem viņa taustīdamās gadiem ilgi bija maldījusies, parādījās izeja. Viņa centās nedomāt par pludmali, tā bija pretīga kā jebkura vieta izplatījumā, kur Diks visus šos gadus bijis saule un viņa — šīs saules apspīdēta planēta.

«Jā, es esmu gandrīz pilnvērtīgs cilvēks,» viņa nodomāja. «Un stāvu pati uz savām kājām, bez viņa atbalsta.» Bērnišķīgā nepacietībā drīzāk izbaudīt šo pilnvērtības sajūtu, tomēr it kā nojauzdama, ka tieši to no viņas gaida Diks, viņa, tikko pārradusies mājās, iekrita gultā un tad aizrakstīja Tomijam Barbanam uz Nicu īsu vēstuli ar nepārprotamu aicinājumu.

Bet tas bija dienā — pret vakaru nervu saspīlējums pamazām atslāba, drosme saplaka, un līdz ar krēslu atkal sāka lidināties nemanāmas bultiņas. Viņa baiļojās, jo nezināja, kas Dikam padomā; tāda sajūta, ka Dika izturēšanās pēdējā laikā izskaidrojama ar kādu noteiktu plānu, un šie plāni viņu biedēja — tie parasti bija realizējami un balstījās uz visu aptverošu loģiku, pret kuru Nikola jutās bezspēcīga. Jau pašā sākumā tā bija iegājies, ka viņš domāja par viņiem abiem un viņa prombūtnē katru Nikolas soli it kā automātiski vadīja viņa griba, tā ka pat šobrīd Nikola nespēja savus nodomus pretstatīt Dika nodomiem. Tomēr bija jādomā pašai; beidzot bija izlasīts numurs uz durvīm, kas ieved šausmu pilnajā murgu pasaulē, un viņa bija meklējusi glābiņu pāri slieksnim, aiz kura glābiņa nav; viņa saprata, ka pašreiz un arī priekšdienās vislielāko postu var nodarīt pašapmāns. Šī mācību stunda viņai bijusi gara, toties kārtīgi iegaumēta. Vai nu domā pats, vai tas, kam būs jādomā tavā vietā, atņems tev spēku, izkropļos tavu gaumi un ierašas, izdresēs un sterilizēs tevi.

Visi kopā mierīgi paēda vakariņas, ēdamistabā gaismu neiedeguši; Diks dzēra daudz alus un jokoja ar bērniem.

Pēc vakariņām viņš apsēdās pie klavierēm, nospēlēja pāris Šūberta dziesmu un nesen no Amerikas saņemtos jaunākos sezonas grāvējus, Nikola, skatīdamās notīs pāri viņa plecam, zemā, mazliet piesmakušā kontraltā dungoja līdzi:

Paldies tēvam,

Paldies mātei,

Paldies tiem abiem, ka gaidīja viens otru ...

— Ir nu gan dziesma! — Diks noteica, grasīdamies pāršķirt lapu.

— Nē, nospēlē līdz galam! — viņa iesaucās. — Vai tiešām visu mūžu man būs jātrūkstas, izdzirdot vārdu «tēvs»?

Paldies zirdziņam, jo vilka mājup,

Paldies reibulim, jo lieca lejup ...

Vēlāk viņi sēdēja ar bērniem uz lēzenā jumta un vēroja uguņošanu krastā virs abiem kazino, kas atradās katrs savā liedaga malā. Neierasti un skumji bija sēdēt blakus un justies kā svešiniekiem.

Otrā rītā atgriezusies no Kannām, kur bija aizbraukusi iepirkties, Nikola ieraudzīja Dika rakstītu zīmīti: viņš gribot padzīvot vienatnē, esot paņēmis divvietīgo mašīnu un uz pāris dienām aizbraucis uz Provansu. Zīmīte vēl nebija lāgā izlasīta, kad iešķindējās tālrunis — Tomijs Barbans zvanīja no Montekarlo, vēstuli esot saņēmis un taisoties ceļā uz Tarmu.

— Gaidīšu, — Nikola čukstēja klausulē, kas bija gluži silta no viņas elpas.

8

Nikola iegāja vannā, ieziedās un nopūderējās, uz pūkainā dvieļa sabirušais pūderis gurkstēja zem pēdām. Tad ilgi jo ilgi stāvēja pie spoguļa, aplūkodama sevi, prātodama, vai drīz nosēdīsies staltā, harmoniskā fasāde, vai drīz zudīs apveidu vijīgums; paies gadi seši, pagaidām vēl nekas .. . Katrā ziņā neesmu sliktāka par daudzām citām.

Viņa nebija pārspīlējusi. Vienīgā atšķirība starp tagadējo Nikolu un Nikolu pirms pieciem gadiem bija tā, ka šis vairs nebija jaunības skaistums. Tomēr viņa apskauda jaunos — te sava loma bija toreiz plaši izplatītajam jaunī-

bas kultam un bezgala daudzajām bērnišķajām kinozvaigznēm, kuras, ja vien var ticēt ekrānam, simbolizē visa laikmeta gudrību un sparu.

Nikola uzģērba garo tērpu, kas sniedzās līdz potītēm un ko viņa dienā nebija valkājusi jau daudzus gadus, un bijīgi nokristījās ar «Chanel № 16» pilieniem. Kad Tomijs ap vieniem piebrauca, viņa bija kā kopts, ziedos saplaucis dārzs.

Cik patīkami apzināties, ka tevi atkal kāds dievina, iztēloties kaut kādus noslēpumus! Bija zaudēti divi ne ar ko neaizstājami gadi — tas laiks, kad skaistas sievietes pašapziņa sasniegusi kalngalus, un tagad viņa centās zaudēto atgūt. Viņa sagaidīja Tomiju, it kā viņš būtu viens no daudzajiem viņas pielūdzējiem, un, vezdama pie galda zem dārza plašās nojumes, negāja vis blakus, bet pāris soļu viņam pa priekšu. Skaistas sievietes deviņpadsmit un divdesmit deviņu gadu vecumā ir vienlīdz droši pārliecinātas par sevi, gan jāpiebilst — pēc šiem desmit gadiem, kas šķir vienu no otras, sievietē jau spēcīgi skan dabas aicinājums, kas traucē viņu justies kā pasaules centrā. Izaicinošā pašapziņa padsmitos gados pielīdzināma jauniņa kadeta bravūrai, pēc gadiem desmit, kas pagājuši dzīves cīniņos, tā ir vairs tikai vīzdegunīga pārākuma apziņa.

Deviņpadsmit gadu vecas meitenes pašpārliecību uztur viņai pārlieku izrādītā uzmanība, bet divdesmit deviņu gadu vecumā sieviete paļāvību uz sevi saglabā daudz izsmalcinātākā veidā. Ja viņa kaut ko iekāro, tad aperitīvus izraugās ar apdomu un, kāroto ieguvusi, izbauda to kā delikatesi, apzinādamās savu varu. Par laimi, ne vienā, ne otrā gadījumā viņa, acīm redzot, pat nedomā par vēlākajiem gadiem, kad, sevī ieklausoties, dvēseles dzīles arvien biežāk saduļķos satraukums un bail būs apstāties, un tikpat bail būs iet uz priekšu. Taču deviņpadsmit un divdesmit deviņi ir kāpņu laukumiņš, kur var mierīgi nogaidīt, zinot, ka briesmas vēl nedraud.

Nikola neilgojās pēc nenoteikta platoniska romāna; viņai bija vajadzīgs mīļākais, bija vajadzīga pārmaiņa. Viņa saprata, domādama tāpat kā Diks, ka, no malas raugoties, liktos vulgāri ar cilvēku, pret kuru nav īstu jūtu, ielaisties avantūrā, kas var beigties slikti viņiem visiem. No otras puses, viņa vainoja Diku par to, ka šāda situācija izveidojusies, un tik tiešām domāja — šāds eksperiments varētu būt pat dziedinošs. Cauru vasaru viņa bija vērojusi, kā cilvēki ļaujas savām iegribām un netiek nosodīti, — tas viņu vēl paskubināja. Un, lai arī bija nolēmusi sev nekad nemelot, tomēr patīkami bija sev iestāstīt, ka viņa tikai taustīdamās meklē ceļu un jebkuru brīdi var izstāties no

spēlītes...

Nojumes vieglajā ēnā Tomijs iepleta rokas, gluži kā balts pīļtēviņš noplivina spārnus, un, piekļāvās Nikolu cieši klāt, ielūkojās viņai acīs.

— Nekustieties, — viņš teica, — tagad es uz jums skatīšos ilgi, ilgi.

Viņa mati bija sasmaržināti, no gaišajām drēbēm uzvēdīja viegls ziepju aromāts. Brīdi viņi vērās viens otrā, — Nikola, cieši sakniebusi lūpas, nopietna.

— Un jums patīk tas, ko redzat? — viņa klusu vaicāja.

— Parle français.[54]

— Labi, — viņa noteica un to pašu pārjautāja franciski:

— Jums patīk tas, ko redzat?

Viņš vēl ciešāk piekļāva viņu.

— Skatoties uz jums, man patīk viss. — Viņš vilcinājās.

— Biju iedomājies, ka jūsu sejā esmu iegaumējis ik vaibstu, bet, izrādās, kaut kas vēl palicis nemanīts. Kopš kura laika jums ir šis naivi blēdīgais skatiens?

Viņa atrāvās, tad sašutusi un aizkaitināta angliski iesaucās:

— Ak tāpēc jūs gribējāt pāriet uz franču valodu? — Balss noklusa, tiklīdz viņa ieraudzīja viesmīli nākam šurp ar heresa pudeli. — Lai ērtāk otru apvainot?

Viņa strauji apsēdās uz mazā, ar brokātu pārvilktā ķebļa.

— Nav pie rokas spoguļa, — atkal viņa iesāka franciski, nu jau kategoriskā tonī. — Ja mans skatiens tiešām ir pārvērties, tad tikai tāpēc, ka esmu izveseļojusies. Un varbūt reizē ar veselību esmu atguvusi savu īsto dabu. Mans vectētiņš bija blēdis, un šo blēdību es esmu mantojusi no viņa — tā, redzat. Vai jūsu praktisko prātu tas apmierina?

Tomijs lūkojās kā neizpratnē, ko viņa gribējusi ar to sacīt.

— Bet kur ir Diks... viņš nebrokastos kopā ar mums?

Saprazdama, ka jautājums uzdots tikai starp citu, Nikola

pēkšņi iesmējās, cenzdamās izbeigt šo nepatīkamo sarunu.

— Diks ir izbraucis, — viņa teica. — Rozmarija Hoita atkal parādījusies pie apvāršņa, un viņš vai nu devies viņai līdzi, vai izmisumā aizbēdzis un vienatnē sapņo par viņu.

— Jūs tomēr esat neizdibināma.

— Nē, nemaz, — viņa steigšus iebilda. — Nepavisam ... es esmu .. . manī mājo vairākas visparastākās sievietes, tikai katra no tām ir citāda.

Viesmīlis atnesa meloni un spaini ar ledu. Nikolai neizgāja no prāta šis «blēdīgais skatiens», un viņa nebilda ne vārda; šis cilvēks bija no tiem, kas nepacienās otru ar izlobītiem kodoliem, tas liks galdā veselus, nesašķeltus riekstus.

— Kāpēc gan jums neļāva palikt tādai, kāda esat? — Tomijs turpināja iesāktās pārdomas. — Neesmu sastapis otra cilvēka, kuram būtu tik dramatisks dzīves stāsts.

Viņa nezināja, ko atbildēt.

— Ak, šie spītnieču savaldītāji! — viņš nicīgi noteica.

— Jebkurā sabiedrībā ir ... — viņa iesāka, it kā Diks stāvētu viņai aiz muguras un teiktu priekšā, bet tad apklusa, Tomija balss noskaņas pievārēta.

— Savā mūžā ne mazums vīru esmu vedis pie saprašanas, lietojot spēku, bet diez vai ņemtos kaut vienu vienīgu sievieti vest pie prāta. Varbūt šāds humāns despotisms ir vēl ļaunāks. Kuram no tā tiek labums — jums, viņam vai kādam citam?

Nikolai sirds notrīsēja un sažņaudzās, iedomājot, ko Diks viņas labā darījis.

— Šķiet, ka man ...

— Jums ir pārāk daudz naudas, — Tomijs nenocietās un pateica. — Tur tas suns aprakts. Diks nespēj ar to samierināties.

Klusēdama viņa vēl pārdomāja, kamēr viesmīlis novāca meloņu mizas.

— Ko man, jūsuprāt, vajadzētu darīt?

Pirmoreiz pa šiem desmit gadiem viņa juta pār sevi sveša cilvēka varu, un šis svešais nebija viņas vīrs. Katrs Tomija teiktais vārds iegūla zemapziņā uz mūžiem.

Viņi dzēra vīnu, un pāri viņiem rāms vējiņš šūpoja priežu skujas, un tveicīgā dienas vidus saule nobārstīja rūtaino galdadrānu žilbinošiem teterraibumiem. Tomijs nostājās Nikolai aiz muguras, uzlika rokas viņai uz pleciem un tad slidināja tās pāri viņas delmiem, līdz satvēra un cieši sažņaudza viņas plaukstas. Viņu vaigi sakļāvās, lūpas sniedzās pretī, un viņai elpa aizrāvās aiz kaismes, varbūt aiz pēkšņa izbrīna par to, cik šī kaisme stipra.

— Vai pēcpusdienā guvernanti ar bērniem nevarētu aizsūtīt kaut kur prom?

— Mazajiem ir klavierstunda. Man diez kā negribētos šeit palikt.

— Noskūpsti mani vēlreiz.

Pēc brīža jau sēdēdama mašīnā, kas joņoja uz Nicu, Ni-kola prātoja: «Tātad naivi blēdīgs skatiens, vai nudien? Lai arī tā būtu, labāk saprātīga blēde nekā pustraka puri-tāne.»

Šāds apgalvojums it kā atbrīvoja no jebkura pārmetuma vai atbildības, un pēkšņi viņu pāršalca prieks, jo viņa pavisam citām acīm bija ieraudzījusi sevi. Pavērās jauni apvāršņi, pretī steidza daudzi vīrieši, un it nevienam no tiem nevajag paklausīt, pat mīlēt neviena nevajag. Viņa dziļi ievilka elpu, spēji atlieca plecus un pagriezās pret Tomiju.

— Vai tiešām mums katrā ziņā jābrauc līdz pat Monte-karlo viesnīcai?

Viņš nobremzēja tik strauji, ka riepas iesmilkstējās.

— Nē! — viņš iesaucās. — Velns lai parauj, nekad vēl neesmu bijis tik laimīgs kā šajā brīdī!

-

Nica jau bija aiz muguras, un viņi joņoja gar zilo piekrasti un pamazām jau brauca augšā uz Kornišu. Bet tad Tomijs spēji nogrieza lejup pret krastu, aizbrauca līdz pussalas galam un apstājās pie neliela piejūras hoteļa sānu vārtiem.

Uz brīdi Nikolai sametās baisi no tik pliekanas realitātes. Pie viesnīcas pults kāds amerikānis un šveicars ilgi un apnicīgi strīdējās par pašreizējo valūtas kursu. Nikola mierīga, bet sažņaugtu sirdi nogaidīja, kamēr Tomijs aizpilda reģistrācijas veidlapas — ieraksta savu īsto vārdu un viņas neīsto. Viņiem ierādīja gluži parastu Vidusjūras kūrorta viesnīcas istabu, kura bija gandrīz tukša, gandrīz tīra, ar tumšiem aizkariem, lai paglābtos no jūras žilbā spožuma. Pati primitīvākā pajumte pašiem primitīvākiem priekiem. Tomijs pasūtīja konjaku un, tiklīdz viesmīlis bija aizvēris durvis, apsēdās uz vienīgā krēsla — iededzis, skaists, kupli uzacu loki, rēta vaigā — iekarotājs meža gars, īsts aizsap-ņojies sātans.

Konjaks vēl nebija izdzerts, kad abi, pietrūkušies kājās, saplaka par vienu; nosēdinājis viņu uz gultas, viņš skūpstīja viņas asos ceļgalus. Īslaicīgā pretošanās atgādināja dzīvnieka konvulsijas, kad tam nocirsta galva; aizmirsts bija Diks, aizmirsts svešādais, blēdīgais skatiens un pats Tomijs, un arvien dziļāk viņa iegrima laika jūrā — minūtēs, mirkļos.

... Kad viņš .piecēlās, lai uzvilktu žalūzijas un paskatītos, kas tur lejā klaigā, viņš likās vairāk iededzis un spēcīgāks nekā Diks, saules gaismā varēja redzēt zem ādas kustamies muskuļu mezglus. Viņu tuvībā bija mirklis, kad arī viņš bija viņu aizmirsis . . . Gandrīz to pašu sekundi, kad viņa augums atrāvās no viņas auguma, Nikolu pēkšņi pārņēma nojausma, ka nekas nebūs tā, kā viņa bija iztēlojusies. Viņu sagrāba tās vārdos nepasakāmās bailes, kas uznāk pirms jebkura pārdzīvojuma, priecīga vai skumja, uznāk tikpat neatvairāmi kā pērkona ducināšana pirms negaisa.

Tomijs piesardzīgi noliecās pār margām un tad raportēja:

— Nekā neredzu, tikai lejā uz balkona tieši zem mums divas sievietes. Abas klanās amerikāņu šūpuļkrēslos un pārspriež laika prognozes.

— Un tādu troksni saceļ?

— Nē, troksnis nāk kaut kur no pašas lejas. Ieklausies!

Kokvilna dienvidu saulē balo,

Hoteļos, veikalos tukšība palo ...

Tālāk prom ...

— Tie ir amerikāņi.

Nikola, gulēdama gultā, iepleta rokas sānis un stingi raudzījās griestos; viņa bija sasvīdusi, zem pūdera miklais augums izskatījās kā pārvilcies ar pienainu plēvīti. Nikolai patika šī kailā istaba, kur viena vienīga muša sīkdama riņķo gar griestiem. Tomijs piebīdīja krēslu pie gultas, pagrūda nost drēbes un apsēdās; viņai patika, ka viņiem tik maz apģērba: pašas vieglais tērps un sandaletes uz grīdas vienā murskulī ar Tomija buraudekla biksēm.

Noskatījis viņas iegareno, balto rumpi, kurš krasi atšķīrās no brūnajām ekstremitātēm un galvas, viņš, pa pusei jokodams, pa pusei nopietni sacīja:

— Tu esi kā tikko piedzimis bērns.

— Ar naivi blēdīgām acīm.

— Tās mēs izlabosim.

— Acis ir ļoti grūti labot... it īpaši, ja dienas gaismu tās ieraudzījušas Čikāgā.

— Nekas, man zināmi senie Langedokas tautas līdzekļi.

— Noskūpsti mani, Tomij, uz lūpām.

— Tas ir tik amerikāniski, — viņš teica, tomēr noskūpstīja. — Kad pēdējoreiz biju Amerikā, es tur sastapu meičas, kas gatavas skūpstoties tevi saplosīt, piezīžas kā dēles un neliekas mierā, kamēr nav tevi sakodušas līdz asinīm ... nu, bet tālāk vairs ne soli.

Nikola atbalstījās uz elkoņa.

— Man šī istaba patīk, — viņa teica.

Viņš pārlaida tai aci.

— Izskatās diezgan trūcīgi. Mīļā, cik brīnišķīgi, ka tu negribēji gaidīt līdz Montekarlo!

— Kāpēc trūcīgi? Šī ir pasakaina istaba, Tomij ... un neapklāti galdi gluži kā Sezannam un Pikaso.

— Nezinu gan. — Viņš pat necentās viņu izprast. — Jau atkal tas troksnis. Pie velna, vai tiešām kāds būs noslepkavots?

Piegājis pie loga, viņš vēlreiz raportēja:

— Šķiet, tur divi amerikāņu matroži plūcas un pārējie, nostājušies bariņā, tos vēl uzkurina. Varbūt tie ir no jūsu kreisera, kas noenkurojies reidā. — Savīstījis dvieli ap gurniem, viņš izgāja uz balkona. — Turpat stāv viņu drau-gajas. Tagad tā esot pasākuši — šīs sievietes sekojot kuģiem no ostas ostā. Bet kādas sievietes! Viņi ar savu algu gan varētu sev atļauties ko labāku. Atceros, Korņilova armijā — kas tās bija par sievietēm, vismaz balerīnas!

Skaidri redzams, ka vārds «sieviete» viņam neko neizsaka, pārāk daudz sieviešu viņš savā mūžā bija pazinis; un Nikolai tas bija tieši pa prātam: tātad viņa spēs Tomiju noturēt tik ilgi, kamēr viņš atradīs viņā kaut ko vairāk, nevis tikai parastu sievišķīgu pievilcību.

— Gāz pa īsto vietu, tā, lai jūt!

— Sadod!

— Klausi, ko es tev saku, — zvel ar labo!

— Un ko tu, Dālšmit, gaidi!

— Gāz!

— Zvetē!

Tomijs novērsās.

— Diez vai būtu vērts ilgāk šeit uzkavēties, kā tu domā?

Viņa domāja tāpat. Pirms apģērbšanās abi vēlreiz ieslīga

viens otra skavās, un atkal krietnu brīdi šī noplukusī viesnīca bija ne sliktāka par jebkuru pili...

Beidzot Tomijs sāka ģērbties un, paskatījies pa logu, iesaucās:

— Dievs augstais, tās abas mūmijas šūpuļkrēslos nav pat izkustējušās! Sēž un runājas, viņu dēļ kaut visa pasaule aiziet bojā. Viņas šeit ieradušās, lai par lētu naudu atpūstos pie jūras, un viņu atpūtu nespēs sagandēt pat amerikāņu kara flote pilnā sastāvā līdz ar visām Eiropas mauķelēm.

Maigi apvijis rokas Nikolai apkārt, viņš ar zobiem sakārtoja viņai noslīdējušo plecu lencīti. Tad aiz loga tā nori-bināja, ka ausis krita ciet, — kreiseris aicināja matrožus uz klāja.

Un to pašu brīdi lejā sākās neiedomājama jezga, — neviens taču vēl nezināja, kurp dodas kuģis, kādos krastos tas piestās. Viesmīļi savaldīgās balsīs nosauca rēķinus un pieprasīja samaksu; skanēja lāsti un sašutuma pilni izsaucieni; rēķini tika uzskrīpāti pārāk lieli, dzeramnauda noskaitīta pārāk skopi; tos, kuri vairs neturējās paši uz savām kājām, vilkšus ievilka laivās; un krasta policijas ierēdņu strupās, aprautās komandas pārkliedza visus. Klaigas un asaras, lūgšanās un solījumi, kad pirmais kuģis sāka slīdēt prom no krasta, un sievietes, sadrūzmējušās pie pašas ūdensmalas, to pavadīja ar vaimanām un rokas mājieniem.

Tad piepeši kāda meiča izdrāzās uz apakšējā balkona, vicinādama salveti, un, iekams Tomijs paguva apskatīties, vai pat šāds iebrukums nav spējis iztrūcināt abas anglie-tes, — kāds sāka dauzīt pie viņu pašu durvīm. Satrauktas sieviešu balsis lūgšus lūdzās, lai atver; ārpusē stāvēja divas izpūrušas, mirlīgas meitenes spilgtās, ērmotās kleitās; tās nelikās atstātas, drīzāk gan neiekārotas. Viena meitene raustījās elsās.

— Palaiž mūs pavicināt no jūsējā balkona! — lūdzās otra ar stipri samanāmu amerikāņu akcentu. — Lūdzu, palaiž! Pavicināsim mūsu puikām uz šķiršanos. Lūdzu, palaiž gan mūs! Citas istabas visas ir ciet.

— Esiet tik laipnas! — Tomijs pamāja.

Meitenes izmetās uz balkona, un to pašu brīdi viņu spiedzīgās balsis pārkliedza visas pārējās:

— Cārlij! Čārlij, paskaties uz augšu!

— Sūti uz Nicu telegrammu pēc pieprasījuma!

— Čārlij! Viņš mani neredz!

Viena no meičām pēkšņi parāva uz augšu svārkus, novilka rozā bikšeles un, saplēsusi tās vīlē, izmisīgi sāka vicināt šo improvizēto karogu, brēkdama: «Ben! Ben!» Kad Toinijs un Nikola gāja ārā no istabas, bikses vēl turpat plandījās pret zilo debesi — maigi sārtena skranda, kā no dzīvas miesas atplēsts gabaliņš —, bet kreisera pakaļgalā kā sāncensis triumfēdams mastā uzvilkās zvaigznēm nobārstītais Savienoto Valstu karogs.

Pusdienas viņi ēda Montekarlo, jaunajā kazino jūras krastā . . . vēlu vakarā, apstājušies Boljē, abi peldējās baltās mēness gaismas piltuvē, kuru virs fosforescējošā ūdens kausa bija izgrebis bālgano klinšu pusgredzens iepretī Mo-nako un dūmakā tītajai Mentonai. Nikolai patika, ka Tomi js viņu atvedis uz šo kluso nostūri austrumu pusē, patika bangu un vēja rotaļa, viss šeit bija neparasts un jauns, ari viņi paši viens otram.

Viņa jutās kā viduslaiku Damaskā nozagta gūstekne, ko laupītāji piesējuši šķērsām pāri segliem — un tagad paši joņo prom uz Mongolijas klajumiem. Viss, ko Diks viņai iemācījis, īsā laikā bija aizmirsies, un viņa gandrīz jau atgriezās pirmatnējā stāvoklī, kļūdama par prototipu padevīgajai sievietei, kuras dēļ sensenos laikos tika krustoti zobeni. Mīlestības un mēnesnīcas nogurdināta, viņa spēja vienīgi apjūsmot sava mīļākā neapvaldāmību.

Abi pamodās reizē. Mēness vairs nespīdēja, bija kļuvis vēss. Viņa uzrausās kājās un jautāja, cik pulkstenis. To-mijs atbildēja — esot tā ap trim.

— Man laiks braukt mājās.

— Biju domājis, ka nakšņosim Montekarlo.

— Nē. Mājā ir guvernante un bērni. Jāpagūst pirms ausmas.

— Kā vēlies.

Viņi vēlreiz izpeldējās, un, redzēdams, ka Nikola, iznākusi no ūdens, drebinās, Tomijs kārtīgi viņu saberzēja ar dvieli. Kad atkal abi sēdās mašīnā, — mati vēl slapji, āda pēc vēsās peldes sasārtusi, — negribējās braukt projām. Svīda jau gaismiņa, un, kad Tomijs viņu skūpstīja, viņa skaidri zināja: tai brīdī viņam nekas cits neeksistē, vienīgi viņas bālie vaigi un mirdzošie zobi, un saltā piere, un viņas pirksti, kas liegi slīdēja pār viņa seju. Nikola gaidīja kaut kādas pārrunas vai paskaidrojumus, jo Diks tā bija paradis, un šoreiz gaidīja velti. Viņa bija samiegojusies un priecīga, sapratusi, ka nekādu sarunu nebūs, un ērti atzvila sēdeklī, un nosnaudās līdz tam mirklim, kad motora rūkoņa vēstīja, ka viņi jau nogriezušies un brauc kalnup augšā uz villu «Diāna». Pie vārtiem atvadoties, viņa noskūpstīja Tomiju gandrīz automātiski. Un pavisam citādi čirkstēja grants zem viņas pēdām uz celiņa, kā tāla pagātne pēkšņi likās naksnīgie trokšņi dārzā, tomēr viņa bija laimīga, ka ir atkal mājās. Sī diena bija aizskrējusi straujā stakato, un viņai tas bija neierasts, kaut arī patīkams sasprindzinājums.

9

Nākamajā dienā tieši pulksten četros taksometrs apturēja pie villas vārtiem un izkāpa Diks. Nikola no terases steidza viņam pretī, visiem spēkiem pūlēdamās savaldīties.

— Kur tad mašīna? — viņa jautāja.

— Pametu Arlā. Apnika sēdēt pie stūres.

— Pēc atstātās zīmītes spriežot, tu brauci uz vairākām dienām.

— Iekļuvu lietus un mistrāla zonā.

— Esi apmierināts ar braucienu?

— Tikpat apmierināts kā kurš katrs, kas cenšas no kaut kā aizbēgt. Aizvedu Rozmariju līdz Avinjonai un iesēdināju vilcienā. — Abi bija nonākuši pie terases, kur Diks atstāja ceļasomu. — Zīmītē par to neminēju, citādi tu diez ko vēl iedomātos.

— Ļoti saprātīgi no tavas puses. — Nikola atkal juta stingru pamatu zem kājām.

— Gribējās zināt, vai no viņas vēl kaut kas sagaidāms ... tāpēc vajadzēja pavadīt kādu dienu ar viņu vienatnē.

— Un kā tad bija ... sagaidīji?

— Rozmarija vēl joprojām ir kā mazs bērns, — viņš atbildēja. — Un droši vien tas ir tas labākais. Ko tu darīji?

Viņa juta, ka vaigi noraustās gluži kā trusim.

— Vakar vakarā izbraucu padejot... ar Tomiju Bar-banu. Mēs aizbraucām ...

Diks viebdamies viņu pārtrauca:

— Lūdzu, nestāsti. Tu vari darīt, kā tev pašai tīk, vienīgi es nevēlos par to zināt.

— Nav jau arī nekā, ko zināt.

— Lai nu paliek. — Un tad, it kā visu nedēļu būtu bijis prom, viņš ievaicājās: — Kā klājas bērniem, vai veseli?

Priekšnamā zvanīja telefons.

— Ja jautā pēc manis, saki, ka neesmu mājās, — Diks teica, strauji pagriezies uz durvīm. — Šis tas kabinetā vēl jāpadara.

Nikola pagaidīja, līdz viņš nogriezās pa celiņu, tad iegāja priekšnamā un nocēla klausuli.

— Nikol, comment vas-tu? 1

— Diks ir pārradies.

Viņš smagi nopūtās.

— Satiksimies šeit, Kannās, — viņš ierosināja. — Man ar tevi jārunā.

— Nevaru.

— Saki vēlreiz, ka tu mani mīli. — Ne vārda nebilzdama, viņa pamāja tālruņa klausulei. Tomijs atkārtoja: — Saki vēlreiz, ka mani mīli.

— Jā, jā, — viņa apliecināja. — Bet šobrīd nekādi nav iespējams.

— Kāpēc nav iespējams? — Viņš kļuva neiecietīgs. — Diks saprot, ka starp jums viss beidzies ... Tas taču skaidrs, viņš pats ir atkāpies. Ko vēl viņš no tevis var prasīt?

— Nezinu. Kamēr neesmu ... — Viņa gandrīz pateica: «Kamēr neesmu aprunājusies ar Diku,» — bet aprāvās pusvārdā un nobeidza ar solījumu: — Rīt es tev uzrakstīšu vai piezvanīšu.

Viņa staigāja apkārt mājai ar sevi apmierināta, gandrīz lepna par to, ko izdarījusi. Nedarbi bija pastrādāti, un šī apziņa vien bija gandarījums, tas bija daudz labāk nekā pa slēgtu aploku dzīties pakaļ medījumam. Viņa domāja par vakardienu, atcerējās katru sīkumu, un šie sīkumi uzjundīja atmiņā citus sīkumus no tiem laikiem, kad jūtas pret Diku bija tik tikko modušās un tīras. Taču nu jau viņa atcerējās to visu gandrīz ar nicinājumu, un viņai sāka likties, ka no paša sākuma tā ir bijusi tikai tāda sentimentāla jusmošana. Nodevīgajā sievietes atmiņā ātri bija izdzēsti tie laimīgie mēneši, kad Nikola un Diks vēl nebija precējušies un slepeni piederēja viens otram gan vienā, gan otrā pasaules malā. Bet vēl vakarnakt viņa bija melojusi Tomi-

— Ka tev klājas? (Fianču vai.)

jara, zvērēdama, ka nekad nav izjutusi tik pilnīgu, tik neizsakāmu, tik bezgalīgu ...

... tad acumirklīgi sirdsapziņas pārmetumi par šo nodevību, kura tik pārlieku pakalpīgi bija pārvilkusi svītru desmit nodzīvotajiem gadiem, lika viņai nogriezties pa celiņu, kas aizved līdz Dika pajumtei.

Viņš sēdēja aiz piebūves spārna šēzlongā zem klinšu nokares un nedzirdēja viņu nākam. Brīdi Nikola apstājās un iztālēm vēroja viņu. Viņš bija iegrimis pats savās domās, pats savā pasaulē, kur neviens cits nespēja ielūkoties, un pēc tikko manāmām pārvērtībām viņa sejā, pēc tā, kā viņš sarauca uzacis, iepleta vai piemiedza acis, saknieba vai izstiepa lūpas, pēc tramīgajām roku kustībām Nikola noskārta, ka domās viņš soli ap solim vēlreiz izstaigā noieto dzīves ceļu — savējo, nevis abu kopīgo. Kā draudēdams viņš noliecās uz priekšu, sažņaudzis dūres, tad atkal seja savaikstījās mokās un izmisumā, kuru pēdas vēl ilgi neizdzisa stingajā skatienā. Laikam gan pirmo reizi pa šiem gadiem Nikolai sametās viņa žēl, — tiem, kas bijuši psihiski slimi, grūti iežēloties par veselu cilvēku, un, kaut arī vārdos Nikola bieži apgalvoja, ka Diks ar pūlēm viņu aizvedis atpakaļ tai pasaulē, kura bija no viņas aizslīdējusi prom, viņa tomēr bija paradusi domāt, ka Dika enerģija ir neizsīkstoša un viņš nezina, kas ir nogurums. Kas Dikam bija viņas dēļ jāpacieš, viņa aizmirsa to pašu brīdi, kad bija aizmirsusi savas ciešanas. Pār Nikolu viņam vairs nebija nekādas varas — vai viņš pats to zināja? Vai to viņš bija gribējis? Par to Nikola nedomāja, tikai nožēloja Diku, kā bija nožēlojusi Eibu Nortu un viņa necienīgo likteni, kā mēdz žēlot bezpalīdzīgus sirmgalvjus un mazus bērnus.

Viņa piegāja viņam klāt, apvija rokas ap pleciem, noliecās un teica:

— Neesi tik bēdīgs.

Viņš tā salti paskatījās.

— Neskaries man klāt!

Apmulsusi viņa pāris soļu atkāpās.

— Piedod, — viņš izklaidīgi noteica. — Es nupat domāju par tevi... par to, ko es par tevi domāju ...

— Varbūt šīs pārdomas noderēs tavai grāmatai?

— Esmu iecerējis... «Bez jau minētajām psihozēm un neirozēm ...»

— Es nenācu šurp, lai ķildotos.

— Kāpēc tad tu nāci šurp, Nikol? Tevis labad es nekā vairs nespēju darīt. Šimbrīžam mēģinu glābt pats sevi.

— Baidies no manis inficēties?

— Mana profesija piespiež dažkārt uzturēties šaubīgā sabiedrībā.

Viņa sāka raudāt aiz dusmām un apvainojuma.

— Tu esi gļēvulis! Pats savu dzīvi esi sagandējis un tagad gribi visu vainu uzvelt man!

Viņš neatbildēja, un viņa sajuta senis iepazīto hipnotizējošo spēku, kāds piemita Dika intelektam un reizēm iedarbojās nevilšus, lai arī vienmēr tā pamatā bija patiesība, kuru apgāzt vai pat apšaubīt nebija viņas spēkos. Un viņa uzsāka cīņu, raidīdama pret viņu savu nelielo, toties brīnišķo acu skatienu un augstākās kastas nepārspējamo uzpūtību, savu tuvību ar citu vīrieti un visas pārestības, kas viņai pa šiem gadiem nodarītas; viņa cīnījās, raidīdama viņam pretī savu naudu un ticību, ka viņu atbalstīs māsa, jo tā no paša sākuma Diku nebija ieredzējusi, un apziņu, cik daudz ienaidnieku viņš iemantojis ar savu skarbumu un nodevīgo zākāšanos par savu kādreizējo viesmīlību; Nikola pretstatīja savu skaistumu un veselību viņa fiziskajam panīkumam, savu bezprincipialitāti pretī viņa ētiskajiem principiem; šai divcīņā par ieroci pat noderēja viņas pašas vājības, un Nikola cīnījās drosmīgi, laizdama darbā tukšas zāļu kārbas, fajansa traukus un pudelītes — nekam vairs nederīgās tagad izpirkto grēku, apkaunojumu un maldu glabātājas. Pēc pāris mirkļiem viņa arī panāca uzvaru un guva savās acīs attaisnojumu, iztikdama bez meliem un aplinkiem, pārrāva saites uz visiem laikiem. Tad viņa pagriezās un nedrošu soli, vēl raustīdamās elsās, devās atpakaļ uz māju, kas beidzot bija kļuvusi par viņas mājām.

Diks nogaidīja, kamēr viņa aiziet. Tad noliecās, atspiedis pieri pret margām. Slimā bija izveseļojusies. Ārsts Dai-vers tika palaists brīvībā.

10

Divos naktī Nikolu pamodināja telefona zvans, un viņa dzirdēja, kā Diks atbild no blakus istabas dīvāna, ko viņi bija iesaukuši par «moku solu».

— Oui, oui... mais ā qui est-ce-que je parle? ...

Oui...{ — Aiz pārsteiguma miegs vienā mirklī bija pārgājis. — Varbūt es varētu parunāt ar kādu no šīm dāmām, policista kungs? Lieciet vērā, viņas abas ir loti augstu stāvošas personas ar plašu pazīšanos, tā ka var rasties pavisam nopietni politiski sarežģījumi... Tik tiešām — tā tas ir. Ka tikai jums pašam vēlāk nav jānožēlo.

Viņš piecēlās un, kamēr vēl apsvēra situāciju, jau skaidri zināja, ka uzņemsies un palīdzēs šo pārpratumu novērst, — kādreizējās spējas ikvienu apburt, savaldzināt, par postu sev un citiem, atkal viņā pamodās, iekliegdamās: «Liec mani lietā!» Un tūlīt viņš steidza nokārtot šo pārpratumu, par kuru viņam nebija ne silts, ne auksts, steidza palīgā, lai tikai visi viņu dievinātu, jo tas bija sensens pieradums, radies varbūt jau brīdī, kopš pats sevi apzinājās par sairstoša klana pēdējo mohikāni. Līdzīgos apstākļos toreiz Domlera klīnikā Cugas ezera krastā, apzinādamies savu spēku, viņš bija izvēlējies — izvēlējies Ofēliju, izvēlējies šo saldo indi un iedzēris to. Cenzdamies pār visām lietām būt drosmīgs un krietns, vēl daudz vairāk viņš vēlējās, lai tiktu mīlēts. Un tā arī bija. «Un būs vienmēr,» viņš nodomāja, kad atzvanīdams kūtri nošķinda vecmodīgais aparāts.

Pagāja labs brīdis, iekams Nikola iesaucās:

— Kas noticis? Kas tur zvanīja?

Nolicis klausuli, Diks bija tūlīt sācis ģērbties.

— Antiba iecirkņa priekšnieks... aizturēta Mērija Norta un šī Siblija-Bīrsa. Kaut ko ievārījušas pa abām, joki nav, tieši ko, man nepateica, tikai vairākiem lāgiem atkārtoja: «Pas de morts — pas d'automobiles.» 2 Vēl lika saprast, ka tas jau esot tikai tā starp citu.

— Bet kāda velna pēc jāzvana /ev? Nekā nesaprotu.

— Pieprasa, lai glābj viņu reputāciju un viņas atbrīvo pret drošības naudu, to varot uzņemties tikai kāds, kam Piejūras Alpos piederot īpašums.

— Ir nu gan nekaunība.

— Nekas, es braukšu. Drošs paliek drošs, pa ceļam paķeršu līdzi Gosu ...

Kad Diks bija aizgājis, Nikola vēl ilgi gulēja nomodā, prātodama, ko gan šīs abas dāmas būtu varējušas nodarīt, līdz beigu beigās iesnaudās. Kad tūlīt pēc trim Diks [55] pārradās, viņa pēkšņi uzslējās sēdus un iesaucas, it kā uzrunādama nupat sapnī redzētu cilvēku:

— Nu?

— Ar prātu tas nav aptverams ... — Diks apsēdās gultas kājgalī un stāstīja visu pēc kārtas: kā viņš Gosu uzbuk-ņījis tikpat kā no nāves miega, licis izgrābt tukšu kasi — un tad abi drāzuši prom uz iecirkni.

«Tās anglietes dēļ es ne pirksta nekustināšu,» Goss visu ceļu purpinājis.

Mērija Norta un lēdija Kerolaina, pārģērbušās franču matrožu drēbēs, bija atlaidušās garšļaukus uz sola pie šauro, sasmakušo kameru durvīm.

Lēdijas seja pauda Albionas meitas cieņas aizskārumu, un viņa cerēja, ka Vidusjūrā kreisējošā britu flote pilnā apbruņojumā steigs viņu glābt. Mērija Mingeti, novesta līdz izmisumam, kā ieraudzīja Diku, tā metās viņam pie krūtīm vai, precīzāk, pie vēdera, it kā tur būtu pats drošākais patvērums šādā brīdī, un lūgšus lūdzās, lai viņš kaut kādi palīdz. Tikmēr iecirkņa priekšnieks ņēmās klāstīt lietas apstākļus Gosam, kurš, iedzīts sprukās, pa ausu galam klausījās, jo iecirkņa priekšniekam piemita nenoliedzams stāstītāja talants, bet Goss negribēja ierādīt, ka viņu, vecu, rūdītu vilku, kāds varētu ar tādiem sīkumiem pārsteigt.

— Tas bija tikai tāds amizants joks. — Lēdija Kerolaina nicīgi noviebās. — Mēs abas notēlojām krastā palaistus matrožus, uzķērām uz āķa divas zostiņas, aizvedām uz mēbelētām istabām, tur tās pārbijās un uzrīkoja pretīgu skandālu.

Diks klausījās, acu nepacēlis no akmens grīdas, un cienīgi māja ar galvu kā priesteris biktskrēslā, viņš tik tikko valdīja smieklus līdz ar vēlēšanos abām reižu piecdesmit uzlaist ar pletni un vēl pāris nedēļu iesēdināt pie maizes un ūdens. Bet viņš apmulsa, ieraudzījis lēdijas Kerolainas sejā nesatricināmu pārliecību, ka nekas sevišķs jau neesot noticis un, ja arī esot noticis, tad tur vainojama Provansas skuķu bailība un policijas aprobežotība. Diks jau sen bija secinājis, ka zināma angļu kategorija ir dzirdināta ar tik koncentrētu antisociālu esenci, ka salīdzinājumā ar to visas preteklības Ņujorkā šķiet kā gremošanas traucējumi, kas radušies bērnam no pārmērīgas saldējuma ēšanas.

— Man jātiek no šejienes laukā, kamēr Huseins vēl nekā nezina, — Mērija lūdzās. — Dik, dieva dēļ, dariet kaut ko, jūs vienmēr visu protat izkārtot... Sakiet viņiem, ka mes steigšus brauksim majas, sakiet, ka mēs maksāsim jebkuru summu.

— Es neko nemaksāšu! — lēdija Kerolaina augstprātīgi paziņoja. — Ne šiliņa. Par to gan es parūpēšos, lai jo drīzāk par šo starpgadījumu uzzinātu konsulātā Kannās.

— Nē, nē! — iesaucās Mērija. — Lai notiek kas notikdams, drīzāk jātiek no šejienes ārā!

— Mēģināšu kaut ko darīt, — Diks teica un tūlīt piebilda: — Bet no naudiņas jums tikpat būs jāšķiras. — Paskatījies uz abām, it kā tur patiesi stāvētu divas naivules, kurām nepelnīti nodarīts pāri, lai arī pats tam neticēja, viņš nogrozīja galvu.

— Kā tādas trakulības var ienākt prātā!

Lēdija Kerolaina apmierināta pasmaidīja.

— Cik man zināms, jūs taču ārstējat prātā jukušos. Tātad varat mums palīdzēt... Par Gosu nerunāsim, tas ir pat viņa pienākums!

Diks pagājās ar Gosu sāņus pārrunāt, ko iecirkņa priekšnieks viņam vēl teicis. Lieta, kā izrādījās, bija sarežģītāka, nekā sākumā licies. Viena no iejauktajām meitenēm nāca no cienījamas ģimenes. Vecāki bija sašutuši vai katrā ziņā tēloja sašutumu; ar tiem būs kaut kā jāvienojas. Otra meitene bija gluži parasts ostas skuķis, ar to būtu daudz vienkāršāk norēķināties.

Ja nonāktu līdz tiesai, pēc franču likumiem Mērijai Min geti un lēdijai Kerolainai draud ieslodzījums vai, labākajā gadījumā, izraidīšana aiz valsts robežām. Stāvokli vēl sarežģīja tas apstāklis, ka pilsētnieki citām acīm skatījās uz iebraucējiem ārzemniekiem, dažs labs, iedzīvojies uz viņu rēķina, šo to piecieta, cits kurnēja, it kā iebraucēji būtu vainojami dārdzības pieaugumā. Goss visus šos apsvērumus izklāstīja Dikam. Diks noklausījies nekavējoties ievadīja diplomātiskas sarunas ar iecirkņa priekšnieku.

— Jums droši vien zināms, ka franču valdība ir ieinteresēta, lai nemazinātos tūristu pieplūdums no Amerikas: to liecina šovasar īpaši izdotais rīkojums par amerikāņu aizturēšanu tikai ārkārtējos, ļoti nopietnos pārkāpumos.

— Šis gadījums ir pietiekami nopietns.

— Piedodiet.. . vai esat ieskatījies dāmu dokumentos?

— Dāmām nebija nekādu dokumentu. Nebija nekā ... divsimt franku un pāris gredzenu. Nav pat kurpju saišu, lai varētu pakārties!

Nomierinājies, ka vismaz nekādi dokumenti nefigurē, Diks turpināja:

— Itāliešu grāfiene ir paturējusi Amerikas pavalstniecību. Viņa ir mazmeita ... — Diks iesāka augstprātīgi un meloja, acīs skatīdamies, — ... Džonam D. Rokfelleram Melonam. Jādomā, šo vārdu jūs nedzirdat pirmoreiz?

— Jā, dievs pasarg, jā, jā! Par ko jūs mani turat?

— Turklāt viņa ir lorda Henrija Forda brāļameita un tātad tieši saistīta ar Rēno un Sitroena firmām... — Dikam pašam jau likās — tā kā pietiktu, bet, redzēdams, kā viņa pašapzinība ietekmē kārtības sargātāju, viņš nenocietās un vēl piebilda: — Arestēt viņu nozīmē to pašu kā aizturēt Anglijas karaļnama piederīgo. Tā var aiziet... pat līdz karam. .

— Bet kā ir ar to otru — anglieti?

— Tūlīt paskaidrošu. Viņa ir saderināta ar Velsas prinča brāli — Bakingemas hercogu.

— Ir nu gan brīnišķīga līgava hercogam!

— Tātad esam ar mieru maksāt... — Diks veikli aprēķināja, —* ...tūkstoš franku katram skuķim... un piedevām vēl tūkstoti šīs «cienījamās» ģimenes galvam. Bez tam vēl divus tūkstošus — tos sadaliet pats pēc saviem ieskatiem ... — Diks zīmīgi noraustīja plecus, — ... policistiem, kuri abas arestēja, mēbelēto istabu turētājam un tā tālāk. Tātad es jums dodu piecus tūkstošus un palūgšu tos nekavējoties sadalīt, kā nupat vienojāmies. Tad abas dāmas var tikt atbrīvotas pret galvojumu, un rīt, tiklīdz būs noteikts soda naudas apjoms, pieņemsim, par naktsmiera traucēšanu, mēs to nogādāsim miertiesā ... ar kurjeru.

Pēc ierēdņa sejas izteiksmes Dikam jau bija skaidrs, ka visi izies sveikā. Šis vīrs, brīdi vilcinājies, tomēr atzinās:

— Tā kā dāmām nebija dokumentu, reģistrējis neko neesmu. Dodiet naudu ... paskatīsim, kas šeit būtu līdzams.

Pēc stundas Diks un msjē Goss abas izsēdināja pie hoteļa «Majestic», kur lēdijas Kerolainas šoferis snauda, atlaidies lando sēdeklī.

— Neaizmirstiet, ka jūs paliekat msjē Gosam parādā katra pa simt dolāru, — Diks atgādināja.

— Jā, jā, protams! — Mērija atsaucās. — Rīt atsūtīšu čeku par šo summu un vēl ar uzvijām.

— Nenāk ne prātā! — visiem par izbrīnu, pavēstīja lēdija Kerolaina, jau atjēgusies, svētās dusmās kaisdama.

— Tā bija īsta nekrietnība. Nekādā ziņā neesmu jūs pilnvarojusi atvēlēt simt dolāru šādiem cilvēkiem.

Goss, sīkais vīrelis, nostājies pie mašīnas durtiņām, acis vien blisināja.

— Jūs atsakāties maksāt?

— Esiet bez raizēm, gan samaksās, — Diks teica.

Tad, pēkšņi atcerējies senos aizvainojumus, ko viņam nācies paciest jaunībā, kad viņš Londonas restorānos mazgāja traukus, Goss apņēmīgi piegāja lēdijai Kerolainai klāt.

Viņš apveltīja viņu ar ne visai glaimojošiem epitetiem, un, kad viņa ar saltu smīnu uzgrieza muguru, viņš panācās soli tuvāk un žigli iespēra ar īso kā jēli pa visapburošāko mērķi pasaulē. Lēdija Kerolaina apjukumā pasita rokas sānis kā aizšauta putna spārnus, un matrožu drēbēs ietērptais augums sagrīļojās un izstiepās šķērsu pāri trotuāram.

Diks pārtrauca viņas smilkstēšanu, uzkliegdams: — Mēri j, savaldiet viņu, citādi pēc minūtēm desmit abas tupēsiet aiz restēm!

Atpakaļceļā vecais Goss nebilda ne vārda; kad viņi bija jau garām Žuanlepēnas kazino, kur cauru nakti gaudoja un rīstījās džezs, tikai tad viņš atguvās un teica:

— Nekad vēl neesmu sastapis tādas sievietes kā šīs abas. Esmu bijis pazīstams ar daudzām visā pasaulē slavenām kurtizānēm un pret tām bieži vien izturējies ar cieņu, bet tādas sievietes kā šīs abas savā mūžā vēl nav gadījies redzēt. [56]

Diks un Nikola bija paraduši kopā braukt uz frizētavu, kur katrs savā zālē apgrieza un izmazgāja matus. Nikola varēja dzirdēt, kā aiz sienas šņirkst grieznes, kā pārskaitot šķind sīknauda un ik pa brīdim visam pāri atskan kāds «Voilā!» vai «Pardon/». Pēc Dika pārbraukšanas nākamajā dienā abi posās uz Kannām, lai apgrieztu, izmazgātu un izžāvētu matus fēna smaržpilnajā, vieglajā vēsmiņā.

Pie Karltona hoteļa, kas nelikās ne zinis par vasaru, it kā tam nemaz nebūtu logu, tikai cita aiz citas cieši noslēgtas pagraba durvis, piebrauca mašīna, kurā sēdēja Tomijs Barbans. Viņš izskatījās raizīgs un drūms, bet, ieraudzījis Nikolu, it kā satrūkās, un viņa acis iemirdzējās. Nikolai tas nepalika nemanīts, un arī viņa satraucās. Gribējās apsēsties blakus un bēgt prom viņam līdzi. Friziera krēslā nosēdētā stunda šķita kā viena no mokpilnajām pauzēm, no kādām bija veidojies viņas mūžs, kā cietuma ieslodzījums miniatūrā. No baltajā pārvalkā tērptās frizieres uzvēdīja odekolons un mazliet izkusušas lūpu pomādes smarža, atsaukdama atmiņā medmāsas citu aiz citas.

Aiz šķērssienas Diks snauduļoja zem baltajām ziepju putām, apsegts ar peņuāru. Skatīdamās spogulī, kurā bija redzams gaitenis starp sieviešu un vīriešu zāli, Nikola pielēca kājās, pamanījusi Tomiju ienākam un nozūdam blakus durvīs. Viņas vaigi dega priecīgā satraukumā, un nojausma teica, ka šoreiz visas kārtis tiks mestas galdā.

Un to pašu brīdi viņa uztvēra atsevišķus vārdus.

— Man ar jums jārunā.

— ... nopietni?

— ... nopietni.

— ... jo drīzāk, jo labāk.

Vēl lāgā neattapies, Diks iešāvās Nikolas kabīnē, aizkaitināts slaucīdams dvielī steigā noskaloto seju.

— Tavs draudziņš aizsvilies, joki nebūs, kā rādās. Esot kaut kas ar mums abiem runājams un neatliekami; es piekritu, lai drīzāk tiktu no viņa vaļā. Ejam!

— Bet mani mati?

— Nekas, apgriezīs vēlāk. Ejam!

Neko darīt, friziere acis vien iepleta, kad Nikola palūdza noņemt peņuāru.

Izpūrusi un nesakopta viņa gāja Dikam līdzi uz viesnīcas durvīm. Tomijs stāvēja ārpusē un noliecās pār viņas roku.

— Iesim uz «Calé des Alliées», — Diks ierosināja.

— Vienalga, lai tikai varam netraucēti parunāt, — Tomijs atbildēja.

Kad visi trīs bija piesēduši koku paēnā, kur vasarā bija pats drošākais patvērums, Diks vaicāja:

— Ko tev pasūtīt, Nikol?

— Citron pressé.!

— Man — un demi^57 [58], — teica Tomijs.

— Black-and-white un sifonu ar ūdeni, — Diks palūdza.

— 11 n'y a plus de Black-and-white. Nons n'avons que le Johnny Walkair.*

Kaut uzvilkts nav,

Tas tomēr skan,

Vien ieklausies ...

— Jūsu sieva jūs nemīl, — Tomijs gluži negaidot paziņoja.— Viņa mīl mani.

Abi paskatījās viens uz otru, un apbrīnojamā kārtā viņu sejas neizteica itin nekā. Šādā situācijā diviem vīriešiem atrast kopīgu valodu ir gandrīz neiespējami, jo viņiem abiem ir tikai netiešs sakars, ko nosaka tas, cik lielā mērā katram no viņiem pieder vai piederēs šeit iejauktā sieviete, un viņu jūtas iet caur viņas divās daļās sašķelto būtību, gluži kā telefonsarunā, kad bojāts komutators.

— Vienu mirkli, — teica Diks. — Donnez moi du gin et du siphon.

— Bien, Monsieur.[59] [60]

— Turpiniet, Tomij, es klausos.

— Nav taču noliedzams, ka jūsu laulība nonākusi pie likumsakarīgām beigām. Jūs viņai vairs neesat vajadzīgs. Piecus gadus es gaidīju, kad reiz tas notiks.

— Un ko saka Nikola?

Abu skatieni pievērsās viņai.

— Dik, esmu bezgala pieķērusies Tomijam.

Viņš klusēdams pamāja.

— Tu mani vairs nemīli, — viņa sacīja. — Ja kaut kas vēl palicis, tad tikai ieradums. Pēc Rozmarijas nekas vairs nav bijis tā kā senāk.

Šāds pavērsiens Tomijam nepatika, un viņš steigšus iejaucās:

— Jūs nesaprotat Nikolu. Jūs visus šos gadus izturaties pret viņu kā pret slimnieci tāpēc vien, ka viņa kādreiz nav bijusi īsti vesela.

Tad pie viņu galdiņa piesteidzās kāds uzplijīgs amerikānis, piedāvādams tikko nodrukātu «Herald» un «New York Times»:

— Pērciet, draugi, nenožēlosiet! Vai sen jau esat mūsu pusē?

— Cessez cela! Allez ouste!1 — Tomijs uzkliedza un, pagriezies pret Diku, turpināja: — Neviena sieviete neciestu tādu...

— Draugi, — amerikānis ir nedomāja atstāties. — Lai arī, pēc jūsu domām, es velti tērēju laiku... toties daudzi citi to nedara. — Viņš izvilka no naudas maka sadzeltējušu izgriezumu no avīzes — tā bija karikatūra, kurā attēloti nepārredzami amerikāņu pūji izkāpjam franču zemes krastā ar zelta maisiem padusē. — Jūs domājat — man ne kripatiņa no tā neatlēks? Nogaidīsim. Es speciāli ierados no Nicas, lai noskatītos velobraucienu apkārt Francijai.

Tiklīdz Tomijs ar niknu «allez-vous en» bija šo vīru aizraidījis prom no galdiņa, Diks viņam uzsauca:

— Un kad šeit sagaidāms Tour de France?

— Kuru katru brīdi, draugs.

Beidzot šis cilvēks nozuda,, vēl jautri pavicinādams ar roku, un Tomijs atsāka pārtraukto sarunu:

— Elle doit avoir plus avec moi qu'avec vous.[61] [62]

— Runājiet angliski. Ko nozīmē šis doit avoir?

— Doit avoir? Ar mani viņa būs laimīgāka nekā ar jums.

— Kā nu ne — vismaz būs kaut kas cits. Tomēr mēs ar Nikolu arī kādreiz bijām Joti laimīgi, Tomij.

— Lamour de famille,[63] — Tomijs ņirgājās.

— Ja Nikola kļūtu jūsu sieva, vai tad tā nebūtu l'amour de famille? — Uz ielas bija sacēlusies tāda kņada, ka saruna bija jāpārtrauc, un piepeši troksnis aizvēlās lejā visgarām krastmalai, kur bariem vien klīda sazin kur uzradušies dīkdieņi.

Garām aizjoņoja puišeļi ar divriteņiem, aizslīdēja automašīnas, pieblīvētas ar izpušķotiem sportistiem, taures pūta, vēstīdamas līderu tuvošanos, restorānu durvīs drūzmējās pavāri, priekšautus noraisījuši, tā ka viņus vairs ne pazīt nevarēja, un tad pagriezienā jau nozibēja pirmā braucēja sarkanais adītais krekls, cītīgi, spara pilns viņš rieta saulē mina pedāļus, gaviļsaucienu uzmundrināts. Tad parādījās vēl trīs arlekīni, gan ne tik kliedzoši spilgti, jo viņu stilbus apņēma dzeltenīga sakaltušu sviedru un putekļu garoza, sejas trulas, bezgala gurdajās acīs apātisks skatiens.

Tomijs — aci pret aci ar Diku — teica:

— Nikola droši vien pieprasīs šķiršanos... cerams, jūs neliksiet šķēršļus?

Aiz līderiem barā brauca turpat vai vesels pussimts cits aiz cita vairāk nekā divsimt jardu garā virtenē; dažs kautri smaidīja, dažs tik tikko pēdējiem spēkiem turējās, lielajam vairumam sejā vienaldzība un pārgurums. Nopakaļ pa galvu pa kaklu joza puišeļi, tad vēl daži bezcerīgi atpalikušie, un pašās beigās smagā mašīna ar avāriju un gļēvulības upuriem.

Viņi atgriezās pie sava galdiņa. Nikola gaidīja, lai Diks pārņem iniciatīvu, bet viņš sēdēja vienā mierā, pagriezis pret abiem pusnoskūto vaigu, kurš tik brīnišķīgi harmonēja ar pusapgrieztajiem Nikolas matiem.

— Jau sen tu ar mani neesi laimīgs, tā taču ir? — Nikola atsāka. — Ja nebūs manis, tu atkal varēsi ķerties pie sava darba... un strādāt tev būs daudz vieglāk, ja nebūs jāraizējas par mani.

Tomijs neiecietīgi sagrozījās.

— Iztiksim bez aplinkiem. Mēs ar Nikolu mīlam viens otru, ar to ir pateikts viss.

— Patiešām, tātad ... — sacīja ārsts Daivers, — viss ir izlemts, un mēs varētu atgriezties frizētavā.

Bet Tomijs vēl nerimās.

— Tikai pāris sīkumu ...

— Par tiem mēs ar Nikolu vienosimies, — Diks mierīgi noteica. — Esiet bez raizēm .. . principā es piekrītu, gan mēs ar Nikolu atradīsim kopīgu valodu. Trijatā gan tos neapspriedīsim, tā mēs izvairīsimies no daža laba nepatīkama mirkļa.

Tomijam gribot negribot bija jāpiekrīt, ka Dikam taisnība, lai kā viņš būtu radis jebkurā situācijā paturēt pēdējo vārdu.

— Lieciet vērā, — viņš sacīja, — no šī brīža es uzņemos Nikolas aizbildņa lomu, līdz šis jautājums tiks galīgi nokārtots. Un jūs man atbildēsiet par katru mēģinājumu ļaunprātīgi izmantot to apstākli, ka pagaidām abi vēl atrodaties zem viena jumta.

Diks pamāja un pagriezies devās atpakaļ uz viesnīcu. Nikola domīgi noraudzījās viņam nopakaļ.

— Viņš tomēr turējās godam, — Tomijs atzinīgi teica. — Dārgā, vai vakarā mēs tiksimies?

— Droši vien.

Tas nu bija noticis — un bez liekām traģēdijām. Nikolai bija tāda sajūta, it kā viņu kāds būtu piemuļķojis. Viņa saprata: jau kopš epizodes ar kampara ziedi Diks to visu bija paredzējis. Bet vienlaikus Nikolu bija pārņēmis priecīgs satraukums, un ērmotā iedoma, ka vajadzētu Dikam visu, visu izstāstīt, ātri pagaisa. Tikai acis pavadīja viņu, kamēr viņa stāvs bija sarucis par sīku punktiņu, līdz ar citiem sīkiem punktiņiem izdzisdams vasarīgajā burzmā.

12

Pirms aizbraukšanas no Rivjēras vēl pēdējo dienu ārsts Daivers pavadīja kopā ar saviem bērniem. Gribējās aizvest līdzi pēc iespējas vairāk atmiņu par abiem, pats jau arī vairs nebija tais gados, kad var daudz ko cerēt un par daudz ko sapņot. Mazajiem bija pateikts, ka pa ziemu viņi paliks Londonā pie krustmātes un tad brauks uz Ameriku pie tēva. Vēl tika norunāts, ka Fräulein nedrīkst atlaist bez Dika piekrišanas.

Prieks bija apzināties, ka mazajai meitiņai viņš devis tik daudz. Par dēlu viņš nebija tai pārliecībā un nekad tā īsti arī nebija zinājis, ko no viņa varētu gaidīt šie kustīgie, uz-plijīgie un piemīlīgie zeperi. Bet, kad pienāca šķiršanās brīdis, viņš vēlējās noņemt no pleciem abas šīs jaukās galviņas, pieglaust klāt un tā sēdēt stundām un stundām.

Viņš apķērās apkārt sirmajam dārzniekam, kurš pirms septiņiem gadiem villā «Diāna» bija iekopis pirmo puķu dobīti; viņš noskūpstīja jauno provansieti, kura bija aprūpējusi mazos. Daiveru pajumtē viņa bija aizvadījusi turpat desmit gadu, un tagad, nokritusi ceļos, meitene gauži raudāja, līdz Diks viņu raušus uzrāva kājās un iedeva trīssimt franku. Nikola vēl gulēja, tā bija norunāts ... Diks atstāja viņai zīmīti, otru zīmīti Bebi Vorenai, kura pa ceļam no Sardīnijas bija iegriezusies paviesoties. Tad viņš ielēja pilnu glāzi brendija no trīs pēdu garas desmit kvartu pudeles, kuru viņiem kāds bija atvedis un uzdāvinājis.

Jau iesēdies mašīnā, viņš nolēma ceļasomas nodot Kannu stacijā glabāšanā un vēl pēdējoreiz paskatīties uz Gosa liedagu.

Kad torīt Nikola ar māsu nokāpa krastmalā, viņas tur ieraudzīja vienīgi puišeļu avangardu. Baltā debess bija iz-plūdinājusi malas baltajai saulei, kura svelmēja rāmo gaisu. Viesmīļi vēl papildus iekrāva ledu bāra saldētavā; kāds amerikāņu telegrāfa aģentūras fotogrāfs, noslēpies visai šaurajā paēnā, noņēmās gar saviem amata rīkiem un, tiklīdz uz akmens kāpnēm noklaudzēja soļi, tā pacēla galvu. Viņa nākamie klienti vēl valstījās pa gultām tumšo storu aizēnotajās viesnīcas istabās, jo tikai nesen, rītam austot, bija iesnaudušies.

Iedama uz krastu, Nikola ieraudzīja Diku, viņš nebija pārģērbies, tātad nedomāja peldēties, bet, apsēdies augšā uz liela akmens, raudzījās lejup. Viņa satrūkās un, paspērusi pāris soļu atpakaļ, paslēpās aiz kabīnes. To pašu brīdi Bebi nostājās viņai līdzās.

— Diks vēl ir šeit.

— Redzēju.

— Es domāju — viņam pietiks smalkjūtības, lai drīzāk nozustu.

— Sī ir viņa vieta ... viņš taču te visu iekārtoja. Vecais Goss nemitīgi atgādina, ka par visu, kas šeit ir, jāpateicas Dikam.

Bebi mierīgi nolūkojās uz māsu.

— Nevajadzēja mums iejaukties, vēl tagad viņš sēdētu uz sava divriteņa, braukādams ekskursijās, — viņa sacīja.

— Tiklīdz zemas kārtas cilvēks tiek uz augšu, viņš zaudē sajēgu, lai kādām skaistām frāzēm maskētos.

— Sešus gadus Diks man bija labs vīrs, — Nikola teica.

— Pa visu to laiku viņš ne reizi nav man nodarījis pāri un vienmēr centies mani pasaudzēt no jebkura sarūgtinājuma.

Bebi apakšžoklis tā kā pastiepās uz priekšu.

— To jau prasa viņa profesija.

Māsas labu brīdi klusēja. Nikola nogurusi šo to pārdomāja, Bebi apsvēra: būtu vai nebūtu vērts iziet pie tīrasiņu Habsburga — kārtējā pretendenta uz viņas roku un naudas maku. Taču īsti nopietni neapsvēra. Apbrīnojamā kārtā viņas romāni cits no cita tikpat kā neatšķīrās un līdz ar gadiem, pašas skaistumam apvīstot, bija ieguvuši drīzāk abstraktu nekā konkrētu nozīmi. Viņas jūtas pamodās galvenokārt tikai tāpēc, lai par tām runātu.

— Aizgāja? — pēc brīža Nikola iejautājās. — Vilciens, šķiet, atiet tieši divpadsmitos.

Bebi paskatījās.

— Nē. Uzkāpis terasē un runājas ar kaut kādām sievietēm. Bet tādā burzmā viņš mūs tikpat nepamanīs.

Tomēr bija pamanījis, tiklīdz abas iznāca no paviljona, un ar acīm sekojis, kamēr viņas atkal nozuda. Viņš tur sēdēja ar Mēriju Mingeti un dzēra anīsa liķieri.

— Tonakt, kad ieradāties mums abām palīgā, jūs bijāt agrāko gadu Diks, — Mērija teica. — Vienīgi pašās beigās nelāgi apgājāties ar Kerolainu. Kāpēc jūs vienmēr neesat tik jauks? Jūs taču to varat.

Un pēkšņi Diks atskārta, cik šāda situācija bezjēdzīga — Mērija Mingeti māca viņam dzīvot!

— Jūsu draugi vēl tagad jūs mīl. Bet, tiklīdz jūs iedzerat, tā sarunājat šausmu lietas. Visu šo vasaru es to vien daru kā cenšos jūs aizstāvēt.

— Doktora Eliota klasiskā formula.

— Nē, nopietni. Nevienam taču nav daļas, vai esat iereibis vai skaidrā ... — viņa sastomījās. — Pat Eibs, lai cik daudz bija dzēris, cilvēkus nekad tā neaizskāra kā jūs.

— Jūs visi man esat tā apnikuši, — Diks sacīja.

— Bet cita neviena šeit nav, tikai mēs! — Mērija iesaucās. — Ja garlaikojaties pieklājīgā sabiedrībā, ejiet pie tiem, kuri nav pieklājīgi, un tad paskatīsim, kā jums tur patiks! Katrs cilvēks vēlas dzīvē rast prieku, un, ja jūs viņam šo prieku sagandējat, tad pats zāģējat zaru, uz kura sēžat.

— Vai tāds zars vispār ir bijis?

•Tas Mērijai bija gandarījums, lai arī pati vēl neapzinājās, jo Dikam blakus bija apsēdusies vienīgi aiz bailēm. Jau otrreiz atteikusies no piedāvātās glāzes, viņa turpināja:

— Ieradums pakļauties katrai iegribai... tur jau sākas visas nelaimes. Vai es varu mierīgi noskatīties pēc visa tā, kas notika ar Eibu ... kad manu acu priekšā alkohols iedzina postā krietnu cilvēku ...

Lejā pa kāpnēm teatrāli mundra noskrēja lēdija Kero-laina Siblija-Bīrsa.

Dikam kļuva jautri... Viņš bija apsteidzis laiku, viņu jau pārņēma labsajūta kā pēc kārtīgi ieturētām pusdienām, pagaidām tas izpaudās vienīgi cēlā, uzsvērti atturīgā interesē par Mēriju. Tai brīdī viņa skatiens, kļuvis dzidrs kā maza bērna acīs, meklēja viņas līdzjūtību, un viņu pārņēma sensenis aizmirstā vēlme sarunu biedrenei iestāstīt, ka viņš ir pēdējais vitālais vīrietis un viņa — pēdējā vitālā sieviete zemes virsū.

... Tad viņam nevajadzētu vairs nolūkoties uz tiem abiem — vīrieti un sievieti, kuru augumi ar grafisku precizitāti iezīmējās pret debess malu ...

— Kādreiz taču jūs pret mani gluži labi izturējāties? — viņš ieminējās.

— Izturējos!... Samīlējusies biju. Visas bija samīlējušās ... Katra sieviete atsauktos, tiklīdz jūs ...

— Mums abiem vienmēr ir bijis kaut kas kopīgs.

Viņa pieķērās vārdiem.

— Vai patiesi, Dik?

— Vienmēr... Man bija zināmi visi jūsu sirdēsti, un es redzēju, cik braši jūs turaties. — Un pēkšņi sāka kutināt vecais, nodevīgais smiekliņš, un viņš saprata, ka nespēs to ilgi apvaldīt.

— Man aizvien ir licies, ka jūs par mani pārāk daudz zināt, — Mērija aizrautīgi piebalsoja. — Vairāk, nekā jebkurš cits kādreiz zinājis. Varbūt tāpēc tā baidījos no jums vēlāk, kad vairs tik labi nesatikām.

Viņa acīs bija silts un sirsnīgs smaids, tās it kā stāstīja par vārdos neizteiktām jūtām; divi skatieni pēkšņi sastapās, nogrima viens otrā, saplūda. Bet smiekliņš jau bija tik skaļš, ka šķita — nupat, nupat Mērija sadzirdēs ... Diks izrāva kontaktu, un abi atkal sēdēja Rivjēras saulē.

— Ir jau laiks, — viņš teica un pieceldamies mazliet salīgojās, nejutās labi — gausa asinsrite. Viņš izstiepa labo roku un, no terases. augstumiem pārmezdams pāvesta krustu, izlēja savu svētību pār liedagu. No pāris saulju-miem augšup pavērsās izbrīnītas sejas.

— Es iešu pie viņa, — Nikola uzslējās uz ceļgala.

— Nekur tu neiesi! — Tomijs dzelžaini satvēra viņas roku. — Pietiek!

13

Arī pēc apprecēšanās Nikola sarakstījās ar Diku — par naudas jautājumiem, par bērniem. Viņa bieži teica: «Es mīlēju Diku un nekad viņu neaizmirsīšu,» — un Tomijs atbildēja: «Protams, kāpēc gan viņš jāaizmirst?»

Diks bija sācis praktizēt Bufalo, bet, acīm redzot, viņam neveicās. Kādēļ neveicās, to izdibināt Nikolai neizdevās, un tad pēc pāris mēnešiem viņa padzirdēja, ka viņš pārcēlies uz Bataviju, nelielu pilsētiņu Ņujorkas štatā, un pieņem slimniekus; neilgi pēc tam viņa uzzināja, ka Dika tur vairs neesot, aizbraucis uz Lokportu. Par dzīvi Lokportā viņa nejauši saņēma sīkāku informāciju: viņš bieži braukājot ar divriteni, pie dāmām viņam esot liela piekrišana, viņa rakstāmgalds nemitīgi stāvot apkrauts ar aprakstītiem papīriem; kā dzirdot runājam, tas esot kāds nozīmīgs traktāts par medicīnas tematu, jau pavisam tuvu nobeigumam. Ar savām izsmalcinātajām manierēm viņš kļuvis visiem par paraugu un reiz veselības aizsardzības jautājumiem veltītā sanāksmē uzstājies ar lielisku runu par narkotiskajām vielām, bet tad sapinies ar kādu skuķi, pārdevēju no pārtikas veikala, un sākusies prāva, kāds pacients viņu iesūdzējis tiesā, un viņam bijis jāaizbrauc no Lokportas.

Pēc tam viņš nekad vairs nelūdza, lai bērnus sūta pie viņa uz Ameriku, un arī neatbildēja uz Nikolas vēstuli, kurā viņa bija apvaicājusies, vai viņam netrūkst naudas. Pēdējā vēstulē, ko bija viņai nosūtījis, viņš rakstīja, ka tagad dzīvojot un strādājos Ženēvā, Ņujorkas štatā, un Nikolai diez kāpēc bija radies iespaids, ka viņš tur nedzīvo viens, bet kopā ar kādu, kas uzņēmies rūpes par saimniecību. Sameklējusi Zenēvu atlantā, viņa uzzināja, ka šī gleznainā pilsētiņa atrodas kaut kur starp Garenajiem ezeriem. Varbūt — viņa mēģināja sev iestāstīt — viņa slavas dienas vēl nav pienākušas un viņš tās gaida, tāpat kā Grants kādreiz tās gaidīja Galēnā; un visbeidzot pienāca atklātne ar Hornelas pasta zīmogu, — tā ir pavisam neievērojama vieta netālu no Zenēvas; katrā ziņā viņš ir kaut kur tai pusē.

FRENSISS SKOTS FICDŽERALDS UN VIŅA ROMĀNS «IR MAIGA NAKTS ...»

(A. Starceva priekšvārds izdevumam krievu valodā)

Skota Ficdžeralda romāns «Ir maiga nakts...» uzrakstīts turpat desmit gadus pēc «Lielā Getsbija». Kad 1934. gadā romāns tika nodrukāts, autora dzimtenē, Amerikas Savienotajās Valstīs, tas lasītāju atsaucību neguva. Arī amerikāņu kritika to uzņēma atturīgi. Atzinība nāca vēlāk.

Lai pareizi novērtētu šo grāmatu, bija nepieciešama zināma «pauze» pat tik labi sagatavotam Ficdžeraida romāna lasītājam kā Ernests He-mingvejs. Izlasījis romānu tūlīt pēc tā nodrukāšanas, viņš aizrakstīja autoram, ka, pēc viņa domām, grāmata nav izdevusies.

Pagāja gads, un Hemingvejs atzinās: «Dīvaini, jo lielāka laika atstarpe, jo arvien vairāk un vairāk man iepatīkas šī grāmata.» Pēc autora nāves Hemingvejs izteicās, ka šis romāns ir pats labākais, ko Ficdžeralds uzrakstījis, un tajā viņš jūt gan traģisma, gan mākslas maģisko spēku.

Mūsu dienās, retrospektīvā skatījumā novērtējuši Skota Ficdžeralda daiļradi, saprotam, cik nozīmīgs šis romāns gan paša rakstnieka literārajā mantojumā, gan amerikāņu jaunāko laiku literatūrā vispār.

Frensiss Skots Ficdžeralds (1896—1940) ir viens no galvenajiem jaunākās amerikāņu prozas veidotājiem. Publicēties viņš sāka agrāk par saviem lielajiem laikabiedriem — Hemingveju un Folkneru. 1920. gadā, tikko pabeidzis universitāti un laidis klajā grāmatu par savu paaudzi — romānu «Šaipus paradīzes», viņš kļuva ļoti populārs.

Tālākie viņa mūža un daiļrades ceļi ir sarežģīti; guvis pirmos panākumus, viņš nokļūst «komerciālās mākslas» iespaidā, bez kuras buržuāziskā kultūra nav pat iedomājama.

Fantastiskie honorāri, kādus tolaik tik populārais žurnāls «Saturday Evening Post» maksā Ficdžeraldam — modes rakstniekam, vēl pamudina, un viņš sāk profanēt savu talantu, sāk drukāt steigā uzmestus stāstus un aprakstus bez dziļāka satura. Dzīve bagātnieku aprindās, kurās iekļuvis jaunais Ficdžeralds, novērš viņa radošo domu no īsta mākslinieka mērķiem.

Jau pašos agrīnajos gados Ficdžeraldu tirdī iekšējs nemiers. Nākamās grāmatas — romāna «Brīnum jaukie un nolādētie» (1922) varoņus, jaunos dzīves baudītājus, gaida morāls krahs.

1924. gadā Ficdžeralds ar sievu aizbrauc uz Franciju. Tolaik Parīzē bija izveidojusies tāda savdabīga kolonija, tur dzīvoja un strādāja daudz amerikāņu jauniešu ar literārām un mākslinieciskām nosliecēm. Fiedže-raldi pavada Francijā veselus sešus gadus. Šeit Skots Ficdžeralds uzraksta savu pirmo ievērojamāko grāmatu «Lielais Getsbijs» (1925) — neliela apjoma romānu, kas lappusi pa lappusei noved lasītāju līdz pārliecībai, ka Amerikas Savienoto Valstu buržuāziskā civilizācija, balstīdamās uz naudas maisu neierobežoto visvarenību, pašos pamatos ir pretrunā ar cilvēka cieņu un dzīves īstajām vērtībām. Šai grāmatā visai emocionāli pirmoreiz ieskanas Ficdžeralda mākslas ētiskais patoss: autoram skaistums un morāle nav šķirami jēdzieni.

Rakstot «Lielo Getsbiju» un arī pēc tam autora attieksme pret dzīvi un darbu nav mainījusies. Jaunie dzīrotāji trauc pretī savai bojā ejai. Ficdžeralda sieva Zelda saslimst ar psihisku kaiti, arī pašam rakstniekam, pārgurušam un vārgam, tik tikko pietiek spēka novērsties no kļūmīgās takas un atteikties no viegli gūstamās peļņas.

Un šajās tik grūtajās dienās, atgriezies Amerikā, bieži vien galīgā trūkumā Ficdžeralds raksta savu otro ievērojamo grāmatu — romānu «Ir maiga nakts...»; ik lappusē runā pēdējo desmit gadu rūgtā pieredze un jo skaudrāk ieskanas jau «Lielajā Getsbijā» aizsāktie sociālie motīvi.

Morālā krīze, kuras pirmsākums meklējams Ficdžeralda dzīves un daiļrades pretrunās, pēc romāna «Ir maiga nakts...» publicēšanas kļūst tik mokpilna, ka rakstnieks, neredzēdams citas izejas, skaļi, visiem dzirdot, to pavēstī. 1936. gadā nodrukātajos trīs rakstos, kas pazīstami ar kopīgu nosaukumu «Krahs», ir publicēta šī traģiskā grēksūdze. Runādams «Krahā» par savu «morālo bankrotu», Ficdžeralds pats saprot — tas noticis tāpēc, ka viņš kā rakstnieks nav izpildījis savu sabiedrisko pienākumu, dzīvojis bez rūpēm un bez atbildības, viņam pietrūcis spēka saraut saites ar mantīgajiem.

Viņš nosoda šādu nostāju, saprot, ka māksliniekam tas nozīmē morālās pašapziņas un talanta degradēšanos, un runā par mākslinieka aktīvu iejaukšanos dzīvē. «Ļeņins nesamierinājās ar proletariāta ciešanām,» rakstīja Ficdžeralds. «Vašingtons nevēlējās noskatīties, kā mokās viņa karavīri, un Dikenss nespēja mierīgi vērot Londonas nabago ļaužu sūro ikdienu.» 1

Tais pašās lappusēs Ficdžeralds paziņo, ka no šī brīža viņš būs tikai «sacerētājs-amatnieks», jo, kā pats atzīst, viņš esot zaudējis jebkuras tiesības uz daiļradi, uz rakstnieka cēlo sūtību.

Tais gados Ficdžeralds patiešām it kā bija atteicies no radoša darba, kādu varētu prasīt no tik izcili talantīga rakstnieka. Viņš noslēdz kontraktu ar Holivudu un vairākus gadus tur strādā par vienu no scenāristiem, cenzdamies nopelnīt iespējami vairāk naudas, lai būtu ar ko samaksāt par sievas uzturēšanos psihiatriskajā klīnikā un par meitas audzināšanu; šeit viņš rūgti izbauda «Holivudas impērijas» despotismu.

Tomēr tieši te — Holivudas jūgā atkal paceļas protesta balss, vēl uzšķiļas pa radošai dzirkstij.

Ficdžeralds jau bija neglābjami slims, kad viņam radās iecere uzrakstīt romānu par Holivudu. Bet, lai šādu nodomu īstenotu, nepietika ne materiālo līdzekļu, ne fiziskā spēka. Romāns «Pēdējais magnāts» tā arī paliek nepabeigts, Ficdžeralds nomirst pašos brieduma gados un divdesmitā gadsimta amerikāņu literatūras vēsturē paliek kā romāna «Ir maiga nakts ...» un «Lielā Getsbijā» autors.

Romāna sižets (ja neņemam vērā nelielos ekskursus varoņu biogrāfijās) aptver piecus gadus, 1924.—1929., un stāsta par amerikāņu, galvenokārt bagātnieku un mākslinieku bohēmu, kāda tolaik bija izveidojusies Eiropā. Romāna galvenās epizodes izvēršas Francijā, Šveicē, Itālijā.

Grāmatas uzbūve iecerēta mazliet eksperimentāla. Veidodams sižetu, autors šo to aizgūst no modernā kinematogrāfa poēzijas, iemontē pārejas un retrospekcijas, saplūdina pagātni ar tagadni.

Samulsis un sarūgtināts par romāna neveiksmi, Ficdžeralds nolēma pārkārtot tā kompozīciju, vispirmām kārtām hronoloģiski «iztaisnodams» sižeta līniju. Pēc autora nāves romāns tika nodrukāts šādā variantā.[64]

Talantīgs mediķis amerikānis atbrauc uz Eiropu, lai specializētos psihiatrijā, un Šveicē sastop amerikāņu meiteni Nikolu, pacienti vietējā psihiatriskajā klīnikā. Nikola ir Cikagas miljonāru Vorenu deģenerēju šās dzimtas atvase. Viņas slimības pirmcēlonis meklējams tai apstākli, ka viņu, gandrīz vēl bērnu, izvarojis Devrē Vorens, viņas pašas tēvs. Bet patlaban Nikolai loti iepaticies jaunais ārsts Daivers, un pamazām šī pie ķeršanās kļūst par viņas nelīdzsvarotās psihes dziedinošo faktoru — dod cerību uz izveseļošanos. Daiveram, kurš pats arī iemīlējis meiteni, ir jāizšķiras — vai nu nozust no viņas dzīves, vai apprecēt viņu. Un izšķirties nav viegli, jo līdz ar to būs izlemtas daudzas gan personiskas dabas, gan profesionālas problēmas. Diks sarunājas ar Nikolas vecāko māsu un aizbildni Bebi Vorenu, kura ar bagātnieces salto aprēķinu izklāsta viņam savu tuvinieku «pretprojektu»: slimo Nikolu izprecināt ārstam, lai nebūtu vairs jāraizējas par viņas likteni un veselību. Ārsts Daivers nievājoši vēro, kā tiek pavēstīts šis Vorenu nodoms — «nopirkt Nikolai ārstu» Viņš apprec Nikolu aiz mīlestības un nolemj turpināt spoži aizsākto ārsta karjeru un zinātniski literāro darbu.

Pirms Daiveru laulībām vēl ieklausāmies Nikolas iekšējos monologos, kad viņa pārdomā savu dzīvi, kāda tā varētu būt pēc apprecēšanās. Un pēdējo monologu it kā aprauj Rozmarija Hoita, nokāpdama villas «Diāna» pludmalē.

Jaunā amerikāņu kinoaktrise, ceļodama pa Eiropu, uz pāris dienām iegriežas Rivjērā un satiek tur savus tautiešus. Šaurajā lokā noslēgusies sabiedrība šķiet ārkārtīgi interesanta, un pirmajā brīdī rodas mānīgs iespaids, it kā šie cilvēki prastu baudīt dzīvi. Šis cieši noslēgtais loks it kā sakļaujas ap ārstu psihiatru Diku Daiveru un viņa apburošo sievu Nikolu.

Ielūgta viesībās villā «Diāna», eleganti iekārtotajā Daiveru Rivjēras vasarnīcā, Rozmarija pavēro tuvāk šos cilvēkus — tur ir komponists Eibs Norts no Ņujorkas, viņa sieva Mērija un Tomijs Barbans, skaistulis un ķildnieks, Nikolas pielūdzējs. Daiveru izsmalcinātība un elegance sajauc meitenes prātus, un viņa ar visu jaunības degsmi iemīlas Dikā Daiverā, pēc kura rokas mājiena griežas un vizuļos mirgo šī tik neizsakāmi vilinošā pasaule.

Šais grāmatas nodaļās Daiveru pasaule tiek skatīta gandrīz vai vienīgi ar apmātās Rozmarijas Hoitas acīm.

Tad Rivjēras dzīrotāji pārceļas uz Parīzi, kur viņu izpriecas turpinās, un atkal Diks Daivers ir visu šo trakulību rīkotājs un aizgādnis. Viņi uzdzīvo dārgos restorānos, iepērkas pašos lepnākajos veikalos, viesojas dižvīru savrupnamos un reiz kādā naktī pat vizinās pa pilsētu sudraba inkrustācijām rotātajā Persijas šaha personiskajā limuzīnā.

Un tieši Parīzē atklājas tas, ko Rivjērā Rozmarija nebija pamanījusi, — šķietami tik bezrūpīgo cilvēku dzīves drūmās un traģiskās aizkulises.

Talantīgais mūziķis un lielais gudrinieks Eibs Norts ir alkoholiķis, jau sen viņa talants ir noslīcināts vīnā, un viņš vairs nespēj strādāt un pats saprot, ka pagātni nevar atgūt. Aiz viņa sievas jautrā smaida slēpjas bailes un izmisums.

Nikola ir psihiski slima. Šo bēdīgo noslēpumu nedrīkst izpaust, un Daiveru draugiem tas saudzīgi jāglabā.

Pats ārsts Daivers, uz kura veselo saprātu un iniciatīvu pagaidām zināmā mērā balstās šī nestabilā pasaulīte, nemaz nav tik patstāvīgs, kā varētu likties pēc paviršas iepazīšanās. Viņš stāv uz krīzes sliekšņa, jebkuru brīdi viņu var sagrābt tie paši postīgie spēki, kuri lemj par viņam tuvu cilvēku likteņiem.

Viens no ārējiem trauksmes signāliem ir Dika tiekšanās pēc Rozma-rijas Hoitas, un šī tieksme draud iedragāt Daiveru vienotību, kuru veidojusi ne tikai Dika pieķeršanās sievai un bērniem, bet arī viņa stingrā paškontrole.

Divās nodaļās notēlota Daiveru dzīve Šveicē, psihiatriskajā klīnikā, kurā Diks strādā par ārstējošo ārstu un reizē ir ari līdzīpašnieks. Šīs nodaļas — daļēji pārskata veidā — aptver veselus divus viņu mūža gadus un noslēdzas ar jaunu Nikolas slimības uzliesmojumu, un šoreiz tas tik tikko nebeidzas ar nāvi viņiem pašiem un abiem viņu bērniem.

Pēdējās astoņas nodaļas veltītas tikai ārstam Daiveram, viņa dzīves samezglojumiem un šaubām, tajās parādīts, kā viņš no pašiem «augstumiem» nolaižas līdz morālam kraham.

Šo katastrofu it kā liek nojaust divas satriecošas vēstis. Minhenes kafejnīcā no iebraucējiem amerikāņiem Diks nejauši uzzina par Eiba Norta nāvi, Ņujorkā kaut kādā nelegālā nakts dzertuvē viņš piekauts līdz nāvei un miris. Un tūlīt pēc tam pienāk telegramma — ir miris Dika tēvs, vecais vīrs, garīdznieks, ar kuru ārstam Daiveram kopš bērnības saistās priekšstats par krietnumu un pienākumu pret cilvēkiem. Diks brauc uz Savienotajām Valstīm apglabāt tēvu, atpakaļceļā iegriežas Romā* klusībā cerēdams tur vēlreiz redzēt Rozmariju Hoitu; viņi satiekas, viņu jūtas uz mirkli uzliesmo un tūlīt arī izplēn, paliek tikai vilšanās un rūgtums. Pēdējās nodaļās notēlots Ričarda Daivera pagrimums. Romā pārdzēries viņš uzsāk ķildu un kautiņu ar taksometru šoferiem un izturas īsti amerikāniski — izaicinoši un nievājoši pret šiem «makaronu rijējiem»; itāliešu policijas iecirknī viņu zvēriski piekauj un iesēdina, no cietuma viņu paglābj Bebi Vorena, viņa bagātās sievas māsa.

Ronlāna pēdējā grāmatā Diks Daivers, iztukšots un salauzts, sarauj visas saites ar pasauli, kurā pats šos gadus bija dzīvojis.

Vispirms Šveicē izbeidzas viņa ārsta prakse psihiatriskajā klīnikā. Viņš pats «jau labi sen ar nožēlu bija vērojis, kā viņa profesijas ētika mazpamazām sairst pīšļos».

Viņam zūd jebkura interese pret cilvēkiem, kuru vidū viņš visus šos gadus bija uzturējies un kuru acīs arī pats vairs nav pievilcīgs.

Un tad pienāk beigas kopdzīvei ar Nikolu. Viņš tiek izstumts, jo viņiem vairs nav nekādi noderīgs; arī pašai Nikolai viņš nav vairs vajadzīgs, Diks pats Nikolu vēl paskubina, gandrīz vai saved kopā ar To-miju Barbanu.

Diks mobilizē visus morālos spēkus, lai ar cieņu nozustu no šis skatuves.

Pēdējais, ko uzzinām par talantīgo Ričardu Daiveru: viņš ir galīgi nodzēries, neveiksmīgs ārsts un, lai nopelnītu dienišķo maizi, praktizē kādā neievērojamā pilsētelē, kaut kur Ņujorkas štatā.

Ričarda Daivera bojā ejas iemesli romānā parādīti pietiekami skaidri.

Jauns amerikāņu inteliģents no trūcīgas ģimenes sapņo par veiksmi zinātniskajā darbā, grib būt noderīgs cilvēkiem. Bet, tiklīdz viņš apprec Čikāgas miljonāra meitu, viņa dzīves vilciens, ja tā varētu sacīt, noskrien no sliedēm. Savā pašpaļāvībā viņš iedomājas, ka, saradojies ar miljonāriem, spēs saglabāt savu neatkarību. Bet miljonāri «asimilē)» viņu, pielāgo sev, līdz beidzot viņš zaudē savas dzīves un sava darba morālos stimulus un strauji iet pretī sabrukumam.

Paiet septiņi vai astoņi gadi, kamēr viņš tā īsti aptver, cik daudz ir zaudēts.

«Viņš bija pazaudējis sevi, grūti pateikt, kad tas noticis, — grūti nosaukt stundu, dienu, nedēļu, mēnesi vai gadu. Kādreiz viņš bija pratis piekļūt lietu būtībai, atrisināt vissarežģītākos dzīves sastādītos vienādojumus kā parastas saslimšanas visparastākos gadījumus. Pa šiem gadiem, kas pagājuši, kopš viņš bija atradis Nikolu Cīrihes ezera krastā... pa šiem gadiem šis šķēps bija kļuvis truls.»

Autors precizē katastrofas patiesos, ne visai pievilcīgos iemeslus:

«Viņš bija nopirkts... un pats kaut kādā veidā bija pieļāvis, ka viss viņa arsenāls tiek ieslēgts Vorenu seifos.»

Un jau iepriekš Diks pats izdara kopsavilkumu:

«Deviņus gadus velti esmu pūlējies bagātniekiem iemācīt cilvē^jskā godaprāta ābeci, bet vai tāpēc jākrīt izmisumā. Man vēl rokās daudz neizspēlētu trumpju.»

Ārsts Daivers šeit kļūdās divos loti svarīgos un galu galā izšķirīgos jautājumos.

Pirmkārt, lai arī viņš pats atzīst, ka pirms saradošanās ar Voreniem bija pratis «piekļūt lietu būtībai» un «risināt vissarežģītākos dzīves sastādītos vienādojumus», viņš tomēr nespēj īsti aptvert, kāda loma šiem Vorenu miljoniem būs viņa personiskajā un visā apkārtējā dzīvē. Tāpat sociālo sarežģījumu simptomi šim vērīgajam ārstam psihiatram paliek neskaidri un nepamanīti.

Otrkārt, domādams, ka viņam vēl daudz trumpju rokā un viņš varēs atspēlēties, viņš atkal kļūdās, jo trumpju vairs nav. Vienīgais, kas viņam atliek, — izstāties no spēles, un to viņš arī dara. Galu galā ārsta Daivera sadumpošanās pret šiem miljoniem, glābiņa meklēšana kaut kādā morālā nebūtībā tomēr ir labāka nekā izlīgums ar miljoniem, jo nav nekādu izredžu pat tālā nākotnē tos pieveikt.

Autors dod iespēju romāna lappusēs izsekot, kā radušās Ričarda Daivera ilūzijas un pasivitāte.

Kad 1914.—1918. gada pasaules kara beigās «laimes luteklītis Diks», kuram jau kopš jaunības dienām viss tik lieliski paveicies, ierodas Šveicē, viņam ir ļoti miglains priekšstats par dzīves sociālo īstenību gan Savienotajās Valstīs, gan Eiropā. «Kad Diks ieradās Cīrihē,» raksta Fic-džeralds, ar skumju ironiju komentēdams sava varoņa gaitas, «viņam nebija gluži tik daudz Ahileja papēžu, lai ar tiem iztiktu simtkājis, tomēr pietiekami daudz.» Dika Daivera ilūzijas autors pārnes amerikāņu ilūziju un amerikāņu optimisma specifiskajos ietvaros. «Tās bija ilūzijas

par neizsīkstošu enerģiju un nesalaužamu veselību, un par to, ka labais cilvēkā ir pārsvarā,» raksta Ficdžeralds, «tās bija visas tautas ilūzijas, radušās no izceļotāju vecvecmāmuļu meliem, kuras jau šūpļa dziesmiņā paudušas, ka vilki esot tālu, tālu no būdiņas durvīm.»

Arī jaunais ārsts Daivers domā, ka vilki ir tālu, tālu. Un šī pārliecība jau iepriekš nolemj sakāvei viņa morālo divcīņu ar Vorenu bagātību. Voreni «nopērk» Nikolai ārstu, pieļaudami viņas laulību ar Diku Daiveru. Diks no sava intelekta un izglītības augstumiem nicina Bebi Vorenu un uzskata, ka viņas nodomus būs viegli atspēkot. Diks neapšaubāmi ir gudrāks par Voreniem, taču kapitālistiskajā sabiedrībā naudai piemīt «viltība», kuru var pieveikt, tikai pašos pamatos noraidot šīs naudas īpašnieku virskundzību. Viss Bebi Vorenas spēks ir viņas naudā, un viņa pieveic ārstu Daiveru ar smalku aprēķinu, un Daivera dzīve sāk virzīties pa Vorenu orbītu, pēc viņu programmas. Pat viņa darbošanās, kas varētu likties patstāvīga, — viņa literāri zinātniskais darbs vai ārsta prakse pamazām zaudē jēgu, tai nav vairs sociālas funkcijas, tā kļūst nevienam nevajadzīga.

Kas galu galā ir ārsts Daivers, pēc tam kad kļuvis par Čikāgas miljonu mantinieces vīru?

Diks Daivers cenšas speciāli konstruēt pats sev, Nikolai un saviem draugiem kaut kādu šīs pievilcīgās dzīves variantu. Tā ir bagātu ļaužu dzīve, tai tiek piešķirts tāds īpašs stils un ārējs spožums. Vienas vienīgas «galotnītes», it kā pat nebūtu «saknīšu», kas turas gan dubļos, gan asinīs. Aktiera talants un zobgalība palīdz ārstam Daiveram notēlot «brīnumdari», dzīves izskaistinātāju, kuram dārgajās un ekstravagantajās izpriecās jānotušē rupjība un «nelabais tonis», ar kādu apzīmogota viduvēja, parasta bagātnieka un viņa roklaižu dzīve.

Tj^mēr ilgi viņš nespēj pats sevi mānīt un drīz vien saprot, ka šādas dzīves virzītājs spēks ir Nikolas miljoni. «Viņš tiek apbērts ar mantu un naudu», «jo dienas jo greznāka top Daiveru ikdiena» — šie fakti nav apgāžami.

Ārsta Daivera sociālās personības sašķelšanās, izrādās, ir ne mazāk bīstama un postīga kā viņa pacientu sašķeltā psihe. Burvība pagaist, un līdz ar to lieka kluvus'i loma, ko viņš uzņēmies, — dzīves izskaistinātajā un elka loma. Pienāk diena, kad viņš spiests pats par sevi sacīt: «Es esmu kā mēris, cilvēkiem vienīgi par postu.»

Neapšaubāmi, Ričarda Daivera pasaule ir bagāta. Ar to viņš izceļas gan ārstu sabiedrībā, gan savā cieši noslēgtajā lokā. Ficdžeralds jūt līdzi savam varonim, brīžiem no visas sirds to žēlo. Jau pareģodams savu norietu, bezmiega naktī, kad Daiveri viesojas Mingeti pilī, Diks ieklausās musulmaņu gaudulīgajās lūgsnās. Pārguris un iztukšots viņš nodomā: «... lai viņi aizlūdz arī par mani...» — bet, ko izlūgties, pats nezināja, varbūt vienīgi tik daudz, lai neļauj viņam nogrimt šai grūtsirdībā, kas dienu no dienas kļūst smagāka. Daivers ir pārāk iztukšots, lai paceltos pāri savai sakāvei un pūlētos atgūt cīņas sparu.

Pāris vārdos par cilvēkiem, par Dika apkārtējo vidi.

Eiba Norta drūmā skepse, nevēlēšanās atzīt ne sevī pašā, ne pasaulē kaut kādas vērtības laikam tomēr jāatzīst par labāku nekā mākslas un dzīves falsifikācija, ar kuru nodarbojas modes rakstnieks Makisko. Bet tādā morālās vienaldzības stadijā, kādā nonācis Eibs Norts, šī vērtību noliegšana nespēj veikt kaut cik pozitīvu atsārņotāja lomu mākslā.

«Viņi stāvēja neveiklā klusumā, ko nomāca Eiba gigantiskais stāvs, ižslējies iepretī kā buru kuģa vraks... Nedrīkstēja aizmirst... viņa sasniegumus darbā, kaut ari šis darbs bijis saraustīts, haotisks un citi sen viņu pārspējuši. Toties biedēja viņa neatslābstošais gribasspēks, jo agrāk tā bija dzīvotgriba, tagad ... griba nomirt.»

Lai kādi būtu šo cilvēku sākotnējie nolūki un pozitīvās īpašības, tagad tie ir ne tikai buržuāziskās civilizācijas upuri, bet tās sairšanas blakusprodukti, piesūkušies ar indi.

Vērīgāk ieskatoties, visi tie, kas diendienā pulcējas ap Daiveriem, nemaz tik tālu nav aizgājuši no pašu nicinātajiem «bezgaumīgajiem» uzdzīvotājiem un no tiem būtībā atšķiras vienīgi ar manierēm un ārējo spīdumu. Visa šī skaistā rotaļāšanās, krējuma nosmalstīšana un slīdēšana visam pāri nemaz nav tik nekaitīga, kā pirmajā brīdī varētu likties. Ļoti prātīgais Eibs Norts dzērumā ievilina cilvēku, kurš vēlas viņam izdarīt pakalpojumu, ārkārtīgi bīstamā situācijā un nevēlas un ari nespēj viņu glābt. Tāpat ārkārtīgi elegantais ārsts Daivers liek lietā savu talantu, lai drīzāk aizvāktu noslepkavotā nēģera līķi un neiejauktu savus draugus un sevi šai nepatīkamajā lietā. Šā gluži nevainīgā cilvēka nāvei viņi paiet garām, gandrīz to nepamanījuši.

Arī Rozmarija Hoita nav tik idilliska, kā varētu šķist romāna lappusēs, kurās viņa pirmoreiz parādās naivas, iemīlējušās meitenes oreolā. Viņas padomdevēja ir viņas māte misis Spīrsa, īsts «lietišķas sievietes» — business v/oman paraugs. Jaunās kinoaktrises garīgā apvāršņa šaurība, nožēlojamā pašapziņa, ka viņa ir māksliniece, šķiet, viņas nākotnei sastādīs diezgan pesimistisku horoskopu. Kad Romā Rozmarija otrreiz tiekas ar Daiveru, viņa ir pāris gadu vecāka un jau atbilst visiem Holivudas zvaigznes standartiem.

Pāris vārdu par Nikolu.

Ficdžeralds Nikolu apveltī ar lielu sievišķīgu skaistumu un sākumā viņu rāda svešādu vai katrā ziņā raksturā stipri atšķirīgu no vecākās māsas — aprēķinātājas un agresīvi pašpārliecinātās bagātnieces. Nikolas pievilcība arī ļauj viņai kļūt par piemērotu partneri Ričardam Daiveram viņa uzsāktajā rotaļā, kurā bagātnieku mantai un varai it kā nepiemīt paši atbaidošākie šķiriskie atribūti. Tomēr autors tālāk parāda, ka šīs Nikolas īpašības, ar ko viņa atšķiras no pārējiem Voreniem, lielā mērā nosaka viņas slimība, kura izdzēsusi «klana» vaibstus viņas raksturā un piespiedusi viņu, dzīvojot vīra aizbildnībā, pagaidām pārņemt dažus viņa rakstura vilcienus. Vēlāk viss mainās, tiklīdz Nikola atveseļojas un atkal kļūst patstāvīga. Viņa ir nelokāma, kad jāaizstāv savas intereses un, ja vajadzīgs, pat uz citu cilvēku interešu rēķina. Attiecības, kas desmit gadu saistījušas viņu pie Dika un galu galā novedušas līdz iedragātās veselības atgūšanai (un reizē ari līdz personības sabrukumam), kāds amerikāņu autors, rakstīdams par Ficdžeraldu, nosauc par «garīgu kanibālismu» vai «vampīrismu». Patiešām, lai arī mēs nezinām, kā tiek pārsūknēta šī dzīvības sula no Dika uz Nikolu, ir izveidojies tāds zīmīgs simetriskums: Nikola no sava posta pacēlusies līdz spējam uzplaukumam, ārsts Daivers krīt arvien zemāk un zemāk, kamēr iestājas galīgs krahs.

Mēs vēl pagūstam ieraudzīt Nikolas jauno, «salto skatienu, kad acs pat nepamirkšķinās», un saklausīt, kā viņas balsī ieskanas «vectēva bargais tonis». Kas notiek pēc tam, Ficdžeralds pasaka šādiem vārdiem:

«Nikolai viss bija paredzēts bēgšanai pa gaisu vai ūdeni... spārnus un spuras viņai aizstās nauda. Gaidāmā pārmaiņa vienīgi ieviesīs kārtību, nostādot lietas savās vietās, — it kā sacīkšu automobiļa šasija, ko zem ģimenes limuzīna virsbūves gadiem ilgi ēdusi rūsa, beidzot tiktu no-montēta un izlietota paredzētajam nolūkam.»

Šeit Nikola jau parādās, pielāgojusies vecākajai māsai un kļuvusi Čikāgas miljonu cienīga mantiniece. Šai ziņā viņas laulības ar Tomiju Barbanu, mantīgo šķiru mūsdienu kondotjeru, ir gandrīz simboliskas.

1932. gadā, sākdams nopietni strādāt pie romāna «Ir maiga nakts...», Ficdžeralds bija uzmetis aptuveni iecerētu sižetu.

«Romāna uzdevums ir šāds: parādīt dzimušu ideālistu, tā teikt, cilvēku, kurš noniecina garīdznieka amatu, kas aiz vairākiem iemesliem pakļaujas buržuāzijas virsējo slāņu galvenajiem ideāliem; paceldamies arvien augstāk pa sociālajām kāpnēm, viņš zaudē gan savu ideālismu, gan-talantu un beigu beigās kļūst par izvirtuli un alkoholiķi.»

Ričarda Daivera tēls, kādu to redzam romānā, vispārīgos vilcienos atbilst sākotnējai skicei.

Bet tajās pašās piezīmēs bija minēti vēl citi vaibsti romāna galvenā personāža intelektuāli idejiskajā sejā.

Veidodams viņa raksturu, Ficdžeralds atzīmē: «Patiesībā viņš ir ko munists-liberālis-ideālists, dumpīgi noskaņots moralizētājs.» Un jau pie beigām šai ierakstā, kas iezīmē Dika dzīves ceļu, uzzinām, ka pirms atgriešanās Savienotajās Valstīs viņš «aizsūta savu dēlu uz Padomju Krieviju», lai «viņš tur mācītos», citiem vārdiem — nolēmis audzināt savu dēlu svešu buržuāziskajai pasaulei.

Nav pamata šīs Ficdžeralda rindas iztulkot tā, ka autors ārstu Dai-veru gribējis pataisīt par komunistu šā vārda tiešajā nozīmē. Tas diez kā nesaskanētu ar tikko minēto raksturojumu, arī nākamā piebilde ir pārāk pretrunīga («komunists-liberālis-ideālists»). Jādomā, runa ir par to pašu «dzimušo ideālistu», kurš nācis saskarē ar buržuāziskās sabiedrības komunistisko kritiku un katrā ziņā atzinis to par pamatotu un pareizu.

Lai būtu kā būdams, droši varam apgalvot, ka Ficdžeralds bija iecerējis daudz plašāk izvērst sava varoņa idejiski politisko raksturojumu, nekā tas paveikts romāna galīgajā tekstā.

Tūlīt gan jāpiebilst, ka Tomija Barbana personā autors parāda ne tikai bīstamu kausli, kurš karu un slepkavošanu uzskata par savu profesiju, bet parāda viņu kā īsti kareivīgu kapitālistiskās iekārtas aizstāvi. Viesībās pie Daiveriem Barbans deklarē, kāpēc viņš piedalās koloniālos un kontrrevolucionāros karos: «Es kāvos ar rifiem, tāpēc ka esmu eiro pietis, un es kaujos ar komunistiem, tāpēc ka tie grib atņemt manus īpašumus.» Pēc vairākiem gadiem Daivers sastop Barbanu Minhenē kopā ar kādu kņazu Čeļiščevu, krievu baltgvardu, kurš nesen ar Barbana gādību nelegāli izbraucis no Padomju Krievijas. Abi lielīdamies vēl paziņo, ka, robežu pārejot, nogalinājuši trīs sarkanarmiešus. «Trīs jaunas dzīvības ir pārlieku augsta cena par šo izdēdējušo, mumificēto pagātnes rēgu,» Diks klusībā nodomā.

Ja sākotnējo ieceri Ficdžeralds būtu īstenojis un ārsta Daivera tēlā radījis politisku antagonistu Barbanam, viņa grāmata būtu nepārprotami pārkāpusi buržuāziskās sabiedrības problemātikas ietvarus. Tagad grūti pateikt, aiz kādiem iemesliem viņš no tā atteicies. Varbūt, veidodams Ričarda Daivera tēlu, autors pārliecinājās, ka tāda idejiska mērķtiecība viņa varonim nav pa spēkam. Tai pašā konspektā viņš vairākiem lāgiem runā par sava varoņa nepietiekamo iekšējo izturību.

Tomēr, lai arī Ficdžeralds atteicies no nodoma ārstu Daiveru padarīt par buržuāziskās pasaules noliedzēju, nevajag domāt, ka grāmatā šis nodoms nav atstājis pēdas. Galvenā doma ir saglabāta un jaušama tais attēlotās dzīves analīzes un vērtējuma elementos, kuri brīdi pa brīdim izgaismo sižeta risinājumu. Šo analīzi un šādu vērtējumu gan nedod Ričards Daivers, bet pats autors.

Aprakstīdams Daiveru «ekstravaganto aušību» apskurbinātās Rozma-rijas Hoitas jūsmu, Ficdžeralds piebilst, ka viņai nebija ne jausmas, ka «tas viss nemaz nav tik vienkārši un nevainīgi, kā šķiet... tas viss ir ar rūpību izraudzīts dzīves tirgū... paredzēts pazudinošajā nolīgumā ar dieviem ...». Un autors vēl piemetina: «Tolaik Daiveri it kā bija sasnieguši savas šķiras evolūcijā pašu augstāko virsotni... jau bija sākušās kvalitatīvas pārmaiņas, bet Rozmarija tās nemanīja un arī nevarēja manīt.»

Tālāk, aprakstīdams Rozmarijas apskurbumu, vērojot, kā Nikola greznajos Parīzes veikalos pērk tik daudz skaistu un dārgu lietu, Ficdžeralds pāriet pie analīzes un mēģina līdz galam izprast šo cilvēku dzīves loģiku, un reizē izsaka savu pārliecību, ka izteiktā apsūdzība pauž notikumu objektīvo gaitu:

«Viņa to visu nopirka un ne jau tā, kā vēju un dārglietas izraudzītos augstākās kategorijas kurtizāne, kurai būtībā tie ir gan darba rīki, gan kapitālieguldījums, — nē, šeit viedoklis bija pavisam cits. Lai Nikola šai pasaulē varētu pastāvēt, tiek patērēts daudz darba un daudz atjautības. Viņas labad vilcieni apjož apaļo kontinenta vēderu, Čikāgā sāk savu skrējienu un Kalifornijā beidz; viņas labad kūp košļājamās gumijas fabriku dūmeņi un arvien ātrāk griežas konveijeru veltnīši; kublos tiek mīcīta zobupasta un no vara rezervuāriem tecināts aromātisks eliksīrs; augustā pārdevējas ar skubu marinē tomātus un ziemsvētku vakarā vairs nejaudā nostāvēt aiz standartcenu veikala letes; indiāņu jaukteņi svīst Brazīlijas kafijas plantācijās, un lētticīgie pēkšņi attopas, ka patentu uz viņu izgudrojumu ir piesavinājies cits... šie un vēl daudzi, daudzi atdod desmito tiesu Nikolai; tā ir vesela sarežģīta sistēma, kas darbojas bez pārtraukuma, zvalstīdamās un dārdēdama, vēl piešķirdama kvēlu drudžainumu ikvienam viņas darījumam, kaut vai nupat šiem tik vērienīgajiem pirkumiem; tā kvēlo seja ugunsdzēsējam, kad viņš stāv savā postenī un liesma pland arvien augstāk. Viņa uzskatāmi ilustrēja ļoti vienkāršu patiesību, pati sevī nesdama nenovēršamu bojā eju ...»

Romānā «Ir maiga nakts...» Ficdžeralds nerunā par to, kā dzīvo un cīnās lielum lielais vairākums, apspiestie un ekspluatētie, kuri maksā Nikolai desmito tiesu, bet šī skarbā balss ielauzdamās it kā aptur romāna darbību, un nav vairs šaubu, ka šo ainu autors veido uz skaidri saskatāma vēsturiska fona. Sociālu niansi gūst Nikolas rīcības negaidītais pielīdzinājums liesmas atspīdumam ugunsdzēsēja sejā, un šī buržuāzijas elites dzīves izsmalcinātība vedina uz dažām «vienkāršām dzīves patiesībām», kas attiecināmas gan uz tās ekonomikas aizkulisēm, gan šķirisko būtību un neizbēgamo likteni.

Bagātnieku izpriecu bakhanālijas romāna lappusēs, viņu tukšās, bezjēdzīgi vadītās dienas, nervu sasprindzinājums, kādā dzīvo visi šie cilvēki, tāpat liecina par mantīgo šķiru virsējo slāņu dziļo krīzi, par parazītisko trūdēšanu un deģenerāciju.

Klusā Parīzes ieliņā Senžermēnas priekšpilsētā senlaicīgas pils karkasā iebūvēta mūsdienām pielāgota modernistiska, grezna zāle, kur ikvienu ienācēju «sagaidīja trieciens, kā pieskaroties elektrības vadiem vai saņemot brokastīs auzu tumi ar hašišu». Šī pārmodernā brīnuma pavēlniece ir «vēl viena stalta, bagāta amerikāniete, kas bezrūpībā bauda nacionālā uzplaukuma augļus», bet viesi — «amerikāņi un angli, kuri, cauru pavasari un vasaru uzdzīvojuši, tagad truli lāvās kaut kādiem acumirklīgiem impulsiem. Stundām ilgi viņi varēja dirnēt — miegaini un apātiski — un tad ne no šā, ne no tā iekarsa strīdā, krita histērijā vai arī padevās kārdinājumam pārkāpt laulību.» Turpat blakus otra viesu grupiņa — naudīgie tos pieņēmuši žēlastības maizē, un viss supermodernais, gandrīz vai teratoloģiskais salons pielīdzināms mūsdienu frankenšteiniem.

Lielbagātnieka angļa Goldinga sniegbaltajā motorjahtā «Mārdžina», uz kuras klāja romāna pēdējā grāmatā uzkāpj Diks un Nikola, uzdzīvo «tie paši pustrakie neirotiķi, kas, uzlikuši vienaldzības masku ... augstu pacel pagrimuma karogu, sairstošās impērijas pēdējo liecinieci».

Sīs un citas tamlīdzīgas epizodes, cilvēka pagrimums un bojā eja Fic-džeralda romāna lappusēs: Eibs Norts Ričas bārā, piedzērušā Dika Dai-vera kautiņš Romā, Mērijas Mingeti un lēdijas Kerolainas Siblijas-Birsas arests Rivjērā, mantīgie deģenerāti Šveices psihiatriskajā klīnikā — tas viss ar savu dzēlīgo rūgtumu un tai pašā reizē ar nepārvaramu spēku mūsdienu lasītājam romānu «Ir maiga nakts...» liek salīdzināt ar Fede-riko Fellīni filmu «Saldā dzīve», kas parādījās gadsimta ceturksni vēlāk. Sajūta, ka runa ir par kaut ko lielāku un svarīgāku, nevis tikai par romāna varoņu likteņiem, — šī sajūta lasītāju neatstāj un ļoti satrauc. Fel-līni kādreiz savu filmu pielīdzinājis freskai, kurā attēlota kuģa bojā eja. Līdzīga sajūta rodas, lasot Ficdžeralda grāmatu par buržuāziskās pasaules morālo grimšanu.

Ja salīdzinām romānu «Ir maiga nakts...» ar otru ievērojamo Ficdžeralda grāmatu «Lielais Getsbijs», kļūst acīm redzams, cik sarežģītu un grūtu ceļu nostaigājis rakstnieks pa aizgājušiem gadiem.

Radikāli mainījusies pati romāna atmosfēra. Romānā «Ir maiga nakts...» nav vairs tēs jūtu viengabalainības, krāsu poēzijas, par kuru jūsmojam «Lielajā Getsbijā». Romāna varoņu pasauli sašķēlusi ironija un pārdomas; nav vairs tās pārliecības; nekvēlo kaislības. Lai arī nodots un piekrāpts, Getsbijs vēl glabā savu romantisko patosu, mirst, bet nepadodas, nesamierinās. Dika Daivera un Nikolas izšķiršanās, viņu pēdējā izskaidrošanās — trijatā, kopā ar Tomiju Barbanu — notiek, kad no viņu kopdzīves skaļās rosības saklausāma vairs tikai vāra atbalss. Ar meistarisku kontrapunktu autors šai atvadu scēnā liek ieskanēties klusinātiem motīviem un intermēdijām. Barbana bravūra, Dika gara kūtrums, Nikolas egoisms liedz mums pat ieminēties par jūtu cildenumu.

Romānā «Ir maiga nakts...» pasaule mirdz, tikai vērojot to iztālēm. Patiesībā tā ir drūma, skumja un cerību tur gaužām maz. Romāna nosaukums ņemts no Kitsa vārsmas. «Odā Lakstīgalai» angļu dzejnieks romantiķis ataino nakts brīnumu pilno valstību. Nakts ir maiga, un nav «ne gaismas blāznuma», vienīgi tumsa un smacējoša nīcība. Tas, ka Ficdže-ralds izraudzījies šo Kītsa vārsmu, nenozīmē, ka viņu apbūris miršanas skaistums. Drīzāk tās ir atvadas no romantikas. Ficdžeralds te visu tver ar daudz asāku skatienu nekā pirmajā romānā. Sociālais motīvs iziet avanscēnā.

Abu Ficdžeralda romānu centrā ir viena no svarīgākajām buržuāziskās civilizācijas sociālajām un morālajām problēmām — problēma par to, cik bīstama sabiedrībai ir bagātnieku patvarība, valdošais stāvoklis, tiesības uztiept visiem pārējiem savus uzskatus par taisnīgumu, morāli, skaistumu.

Šī problēma savā ziņā ir īpaši aktuāla amerikāņu dzīvē, buržuāziskajai civilizācijai Amerikas Savienotajās Valstīs, tāpēc ka amerikāņu sabiedrība galvenām kārtām radusies un veidojusies no buržujiem, ilgāku laiku šā apstākļa dēļ inteliģentu aprindās un plašās tautas masās nevarēja rasties sociāls pretsvars buržuāzijas ideāliem.

Problēma par iespējām, kādas paver materiālā bagātība, kā jau aizrādījām, vienmēr nodarbinājusi Ficdžeraldu, un ar neatslābstošu uzmanību reizēm kā apburts viņš vērīgi ieskatās mūsdienu midasos un krēzos, atšifrēdams viņu rīcību, cenzdamies piekļūt viņu noslēpumiem.

Pats Ficdžeralds ir audzis amerikāņu buržuāziskā mīta ietekmes sfērā, kurš bagātību pārvērtis par oreolu cilvēkam vai katrā ziņā par vissvarīgāko komponentu personības ideālajā stāvoklī. Vienā no «Kraha» aprakstiem, kuros Ficdžeralds paškritiski analizē ilūziju un aizspriedumu pasauli, ar kuru pats ilgus gadus bijis saistīts, viņš ar rūgtu ironiju raksta, ka īstu personību viņš bijis iztēlojies kā Džona Pirponta Mor-gana, Topema Boklerka (izglītots angļu aristokrāts, astoņpadsmitā gadsimta asprātis — A. S.) un Asīzes Franciska sakausējumu.

Līdzīgos ieskatos acīm redzami bijis arī romāna varonis Ričards Daivers.

Getsbijs bija vienkāršs cilvēks, audzināts pēc parastiem amerikāņu buržuāziskās sabiedrības uzskatiem, viņš pat nespēja iedomāties dzīvē citu mērķi kā bagātība, turpretī Ričards Daivers ir izglītots, spējīgs uz pašanalīzi. Viņam ir jāizvēlas. Niks Karavejs «Lielajā Getsbijā» ari ir inteliģents. Bet viņš ir tikai vērotājs. Romānā «Ir maiga nakts ...» inteliģents, nomaldījies buržuāziskās sabiedrības un buržuāziskās morāles labirintos, kļuvis par drāmas galveno personāžu.

Īpaši jāaizrāda uz personiskajiem motīviem plašākā nozīmē, kurus Ficdžeralds ietvēris romānā.

Ričarda Daivera savstarpējā attieksmē ar apkārtējo pasauli nav gandrīz nevienas epizodes, kurai nebūtu piešķirta autora pieredzes vai atmiņu nokrāsa.

Psihiatrisko materiālu — ārstus, klīniku, pacientus — Ficdžeralds krājis tais gados, kad viņš pats, atrazdamies psihiski slimās sievas tuvumā, bija šo mokpilno iespaidu varā.

Dažkārt veseliem posmiem sižetu Ficdžeralds ņem no savas biogrāfijas. Tā, piemēram, 1930./31. gadā, kad rakstnieka sieva Zelda ārstējas Šveicē, Ficdžeralds bija ar viņu kopā Montrē, vēlāk Gstādā un Minhenē un pēc tam aizbrauca uz Savienotajām Valstīm uz tēva bērēm. Sī pārvietošanās precīzi reproducēta romāna nodaļās.

Tomēr Ričards Daivers nav autobiogrāfisks tēls, un viņa tuvinājums autoram pieļaujams tikai ļoti šauros ietvaros.

Būtiski svarīgs ir vēl cits personisks vaibsts, varoņa un autora morāles problēmas radniecība un šīs problēmas sakarība ar jautājumu, kurš tais gados nedeva miera Ficdžeraldam, — tas bija jautājums par mākslinieka stāvokli kapitālistiskajā pasaulē.

Visvairāk Ficdžeraldu satrauc un nomoka problēma par katra cilvēka un vispirmām kārtām ideologa atbildību par to, ka nav paveikts sociālais pienākums; ne mazāk viņu satrauc šīs bezatbildības postīgās sekas — personības pagrimums un talanta degradēšanās, kas gaida mākslinieku, kurš savu daiļradi pielāgo publikas gaumei.

Nepagāja ne divi gadi pēc romāna laišanas klajā, kad Ficdžeralds aprakstu krājumā «Krahs» atzina par nepieciešamu klaji izteikt visus šos jautājumus, pamatojoties uz savu dzīves pieredzi, un izteica tos atklātas grēksūdzes formā. Romāna radīšanas procesā viņš citādi nevarēja un, protams pat3 sev «pielaikoja» Ričarda Daivera nomaldus un pārbaudījumus.

Jau minētajā sižeta uzmetumā, kur iztirzāti Daivera trūkumi un nepietiekamā iekšējā izturība, lāgiem uztveram pašam autoram raksturīgus

vaibstus.

«Lai aizietu, pietrūkst stingras apņēmības un spēka, kāds piemīt Bran-kuzi, Ležē, Pikaso,» raksta Ficdžeralds.

Visi trīs minētie «etaloni» ir cilvēki no mākslas pasaules, ievērojami ar to, ka droši gājuši izraudzīto ceļu, palikdami neatsaucīgi pret jebkuru kārdinājumu — slavu, bagātību, ar kompromisu gūtu veiksmi. Jāpiebilst, ka divi no viņiem — Ležē un Pikaso tolaik savu vārdu jau bija saistījuši ar strādnieku šķiras cīņu.

Tādējādi rakstnieka idejiski mākslinieciskajā pašizziņā viņa darbs pie romāna «Ir maiga nakts...» un pati grāmata ir pakāpieni, pa kuriem autors nonāk līdz paškritiskajiem aprakstiem «Krahs» un pie tālākiem meklējumiem, nosakot pareizo pozīciju, kādā jānostājas rakstniekam ka pitālisma pasaulē.

Daži memuāristi (vispirms jau Ernests Hemingvejs savos «Mūžīgos svētkos»), novērtējot Skota Ficdžeralda personību, ar drošu roku pasākuši akcentēt viņa vājības.

Patiesībā Ficdžeralds labāk par jebkuru citu prata kritiski spriest ne vien par apkārtējo pasauli, bet arī pats par sevi. Un tāpēc ne tikai viņa veiksmes, bet arī lūzuma posmi ir būtiski svarīgi viņa radošajā biogrāfijā un stimulējuši rakstnieka virzību uz priekšu.

Atzīdami Ficdžeraldu par izcilu un spilgtu parādību divdesmitā gad simta sociālā amerikāņu romāna attīstībā, mēs īpaši uzsveram antikapi-tālistisko tendenci viņa daiļradē, kas tik skaidri saklausāma romāna «Ir maiga nakts ...» pašās spēcīgākajās lappusēs.

SATURS

Pirmā grāmata. SLIMĪBAS VĒSTURe. 1917—

1919................

Otrā grāmata. ROZMARIJAS VIEDOKLIS.

1919—1925.............

Trešā grāmata. AVĀRIJA. 1925. ......

Ceturtā grāmata. GLĀBŠANĀS. 1925—1929. . .

Piektā grāmata. MĀJUP. 1929—1930.....

Frensiss Skots Ficdžeralds un viņa romāns «IR MAIGA NAKTS..A. Starcevs . . .

Френсис Скотт Фицджеральд НОЧЬ НЕЖНА Роман

Издательство «Лиесма» Рига 1974 На латышском языке Перевод с английского В. Кумушка Художник Э. Лусис

Frensiss Skots Ficdžeralds IR MAIGA NAKTS . ..

Redaktore L. Rambeka. Maksi, redaktors V. Grauts. Tehn. redaktore G. Slepkova. Korektore L. Kamene.

Nodota salikšanai 1974. g. 11. jūlijā. Parakstīta iespiešanai 1974. g. 14. oktobrī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. II fiz. iespiedi.; 18,48 uzsk. iespiedi.; 20,38 izdevn. 1. Metiens 05 000 eks. Maksā I rbl. 16 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. G27/2692I/D-448. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 2321 Ļ.

1

Mans kapteini I (Franču vai.)

2

Nospļauties (iranču vai.).

3

Jūsu (hanču vai).

4

Ļoti elegants vīrietis (franču vai.).

5

Neprātu (iranču vai).

6

Lūdzu, atnes Dikam vēl glāzi alus! (Vācu vai)

7

— Labdien, dakter!

— Labdien, msjēl

— Cik jauks laiks!

— Jā, brīnišķīgs.

— Jūs tagad esat šeit?

— Nē, atbraucu tikai uz vienu dienu.

— Ak tā. Nu — uz redzēšanos, msjē! (Franču vai.)

8

pre-Kraepelin und post-Kraepelin Fällen, wie sie diagnostiziert sein würden in der Terminologie von den verschiedenen Schulen der Gegenwart. Un vēl otrs — tikpat skanīgs paragrāfs: Zusammen mit einer Chronologie solcher Subdivisionen der Meinung, welche unabhängig entstan den sind.

9

Aizliegts plūkt puķes (franču vai.).

10

«Tikai ne uz lupām» (Iranču vai.).

11

Profesijas (Iranču vai).

12

Tev mēness gaismā, Mans draugs Pjero, Es lūdzos — aizdod Man rakstāmo.

Jau svece dzisa,

Nav uguns vairs.

Pie durvīm stāvu,

Jel atveri!

13

Piedodiet, kungi. Es gribētu saņemt man pienākošos honorāru, Tikai par medicīnisko palīdzību, protams. Barbana kungs nevarēja norēķināties, jo viņam ir vienīgi tūkstošfranku kupīra. Un otrs kungs esot aizmirsis mājās naudas maku.

14

Cik? (Fianču vai.)

15

Hendžists un Horsa — leģendārie anglosakšu — Britanijas iekarotāju vadoņi, pēc Bēdas hronikas ziņām, 449. gadā pie Kentas izsēdušies krastā. Tulk.

16

— Tu redzēji revolveri? Tāds mazītiņš, glīti nostrādāts — kā rotaļlieta.

— Bet šauj pa īstam! Tu redzēji kreklu? Tik daudz asiņu, gandrīz varētu domāt, ka atrodamies karalaukā. (Franču vai.)

17

100 000 kreklu (hanču vai).

18

«Rakstāmlietas», «Konditoreja», «Izpārdošana» (Iranču vai.).

19

«Saulainās brokastis» (Iranču vai.).

20

«Baznīcas ieģērbs», «Bēru sludinājumi», «Apbedīšanas birojs» (Iranču vai.).

21

Kalpotājs viesnīcā (franču vai).

22

Eibs Norts vēl arvien bija Ričas hoteļa bārā, kur sēdēja kopš deviņiem rītā. Kad viņš tur ieradās meklēt patvērumu, visi logi bija līdz galam vaļā un platie saules stari izsūknēja putekļus no paklājiem un sēdekļiem, kas bija dūmu pievilkušies. Chasseurs joņoja pa gaiteņiem kā debess ķermeņi ēterā, atbrīvojušies no zemes atmosfēras slāņa. Dāmu bārs iepretī galvenajam bāram likās pavisam šaurs — grūti iedomāties, kā te pēcpusdienās var tikt galā ar viešņu pieplūdumu.

Pats slavenais Pols, concessionnaire, vēl nebija ieradies, bet Klods, aiz letes pārbaudīdams atlikušos krājumus, ar gluži attaisnojamu izbrīnu pārtrauca skaitīšanu, lai

23

Iniciatīvas sindikāts (tranču vai.) — organizācija vietējo resursu atklāšanai.

24

— Vai nevaru uz pāris minūtēm pie jums atstāt mazos? Neatliekami kaut kas jānokārto, es jums samaksāšu desmit franku.

— Nu protams (Iranču vai.).

25

— Palieciet pie šis laipnās dāmas.

— Labi, Dik (franču vai.).

26

— Paskatieties uz viņu!

— Paskatieties uz šo anglieti! (Franču vai.)

27

— Paldies, msjē, ak, msjē ir pārāk devīgs. Mēs ar lielāko prieku, msjē, madām. Staigājiet veseli, bērniņil (Franču vai.)

28

Daiveriem salūzusi mašīna (iianču vai).

29

Plānprātību sakuma stadijā (latīņu vai.).

30

Zirņu zupu (vācu vai).

31

Cīsiņi (vācu vai.).

32

Kausus (vācu vai).

33

Ķeizara prieku (vācu vai.).

34

Algots dejotājs dansinga (kanču vai.).

35

Modistēm (Iranču vai).

36

Sinklera Luisa romānu «Volstrīts», kurā autors analizē sabiedrisko dzīvi kādā nelielā Amerikas pilsētiņā (itāliešu vul.).

37

— Cik maksā līdz viesnīcai «OuirinaI»?

— Simt liru. (Itāliešu vai.)

38

— Trīsdesmit piecas liras un dzeramnauda. (Itāliešu vai.)

39

— Tad tā. Klausies. Brauc uz «Quirinal». Lubraks tāds. Klausies: jūs esat piedzēries. Maksājiet, cik šoferis prasa. Sapratāt? (Franču vai)

40

— Nē, es negribu.

— Kā?

— Es maksāšu četrdesmit liru. Tas ir pilnīgi pietiekami. (Franču vai.)

41

— Klausies! Jūs esat piedzēries. Jūs piekāvāt šoferi. Gan viens, gan otrs. (Franču vai.).

42

‘ — Labi vēl, ka atstāju jūs brīvībā. Maksājiet, cik viņš teica — simt liru. Brauc prom uz «Quirinal!» (Franču vai.)

43

Vieteja vīna (franču vai.).

44

Nelieši! (Franču vai.)

45

— Uz redzēšanos, cienjtā! Visu labu! (Fianču vai.)

46

-— Bet mums, varoņiem, ir vajadzīgs laiks, Nikol. Ikdienas ierindas mācībā nevar paradīt varonību — tas prasa plašaku mērogu. (Franču vai.)

47

— Runājiet ar mani franciski! (Franču vai.)

48

— Kāda bērnišķība! (Franču vai)

49

— Varētu gandrīz domāt, ka viņa skandē Rasīnu! (Franču vai)

50

Kafiju ar pienu (Iranču vai).

51

Drēbnieki (franču vai).

52

«Kas tad tas! Kas tad tas!» (Franču vai)

53

Notikušiem faktiem (franču vai).

54

— Runājiet franciski. (Franču vai.)

55

— Jā, jā ... Ar ko es runāju? ... Jā ... (Franču vai.)

2 Neviens nav iniris — neviens nav nosities autokatastrofā (frančuval.).

56

Diks un Nikola bija paraduši kopā braukt uz frizētavu, kur katrs savā zālē apgrieza un izmazgāja matus. Nikola varēja dzirdēt, kā aiz sienas šņirkst grieznes, kā pārskaitot šķind sīknauda un ik pa brīdim visam pāri atskan kāds «Voilā!» vai «Pardon/». Pēc Dika pārbraukšanas nākamajā dienā abi posās uz Kannām, lai apgrieztu, izmazgātu un izžāvētu matus fēna smaržpilnajā, vieglajā vēsmiņā.

Pie Karltona hoteļa, kas nelikās ne zinis par vasaru, it kā tam nemaz nebūtu logu, tikai cita aiz citas cieši noslēgtas pagraba durvis, piebrauca mašīna, kurā sēdēja Tomijs Barbans. Viņš izskatījās raizīgs un drūms, bet, ieraudzījis Nikolu, it kā satrūkās, un viņa acis iemirdzējās. Nikolai

57

— Citrona sulu. (Franču vai.)

58

Kausu alus (franču vai).

59

— Black-and-white mums nav. Ir tikai Johnny Walkair. (Franču vai.)

60

— Atnesiet man džinu un sifonu.

— Labi, kungs. (Franču vai.)

61

— Liecieties mierā! Taisieties, ka tiekat! (Franču vai)

62

— Kopā ar mani viņa gūs daudz vairāk nekā kopā ar jums. (Franču vai)

63

— Ģimenes laime. (Franču vai)

64

Tulkots pēc šī izdevuma. Red.

Content

Ficdžeralds Frensiss Skots Ir maiga nakts.

PIRMĀ GRAMATA SLIMĪBAS VESTURE

OTRA grāmata ROZMARIJAS VIEDOKLIS

TREŠĀ GRĀMATA AVĀRIJA

CETURTĀ GRAMATA GLĀBŠANĀS

PIEKTĀ GRĀMATA MĀJUP

1