Čaks Aleksandrs

Izlase 2 sējums

Aleksandrs Čaks

Izlase II

Aleksandrs Čaks

Izlase

2 sējums Latvijas Valsts Izdevniecība 1961

Sakārtojis Ojārs Vācietis.

Redakcijas Kolēģija: Andrejs Balodis,

Arvīds Grigulis,

Žanis Grīva.

Mākslinieks Maigonis Osis.

.

PROZA

.

DEBESIS

Andris bija savā piektajā dzīvības gadā, neliels, izstīdzējis puika gaišiem linu matiem.

Katru trešdienas un sestdienas pēcpusdienu aukle veda viņu uz pilsētas centrālo parku, kur dažas stundas spēlēja kara orķestra kapele.

Andra aukle bija liela, kupla sieviete krāšņām, brūnām matu pīnēm, kuras tā nēsāja apvītas galvai, un tās šķita pret viņas glezno pieri kā tumšs zelta vaiņags.

Kad gaiss bija samācies un debesis klāja melni mākoņi, šis brūnais matu vaiņags vāri izstaroja ilgi slāpētu, maigu gaismu.

Andris bija vārgs zēns un bieži vien ejot nokusa. Tad aukle viņu cēla uz sava labā pleca, un tur viņš sēdēja kā liela, dārga porcelāna krūze. Stiprā aukle nastu nemanīja. Viņas solis palika tikpat viegls un cēls kā agrāk. '

Sākumā Andrim sēdēšana uz pleca diezgan labi patika. Ielās viņš bija pāri visiem. Kā putns un skursteņi. Saule likās siltāka, mīļāka un it kā tuvāka.

Redzēja viņš arī, kādi skaisti mākslīgi augļi un ziedi guļ dāmām uz platām cepuru malām. Viņa roka sniedza čīkstošās izkārtnes un liepu brūnās, putekļainās lapas.

Pūkas, kas peldēja drebošā gaisā, sēdās viņam uz skropstām un lūpām. Andris ņēma tās pirkstos, un viņas bija tik vieglas kā gaiss.

Dažreiz tādā augstumā sēdot, Andrim reiba galva. Visa pasaule kļuva rožaina, pilna dunošas miglas un griezās kā palaists vilciņš.

Kad Andris par to stāstīja savai auklei, viņa tikai smējās un skūpstīja tam pieri.

— Ak tu mans vārgais, — teica viņa pie tam.

Pēc skūpsta Andrim uz pieres palika mazs, apaļš valguma traips, kas drīz vien pazuda vējā.

Centrālais parks, kurā Andris dažas stundas pastaigājās, bija tam jau apnicis. Viņš zināja no galvas visus parka līkumotos celiņus, lielākos kokus un dīvainākos krūmus. Vienīgi lielais rožu laukums ar saviem krāsainiem ziediem un karsto smaržu vēl drusku saistīja Andra vērību.

Rožu laukuma vidū stāvēja liela, kaila akmens sieviete un turēja milzu, lēzenu gliemeža vāku sev virs cēlās galvas.

Vākā šūpojās zils ūdens un lielām lāsēm pilēja pāri robotām malām. Andrim likās, ka šinī vākā ielijušas debesis un ka kailā sieviete, kas šīs debesis tur, stipri līdzīga viņa auklei. Vai arī aukle Andri neturēja virs savas galvas gluži kā šī sieviete milzīgo, pelēko vāku? Tikai Andrim plaukstās negulēja zilās debesis.

Vislabāk tomēr Andrim patika stāvēt parka lielā, galvenā laukumā pretī mūzikas estrādei, kas biļa līdzīga vecmāmiņas aubei, un klausīties orķestra spēlēšanā.

Visi muzikanti sēdēja estrādē vienādos tērpos kā brāļi, un tiem no abiem plecu galiem baltās muzikantu manšetes spurdza augšup kā baltas dūjas.

Pulkam priekšā spēlēšanas laikā stāvēja sirms, cienīgs kungs brillēs un vienmērīgi vicināja mazu, saulē mirdzošu spieķīti.

Tas esot klāts ar sudrabu, tāpēc tā mirdzot, iestāstīja Andrim kāds lielāks puika basām kājām un saskrāpētu degunu.

Andrim spieķīša vicināšana šķita ārkārtīgi vienkārša. Viņš savas domas izteica puikam ar basām kājām.

Basais viņā nicinoši paskatījās un noteica:

— Muļķis.

Bet, kāpēc, to viņš nemēģināja vairs noskaidrot.

Garām nošņāca policists, un puika pazuda viņam līdz.

Mājā pārnācis, Andris pats sastādīja savu orķestri; no puķu podiem izveidoja aleju; Vīnes krēslu iekārtoja sev priekšā par nošu uzliekamo, bet vecu laikrakstu iedomājās par notīm.

Rādāmo zizli Andris izveidoja virtuvē no skala, un tad viņš stājās sava orķestra priekšā, pats pūta un sprausloja, tēlodams skaņas, bet ar zizli šķēla gaisu visos virzienos.

Tā viņš spēlēja, līdz nokusa.

Andrim patika ļoti arī muzikantu zelta un sudraba taures; tās kā lielas, mirdzošas puķes pildīja visues-trādi no viena gala līdz otram. Taures bija dažāda veida un lieluma un brīnišķīgi ņirbēja saulē.

Uz viņu lielām, spožām malām šūpojās dārza koki, apkārtējie nami, putni, saule, debesis un viss tas nemierīgais ļaužu pūlis, kas stāvēja estrādes priekšā un vēroja muzikantu pūšanu.

Bieži Andris centās arī pats sevi ieraudzīt uz kādas spožas taures zeltītās malas, bet velti. Gan viņš grozīja savu galvu te uz vienu, te uz otru pusi, gan tupās, gan lēca augšup, bet sevi ieraudzīt zeltītā spožumā viņam neizdevās.

Pienākot vakaram, saule tēloja kokos sarkanu spēļu bumbu; tauru gaišais, smaidošais spožums satumsa, kļuva draudoši sarkans kā dusmīga seja. Andris tad rādīja taurēm paklusām mēli, lai tās skaišas vēl vairāk un kļūst tik sarkanas kā asinis.

Katra taure izdeva savu atšķirīgu skaņu. Tās Andris iedomājās kā baltus, neredzamus zvirbuļus, kas, ļaudīm nemanot, izlec no taurēm, mirkli aptupstas uz to košām malām un tad, ieraugot pārējās skaņas, barā paceļas un spurdz uz pūļa pusi.

Dažreiz Andris mēģināja pat noķert šos zvirbuļus, kad tie likās pazibam viņam pavisam tuvu acīm. Tomēr vienmēr saspiestā saujā Andris atrada tikai kailu, piesmakušu gaisu vai pūli knišļu.

Kad Andrim apnika mūziku klausīties, viņš meklēja laukumā rožainus akmentiņus, pētīja lieliem cilvēkiem kurpju krāsu un sarunājās ar suņiem.

Suņi parkā gadījās dažādi. Vieni laizīja Andrim seju un šķelmīgi smaidīja, kad tas viņiem glāstīja muguru, pūta elpu ausī un čukstēja brīnišķīgus mīlas vārdus. Citi turpretim tūlīt ņirdza zobus un rūca ka lielās bungas uz estrādes. Tos Andris, pagājis nost, apmētāja akmentiņiem tik ilgi, līdz tie sāka smilkstēt, bet viņu saimnieks ausīties. Tad Andris apmierināts līda tālāk.

Estrādes laukumā Andris kavējās, līdz pienāca viņa vakara lielākais brīdis. Tas bija tad, kad pēc pabeigta jautra mūzikas gabala, kurā čivināja putni, čaloja strauts un svilpoja puikas, starpbrīdī gluži tuvu estrādes malai panācās slaids kareivis tauri rokā. Viņš pacēla tauri mākoņos, pielika to mutei un tad sāka skaļi un uztraukti pūst.

Taure, pacelta debesīs, vizmoja virs pūļa galvām kā zelta putns, gatavs spurdzienam kokos un saulē, bet ilgās,, augstās skaņas lidoja un kūleņoja pāri laukumam — mirdzot, apžilbinot un nesot sirdis tālumā.

Andris aizelsies spraucās uz estrādes pusi cauri pūlim, mīdams suņiem un cilvēkiem uz kājām, līdz nokļuva pie pašas estrādes malas.

Tur tieši virs viņa mazās galvas pie pašiem mākoņiem joprojām staroja taure kā zibins un meta vienu skaņu bārksti pēc otras, kuras Andris tvēra ausīm, abām rokām un visu savu jauno ielīksmoto dvēseli kā siltu, valgu lietu, kas plūda no augšas un kļuva uz lūpām par medu.

Skaņas drīz pagaisa lapās, gaisā un atvērtos logos. Blakus taurētājam panācās otrs kareivis mazu, raudošu bērnu rokās.

Tas bija nomaldījies un sēdēja svešam kareivim elkonī, gaidīdams savu aukli.

Kareivis, kas turēja bērnu rokās, smaidīja. Bērns virs pūļa zilajā estrādes kupolā likās kā mazs, raudošs eņģelis. Zilgās bezdelīgas vija tam ap galvu ar savām spārnu vēdām irstošu vaiņagu. Vējš, nolēcis no tuvākā koka, pieskrēja un noglāstīja mazam gaišās matu cirtas.

Visu to redzot, Andrim saskrēja asaras acīs sajūsmā par brīnišķīgo tauri, jaukām, izgaisušām skaņām, bet visvairāk par to bērnu, kas sēdēja kareivim elkonī pāri pūlim, augstu gaisos kā debesīs.

— Tas ir gan muļķis, — domāja pie tam Andris. — Sēd tik augstu un vēl raud.

Trauksmes vilinātas, drīz vien ap estrādi saradās vesels bars aukļu, līdz beidzot sasarkusi un uztraukta ieradās arī īstā. Tā smaidīdama un raudot saņēma savu mazo un pazuda ar to pūlī.

Andris ilgi un kāri gāja ar acīm mazam līdz. Cik tas bija laimīgs! Andra karstākā vēlēšanās arī bija tāpat sēdēt kareivim elkonī uz estrādes, pāri ziņkārīgam pūlim, un izskatīties kā gaišam eņģelim estrādes debesu kupolā.

Viņš tad būtu arī pavisam tuvu cēlajam taurētājam un varbūt pat sevi ieraudzītu uz spožās taures malas smaidošu, gaišiem matiem, kopā ar kokiem un apkārtējiem namiem.

Andris zināja, ka bez nomaldīšanās tur augšā nevarēja tikt. Pūta taure tikai tam bērnam, kas bija pazaudējis savu aukli un nespēja vairs viens to atrast; kareivis glabāja elkonī tikai to bērnu, kas bija pratis nomaldīties. Arī Andrim jānomaldās. Cita ceļa nebija. Bet kā to lai izdara? Andris pazina parkā katru celiņu, katru līkumu, katru svešzemju koku, stādu un krūmu.

Un Andra aukle bija tik kupla savās miesās, ka to nemaz nevarēja no cilvēku acīm pazaudēt. Andris varēja ielīst pat visbiezākā parka stūrītī, un tomēr starp lapām, krūmiem un koku stāviem rēgojās un plīvoja pretim aukles baltais priekšauts un viņas maigais, kuplais klēpis.

Kāpēc Andrim dievs bija devis tik lielu un baltu aukli! Citiem bērniem tās bija daudz mazākas, melnās drānās tērptas, un tie varēja arī vieglāk nomaldīties.

Veselu nedēļu vakaros Andrim nenāca miegs, līdz viņš beidzot izprātoja, kā tas varētu nomaldīties.

Parasti, tikko saule nokāpa līdz koku zemākiem zariem un grasījās lēkt zālē pie sliekām un sienāžiem, aukle ņēma Andri pie rokas un gāja mājās.

Kādā vakarā, kad viņa bija ar Andri nonākusi līdz galveniem parka izejas vārtiem, pēkšņi tas viņai norāvās rokai un pazuda pūlī.

Aukle iekliedzās, bet bija jau par vēlu.

Andris skrēja aizturētu elpu tikai uz priekšu vien dziļāk dārzā.

Kādā tumšākā parka līkumā viens zēns pagrūda Andrim kāju priekšā. Andris krita, izstiepdamies visā garumā, ar seju un plaukstām cietās smiltīs. Pret lapām pacēlās balts putekļu mākonis. Bet jau nākošā acumirklī Andris bija augšā un devās tālāk.

Kad viņš apstājās, tas redzēja, ka atrodas dārza pretējā pusē blakus skaistam rožu laukumam.

Tagad Andris beidzot bija nomaldījies. Nekas, viņš pazina parku, bet savas lielās, baltās aukles tas nekur vairāk nemanīja un ceļu uz mājām arī nezināja.

Sākumā viss likās rožaini. Lapas košākas, celiņi platāki, zāle mīkstāka. Sirds sita krūtīs skaļi kā spēļu āmuriņš pret cietu riekstu. Andris skraidīja pa parka celiņiem uz visām pusēm, bet neviens viņu neņēma ciet un neveda augšā estrādē pie kareivjiem. Visi gāja viņam garām, it kā nekas nebūtu noticis, un neredzēja to, ka viņš noklīdis.

Drīz vien patīkamais uztraukums pārgāja un Andra labsajūta saplaka. Andri sāka pārņemt šaubas par to, vai viņš vispāri nokļūs savā ilgi lolotā vietā uz estrādes debesīs.

Andrim kļuva baisi lielā, nezināmā; dvēsele kā maza, pelēka pele iebēga kaut kur kaktā un bailēs trīcēja, un pats viņš tīri nemanot sāka raudāt.

Asaras lielām, dzidrām lāsēm ritēja sakarsušiem vaigiem pāri; no viņām mitrs kļuva zods, un tās kā apaļi, melni ziedi gulās viņa baltās matrožu blūzes porainā audumā.

Viena asara noritēja pat līdz kurpes purnam un tagad tur gulēja kā maza, gaiši dzeltena oga.

Andris stāvēja celiņa malā, piespiedies spuldzes stabam, un slaucīja ar abām rokām pārplūdušās acis.

Skumjas kā melns, biezs mākonis ietina viņa mazo sirdi; visa apkārtējā pasaule slēpās aiz balta, nomig-lota stikla, un paša raudulīgā balss skanēja ausīs kā tāla, samtaina zemes bite.

Pēkšņi caur asarām Andris juta — kāds pieskaras viņa trīcošam elkonim. Pār viņu noliekusies, stāvēja dāma garā, melnā plīvuri, bālu seju.

— Kāpēc tu, mazais, raudi? — jautāja svešā, melna dāma.

Pirmā brīdī Andris nespēja nekā atbildēt. Jauns, silts asaru vilnis, kas cēlās no viņa dvēseles pazemēm, ar lielu spēku pāršļāca viņa balsi un norāva to sev līdz atvarā kā kādu salmu. Kad šis vilnis nolija pār viņa vaigiem, balto matrožu blūzi, rokām un kurpēm, Andris beidzot izdvesa:

— Man pazuda aukle. Esmu nomaldījies.

— Kā tevi sauc? — vaicāja tālāk dāma.

— Andris.

— Kur tu dzīvo?

— Nezinu!

Svešā, melnā dāma pakratīja galvu, uzmeta plecam savu garo, melno plīvuri, aiz kura apkārtējie koki likās kā apsviluši, un, paņēmusi Andri pie rokas, teica:

— Nac, iesim pie muzikantiem! Tie tavu aukli sataurēs.

Andris neticēja savām ausīm, bet tomēr tā bija īstenība. Melnā dāma gāja lieliem, lēniem soļiem. Mazs smilšu mākonītis cēlās no viņas garā tērpa vēdām. Andris soļoja tai blakus. Asaras uz viņa kurpēm pazuda zem jaunās putekļu kārtas, bet uz vaigiem, rokām un blūzes sarecēja tumšbrūnās, līkumotās upēs. Sirds kusa nezināmās jausmās.

Bars puiku sekoja viņiem pēdās. Tie gāja, skaļi sarunādamies, un saulespuķes spļāva uz visām pusēm kā zvaigznes. Norietošā saule sēdēja viņu izspūrušos matos kā sarkana magone, un apkārtējā migla rožaini kūpēja.

Dāma aizveda Andri estrādes mugurpusē pie mazām, pelēkām durvtiņām. Te bija ēnaini un klusi. Gaiss spīdēja zaļgans kā ūdens, un smiltīs slēpās mitrums.

Pusvērtās durvtiņās stāvēja kareivji un pīpēja.

Kapara pogas viņiem uz krūtīm tumši blāvoja, bet uz pleciem — tur, kur vajadzēja būt manšetēm, viņiem sēdēja lieli, vējā dreboši tauriņi.

— Nebaidies! — klusi runāja dāma. — Šie kareivji tevi atdos tavai auklei.

Andris to pats tīri labi zināja, bet sirds tomēr vēl bija pilna nemiera un dīvainu jausmu.

Dāma pieveda Andri kareivjiem, parunāja ar tiem dažus vārdus, un viens no viņiem saņēma Andri un devās ar to pa tumšām trepītēm augšā uz estrādi.

Līkumoto trepīšu zilganbrūnā pustumsā Andris no

jauna sāka raudāt. Te oda tik asi pēc pelējuma un smagas, drūmas tabakas. Asaras vaigos uzplēsa atkal sacietējušās upes. Degungals pilēja kā pīlei knābis pēc dzeršanas lielām, sudraba lāsēm. Tās krita uz koka kāpieniem un darīja tos glumus kā ledu.

Iznākot estrādē, Andris savaldījās un apklusa. Tikai kāds sita deniņos tik stipri, ka plānā, rožainā ādiņa draudēja pārplīst.

Virs galvas lāsmoja estrādes kupola zilais velvē-jums. Bet no dārza puses uz estrādi kā lielā, gaišā logā plūda gaisma, koku zari un tālums.

Ap Andri drūzmējās kareivji. Tiem kājās bija zābaki, kas Andrim sniedzās gandrīz līdz krūtīm. No tiem plūda stipra, nepatīkama smarža. Tā koda acīs, un dīvains, silts smagums gūlās uz sirds.

Bet blakus Andrim, estrādes košam velvējumam pieslieta, zaigoja lielākā sudraba taure, tik tuvu, ka Andris varēja viņai pieskarties ar pirkstu. Tā bija krietni lielāka par viņu augumā un savā ķermenī līkumota kā meža upīte.

Andris pārsteigumā sastinga.

Lielā sudraba taure, kuru tas līdz šim bija vērojis tikai estrādes zilā velvējumā, tagad bija viņam blakus. Tīri nemanot pirksts piedūrās taures spīdošai, vēsai miesai un atstāja uz tās apaļu, vāru miglojumu kā niecīgu elpas svītru, kā rožaina plaksta ēnu.

Nākošā mirklī izplauka vēl lielāks brīnums.

Varenās sudraba taures spožumā tas ieraudzīja sevi. Viņš, Andris, bija iekāpis taures vilinošā zaigo-jumā un tagad tur mirdzēja kā spogulī — viss — savās apputējušās kurpēs, matrožu blūzītē, saraudātu, miglainu sejiņu. Pāri viņam plīvoja koku zari, spuldzes un zilgme, zila un smaidoša.

Brīnums, cik ātri nācis, atkal izgaisa.

Slaidais taurētājs jau stāvēja estrādes malā un pūta, pacēlis savu spožo tauri rožainos mākoņos, it kā savas skaņas ņemdams no pašām debesīm, lai tās liktos cilvēkiem saldākas.

Tuvākais kareivis pakampa Andri elkonī un nostājās ar to estrādes malā blakus taurētājam.

Andris, lielās taures sudraba spožumā izgaisis, tagad kā mazs, gaišs eņģelis sēdēja gaisā virs pūļa estrādes kupola zilganumā.

Bet blakus dziedāja dzeltenā taure, arvien vēl skaņas smeldama no pašām debesīm. Rožainie, irdenie mākoņi skāra taures vēsās, zibošās malas. Koku zari liecās lejup un skūpstīja viņas elpu.

Gaismas un tāluma apžilbis, Andris pirmā acumirklī piemiedza acis. Atvēris tās, viņš redzēja —* tagad tas pacēlies debesīs.

Lejā zem viņa kājām šalca pūlis — melns un nemierīgs kā atvars. Bet apkārt bija tikai skaidrs gaiss un tālums. Mākoņi lipa viņa pierei, dūjas peldēja garām kā pūkas, bet blakus dziedāja dzeltenā taure, arvien vēl skaņas smeldama no bezgalības. Viņa zibēja taurētāja rokās kā stars, kas sūtīts pāršķelt tumsu un pekli.

— Manu puisīt, tu! — pēkšņi atskanēja no lejas, no melnā, nemierīgā atvara, un mazais Andris atmodās. Debesīm bija gals.

Apakšā, tieši pie estrādes, stāvēja viņa lielā, baita aukle, rokas uz augšu izstiepusi kā lūgšanā.

Kareivis, kas turēja Andri elkoni, pasmaidīja, noslīdēja uz viena ceļa un gar estrādes malu nolaida Andri auklei izstieptajās rokās.

— Manu dārgo puisīt, kur tu biji palicis? Labi, ka es tevi atradu, — saldi vaidēja aukle un raudādama skūpstīja Andr'm pieri un valganos matus. Bet zēns bija visa tā tāls un vienaldzīgs, kā kāda sapņa apmāts.

Kad aukle Andri gribēja atsēdināt plecā un nest uz mājām, tas sāka neganti pretoties un kliegt:

— Negribu sēdēt plecā, gribu elkonī būt!

Velti aukle izmocījās nolikt puiku plecā, tas pretojās viņai visiem saviem spēkiem.

Aukle neprata elkonī Andri nest, un tā tas gāja mājās kājām.

Ielās jau staigāja ēnas kā milzīgi, tumšzili stārķi. Ormaņi iededzināja pie bukām savus lukturus, un tie spīdēja ielas stūros kā jāņtārpiņi.

Nakti Andris pavadīja mierīgi. Istabā čaukstēja tumsa un šūpojās gumijas koka lielās, platās lapās. Katrā aizvērtā slēģī mirdzēja viena dzeltena sirds.

Uz rīta pusi Andris sapnī redzēja dzelteno tauri; tā atkal maigi dziedāja un savu elpu smēla no bezgalības.

Viņa lidoja gaisos kā putns, un savāda gaisma to apstaroja. Taurei lielā pulkā sekoja mazi, gaiši eņģelīši, un visiem tiem, kā par brīnumu, bija Andra seja un mati.

Andris sapņoja un smaidīja. Viņa lūpas pūta taurei līdz maigu, sapņainu meldiju, un savu balsi puisēns smēla no savām ilgām.

Kad Andris pamodās, bija jau gaišs rīts. Liels, dzeltens saules ābols gulēja uz viņa segas. Gultas kājgalī sēdēja kaķēns Smulis un laizījās.

Andris apkampa kaķēnu un čukstēja:

— Smuli, vakar es biju debesīs!

MĀŅTICĪBA

Es esmu ļoti māņticīgs. Pat pārlieku. Līdzīgi daudziem cilvēkiem, es baidos no trīspadsmitā dzīvokļa, no trīspadsmitā ābola, no trīspadsmitās degvīna glāzītes, bet visvairāk no trīspadsmitā datuma.

Jau dažas dienas pirms mēneša trīspadsmitā skaitļa es kļūstu nemierīgs. Kā zvērs pirms lielas nelaimes. Ēstgriba zūd. Miegs saraujas. Es redzu dīvainus, nepatīkamus sapņus. Naktīs bieži mostos, un mana mute sausa kā izkaltusi bērza tāss.

Par darbu vairs nav ko domāt. Visas manas domas kļūst pelēkas un saraustītas kā īsi striķu gabali. Iet nekur negribas. Kafejnīcā mūzika liekas garlaicīga un iedomīga. Cilvēki riebīgi, viņu sarunas skaļas un vieglas kā ālavas puķu sēklas. Ceļot kafijas tasi pie lūpām, roka man dreb kā pēc liela nozieguma.

— Kas jums kait? — vaicā mana kaimiņiene. Un viņas sarkanā pomāde smaržo uz lūpām pēc nepotē-tām, sārtām meža rozēm, bet čūskādas soma sapņo par saules sasildītām sūnām un celmu sveķiem.

— Nekas, — atbildu es klusi un pārklājos viss aukstiem sviedriem, cietiem un spīdīgiem kā dzīvsudrabs.

Tādās dienās es vislabāk klīstu vientuļās ielās gar sagrautiem, tukšiem fabriku korpusiem. Skatos, kā vecā krāsa lobās no sienām. Grāvji no tuvējām pļavām tiecas noskūpstīt manas lūpas. Ejot es urbinu ar savām kājām mazos, sīkos ceļa akmentiņus. Pieri man glāsta apkārtējo dārzu vējš, pilns irdnes, pilns sarkanu, uzbudinošu skaņu un mīkstu kukaiņu.

Un tad es domāju, — kāpēc man jāatgriežas savā vecā, sasmakušā istabā, kāpēc es nevaru palikt šeit? Kādā lielā, atstātā fabrikas katlā es ierīkotu savu midzeni blakus žurkām, pelēm, tukšumam un smaržām. Vakarā pretējā ielā veca izkārtne vējā spēlētu man uz ermoņikām. Dūjas sēdētu rindā virs galvas un sūtītu man savu siltumu.

Mēneša divpadsmitajā vakarā es kļūstu pavisam nemierīgs. Nekur neeju, noslēdzis durvis, dzīvoju mājās, te sēstos, te staigāju, te atlaižos savā zaļganā plīša dīvānā. Manas domas skraida kā peles. Asinīs

Ieliets uztraukuma zelters. Es vāru tēju, pārklāju savu galda lampu ar dzidru, dzeltenu papīru, uzlieku cepuri galvā. Viss velti. Nemiers, nemiers manī aug, es viņā grimstu kā milzīgā smilšu kalnā. Tad es mazgāju seju un rokas vēsā, sudrabotā ūdenī. Tāpat viss velti. Dīvaini, uztraucoši rēgi izplaukst manās smadzenēs. īsas, karstas trīsas pamostas un lēnām plok mugurā, gurnos un pie kakla. Kad tikai rīt, rīt — trīspadsmitajā — ar mani kaut kas briesmīgs, neatvairāms nenotiek. Rīt.

Trīspadsmitās dienas rītā es parasti pamostos vissliktākā garastāvoklī. Es labprāt nemaz neceltos no gultas augšā, bet gulētu visu dienu sarāvies, dziļi zem segas, aizvērtām acīm un ausīm.

Holandes siers, kas man parasti briesmīgi garšo, šinī rītā smaržo pēc ziepēm. Diena liekas dūmakaina. Gaiss pilns trūdu garojumu. No cieši sakostiem zobiem man drīz vien sāk dunēt deniņos. Visu dienu es staigāju no vienas telpas otrā kā parādība, asi saraudamies no katra mazākā troksnīša. Pat putekļa pieskaršanās manam vaigam dara man sāpes un uztrauc kā piepešs apvainojums. Priekškarus es logiem nepaceļu. Velti gaisma pūlas tos noraut nost, istabās visu laiku valda krēsla, zilgana un mīksta kā vate^ kas aprij visus trokšņus un maigi glāsta manu dvēseli.

Cilvēku es vairos, viņu vārdi man duras ausīs kā adatas. Katram priekšmetam šai dienā rodas, ataust divkārša smarža. Pēc atstātās smakas es varu skaidri uz tapetēm parādīt blakts ceļu, ko viņa gājusi pirms divām dienām. Es zinu, kādas ēdienu atliekas gulējušas uz galda spodrās nomazgātās virsmas beidzamās nedēļas laikā. Es jūtu savos pirkstu galos visus tos priekšmetus, ko viņi skāruši pēdējās trīs dienās.

Visu dienu es neēdu, jo nazi es nedrīkstu ņemt rokās, varbūt, ka es sev iegriežu pirkstā un saindējos, tāpat dakšiņas: viegli var gadīties, ka es ar tām ievainoju sev vārīgo, plāno lūpu ādu un noteku asinīm.

Ielu es pāreju tikai tādā gadījumā, ja tā pilnīgi tukša — bez viena ormaņa, auto, velosipēdista un tramvaja. Saņemto telegramu es drebošām rokām, sviedriem pārklāts, nolieku savā riekstu koka kastītē un lasu to tikai otrā dienā.

Vakarā, tumsai iestājoties, es jūtos pilnīgi noguris, bet prāts kļuvis tā kā mierīgāks. Sirdī uzaususi maza cerība. Varbūt šī diena vēl beigsies labi. Bet tad es tūdaļ atjēdzos, šausmās nodrebu un nekavējoši saplēšu savu cerību sīkās, mazās druskās. Nedrīkst izaicināt likteni. Lai viņš mierīgi sēž savā plīša krēslā, skatās tālumā un nedomā par mani.

Arī uz kino un teātri es šai dienā neeju. Jo esmu skaidri līdz dvēseles dziļumiem pārliecināts, ka tad noteikti zālē lielais kroņlukturis nokritīs man uz muguras un sakropļos. Un tūdaļ es jau redzu savās smadzenēs kā spogulī ārprātīgo namu un sevi baltās audekla drēbēs, vecu skārda bundžu rokās un muļķīgu smaidu uz lūpām. Es eju, ņemu no bundžas nolietotas pogas laukā, metu tās zemē un saucu:

— Nākait skatīties, es dēstu tulpes, skaistas, līganas tulpes!

Kad naktī pulkstens nosit divpadsmit un trīspadsmitā diena beidzas, es pēkšņi viss atplaukstu. Manī no jauna rodas ārkārtīga ēstgriba, es smaidu, « m lasu trīs dienas nokavētos laikrakstus, un viss man liekas tik jocīgs un mīļš, pat slepkavības, zādzības un ugunsgrēki. Es iežogos nakts vidū virtuvē, ēdu vecu, sakaltušu maizi, dzeru siltu kumelīšu tēju ar aveņu ievārījumu. Aiz tapetēm čaukst kaļķi. Lēns siltums kāpj no plīts un izirst gaisā kā plīvuris. Tumsa balsta savu muguru rūtīs. Sētā aiz loga šalc kļavs kā lāļš ūdenskritums. Manī bezgalīgs miers un reibinošs nogurums pēc tik ilga nervu un domu saspīlējuma. Es ņemu šūpuļtīklu un iekaru to virtuvē. Kājas es ietērpju gaiši sarkanās vilnas zeķēs un izstiepju tās visā garumā. Savu apkaklīti es norauju un pakaru uz visaugstākās naglas virtuvē. Tur tā karājas un izskatās pēc liela sudraba pakava.

Lai labāk justu tālo pļavu un ezeru smaržu, es atveru durvis uz vannas istabu un palaižu krānu vaļā. Ūdens šņākdams gāžas vannas klēpī, pārklāj ar sudraba rasu visu viņas miesu, pilda telpu ar vizošiem, vēsiem tvaikiem un ūdens pūkām, kas lido un skūpstās ar gaisu. Pamazām ūdens tvaikos atjaunojas zivju ēnas, tālo zvaigžņu mirdzums. Es redzu priedes ezeru krastos, manās lūpās garo viņu skujas.

Ir jau gandrīz rīts, kad es iemiegu ar tējas krūzi rokās. Es elpoju mierīgi, un asinis manī staigā tik viegli kā gaiss.

Vairākas reizes es esmu mēģinājis sacelties pret savu māņticību. Kā vergs pret bargu, nepielūdzamu kungu. Es esmu trīspadsmitajā skaitlī gājis uz balli, viesībām, slēdzis līgumus un riskantus darījumus, bet vienmēr tādās reizēs mani pavadījusi neveiksme kā ēna. Neveiksme. Dažbrīd viņa man likusies pavisam

tuvu, kā kaimiņš sēdējusi man blakus pie galda. Reizēm viņas elpu es esmu sev jutis uz kakla, tās dīvainā pūdera pēdas uz sava pleca. Viņa kā spiegs ir stāvējusi, man nezinot, aiz muguras un guldījusi savā dzeltenā, vēsā skatā katru manu kustību, katru manu domu un vēlēšanos. Vienreiz, kad viņa pavisam bija pienākusi man tuvu, tik tuvu, ka es tās siltumu, kas plūda no viņas drānām, sajutu uz saviem vaigiem, skropstām, lūpām un dvēseles, es iekliedzos un metu tai ar smagu kristālā vāzi sudraba apkalumā. Bet viņa bija veikla, kā jau sieviete. Vāze pāršķēla gaisu, atsitās pret kamīna malu un nokrita zemē smagās, biezās druskās, no kuru miesas plūda vakardienas saules siltums. Bet mana neveiksme palika dzīva.

Varbūt viņu nožņaugs mans dēls, varbūt nākošā kara lode, kas būs domāta man, trāpīs viņu un tā paliks guļot starp granātu bedrēm rāvainā ceļā.

Bieži garos ziemas vakaros, sēdēdams viens pats mājās, es esmu domājis par to, no kurienes un kad manī radusies tik liela, nepārvarama māņticība. Vai to man kāds piebūris, mazam ielicis šūpulī, jeb tā dota man kādas briesmīgas slimības vietā? Esmu sev centies iegalvot, ka ar gadiem un manu dvēseles briedumu šī ļaunā īpašība mazināsies. Esmu daudzreiz gājis sev klāt, uzsitis uz pleca un teicis:

— Neuztraucies, gan viss būs labi. Tu taču neprati kādreiz pats sev bārdu nodzīt, bet tagad proti.

Tad pacienājis sevi ar ledus aukstu limonādi, drusku kāsējis, skatījies logā un smaidījis par savām rūpēm.

Tomēr, neskatoties uz visām manām labām cerībām, noticis pavisam kas pretējs. Bailes no trīspadsmitā datuma manī ar katru gadu tikai augušas. Un bez tam vēl radušās neskaitāmas citas māņticības. Četrus gadus atpakaļ es pavirši saskaitīju, ka man piemīt vismaz divdesmit trīs māņticības veidi un paveidi, bet tagad nupat pēc rūpīgas pārbaudes es jau saskaitīju veselus trīsdesmit sešus.

Manas māņticības jaunākais paraugs. Lai vakarā izvairītos no nepatikšanām, nekad rītā nedrīkst smieties. Jo rītā sliktāks garastāvoklis, jo vakarā iet labāki.

Praktisks pielietojums. Ja man vakarā jāierodas tādā vietā, kur es vēlētos, lai man viss izdotos un būtu labi, es no rīta tīši meklēju kādas nepatikšanas. Pilnīgi lieki strīdos ar tuviniekiem, sakropļoju vai saplēšu kādu savu dārgu piemiņas lietu, apsēžos kaut kur vientulībā un domāju par nepatīkamiem, drūmiem gadījumiem savā dzīvē. Ja tādā veidā man izdodas sev sabojāt garastāvokli un es tiešām jūtos sevī nelaimīgs, sarūgtināts un atstāts, tad vakarā pirms sava nodomātā gājiena es jau esmu ārkārtīgi pašapzinīgs, laimīgs, jo es ticu un noteikti zinu, ka tagad viss man noritēs labvēlīgi, patīkamā garā. Un tā vienmēr arī tiešām noticis.

Pie tāda turpinājuma es nezinu, ar ko viss tas beigsies. Es jūtos kā ciets kazas ādas maiss, kas uzlasa sevī visu pasaules māņticību. Vienreiz taču tam jābūt pilnam. Bet, vai tad es vairs spēšu kā cilvēks dzīvot, to es nezinu. Izmisuma brīžos savas māņticības dēļ es pat esmu darījis muļķības un gājis pie ārstiem.

— Jā, — tie man ir teikuši, — jums nepieciešams svaigs priežu gaiss, ilgs miegs un patīkams sarunu biedrs. Atturieties no gaļas, nedomājiet par pagātni un neskatieties kalendārā! Lūdzu, ja varat, atnāciet pēc desmit dienām atkal!

Es smaidu. Ārsta ķitelis mirdz tikpat balts kā mana jaunā amerikāņu apkaklīte. Pie sienas nīkst īsts Ro-zentāls. Mazliet smaržo pēc jodoforma, un uzgaidāmās telpās uztraukumā dreb kalsnas, sviedrainas sejas, alkstot miera un glābiņa.

Katru dienu taisni piecos es mēdzu iegriezties sava stūra piena bodītē un izdzert puspudeles paniņu. Pudelei jābūt vēsai, tieši kā no pagraba, paniņām īstām, ne visai biezām, ar nelieliem, dzelteniem sviesta gabaliņiem vidū.

Paniņas es dzeru lēnām, starpbrīžiem, īsiem, asiem guldzieniem. Dzeršanas laikā es maz domāju un piemirstu savu māņticību. Manas smadzenes it kā izgaist no galvas un turpat bodītes nelielā telpā pārvēršas mazā, brūnā, acīm tikko jaušamā miglas veidojumā. Tās peld, gozējas saulē, aptausta sierus un maizes klaipus garos sienas plauktos, pieskaras galdiem, krēsliem, grīdai, stikliem, jaunās pārdevējas sejai un liekas vieglas un patīkamas. Es jūtu savās nāsīs svaigas, glāstošas smaržas, kas kutina manas asinis un liek pukstēt maniem muskuļiem. Dīvains, silts možums nogulstas manos pirkstgalos, un es labprāt pieceltos un noskūpstītu spēcīgo piena pārdevēju aiz letes, kurai dārdoša pērkona balss, lielisks, ļāvīgs ķermenis un dzejisks vārds Laura. Noskūpstītu, kaut arī būtu trīspadsmitais datums. Kad šī Laura smejas, gaiss kūleņo telpā, maizes klaipi saldi notrīc, putekļi

šaceļas spārnos un cenšas sasniegt cilvēku maigās rīkles. No brūnām, it kā nolakotām ķimeņu kūkām nobirst pērnās ķimenes un cenšas ar laiku nokļūt līdz bieži virinātām bodeles durvīm un izkļūt uz ielas, kur tās vējš pacels pāri jumtiem un aiznesīs atpakaļ pļavās. Tur tās teiks dīvainus stāstus par cilvēkiem, par viņu tumšām, karstām krāsnīm, smiesies par viņu muļķībām un manu māņticību.

Stenderei piestiprinātais zvans izlamā katru ienācēju, es sēžu savā krēslā un smaidu, bet visas manas māņticības kā balti, maigi ziedi savijušies vaiņagā, kas tagad staro ap manu galvu.

Kā būtu, ja es šinī bodītē paliktu par piena puisi? Droši vien ar laiku es smietos tikpat dārdoši un skaļi kā Laura. Vakarā es noliktu peļu slazdu un tanī pa nakti noķertu savas smadzenes. Rītos es celtos pulk-stens četros, nestu piena kannas, skaitītu pudeles, saldētu sviestu un paniņas. Es noteikti aizmirstu savu māņticību un trīspadsmitā mēneša dienā ēstu tikpat daudz kā pārējās dienās. Savu māņticības vaiņagu es uzdāvinātu kuplai Laurai, un tas plauktu virs viņas galvas gaišiem, saulainiem matiem kā brīnišķīgs rožu krūms.

Gulētu es pieliekamā kambarī, kur pelēkais klons vienmēr mitrs, kur kaktā čaukst sviesta papīra rullis, bet ledus skapī kūstošais ledus gabals ar savām pilēm sit mušas. Vakarā es aizmigtu ar īstu holandiešu siera gabalu plaukstā, sapņos čāpstinātu lūpas kā mazi bērni un rītā siera vietā delnā redzētu mazu peli, kura klusi pīkstētu no pārēšanās.

Es smaidītu, iesviestu vecā žoķenē savu eipu uii tad to ātri grieztu pa gaisu. Cepure pīkstētu pelei līdz, no tā viņai kļūtu vieglāki; tā pēkšņi atjēgtos un pazustu kaktā zilgani pelēkās priežu skaidās.

Plaukstā man no viņas paliktu tikai viegls, lēns ieskābas smaržas garojums, kāds bieži ziemā lieliem, rožainiem un zilganiem mutuļiem plūst pa zvērnīcu durvīm laukā un kairina puiku sirdis.

Bet, kad man izdomātais jādara, es nezinu, kāpēc, man pašam tīri nemanot, samaksājas rēķins un es esmu atkal uz ielas. Māņticības vaiņags no Lauras galvas pazudis un skauj tagad manu sirdi kā važas, eš esmu atkal iekalts savā agrākajā dzīvē, un mana miesa un tieksmes ir pagrabs, kurā es esmu līdz galam mests.

Vienā agrā, saulainā pavasara rītā, kad ziemas sniega plānās, zilganās plēnes bija redzamas vairs tikai zem soliem, es par savu māņticību stāstīju kādam mana tēva vecajam draugam. Es to jau pazinu sen. Viņš bija bagāts un skops, drukna auguma, sārtu, ieapaļu seju un nēsāja ūsas un kamašas.

Klausoties manā stāstā, tas labsirdīgi smaidīja.

No viņa uzvalka plūda tikko jaušama naftalīna smarža, un pirkstu gali viņam bija klāti ar svaigas maltas kafijas putekļiem.

Tad viņš pēkšņi pārtrauca manu stāstu, ierunādamies:

— Ā, es esmu koridorā aizmirsis savu pumpi aizgriezt; es pat no šejienes dzirdu, ka viņš nervozi plikš. Nabags, viņam garlaicīgi bez manis.

Un atkal apklusa; gaiši dzeltenās, kuplās ūsas ilgi turēja smaidu uz viņa lūpam un pašas spīdēja valgi kā jaunās lapas virs mūsu galvām.

Kad es beidzu savu stāstu, iestājās īss klusuma brīdis. Mans tēva draugs kustināja kamašā savas labās kājas lielo pirkstu. Zilgani dzeltena dūja, aci piešķiebusi, skatījās vecā kunga nodarbībā. Vējš bija lēns un nespēja pacelt gaisā pat sīkos smilšu graudus. Nomests papīrs sita spārnus, bet netika projām. Tā tas turpinājās minūtes trīs, un tad pēkšņi mans kaimiņš iesāka:

— Jūsu māņticība — bailes no nezināmā.

— Kā?

— Jā, bailes no nezināmā... Vai jūs varētu nokaut šo dūju man pusdienai?

Un viņš pamāja ar acīm uz zilgani dzelteno dūju mūsu priekšā.

— Nē ... Laikam ne.

— Nu, protams. Jums būtu bailes. Bet ja pie deniņiem jums pieliktu brauniņu un teiktu: «Nāve, jeb nokaujiet šo dūju!» Ko jūs darītu?

— Es nokautu dūju.

— Skaidrs. No divām baiļu izjūtām jūs izvēlētos mazāko. Otro dūju pie vajadzības jūs nonāvētu vieglāk, trešo vēl. Tāpat gluži ir ar jūsu dzīvi. Ja jūs zinātu viņas nākotni, jūs nebūtu māņticīgs. Bet tagad iesim.

Mēs nonācām Centrāltirgū. Nopirkām kartupeļus, vēl citus sīkus sakņaugus. Tad iegājām zivju nodaļā. Mēs ilgi klīdām starp visiem zivju baseiniem, milzīgām koka paplātēm, uz kurām gulēja rindās vēsas,

neelpojošas zivis. Beidzot mēs nopirkām mārciņu smagu līdaku un devāmies kopīgi gatavot pusdienu.

Kad es biju izēdis pirmo šķīvi diezgan sāļās zivju zupas, es vaicāju vecam kungam:

— Sakiet, — vai arī jūs esat māņticīgs?

— Nē.

— Kamdēļ?

— Es zinu, ka manai dzīvei beigas, mani gaida tikai nāve.

Es pasmaidīju. Logā iesitās muša. Pie plīts aiz tapetēm nobruka kaļķi.

Otrā rītā veco kungu atrada gultā mirušu. Labā roka bija krampjaini ieķērusies pulierētās gultas malā. Lūpas drusku smīnēja, un gaišās alus krāsā ūsas mirdzēja virs tām kā mazs, dzeltens, gaistošs mākonis.

Uz istabas vienīgā loga palodēs sēdēja tā pati zil-gandzeltenā dūja, kas bija viņu redzējusi vakar dārzā.

MANA MĪLESTĪBA

Mīlestība. Brīnišķīgs vārds. Vienmēr es par viņu esmu dzirdējis un lasījis visskaistākās lietas.

Kad es vēl biju zēns, staigāju īsās biksēs, lieliski situ zekserus, dauzīju ar kaķenīci fabrikas biezos un zilos kā ledus logu stiklus, es bieži sapņoju, salasījies Valtera Skota romānus, par mīlestību.

Es redzēju un zināju, ka man, salīdzinot ar lieliem cilvēkiem, daudz priekšrocību. Ielās un bulvāros, kur pieaugušiem bija jāstaigā labi ģērbtiem un koptiem, es, mātei nezinot, varēju dižoties basām kājām, staigāt pa neatļautiem dārzu zāļu laukumiem, jo sargs nebija spējīgs mani notvert, skaļi grauzt konfektes, stāvot uz stūra, kāpelēt Eksporta ostā pa preču kaudzēm un braukāt ormaņiem uz atsperēm. Visu to es varēju darīt, bet lielie ne. Un tomēr es nebiju apmierināts. Nepavisam. Es toreiz atdotu visas savas privilēģijas, ja tikai es drīkstētu darīt divas noslēpumainas lietas, ko iespēja pieaugušie un par kurām es varēju vienīgi tikai sapņot. Sapņot, izlaidies sētā saulē uz tukšām, izmazgātām kāpostu mucām pie lielās, nodarvotās mēslu kastes. Un šīs divas lietas bija — mīlēt un iet uz kino.

Kā man zēnībā gribējās mīlēt! Visu dzīvību es biju ar mieru ziedot savai mīlestībai. Viņa man likās tik jauka, tik vilinoša. Kā kāpšana pa neredzamām trepēm uz tālām, bezgalīgām debesīm, kur aizraujas acis un elpa.

Tāpat arī kino. Stundām es varēju nostāvēt pie kādām kino durvīm un skatīties, kā iet un nāk no viņa iekšā un ārā ļaudis, sakarsuši, uztrauktām, kvēlošām sejām, kā mirgo un laistās zilās debesīs šīs iestādes gaiši dzeltenās ugunis, līdzīgi jaunai, mirdzošai kapara naudai. Pie kino svinīgām, izrotātām durvīm un sienām snauda pakārtas platas un garas plakanas kastes ar stiklotu priekšpusi. Aiz šī stikla, kas vienmēr bija spodri notīrīts ar tumši dzeltenu, drusku sviestam līdzīgu krēmu, smaidīja daiļu, nepazīstamu jaunavu ģīmetnes. Viņas bija nesalīdzināmi skaistākas par tām vienkāršām meitenēm, kuras es redzēju un ar kurām es rotaļājos ielās, sētā un skolā.

Viņās varēja iemīlēties no pirmā acumirkļa. Tās nepavisam nebija tādas kā manas skolas draudzenes, kuras pat visu zēnu klātbūtnē bez kādas kautrības rakņājās ar pirkstu degunā, kurām uz mazliet pūkainās virslūpas bieži gulēja tumši sarkanas ievārījuma atliekas un zods no nenoslaucītiem sviedriem spīdēja kā notriepts ar smalkiem cūku taukiem. Un tad es atkal nožēloju, kamdēļ es neesmu jau liels, lai es varētu daudz pelnīt, iegādāties sev melnu, spīdošu, līdzīgu laka kurpei auto, kurā es vizinātu skaistās, lepnās jaunavas un viņas — mīlētu.

Tagad es esmu liels, drīkstu apmeklēt kino un — mīlēt. Uz kino es eju bieži, jo man nav nekur citur kurp iet. Es eju katru vakaru. Bez miera, bez atpūtas un jēgas. Es zinu visus kinoaktierus un kinoaktrises no galvas. Es pazīstu visas viņu slaidās, miegainās un straujās kustības, spēles veidus, apburošos smaidus, labākās lomas. Es vienmēr atminos, kur un kad viņi dzimuši, ar ko precējušies, kāds viņiem pasaules uzskats, ko viņi domā par dzīvi un kādus izsmalcinātus ēdienus un rotaļas tie mīl.

Bet kā ir ar manu mīlestību? Bēdīgi. Tagad, kad es drīkstu un varu mīlēt, man nekas vairs ar meitenēm neiznāk. Es pelnu maz, melna, spīdoša, līdzīga laka kurpei auto man nav, un tamdēļ jaunavas man uzgriež muguru un par manu mīlestību tikai apburoši smaida.

Savām meitenēm es varu dot vienīgi sapņus. Jā, sapņu man vairāk kā sīknaudas. Bet manām jaunavām sapņu nav vajadzīgs. Viņas labi audzinātas un ļoti prātīgas, tās zin, ka sapņiem mūsu laikos nav nekādas vērtības. Kad es viņām izstiepju pretim savu sauju, kurā kā pārbiedēta pele trīc un dreb mana jaunā sirds, pi’na mīlas un sapņu kā sarkanu smaržīgu rožu, meitenes vīzdegunīgi parausta savus skaistos, kailos plecus un saka:

— Mīļais, esi jel pieklājīgs un neuzbāzies mums ar nevajadzīgām lietām ... Saki, — vai tu par saviem sapņiem esi varējis ko nopirkt?... Kādu māju, kādu dīvānu, kādu grīdsegu. Kaut vienkāršu nestilizētu gultu, kurā mēs varētu gulēt un baudīt ar tevi — mīlestību. Kafejnīcā pat tasi melnas kafijas tev nedos par taviem sapņiem...

Tādās reizēs es vienmēr esmu klusējis un vērojis, kā savāds valgums tuvojas manām acīm.

Manas tagadējās attiecības ar meitenēm ļoti — es nezinu, kā izteikties, — savādas. Bieži kāda jaunava, kuru es no visas sirds mīlētu, kurai es rakstītu savas skaistākās, klusākās dziesmas, uzsit man kā šoferis uz pleca un pasmaida: — Tu esi labs čoms! — un vairāk nekā.

Manas draudzenes mani bieži atmin. Bet tikai ne tad, kad viņām nepieciešama mīlestība. To viņas meklē un laikam arī atrod pie citiem. Kur es dzīvoju, tās atceras tikai tad, kad viņām vajadzīgi mani pakalpojumi jeb, kā viņas pašas izsakās, — draudzība. Uzspļaut man uz tādu draudzību, bet, ko lai dara, — savs liktenis katram jānes. Teiksim, vajag kādai no manām draudzenēm iegādāties biļeti uz tādu izrādi, kad pie kasēm parasti izaug garas rindas. Viņa neiet vis pie tā jaunekļa, kuram dāvā savus skūpstus un saņem pretim viņa uzbudinošos apkampienus, nē, viņa aizelsusies kā pie ārsta drāžas pie manis un dveš:

— Mīļais, man steidzoši vajadzīgas divas biļetes, aizej nu tu un nopērc! Tu jau esi mans draugs.

Ko lai es atbildu? Draugam jau vienmēr jāizpalīdz. Es, protams, eju uz teātri, stāvu un nīkstu pie kases stundām ilgi, līdz beidzot iegūstu biļetes savai draudzenei. Bieži gadās pat pašam izlikt savu naudu. Un vakarā mana draudzene aiziet ar savu jaunekli uz izrādi, bet es sēžu vientulīgi mājās, skumstu un klausos vecās patafona platēs.

Es negribu noliegt, bijuši gadījumi, kad esmu no savām meitenēm saņēmis arī vēstules. Šīs vēstules bāli zilā, čaukstošā kā sausas lapas konvertā kādreiz pat drusku vilinoši smaržo pēc hiacintēm vai pelēki brūnām rezēdām. Tad mana saimniece pelēkās, mīkstās voiloka tupelēs iznāk man pretim pustumšā dzīvokļa koridorā un, smīnoši uzlūkojot mani pār brillēm, pasniedz noslēpumaino vizbuļu krāsas vēstuli. «Randiņš,» es domāju, «beidzot viens randiņš,» un pa galvu pa kaklu drāžos savā istabā, pa ceļam saceļot ar veciem, smagiem aizkariem durvīs lielus, baltus kā sodas putekļu mākoņus. Pēc tam es dzirdu, ka mana mazā, tuklā saimniece, izgājusi virtuvē, kur mūžīgi smako pumpis, ilgi šķaudās, pierijusies smalko, sauso putekļu. Bet es turpretim nejūtu nekā. Drebošiem pirkstiem es atplēšu konvertu un lasu satrauktās, meitenīgās rindas, kuras mani aicina nekavējoši steigties uz tādu un tādu ielu kādā lielā dzīvokļu numurā. Protams, es steidzos, apkaklīti un kravati nepārmainījis, steidzos nenotīrītiem zābakiem un neiesmaržotiem matiem. Un, kad es aizskrējis nonāku norādītā istabā, es atrodu tur ne tikai vienu meiteni, bet jau veselas divas. Es tūliņ nojaužu, ka nebūs labi. Tomēr es vēl ceru. Man piepeši iešaujas prātā manas mātes nemirstīgie vārdi, ka katram cilvēkam vienmēr vajag cerēt, un es — ceru. Bet jau nākošos acumirkļos es redzu, ka esmu dziļi kļūdījies. Abas jaunavas sāk gausi un uzmanīgi ģērbties un pūderēties, pie kam viena no viņām man saka lēnā, samtainā balsī:

— Mīļais, cik labi, ka tu atnāci! Man jāiet pirkt zeķes un kurpes, bet Milijai — kombinē un vēl daži citi veļas piederumi. Mēs tevi tā gaidījām, nāc mums līdz uz veikaliem kaulēties cenu dēļ!

Un viņa pie tam paplikšķina man saudzīgi vaigu. Es jūtu, ka acis dusmās man savelkas šauras un bāli zilā vēstulīte sadilst rokā, bet es savaldos. Es esmu draugs, un man jāpalīdz.

Mēs staigājam stundām ilgi no viena veikala otrā. Izpētām simtiem dažāda veida kurpju un zeķu tā, ka no viņu krāsām un formām man sāk acis žilbt. Pārdevēji visos veikalos uztraucas par manu sīkstumu un cietsirdību naudas lietās. Dažs žīdiņš grasās mani pat izlamāt. Eleganto veļas veikalu uzlāgojamās telpās mani lāgā negrib laist iekšā, bet manas apburošās draudzenes panāk tomēr savu, uzdodamas mani par savu vīru. Kad viss beidzot nopirkts, arī vakars jau klāt un griezīgas slāpes un nogurums vajā mūs visus trīs. Tad atkal tā jaunava ar lēno, samtaino balsi griežas pie manis:

— Bucīt, līdz šim tu biji lielisks, vai tu mūs nevarētu vēl aizvest uz kādu kafejnīcu?

Es nespēju atteikt, un mēs ejam. Ejam lepnākā kafejnīcā, kur spēlē izsmalcināta mūzikas kapela, kur balti, mazi marmora galdiņi ar gaiši brūniem dzimuma plankumiem. Augstās, milzīgās sienas spilgti zaļā un zelta krāsā, ar dīvaini raibiem kā krievu galvas lakatiņi paradīzes putniem. Kapela spēlē burvīgi, varbūt Čaikovski, varbūt Listu, manas dāmas koķetē ar labi koptiem sugas kungiem, bet es, sēdēdams īstā ādas atzveltņu krēslā, skaitu zem marmora galdiņa savu naudu, un mutē ieņemtais cepuma gabals liekas kā ietriepts ar sēru. Ja pēc trīskārtīgas naudas pārskaitīšanas es atrodu, ka man rēķina nomaksai iztrūkst daži lati, es griežos pēc palīdzības pie savām draudzenēm, tad jaunava ar lēno, melodisko balsi pēkšņi zaudē visu savu maigumu, pietvīkst un iesaucas:

— Kas tu par kavalieri, ja aicini dāmas kafejnīcā bez naudas! Droši vien, lūk, tur tas pie pretējā galdiņa kungs ar tumšām, apcirptām ūsām tā neuzvestos.

Zināms, man jau daudz uz to būtu ko atbildēt, bet divu latu dēļ nevar jau rīkot kafejnīcā skandālu un jaukt mūsu draudzību. Es tikai saraujos un apčamdu savu kailo virslūpu — ūsu nav. Tad es izdzeru vienā rāvienā savu kafijas tasi un pazūdu starp galdiņiem meklēt kādu pazīstamo, lai aizņemtos no viņa naudu.

Bieži gadās arī tā, ka pēkšņi agri no rīta, pat ap septiņiem, iedrāžas istabā kāda mana draudzene. Es vēl esmu pilnīgi gultā, logs vēl nav bijis pēc nakts vaļā, un nemazgātu roku ari tā kā negribas dot. Es pazemīgi lūdzu ekscentrisko jaunavu drusku iziet un uzkavēties koridorā, bet viņa i nedomā to darīt. Tāpat ar visām virsdrēbēm iesēžas gultā, aizbildinādamās ar to, ka viņai briesmīgi jāsteidzas, iegrūž man dažas dunkas sānos un nekavējoši liek man izteikt savas domas par kādu kopīgi pazīstamu jaunekli: vai ar to esot vērts sākt mīlestību vai ne. Vakar tā esot viņu sastapusi ballē, un tas viņai patīkot. Šādā gadījumā es, zināms, varētu sastāstīt velns viņu zin kādas cūcības par savu draugu, bet es esmu nācis pie slēdziena, ka tas neko nelīdz. Dažreiz, taisni otrādi, jaunava vēl vairāk ieinteresējas. Tamdēļ es stāstu vienādi taisnību, tieši tā, kā es domāju un jūtu... Jaunava manā runā uzmanīgi noklausās, brīdi padomā, tad palūdz papirosu, aizsmēķē, atkal brīdi padomā, bet te pēkšņi, paskatījusies savā rokas pulkstenītī, kā dzelta uzlec kājās, ielej man mazgājamā bļodā ūdeni, iesviež man gultā bikses un ar kliedzienu «viņš mani gaida» izdrāžas no istabas laukā. Bet es domāju, un, jo vairāk es domāju, jo man paliek skumjāk. Es dzirdu virtuvē savas saimnieces šļūcošos voiloka soļus un prīmusa tīro šņākšanu. Lejā uz ielas kaut kur iekverkšķas motociklets ...

Es zinu, pēc kādām dienām pie manis ieradīsies šī pati draudzene. Nosēdīsies, tāpat kā tagad sēdēja, man uz gultas un lēnā, sērīgā balsī stāstīs, kā viņa ar savu jaunekli skūpstījusies, ko pie tam jutusi un kāda fasona kleita tad bijusi tai mugurā, kā jaunais cilvēks savukārt viņu glāstījis un kādus trakus, bezprātīgus vārdus viņš tajā pašā acumirklī čukstējis.

Esr protams, klausīšos un cietīšu, cietīšu, zobus sakodis, līdz beidzot, nespēdams šādu mocību tālāk vairs panest, uzlēkšu kājās un iesaukšos:

— Vai es tev kāds katoļu mūks, ka tu man to visu kā pie bikts stāsti? Klusi! Es taču neesmu no koka vai ādas kā tava kurpe!

Tādā gadījumā mana draudzene savilks savas apaļās, krāsotās lūpiņas lūgšanā un noņurdēs:

— Mīļais, neskaisties, bet tu jau esi mans draugs un mīli mani. Kam lai es citam tad stāstu?

Tiešām, kam lai viņa stāsta! Ar pārējiem jau viņai jāskūpstās!

Tikai vienu vienīgu reizi es esmu lūdzis meiteni mani noskūpstīt.

Reiz vēlā vasaras pēcpusdienā manā pelēkā istabā ienāca kāda mana sena draudzene. Viņa likās skumja un vientulīga. Es viņai uzmanīgi noņēmu cepuri, novilku mēteli, un viņas tumši zaļganās kurpes mēs drīz vien nosviedām kaktā. Turpat blakus kā divas brūnas, spīdošas čūskas laiski nogūlās arī viņas zīda zeķes. Bet pati draudzene atsēdās man glāstoši blakus uz gultas, un es nezinu, kā mana brūnā, ar dzeltenām, sulīgām strīpām pašaustā sega nekutināja viņai baltās, smalkās kājas. Draudzene atlieca savu smaržīgo, dzelteno galvu man uz pleca un skaļi domāja par to, ka dzīve bez jūtām esot — nieks. Arā aiz loga sāka tumst. Pāri ielai pretējos namos spuldzes atplauka logos oranži sarkanā krāsā. Un tad es teicu:

— Dārgā, noskūpsti mani!

Viņa sarāvās, pacēla savu līdzīgi rožu krūmam smaržīgo galvu un izbrīnījusies izdvesa:

— Ko vēl ne! Es tomēr domāju, ka tu esi prātīgāks.

Es vēl vairāk saguru savā vientulībā. Pēc tam nekad vairs neesmu lūdzis, lai mani skūpsta. Un tā es nekad uz savas karstās, sausās kā tāse mutes neesmu sajutis jaunas sievietes kautrās, valgās lūpas. Lūpas, kas mēģina savu jaunavīgo mieru un brīnišķīgo vēsumu pārtraukt ar manas mutes svelmīgo kvēlumu un ilgām. Nekad. Sievietes lūpas es esmu vērojis notālēm kā zvaigznes vai arī pavisam, pavisam tuvu, kad gandrīz jau var sajust viņu siltumu un valgmi, bet tomēr arī šīs it kā draudzīgās vienmēr aizslīdējušas man garām. Mana mute līdz šim bijusi kā veca, aizmirsta osta, kuru kuģi steidzas nemanot apiet... Un tomēr es ceru, ka tādas lūpas, kas mani reiz skūpstīs, es savā dzīvē vēl sastapšu. Varbūt tikai mirstot es viņas sajutīšu uz savas gurstošās mutes. Varbūt. Bet arī tas būs labi. Viņas aizvērs man acis un mācīs sajust mūžību ...

Kad es vasaras vakaros vientuļi klīstu pilsētas alejās, dārzos un bulvāros, man bieži ienāk prātā tādas domas: vai visi tie vīrieši, kas nāk un paiet man garām, vai viņi visi, tāpat kā es, jūtas atstāti un vientuļi, meklē kādu solu alejā zem nepazīstamas sugas kopta koka un kādu meiteni, kas viņus mīlētu?

Šādi prātojumi manās smadzenēs pamostas diezgan bieži, bet man līdz šim nekad nav vēl pieticis drosmes apturēt uz ielas kādu no šiem vīriešiem un noskaidrot — vai manām domām kāds pamats.

Daudzreiz es esmu jautājoši lūkojies tādos manos kolēgās, bet vienmēr viņu noslēgtās sejās esmu sastapis strupu un mēmu atbildi:

— Nemaisies, draugs, citu darīšanās! Tiec labāk pats ar sevi galā!

Tad manī vienmēr iemeties tāds kauns, jo viņiem taisnība. Ar sevi es nekad līdz šim neesmu ticis skaidrībā. Toties vienmēr devis pamācošus padomus citiem.

Tādās reizēs es esmu nikni atmetis ar roku, nospļāvies, ja neviens neredz, renstelē un, lai aizdzītu drūmās, tirdošās domas un sajūtas, vienmēr iegrūdies viss kādā pustumšā skatu logā un ar mežonīgu niknumu pētījis izliktās lietas. Bet arī to es neesmu bijis spējīgs ilgi darīt. Es atkal esmu cēlies un gājis meklēt, meklēt meiteni, kas mani mīlētu. Jo es ceru. Es nespēju aizmirst savas mātes nemirstīgos vārdus, ka katram cilvēkam vajag vienmēr cerēt, un es to daru.

Daudz ko es esmu no savas zēnības līdz šim laikam zaudējis. Daudz. Bet laikam visvairāk draugu, bikšu un naudas. Tomēr mana agrā jūsmīgā mīlestība vēl līdz šim laikam kveld manā dvēselē. Un ko gan es darītu bez viņas?... Es būtu kā putns bez dziesmām, un visas zemes skaistums liktos man svešs un lieks.

SKUDRU PUDELE

Otrā rītā Fēliksu atrada uz dzelzceļa sliedēm sabrauktu.

Tā bija Rasma Liepkalne, kas viņu atrada, bāla, piecpadsmit gadus veca meitene. Ieraudzījusi Fēliksa sakropļoto ķermeni, viņa tik skaļi un griezīgi iekliedzās, ka vārnas no tuvējām priedēm klusi pacēlās un pazuda biezoknī.

Jūra tai rītā bija mierīga, un saule viņā gulēja kā milzīgs, dzeltens eļļas traips. Labi, ka tas bija izplūdis jūras ūdeņos labi tālu no krasta, savādāk pirmie peldētāji varēja notraipīt savus peldkostīmus. Viņu ari nebija daudz, jo te stiepās diezgan tuksnešains jūras krasts. Bija tikai dažas vasarnīcas no veciem laikiem, pelēkas, noplukušiem jumtiem. Pieci gaiļi un rezēdas klumbās vienīgi traucēja apkārtnes mieru ar savu kliegšanu un smaržām.

Rasma Liepkalne pārskrēja mājās bez sava iemīļotā kurvīša un izstāstīja par neparasto atradumu tuviniekiem. Tad iespiedās istabas kaktā un trīcēja. Suns Kāravs piegājis laizīja viņas kailos ceļus un domāja, ka laikam nabadzītei gribas ēst.

Kopš suns bija kļuvis vecs, tas visus par kaut ko nožēloja. Aste tam vienmēr bija nošļukusi, pilna dadžu un acis skumjas, ar brūnganiem nogulumiem plakstos.

Meitene neēda pusdienas un vakarā ielīda gulēt pie istabas meitas. Kaut gan gaiss bija smaržains, vējots un tīrs, tomēr tas viņai likās pilns trūdu, asiņu un tumšu vēsmu, kas pēkšņi negaidot skāra vaigus un skūpstīja lūpas. Vai tā bija Fēliksa nomaldījusies dvēsele?

Pēc Rasmas Liepkalnes ziņojuma vietējais policists, tukls, zems vīrs gaišām ūsām, un četri drūmi vīri ar lāpstām devās uz norādīto vietu. Brīnums nebija noticis, līķis gulēja turpat. Šoreiz brīnuma arī neviens nevēlējās, jo Fēlikss dzīvē bija viens pats.

Tagad viņš bija līķis. Saule to mēģināja apspīdēt visu uz reizi, bet nespēja. Viņš bija pārāk tālu izkaisīts pa visu dzelzceļa uzbērumu. Fēlikss tagad vairāk līdzinājās no groza izbirušiem āboliem nekā cilvēkam, jaunam un stipram, kas vēl vakar bija dzīvs, ar sārtu neļķi pogcaurumā.

Ka viņš šodien jau būs miris, vakar par to vēl nezināja neviens. Ne apkārtējās priedes, ne tālāk stāvošās vasarnīcas, ne jūra, ne debesis. Vismazāk pats Fēlikss. Pat smilgas tuvējā grāvī, kas patiesībā aušīgas pret katru mazāko pūsmu, šo nāvi bija nogulējušas. Varbūt vienīgi rūsganā, slaidā vāverīte, ko pats Fēliks visiem pārējiem vasarniekiem par prieku bija iesaucis par sarkano skaistuli, nojauda šo nelaimi, — kāpēc nelaimi? — vienkārši lielo pārvērtību un lūzumu Fēliksa dzīvē. Viņa visu sārto pievakari drudžaini lēkāja no priedes priedē, brīžiem žēli pīkstēja, bet to dzirdēja vienīgi sausā, iezilganā sūna un vaivarāji. Vēlu pievakarē viņa panācās pat līdz pir-mai vasarnīcu akai, bet, ieraudzījusi suni Kāravu, atkal ieslīdēja mežā.

«Muļķe,» bija toreiz nodomājis vecais suns, «kāpēc viņa baidās mana reimatisma?»

Ja suns būtu nopratis, kas vāverei uz sirds, varbūt Fēlikss tagad būtu dzīvs. Glābdams Fēliksu no tuvās nelaimes, suns iekostu ar savu beidzamo zobu Fēliksam ikros. Fēlikss paliktu mājās un izbēgtu nelaimes.

Protams, par vecā Kārava idiotisko izturēšanos pret Fēliksu ilgi spriestu vasarnīcu sievas. Šī ziņa nonāktu pat līdz zvejniekiem. Tie, kūpinot savus smirdošos kaļķus, mēģinātu atcerēties līdzīgus gadījumus. Kā kurmji tie izrakņātu visu cilvēces vēsturi līdz slavenam būru karam, bet bez panākumiem.

Bērni ietu Kāravam ar līkumu un ar to vairs nespēlētos, kaut gan vecais suns pēc sava beidzamā zoba pazaudēšanas būtu kļuvis vēl skumjāks un pasakaināks.

Pēcpusdienā Fēliksa audeklā ietīto līķi novietoja malkas šķūnītī, kas bija vistuvāk jūrai. Sanāca gandrīz visu vasarnīcu iemītnieki. Sievietes, kā parasti, raudāja, lai kļūtu vieglāka sirds un naktī varētu atkal gulēt. Vecais suns, kuram varēja būt tik liela loma Fēliksa dzīvē, sēdēja šķūnīša liesā ēnā un elsoja. No jūras pūta vējš, ass un mazliet rūgts, tāds, kāds bija parasts šai vasarā.

No vakarējā Fēliksa rupjā audeklā bija salasīts gandrīz viss. Trūka tikai dārgās Borsalino cepures un mazliet asiņu. Tās bija iesūkušās porainajā uzbērumā, smilgu saknēs un viena daļa kalta vēl pilsētas preču stacijā uz riteņiem.

Lokomotīves aizsargam pieplacis, vāri smaržoja arī sārtais neļķes zieds. To vēlāk paņēma un rūpīgi noglabāja sev kabatā mašīnists, jo nelaimīga cilvēka zieds nes otram cilvēkam laimi.

Vakarā Fēlikss gulēja šķūnīša skaidās auksts. Neviens pasaulē neprata salikt atkal viņa locekļus kopā un iedvest tiem siltumu, sāpes un ilgas. Vienīgi smagā zeme spēja to vēl galīgi atpestīt, pārvērst putekļos un savienot ar visu pasauli.

īsi pēc pusnakts Fēliksa dvēsele parādījās šķūnīša tuvumā, bet, vairīdamās pārāk lielās mēness gaismas, pazuda atkal mežā. Tur viņa sēdēja uz kādas izdīgušas sēnes un trīcēja vēsumā.

Jaunais mašīnists ar Fēliksa sārto neļķes ziedu kabatā bija laimīgs. Viņš skūpstīja meiteni. Tā smaržoja drusku pēc mandelēm; miesa viņai bija viegli iebrūna un locekļi trausli un caurspīdīgi. Kad viņa vaicāja mašīnistam par nakts starpgadījumu, tas tikai rūca kā bite uz loga rūts:

— Ek, pats vainīgs. Kāda man tur daļa! Piedzēries vīrietis.

Tā bija taisnība. Ja Fēlikss šovakar vēl būtu dzīvs, viņš droši atkal sēdētu dzertuvē.

Fēlikss parasti gāja uz to krogu, kas atradās no jūras aiz lielā priežu meža. Šovakar viņa sols čīkstošās letes galā bija tukšs un to klāja tumša ēna. Neviens viņa vietā nesēdās, jo katram bija bail Fēliksa likteņa.

Jauna viesu apkalpotāja gribēja Fēliksa solu apvīt mētrām, bet saimnieks to neļāva. Viņš piegāja tai klāt un, saņēmis tās kuplo roku, teica:

— Ann, mētras lai paliek kapsētai, degvīns krogum.

Tā bija lieta. Saimnieks zināja kārtību, Fēlikss to nezināja un tāpēc aizgāja bojā.

Fēlikss pārlieku mīlēja dzīvi, kokus, puķes, brūnas sēklas, skaistas acis un brīnišķīgus vārdus, kas smaržo pēc rozēm, bet nezināja, ka tas nāk tikai cilvēkam par ļaunu. Dažreiz meža vidū, kur neviens to neredzēja, viņš pēkšņi apstājās, ņēma smiltis saujā un skūpstīja tās, it kā viņam lūpas degtu, kādas iekšējas nedzēšamas uguns skartas.

Matos nira vējš, un skujas smaržoja pēc bezgalības.

Kad krogus dzērāji smēja par viņa smilšainām lūpām, viņš sarka un klusi murmināja:

— Es kritu.

Un vairāk nekā. Dzērāji raustīja plecus, bet degvīns drīz vien palīdzēja viņiem aizmirst Fēliksa dīvainības.

Fēlikss dzēra vienmēr, kad tikai viņam bija nauda. Nedzēris Fēlikss jutās vientulīgs. Pasaule bija skaista, bet sirds viņam smeldza: viņš jutās slims un netīrs. Kad Fēlikss bija piedzēries, viņš nejutās vairs tik atstāts, tad viņam jau bija draugs — reibums. Tad viņi bija jau divi — viņš un viņa dzērums. Tas bija laipns un pakalpīgs draugs. Viņš zināja, kas Fēliksam nepieciešams. Tas smējās ar Fēliksa muti, tas dziedāja ar Fēliksa balsi un kāvās ar Fēliksa dūri.

Dzertuves lampu viņš kurā katrā brīdī noņēma no griestiem un nēsāja to apkārt pa telpu. Tukšās alus pudeles dancināja uz grīdas kā kucēnus, papirosu dūmus pārvērta rožu krūmos, jūrās un drebošās, zilās apsēs; zvaigzni ņēma no debesīm un lika to uz krogus rūts kā treknu, dzeltenu mušu. Pārējo dzērāju sejas tas izķēmoja līdz nepazīšanai, un Fēlikss par to smējās no visas sirds.

Tā viņam stundas pagāja dīvainos rēgos, smieklos un dzeršanā. Grīda lūza zem viņa kājām, mainīja krāsas, jumts cēlās un virpuļoja virs viņa galvas kā uzvilkts vilciņš.

Bet viņš dzēra.

Ar katru gadu, ar katru mēnesi, dienu un stundu Fēliksam dzērums kļuva arvienu nepieciešamāks. Beidzamā laikā Fēlikss bez tā nemaz vairs nevarēja dzīvot.

Arī vakar Fēlikss jau bija dzēris trešo dienu. īsi pirms pusnakts viņš uzmeta letei savu beidzamo naudu. Uz rēķina saimnieks vairs nedeva. Fēlikss piedāvāja tam savu zīda kravati, dārgo cepuri — velti, saimnieks neņēma lietas pretī.

— Es neesmu žīds, — beigās norūca viņš, kad Fēlikss par daudz sāka tam uzmākties, un vaigu gali tam iekaisa zilgani kā saindēti. Bet varbūt kāds tur viņam iesprauda divas tuklas tuberozes?

Pārskaities saimnieks atteica Fēliksam arī naktsmājas. Tās patiesībā viņam nemaz nebūtu bijušas vajadzīgas: Fēlikss pārgulētu arī kādā skaidu čupā, ja tikai reibums galvā sēdētu pietiekošs. Bet tas tur tupēja mazs un sarāvies. Kalpone Anna iedeva slepeni Fēliksam krietnu ceļa kāju, un tad viņš devās mājup.

Bija augusta otrā puse, nakts tumša un melna. Vējš kā silti pelni sitās sejā un gūlās uz lūpām rūgts, skarbs un smilšains. Ceļa nebija, apkārt šalca tikai priežu sils, liels, un pāri tam augošs mēness. Mēness Fēliksam kaut ko atgādināja, bet, ko īsti, viņš nevarēja atcerēties. Fēlikss gāja un domāja par to, ļodzīgi, bedraini, it kā bez gala. Locekļi paši zināja ierasto, līkumoto taku un cēlās pāri saknēm tīri nemanot.

Sirds Fēliksam smeldza. Pat dīvainās, neatlaidīgās domas par mēnesi nespēja to apklusināt. Sauss, iekšējs karstums — pelēka, liela tāss — kāpa uz augšu elpai pretī, jauca viņas plūdumu un ritināja elpu atsevišķās, tvirtās lāsēs, kas dzeļot kā skudras krita tukšās, drusku iekaisušās plaušās.

Gribējās dzert, bet kāpēc nebija naudas? Saimnieks arī bija apvainojis, nedevis naktsmājas. Apvainojis gandrīz ne par ko. Vai viņš, Fēlikss, nevarēja piedāvāt savu godīgi nopelnīto cepuri un kravati, kam vien gribēja? Kas nevēlas, var noraidīt, bet kāpēc apvainot, kāpēc?

Un sirds Fēliksam smeldza aizvien vairāk. Tagad viņš pat dzērumā sāka just vientulību un savas dvēseles un miesas postu. Papardes auga un dzēla viņam ceļgalus. Tikko jaužami, kā ar trulu nazi. Un pēkšņi tai vietā, kur jaunais, augošais mēness kļuva skaudrāks, viņam prātā ienāca vecmāmiņa. Maza, salīkusi, dzidrām vizbules acīm un bezgalīgi baltiem sudraba matiem. Kāpēc? Ienāca prātā un neizgaisa vairs, bet kaut kur plīvoja tālumā un smaidīja. It kā sauktu, it kā mātu viņam. Vai tur spokainā mēness gaisma bija vainīga vai pats līkais, jaunais mēness? Tas arvien vēl kaut ko Fēliksam atgādināja, bet, ko, to viņš joprojām nespēja atcerēties. Reibum, vai tu nevarētu šoreiz palīdzēt, tikai šoreiz!

Paparžu augsme kļuva arvien biezāka un biezāka, līdz beidzot nogūlās priekšā kā apžilbinoša fosforiska jūra. Kājas līdz ceļiem slīka zilganā, vārā gaismā, un rokas trīcēja kā spārni.

Šinī mirklī Fēlikss klupa uz kādas lielākas saknes un iekrita ar rokām un seju lielā skudru pūznī. Papardes apklāja to kā zilgani, ņirboši viļņi.

Tikai ar lielām pūlēm Fēlikss piecēlās.

— Skudras, — nomurmināja viņa lūpas, — skudras. — Tad viņš pagāja dažus soļus uz priekšu un atkal apstājās. Dīvaini. Vairākas skudras bija viņam iekļuvušas mutē, un tās viņš bija jau sakošļājis. Mēles galu tagad viņam klāja ass, sāļš sīvums. Tas gandrīz patīkami dedzināja gļotaino ādu un — dīvaini — atkal kaut ko atgādināja, bet, ko īsti, Fēlikss ari šoreiz nevarēja atcerēties. Viņš nespēja pietiekoši plaši atplest acis, lai redzētu cauri tai brūnganai miglai, kas klāja un tina viņa smadzenes.

Fēlikss pārvilka ar roku sejai un matiem. Tie bija valgi un pilni skudrām un sīkām, sausām skujām. Arī viņu smarža likās sena, pazīstama, it kā plūstu no kādas tālas, brīnišķīgas vietas, kur Fēlikss reiz bijis. Savāds, tīrs skābums slēpās šai smaržā, rāms, zilgans un mierinošs, līdzīgs vēsai, rievainai rokai, ko liek uz pieres, acīm un lūpām.

Fēlikss neziņā ievaidējās. Kas tas varētu būt? Mēness gaisma vizmoja joprojām, bāla, tikko manāma. Saknes skanēja zem soļiem dobji kā basa stīgas. Paparžu fosforiskā jūra beidzās un palika aiz muguras. Sākās atkal priedes, slaidas, bezgalīgas, un pāri viņām slīdēja mēness, jauns, augošs un līks.

Tagad Fēlikss nokļuva ēnā. Visu mēness gaismu ņēma sev tvirtās priežu galotnes, šūpoja to un nedeva lejā. Enā Fēlikss drīz vien atžilba, un smadzenēs ainas sāka biezēt un skaidroties.

Un, kad viņš vēlreiz pacēla acis pret mēnesi, tas visu saprata. Visu.

Šis jaunais, augošais mēness bija līdzīgs vienai vecmāmiņas pudelei. Šaurai, spožai, dzeltenai un līkai kā turku zobens. To bija vectēvs savā laikā atvedis no Āfrikas. Viņa vienmēr stāvēja lielās istabas logā, aiz kura šalca milzīgais, tumšais kastanis un auga mazas, skābas vīnogas. Priekšnamā smaržoja šāļu malka, skābie gurķi brūnā māla podā, bet uz loga dzeltenā, līkā pudele un vizmoja saulē kā zelts.

Viņai bija biezs biezs stikls, dzidrs, ciets, ar sīkām rieviņām virsmā, it kā būtu bezgalīgi vecs. Pudele bija vienmēr aizbāzta ar garu, rūzganu korķi, kas bija tik sauss un ciets kā smilšu grauds siltā aizkrāsnē un tik stipri un asi čīkstēja, ka šī viņa skaņa kāpa visam cauri līdz mūžībai.

Dzeltenā pudele bija smaga un noslēpumaina, un tai piemita brīnišķīgs spēks. Viņā uz skudrām, skujām un kaltētiem kastaņiem gulēja uzliets zilais, sapņainais spirts, mēnešiem, gadiem, kas laiku plūsmā bija kļuvis gaiši dzeltens kā vasaras ābols, stiprs un skābs.

Rudens vakaros mazam Fēliksam no lielas skriešanas bieži vien sāpēja kājas. Tā bija ilga, smeldzoša sāpe, kas toreiz slēpās kājās. No viņas tirpa sirds un dunēja deniņos. Tādās reizēs vecmāmiņa deva karstu liepziedu tēju smagā Vāczemes krūzē. Fēliksam abas lūpas kā maigi rožaini zvirbuļi sēdēja uz biezās krūzes malas, kad viņš sūca kūpošo, saldo šķidrumu.

Un, kad viņš bija jau gultā, vecmāmiņa ņēma dzelteno, līko pudeli un ar tās skābo, smaržaino valgmi glāstīja un karsēja viņa sāpošos lielus, līdz tie rima ietīti zaļganā puķotā villainē. Rima, un mazais Fēlikss iemiga. Likās, ka pati saule būtu ieziesta viņa iztvīkušajā miesā. Un bija tik labi.

Kāpēc tagad tas tā nevarētu būt?

Fēlikss gāja un lūkojās mēnesī. Tas likās smīnam un arvien vairāk līdzinājās senajam, brīnišķīgajam traukam. Fēlikss gāja un skatījās, un nedrīkstēja vairs savas acis no tā nolaist. Saknes zem viņa kājām dunēja kā tālas, dārgas balsis. Domas un ilgotas ainas kā zibeņi šķēla smadzenes. Viss senais plūda augšup kā vaļā atrauts pazemes ezers, tumšs, dīvains un reibinošs. Kvēlošs atmiņu lietus smidzināja asinīs un lāgiem pārgāja šalcošā straumē. Bet visam tam pāri peldēja jaunais mēness, arvien vairāk un vairāk saplūzdams ar senās, mirdzošās pudeles tēlu. Kā sārta uguns viņš gāja tam pa priekšu, virs priežu galotnēm šūpodamies, te nākdams tuvāk, te celdamies augšup, it kā to nestu pati bezgalības neredzamā roka.

Un sirds Fēliksam iesmeldzās vēl dziļāk. Tad, kad viņam nīka lieli, dzeltenās, spožās pudeles brīnišķīgā sula darīja tam vieglumu, tagad, kad viņam sāpēja sirds, dziļi, neatvairāmi, vienīgi traks, sakults dzērums, kas negribēja to gāzt sūnās un pārklāt papardēm, trieca viņu tikai uz priekšu sūrstošu un gurdu.

Fēlikss arvien vēl gāja, ar seju pieplacis mēnesim. Drīz viņa acis rēnā, vienādā gaismā pilnīgi apžilba, un viņš, dzēruma un atmiņu sadzelts, vairs nesaprata, vai tas tur, augšā, bezgalībā, skatīja mēnesi vai patiesībā īstu, taustāmu pudeli.

Fēliksam joprojām vēl slāpa un sirds nogurdinoši smeldza. Tās nebija vairs sāpes, bet dīvains smagums, kā visas pasaules vaina. Ar katru soli šis smagums kļuva grūtāks, un Fēliksam sāka likties, ka mirdzošais trauks tur augšā, uz priedēm, virs viņa galvas, šūpojas vienīgi tikai tādēļ, lai sauktu un aicinātu to pie sevis. Viņā slēpās malks — skābs, dzeltens, bet dzīvinošs, kas glābtu viņa sirdi, kā senāk miesu, un darītu to atkal stipru un priecīgu.

Tagad Fēliksam bija skaidrs, ka gaišā parādība tur augšā, mākoņos, bija viņa vienīgā īstā asiņu veldze, viņa smaguma atvieglotāja, ko tam vajadzēja gūt jeb mirt. Un Fēlikss sāka ātrāk streipuļot uz priekšu, lai to drīzāk sasniegtu, bet mirdzošais trauks kā viltīgs māneklis šūpojās tā satrakoto acu tuvumā un vienmēr izslīdēja viņa tverošo pirkstu galiem.

Fēlikss sāka skriet. Priežu stāvi rindām zuda viņam aiz muguras, zeme dunēja kā tālas bungas. Viņš krita, cēlās un atkal krita, bet nebeidza dzīties dzīvā spožuma un savas dvēseles alkas tālumā.

Brīžiem viņa mirdzošais mērķis kā zelta stirna zibēja tepat virs īsāko priežu galotnēm. Fēlikss visiem dvēseles spēkiem tvēra viņas gaismā, bet pēdējā brīdī tas atkal pakāpās nesasniedzamos augstumos un līgojās tur starp sudraba mākoņiem bezgalībā.

Fēlikss skrēja ilgi, krita un cēlās, līdz beidzot nonāca dziļas, tālas ejas malā. Kur tas bija, viņš nezināja. Uz lūpām tam kalta vaidi. Rokas bija vienās asinīs, seja valga un elpa kūpēja un ļodzījās.

Fēlikss nogurumā uz mirkli aizvēra acis. Kad viņš atkal tās atdarīja, aicinošā zelta mirdzuma debesīs vairs nebija. Tagad tas spīdēja citur, dziļās, tālās ejas galā, gluži zemu, rokām aizsniedzams, un nāca tuvāk, arvien tuvāk, viegli drebošs, sarkans un mierīgs.

Beidzot. Neparasts skurbums pārņēma visu Fēliksa ķermeni, iesvieda to it kā rožu krūmā un tad pacēla augšup. Viss salīgojās. Un tad viņš devās uz priekšu. Kājas tikko skāra zemi. Viņš devās savai laimei, savai ugunij un veldzei pretī — izstieptām rokām, slāpstošām acīm.

Un uguns, rāma kā balodis, arī nāca tam tieši virsū. Beidzot tā bija apžēlojusi karsto lūdzēju un pati labprātīgi slīdēja viņam rokās, lai pēc tam to paņemtu sava spožā, dzeltenā klēpī un veldzētu viņa sāpes un ilgas.

Fēlikss gāja kā apmāts, kā rēgs, karstiem, trīcošiem soļiem. Ne viņš dzirdēja sliedes zem savām kājām dunam, ne tālumā riteņus ribām. Visa viņa izslāpusī dvēsele tiecās vienīgi pēc dzeltenā, gaišā zieda, sava pēdējā malka.

Kad Fēliksa ķermenis atsitās pret melnās lokomotīves stāvu, neviens to neredzēja. Arī pats Fēlikss ne. Pēdējā mirklī viņš vēl tvēra pēc sārtā, apaļā trauka, kas bija vienā līmenī ar viņa galvu, lai to liktu pie savām lūpām, bet pēkšņi sitiens izrāva to no viņa pirkstiem un acīm.

Vēlreiz iezibējās smadzenēs mirdzoša skudru pudele, un tad viss iegrima tumsā.

Vai viņš savu veldzi, savu laimi sasniedza?

Kas to lai zin.

Otrā rītā viņu atrada uz dzelzceļa sliedēm sabrauktu.

LABĀ NĀVE

Vecā Ilze deviņdesmit trīs gadus veca. Viņa dzīvo nama otrā stāvā pie sava vienīgā dēla.

Vasarā, siltā laikā, Ilze pēc katrām divām dienam nāk no otrā stāva lejā pagrabā pie savas vedeklas sakņu un svaigu zivju bodītē.

Kāpšana no otrā stāva pagrabā vecai Ilzei liels ceļojums. Pie tā viņa pūšas veselu dienu. Ar cietu dzel-tānas krāsas kūju rokā Ilze gandrīz stundām kāpj pa līkumotām trepēm lejup, līdz nonāk ielā. Pēc katriem diviem kāpieniem Ilze atpūšas, it kā būtu jau gājusi veselu mūžību. Viņa stāv trepēs salīkusi. Viegla pelējuma smarža plūst no viņas brunčiem. Ar vienu roku Ilze turas pie sienas, ar otru atbalstās savā dzeltānajā kūjā.

Bieži gadās, ka trepju logs vaļā. Siltais, svaigais gaiss, sizdamies gar rūtīm, sienām un trepju malām, virmo šaurajā telpā, apskauj veco Ilzi un lieliem malkiem kā burbuļodams plūst vecās Ilzes plaušās. Ilze stāv, acis aizvērusi, un pats gaiss rotaļādamies cilā večiņas sausās kā tāsis plaušu plēnes un turpina viņas dzīvību.

Ilzes roka, kas pielikta sienai, mazliet trīs un lāgiem raustās, jo asinis sākušas straujāk ritēt. Kad pēc kāda brīža vecā Ilze atver acis, mazā trepju telpa sākumā liekas viņai iegrimusi blāvā gaismā, logs kaut kā iegriezies sienā šķībi un siena viltīgi mēģina savu plecu atraut no viņas rokas. Bet tas viss drīz vien pāriet, un vecā Ilze atkal redz trepes parastajā stāvoklī.

Savos ilgajos gājienos vecā Ilze pazīst trepes labi. Viņa zin katru dobumu, katru svītru nelīdzenajās akmeņkāpēs, katru zirnekļtīklu trepju kaktos. Katram zirneklim viņa devusi savu vārdu. Ja kādu zirnekļtīklu viņa savā nākošā gājienā vairs trepēs nesastop, tad ilgi skatās uz to vietu, kur tam vajadzēja būt, un murmina pie sevis:

— Mīļais Andž, viņam jau labi, tas ir pie miera. — Un, viegli nopūzdamās, kāpj lejup atkal savus nākošos divus kāpienus.

Viņas soļi ir vārgi. Savu kūju tā liek vietā ilgi, kā taustīdamās. Bet trepju kāpieni vecai Ilzei ļoti pakalpīgi. Tie kā sulīgas, tvirtas lūpas stiepjas vecām Ilzes kājām pretim un saņem rūpīgi tās savā klēpī.

Ilzes vecās, brūnās kurpes drusku slimo ar iedomību. Tās dziļi pārliecinātas, ka trepju kāpes ļoti mīl viņu zoli, kas līdzīga treknai, labai siera šķēlei un glabā vēl sevī savu pirmatnējo ādas skābumu un elpu, jo nav nekad mirkušas lietū un sēdējušas līdz kaklam aukstā, čauganā sniegā.

Katrs mājas iedzīvotājs, kas nāk vecai Ilzei pretim, viņu godbijīgi sveicina un saka parasti tādus vārdus:

— Labdien, Ilze, kā klājas ar veselību?

Tad Ilzei viena un tā pati atbilde:

— Sveiki, sveiki!

Un vairāk nekā, un tas pie tam sacīts tādā balsī, it kā viņa ardievotos no apsveicēja uz visiem laikiem, it kā viņa būtu laimīga to otrreiz vairs neskatīt.

Pēc šiem vārdiem savu galvu vecā Ilze nolaiž vēl zemāk — kā lielā kaunā un sāpēs, tikai nosmulētais galvas lakatiņš ar platu, bezkaunīgu smīnu raugās griestos, knipas sizdams:

— Lūk, kā es sēdu otram uz galvas, bet tev jātur uz savas muguras trīs stāvi.

Nonākot ielā uz beidzamā trepju kāpiena, vecā Ilze vēl drusku apžilbst. Lielais siltums, troksnis, putekļi un kustība viņu sagrābj neredzamām rokām kā liels mīksts vilnis un grib aizskalot prom.

Vecā Ilze tad vēl stiprāk piespiežas ar roku stenderei, un dzeltānā kūja, redzēdama savas saimnieces kļūmīgo stāvokli, visiem spēkiem iecērtas kāpiena pelēkajā miesā.

Nākošajā mirklī Ilze jau pieradusi ielai, kas viņai joņo garām kā silts, smilšains vējš.

Viņa noliek vēl dažus savus soļus uz ietnes līdz bodītes durvīm un tur apstājas. Četri kāpieni mūžīgi steidzas uz leju pagrabā, kur gar tumšpelēkām, vēsām sienām uz kastēm lielās, zaļās paplātēs guļ burkāni, tomāti, selerijas, bet vienā kaktā uz grīdas kartupeļi.

Stiprs, mistrots smaržu vilnis kā iedzeltāns mākonis peld pagraba telpā no viena gala līdz otram, sitas kā muša gar rūtīm, spiež savus vaigus pie sienām un mēģina pacelt griestus augstāk, jo tas briest arvien lielāks un tam trūkst elpas.

Tumši sarkanās, strīpotās baļļās peld zivis, un to sājā smaka, pilna trāna un ūdensaugu eļļas, smaga kā krējums, neplūst nekur projām, bet tup kā krūms virs baļļas virsmas, un tā tikko manāmais attēls līgojas skaidrajā, vēsajā ūdenī.

Baļļas ūdens smaida un laimīgs virmo, krādams mazos, dzīvsudrabam līdzīgos pūslīšos gaisu gar baļļas pelēkajām sienām. Atkal pēc ilgas maldīšanās tumšajos, ar darvu sapiķētos ūdensvados viņš jūt uz sava kailā vēdera zivs astes sitienus, mana pie savām lūpām zivs spuru asos, līksmos skārienus. Viņš ieož dziļi līdz savai sirdij vāro upju augu, akmens un smilšu smaržu, kas vēl slēpjas zivīm zem zvīņām, lēni izplūst un nogulstas baļļas dibenā kā plāna sudraba kārtiņa.

Vecā Ilze ieskatās bodītē, bet iekšā neiet. Trīs durvju pakāpieni viņai liekas pārāk vieglprātīgi, kuriem nevar uzticēt savas vecās kājas. Izdrupuši, apdriskātiem pleciem — tie tikko paši kā vaļīgi zobi turas savā vietā un nespēj pienācīgi noturēt savu augumu starp grīdu un debesīm.

Ja tie dotu nāvi, domā vecā Ilze, tad viņiem varētu savu kāju sniegt, bet kas to lai zin! Kad vecā Ilze paskatās kāpienos ar šādu jautājumu acīs, tie saraujas, saceļ savas apkakles un skaita zivis baļļās.

Ieraudzījusi veco Ilzi, vedekla iznes no bodītes ķebli un noliek to durvju priekšā apaļos oļos. Ķeblim vidū izgriezta liela sirds, jo viņa zaļganā krūts iztaisīta no slēģu augšdaļas un lāgā negrib turēties kopā ar kājām, kas ļodzās, čīkst un savās dziļās šķirbās ierīkojušas viesnīcu putekļiem, kodēm un slimām mušām.

Vecā Ilze apsēstas un pieslien savu kūju sienai. Vecā Ilze sēd tā ilgi, veselām stundām, nekustēdamās, ar noliektu galvu. Viņa nerunā neviena vārda un pilnīgi vienaldzīga pret ielu. Varbūt viņa domā, varbūt atceras savu garo mūžu. Saule tup viņai klēpī starp rokām kā dzeltāna māla bļoda. Rokas vecītei garas, un tām nav neviena kumāsa miesas, ir tikai kauli un dzīslas, cietas kā vijoļu stīgas, kas, rokai kustoties, liekas san. Pāri tām āda pelēka, ar sausu svina spīdumu, kurā līgojas visa zilgme ar mākoņiem, jumtiem un apkārtējo namu logiem. Rokas dus klēpī mierīgi, un saule, guļot starp tām, nedrīkst pakustēties. Puikas to varētu ņemt rokās kā kaķeni, un tad arī tā neteiktu neviena vārda, nelēktu atpakaļ debesīs, nepazustu mākoņu kabatās.

Ap kājām Ilzei staigā baloži, skatās uz vecītes lielajām kurpēm, apbrīno viņas biezās vilnas zeķes vasaras laikā un mēģina ieknābt kādai blusai, kas mierīgi guļ zeķes vilnainās pūkās kā suns skaidās.

Pēc dažām stundām vecā Ilze mēģina piecelties, bet pati saviem spēkiem nevar. Tad kūja, lai to ieraudzītu vecītes atmiņa, nokrīt ar lielu troksni oļos, apdauza drusku sev ceļus, bet tomēr guļ tur klusi, bez sūk-stēšanās.

Tagad vecā Ilze kūju redz gan, tomēr to paņemt nevar, jo nespēj tik zemu noliekties. Pienāk blakus sētas mazais Alfrēds, paceļ kūju, pasniedz to Ilzei un spēji atraujas nost, lai stāvētu pa gabalu un noraudzītos sirmajā vecītē. No vecās Ilzes plūst tāds dīvains vēsums kā no pagraba, kurā nav ilgi būts iekšā, un mazā Alfrēdā rodas baigums kā tumšā istabā vienam.

Paņēmusi kūju, vecā Ilze atkal lēni kāpj augšā dzīvoklī, lai pārējo dienas daļu pavadītu, sēdot pie loga.

Vienīgais cilvēks, ar ko vecā Ilze sarunājas, ir gleznotājs Alksnis. Viņš dzīvo vienās trepēs ar Ilzi, nelielā istabā, dienā glezno, vakaros guļ, bet naktis pavada ārpus mājas, klaiņodams pilsētā.

Alksnis vairākas reizes veco Ilzi uzzīmējis un vienīgais, kas nopietni uzklausa Ilzes skumjas.

Kad vecā Ilze stāsta dēlam un vedeklai, ka viņai apnicis dzīvot, ka viņa ilgojas nāves, tie skaistas, kļūst īgni un bieži baras:

— Vai tev pie mums slikti, vai neesi paēdusi, apģērbta?

To dzirdot, Ilzei galva noslīgst vēl zemāk un acis pildās ar asarām. Viņa jūt, ka dēls un vedekla to nesaprot. Nespēcīga, bez darba, bez jēgas viņa dzīvo dienu dienā, apnikusi pati sev; un visa pasaule liekas viņai tāla, sveša, pat naidīga. Steiga un asums skar viņas miesu un gurdo garu asiem tvērieniem. Viss viņai steidzas garām pēc sava prāta un gribas, neprasot viņas padoma.

Ko viņa vēl spējīga darīt? Nekā. Tikai nīkt. Veltīgi uzturēt savu dzīvi. Visu mūžu Ilze ir strādājusi kā zemniece un kā krodziniece, cēlusi savu un savu bērnu dzīvi, vienmēr tiekusies uz priekšu garā un miesā neapturami, kaislīgi. Bet tagad? Tagad rokas guļ viņai gurdas sausajā klēpī, darbs smīnēdams iet garām; gars novīst, alkstot citu veidu. Viņas sausā, tāsei līdzīgā miesa nespēj vairs otrreiz uzziedēt, radīt skaistumu, greizsirdību un dot pasaulei augļus. Viņas stāvs ir kā salms vēja rokās, sauss, izkaltis, sen atdevis visu, kas tam bijis. Tagad viņas īstā dzīve būtu — nomirt, sajukt ar zemi, ar visu pasauli un kļūt par sākumu jauniem veidiem, jaunai dzīvei, kas viņai seko, kaut par barību smilgām uz pašas kapa. Dažreiz nāve ir svētīgāka un auglīgāka par dzīvi. To vecā Ilze jūt. Un, kad mājā nomirst kāds jaunāks cilvēks, viņa sēd pie sava loga un izmisusi domā: kāpēc viņa nav šī cilvēka vietā?

Liepa aiz loga klusi šalc. Saule iemet mazus spogulīšus lapās, un viena lapa krīt. Lēni riņķodama.

Vecai Ilzei kļūst labāk. Tā laikam bija zīme, ka arī viņai drīz pienāks laiks aiziet no šī krēsla, no šīm sienām, pelējuma kaktos un sava vecā, raibā lakata.

Dēls un vedekla domā citādi: pārāk vecs cilvēks, bērna prāts. Varbūt kartupelis gadījies tai dienā par cietu vai gaļa sīksta. Tāpēc tūlīt vecai mātei domas par miršanu. Kā vispār var domāt par nāvi? Nāve savu darbu prot labi, pat pārāk labi. Tā vienmēr gadīsies laikā vai pirms laika, bet nekad par vēlu.

Nāvi nevajaga aiztikt, ķircināt un domās saukt to šurp. Tā var vēl ari ierasties, un kas tad? Paķer bērnu līdz vai kādu kustoni un tieši ne to, ko vajag. Un tā vecā Ilze nedrīkst par nāvi runāt, nedrīkst domāt.

Vienīgi gleznotājs Alksnis saprot Ilzes lielās ilgas pēc nāves. Viņš pazīst labi šīs dīvainās, saltās alkas pēc nebūtības, pēc pārejas citā, nezināmā veidā. īpaši, kad viņa gars un rosme apsīkst, krāsas kļūst pelēkas un vājas. Tad viņš dienām nīkst savā saltajā istabā un domā par nāvi. Cilvēks, kas nespēj vairs nekā jauna radīt, dzīvē ir lieks. Pazust, kļūt par ko citu. Visvienalga, par ko. Tikai pārcirst šo nīkšanu un tukšumu.

Tā domā gleznotājs Alksnis. Bet līdz šim viņš vienmēr pārvarēja savus tumšos brīžus. Zobus sakodis, cēlās un strādāja tālāk.

Pret veco Ilzi viņam liela cienība. Viņš skaidri jūt gara radniecību. Starpība tikai tā, ka viņam šīs nāves ilgas uznāk brīžiem, pārvarami, bet Ilze mirkst tajās, bet nevar noslīkt.

Alksnis tikai nevarēja saprast, kāpēc Ilzes alkas nepiepildās. Kāpēc viņa nevar nomirt? Alksnis ticēja, ka cilvēks var sevi piespiest nomirt. Vajag tikai to labi gribēt. Dziļi, līdz galam. Aizvērt acis, nekā par

citu nedomāt un tikai gribēt. Laikam vecā Ilze tomēr to nespēja.

Varbūt vajadzētu viņai palīdzēt? Taču daudzi bērni nāk pasaulē tikai ar maigu piepalīdzību. Ja tās nebūtu — bērns aizietu bojā vēl pirms saules skatīšanas. Bet kā? Kā lai Ilzei palīdz? Tomēr diēzi vai tas būtu pareizi. Pasaulē taču viss norit tik vēsi, likumīgi. Bez jūtām, bez iespaidošanās. Varbūt vecai Ilzei pēc nāves jātop par ziedu, kas izplaukst tikai pēc divdesmit gadiem reizi. Bet iepriekšējais zieds vēl tikko pavēries, un Ilzei jāgaida sava rinda.

Alksnis nes Ilzei dažādus bēru uzņēmumus, un Ilze stundām veras tajos ar lielāko tīksmi.

Sestdienās, kad laikrakstos īpaši daudz nāves sludinājumu, Ilze tās lappuses ilgi glauda ar acīm, pēc tam ar plaukstu, un viņas krūtis viegli cilājas. Viņa cerē, ka arī tai drīz būs šāds mierīgs, atpestošs sludi-nājums ar melnu ieloku, kas ieslēgs viņu jaunā ceļā un jaunās tvīksmēs.

Pāri jumtiem nāk saule, kāpj nāves sludinājumā un arī gulstas tur.

Rudens.

Liepa aiz loga deg trakā rūzganumā. Darva uz malkas kambaru jumtiem svaiga, un kaķiem līp kājas pie tās. Tie ož darvu un domā, ka varbūt tās ir viltīgas cilvēka lamatas. Tad viņsētas lielajam runcim iešaujas prātā: kaut jumtu jaunais darvas paklajs liptu vēl vairāk un baloži nespētu atraut savas plez-

nas no tā. Tad katru dienu mierīgi varētu apēst pa vienam balodim, laipni gozēties saulē un vērot, kā pārējie pielipušie baloži gaida savu nāves bridi rītu un parit.

Dienas iet. Alksnis glezno un dzer. Vecā Ilze pēc katrām divām dienām kāpj lejup sakņu bodītē. Dažreiz stipri līst. Ilze tērpj savas kājas dziļās kalošās un vēl lēnāk kāpj pa trepēm.

Beidzot pienāca ilgi gaidītais brīdis.

Vienu dienu, kad stipri lija un mēnesis gāja uz beigām, pagraba dzīvoklī, kur mitinājās dažas sievietes, bez sāta dzēra. Durvis vērās šurp un turp, skaļas balsis un lamas skrēja pa trepēm pretim, meta kūleņus, kāpa telpā un meklēja bērnu ausis.

Skāba pelējuma smaka stāvēja pie durvīm un gāja katram līdz kā pieklīdis suns. Gaiss, kas bija izelpots, tupēja zem galda un ar nazi rokā gaidīja jauno, kas nāca pa durvīm iekšā.

Un visu to darīja sīvais. Balts un gluds tas gulēja stiklā, viņš zināja, ka šinīs telpās visi to mīl. Septiņus zirgus tas jūdza visstulbākām smadzenēm priekšā. Ja tās trakajā skrējienā gāja bojā, tur jau pašas smadzenes bija vainīgas.

Dūres lēca uz cietā galda, un balsis kļuva smalkas. Ap pusdienas laiku viss bija tik tālu, ka vajadzēja kam notikt. Visi rupjākie vārdi jau bija izkliegti, dūres meklēja ko siltāku: sievietes plecu, kāda vīra uzmācīgu seju.

Un tad ieradās asins strīdus. Tas ienāca tīri nemanot un apsēdās visu vidū. Ar to pietika.

Tieši pusdienā, kad vecā Ilze nāca pa trepēm,

piepeši pagraba dzīvokļa durvis atsprāga līdz pašam galam vaļā. Tās labprāt norautos un aizbēgtu, bet nespēja.

Resna sieviete, basām kājām dimdot, skrēja laukā un pa trepēm augšup. Viņas stāvs līgojās kā milzīga, tumšsarkana roze vājā kātā un bija nobriedis iedzeltām sārts.

Sievietes aas trakoja visas pasaules bailes, jo kas gan pēc aizliegtiem glāstiem gribēja tūlīt mirt? Skre-jot resnā sieviete neraudāja, nekliedza vairs, bet īdēja īsiem, aprautiem elpas vilcieniem.

Viņai sekoja vīrs ar nazi rokā. Šo viru pazina visa iela. Viņš bija kā spļāviens, kurš visiem derdzas, bet bez kura neviens nevar iztikt. Katrs taču kādreiz krēpo. Redzot šo vīru, visi ņēma savas dvēseles rokā, lai apskatītu tās kaktos savas tumšās dziņas. Bet bija tādi, kas bailēs trīcēja un aizvēra acis, lai nedomātu par savu varbūtējo trakumu un apslēpto baismu.

Nazis vīra rokās bija līksms un berzēja plaukstas. Kaut tikai varētu ienirt šinī kuplajā stāvā, tam vajadzēja būt kam īpašam, par ko vienkāršs nazis var tikai ilgoties.

Kad vīrs, par daudz sīvā nogurdināts, nespēja pietiekoši ātri baiļu pārņemto sievieti panākt, nazis raudāja.

Bet varens spēks arī slēpās tuklās sievietes ķermenī. Kā milzīga, ar rasu pārklāta bumba tā izlidoja no pagraba un devās augšup. Lai kājas labāki trāpītu apdrupušās kāpnes, sieviete visu savu uzmanību saistīja pie tām un steigā nemanīja trepēs pretim nākošo veco Ilzi.

Nevarēja kavēties. Vīrs sekoja ar nazi. Naža spožais asmenis vairoja vīra spēkus, dusmas un kustības jēgu. Šņākdams viņš sekoja sievietei. Un sieviete, vairīdamās no savas nelaimes, atdeva to tālāk. Pēc soļa uz trešā kāpiena sievietes tuklais stāvs pagrūda veco Ilzi. Kūja paslīdēja. Sienas vēl tvēra pēc vecās Ilzes rokas, bet velti. Vecīte krita un kaut kā dīvaini, lēni, apdomīgi noripoja trīs kāpienus līdz piena veikala durvīm. Tur viņa palika guļot. Sirmie mati izlīda no lakatiņa, kas pašķiebās uz sāniem. Viena kāja saliecās celī, bet vaigā bāli asiņoja neliels ieskram-bājums.

— Trakā, ko tu esi izdarījusi! — bļāva vīrs ar nazi rokā. — Veco Ilzi.

Un tas, kas pats tikko alka nokaut, tagad stāvēja bāls nāves priekšā, un nazis drebēja viņa rokā.

Karsts, smacīgs vilnis izšļāca cauri tuklās sievietes ķermenim no basām kājām līdz galvas spīdīgajiem, čokurā saveltajiem matiem un tad pa kāpņu logu izskrēja laukā. Sieviete iebrēcās skaļi, vienreiz, divreiz. Kliedziens bija ass, it kā nāca no pazemes, simts gadu sastāvējis, vecs un pilns tumšu asiņu un to baiļu, kas māca sievieti. Tad viņa atslīka uz kāpnēm un raudāja. Par ko viņa raudāja — par savu dzīvi vai šo nāvi?

Vecā Ilze gulēja trepju telpā mierīgi, ar smaidu lūpās. Viņa bija sasniegusi to, ko vēlējās. Nāves vieta gan bija drusku dīvaina: pie piena veikala durvīm, kur oda pēc piena un sieriem un kur pelēkajās kāpnēs gulēja gājēju soļi, piena pilieni un ņipras biezpiena druskas. Vecā Ilze bija domājusi savu nāvi drusku savādāku: platā gultā, starp bērniem, vakara krēslā, kad drusku smaržo pēc kumelītēm. Tad nemanāmi atvērtos griesti, un nāktu nāve baltā līgavas tērpā. Seja nāvei mirdzētu tāda kā Ilzei jaunībā pie altāra vecā katoļu baznīcā, tajā lietuvju miestā, kurā viņa piedzima un izauga. Bet labi bija arī tā.

Kad atskrēja Ilzes dēls, lai paceltu večiņu un aiznestu to dzīvoklī, viņš ilgi pūlējās atraut Ilzes roku no kāpnes, kurā tā bija ieķērusies, lai to netraucētu un lai tā paturētu sev iegūto tīksmi. Tik salda un kaisla bija jūta, kas sagrāba vecās sievietes sirdi mirstot.

KĻAVAS LAPA

Ass, vējains rīts.

Pasaulei bija atrauti vaļā visi logi, un vējš joņoja cauri vaļējai telpai, visu plivinādams un raustīdams līdz.

31. lielā nama sētā vējš iekrita vecajā kļavā kā ārprātīgs kaķis. Rāva, plēsa lapas uz visām pusēm, tad, nejēdzīgi kaukdams, ielēca telpā un pazuda, atstādams aiz sevis drebošu gaisu, saulē vizmojošas puķes un nemieru.

Lielās, zaļās lapas juka uz visām pusēm kā peles. Dažas sitās pie loga rūtīm, lūdzās istabā; citas, saņemdamas pēdējos spēkus, mēģināja pārlidot tuvējos jumtus. Vairākām kļavas lapām tas ari izdevās. Tās pārlēca blakus nama zemo, lēzeno malkas šķūņa jumtu un iekrita šaurās sētas oļos.

Šī nama sētniece tikko bija pamodusies. Viņa paskatījās vienīgajā istabas logā, kas stāvēja virs mēslu kastes vienmēr šķībs un sarāvies no mēslu kastes smakām. Logs jau būtu vairākas reizes iespēris mēslu kastei, lai tā aizvācas tālāk, bet tam trūka kāju. Un tā viņš stāvēja sienā iecirsts, un sētniece atkal šorīt lūkojās tajā.

Augšā zilgme bija tīra, līdzīga skaidram avota ūdenim, kam pieliets klāt košs zilums. Būtu tas mazliet tuvāk, pilsētas sievas to lietu spaiņos veļas skalošanai.

Mākoņi steidzās. Tie bija kā lielas sniega kaudzes, iekrautas smagās, neredzamās laivās, kas peldēja pretim mūžībai.

Istabās vidū zem galda uz neliela maisa gulēja sētnieces abi puikas. Padzirduši savas mātes soļus, tie pietrūkās maisā sēdus, vicināja rokām un sarunājās savā starpā lieliem nesaprotamā valodā.

Istabā bija biezs gaiss kā krējums. Rūtīs tas gulēja zilganā krāsā, un mušas viņā varēja karāties gandrīz bez lidošanas.

Gar sienām stāvēja vēl trīs gultas. No tām šņākdami cēlās augšā cilvēki, lai dotos pie darba.

Abi puikas nolīda no maisa un četrrāpus ložņāja pa grīdu lielajiem starp kājām.

Tagad viņi bija droši. Logā sēdēja gaisma kā rožains putns, vējā klabēja slēģi, un istabas šķirbas piepūstām lūpām centās uz viņu kailajiem stilbiem uzpūst vēsmu. Tagad žurkas sēdēja zem grīdas smiltīs un skaidās vai tupēja šķūņu malkas pagalēs un biedēja ar savu acu liesmu tāsis. Naktī puikas, sarāvušies uz sava maisa, miegā kunkstēja, jo pāri viņiem joņoja žurkas, ar astēm cenzdamās tiem aizskart seju. Reiz pat mazākajam viena žurka iekoda kājas pirkstā. Viņš pamodies brēca tumsā, un viņa brēciens bija tik skaļš un baiļu pilns, ka visi gulētāji nodrebēja miegā, modās, spļāva turpat sev blakus pie gultas, bet sievietes krustījās, un viņu miesas siltums kā rožains tvans ieplūda atdzisušā telpā, kairinot visas lietas. Tapetes, sajuzdamas šo smaržu, uztraukumā tiecās nost no sienām, un kaļķi bira gar tapešu mugurām kā karsti drebuļi.

Sētniece uzmeta sev virsū vecu mēteli un aizpogājās. Bija beidzamais laiks iet ielu slaucīt. Kaktā stāvēja slota, viņa paņēma to un izgāja.

Tai vietā, kur visu nakti bija stāvējusi slota, palika grīdā tumšs traips, drusku valgans un lipīgs. Mazākais puika pielīda traipam, paskatījās tajā, piegrūda pirkstu, bet tad viņa uzmanība pievērsās durvju šķirbai, kas bija palikusi starp durvīm un stenderi kā plata, zila lenta.

Arā bija asa, strauja gaisma. Sētsvidū gulēja liela peļķe. Pa nakti tā bija šurp atnākusi un nogūlusies, lai varbūt ap pusdienas laiku atkal pazustu tālāk debesīs. Peļķe bija plata, robainām malām, viņas virsma trīcēja, un tā vēsumu turēja sev uz galvas kā vainagu.

Mazākais puika nedabūja ilgi skatīties. Pieskrēja pie šķirbas vējš un aizcirta durvis. Tagad palika tikai sīka, maza šķirba pie sliekšņa, ko varēja kā mušu nospiest ar pirkstu. Pie mazākā puikas pienāca māsa, kas bija tagad uzcēlusies, paņēma to aiz skausta un aiznesa kaktā pie ūdens bļodas.

Pēc brīža mazākais puika stāvēja istabas vidū apģērbts blakus lielākam brālim. Maiss vēl joprojām gulēja zem galda un smīnēja.

Puikām gribējās ēst. Izsalkušais vēders nemierīgi grozījās zem blūzes, bet tam nebija roku un spēka tikt laukā.

— Puikas, — sauca māsa, — izejiet līdz pavārtei un tad nāciet ēst!

Šie vārdi lielā steigā nošvirkstēja puikām vispirms pāri galvai un tad tikai ielēca ausīs.

Lielākais, kam bija četri gadi, pakampa mazāko pie rokas, un abi devās uz durvīm. Viņi zināja, kas tiem bija darāms.

Durvis lēni vērās vaļā. Un tad tie stāvēja sētā. Gaiss mazajā telpā bija tvirts, ciets, kā sasiets ar virvi, un tas līgojās kā ūdens lēzenā traukā. Vējš to šūpoja.

Mazie puikas turējās cieši kopā. Vējš, ieraudzījis abus brāļus, metās arī viņiem virsū un kā liela, asa govs mēle laizīja tos, gāzdams viņus pie zemes.

Mazākais puika bija pilnīgi pārsteigts. Tas notika ar viņu pirmo reizi, jo viņš dzīvoja savu otru rudeni. Kaut kas neredzams, nesataustāms gāza viņu gar zemi, purināja viņu tik stipri kā māte, kad viņš bija izdarījis ko ļaunu. Viņš savā dzīvē jau bija daudz gāzts, stumdīts un nievāts. Bet to bija darījusi vai nu redzama roka, vai siksna. Tagad vējš, pats slēpdamies aiz stūra, gāza to zemē, plēsa mēteli, lika lupatu mutei priekšā un bužināja matus.

Gaisu puika līdz šim savā dzīvē nekad nebija jutis. Tas bija skāris viņu pilnīgi nemanot, viņš tajā bija kustējies un audzis pilnīgi kā tukšumā. Tagad gaiss lēca viņam virsū kā liela gumijas bumba, mīksta, tomēr pietiekami spēcīga, lai nogāztu to oļos. Viņš cieši turējās pie vecākā brāļa. Viņa abi skrandainie zābaciņi visiem spēkiem ieķērās oļos.

Durvis, palaidušas laukā abus mazos, steidzīgi atrāvās no tiem nost un atkal aizcirtās ciet. Mazākais lielām, ieplestām acīm raudzījās tajās pārmaiņās, kas bija pa nakti notikušas sētā. Vakar vēl bija tik silta diena. Laiks mierīgi sēdēja uz sliekšņa, atspiedis zodu rokās. Šorīt viss, viss kūleņoja, viss virpoja un šūpojās.

Naktī bija stipri lijis. Akmeņi vēl bija mitri. Smiltis tvirtas kā siers. Smilšu čupa pie mēslu kastes bija kļuvusi uz pusi mazāka. Kur bija palikušas smiltis? Aizbēgušas? Vai arī tām nepatika, ka visa pasaule šūpojās līdzīgi sētā izkārtai virvei?

Mazākais gribēja spert soli, bet nedrīkstēja. Viņam bija bailes, ka viņš pēkšņi nepaceļas gaisā gluži kā balodis: tik nedroši viņš jutās uz zemes.

Viņš cēla savas acis no viena priekšmeta uz otru. Viss viņam likās savādāks, it kā citas gaismas apstarots. Viss kustējās un ņirbēja, kā simtiem kukaiņu pārklāts, bet viņa mazā dvēsele plētās lielāka. Savāda vēsma plūda tajā iekšā, plēta sirdi, un viss viņš tirpa tāpat kā pasaule.

Lielākais puika kļuva nepacietīgs. Viņš zināja, kas notiek dabā. Nāca rudenis. To jau viņš bija divas reizes sagaidījis un tagad nenojauda, kas aug un plosās brāļa mazajā elpā.

Jauns vēja brāziens viņus tikko nenogāza no kājām. Viss salīgojās, bet beigās tomēr noturējās savā vietā. Tikai pie viņu kājām kaut kas nokrita. Sākumā tie domāja, ka tas balodis, kuram ar ķepu iesitis lielais šķūņa runcis. Bet tad tie redzēja, ka tā ir plata, zaļa lapa. Trlsžuburaina kļavas lapa.

Mazais puika pilnīgi sastinga. Mute palika pusvirus, un abas acis pārsteigumā ievēlās lapā un palika tur guļot.

Zaļa, liela kļavas lapa. Līdz šim viņš to bija redzējis tikai augstu virs savas galvas otrā sētā kā debesīs. Lai ieraudzītu un skatītu to skaisto, zaļo lapu, kas tagad viņam gulēja pie kājām, tam nācās savu galvu liekt dziļi atpakaļ un tad lūkoties augšup. Šīs jaukās, zaļās lapas likās tik augstu, tik nesasniedzamas kā zilgme un jumts, kā logi beidzamajā stāvā.

Daudzreiz, stāvēdams sētsvidū, kur tagad gulēja peļķe, viņš bija stiepis savas roķeles pretim šīm lapām, runājis ar tām, lūdzis tās savā valodā uz mirkli nosēsties viņa mazajos, brūnajos pirkstos. Bet lapas nebija ievērojušas viņa klusos lūgumus. Visu vasaru tās bija šūpojušās tur augšā, zilgmē, nekad nebija kāpušas lejā, lai aptraipītu savu košo, mirdzošo zaļumu. Puikas sīkie pirksti bija veltīgi tiekušies pēc lapu maigā zaļuma. Kā viņš bija apskaudis zvirbuļus un baložus, kas varēja ar spārniem tikpat augstu uzkāpt kā zaļās lapas! Bet viņa kājas nesa tikko pāri oļiem. Un nu pēkšņi viena no šīm neaizsniedzamām, ilgotām lapām gulēja pie viņa kājām pelēkajos oļos, drusku apputējusi, tomēr vēl spilgti zaļa, smaržojoša, kaisla un viegli kūpoša.

Mazākā puikas acis plētās brīnā un sajūsmā. Tad, visu aizmirsis — vēju, pievārti un savu nemierīgo vēderu, viņš devās strauji uz priekšu un, gandrīz klupdams, noliecās pie gaišās, lielās lapas. Viņš sniedzās pēc tās ar savām abām rokām, viss saplūdis savos mazajos pirkstos, un lapa nemuka no viņa. Tā gulēja joprojām smiltīs, rāma, pat it kā smaidīdama. Tā bija daudz drošāka nekā zvirbulis un kaķis.

Un, kad mazākā puikas pirksti krampjaini satvēra gulošo zaļo lapu, tā ļāvās, padevās ar visu savu maigo, trauslo ķermeni pretī, un puikas mazā dvēsele pirmo reizi sajuta baudu. Tā ienāca viņā liela, pēkšņi tverot viņam elpu un zvanot saldi ausīs.

Mazā puikas pirksti iegrima lapas čaugā miesā, un vāra audu smarža ietina pirkstu galus kā plīvuri. Rasa, kas gulēja uz lapas, trīcot vēlāk puikas plaukstās, tur sašķīda un pielēja puikas delnas ar kūpošu valgmi.

Dažās vietās puikas pirksti pārlieku iegrima lapā. Tās virsma plīsa, un zaļš, kodīgs šķidrums sūcās no lapas rētām un darīja puikas nagus vāri zaļganus.

Mazākais puika, sagrābis lapu, turēja to rokās kā dārgumu, no kura pats bija apžilbis. Mute vēl viņam joprojām gulēja vaigos pusvirus, bet acis bija ievēlušās lapā.

Bet tad puika pēkšņi, kā elpu atguvis, iekliedzās. Tikpat spalgi un neganti kā tai naktī, kad viņam bija iekodusi pirkstā žurka. Kliedziens nāca no viņa mazā ķermeņa vistālākās dzīles. Likās, ka viņa dvēsele trīcēja un mirdzēja šī kliedziena galā.

Puikas stāvs pēkšņi izauga divreiz lielāks, piebrieda un it kā neatdalāmi saplūda kopā ar oļiem, smiltīm, namiem un visu esību. Tāpēc šķita, ka arī visa pasaule lidotu kā pūka šinī kliedzienā.

Kliedziens tai baismajā žurkas uzbrukuma naktī bija pilns nāves baiļu. Tur plosījās jauna dvēsele, kas negribēja pāriet citā veidā. Tagad puika iekliedzās, dziļa, nepārvarama prieka sagrābts. Katru viņa ķermeņa audu pildīja prieks. Puika grima priekā kā dziļā ūdenī. Viņa prieks bija tik liels, ka spēja laupīt viņam dzīvību, tik stiprs, ka vienā mirklī sapludināja tā stāvu kopā ar visu pasauli.

Puika, sagrābis lapu, turēja to bridi izstieptajās rokās, bet tad to piespieda klāt savām krūtīm tik stipri un dedzīgi, it kā gribētu, lai zaļā lapa pieaugtu viņa mazajai miesai kā āda, ko nevar māte dusmās noraut un mazgājot ūdens noskalot spainī.

Lapa bija liela un tukla. Tā klāja visu puikas krūti un ar vienu savu spārna galu glāstīja zodu. No puikas pirkstu spiediena lapa vāri krakstēja, saldi vaidēdama, liecās, zuda, vairījās un pati kļāvās klāt, līdz savos audos lūza im pieplūda ar zaļo, aso valgmi.

Puika spieda lapu pie krūtīm arvien stiprāk, un dīvainais prieka saldums pilnīgi apreibināja viņa galvu. Puika sagrīļojās. Peļķe pavēra jau savu klēpi, lai saņemtu puiku ar visu košo lapu. Puika tomēr noturējās kājās, un peļķei vajadzēja apmierināties tikai ar viņa ēnu un lapas stipro mirdzumu, kas dūra peļķes stāvu cauri līdz dibenam.

Lielākais puika, redzēdams sava brāļa prieku par lapu, ari sāka meklēties.

No ielas nāca sētniece. Vienā rokā viņai bija nogurusi slota, otrā skārda liekšķere, pilna papīriem un zirgu mēsliem.

Asa, neiecietīga smaka plūda sētniecei pa priekšu un šķīra gaisu uz visām pusēm kā aizkarus, bet ap galvu riņķoja mušas. Stiprais vējš raustīja mēslu smakas kā sveces liesmu, tomēr tās bija tik tvirtas, ka spēja tam pretoties.

Mazākais puika, ieraudzījis māti, atkal iekliedzās un steidzās viņai pretī. Vējš kā garš mētelis pinās viņam pa kājām. Bet lielā sajūsma un prieks puiku bija darījis divreiz stiprāku un veiklāku. Viņš meimuroja uz priekšu, bet nekrita. Kļavas lapu viņš turēja joprojām piespiestu krūtīm, un lapa juta, cik spēcīgi sita un joņoja puikas sirds.

Pieskrējis mātei, viņš izstiepa abas rokas ar lapu un kliedza skaļi, gavilējoši.

— Lapa, — teica māte.

— Lapa, — atkārtoja mazais puika, un šo vārdu viņš izteica tik skaidri kā liels cilvēks.

Puika sniedza mātei lapu. Māte drusku pasmaidīja un purināja galvu.

— Glabā lapu pats, skaista, — runāja māte.

— Kaita, — šļupstēja mazais puika un piespieda lapu atkal savām krūtīm.

Lapas pūkainā virsma jau bija noberzta. Šur tur tas miesā bija redzami plīsumi, pat caurums, bet lapa smaidīja, jo nekad neviens to nebija tā mīlējis kā šis mazais puika netīrajiem pirkstiem. Lapa zināja, ka viņa smaida savu pēdējo smaidu, ka beigas tai tuvu, bet tik skaistu nāvi tā nebija cerējusi. Lapa ira un dzisa savās mokās kā saldā tvanā, jo viņa jauda, ka mīlestība to nāvē, lai atkal to celtu vēl augstāk.

Silts maigums plūda no mazā puikas karstajiem pirkstiem lapas audos un vienoja tos savā starpā. Nevarēja vairs zināt, kur beidzās puika un kur sākās zaļā kļavas lapa. Viena un tā pati dzīvība elpoja abos.

Visu dienu mazākais puika staigāja kā apmāts ar kļavas lapu uz krūtīm. Pievakarē no kļavas lapas nekas jau nebija palicis pāri, tikai driskās. Bet arī tās puika nesvieda prom un aizgāja gulēt ar lapas saņurcīto kātu rokās.

Miegā viņš smaidīja un turēja kātu cieši savā dūrē.

Vēlā rudenī, kad caurām dienām lija lietus, sētnieces mazākais saslima. Tagad viņš negulēja zem galda uz maisa blakus vecākajam brālim. Karsts un kūpošs viņš bija ielikts garā vīrieša gultā, kurš tagad caurām naktīm dzēra un nāca tikai rīta pusē nogulēties šķūnītī.

Vecākais puika viens pats gulēja zem galda savā plānajā maisā. Naktīs žurkas sēdās viņam uz krūtīm. Tad viņš raudāja. Māsa apžēlojās par viņu un pieņēma to sev blakus.

Trīs dienas cieta mazais puika un tad nomira. Bija mitra pievakare, vēl drusku līņāja, un istabu mača bieza krēsla.

Pēdējais vārds, ko puika neapzinīgi izdvesa priekš nāves, bija — lapa. To viņš teica tikpat skaidri kā pirmo reizi sētā ar dzīvo lapu uz krūtīm.

— Lapa, — atkārtoja māte un raudāja.

Piepešs vēja brāziens atrāva durvis, un likās, ka kopā ar dzestro, mitro gaisu istabā ielidoja arī neredzama kļavas lapa, varbūt tā pati, ko kādreiz puika turēja piespiestu savām krūtīm.

Lapa nolaidās uz mirušā puikas pieres un aizklāja ar savu zaļumu viņa acis.

Vēlā vakarā puiku nomazgātu kreklā nolika uz divām malkas pagalēm šķūnī. Skaidas bija mitras un lipa pie apaviem.

Pēc pusnakts puikas mazais ķermenis bija pilnīgi atdzisis un balts. Sūrs mitrums krājās uz zoda, šķūnīša kaktos, bet puikas dvēsele uz zaļas kļavas lapas peldēja pretim debesīm.

REŅĢU ANDREJS

Ceturto dienu guļ reņģu Andrejs savās cisās, un labāk nepaliek. Sākumā vēl viņš varēja izlīst no sava šķūnīša, norāpties gar mēslu kasti lejup un tur pēc atpūtas uz trim ķieģeļiem pāriet šauro sētu, lai nokļūtu dzīvojamā mājā savās vajadzībās.

Tagad viņš savu smago miesu nevar vairs pacelt: vienīgi viņš var guļus pavilkties uz priekšu, lēnām nolienot no sava raibā, izgulētā augu maisa.

Reņģu Andrejs tomēr par to daudz neskumst.

Priekš četriem gadiem, kad reņģu Andreju sadūra tumsā uz ielas pie Enkura, ari tad viņš nogulēja savā maisā piecas dienas bez kustēšanās un tikai sestā sāka rāpot uz vieniem sāniem.

Viss jau būtu labi. Maza starpība tomēr ir. Toreiz spēka nebija, bet labsajūta bija moža, šņabis garšoja, miegs nāca un dvēsele bija mierīga. Pat dusmas nebija pret dūrēju.

Tagad pusstops stāv tikko aizskarts, skumst, bet lūpas un mēle netvīkst pēc tā. Arī sirds neņem pretī. Kreisā pusē tāda dīvaina, smaga sajūta, it kā visu laiku plats, liels ķieģelis gulētu tur virsū.

Kaut varētu šo ķieģeli novākt, aizsviest prom! Velti kreisā, sapampusē roka grābsta kailās krūtis, krekls atrauts vaļā, lai būtu vieglāka elpa, drūmā ķieģeļa uz krūtīm nevar atrast. Tas ir kaut kur dziļāk, zem ādas, zem ribām, iekšā, guļ tur un smagi cilājas.

Dažreiz ir tīri labi. Var mierīgi gulēt un skatīties melnajos šķūnīša griestos, kur kustas putekļi, skrien simtkāji un blaktis.

Aiz plānajiem dēļiem un jumta nodarvotās papes reņģu Andrejs jūt un iedomājas sauli; tā pāri vecpilsētas sūrajiem namiem nāk un silda Andreja šķūnīša jumtu, tad paņem viņa vārgo elpu un aiznes Daugavas lēnajai straumei.

Daugavu gan gribētos redzēt. Tās lielo, brūno straumi, kurā vakaros sakāpj visas pilsētas ugunis, nami, tumšās debesis, koki, dziesmas un ilgas.

Lielā Daugava. Reņģu Andrejs gribētu sev dvēseli tik lielu kā Daugavu. Tad arī viņš sevī šūpotu visas debesis, dziesmas un kuģus no tālām zemēm. Bet dvēsele viņam ir maza un netīra kā krogus pelnu trauks.

Kāpēc? Viņš taču visu savu dzīvi centās būt godīgs un labs. Strādāja, nezaga, strādāja no rīta līdz vēlam vakaram, ja vajadzēja, pat naktīs, īpaši zivju laikā. Uzcītīgi stūma savus ratiņus, ievērojot visus satiksmes noteikumus. Un tomēr sieva viņu atstāja, aizgāja ar tādu, kam bija labākas drēbes un kas nesmirdēja pēc zivīm un sliktas tabakas. Bet vai viņš, reņģu Andrejs, bija pie šīs smakas vainīgs? Viņš taču nebija ar šo riebīgo zivju trānu miesā piedzimis. Tā bija iezīdusies viņa ādā šo ilgo gadu laikā, kopš viņš pelnīja dzīvei iztiku ar zivju pārvadāšanu.

Un slikto tabaku reņģu Andrejs pīpēja tāpēc, lai atliktu vairāk naudas ģimenei. Un tā izauga dēls, kas tagad var dzīvot un pelnīties kā izticis cilvēks, bet arī tas vēlāk atgrūda veco Andreju. Trāns jau nevienam nepatīk, īpaši, kur galdu klāj balta drāna un pie durvīm guļ kāju slaukāmais.

Tā tagad reņģu Andrejs viens, visu atstāts mocās ar savu bezspēku un sirds vājumu.

Pievakarē, ap to laiku, kad saule sēstas uz skursteņa malām, reņģu Andrejam kļūst sliktāk. Krūtis smagāk cilājas. Elpa jāvelk no plaušām laukā kā ar stangam. Kreisā ķermeņa puse pieplūst ar svinu un ir smaga, līdzīgi dzelzs sijai. Visu stāvu klāj auksti sviedri, acis zaudē asumu, un šķūnīša griesti pazūd tumsā. Apkārt ir tikai dunsta, virpuļojošs karstums, un neveiklā, druknā miesa dreb sīkās trīsās.

Reņģu Andrejs guļ tagad pusatvērtām acīm, vaļēju muti, lūpas pietūkušas un sausas kā tāsis. Reņģu Andrejs jūtas kā pie pārkrautiem zivju ratiņiem, kurus viņam nav pa spēkam pavilkt.

Bet reņģu Andrejs ir pacietīgs, dzīve viņu ilgi mācījusi. Viņš guļ, elpo un gaida, kad grūtums pāries. Andrejs zin, ka katrs grūtums pāriet un pēc tā nāk atvieglojums. Ja tas nepāriet, tad ar laiku ierodas sava izeja un varbūt pati labākā.

Šovakar, ceturtās dienas pievakarē, viņam īpaši grūti. Varbūt tur laiks vainīgs. Karstā diena padarījusi gaisu sausu un cietu kā vecu baltmaizi. Ne piles valguma. Liekas, viss gaiss pilns smilšu, adatu un sīku nagliņu. Katra elpa duras līdz sirdij un griež gurdās smadzenes.

Agrāk tādos brīžos galva bija tukša. Tā šķita kā pārsists trauks, kur lido cauri mušas, knišļi un zvirbuļi. Šovakar tur ir savākta kopā visa bijusē dzīve.

Cilvēki, pazīstami, mīļi un slikti, iet cauri viņa smadzenēm, kaut ko kliegdami, runādami, bet, ko īsti, to reņģu Andrejs nav spējīgs saprast.

Šie cilvēki viņu skūpsta, sit, žņaudz un tad zūd. Kaut kur tālumā spēlē mūzika, asa, lauzīta. Cilvēki iet ļodzīdamies, telpa zem viņiem līgojas, un viss tas noris košā, dzeltānā gaisā ar melniem lukturiem un aukstu vēju.

Sliktais vējš met ķermenī saujām trīsas, no dzeltā-nās gaismas ir nelabi, bet ļaunie cilvēki žņaudz elpu, un reņģu Andrejs nespēj pakliegt. Viņš gribētu aizbēgt, bet tad parādās zvēri ar dīvainām, šausmīgām galvām, un reņģu Andrejam visi locekļi sastingst.

Mirklī, kad briesmīgie zvēri grasās reņģu Andreju tvert, pēkšņi no augšas nokrīt viņa zivju ratiņi, pilni ar zivju kastēm.

Trakie zvēri pamet reņģu Andreju un uzklūp zivju kastēm. Bet tad saskrien visas centrālā tirgus zivju sievas, resnas, trakām, bezkaunīgām balsīm, kliedz un dur viņu ar savām darba dakšiņām. Viena pakampj lielu, zaļu paplāti un sit reņģu Andrejam pa galvu. Viss pazūd, viss paliek klusu, ir tikai karsta tumsa un neapj aužams virpulis.

Reņģu Andrejs pamostas no nemaņas, kad ir jau liela krēsla. Ir drusku labāk. Nav vairs neganto reņģu sievu, visi zvēri aizbēguši, zaļo reņģu ratiņu un zaļās paplātes, kas trāpīja galvu, nav. Gaiss mierīgi, nesteigdamies plūst plaušās un viegli nāk atpakaļ.

Reņģu Andrejs paver acis, un tad viņš jūt uz tām drēbi. Tā ir valga un aizsedz gandrīz visu viņa skatu. Drēbe guļ arī viņam uz pieres. Viņš saņem savas smadzenes rokā un tad uzliek uz maza, gluda akmens pašā jūras vidū, lai nekur tās nevar aizbēgt, lai ne par ko citu tās nedomā kā tikai par to: vai pirms šausmīgā miega, pirms zvēriem un grūtas elpas viņam uz pieres bija šī valgā drēbe vai ne?

Smadzenes ļodzās un trīc, stāvot uz maza, gluda akmens; tās saraujas gluži maziņas un grib visiem spēkiem atcerēties brīdi pirms trakā, bezdibenīgā virpuļa, velti!

Bet varbūt šī mitrā, maigi glāstošā drēbe ir tikai visa lielā, smagā murga turpinājums. Visa reņģu Andreja pagājusē dzīve tikai uz mirkli pazudusi, paslēpusies šinī valgā, iezilganā drēbē, lai pēc brīža nāktu atkal laukā kopā ar visām mokām, visiem zvēriem, cilvēkiem un zivju kastēm.

Ko grib šie cilvēki tieši šovakar no viņa? Viss taču ir garām, sen jau piedots, iedomās un sāpēs nodurts, apglabāts, norakts dziļi dziļi dvēselē un ārpus dvēseles — lielajā, neredzamajā aizmirstībā. Ak, šis milzīgais lauks, tur pat zelts pārvēršas putekļos un cilvēku dvēseles peld augšup telpā kā tvaiks!

Kur un kā gadījusies šī drēbe? Reņģu Andrejs ceļ savu kreiso, smago roku, lai saņemtu valgo drēbi savos pirkstos, saņemtu, apskatītu. Tad viņš droši justu, vai tur slēpjas visi viņa rēgi, visi tie cilvēki, kas šovakar nelūgti un aizmirsti nāk viņam virsū, tver pie elpas un neļauj viņam ar savu sirdi iezvanīt jaunu dienu.

Roka ceļas, lēni, bet ceļas. Tad pēkšņi kāda cita pieskaras tai, un klusa, sīka balss saka:

— Nevajag, Andrej, vai tev nav labāk? — Reņģu Andrejs saraujas kā saldas nātras skarts.

Kur dzirdēta šī balss? Kādās dienās, kādos laikos? Un kā viņa šurp atnākusi? Vai tā nav viena no tām, kas lielajā grūtumā nāca kliegdama virsū, dzeltānas gaismas apspīdēta, un skūpstīja, skūpstīja veco Andreju, viņa uzpampušo, sarkano, rievaino seju? Vai tā nav tā pati? Melns lukturis tai uzgāzās virsū, un tad viss pazuda sarkanā virpulī. Tikai uz sarkanā virpuļa stāvēja vīrs un dziedāja kara dziesmu. Tas bija pats reņģu Andrejs.

Tagad viņš zin, šī balss ir tā pati. Bet vai tad viss grūtums turpinās? Reņģu Andrejs atkal ceļ augšup savu roku. Šī briesmīgā drēbe, noraut to nost un redzēt atkal gaismu, kaut pēc tam visam beigas.

Bet tikko dzirdētā balss atsāk: — Nevajag, Andrej, es tā esmu — Marta.

Marta. Kā varēja Marta šeit gadīties? Viņas rajons taču Marijas iela. Un pēkšņi viņa šeit, Vecrīgā.

Marta jūt slimā pārsteigumu un šaubas; viņa lēnām noņem no acīm un pieres valgo drānu. Un reņģu Andrejs atkal ierauga pasauli ar abām savām acīm, pasauli, kas plūst viņa mazajā šķūnīša telpā caur plaši atvērtajām durvīm.

Gaiss virs viņa galvas līgojas maigi kā dūjas spārns. Tajā ir Daugavas svaigums un smalkas smalkas viļņu šļakatas; tajā ir liepu medus un smarža, rožaina kā rietošās debesis. Pat apaļīgs velkoņa pūtiens, rati, suņu rejas un tramvaja dzirksteles kūņojas šinī gaisā.

Un pēkšņi reņģu Andrejam kļūst kaut kā briesmīgi žēl. Sevis? Šī dīvainā gaisa, dzīves, visas pasaules, ko viņš pirmoreiz visā savā garajā mūžā izjūt tik asi, tik vienreizīgi, tik neaizmirstami? — Kāpēc viņš to neiespēja agrāk? Kāpēc viņa dvēsele un acis bija līdz šim tik aklas? Un tikai šovakar viss kļuva skaidrs, saprotams, katrs nieks, katrs smalkums. Ja viņam pasniegtu zvirgzdu, viņš tajā redzētu visu savu nelaimīgo, nē, no šī brīža visu savu laimīgo dzīvi un dievu.

— Tu tā esi, Marta, kur tu biji tik ilgi? — teica viņa lūpas. Vārdi bija svinīgi un lieli. Visa šķūnīša telpa izplētās, pārvērtās plašā, augstā velvējumā.

— Es tikai šovakar uzzināju, ka tu esi slims. Un tūdaļ nācu. Tas man bija jādara, tu taču arī par mani rūpējies.

Un jaunā meitene pasmaida savu krāsoto smaidu. Tas ir žēls, bet sirsnīgs. Tad viņa uzliek savu roku uz reņģu Andreja galvas un turpina:

— Kas tev sāp? Kāpēc tu esi tik grūti slims? Tevi piekāva, tu kriti?

— Nē, — izdveš reņģu Andrejs, — tas jau sākās sen — pagājušā nedēļā. Aptrūka elpas, nevarēju vairs pastumt ratiņus. Kreisā puse visa stīva, un sirdi žņaudz —

Pēc šiem vārdiem Andrejs viss nosvīst. Lielas sviedru lāses sēd viņam uz pieres, un tajās šūpojas Martas jaunā, bet skumjā seja. Katru vārdu Andrejs nostumj no lūpām tikai ar lielām pūlēm. Un tagad viņš strauji un īsi elso. Liekas, ka elpa ieskrien tikai mutē un, tur ko briesmīgu un tumšu ieraudzījusi, lido atpakaļ telpā un zvaigznēs.

— Nekas, — mierina viņu Marta, — pie manis nāk bieži kāds aptiekas māceklis. No viņa es palūgšu sirds zāles, un tad viss būs labi. Tu kļūsi atkal vesels. Un varēsi stumt savus ratiņus.

— Jā, tas būtu labi, — nočukst reņģu Andrejs un grib smaidīt, bet nespēj. Lūpas pārāk satūkušas, un smaids veļas no tām nost. Gan viņš cīnās uz tām noturēties — velti. Nākošā elpas plūsma norauj to bezdibenī, un smaids pazūd.

Reņģu Andrejs vēl ievelk dažus elpas malkus un turpina:

— Ratiņi jau mani gaida. Ko tie darīs bez manis? Cits jau tos vairs neņems. Atpūtušies tie tagad labi. Un man jau pēc tik ilgas nedarīšanas būs veiksmes vairāk.

Andrejs apklust. Vienīgi viņa elpa staigā šņākdama kā caur sietu. Marta žēli skatās Andrejā. Cik ātri viņš ir sabrucis! Vēl pagājušā gadā viņš bija spirgts un dzīvīgs. Gāja darbā, dzēra un tomēr vienmēr apzinīgi kopa to, kad viņa bija slima. Bet tagad, skatoties viņā, to pārņem šaubas.

Slimnieks guļ un ātri elpo. Acis pusvirus. Krēsla top arvienu lielāka. Ielās iedegas spuldzes, un to dzeltānā gaisma bāla un vāja iespīd arī sētā, kur atrodas Andreja šķūnītis.

Pēkšņi slimnieks atver acis un saka:

— Marta, vai tu izpildīsi manu lūgumu?

— Jā, — atbild jaunā sieviete vientiesīgi un stingri.

— Viss kas var ar mani notikt, Marta. Es gribu vēl redzēt Daugavu. Tagad iela un Daugavas mala ir tukšāka. Palīdzi man nokļūt līdz turienei.

— Labi, —~ nosaka Marta, — es tev palīdzēšu. Bet vai tev spēka pietiks?

— Tik daudz vēl būs. — Un reņģu Andrejs pieceļas pussēdus, atbalstīdamies labās rokas elkonī.

Pa atvērtajām šķūnīša durvīm nāk iekšā svaigs vakara gaiss. Patīkams un liegs tas sēstas uz slimnieka krūtīm un burbuļodams plūst viņa mutē.

Mitros matus tas pārvelk ar plānu nožuvuma sietiņu, bet sviedru lāses nekoptajā, brūnajā bārdā sarauj mazas un tvirtas kā biezpiena druskas. Tās krīt uz slimnieka palaga līdzīgi zirņiem, ripo gar palaga slīpumu lejup un, tikai atsitoties pret cietajiem guļas dēļiem, pārplīst un smaržo ar vāru, rūgteni skābu vērsmi.

Marta palīdz apģērbties vecajam Andrejam. Uzvelk viņam tumši zilo goda kamzoli. Tajā viņš izskatās pēc veca jūrnieka. Sameklē vienā šķūnīša stūrī vecās koka tupeles. Tās vēl ir diezgan labas.

Viegls trāna aroms tin tupeles kā dzeltāni mati un sargā no mušām un tarakāniem. Dzidri klaudzēdamas, tās nokrīt pie Andreja kājām, jo to koka pazoles ir sausas un darinātas no tāda bērzu koka, kas audzis kalna galā un sarunājies ar mākoņiem un sauli. Tas daudz ir redzējis, un tā dvēsele glabā visas pasaules atbalsi.

— Man bija reiz apses koka tupeles, — ierunājas reņģu Andrejs, kad Marta stumj viņam otru tupeli kājā. — Tās bija vieglas un saldas kā skūpsts. Ar tām varēja visu dzīvi dejot kā paša kāzās. Tad tās man nozaga. Un no tā laika man dzīvē kļuva grūtāk.

Viņš apklust. Marta, abas tupeles uzvilkusi, pieceļas.

— Saki, Marta, — koka tupeles taču nevar paņemt visu viena cilvēka labumu? — jautā Andrejs.

— Nezinu, — rūgti pasmaida Marta, — bet viens vienīgs mirklis gan var paņemt visu cilvēka laimi. Tā bija ar mani, Andrej. Un tagad es staigāju tukšām rokām un jūtos kā vēlā rudenī puķu dobē.

— Pagaidi, — smagi izelpoja Andrejs, — bet viens mirklis var padarīt arī cilvēku laimīgu. Tā bija ar mani šovakar. Es esmu kā cits cilvēks. Es neesmu vairs vecais reņģu Andrejs. No ārienes jā, bet sirdī ne. Es tagad saprotu visu un piedodu visu. Līdz šim man bija iekšā smags, rūgtuma pilns augonis.

Reņģu Andrejs apklust, ievelk elpu, spožām acīm, it kā visu, visu zemi un tālo bezgalību glāstīdams, paskatās debesīs un atsāk:

— Šovakar tas augonis pārtrūka. Tu, Marta, tu biji tas pēdējais, liktenīgais pieskāriens. Negaidīts un stiprs. Neiedomājams un auglīgs kā jūra. Nu esmu cits.

Reņģu Andrejs beidz. Marta stāv viņa priekšā nošļukušām rokām. Brūnā āda virmo dīvainā gaismā, sārtas ielu uguņu atblāzmas lidinās šķūnīša kaktos kā lieli, neveikli taureņi. Tie līgo visu šķūnīša telpu, un visa esamība liekas kā šūpolēs.

— Vai iesim? — beidzot nočukst Martas lūpas. Saldas tirpas ir iezagušās Martas smadzenēs un tagad nolīst gar visu jauno ķermeni. Neviens nekad viņai nebija runājis tā kā šovakar šis vecais Andrejs, vārgs un salauzts savā miesā, bet ar viņas ierašanos kļuvis stiprāks un skaidrāks savā garā.

Viņa ir apmierināta ar sevi, un jauns spēks plūst katrā viņas audā. Viņa top sīksta kā koks, kas mūžīgi stāv vētrā un ar katru jaunu aukas brāzienu kļūst sīkstāks un cietāks pret uzmācīgo vēja varu.

— Iesim, — atkārto reņģu Andrejs, un tad viņi sāk savu lielo ceļu.

Lēnām Andrejs nolien gar veco mēslu kasti lejup sētā un atsēstas uz trim ķieģeļiem.

Galva griežas. Acīs nemitīgi virpo karuselis, kas paņem visas apkārtējās lietas — sētu, namus, kastes, Martu — un tad griež te uz vienu, te otru pusi.

Visam ir savs laiks, arī karuseļa spēkam. Lēni gursi

stot, tas apstājas, un visa apkārtne nomierinājās: katra lieta notupstas savā vecajā, ilggadīgajā vietā.

Reņģu Andrejs redz, ka šo četru dienu laikā nekas nav mainījies. Tikai krāsām radies dziļāks asums.

Kad reņģu Andrejs jūt savu sirdi lēnāk pukstam, viņš ar Martas piepalīdzību kustas pāri sētai. Marta nav augumā liela, bet rokas viņai stipras. Iešana daudz vieglāka.

Lēnām, ar stājieniem viņi iziet cauri ielas namam. Šeit ceļu apgrūtina četri pakāpieni augšup un pēc tam lejup. Viltīgi glūnot, tie tup savās noliktās vietās un sīki sīki vēro, kā liek gājējs savus soļus uz to pleciem. Līdz kāja drusku pašķiebsies, tie tūdaļ atraus savu plecu, un gājējam jāmeklē savs ķermenis uz cietā kāpņu telpas klona.

Šaurajā ieliņā līdz Kaļķu ielas galam iešana visvieglākā. Reņģu Andrejs pēc katra soļa atvelk elpu, atspiezdamies ar labo roku mūrī vai durvīs. Tā soli pa solim, līdz Kaļķu iela klāt.

Tukšums aiz muguras, un sejā sabirst visas Daugavas malas uguņi. Abi tilti nosēstas skropstās, un skaņas kā liels bišu čemurs pielīp ausīm. Reņģu Andrejs pirmā mirklī apjūk. Uguņi, skaņas un tilta melnums viņu tikko nenogāž, bet Martas jaunā, stingrā roka to satur.

īsu brīdi reņģu Andrejs stāv uz stūra. Jūrnieka kamzolis kāri tver gaisu un tabakas dūmus. Garām paiet autobuss, un no tā dārdoņas ieskanas koka tupeļu bērzs. Andreja labā roka kā āķis turas mūrī.

Tad slimnieks liek nākošo soli — apkārt ap stūri. Pretim šalc koki, ugunis līgojas tumsā, un aiz tām

zila kā biezs pudeles stikls šūpojas Daugava, klāta šļakatām, dūmiem, vizmu un drēgnumu.

Beidzot.

Sirds sakopo pēdējos spēkus, elpa kā vanags dodas plaušās, un viss stāvs šķiet pārtrūkusi stīga, kas sasieta un uzvilkta līdz galam otrreiz.

Reņģu Andreja koka tupeles uz bruģa klaudz. Tās ziņo ūdeņiem par Andreja tuvošanos.

Ceļš garām apstādījumiem paveikts. Vēl jātiek pāri sliedēm. Arī tām pāri. Daugavas krasts. Simtām zelta skaidu upes lielajā līmenī un plašums, pilns ūdens lāšu, darvas, zivju smakas un tāles bez robežām un naida.

Beidzot.

Reņģu Andrejs trīcošiem pirkstiem tver noejas dzelzs vijas. Jākāpj līdz pašam galam, jākāpj pa slīpo noietni lejup līdz pašam upes līmenim, kur rēgojas mūžam mitrās, spožās pāļu galvas, kur tik daudz zivju pieņemts zaļajos ratiņos. Lūk, kur viņi, šie zaļie ratiņi, stāv! Tie smilkst, tie būtu nākuši viņam, savam kungam un draugam, pretim, bet biezā ķēde tos tur un nelaiž.

Reņģu Andrejs nokāpj lejā līdz mazajai piestātnei un apsēstas uz tā paša akmeņa, kur viņš sēdējis kā zivju valdnieks. Straujš vējš purina viņa matus. Sāļais gaiss tīkami dedzina seju, lien cauri kamzolam un veldzinoši glāsta miesu.

Andrejs sēd un skatās.

Tuvējā lampa izklājusi dzeltānu lakatu pār visu mazo piestātni. Andrejs skatās un redz: šodien te ir strādāts. Daudz zvīņu mirgo apajo oju starpās, gluži svaigas, mitras, ar asu spīdumu un saldenu aromu, kas liek plānu nelabumu uz Andreja novājinātās sirds.

Žvadz tuvējai laivai ķēde. Viļņi sit šļakatas pāri krastam, it kā gribētu redzēt Andreju, šo veco Daugavas vilku. Katrs akmenis, katra spuldze un laiva te viņu pazīst.

«Labi, ka es esmu šeit atnācis,» domā reņģu Andrejs. «Te visi mani draugi, te mans darbs un man pašam kļūst drošāk.»

Pienāk Marta un atsēstas uz otra akmeņa. Viņa klusē. Kaut kur tālumā lēkā uguns. Un tad viņa saka:

— Andrej, tu Daugavu esi redzējis, iesim nu mājās.

— Mājās, — it kā ar sevi runā reņģu Andrejs, — kur tad? Te jau ir manas mājas. Tur tas šķūnītis — tās nebija manas mājas, tas bija mans posts. Tur es nonīku un zaudēju savu spēku. Manas mājas un mans darbs ir te. Te es esmu cīnījies, un te es arī palikšu.

Andrejs apklust: viņam pietrūkst elpas. Lielās pārmaiņas vara, kas satrauca visus viņa pēdējos spēkus, pagaist. Viņu atkal pārņem nespēks, un ķermeņa labā puse pielīst ar svinu. Viņam jau grūti nosēdēt uz akmeņa. Viņš līgojas, sākumā lēni, tad vairāk un vairāk.

Marta pamana šo aizdomīgo kustību. Satver Andreju un čukst viņam ausī:

— Iesim uz mājām.

— Nē, — ar pūlēm sāk Andrejs. — Te, te; es negribu un arī nevaru.

Un tad viņš lēni, ar Martas piepalīdzību atgulstas uz akmeņiem.

Pāri viņam nāk debesis ar zelta lampām un zvaigznēm. Tumsa aizplūst uz jūru. Pie kājām akmeņi, zvīņas un Daugava. Vējš nāk, glāsta viņa lūpas, saldina tā matus un cauri jūrnieka kamzolam vēsina to vietu, kur sirds.

Velti.

Sūrā, zvīņotā vieta, kur reņģu Andrejs visu savu mūžu bija strādājis, viņam kļūst ari par pēdējo cīņas vietu.

Labā roka guļ auksta kā apgruzdusi pagale sniegā. Kāja ir mirusi, un labā acs raugās tālē akla kā mēness.

Reņģu Andreja krūtīs iekāpušas kādas sliktas, sadauzītas ermoņikas. Tās katrā elpas vilcienā gārdz un šņāc, krūtīm plokot. Uz lūpām izkāpj putas, bet zūd, tikko tās ierauga vējš un pārdur.

Marta notupstas uz ceļiem pie mirēja un raugās tā sejā. Tā ir mierīga kā pēc liela darba. Tā ir pat skaista. Viņā vīd un nerimst tas plašums un debesī-gums, tā dziļā piedošana un mīla, ko vecais reņģu Andrejs ieguva šovakar.

Viss Andreja ķermenis smags un ciets, vienīgi gārdzošā elpa liecina, ka viņš vēl dzīvs. Reņģu_ Andrejs šķiras no šīs dzīves lēnām, kā vīrs, kā uzvarētājs, bez steigas, šķiras tajā vietā, kur visu savu dzīvi godīgi darījis krietnu savu soli.

Viņa dvēsele saplūst kopā ar Daugavu, akmeņiem, zaļajiem zivju ratiņiem, zvīņām un Martas elpu te, kur tā bija augusi, dzīvojusi un cietusi.

Reņģu Andreja beidzamais elpas tvēriens ir kluss un viegls. Tad ķermeņa kreisā puse it kā drusku saraujas, viegla nopūta saļimst uz lūpām, un Marta raudot aizspiež acis.

Tad viņa kāpj augšā pie koka tilta un ziņo kārtībniekam par reņģu Andreja nāvi. Viņš pieliek roku cepurei un iet Martai līdz. Kārtībnieks labi pazīst Andreju un veikli pieraksta savā piezīmju grāmatiņā viņa vārdu.

KIRILS SĀRTUMS

25. janvāris. Izlecu no gultas, pieskrienu logam un skatos —25°. Vienā rāvienā esmu biksēs, svārkos un divos spilgti raibos kamzoļos. Lecu pie pumpja. Ciet. Aizsalis. Jūtu tikai: kaut kur lejā caurulēs tup dūmi. Sētniece sēd pagrabā un svilina vecus salmus: grib atkausēt vadus.

Skatos — uz plīts katls. Grūžu roku iekšā — ledus auksts ūdens. Kaut kā nomazgāju seju. Grasos sēsties pie galda. Ienāk māte.

— Ēd vien, dēls! Es gribu ar tevi drusku parunāt.

— Kas par lietu?

— Pēc viena mēneša, 3. martā, vienam tavam krustdēlam dzimšanas diena, pēc trim dienām, 6. martā, tavam otram krustdēlam tāda pati svētku diena.

— Dīvaina sagadīšanās, — nomurminu es.

— Man šķiet, tev vajadzēs viņus apciemot. Vai par dāvanām esi ko domājis?

— Es, māt, laikam nevarēšu iet.

— Kāpēc?

— Nezinu, ko dāvāt, un man ari nav naudas, ko nopirkt.

— Vai tu nevarētu viņiem ko dāvāt, kas tev naudā neko nemaksā?

— Nu ko? Man ir daži veci, slaveni zekseri. Starp tiem viens bitaks, ko saspiedis vēl priekš kara Marijas ielas tramvajs. Man ir šaujamā linga, ar ko es esmu trāpījis Feniksa logos piecdesmit soļu attālumā. Izkaltēta runča aste — runča, kurš, atminies, nokoda mums vistas Dīķu ielā un kuru es trešā dienā sagūstīju un aiznesu nozāļot. Varbūt no šīm dārgām piemiņām man atteikties un atdot tās maniem krustdēliem?

— Nē! Kamdēļ tev postīt savu pagātni! Padomā! Vai tu tiešām vēl nevari ko citu dāvāt?

Es atspiedu galvu plaukstās un domāju. Nekas derīgs man nenāca prātā. Vienīgi kaut kur tālumā tikko manāmas bāli zilganas plīvoja domas par parādiem, par to, kur aizņemties naudu un kādā nomales kino iet laupītāju filma.

Es klusēju.

— Hm, — ierunājās atkal māte. — Tu taču viņiem varētu dāvāt paša sacerētu stāstu.

Es sadzelts uzlēcu kājās.

— Pareizi. Atvaino, ka manas smadzenes iesalušas vairāk vēl par mūsu pumpi. Šovakar pat pēc darba es rakstīšu. Tiešām. Pašsacerētu stāstu. Tas ir kas lielisks!

Es devos no istabas pieliekamā kambarī. Tur es sameklēju tēva vaļenkus, ar kuriem tas Krievijā gāja pēc ūdens. Tad apnēsātas kavalērista bikses ar vatētiem ceļgaliem un brūnām ādām apšūtu dibenu. Bez tam vecu šalli, pamestu brāļa karakula cepuri un mātes adīto kamzoli. Visas šīs man noderīgās lietas es savācu, pabāzu zem gultas un aizsteidzos darbā.

Pēcpusdienā, tikko pulkstenis nosita četri, es tūlīt metos no darbnīcas laukā. Ātri apģērbos un devos mājās.

— Pagaidi! — vārtos mani apturēja Idzinskis, darba biedrs. — Ieiesim Imantā biljardu pasist. Latu partija.

— Nē, paldies. Man nav laika.

— Uja, uja.

— Man svarīgas darīšanas. — Un es metos talak.

— Ko tenko! — Satvēra viņš mani pie elkoņa. — Kas tev var būt par darīšanām. Mātei mušas sitīsi, vai?

— Es rakstīšu stāstu. Saviem krustdēliem stāstu.

— Vai tu jucis! Tādā aukstumā rakstīt stāstu, — bārās Idzinskis.

— Saviem krustdēliem es to varu. Kaut arī uz ziemeļpola. Sveiki!

Idzinskis palika vārtos ar ieplestu muti. Nabags, no tā dabūja bronhītu.

Mājās nonācis, tūdaļ izvelku no savas pagultes tur noslēptās drēbes un ietērpjos tajās. Esmu apburošs. Tad sēstos pie galda. Izrādās, esmu tintes pudelīti no agrākiem laikiem aizmirsis uz loga palodas. Nolieku to sev priekšā uz galda. Paņemu papīru un ar smalki imitētu ziloņkaula papīra nazi sagriežu to mazās, patīkamās loksnēs. Čauganā čupā tās noguļas uz galda zaļā papīra un drusku smaržo pēc ilgi maisā turētiem rīsiem, vīstošām skujām un nevēdinātā, sadzeltējušā gaisa istabas kaktos. Es jūtu, ka šī smarža dara mani drusku nemierīgu.

Atveru tintes pudelīti un mērcu viņā spalvaskātu. Tas gaiši zaļganā krāsā un noklāts maziem papīrīšiem, uz kuriem nogleznoti daži svarīgākie gadījumi no Napoleona dzīves. Spalvaskāts tintes pudelītē atduras pret kaut ko cietu. Kas, tintes nav? Nē, tā iesalusi. Es pakampju pudelīti un nolieku to uz plīts, pats apsēstos pie uguns un pēc brīža iesnaužos. Pēkšņi revolvera šāvienam līdzīgs sprādziens mani pamodina. Tintes pudelīte pušu. Pudelītes zilais šķidrums pludo uz plīts karstās virsmas, šņāc, kūp un smaržo pēc skābiem gurķiem. Esmu bezgala nelaimīgs, redzot, ka mans apbrīnojamais stāsts, šņākdams un kūpēdams kā maza lokomotīve, izzūd gaisā.

Vecā pieliekamā kambarī atrodu citu tintes pudelīti, no kuras es zēnībā biju smēlies savus labākos domu rakstus. Viņas dibenā vēl drusku plīkš tinte, tikai tās virsma klāta bāli zaļganu, čaugu pelējuma kārtu. No šīs iznāks viens varens stāsts.

Es sēstos atkal pie galda. Bet rakstīšana neveicas. Paiet viena stunda, otra, trešā. No pilnās spalvas nokrīt papīrā viena tintes lāse, tad otra. Mana galva tukša. Laiks iet klusi kā muša. Tramvaji apstājas braukt. Beidzamais ormanis noklinkš uz manas loga rūts. Virs manas galvas savā dzīvoklī krāc vecais jūras kapteinis, kas rītos ceļas jau piecos, ēdina savu pērtiķi un stundām ilgi spēlē uz savas dīvainās, pāršķeltam arbūzam līdzīgās citras.

Es sēdu pie galda pilnīgā izmisumā un neapzinīgi metu savas acis no viena priekšmeta uz otru. Pēkšņi mans skats atduras vienā manuskriptā, kas guļ pie sienas plauktā. Amadeuss Stirna un Kirils Sārtums. «Mūžīgā tuksneša karavāne» — skatu luga 3 cēlienos. Es un Sārtums. Mēs esam kādreiz kopīgi sarakstījuši lugu, kuru uzveda teātris, kurš nemaksāja^honorārus un kura direktors, resns, smags vīrs, mēdza teikt: «Autoriem jādzīvo pusbadā, tad tie labāk un sirsnīgāk raksta.» — «Kamdēļ mēs tagad nevaram kopīgi uzrakstīt stāstu? Vai tad arī par stāstu mēs nesaņemtu naudu? Nevar būt. Šis stāsts būtu pilns neatrasta zelta, varonības, pilns drausmīgu piedzīvojumu, tīģeru, mūžamežu un pašaizliedzības. Tur būtu zēni karstām sirdīm, drosmīgu garu. Par to mums maksātu.

Es metu spalvu pie malas; aizkorķēju savu slaveno tintes pudelīti. Rauju nost visas savas siltās drēbes un eju gulēt. Rīt es došos pie Sārtuma, un jauns stāsts plūdīs uz priekšu kā ūdens renstelē.

Tomēr miegs man nenāk. Es jūtos pārāk satraukts no savas jaunās domas. Es griežos no vieniem sāniem uz otriem. Skaitu līdz miljonam. Pārlieku galvu tur, kur man bija kājas. Spiežu pieri pie aukstās sienas. Bet miegs nenāk. Gribas vai nakts vidū drāzties pie sava drauga. Neatliek nekas cits, jāiet mātes istabā pēc miega pilieniem.

Klusi iežogos viņas kambarī. Grābstos uz kumodes starp pudelītēm pēc īstās un dažas no tām apgāžu.

— Kas tur? — vaicā uztrūkusies māte. — Ak tu! Ko vazājies nakts laikā apkārt! Vai peles ķer?

— Man nenāk miegs. Gribētu pāris desmit pilienu tavu sirds drapju.

Māte pieceļas. Paņem vecu kapara karotīti, kas mirdz kā zelts un divreiz vecāka par mani. Tā pirkta krievu pilsētā Tulā, kur gatavo arī slavenus patvārus. Karotītes kātā iegravēta maza, koša roze, kas liekas smaržojam, un tai gar malām teicieni — «Lai dievs tev palīdz» un «Ēd vesels». Tad viņa iesmeļ karotītē drusku cukura no bāli dzeltāna trauka ar iezaļganu, kuplu osu. Cukurs smaržo pēc apelsīna, jo tas klāts ar šā augļa mizu. Pēc paņem mazu, smagu pudelīti ar stikla aizbāzni un, stipri lūpām čampstinot, pilina cukurā baldriānu.

Istaba pildās reibinošu smaržu. Es noriju karotītes saturu — dzeltānzaļgano cukuru. Nāsīs man iebirst baldriāna možums. Elpu sadzeļ viņa vēsās adatas.

— Kā tev iet ar stāstu? — vaicā man māte.

— Lieliski, gandrīz jau pabeigts.

Tad es eju savā istabā un mierīgi iemiegu.

Otrā rītā svētdiena. Kā ceļos, tūdaļ dodos pie sava drauga Sārtuma. Pakampju tikai līdz vienu ūdens kliņģeri un gabalu Kuldīgas siera sarkanā iesaiņojumā.

Sārtums dzīvo Antonijas ielā, pagrabā, gultas vietā pie kāda sētnieka. Sētnieks, vecpuisis, pāri piecdesmitiem, visu pasaules karu cīnījies kā 5. pulka strēlnieks, vairākās vietās ievainots. Bermonta laikā bijis tais latviešu karaspēka daļās, kas sturmējušas cementa fabriku. Tagad viņš dzīvo pavisam klusu un ielīgsmo sevi ar atmiņām. Vakaros viņš dzer aveņ-kaulu tēju, piekožot klāt gabaliņu krāsainā cukura. Piecas minūtes pēc desmitiem noauj savus garos zābakus un pieliek tos krāsnij žāvēties. Pats pēc tam staigā iepelēkās, izrakstītās vilnas zeķēs, pīpē paštaisītas cigaretes un stāsta stundām ilgi savus kauju piedzīvojumus.

Mans draugs Sārtums ir rakstnieks. Viņš sadomā stāstus un lugas. Stāstus viņam nekur nedrukā, bet lugas izrāda bez maksas. Tomēr viņš neskumst. Savu dzīves iztiku tas nopelna, zāģējot uz pusēm ar sētnieku malku lielā nama iemītniekiem vai strādājot kopmoderniecībās par piena izvadātāju. Tas grūts darbs, bet stiprina un cietē garu. Jau četros no rīta jābūt darbā, jāskalo pudeles, pēc tam tās piepildītas jāizvadā veikaliem.

Sārtuma stāsti dīvaini, un viņa lugas satricinošas. Savu agro jaunību viņš pavadījis Sibīrijā, kur daudz zelta, mežu un vilku, kur liels, neiedomājams aukstums un zila bezgalība. Sibīrijā viņš nosaldējis ausis. Tās viņam vienmēr uz pavasara pusi čūlo, sāp un reizēm spīd zilganā krāsā. Sibīrijā viņš arī izaudzis tikpat liels kā varenās tundru priedes. Kad tas krogū cērt dūri letē, visas glāzes salecas augstu gaisā, ieskanas un atkrīt atkal tieši tai pašā vietā atpakaļ. Cūku šķiņķi apsviežas uz otru pusi, bet alus pudeles atsprāgst pašas no sevis.

Sārtums ari brīnišķīgs šāvējs. Reiz Sibīrijā puskilometra attālumā joņojis vilks.

— Tēv, kurā kājā tu gribi lai es vilkam trāpu? — jautājis Sārtums.

— Labā, — skanējusi atbilde.

Sekojis šāviens. Lode trāpījusi vilku labā kājā. Norībējis otrs šāviens. Vilks apmetis kūleni un palicis guļam sniegā.

Pilsētas bagātākais zvēru tirgotājs gribējis Sārtumu salīgt sev par mednieku. Solījis veselu bagātību. Sārtums nav gājis. Un tā nu tagad viņš vadā pienu, zāģē malku un raksta ērmīgus stāstus.

Lai justos vienmēr stiprs un vesels, viņš katru rītu dzer ledus aukstas paniņas un ēd biezpienu ar vecu, sakaltušu rupju maizi.

Kādreiz cirkū Sārtums strādājis kā žonglieris, tādēļ tagad viņš veselu kasti pudeļu nes viegli uz galvas un vēl katrā padusē pa vienai.

Man vēl daudz kas būtu par viņu sakāms, bet es esmu jau sasniedzis viņa mītni.

Sētnieks stāv vārtos, pīpē un, ieraudzījis mani, saka:

— Ej vien iekšā, Sārtums beidzas nost. Es jau viņam teicu, ka biezpiens nav nekāds dzīvības glābējs, būtu katru vakaru krūtis un muguru ieziedis ar mentolu, justos vesels kā rutkis.

Steidzos tālāk. Tikko paveru istabas durvis, man pretim jau metas vesels blāķis mīksta, vilnaina siltuma. Tas man lien mutē, nāsīs, aizklāj brilles un kā balta plēve uzmetas manai mēteļa drēbei.

Sārtums guļ savā madracī aiz noplukušiem, zaļganiem aizkariem. Mazā dzelzs krāsniņā kvēlo dažas ogles. Uz plīts stāv trumulis un tikko jaužami kūp ar savu vienīgo nāsi.

Sārtums guļ uz muguras, un pār viņu novēlies vesels kalns deķu, lakatu, ādu, bet visam tam pāri vecā zaldāta kaujas mētelis, rūsgans kā vēlā rudenī virši. Sārtums šķiet aizmidzis. Viņš smagi elpo, un_ labā nāss viņam spēcīgi svilpo. Mati valgi un spīd ka taukiem ieziesti; uz pieres un uz virslūpas tup dažas gaiši dzeltānas, lielas sviedru lāses un trīc. Laikam viņām vēsi.

Es pieliecos un saucu slimnieku vārdā:

— Sārtum!

Viņš guļ joprojām. Es pielieku savu pirkstu viņa mitram deguna galam. Tas pats. Ienāk vecais zaldāts sētnieks un apsēstas pie krāsniņas.

— Jā, arī es tā reiz gulēju Minskas hospitālī. Divas nedēļas nemaņā, bez ēšanas, pīpēšanas un spļaušanas. Kad piecēlos, biju sauss un plāns kā bērza tāss. Gan pāries.

Sārtuma nāss turpina svilpot. Svilpošanai pievienojas viegli gārdzieni krūtīs.

— Vai ārsts bijis? — vaicāju sētniekam.

— Kur nu! Mums nav naudas.

Es noslauku slimniekam seju. Tagad viņš kaut ko runā. Ko īsti, nevaru saprast. Tad paceļ savu labo roku un kaut ko neatlaidīgi rauš sev no pieres nost.

— Viņš murgo, — saku es sētniekam. — Zaldāt, neatstāj viņu vienu! Slimnieks var izlēkt no gultas un aizskriet projām. Es iešu pēc ārsta.

— Labi, — nosaka sētnieks un piesēstas gultai.

— Ja viņš lēks augšā, es to piesiešu.

Steidzos pie viena sava drauga ārsta. Atvedu to. Tas apskata slimnieku, nesaka nekā, paraksta zāles un aiziet.

Pēc piecām dienām Sārtums jau virina acis, muļķīgi smaida un neko neēd. Sētnieks baras un stāsta savus kara piedzīvojumus. Beidzot Sārtums ar mieru ēst, viņam pagalam apnikušas vecā drauga kara dēkas. Mēs abi ar sētnieku esam ļoti priecīgi. Viņš sīki saskalda sausu bērza pagali un iekurina plīti. Es iesmērēju pannu ar taukiem, uzlieku uz tās rūpīgi notīrītas reņģu šķēles un cepu. Vēl pielieku klāt drusku sviesta un piesitu svaigu olu. Panna uz uguns sprakš un liesmo.

Tad šo virumu pasniedzu Sārtumam. Tas visu to noēd vienā mirklī.

— Apēda, — saucu es līksms.

— Tad jau viņš rīt būs vesels, — nosaka sētnieks.

— Jāuzliek uz plīts viņa zābaki un jāiesmērē pazoles ar trānu.

— Laikam gan, — nosaka Sārtums un vāji pasmaida.

— Bet saki, — par ko tu tā murgoji? — vaicāju es viņam.

Mans jautājums, liekas, Sārtumu drusku satrauc. Viņš dīvaini paskatās manī un tad vaicā:

— Vai es murgos ko runāju?

— Runāji gan, — atbildu es, — bet, ko īsti, nevarēju saprast.

Klusums. Sārtums kaut ko domā. Viņa bālā, iegarenā sejā iezogas vieglas skumjas, kas ar katru mirkli kļūst redzamākas.

— Un tad pēc brīža, — turpinu es, — kad es tev noslaucīju seju, tu ar roku neatlaidīgi mēģināji kaut ko no savas pieres noraust.

— Vai tiešām? — Sārtums ievaicājas ātri.

•—Jā, — atbildu es, — bet beigsim. Es redzu, tev šī saruna nepatīk, viņa tevi uztrauc. Tas tev var nākt par sliktu.

— Nē, nē, — pārtrauc mani Sārtums, — viss jau pāri. Murgos es redzēju kādu savas dzīves posmu, kas man nebeidzās tikko traģiski. Par savu dzīvību es varu pateikties vienīgi laimes gadījumam.

Tu jau zini, ka tūlīt pēc atgriešanās no Krievijas es vienu laiku strādāju ceļojošā cirkū gan kā žonglieris, gan kā kasieris un grāmatvedis. Mēs apceļojām visas Ziemeļlatvijas pilsētiņas, miestus un apdzīvotās vietas, visur gūstot lielu piekrišanu.

Pārvaldnieks mūsu cirkam bija kāds vecs, izbijis bokseris, liels, drūms un sīksts cilvēks. Viņu nīda viss cirkus personāls. Vaļas brīžos pārvaldnieks nodevās kāršu spēlei un dzeršanai. Viņa pretspēlētāji parasti bija klauns Koko, žonglieris Firdusī un milzis nēģeris Ābrahams — bokseris. Katra kāršu partija gandrīz vienmēr izbeidzās ar milzīgu lamāšanos un pa reizei arī kaušanos. Nēģeris Ābrahams vairākas reizes man žēlojās, ka misters pārvaldnieks blēdījot un vienmēr šos apkrāpjot. Nēģera naids uz pārvaldnieku auga katru dienu.

1922. gada janvāri mēs nonācām Madonā. Atminos, briesmīgi sala. Noīrējām dažas istabiņas labākā Madonas viesnīcā. Naktī pēc pirmās labvēlīgās un materiāli spožās izrādes atkal, kā parasts, visi četri spēlmaņi sēdās pie galda. Es blakus istabā kārtoju izrādes rēķinus. Spēle sākumā bija klusa. Čaukstēja tikai dalāmās kārtis, ieskanējās paretam nauda, un vienīgi nēģeris Ābrahams kādreiz kaut ko ierūcās. Viņš stipri cieta no lielā, bargā aukstuma un tāpēc nervozēja. Bet varbūt viņa dziļais naids bija vainīgs.

Pēc brīža kalpotāji ienesa degvīnu un alu. Spēle kļuva asāka, balsis skaļākas. Pārvaldnieks, kā vienmēr, vinnēja un skaļi, dārdoši smējās, sizdams savu milzīgo, spalvaino dūri galdā. Liesma manas istabas petrolejas lampā no šiem sitieniem raustījās. Ūdens karafē skanēja stikla aizbāznis, un man kaut kas nepatīkami dūra ausīs.

Pēkšņi nēģeris Ābrahams sāka nelabā balsī kliegt, maisīdams kopā vārdus no dažādām valodām. Jau nākošā mirklī otrā istabā plīsa trauki, galds gāzās un lūza krēsli. Bija dzirdami dobji, vienmērīgi sitieni un stenēšana. Piepeši sienā atsprāga blakus telpas durvis, un manā istabā ieskrēja pārvaldnieks un trīcošu seju iegāzās milzīgais nēģeris. Pārvaldnieks trieca viņam ar krēsla kāju pa galvu. Velti. Nēģeris meta savu dūri pārvaldnieka sejā un kauca. Es pārbijies metos no istabas laukā. To ieraudzīja Ābrahams un domāja, ka es dodos pēc palīgiem. Negaidīts trieciens sejā atņēma man samaņu. Pamodos es tikai pēc divām dienām pilsētas slimnīcā. Man acis redzēja sārtu gaismu, visas apkārtējās lietas tinās dūmainā plīvuri, un žēlsirdīgā māsa te izplūda manā priekšā gaisīga un bezveidīga kā mākonis, te atkal saplūda kopā tik maza kā kniepadatas galviņa. Pēc četrām dienām es atstāju slimnīcu, manā galvā gulēja kāda nebeidzama dvinga. Pārvaldnieks bija jau paglabāts Madonas kapos. Ābrahams sēdēja Rīgas Centrālcietumā. Tur viņš pēc diviem mēnešiem nomira.

Tvans manā galvā no tā laika nekad nav mazinājies. Vienmēr man šķiet, ka pierē man sēd kāda liela, zila muša, kas tur nepārtraukti iekšā dīc, un no tā rodas mans dīvainais skurbums galvā. Gluži to pašu reibumu es izjutu 1919. gadā Samarā pēc tīfa guļas — tikai daudz mazākā mērā. Arī tagad man duc galva. Tā vien liekas, ka viens zem mana deguna nepārtraukti dedzina pērnos, izkaltušos vaivarājus.

Pēc trim dienām Sārtums uzceļas un sāk staigāt. Runā maz, vairāk tikai sēd un skatās tālē. Ēd lēnām un prātīgi kā vecis un bez kādas labpatikas. Vecais sētnieks staigā un groza galvu.

— Paklau, — viņš, novilcis mani sāņus, saka, — ar Sārtumu nav kaut kas kārtībā. Ja es to sastaptu kara hospitālī Minskā, es skaidri teiktu, ka viņš smagi kontuzēts.

— Nerunā niekus! — norūcu es, bet dīvains bai-gums ieslīd man dvēselē.

Otrā rītā es sastopu Sārtumu pie vārtiem. Viņš stāv, ietinies sētnieka vecā kara mētelī, un skatās mākoņos.

— Ko tu te dari? — vaicāju es viņam.

— Es? — brīnās viņš. — Es komandēju mākoņuš.

— Kā — mākoņus? — nobālu es.

— Nu protams. Sārtos pret pelēkiem. Bet nerunāsim. Tu no tā nekā nesaproti.

Tad viņš mīklaini pasmaida. Pamāj ar roku debesīm un kāpj man līdz pagrabā. Vējš purina viņa matus. Sniegs čirkst zem kājām kā zvirbuļi.

Tās pašas dienas vakarā pie manis atnāk sētnieks. Viņš liekas saguris. Uz sliekšņa apskata savus zābaku papēžus, lēni ienāk un apsēstas uz pirmā krēsla malas. Viņš aplicis tīru apkaklīti un pielicis pulkstenim smago zelta saiti.

— Es pie tevis svarīgās darīšanās, — nosaka viņš un nopūšas. — Tīri tā kā miršanas lietā.

— Kas? — Uzlecu es kājās. — Vai Sārtums sev ko padarījis?

— Nē, — lēni novelk sētnieks. — Gluži tīri tā nu nav. Bet, kad cilvēks sajūk, vai viņš tad nav tikpat kā miris? Un mūsu mīļais Sārtums šodien sajuka prātā.

Sētnieks apklust. Viņam grūti runāt. Es stāvu, kā esmu, pielēcis kājās, vēsu bālumu sejā. Un neatrodu neviena vārda.

— Tas notika īsi pēc pusdienām, — atsāk sētnieks. — Sārtums ieēda tikai dažus niekus un izgāja laukā. Sastapis trepēs resnu žīdieti no trešā dzīvokļa, viņš tai nikni uzbrēca, lai tā mirstot. Būšot nabagiem varena ēsma. Žīdiete bailēs tikko arī nenomirusi. Sārtumu es atvedu dzīvoklī. Nelabu turpinājumu jauzdams, es viņam no muguras puses uzmetu striķi un piesēju plīts stabam, bet pats devos šurp. Mēs esam viņa vienīgie draugi, mums viņa labā kaut kas jādara.

— Ko mēs varam vairs darīt, vienīgi ievietot viņu Sarkankalnā, — iesaucos es.

— Labi, — saka sētnieks un pieceļas.—Tagad aiziesim pie viņa.

Ir jau liela tumsa, kad mēs nonākam līdz sētnieka pagrabam. Ieejam un aizdedzinām uguni. Pie staba šņākdams un stenēdams raustās Sārtums. Viņš ar kājām izdauzījis lielu robu plīts ķieģeļu sānā un ar rokām norausis stabam daudzās vietās apmetumu.

Ierajiidzījis mūs, viņš pēkšņi iekliedzas:

— A, nu ko, pārdevāt manus manuskriptus? Cik saņēmāt? Tagad abi laidīsieties uz Āfriku, bet es te lai noslāpstu. Neģēļi! — Un viņš sāk neaprakstāmā niknumā dauzīt ar kājām plīts sānus un triekt galvu pret staba vēso mūri.

Sētnieks stāv durvīs un drūmi, sāpīgi klusē. Es viss trīcu, tad saņemos un lēni tuvojos Sārtumam. Man bail, ka viņš nepārsit galvu.

— Nenāc klāt! — kliedz Sārtums, manot manu tuvošanos, un sāk vēl vairāk spārdīties. Seja viņam apdauzīta, asiņaina. Lūpu kaktos zaļganas putas.

Piepeši sētnieks sakustas, paņem no kakta pilno ūdens spaini un, ne vārda neteikdams, uzgāž to virsū Sārtumam. Tas iegaudojas kā izsalcis vilks. Ūdens straumēm plūst no viņa ķermeņa un drīz visu grīdu klāj ar plānu valguma plēvi. Sārtums no tā paliek it kā klusāks, apzinīgāks.

— Es jau zinu, kas trakiem vajadzīgs, — nosaka sētnieks un apsēstas kaktā, — Minskas hospitālī tāpat darīja.

Es pieeju Sārtumam klāt. Viņš mierīgs, klusē un raugās manī degošām acīm. Labā vaigā viņam dziļa rēta, no kuras lēnām sūcas tumšas asinis un pil uz viņa krūtīm. Lūpas pārsistas un uzpampušas.

— Sārtum, kāpēc tu tāds esi? — runāju es lēni un, cik iespējams, mierīgi.

Sārtums pasmīn.

— Muša, muša pierē. Un es viņu nevaru nekā aizdzīt.

Tad viņš apklust un liekas gluži vienaldzīgs.

— Sārtum, es tevi palaidīšu. Vai tu būsi mierīgs?

Atbildes nav. Tomēr es palaižu viņu vaļā. Atguvis

kustības brīvību, viņš ātriem soļiem dodas uz istabas vidu un tur kā suns noskurinās.

— Vai tev auksti?

— Nē.

Ieraudzījis kaktā lāpstu, viņš pieskrien tai klāt un ātri, kā slēpdamies pakampj to.

— Ko tu gribi darīt? — ierunājas otrā kaktā sētnieks.

— Klusāk, — čukst Sārtums. — Tā ir šautene. Es iešu vilkus medīt. Tie no pilsētas visus suņus aiznesuši.

— Tā taču lāpsta, Sārtum, — iesāku es.

— Lāpsta, — brīnās Sārtums, paskatās manī, tad sētniekā un domīgi noliek lāpstu kaktā.

Otrā dienā pēc pusdienas Sārtumu vedam uz Sar-kankalnu. Viņam rokās sarūsējusi kilo bundža, kas pilna dažādām vecām pogām. Sārtums bārsta pogas zemē un laimīgi smejas.

— Kungi, es dēstu tulpes. Kas te izaugs tulpju! Skaistu tulpju!

Ziemas bālā, zeltainā saule viegli skar apvārsni, kad Sārtumu pieved Sarkankalna vārtiem. Koki pilni maigas, trizulošas sarmas. Drūmi klusē sarkanie iestādes korpusi.

Sārtums iestājas vārtos, norauj cepuri un kliedz:

— Tev sveiciens mans, tu svētā vieta!

No tuvējiem kļaviem, kliedziena satraukts, paceļas melns vārnu bars.

Sārtums saslima, un stāstu saviem krustdēliem es neuzrakstīju.

Kad pienāca puiku lielā svētku diena, māte pasmaidīja un teica:

— Aizej pie viņiem un izstāsti par savu draugu Sārtumu! Varbūt, ka viņi tad mācēs dzīvot.

AIZSLĒGTĀS DURVIS

Aleksis slims, un māte viņu nelaiž sētā.

Bet Aleksim briesmīgi gribas būt laukā. Šodien spīd saule; vakar lija lietus. Irdne cieta kā pliens, un pa viņu kūpēdama staigā saule.

Ūdens guļ starp oļiem kā plaukstās. Un virsma ūdenim dreboša, silta un maiga kā zirgam purns.

Aleksis nolijušā, cietā irdnē pirmais liktu savus soļus. Tie tīrajā, skūtā smilts vaigā iezīmētos tik asi un skaidri, ka tos spētu saskatīt zilgme.

Aleksis justos kā pirmais cilvēks zemes virsu, kurā pēdas slīkst pilnīgi neskartā zemē.

Kad pazoles būtu par daudz aplipušas ar irdni, Aleksis tās guldinātu peļķēs lēni, apdomīgi, tā, lai nesamirktu virsāda un neaizsmaktu kakls. Smilšu graudi, sajutuši ap sevi lielo, silto valgmi, atdalītos no pazoles un peldētu līdzīgi mazām, sārtām karūsām peļķes rāmajā ūdenī.

Bet Aleksis slims, un viņam jāsēd istabā. Sāp krūtis. It kā viens adatu vilktu plaušām cauri. Un šodien saule viena pati apkampj pasauli.

Lai kaut drusku justos kā laukā, Aleksis apāvis kājas un uzlicis cepuri galvā. Mazliet sūt piere, bet tas nekas. Aleksis staigā lieliem soļiem istabā no viena kakta līdz otram un iedomājas, ka zem viņa soļiem čirkst smiltis. Zemi viņš jūt, iebāžot pirkstu lielajā puķu podā. Peļķi viņam tēlo lielā ūdens lāse, kas pie laistīšanas izvēlusies no puķu poda. Lāse guļ uz grīdas trekna, tumša un apaļa kā zemes bite. Tā vien liekas, ka viņa iedūksies un pacelsies spārnos.

Uz lielā gumijas koka lapas tup saules stars, plats, un auž dzeltānu dvieli. Aleksis staigā no vienas sienas līdz otrai, dziļi elpo, lai ievilktu plaušās skaidro gaisu. Tomēr nav tā kā laukā. Kaut kā trūkst. Kājas ejot klaudz par stipru uz grīdas: tā neprot tik labi pakampt soļu troksni kā smiltis.

Arī iedomātā peļķe izrādījās pārāk vāja. Tikko Aleksis tai piedūra pirkstu, tā pārsprāga kā augonis un izplūda uz grīdas garā, sārtā svītrā.

Vienīgi cepure, tā sēd galvā gluži kā sētā, mierīgi, ar apziņu, ko dara. Aleksis noņem Cepuri no galvas, aplūko to un noslauka sasvīdušo pieri.

Garām logiem sētā iegriežas malkas zāģeri. Aleksis pielīp rūtij kā lapa. Beidzamā zāģera mugura vēl ielīgojas stiklā, zāģa asmenis vēl pazib acu priekšā ar savu mirdzumu, kurā guļ zilgme, saule un apkārtējo koku lapas. Tad atkal visam beigas. Zāģeri pazūd aiz sienas, un no viņiem oļos paliek tikai viens apdedzis sērkociņš, galvā sāpe un atmiņa.

Zāģeri.

Nāsīs iesitas petrolejas smarža, skaidu vājā, medainā smaka, acīs iezibas zāģu tvirtā, zilganā miesa un to vienmuļīgā, skaidrā dziesma, kad viņi griež pagales pušu.

Aleksis aizver acis. Sirds dun, un savāds siltums kāpj smadzenēs. Plaukstas jūt skaidu vēso smagumu. Bet tagad tas jāaizmirst viss. Cepure atkal karsē galvu, un Aleksis ātriem soļiem šķērso istabu dažādos virzienos.

Lai vēl vairāk justos kā brīvībā, pakampj no kastes bumbu un sāk to mētāt. Bumba lec augstu un viegli kā blusa. Gandrīz līdz griestiem, kaut gan sānos tai mazs caurumiņš, no kura, bumbai atsitoties pret grīdu, plūst laukā sīkdams gaiss, tievs un dzēlīgs kā adata.

Aleksis met bumbu ar visu savu spēku. Met karsti, un bumbai nav atpūtas ne mirkļa. Viņa lēkdama atsitas pret sienām, gleznām, skapi, divas reizes trāpa lampu. Tā nožvadz, salīgojas, un Aleksim sirds sažņaudzas, gaidot briesmīgu nelaimi. Lampa tomēr iztur bumbas pēkšņo skārienu un beigās paliek vecajā vietā, karājoties savā rokā.

Pēc kāda laika bumbas lidojumi kā apaļš turku zobens sašķeļ istabas gaisu daudzos neredzamos gabalos. Atkal viens sitiens, bumba izvij as tieši gaisā, paliek tur vienu mirkli it kā dziļās domās: vai piegrūst ar pakausi griestiem un nobaidīt kaļķus vai ne, un nolemj ātri krist zemē.

Aleksis nepagūst piesteigties un bumbu satvert, kad jau tā, ar pirkstgaliem pieskārusies grīdai, palēk-damās ripo pa grīdu uz priekšu pāri šaurajam kāju celiņam zem dīvāna.

Dīvāns kluss. Tas, liekas, pat nemana bumbas ieri-pošanu zem savām bārkstīm.

Dīvāns vecs, pilns skābas smakas. Tas ir kā cilvēks, kas atlaidies zemē uz sāniem, atspiedis savu puspiecelto galvu uz neredzama elkoņa.

Aleksis pieskrien dīvānam, pabāž roku zem bārkstīm un lūko, bet bumbu atrast nevar. Aleksis nokrīt četrrāpus, noņem cepuri un palien dīvānam zem pleca. Bumbas nav. Aleksis pieplok pilnīgi pie grīdas un lien dīvānam zem vēdera.

Krēsla. Gaiss dīvains, sastāvējis un gandrīz jāšķir ar galvu kā krūms. Aleksis piebāž galvu cieši dīvāna pavēderei un skatās. Dīvāna viņā galā spīd gaisma. Zem dīvāna tumšs. Grīda lāsmo dīvainā, melnā vizmā, un Alekša elpa lidina putekļus virs grīdas kā dīvainus, vieglus kukaiņus.

Pret dīvāna viņa gala spožumu ēno bumbas apaļais ķermenis. Bet Aleksis ierauga vēl kaut ko, kas viņu pilnīgi pārsteidz. Tieši pie sienas blakus dīvāna priežu kājai savilktas lupatas, un uz tām guļ kaķene Grieta. Aleksis iepleš acis un skatās ar visu spēku. Sāk dzirkstīt ausīs, un acis pieskrien pilnas asaru. Kaķene guļ joprojām un lēni urrina. Tā, it kā kaut ko aicinātu, varbūt Aleksi, it kā par ko pateiktos, stāstītu un līdz ar to mierinātu.

Aleksis jūt, ka, sasprindzinot savu redzi, viņš tumsu nepārspēs. Tā tikai vēl vairāk aizklās viņam acis ar biezu dvieli un turēs ausīs milzīgu zvanu.

Aleksis aizver acis. Divas lielas, siltas asaras kā skudras notek pāri vaigiem un, vāri pakšot, uzkrīt uz rokām. Ausīs zvans apklust, un kaķes maigā urrināšana kļūst skaidri dzirdama. Tā ir bezgala maiga, pilna mīlestības, līdzīga cilvēku valodai un dziesmai.

Vienu brīdi Aleksis tur acis cieti. Tās guļ tagad lielajā tumsā kā maigā sienā, kur ir tikai bezgala līgošanās un nav gala. Acis, liekas, kaut kur peld, izkāpušas no acu dobumiem, logiem cauri, pāri kokiem un jumtiem tālumā.

Kad nu Aleksis atver acis, tās jau pieradušas krēslai un tagad redz dīvāna apakšu rožainā gaismā, kas lēnām kāpj no dīvāna viņējā gala un bārkstīm. Vieta, kur guļ kaķene, skaidri saskatāma.

Aleksis redz lupatas. Tās ievilktas no virtuves, no koridora un līdzīgi šķīvim novietotas blakus sienai. Lupatu ir bieza kārta, un tās pilnīgi nosedz grīdas vēsumu. Kaķene guļ uz labajiem sāniem. Galva viņai uz Alekša pusi. Var just, ka tā ātri elpo, sāni kustas, un no šīs vienmērīgās kustēšanās reibst galva.

Kaķene skatās uz Aleksi, un viņas acis spīd kā divi jāņtārpiņi, un šinī spīdumā jūtama liela padošanās liktenim un pienākuma apziņa.

Aleksis ilgi, kā pārsteigts skatās uz kaķeni, un viņam kļūst tās žēl. Pirmā doma, kas iešaujas puikam prātā, — kaķene slima.

Cik jocīga kaķene! Saslimusi, salasījusi, nevienam nemanot, lupatas un palīdusi šeit zem dīvāna, lai vaidētu, lai varbūt nomirtu. Tas nekad nenotiks. Kas tad ķers pieliekamā kambarī peles, kas zags mātei no bļodas zivis, kas metīs kūkumu un šņāks kā ūdenskritums, ieraugot suni? Aleksim jāglābj vecā, laipnā kaķene Grieta, jāvelk viņa laukā no dīvāna dienas gaismā un jānovieto kaut kur gluži sausā, mīkstā vietā.

Aleksis būtu ar mieru to likt savā gultā uz spilvena. Lai guļ kaķene Grieta un veseļojas. Pats viņš saritināsies un pārgulēs dažas naktis uz šī paša nekrietnā dīvāna, kas slēpj zem saviem svārkiem vārgo kustoni un nesaka neviena vārda.

Labi, kaķene Grieta gulēs uz spilvena, Aleksis stāvēs viņai blakus un dos tai pienu lakt no mazā kristāla trauciņa, kas domāts Aleksim ievārījuma ēšanai.

Grīda smaidīs, redzot, cik Aleksis labs, puķes smaržos savos podos, lai vārgai kaķenei būtu labāks gaiss un vieglāka sirds, bet mušas, lēkādamas pa stiklu, gādās par mūziku.

Kaķene urrina un raugās joprojām Aleksī. Vai viņa nojauž puikas domas vai ne? Acis viņai spīd ar to pašu vienmērīgo, rāmo vizmu, kurā liekas iegrimusi visa pasaule, visa būtība, un jūtas labi. Stāsta viņa arvien vēl nepārtraukti. Urrinošas skaņas birst ka rasa, tās pat, liekas, zaigo rožainajā gaismā un tad tikai aizskar dvēseli.

Aleksis pievirzās vēl tuvāk kaķenei, vienīgi tikai kurpes paliek ārpasaulē. Tās rausta plecus un stāsta, kas par dīvainām lietām norisinās zem dīvāna.

Visi, protams, vēlas būt tur klāt, bet tas nav iespējams. Katram jābūt savā vietā un jādara noliktais darbs. Kas būtu, ja istabas pretējā siena pēkšņi atstātu savu vietu un palīstu zem dīvāna? Ko teiktu jumts? Lai noturētos tādā augstumā, kā jumtam pienākas, tam būtu jāieķeras ar rokām debesīs un jāturas stingri. Nedod dievs sabrukt un iekrist kādā karstā zupas šķīvi, īpaši frikadeļu. Frikadeles atgādina jumtam kastaņus. Tie rudeņos krīt viņam uz kailā pakauša un dara asas sāpes.

Tātad viss paliek pasaulē, kā vajag. Nekas noziedzīgi nemainās. Vienīgi Aleksis pievirzās kaķenei gluži tuvu, lai saņemtu to ar visām virtuves lupatām un vilktu laukā.

Kaķene paceļ drusku galvu, un tās purns skar gandrīz Alekša pieri. Ceļot savu galvu pretim Aleksim, kaķene sakustina visu savu ķermeni, kas līdz šim mierīgi gulēja lupatās. Atskan īsi, mazi pīkstieni, tik smalki kā diegs, kur nu, varbūt kā iedoma. Pīkstieni atkārtojas un kļūst skaļāki, neatlaidīgāki — kā lietus ūdens naktī. Pīkstieni skaidri un dzidri, bet reizē arī tik vārgi, izmisuma pilni. Kaut kāda savāda, pirmatnēja tumsa tur vēl tos savās plaukstās. Tie ir kā putni bez spārniem, kusli, un visai pasaulei jāstāv tiem klāt un jāsargā.

Arī pati kaķene, izdzirdusi šos pīkstienus, ieņaudas pretim īsi, aprauti un maigi. Pīkstieni turpinās. Tie birst bez pārtraukuma kā skaļi zirņi. Varbūt tie lec laukā no tievas tievas sudraba stīgas, ko aizskar smalks, smaržains sievietes nags.

Kaķene Grieta vēlreiz ieņaudas, nenociešas un pieceļas stāvus. Ko tur vairs gulēt, pirmajai, vientulīgai laimei beigas. Svešums Alekša personā ir ieradies.

Un, tikko kaķene pieceļas, rožainajā pustumsā kaut kas sāk kūņāties. Seši mazi ķermenīši dreb un likstas, ceļas un krīt lupatu krokās. Seši mazi, dzīvības pilni, ar drusku miesas un maigas vilnas apkārt mēģina ieņemt pirmoreiz savu vietu starp citām lietām, ķermeņiem un elpām.

Aleksim aizraujas elpa. Viss viņš kā ūdens saskrien savās ausīs un dzirdē. Lielām, degošām acīm viņš lūkojas sešos mazajos ķermenīšos.

Lupatām no Alekša skata kļūst tik karsti, ka tās izmetas pilnīgi kailas kā pirtī. Un dzirde Aleksim kļūst tik asa, ka viņš dzird blaktis zem tapetēm ejam un slieku sētā pie kastaņu saknēm lienam.

Vai no Alekša kvēlajām acīm, vai, bet mazie ķermenīši sāk kustēties lupatās vēl stiprāk.

Kaķene Grieta noliecas pie viņiem un sāk tos laizīt, laikiem ierunādamās. Katram kaķenes mēles skā-rienam mazie ķermenīši atbild ar pīkstienu, bet mēle to neievēro un turpina savu darbu.

Aleksim brīnums tik liels, ka pat asinis viņam apjūk. Tās visas sastājas ap sirdi un tagad tur viļņo kā sarkans rožu lauks. Pirksti Aleksim kļūst vēsi, kājas notirpst un kurpēm sāk trīcēt no aukstuma žokļi. Siekalas, cik ir, visas izlien no savām alām mutē. Ziņkārīgākās pārveļas Alekša apakšējai lūpai pāri un karājas zoda galā kā liela pile, lai labāk redzētu jaunās dzīvības.

Bet tad Aleksis atgūst valodu.

— Kaķēni! —viņš iekliedzas.

Ziņkārīgā siekalu lāse nespēj noturēties zoda galā un uzkrīt grīdā kādam puteklim uz galvas.

— Kaķēni! — iekliedzas Aleksis vēlreiz un tad lec stāvus.

Dīvāns nespēj pacelties līdz, un Aleksis nosit pret to pakausi. Dzirkstis vien pazib un ielec tumsā.

Sitiens pakausī Aleksi drusku atjēdzina. Viņš atplūst atpakaļ no savām acīm un dzirdes, kur viņš visu laiku bija, un kļūst atkal īsts Aleksis.

Vienā rāvienā viņš ir atmuguriski laukā no dīvāna apakšas, uzlec kājās un kliegdams dodas uz virtuvi.

— Kaķēni, kaķēni!

Viņš ieskrien virtuvē, lieliem malkiem tver gaisu un tikai drusku apsūkātu grūž to atkal no plaušām laukā pie pārējās telpas. Viss viņš dreb un trīs kā motors, kas sasprindzināts līdz augstākai pakāpei. Katra dzīsla, katrs auds viņā san un kļūst tīrs kā gars.

Viss viņš ir liesma. Smagums, miegs un viela līdzīgi dubļiem guļ tam pie kājām. Ja atvērtu logu, viņš varbūt plīvotu; ja stāvētu tuvāk stenderei, tā droši aizdegtos un liesmotu ar nenodzēšamu sparu kā liktenis.

Visa pasaule Aleksim elpo kā zivs žauna. Šie griesti kurā katrā acumirklī var pārvērsties mākonī, lai nonestu lejup sauli tuvāk kaķēniem. Lūk, tūlīt klauvēsies kastanis pie durvīm un lūgs to ielaist. Tas būs sarāvies mazs mazs, lai spētu ienākt aplūkot kaķēnus. Nav vairs taču nekā cita. Ir tikai viņi.

Bet māte mierīgi vāra pie plīts pusdienu. Uguns turpina laizīt malku un nedomā lēkt no plīts laukā, lai steigtos klāt, rautu to pie rokas un vaicātu: «Kur ir kaķēni?»

Aleksim gribas kliegt, sist ar kājām tā, lai sadrūp visa grīda, gribas raudāt, sagrābt visu virtuvi kā papīru un saplēst smalkās druskās, lai nav nekā vairs, nekā.

Tikai ar lielām mokām Aleksis pierunā lielos apskatīt kaķēnus.

Visi sanāk ap dīvānu. Lielais Jānis noceļ dīvānu nost, un tad dienas gaismā redzami seši mazi kaķēni un blakus tiem kaķene Grieta, maiga un smaidoša.

— Vareni kaķēni, — saka lielais Jānis, — ņipri un mīksti kā pūpoli. Vai nav tā, Aleksi?

Aleksis Jāņa vārdus dzird kā pa sapņiem. Viņš, notupies uz ceļiem blakus lupatām, raugās mazajos kaķēnos. Pasaule viņam iegrimusi tālā, blāvā gaismā. Viņš pat sienu nemana priekšā. Jāņa balss viņam skan kā no augsta kalna miglaina un vāra, tikko dzirdama. Aleksis redz vienīgi kaķēnus.

Sākumā zēns tur savas dūres sažņaugtas zem zoda. Bet tad viņš lēni atver rokas kā ziedus un tuvina tās kaķēniem. Beidzot viņš pieskaras ar savu labo, trīcošo roku pirmajam tumši pelēkajam kaķēnam. Tas ir mīksts un vārīgs. Pat no Alekša rokas vieglā skā-riena viņš pakrīt un iepīkstas.

Kaķene ieurrinās un, atstūmusi ar valgo purnu Alekša roku, nolaiza pelēko kaķēnu.

Aleksis redz pirmo reizi tik mazus kaķēnus. Viņš reizē aizgrābts un sajūsmināts. Un vēl kaut kāda dīvaina bijīga sajūta mostas Alekša dvēselē. Būtu tā, it kā viņš redzētu ko lielu, nenovēršamu, kas viņam paver citu telpu, bet nesaka nekā. Nepaskaidro, nerāda ar pirkstu, neceļ viņam soli uz priekšu. Aleksis vēl neko nesaprot, viņa prāts veltīgi pūlas pārlīst augsto sienu, kas stāv priekšā. Bet Aleksis nojauž ar visu savu iekšieni un ķermeni, ka viņš pieskāries un atradis ko bezgalīgu un radniecisku.

Lielais Jānis noliecas un paņem vienu kaķēnu.

— Še, aplūko! — saka viņš Aleksim.

Aleksis saliek abas delnas kopā, rūpīgi kā baznīcā, kad viņam lej svēto ūdeni saujā.

Kaķēns maigi, tikko jūtami ieveļas Alekša plaukstās, grib celties, bet paklūp un sāk pīkstēt. Grieta atstāj pārējos bērnus, pieskrien Aleksim un pieslienas viņa rokai.

Aleksis piebāž galvu kaķēnam pavisam tuvu, urri-nādams līdzīgi Grietai. Un tad viņš redz, ka kaķēna acis klāj pelēka, plāna plēve.

Kad Aleksis uztraucies vaicā mātei, kāpēc kaķēnam uz acīm plēve, māte mierīgi paskaidro, ka tā tas pie kaķēniem esot. Gan mazie kļūšot drīz vien redzīgi.

Apskate galā. Ar lielā Jāņa palīdzību Aleksis atnes mazā tasītē pienu kaķēniem, un dīvāns novietojas savā vecajā vietā, nosedzot ar stāvu Grietas ģimeni no ārpasaules.

Lielie aiziet savā darbā. Izejot no istabas, viņi savā starpā kaut ko dzīvi pārspriež, bet, ko īsti, Aleksis neapej uztvert. Vai par kaķēniem, vai par viņu. Kaut viņš to zinātu! Sirds viņam visu laiku nepārtraukti un stipri sitas. Vienai jūtu brāzmai seko otra. Viņš likstas kā mežs lielā vētrā. Vai viņš pēc šī negaisa vēl vairāk atplauks un sazaļos vai sāks lēnām nonīkt?

Aleksis stāv pie dīvāna, domā un klausās. Nav dzirdama neviena skaņa. Arī pati Grieta nerādās. Laikam atpūšas. Varbūt vajadzētu paskatīties. Nē, labāk lai paliek. Māte arī ieteica kaķēnus netraucēt, tad tie novārgšot un labi neaugšot.

Bet no kurienes raibā Grieta, nevienam nezinot, varēja uzreiz sadabūt zem dīvāna sešus mazus kaķēnus? Ja viņa būtu tos nesusi pa vienam šurp, Aleksis būtu manījis. Tomēr lupatas Grieta bija sanesusi, Aleksim nezinot. Kā tās? Aleksis ilgi domā un beidzot nospriež, ka Grieta šo darbu veikusi naktī. Labi, lupatas viņa varēja naktī atnest no virtuves un citām istabām, bet kaķēnus — no kurienes tad tos? Naktī mājas durvis ciet.

Aleksis nespēj tikt ar šo jautājumu galā. Smadzenes strādā ārkārtīgā steigā, galva nosvīdusi, bet ir tikai tumšas nojautas, un nav nekāda slēdziena. Aleksis jūtas kā pakārts gaisā. Tikko viņš paskatās uz leju, viņam reibst galva.

Pēdējo glābiņu meklējot, Aleksis iet savā kaktā. Aleksim istabā ir savs kakts blakus krāsnij; tas smaržo pēc vīraka un kaltētiem āboliem.

Šinī kaktā Aleksis stājas, kad viņam kaut kas stipri lūdzams vai galvā atrisināms. Kad Aleksis izdarījis kādu palaidnību un viņam gaidāms pēriens, viņš nāk šinī kaktā un sirsnīgi lūdzas, lai viņam šis pēriens iet secen. Ja sods, liekas, būs sevišķi liels, tad viņš lūdzas un pierunā pašu sodu nenākt, kaut kur paslēpties, saslimt vai aizbēgt. Kā atlīdzību tam sola savas skaistākās mantas.

Šodien Aleksis iestājas kaktā un lūdz savu prātu tapt tik gudram, lai atklātu kaķēnu ierašanās noslēpumu. Viņš sola savam prātam lielus labumus: uz priekšu cītīgi mācīties skaitīt un pazīt pirmos burtus. Velti. Noslēpums paliek neatrisināts. Kaktā tikai stiprāk iesmaržojas kaltētie āboli, ēnas kļūst biezākas uz tapetēm, un viens mazs kukainis skrien uz krāsns pusi. Aleksis pabiksta ar pirkstu kukaini, bet izdomāt neko nespēj.

Nosvīdis, ar sūru garšu mutē viņš dodas pie lieliem pēc padoma. Bet viņi visi ļoti aizņemti un it kā neievēro Alekša sirds sastrēguma.

Aleksis atgriežas savā istabā. Tā liekas pilna dūmu, stikli logos nespodri, un no puķu podiem kāpj pretim pārāk stipra irdnes smarža.

Aleksis vēlreiz saņem savu prātu un dvēseli kopā. Viņš jūt ko smagu sev plūstam virsū, kas visu ķermeni ietin kā karstā segā. Un tas ir viss.

Paliek viens: kaut viņš varētu izkļūt sētā! Tur tas sastaptu pagraba Andreju, rūzganu puiku ar tievām kājām un it kā ielauztu smaidu. Andrejs zin visu. Viņš caurām dienām dzīvo sētā un apkārtējās ielās, pazīst visus cilvēkus, kokus, kaķus un cilvēku vārdus. Aleksis pajautātu Andrejam. Tas par vienu metāla pogu un divām pankūkām noskaidrotu šo jautājumu sīki, pamatīgi.

Aleksis skaidri redz, kādā iekšējā kvēlē izplauktu Andrejs, stāstot par kaķēniem. Bet varbūt, ka ari Andrejs nezin? Varbūt. Šī kaķēnu pēkšņā ierašanās dīva un neizprotama.

Aleksis atsēstas istabā zem gumijas koka un vēro dīvānu. Tas smīn. Aleksis sēd gluži bez domām. Viņš ir noguris domājot. Viņam vēl mugura un rokas sāp no lielas un ilgas domāšanas. Acu plakstiem trūkst spēka, un tie pāri acu āboliem krīt uz leju.

Aleksis sēd kā sabrucis un tīri nemanot iemieg. Platā gumijas koka lapa met tumšu ēnu pāri viņa galvai, rokām un kreisajam gurnam. Visums apkampj kājas un roku virsmas. Zods un virslūpa nosvīst, bet vaigu galos iezogas plāns sārtums, kas tikko manāms gumijas lapas ēnā.

Resnā nagla, kas tur pie sienas gleznā eņģeli ar diviem bērniem virs bezdibeņa, mēģina izlēkt no sienas ar visu gleznu, lai nokristu uz grīdas ar troksni un pamodinātu Aleksi. Nagla grib pasargāt Aleksi no iesnām.

Aleksis guļ. Miegā viņam brīžiem raustās labā roka un virslūpa dreb, it kā to kutinātu smalks salms. Aleksis guļ un redz sapni. Mazie kaķēni iznākuši no dīvāna apakšas istabas vidū. Viņiem visiem skaistas, redzīgas acis un jautras astes. Pēkšņi atveras durvis, un istabā, skaļi smiedamies, ienāk liels, melns vīrs ar cirvi pie gurna un biezu maisu pār pleciem.

Kaķēni, pamanījuši tumšo vīru, grib mukt, bet nepagūst. Viņš tos vienu pēc otra tver savām lielajām rokām un bāž maisā. Vecai kaķenei vīrs uzmet savu smago cepuri virsū.

Aleksis, redzot tādu pārestību, mēģina uzbrukt virām. Šinī mirklī virs ar vārdiem «kaķēni nav un nebūs» tver savu spožo, līko cirvi, cērt — un Aleksis kliegdams pamostas.

Kur kaķēni?

Četrrāpus kā suns viņš metas zem dīvāna. Palien un tausta ar roku. Ir vēl viņi.

Smaga laimes nopūta pārveļas Alekša lūpām, un viņš turpat pusguļus, drusku uz sāniem sazvēlies, aizmieg uz vietas otrreiz.

Izstieptā roka mazliet atvelkas atpakaļ, noslīd no lupatām un tā paliek uz grīdas.

Kaķene pieceļas, pieiet klāt un to paosta. Vāra bērna smaka. Tad atkal aiziet pie saviem bērniem.

Aleksis vienmērīgi elpo, un putekļi dejodami ķircina viņa elpu.

Rožainā gaisma, kas plīvo zem dīvāna, dara viņa seju vēl laimīgāku.

VARONIS

Bērnu patversme bijušā vācu muižnieka pilī.

Pils liela, 1905. gadā degusi, bet saglābta. Vēl tagad dziļākos kaktos slēpjas seno. kodīgo dūmu vēdas.

Pagrabos šauti latvieši, un tie ir drūmi un vēsi. Ziemā, garos plauktos salikti, tur gurdi elpo āboli; dažās šaurākajās telpās — citi ziemai nepieciešami sakņāji un pilda gaisu ar savu audu tīkamo siltumu.

Pils stāv nelielā paugurā. No tās pa vieglu slīpumu uz leju līdz lielajam ezera līmenim ēno parks, neuzkopts, nolaists, bet skaists sava mežonlgumā. Starp vienkāršām, krāšņām eglēm tur aug dārgi koki, sen dēstīti, loloti un ilgi audzēti.

Ir agrs rudens vakars, vējains, un parks šņāc kā jūra. Ezers lejā guļ mierīgs un vizmo ar tumša, slīpēta dārgakmeņa spulgu.

Pils lielajos logos ugunis. Tuklas, mirdzošas lampas kā dīvaini paradīzes putni šūpojas pie griestiem. Katrā istabā viena meitenes acs vērīgi uzmana lampas dakts liesmu. Tās ir gaismas sargātājas: viņu pienākums vērot, lai lampa nekūp.

Ja liesma tomēr ir uzvilkusies un sodrēji elpo istabā uz soliem vai durvju rokturiem, tad gaismas sargātājām ārpus kārtas jāmazgā piekvēpinātā telpa.

Galvenajā ēdamistabā skaļi sarunājas trauki. Tur lielās patversmes meitenes dežurantes klāj galdu.

Puikas ir pārnākuši no pirts un ēdīs vakariņas. Viņi staigā pa istabām sārti, drusku vēl kūpoši. Baltā veļa mirdz, tīrās zeķes patīkami kož kājas, un skaidrās miesas dvinga jaucas kopā ar petrolejas aromu, kas virmo no lampām, un krāsns siltumu, ko izgaro lielie, sārtie podiņi plašo telpu kaktos, jocīgi smaidīdami ar rotājumu čemuriem.

Otrā stāva koridorā pie bērnu kopējas durvīm liela kņada. Brīvās meitenes stāv garā rindā un gaida savu veļu, ko rādamās un bukņīdama izsniedz tuklā bērnu meita Marta.

Kaktā pie atejas durvīm savu liesmu rausta divi jauni, apaļi vējlukturi. Tos puikas atnesuši no pirts. Tie vēl mitri, un vienam uz zimsas šūpojas liela, zaļgana kā sticene ziepju putu pika. Tagad tie tup kaktā un gaida, kad tos ņems līdz meitenes. Tad tie atkal redzēs zvaigznes, jutīs vēju un nositīs ar savu spožo stiklu kādu mušu.

Troksnis garajā koridorā kļūst arvienu lielāks. Beidzot iznāk no savas istabas Marta un sabar meitenes. Uz laiku troksnis rimst, bet tad atkal pamazām aug un piepilda visu koridoru līdz griestiem kā liela, kupla egle.

Lejā pie platajām trepēm prāvs puiku bars. Spurainām galvām kā dadži viņi stāv puslokā un uzmanīgi klausās.

Resnais Šiliņu Jānis piespiedis pie brūnās paneļu sienas mazo, trīs gadus veco Uģi Kiršteinu. Tas apaļīgs puika tuklām, maigām rokām kā rozēm. Galva ar nodzītiem matiem spīd un vizmo pustumsā: vaigi kā divi āboli, bet piere saraukta.

— Saki, Uģi, — vai tu esi vīrietis vai neesi? — vaicā Šiliņu Jānis.

Pārējie puikas smīn.

Uģis lūr caur sārto pieri un baidās to teikt.

— Saki droši, dabūsi ābolu, — drošina Jānis.

Mazais Uģis Kiršteins zin, ka tas nav tukšs solījums. Šiliņu Jānim vienmēr ir ābolu tik, cik Uģim blusu brūnā, mazajā kreklā.

Resnais Šiliņu Jānis slavens ar to, ka prot no ābolu noliktavām ar naglu, kas iestiprināta garā lazdas kūjā, izvilkt ābolus, sagriežot tos pie logu restēm attiecīgās šķēlēs.

Viņam ir arī šur tur muižas dārzā paslēpti ābolu krājumi zemē. Velti skolotāji pēc tiem tīkojuši un meklējuši. Kaut nosit, resnais Šiliņu Jānis savas noliktavas nav rādījis.

_ — Nu, vai esi vīrietis? — atkārto vēlreiz savu jautājumu Šiliņu Jānis un piegriež Uģim dūri pie zoda.

— Esmu, — izdveš Uģis un veikli uzmet ziņkārīgu skatu puiku pūlim.

— Kas tu esi? — tincina Jānis. — Resnā Marta, vai?

Uģis jauž, ka citas izejas tam vairs nav.

— Vīlietis, — beidzot izsprūk viņam.

Puiku bars sakustas kā dzelts.

— Ak vīlietis, — mēdās Jānis. — Labi, bet kāpēc tad tu eji kopā ar meitenēm pirtī?

Klusums.

Puikas vīpsno ar tādu indīgumu kā simts čūsku kopā.

Uģis stāv, nodūris galvu, un knibina sava svārka augšējo, apdrupušo pogu.

Viņš ir novērojis, ka tā dara lielie puikas nopietnos gadījumos, kad jāpārdomā tālākais solis, vārdi un izturēšanās.

Ka mazajam Uģim Kiršteinam pašulaik nopietns brīdis, tas ir pilnīgi skaidrs. To pat apstiprinātu vismazākā patversmes meitene, katrs sols, grīda, muša, pat «slieka» saimniece un muižas melnā pirts pāri pagalmam vecajos vītolos starp ķieģeļu kaudzēm.

Ko lai viņš, mazais Uģis, dara pret šo lielo Šiliņu Jāni, kuram tik varena dūre un tāda izkopta māka ābolu zagšanā?

Uģis labi zin, ka taisnība ir viņa pusē.

Tiešām, meitenēm viņš iet uz pirti līdz, bet bērnu kopēja Marta mazgā to atsevišķi, vienu pašu, tad,

kad meitenes, kladzinādamas kā zosis, slaukās un ģērbjas salmu istabā.

Uģis savā mazajā galviņā ir pilnīgi pārliecināts, ka ari viss šis puiku bars to zin. Reiz taču bērnu kopēja Marta gribēja viņu uzspiest lielajiem puikām. Puikas atteicās, un pārzinis nostājās viņu pusē.

Ko lai Uģis tagad dara? Visu to stāsta? Bet puikas to paši zin un tīši noliegs, jo viņiem ar Šiliņu Jāni ir kas cits padomā. Varbūt viņi grib to izmuļķot. Varbūt labākā izeja šoreiz būtu raudāšana? Asaras plūstu rūgtas un īstas, jo mazā sirds šajā lielā satraukumā un apvainojumā ir ar asumiem, sāpēm un žēlām līdz malām pilna.

Laikam mazā seja arī to gaiši rāda, jo pēkšņi Šiliņu Jānis pilnīgi maina savu izturēšanos. Viņš notupstas pie mazā Uģa un noglāsta tam vaigu.

Kad Uģis no šī negaidītā maiguma iešņukstas, Jānis iespiež puikam mazajā, netīrajā roķelē ābolu, sarkanu, lielu ābolu, kurš vēl pilns saules, tīri silts un kura lēnais, maigais aroms plūst uz augšu un ietin visu Uģa galvu kā sapnī.

Uģa lūpas tīri neviļus pasmaida. Viņam rokās liels, skaists ābols, sārts un maigs kā saule. Dzīve taču nemaz nav tik slikta.

Un tas Šiliņu Jānis, šķiet, ari nav gluži tik briesmīgs.

Viņš tagad pieliecies čukst mazajam Uģim ausī:

— Muļķi, vai mēs tevi gribam nievāt? Tu taču esi mūsējais. Puika. Mēs visi nākam pie tevis ar priekšlikumu: saturies! Parādi, ka tu esi zēns!

Mazais Uģis smaida un kož ābolā. Tāda valoda viņam patīk. Un cik tas ābols gārds! Katrs kumoss, kūstot kā cukurs, atsitas tieši pret sirdi, un tad kļūst tik saldi.

Šiliņu Jānis vilinoši turpina:

— Mēs, visi puikas, nolēmām, ka tu esi liels. Tāds pat kā mēs visi. Gultā tu vairs neslapini un malku ari nes, pat veselu šķilu uz reizi. Vai ne?

Uģis laimīgi pamāj ar galvu un tikko uztraukumā neaizrijas.

Puiku bars stāv runātājam apkārt kā ciets, nesalaužams žogs. Lampa pie griestiem milzīgā ziņkārē sagriežas šķībi.

Kāda vidēja žurka pabāž no paneļa purnu, jo ir vakariņu laiks. Mazs putekļu bars ienirst telpā. Žurka, ieraudzījusi tik daudz cilvēku, lielās bailēs atrauj galvu atpakaļ.

Viena meitene no blakus istabas piezogas pusatvērtajām durvīm klausīties; izliktie sargi to pamana, un viņai jāpazūd ar pamatīgu grūdienu sānos.

Šiliņu Jānis turpina:

— Un, redzi, tāpēc tev jāatsakās šovakar iet kopā ar meitenēm pirtī. Saprati? Kad tevi bērnu meita Marta sauks, tu pasaki viņai skaidri, ka tu neiesi.

Pasacīt skaidri. Labi, labi. Bet kā to lai izdara, kad visa tā atteikšanās norise pašam Uģim vēl karstā miglā? Vai tad Marta tā nu uz reizi klausīs?

No piedzīvojumiem Uģis zin, ka resnā Marta nemaz tik padevīga un paklausīga nav. Viņa dažbrīd ir visai barga. Un ja viņa arī tagad tāda kļūst?

Uģis top domīgs. Pat ābols pamazām zaudē visu savu gārdumu. Nupat viss rūgtums bija zem kājām samīts, bet te atkal tas ceļas augsts un tumšs kā aiz dīķa garā lopu kūts.

— Kāds tu esi bailīgs! — turpina Šiliņu Jānis.

Nē, Uģis Kiršteins nav bailīgs. To Šiliņu Jānis veltīgi saka. Un mazā galva saslejas augšup.

— Ja tu to neteiksi, meitenes par tevi smiesies, — ieminas atkal Šiliņu Jānis. — Es jau dzirdēju, kā viņas par to savā starpā sačukstējās.

Šie vārdi ir sūrs bites dzēliens Uģa lepnumam.

— Teikšu, — pēkšņi izgrūž Uģis. — Un uz pirti neiešu. Neparko.

īgnais dzēliens plešas arvienu lielāks un drīz piepilda visu Uģa dvēseli. Ir grūti elpot. Pirmo reizi Uģis jūt tā īsti visas pasaules smagumu un varu.

Puiku bars priecīgs, un Šiliņu Jānis iedod Uģim vēl divus caurspīdīgus ābolus, kuros jau vizmo lampas gaisma.

— Ja izdarīsi visu, kā nākas, — nosaka pie tam Šiliņu Jānis, — dabūsi vēl trīs ābolus klāt un mēs tevi sauksim par varoni.

Visas meitenes veļu saņēmušas. Abi vējlukturi divām vecākām meitenēm rokās. No savas istabas iznāk bērnu meita Marta. Viņa ir nosvīdusi un slauka sviedrus. Apskatījusi meitenes, nosaka:

— Viss būtu kārtībā, padodiet man tagad to Uģi šurp!

Trīs meitenes aizskrien meklēt Uģi. Pēc brīža viņas visas ir klāt un skaļi ziņo:

— Uģis ir lielo trepju telpā un nenāk mums līdz. Viņš atsakās iet uz pirti.

— Kas ta nu būs! — uzbudināta iesaucas Marta.

Viņa no ilgiem piedzīvojumiem tūliņ nojauž, ka

aiz visa tā kas slēpjas. Šodien viņai ar puikām priekš pirts iešanas iznāca negaidīta sadursme ziepju dēļ. Puikas prasīja vēl, bet viņa atteicās dot. Vārds pa vārdam, un saķeršanās tikko nenonāca līdz rokas darbiem.

Vai tikai aiz mazā Uģa neslēpjas lielie?

— Ejiet jūs, lielās meitas, un atvelciet Uģi šurp, kaut vai ar varu!

Aizskrien divas lielākās meitenes, nodimd smalkās riekstu koka trepes, un tūliņ apakšā atskan Uģa kliegšana.

Tomēr Uģis divu lielo meiteņu pārspēkam pretoties nevar, kaut gan, skaļi stenēdams, viņš spārdās un kož, kur vien var.

Meitenes uznes Uģi augšā un nostāda to bērnu meitas Martas priekšā. Drēbes viņam saburzītas. Pēdējais ābols, no kabatas izkritis un aizripojis, guļ patrepju kaktā. Seja sarkana, un viņš smagi elso dusmās un satraukumā.

— Kāpēc tu, Uģi, nenāc augšā? — vaicā Marta.

— Meitenes mani aiztiek, un es negribu, ka viņas mani aizskar.

— Bet tev taču jānāk pirtī?

— Es neiešu pirtī!

— Kāpēc? — bārgi vaicā Marta.

Uģis uz reizi neatbild. Viņš domā. Dažas meitenes iesmejas. Tas viņu sadūšo.

— Tāpēc, ka tur ir meitenes, — pasaka Uģis, un smags akmenis noveļas viņam no sirds.

— Nerunā niekus! — saskaistas Marta. — Nāc ģērbties!

Un viņa saņem Uģi aiz pleca. Bet te notiek kas negaidīts. Uģis atkāpjas dažus soļus atpakaļ un, roku sitienam līdz elkonim atvilcis, iekliedzas:

— Neaiztiec, kā vilkšu!

Gluži kā lielie puikas savā starpā. Viss meiteņu bars iesmejas, bet Uģis stāv draudošs un atvilktu roku.

Bērnu meita Marta pirmā mirklī apjūk. Tad pakampj puiku aiz apkakles un ienes to kā kaķēnu savā istabā.

Meitenes pa garo pils koridoru iet uz pirti. Puikas stāv platajās ēdamistabas durvīs un smīn.

Gājienam priekšgalā iet abi smagie vējlukturi ar sarkanām mēlēm; tie ir netīri kā ganu suņi mitrā rudens vakarā. Tad nāk meitenes pauniņām padusē. Katrai meitenei ķipītis ar lietus ūdeni matu mazgāšanai.

Pašās beigās viens pats soļo Uģis. Viņš iet gausi, un bērnu meita Marta ik pa laikam to pastumj. Cepure viņam uzmaukta dziļi uz pieres; netīrajos vaigos redzamas melnas asaru pēdas.

Viņš soļo un neskatās ne pa labi, ne pa kreisi. Viņam rūgtums pret sevi, pret visu smago_ pasauli, īpaši pret Šiliņu Jāni. Kāpēc viņam vajadzēja ar to ielaisties? Tagad ir kauns, beigas trim āboliem — un tomēr jāiet kopā ar meitenēm uz pirti.

Ejot garām ēdamistabas durvīm, viņš dzird puiku smieklus un Martas bāršanos. Marta kaut ko runā par ziepēm un pārzini. Bet Uģis neceļ acu uz augšu.

Šinī brīdi meitenes, kas sasniegušas koridora galu, paver āra durvis, un spējš vēja brāziens izšalc cauri garenai telpai.

Mazajam Uģim kļūst tā kā labāk.

— Tomēr es reiz kļūšu varonis, —- domā mazā, spuraina galva.

AUTOBUSS

Rudens pievakare. Aspazijas bulvāris. Viena debess mala pilna ar lielu, zilu mākoni.

Pie autobusa piestātnes stāv viņš un viņa. Viņš — apaļīgs, sārts jauneklis ar cepumu kārbiņu rokās, viņa — jaunā mētelī un platā cepurē. Viņš ir līgavainis, viņa — līgava; kāzas noliktas pēc viena mēneša. Tagad viņi brauc ciemā.

Viņš: Kāpēc tu negribi braukt ar tramvaju?

Viņa: Tramvajs iet lēni. Es gribu braukt ar autobusu.

Viņš: Uz tās līnijas ir slikti autobusi, veci, īstas reņģu kastes. Paklausi mani!

Viņa: Paklausi tu mani! Es nevaru ciest tramvajus un braukšu ar autobusu.

Viņš: Tu esi spītīga.

Viņa: Nē, tu esi spītīgs, negribi ievērot manu lūgumu.

Viņš: Labprāt. Bet šoreiz tavs lūgums ir bērnišķīgs. Braukt sliktā autobusā. Un maksāt dārgāki.

Viņa: Lūdzu, neapvaino mani! Mans lūgums nav bērnišķīgs. Un, ja es tev esmu mīļa, tad tu vari arī dārgāki samaksāt. Dari, kā zini: ja tu nebrauksi ar autobusu, es nebraukšu nemaz un iešu mājās.

Viņš: Tas būs nepieklājīgi. Mēs solījāmies būt. Mūs gaidīs.

Viņa: Mēs solījāmies, mūs gaida. Kur es ar tādu varmāku un tiepšu varu braukt? Es iešu pie telefona un pateikšu, ka mēs nebūsim.

Viņš: To tu nedarīsi.

Viņa: Darīšu gan.

Viņai saskrien asaras acīs, un viņš beidzot saka:

— Labi, brauksim ar autobusu. — Un abi paliek neapmierināti. Strīdus kā rūgta dēle guļ iezīdies sirdī.

Pienāk Iļģeciema autobuss. Vecs, no muguras iekšā kāpjams. Nokūp benzīns, un visi gaidītāji, gāzēs rīstīdamies, lielā burzmā gāžas autobusā iekšā. Pilns. Autobuss īdot nosveras uz vienu pusi.

Viņai pagadās vieta, kur apsēsties. Viņš stāv kājās.

Grabot un ļodzoties autobuss dodas uz priekšu. Katrā asākā pagriezienā vecā mašīna čīkstot nosveras uz vienu pusi, un stāvētāji cits citam sagāžas

virsū. Karsts. Svaigāks gaisa malks gadās tikai pieturas vietās, kad paveras durvis.

Vecpilsētā, kādā pieturas vietā, kad vadītājs grib ceļu turpināt, mašīna vairs neklausa. Motors gan iedarbojas, bet apakšā kaut kas burkš, un autobuss nekust no vietas.

Vadītājs izlien no savas būdas ar līku dzelzi rokā, apiet mašīnai, kā biedēdams to, apkārt, padauza šur tur un beidzot palien tai zem tuklā, dzeltānā vedera.

Pasažieri autobusā kurn un lādas. Viens kliedz, lai taisa durvis vaļā, jo viņš smokot nost. Durvis attaisa. Gaiss kā milzīgs, vēss zutis ievijas autobusā un piebāž katram savu apaļo, valgo purnu pie pieres. Katrai dāmai rokās nemitīgi plivinās liels, raibs taurenis un tīkami smaržo.

Vadītājs, palīdis zem autobusa, kaut ko dauza, stumj un groza.

Kāda veca sieviņa kunkst:

— Es netikšu mājā, netikšu laikā mājā. Mans dēls, pārnācis no ambulances ar slimu roku, stāvēs un gaidīs. Tāda nelaime! Ko lai es daru?

Kasiere viņu mierina:

— Nekas, krustmāt, viss būs labi. Tiksim laikā galā. Vadītājs tūliņ salabos vāģi, un tad salaidīsim straujāk.

— Ar šito kasti! — smejas tukls, iereibis amatnieks vēl darba drēbēs. Viņa apaļā seja spulgo kā liela rudens dālija. — Jaunkundz, nepūtiet smiltis acīs! Labi, ja mēs līdz tilta galam tiekam. Tad tur — hoplā! — Daugava, un peldus līdz Iļģeciemam. Mamut

miņ, nebēdājies, — griežas viņš pie bažīgās vecīteš, — es jums palīdzēšu aizpeldēt.

Vecīte iekunkstas vēl vairāk, bet runāt vairs nerunā.

Vadītājs ir izlīdis no autobusa apakšas, noskurinās kā suns, dusmīgi iemet līko dzelzi riku kastē un sēstas pie stūres.

Rūkdama un sprauslodama mašīna iekustas.

— Ardievu, pasaule! — smejas iereibušais amatnieks. Kasiere viņu apsauc. Viņš kaut ko kasierei, baltos zobus rādīdams, atbild, bet, ko īsti, autobusa lielajā rūkoņā nav iespējams sadzirdēt.

Autobuss atkal ļodzās no vieniem sāniem uz otriem, pagriezienos kunkst un svaida braucējus, līdz Daugavas malā uz tramvaja sliedēm pēkšņi apstājas. Tieši uz pašām sliedēm. Kā apburts, kā zemē iedzīts.

Braucēji pārsteigti, vadītājs izmisis. Viss tas turpinās tikai mirkli. Jau nākošajā 5. līnijas tramvajs ar visu sparu iedrāžas autobusa pakaļējā galā. Ass, truls grūdiens, kas satrauc visu Daugavas malu. Grūdiena sausā skaņa kā milzīga, traka bumba joņo gar Daugavas krastu, lec Daugavai pāri un apdullina katru. Tramvajs izlec no sliedēm. Autobuss gāžas. Lūst koks, plīst stikli, bailes kliedz, un sāpes vaimanā.

Viņam sadursmē pārlauž kreiso kāju divās vietās un satriec visu ķermeni, viņai laimējas ar dažiem sejas ieskrambājumiem. Viņš guļ slimnīcā ilgi; sarežģījumi, lūzumi nedzīst. Viņa uzticīgi apmeklē ievainoto slimnīcā un mierina. Viņš ir drūms, skatās it kā no sāniem. Šķiet, kāda smaga doma viņu nospiež ūn nemitīgi moca.

Pēc dažiem mēnešiem viņš iznāk no slimnīcas ar stīvu kāju. Ārsti gan solās kāju izlabot, bet tikai ar laiku, ar pacietību.

Viņa atkal apmeklē viņu. Lasa tam priekšā. Stāstā, kas notiek pilsētā. Kāja labojas. Viņš sāk staigāt. Viņi iet dārzos, sēd tur, runājas. Tomēr kaut kas viņu starpā ir. Viņš ir domīgs, kā melnā sapnī, kas neļauj viņam atplaukt agrākajā laipnībā un sirsnība. Viņš šķiet kā apsēsts. Kas nepatīkams, baigs un sāpīgs, liekas, viņu vajā miegā un nomodā, jaucot viņa dvēseli kā spēļu kārtis; laupa ēstgribu, kā puķes nogriež smieklus un samet jūtām un domām zem kajam stiklus. Kas būs? Arī viņa ir nomākta. To uztrauc viņa garastāvoklis.

Kādā rudens vakarā viņš ar neparastām skumjam un bailēm acīs atvadās no viņas. Kā grib ko teikt, bet apraujas. Var dzirdēt, kā sakož zobus.

Viņa, atvadījusies un izgājusi kāpņu telpā, stāv un raud. Kas viņam ir? Kas? Iet atpakaļ un vaicāt? Nē, ja viņš pats negrib teikt, nē!

Un viņa spītīgi paceltu galvu beidzot aiziet.

Otrā rītā agri viņa saņem no viņa šādu vēstuli:

«Mīļā. Piedod, ka es tev rakstu. Pats pateikt acīs — es to nevaru. Kad tu saņemsi šo vēstuli, es jau būšu tālu uz laukiem vientulībā.

Mums ir jāšķiras, es nevaru vairs iet ar tevi kopā un veidot jaunu, citu dzīvi. Nedusmojies, es tev visu paskaidrošu.

Tas sākās tai rudens pievakarē, kad mēs braucām ar autobusu uz Iļģeciemu viesībās. Pirms braukšanas, atceries, mēs ilgi uz bulvāra, kā parasts, strīdējāmies: tu gribēji braukt autobusā,

es tramvajā. Beidzot mīļā miera dēļ es, kā vienmēr, piekāpos, un mēs braucām ar autobusu. Tu labi zini, kā tas beidzās. īpaši man visai bēdīgi.

Kad es slimnīcā pamodos no savas ilgās nesamaņas, dīvaina nopūta pārvēlās pār manām lūpām. Bija tā, it kā es būtu pamodies no miroņiem, otrreiz atgriezies dzīvē. Es atplētu plaši acis, gribēju redzēt dzīvi, puķes, smieklus, bet manā priekšā bija tikai balti slimnīcas griesti, un uz tiem nemitīgi joņoja autobuss, vecais, dzel-tānais Iļģeciema autobuss, pūzdams, ļodzīdamies pēkšņi apstājās, un tad es dzirdēju skaidrā cilvēku valodā. Varbūt manas paša smadzenes to runāja, mana dvēsele, autobusā pārvērtusies, vai manas sadauzītās ausis, es dzirdēju balsi, un tā teica:

— Tu vienmēr padodies, tas bija brīdinājums. Tagad tu tiki sveikā, bet kādreiz būs beigas. Viņa tevi novedīs postā, un tu zaudēsi galvu.

Pēc šiem vārdiem autobuss atkal joņoja baltajos griestos. Es aizvēru nogurušās acis. Autobusa joņošana kā zilgans tvans sēdās manās smadzenēs, un es kāpu atkal pa bezgalīgām kāpnēm tumsā.

Acu aizvēršana mani nomierināja, ausīs tomēr vēl arvienu truli un klusi skanēja baigie vārdi. Tālas ērģeles spēlēja katrā ausī. Pamazām skaņas attālinājās un beigās saplaka tikko manāmā dunā, kas tur iegula, un nekāda saule to nespēja saēst.

Arī vēl tagad man ausīs dun. Es varu tās mazgāt nepārtraukti. Viena alga. Esmu bāzis ausīs vati, domādams, varbūt tā uzsūks savos porainos audos nepatīkamo skaņu. Velti. Katrā ausī tagad man ir augsts, stāvs kalns. Tā galā stāv mēms cilvēks un sit neatlaidīgi, sit dobjā gongā. Vējš, nesdams skaņas, te saasina tās, te apklusina. Esmu gājis pie ārstiem. Vienmēr pēc rūpīgas ausu apskates viņi ir teikuši: «Kungs, jūsu ausis ir pilnīgi veselas.»

Ko lai es daru! Es netieku no šīs dunas vaļā. Tā mani vajā dienu un nakti. Bez stājas. Visu laiku kā zars vējā es šūpojos šinī dunā. Un visa pasaule līgojas līdz dunēdama.

Baigs, nepatīkams pirksts ir šī duna un skar manu apziņu un dvēseli kā sāpīgu augoni, neļaudama nekad tai atslīgt mīkstā, ērtā bezrūpības krēslā.

Es esmu kļuvis īgns, mūžam satraukts, vienās bailēs un gaidās no nākošas lielākas nelaimes. Vecas, netīras drēbes var novilkt, šausmu vietu var pamest, bet kā lai cilvēks pats no sevis tiek vaļā, no sava nelabuma, sūruma, kas līdzīgi bezgalīgam līmenim klāj visu dvēseli, kā lai tiek vaļā?

Mana griba un spēki ir sasieti, es mirkstu kā koks rāvainā purvā savā baigajā, vienīgajā domā un jūtā, un visa esamība man pamazām kļūst kā rāvains jūklis. Katra lieta, katra doma un jūta. Visām tām klāt rāvaina garša un smaka. Un nav neviena, kas no visa tā mani glābtu. Tu? Bet tieši pret tevi visi šie tumšie, sliktie spēki vērsti. Tie iet kā milzīgs šķēps cauri visai manai dzīvei, caurdurdami mani un tevi. Un pie visa tā vainīgs autobuss. Sīks, bezdvēselīgs priekšmets. Man viņš ir kļuvis robežu stabs, no kura es esmu kāpis pa rāvainām, slidenām kāpēm tikai uz leju krēslā, drebā, izmisumā un bailēs.

Ardievu!

Varbūt laukos, vientulībā un dziļos mežos es atkal atgūšu sevi. Jeb varbūt es tāds esmu. Kaut es to zinātu!

Laukos es atdošu savas ausis meža skudrām, koku šalkām un putnu dziesmām. Tur es guldināšu savas ausis sūnās, skujās, rakšu tās irdnē iekšā. Varbūt tās atņems manu dunu. Es gulēšu zemē kā zvērs. Koks būs man atbalsts galvai, vējš — vēsa sega, un debesis mazgās manas acis savos zilajos ūdeņos.

Ardievu!»

MEITENES GALVA

Līst.

Lietus gāžas straumēm. Uz bruģa kā lielas, starainas lapas izaug peļķes. Notekās ūdens gāžas uz priekšu, sizdams augstu asas, baltas šļakatas.

Ielas izmirušas.

Mākoņi nolaidušies zemu zemu un kā melnas vārnas lēni riņķo virs mazās provinces pilsētas, nemitīgi šļācot lejup ūdeni.

Pilsētas vidū no mazās šķērsielas, kur atrodas vietējā telefona centrāle, iznāk montieris. Jauns cilvēks sīku augumu.

Tirgotāji stāv savu veikalu durvīs un brīnās:

— Vai nav tas montieris traks? Tādā laikā, tādā laikā. Nevar nogaidīt lietu.

Jaunais cilvēks nedzird tirgotāju domas. Kaut kur dienvidos, zilas jūras krastos, aug palmas, kaut kur dzīvo skaistas meitenes, kuras viņš nekad neredzēs, un tomēr viņš dzīvo, ēd un iet savā ikdienas darbā. Kāpēc lai viņš dzird un uzklausa tirgotāja domas?

Viņš iet, saviebis seju. Lietus lāses sit viņam cepuri, sašķīst pret to neskaitāmās sīkās daļās un dzeļ seju. īpaši degunu kapā nemitīgi, ar īgnām dusmām.

Ir arī jaunajam cilvēkam pagadījies liels deguns. Par to pilsētā saka tā: kad montieris iet pa ielu, viņš ar savu degunu pabīda mājas no sava ceļa nost; viņam nieks ar degunu aizsniegt mēnesi; kad montieris liekas gulēt, viņš savu degunu noņem nost un pakar pie sienas; tad tas tur karājas kā vecs, līks turku zobens.

Montieris vēl ir puiša cilvēks. Tāpēc pilsētas sievas mēļo: mūsu montieris nekad sievas nedabūs. Līkais, platais turku zobens tur vainīgs, ko beidzamais islama ķēniņš, atgriežoties no kara, iespraudis viņam sejā.

Jaunais cilvēks labi zin, ko runā par viņu pilsētā, bet tas viņu neuztrauc.

«Es esmu laba, cieta tecila, bet viņi — neasi naži. Kur tie ņemtu savu asprātību, ja nebūtu manis?» domā viņš un tad šo savu domu kā mitru, tīkamu drānu uzliek savai sakarsušai dvēselei. Ir labi.

Līst.

Montierim mērojams tāls ceļš. Līdz pilsētas ziemeļu galam. Vispirms jāiet lejā, tad atkal augšā, stāvā kalnā, garām kapsētai.

Lielie vītoli pakalnā stāv kā milzīgi, zaļi, salīkuši gaiļi uz vienas kājas. Kukst un kādreiz noskurinās. Tad uz mirkli balts šķidrauts ietin viņu kājas.

Dobumā pie pilsētas pumpja montierim uznāk vājuma brīdis. Tepat ir māja. Iesprukt, atstājot lielas, brūnas piles kāpnēs un peļķi istabā pie durvīm. Bet tad viņš sadusmojas uz sevi, uz priekšnieku, uz visu pilsētu un pasauli.

Nē, viņš ies, spītības dēļ viņš ies tālāk. Parādīs savam vecam, kas viņš īsti par īlenu ir.

«Līdz vakaram sakārtot.» Vakars jau tāpat ir klāt. Sēd aiz pilsētas vārtiem un gaida, kad varētu ienākt ar visu savu melno karapulku.

Nē, nē, viņš ies.

Sev arī iespītēs. Saviem zābakiem, biksēm, svārkiem un miesai. Būs labi, izzudīs viss vājums, viss nogurums un sārnība, kas tup viņa kaulos. Kaut vēl varētu paņemt savu dvēseli tā plaukstā kā kabatas nazi un paturēt mazliet lietū noskaloties! Tad spožu iedurt pasaulei sānos, lai tā atdod savus dārgumus.

Montieris dodas piekalnē. Kājas slīd glumajā mālā.

Beidzot kalns.

Tālums kā mikls, nespodrs stikls.

Tagad mākoņi pamana montieri. — A, ā, ā, — tas ir montieris, līkais zobens. Mēs viņam parādīsim.

Un kā traks suņu bars mākoņi no visām pusēm metas nabaga montierim virsū. Mākoņi saduroties rūc, pat izšķiļ zibeni un gāž nemitīgi ūdeni lejup. Ūdens sadalās tievās, baltās auklās, kas viena blakus otrai vijas lejup.

Montieris ierauj galvu plecos kā dziļā bedrē un pārlec neveikli grāvi.

— Dievs, kur liela varde! — izspruka grāvim: kūpošais ūdens ir drusku aizmiglojis grāvim acis un jēgu.

Nokļuvis uz ceļa, montieris iekāpj kādā ūdens peļķē, izrauj to no viņas sarkanās smilšu ligzdas, un peļķe šņākdama iespurdz tuvējā grāvī kā pelēka, tramīga irbe.

Zem kājām guļ smiltis, tik tīras un skaidras kā pirmā radīšanas dienā. Montieris noliecas un paņem smiltis saujā.

Kāds nekaunīgs mākonis, to redzēdams, pieliecas un uzlej šinī brīdī montierim veselu ūdens spaini uz muguras.

Smiltis atvērtajā montiera saujā izplaukst kā smalka, iesārta roze, kas vāri smaržo.

«Kaut manas lūpas būtu tik tīras un maigas,» prāto montieris, bet nākošā mirklī dusmīgs triec smiltis uz ceļa. Viņā pamostas liels īgnums pret sevi.

— Kur tad es tik maigas lūpas liktu? — baras viņš pats savā nodabā. — Gada tirgos atvērtu telti un tur ar tām pelnītos?

Tad viņš soļo tālāk, līdz sasniedz savu gala mērķi.

Vakarā vēlu viņš pārnāk savā istabā pilsētas dobumā. Pumpis, stāvēdams dobuma vidū, smīn:

— Lūk, es nekur neeju un esmu turpat, kur tu.

«Pumpim taisnība,» izšķiļas smadzenēs montierim, «kur es esmu skriedams ticis?»

Viņš ienāk istabā un paveras apkārt. Sabangota gulta, uz grīdas kaktuss kā liels, dusmīgs vēzis. Galds izspūrušiem matiem. Šķībs skapis. Un gar sienām viņa griezumi.

— Sveiki! — uzsauc montieris un pamet cepuri naglai.

Sveiciens kā žigla bezdelīga izriņķo telpu un tad pa atvērto logu izspurdz tumsā.

Montieris noģērbjas, izkar savas mitrās drēbes pie loga un uzvelk mēteli. Kājas no mēteļa malas rēgojas laukā kā balti, dīvaini stādi bez lapām un ziediem, bet rūgtu smaržu.

Ēst viņam negribas. Viņš noliek maizi gultā uz spilvena, lai tā tur tēlo lutinātu mājas sunīti.

Nogurumu arī viņš nejūt. To ir nositis viņa dvēseles nemiers un izmetis lejā kāpņu telpā. Tāpēc lejas durvis tik slinki veras un suņi vairās nākt vēsajā telpā.

Strādāt, tikai strādāt.

Bet arī pret darbu viņam ir radies īgnums. Viņš strādā caurām naktīm, līdz miegs to iemet gultā. Tomēr viss padarītais viņu neapmierina. Viņš taču nedara maizes, bet savas patikas, savas laimes dēļ. Tā ir vienīgā uguns, pie kuras viņš silda savas rokas, savas vēsās lūpas un krūtis, un kāpēc, kāpēc tajā viņš nevar rast savu mieru un beidzamo piepildījumu?

Montieris izliek uz galda savus beidzamos kokgriezumus. Tie guļ melnām mutēm, un viņu gleznajā, cietajā miesā redzamas neskaitāmas svītriņas, švīkas un sīki, balti diedziņi, kas steidzas uz visām pusēm, dažādos ceļos. Starp šiem sirmajiem matiem redzami balti, vilinoši dobumi un melna nakts, spīdīga, kā ar dieva elpu klāta.

Montieris skatās maigi. Ārā viņš ir dadzis, kas dursta visiem mēles un kā karsts ūdens skar papēžus. Te, savā istabā, viņš ir roze, kas izplaukst katru nakti uz divām stundām un tad atkal aizver savu ziedu ciet.

Cietie koka klucīši guļ viņa priekšā. Tā ir viņa pasaule. To lielo ārā, kas plīvo aiz loga un zobojas par viņu, to viņš ar varenu tvērienu ir ielicis šajos mēmajos, cietajos koka ķermeņos iekšā. Tagad viņi tur guļ un elpo kā zivs žauna.

Viņa lielpilsētas draugi mākslinieki slavē viņa augsto tehnisko māku, bezgalīgo faktūras dažādību, ko viņš lieto ar dziļu gaumi un lietpratību, teic viņa māku ar dažām veiklām svītrām radīt priekšmetu un lietu tvirtumu, apjomu, locekļu dzīvīgumu, apbrīno viņa kompozīcijas stiprumu un melnbalto plankumu asprātīgo sadalījumu, kas pat nelielā plankumā sniedz varenu telpas izjūtu un atstatuma jaušamību. Ciets koks un bezgalība, kā tas var saderēt kopā? Mazpilsētas dīvainajam montierim tas ir iespējams.

Pats montieris tomēr vēl nebija apmierināts. Jā, pasaule gulēja šajās mazajās koka plaukstās, bet viņa, viņa paša vēl tur nebija. Nekad viņa vajātais gars nebija vēl aizdedzies tā, izkusis un ieplūdis cietajā kokā tik daudz, ka viņš pēc tam apjuktu un nezinātu, kur ir viņš: tas, kas stāv garā dienesta mētelī, basām kājām vai tur tā nelielā, saldā koka rika ar smalko viņa gara un dvēseles tīkliņu virsū, kas domāta cilvēcei kā nebeidzams brīnums.

Nekad vēl viņa gars nebija tā aizdedzies. Bet viņš to alka, tikai vienīgi to, kā lielāko svētumu, kā svētais parādību, kā cilvēks savu skaistāko sievieti. Tā alka viņš un savās ilgās, lēnām gruzdēdams, zuda kā viegls tīmeklis kūpošos rudens viršos.

Šim savam slepenajam, lielajam mielastam viņš bija gatavojies ilgi. Viņa roka nedrebot turēja un vadīja vissmalkāko un iedomīgāko griezēja rīku. Tas viņa pavēlošos pirkstos bija klausīgs kā smalki mācīts suns. Cietais griezuma koks bija viņa mākā kļuvis mīksts un caurspīdīgs kā svēto vasks. Viņa karstā elpa lidinājās pāri koka slīpētam spožumam kā aukains vējš, kas sadzēla debesīm līdzīgo virsmu trakā, vienīgā tieksmē ņemt, aizrijoties ņemt visu, ko dod viņa spožie, plānie rīku asmeņi, viņa griba un doma. Vajadzēja tikai nākt lielajam mirklim. Viņš nezināja, kā tas ieradīsies: vai nokritīs uz viņa pleca kā spožs putns vai ienāks kā sārta vēsma, vai sažņaugs viņa dvēseli bezgalīgās sāpēs, jo tā smagums būs lielāks par kalna un visas pasaules ienaidu.

Viņš nezināja un gaidot rūga, klājās ar sūrsmi un dega vientuļi savā strupceļā.

Apskatījis savus pēdējos darbus, montieris tos savāca.

Dzidri klaudzot kā koka tupeles uz sasalušas zemes, tie nogūlās viens uz otra. Tad visu šo šķautnaino stabiņu montieris paņēma un nolika kaktā blakus pārsistai loga rūtij, kurai bija uzziesta bieza kārta melnās drukājamās krāsas.

Turpat gulēja valgs, nopiķējis metāla ritulis un liela, tumši brūna vectēva pīpe, ar ko viņš piegludi-nāja novilkumus drukājamai krāsai.

Pienācis galdam, viņš pagrūda svaigo, sagatavoto koku nost. Šovakar viņš nestrādās. Lai paliek. Tā kā tā nebija vērts. Un kaulus grauza arī mitrums. Par daudz viņš bija salijis lietū. Vīstīties un tīties vien gribējās, bet galvā šūpojās tvanains mākonis kā ievas zars.

— Kur nu rudenī ievas zars! — pukojās montieris. — Droši vien visas šīs dienas sarunas galvā dūc, vai priekšnieka pazudušais bišu trops būs ieklīdis tur.

Tā domādams, viņš aizmiga un redzēja sapni.

Viņš gāja baltu ceļu pilns sava nomoda ilgu. Pretim nāca mākonis, un aiz tā stāvēja bezgalība kā liela, piesnigusi egle.

— Mākoni, — teica montieris, — paņem manas ilgas un, nogājis lejā, zemē, noliec tās pie manas gultas uz ķebļa!

— Ērms, — atbildēja mākonis, — kurš medinieks iziet bez bultām?

Montieris gāja tālāk. Sirds sāka gurt. Un tad viņš pēkšņi redzēja meiteni. Viņas ķermenis zuda bezgalībā, bet tās galva skaidri vizēja acu priekšā. Nekad tik daiļu galvu viņš nebija redzējis.

Montieris palika izbrīnā stāvot. Meitenes galva smaidīja, un tās smaids kā karsta, milzīga svelme gāzās virsū viņam, satrieca to un saberza putekļos. Bet montieris zuda priekā, laimē un asarās. Šī pazušana bija kā skūpsts.

Montieris pamodās. Viņš bija atkritis gultā, tā, ar visu dienesta mēteli un savām basām kājām.

Pāri dobumam ausa rīts. Bet šinī rīta gaismā viņš redzēja tikai neizsakāmi daiļo meitenes seju.

Montieris saprata, kas viņam darāms. Lielais, gaidītais brīdis bija klāt.

Cieši saspiestiem žokļiem, it kā savos zobos līdzīgi sunim viņš turētu dārgo, sen gaidīto parādību, tas sēdās pie galda, pakampa pirmo koku, uzpūta tam savu elpu, noglāstīja to ar savu elkoni un sāka strādāt.

Pagāja rīts, sākās diena. Pie durvīm klauvēja un aicināja viņu darbā. Viņš nelaida nevienu iekšā. Pie durvīm dauzījās un lūdza viņu darbā. Tad viņš vienā mētelī, basām kājām, pavēris durvis, kliedza:

— Lieciet mani mierā!

Viņš bija briesmīgs. Baltās kājas mirdzēja kā kalnu sniegs, mati bija izspūruši, lielais deguns zibēja kā ass zobens karavadoņa rokā, bet acis zvēroja liesmās, un tās redzēja tikai neizsakāmi daiļo meitenes galviņu.

Uzzinājis montiera atbildi, priekšnieks pārskaitās: vakardienas smagais lietus bija sabojājis tik daudz vadu, bet tas nenāk darbā.

Tad priekšnieks, atsēdies pie sava priekšnieka galda, skaļā balsī paziņoja:

— Montier, tu esi atlaists no darba.

Paņēma resnu zīmuli un iztriepa montiera vārdu.

Nepaklausīgais montieris nelikās ne zinis. Viņš sēdēja savā istabā un strādāja. Viņš bija pārvērties vienā nebeidzamā alkā: meitenes galvu un smaidu, ko viņš redzējis sapnī un kas bija viņu pazudinājis, tas gribēja ieguldināt kokā ar visu savu lielo māku, trako gribu un dvēseli, jo viņš juta, ka šis meitenes smaids — ir viņš, viņš viss.

Pagāja diena.

Montieris strādāja. Pie loga pakārtās bikses šūpojās kā veca, nošauta vārna. Svārki nokrita zemē, un tos pievāca kaimiņiene.

Atnāca nakts.

Montieris iekrita uz kādu brīdi gultā, redzēja vēl skaidrāk meitenes galvu un smaidu, lēca augšā un strādāja atkal.

Viņš bija kā apmāts. Ķermenis viņam dega karstās ugunīs, varbūt lietus tur bija vainīgs. Viņš acīm redzot izdila, neēda, bet tikai strādāja. Viņš bija jau tik tālu, ka katru traucētāju varētu nosist.

Ieradās atkal diena.

Pilsētas dobumā zem montiera loga stāvēja sievu bars un sprieda: laikam montieris kļuvis traks.

Kad atnāca kārtībnieks, sievas kūdīja to augšā pie montiera.

Kārtībnieks pārlaida vienu aci kā lielgabala stobru pāri sievu baram un teica:

— Lieciet mierā cilvēku, kas ir reiz ticis no jums vaļā.

Bars apklusa.

Tad viena — jaunākā ieminējās:

— Varbūt viņš ir miris?

— Blēņas, — smējās kārtībnieks, — no kā tad? Ja no laimes cilvēks mirst — tad jā.

Montieris grieza jau ceturto koku. Spēki pamazām 2uda. Miesa lielajā, pastāvīgajā karstumā kļuva rievaina kā cepts ābols. Elpa šņācot kāpa laukā no plaušām un zvilināja gaisu. Viss jau būtu labi, meitenes seja gulēja kokā gluži tāda kā sapnī, trūka tikai labsirdīgā, maigā smaida.

Montieris atkrita vēlreiz gultā, smagi elsoja kā nokusis kustonis, cēlās un grieza piekto koku. Viņš juta, ka tas ir viņa beidzamais koks, vairāk tas nespēs. Viņš satvēra kopā visus savus pēdējos spēkus.

Smaidu, radīt tikai smaidu.

Montieris grieza visu nakti. Visu nakti spīdēja uguns viņa istabā. Dobumā zem viņa loga vienmēr pulcējās ļaudis. Vieni nāca, citi gāja. Atskrēja ari montiera priekšnieks; iemeta acis montiera logā, paraustīja plecus un aizgāja.

Ausa rīts. Montieris beidza savu piekto koku. Roka gura, acis lipa ciet, bet viņš strādāja. Viss jau bija pabeigts. Neizsakāmi daiļa blāzmoja rīta gaismā meitenes seja kokā. Vēl daiļāka kā sapnī. Trūka tikai dažas svītriņas, kas atdzīvinātu lūpas un dotu senkā-roto smaidu.

Sasprindzinājumā drebošu roku kokgriezējs vilka un cirta šīs pēdējās, liktenīgās svītriņas. Pēc grieziena kā karsonī spīdīgām acīm uzlūkoja koku, tikai vienu brīdi, un tad, pēkšņi uzlēcis kājās, kliedza:

— Ir, ir, ir.

Šie trīs vārdi reizē izlēca pa vaļējo istabas logu, un viss pilsētas dobums ar iedomīgo pumpi vidū skaidri dzirdēja tos. Oļi nodrebēja, vējš pasitās sāņus, un cilvēki atvēra logus.

*— Kas tur kliedza? — vaicāja tie viens otram. Bet nekā neredzēja. Viņi neredzēja, ka montieris pēc šiem vārdiem vēl it kā saslējās lielāks un tad visā augumā nogāzās uz grīdas, raudams līdz krēslu un papīrus no galda. Tur viņš izdvesa savu pēdējo nopūtu; vājā seja kļuva skaidra un mierīga. Viņš bija miris.

Šinī brīdī kokgriezums ar smaidošo meitenes galvu iemirdzējās, mezdams sārtu spulgu visā istabā. Meitenes smaids kļuva arvienu jaukāks, un viņas pieri rotāja zeltota gaisma.

Montiera īsā dzīvība bija devusi dzīvību mūžīgai gaismai.

KRĒSLS

Juris Gulēns sēd krastmalā un raugās debesīs.

Ir agrs rīts, saule kūp uz nolaistītās krastmalas, smaržo ogles un ūdens. Velkoņi steidzas, atstādami upē platu vagu, kurā ielido vējš, apslapina lūpas un tad pūš mitrumu logu rūtīs.

Juris Gulēns sēd un raugās debesīs.

Mākoņi viņam liekas tik balti un tīri kā jauni mutautiņi. Paķert tos un izšņaukt degunu ar tādu troksni, lai visi satrūkstas: auto, ormaņi, cilvēki, suņi, koki, puķes un bruģa oļi. Lai satrūkstas un redz, kur sēd Juris Gulēns, viens no labākiem departamenta radio-telegrāfistiem, jauns, slaids cilvēks, kas tikko atgriezies no Vientuļās salas posteņa un nav briesmīgajā saulē izcepis, nav kļuvis traks, bet sēd ar savu vecu veco līksmību sirdī.

Ir jau arī iemesls būt līksmam: tikt veselu nedēļu ātrāk pirms noliktā laika no šīs elles laukā, kur apkārt tikai ūdens, klintis, vētra un saule. Neviena cilvēka, neviena kustoņa, vienīgi lielajā koka mucā ūdens, kas nācis no dziļa, svaiga strauta zemes iekšienē, galds, gulta, divi krēsli un viens raibs ķeblis. Tas ir viss šinī skopajā paradīzē. Un tādam jaunam, spēcīgam cilvēkam jānodzīvo bez maiņas viens mēnesis. Maksā gan divkāršu algu, bet tā nevar atsvērt visas mūžīgās ilgas, tieksmes un trakās iedomas, kas jāpārdzīvo un jānoslīcina jūrā pie stāvās klints.

Divus šādus pārbaudījumus Juris Gulēns ir izcietis. Pirmoreiz gan šķita, ka būs jālec jūrā divkāršotās algas neredzējušam. Vienīgi Zentas maigā balss, kas viņu šķiršanās brīdī bija tik jauki mierinājusi, nāca vienmēr viņam līdz, stāvēja tam līdzās vētras brīžos un briesmīgās saules tveicē, kad sirds žuva kopā, un glāba viņu no galīgas pazušanas.

Zenta droši vien pazudīs pārsteigumā un priekā, ieraugot viņu pirms laika pilsētā. Šīs divas nākošās nedējas kopā būs neaizmirstamas. Tās viņš, atgriežoties salā, ar acīm, ar visu savu sirdi un karsto iedomu iegriezīs stacijas sienā, un tas mirdzēs naktīs pāri visai jūrai līdz debesīm un ellei, stāstot par to, cik šajās divās nedēļās Juris Gulēns dziļi, līdz galam

jauda un dzēra dzīvi kā dārgāko glāzi krogā, kur citi dzērāji raud savā reibumā tumsā un trakumā.

Varbūt Juris Gulēns spēs no savas priekšniecības izkaulēt trīs nedēļas. Maiņa gan runāja par divām nedēļām, bet ja nu tā labi pakaulējas ar departamentu: kas ir, un iznāk.

Šīs trīs nedēļas viņš gribētu sev iegūt ne jau bailēs no Vientuļās salas. Juris Gulēns jūt, ka ir beidzamais laiks ar Zentu visu nokārtot likumīgi, kā pieklājas cilvēkiem un it īpaši radiotelegrāfistam ar divkāršu algu. Vēlāk atvaļinājuma laikā tad varētu atgriezties pats savā dzīvoklī, izgulēties pats savā gultā, sēdēt pats pie sava galda un skūpstīt pats savu sievu.

Darbs Vientuļā salā viņu vairs neuztrauc. Viņš ir atradis lielisku iespēju sevi izklaidēt salas lielajā, nepārtrauktajā vientulībā. Ne par velti Juri Gulenu jau no skolas laikiem dēvēja par veiklo Juri. Tāds viņš palicis arī tagad. Kā tērauda atspere, kas nepazīst neuzvaramas pretestības.

Protams, ja viņš savu jauno atradumu pastāstītu darba biedriem, tie smietos par viņu un vienā kaklā apgalvotu, ka viņš pirmais no Vientuļās salas radio-telegrāfistiem prātā jucis. Bet viņš jau ar tiem nerunās. Lai viņi dzīvo laimīgi un kaujas ar savu garlaicību un drūmām domām. Vientuļās salas tukšumā. Viņš tur tagad uz priekšu dzīvos kā karalis. Lepni, un dienas spurgs viņam garām ātri kā bezdelīgas, pa-zuzdamas tālē uz neatgriešanos.

Un cik dīvaini viss tas sākās un notika! Ja kāds cits viņam to stāstītu, viņš arī neticētu un domātu to traku vai lielu melsi. Bet kā lai viņš pats sev netic?

Tas taču neiespējami. Pašam sev jātic. Bez ticības sev nav iespējams dzīvot, tad tikai atliek upe un mielasts pie zivīm.

Bija vēls vakars. Aiz sienas skalojās jūra kā lielā baļļā. Vējš staigāja pa istabu, te pievēra durvis, te kustināja cepuri naglā; beidzot uzsēdās kaplogam un šūpojās. Kaplogs čīkstēja, sitās dažreiz pavisam ciet, lai nogrūstu nekaunīgo vēju nost, velti! Vējš turējās uz kaploga un mocīja to tik ilgi, līdz tas nokusa un, iestrēdzis eņģē, apstājās.

— Nolādēts! — pēkšņi izdzirda Juris turpat, gluži pie savas auss. Juris uzrāvās sēdus gultā. Viņš bija ārkārtīgi pārsteigts, sirds skaļi dauzījās, zem matiem ložņāja skudras, un elpa pārlauza kāju: tikai ar pūlēm to varēja izvilkt no plaušām.

Nākošā mirklī Juris nodomāja šo vārdu par skaņas halucināciju. Tomēr nē. Juris taču šo vārdu dzirdēja tik skaidri; iedoma tā nevarēja būt. Kas tad? Juris lielā satraukumā pieskrēja pie durvīm un paskatījās laukā. Nekā nebija. Tumsa, zvaigznes un mitrs gaiss.

Viņš pārmeklēja visu istabu un katrā aizdomīgākā vietā klausījās. Varbūt zem dēļiem noslēpts gulēja kāds cilvēks un tagad, pēc iemidzināšanas pamodies, izteica savu pirmo lāstu?

Pārmeklējis visu istabu, Juris nostājās vidū un sauca:

— Hallo, ja kāds te kaut kur ir, lai atbild. Es tas esmu, es, Juris Gulēns, valsts departamenta radiotelegrāfists.

Garais un skaļais teikums steidzīgi aptekāja visu istabu, izdauzījās pie visām sienām, aptaustīja visus priekšmetus, bet atbildes nebija.

Juris Gulēns kļuva pavisam domīgs. Kas te īsti bija? Vai tad viņš tiešām jau kļuva ārprātīgs?

Pakampis revolveru, Juris izmetās ārā un arī tur izkliedza savu teikumu. Viņa kliedziens iekrita jūrā, un atpakaļ vienīgi nāca un sejā sitās sāļas ūdens lāses, kas sūrstēja lūpās kā vērmeles.

Dusmās Juris izšāva vienreiz gaisā un tad, atgriezies istabā, nolikās atkal gultā.

Sākumā viss bija klusu. Juris uzmanīgi klausījās. Ausis pat sāpēja milzīgajā dzirdes sasprindzinājumā.

Pēc brīža augšā pie loga likās tā, it kā viens iečukstētos. Vai tas bija vējš; vai kāda spoka neredzama roka vēra kaplogu?

Juris viss kļuva par lielu ausi, ādu klāja vēsi sviedri, un Juris jutās tā, it kā simts mazu, zaļu varžu sēdētu viņam virsū. Bet viņš nekustējās. Juris gulēja gatavs lēcienam, ar revolveru rokā.

Un tad viņš augšā pie kaploga skaidri izdzirda vārdu «kungs». Juris uzlēca stāvus gultā un drudžainām acīm vērās kaplogā. Sejā sitās vējš kā smags un mitrs lakats. Vēsums, kas plūda caur pavērto kaploga muti iekšā, ķēra uz Jura krūtīm sasēdušās mazās, nepatīkamās vardes.

Atkal klusums.

Juris juta, kā lūpas viņam kūp, smadzenes sāk ļodzīties un rīkles galā lasās kopā briesmīgs, nejēdzīgs kliedziens.

Nāca jauna vēja pūsma, un kaplogs sakustējās. Atkal atskanēja vārds «kungs». Juris trieca ar dūri loga rāmjos un gribēja šaut. Triecienā kaplogs sakustējās vēl vairāk, un Juris tikko uztvēra šādu teikumu:

— Kungs, es tas esmu — k a p 1 o g s.

Juris nesaprašanā paskatījās kaplogā. Viņš drebēja kā milzīgā salā. Kaplogs, tāds pats kā visi kaplogi. Vai tas varēja runāt? Juris atspiedās pret sienu, lai nomierinātos un sakārtotu domas. Un tad viņš mēģināja trīcošām lūpām, pārbiedētu mēli.

— Vai tu arī mani saproti, kaplog? —vaicāja Juris.

— Jā, kungs, — atčukstēja pazemīgi kaplogs.

Juris smagi elsoja. Tādu brīnumu viņš savā dzīvē

nebija sastapis. Viņš satvēra savu galvu. Tā bija viņa galva. Sažņaudza savu kaklu. Sāp. Sapnis tas nebija.

— Saki, kaplog, — vai es neesmu traks, vai viss tas ir īstenībā?

— Jā, kungs, tas viss ir īstenībā, un jūs neesat traks.

— Patiešām? — priecīgi teica Juris.

Uztraukums plaka kā putas.

— Jā, — noklakšēja kaplogs.

Un Juris lielā laimē noglāstīja kaplogu.

Kaplogs iesmējās. — Nevajag mani tik stipri kutināt, kungs. Eņģes vecas, es vēl nokritīšu akmeņos un sasitīšos.

— Piedod, — nobažījās Juris, — bet atļauj — es tevi izņemšu no eņģēm un nolikšu krēslā drusku atpūsties. Gribi?

— Labi, — atteica kaplogs, — bet tikai kādu brīdi, tad man jānāk atkal savā vietā, citādi tava istaba kļūs par vēsu. Darbu un savu pienākumu nedrīkst aizmirst.

— Nerūpējies, — atbildēja Juris, — es ielikšu logā tavā vietā dvieli.

— Hm, — nosmīnēja kaplogs, — dvieli. Maz no tā būs labuma. Viņš jau mīksts kā dēle un paradis siltumā sēdēt.

Juris smējās: gluži kā cilvēki. Tikai viņš, cits neviens.

Juris izņēma no eņģēm kaplogu un nolika to krēslā, lai turpinātu ar viņu sarunu.

— Kāpēc tu ar citiem radiotelegrāfistiem nesarunājies? — vaicāja kaplogam Juris.

— Nedrīkst, — teica kaplogs.

— Kāpēc? — brīnījās Juris.

Kaplogs: Cilvēki ir vāji. No mūsu valodas viņi mirst: kļūst traki, izdara pašnāvību, dažiem arī sirds neiztur, tā pārsprāgst kā pūpēdis.

— Tā? — brīnījās Juris.

Kaplogs: Jā. Atminies radiotelegrāfistu Sūrumu. Trīsdesmit gadus viņš bija strādājis savu amatu, vēl bīstamākās un sliktākās vietās kā šeit, Vientuļā salā, un visur tika sveikā cauri, visur izturēja. Kāpēc šeit viņš ielēca jūrā tik klusā vietā? Vai tu to zini? Es gan zinu. Tas bija ārprāts, protams, kas viņu iedzina viļņos, bet šis trakums viņu sagrāba pēkšņi kā vējš lapu, negaidīti, viņu, pilnīgi veselu un stipru cilvēku. Es tev teikšu, kāpēc. Mazgājamā bļoda bija tik negudra un pateica viņam, kad viņš bija noliecies virs tās mazgāties: klausies, tev uz vaiga ir tintes traips, nomazgā arī to! Sūrums šausmās izplēta acis. Kad mazgājamā bļoda vēlreiz atkārtoja savu teikumu, Sūrums salauza visu istabas iekārtu, telegrāfa ierīci un pats ielēca jūrā. Redzi, mēs nevaram cilvēkus uzrunāt, viņi to nevar saprast un sajūk prātā.

— Bet, kaplog, saki, — tu laikam ari gribēji, lai es kļūstu traks? — jautāja Juris.

Kaplogs: Nē. Pēc šis nelaimes ar Sūrumu es nekad nevienu cilvēku nebūtu uzrunājis, bet man izspruka.

Juris: Izspruka.

Kaplogs: Jā, izspruka. Mēs ar vēju esam lielā, mūžīgā naidā. Viņš mani moca, kā vien var. Dauza, lauž, mēģina izsist manu stiklu, lai tad brīvi varētu pastaigāties. Es, protams, nepalieku parādā. Atriebjos viņam, kur vien varu, un tā mēs dzīvojam savā asins naidā. Šovakar atkal vējš uzklupa man virsū un tik ilgi mocīja, līdz man beidzot izspruka vārds «nolādēts».

— Tad tu tomēr to teici? — smējās Juris. Tagad viņam bija labi.

Kaplogs: Jā, es teicu. Vairāk nespēju paciest. Vējš ir īsts varmāka. Es būtu ar mieru pats sasist savu stiklu un ar to asumu viņu nodurt. Šovakar es cīnījos, čīkstēju, dauzīju vecās eņģes, lai arī tās pīkst. Velti. Tu nenāci man palīgā, nenāci mani cieti vērt, bet vējš nerimās. Un tad man izspruka mans neapdomīgākais lāsts.

— Kas tad? — kļuva domīgs Juris.

— Pirmā mirklī es vēl cerēju, ka tu manu vārdu būsi palaidis savām ausīm garām. Kad es ieraudzīju tavu uztraukumu, sapratu, ka ar tevi var notikt tas pats, kas ar Sūrumu. Nolēmu izdevīgā brīdī tevi glābt. Kā redzi, tagad esam draugi.

Juris noglāstīja kaplogu un pasmaidīja.

— Bet saki, — kas tevi iemācīja runāt cilvēka valodu? — vaicāja Juris.

Kaplogs: Koks, no kā esmu taisīts, ir ļoti gudrs un vecs koks. Viņš ir audzis tālu zemes iekšienē, dziļā, tumšā mežā. Viņa dobumā dzīvojis kails, sirms vīrietis, kas nīdis cilvēkus un dzīvojis viens pats. Šis sirmais vecis iemācījis kokam cilvēka valodu. Tāpēc arī es protu.

— Labi, bet kas mazgājamo bļodu iemācīja cilvēku valodu?

Kaplogs: Nožēloju, es. Labais koks, no kā es esmu darināts, devis man arī līdz jūtīgu, sapņainu dvēseli. Laikam kā lāstu.

Kad istabā atnesa mazgājamo bļodu, es viņā iemīlējos. Tu smejies, Juri, bet tā ir taisnība. Viņa bija tik jauna, tik balta, tik spoža. Kad to cilāja, viņa jauki skanēja. Es viņā iemīlējos neprātīgi. Viss viņas spožums gulēja manā stiklā kā sapnī, un viss mans stāvs šūpojās viņas virsmas apžilbinošā spožumā kā kāzu gultā, kā debesīs.

Bet mazgājamā bļoda bija vēsa pret mani. Viņai patika cits. Lai kaut kā saistītu viņu pie sevis, es izdarīju ko briesmīgu un iemācīju viņai cilvēku valodu. Kādu laiku viņa mani ievēroja, bet tad ieradās spainis, kas līdz šim nebija, un no tā laika viņa visu savu dvēseli un būti atdod tam.

Kaplogs nopūtās, un viņa stikls kļuva mikls.

— Neskumsti, kaplog, — mierināja viņu Juris, — visas sievietes ir vienādas. Arī cilvēkiem ir tādas.

Kaplogs: Es neskumstu par viņu, bet par savu naivumu. Kāpēc man vajadzēja tai mācīt cilvēku valodu?

Juris: Vai tad citi priekšmeti un lietas, kas ir šai istabā, neprot cilvēku valodu?

Ka plogs: Nē! Viņi tikai saprot vienkāršākos cilvēka vārdus. Priekšmetiem un lietām ir sava valoda, ne visai plaša, bet sava, veca valoda, kurā tie sarunājas. Arī tagad es dzirdu dažus priekšmetus runājam. Klausies!

Juris klausījās, bet nekā nedzirdēja.

Juris: Es nekā nedzirdu.

Ka p l o g s: Slikti. Es gan dzirdu. Viņi saka, tu esot labs cilvēks. Tu apejoties ar tiem pieklājīgi: nedauzot tos, nemocot un nelamājot rupjiem vārdiem.

Jurim tas patika.

— Kaplog, vai tu nevari mani iemācīt priekšmetu valodu? — iesaucās viņš. — Es būšu tev vienmēr pateicīgs; kaplog, es tevi lūdzu.

Kaplogs: Labi, bet kam tev šī valoda? Tu esi cilvēks, runā pats savā valodā. Man cilvēku valoda nedeva nekā laba. Vai tev priekšmetu valoda ko līdzēs? Šaubos.

— Nešaubies, kaplog, — dedzīgi turpināja Juris. — Redzi, es esmu šeit viens, pilnīgi viens. Man ir grūti.

Kaplogs: Pacieties!

— Pacieties! — rūgti iesaucās Juris. Visa esamība šinī brīdī viņam šķita kā viens vienīgs vērmeļu malks. — Pacieties, vai tu neredzi, kaplog, ka es te kalstu kopā bez draugiem, bez mīlas! Bet tā es varētu ar jums sarunāties, un laiks kustu manās rokās.

Palīdzi, kaplog, es tevi uzmanīšu, es tevi kopšu par to kā slimu cilvēku, kā mazu bērnu.

K a p l o g s: Labi.

Un kaplogs iemācīja Jurim priekšmetu valodu. Tā bija jauka valoda. Vienkārša, kaut kas līdzīgs telegrāfam. Juris drīz vien to iemanījās.

Un tad sākās lielu lielās sarunas ar visiem priekšmetiem.

No rīta spilvens, gulta un segas steidza stāstīt, kā viņš gulējis: mierīgi vai mētājies ar rokām un kunkstējis. Krēsls, uz kura bija uzmestas drēbes, ziņoja par irumiem un plīsumiem biksēs vai svārkos. Galds pīkstēja kādu dziesmiņu, bet logs stāstīja par to, kāds laiks ārā.

Vārot pienu, Jurim nekad nevajadzēja uzmanīt trauku, lai nepāriet. Tikko piens gribēja kūsāt pāri malām, trauks pīkstēja nelabā balsī, brīdinādams Juri. Juris pienāca un noņēma vienmēr laikā pienu no uguns.

Ja kāda lieta Jurim pazuda, viņš allaž viegli to atrada. Pajautāja kādam priekšmetam, tas sarunājās ar citiem un drīz vien pateica, kur pazudusē lieta meklējama.

Kad Jurim bija slikts garastāvoklis, viņš lūdza savu kaklasaiti dziedāt. Tā bija smalka un mācēja jaukas dziesmas par mīkstiem zīda diegiem, spilgtām krāsām, siltām kastēm un skatu logiem, kur spulgo lielas, dzeltānas ugunis kā desmit saules.

Zināja kaklasaite arī kādu garu, briesmīgu dziesmiņu par citu — sarkanu zīda kaklasaiti, kas nožņaudza tumšā naktī skaistu meiteni. Resnais, lielais vīrs, kam šī kaklasaite bija, apmeta to slepeni meitenei ap kaklu. Meitene atdeva savu beidzamo elpu mūžībai un kļuva auksta kā akmens grīda veikala noliktavā.

Kad Juris Gulēns brauca atvaļinājumā, viņš no visiem priekšmetiem un lietām ardievojās un solīja drīz atgriezties.

Saule jau bija gabalā, kad Juris piecēlās no sola krastmalā.

Saule bija savu kūpēšanu beigusi, tagad tā gulēja oļos kā milzu krāsns un dzina augšup kopā ar smiltīm un putekļiem sausu, kodīgu zvelmi. Zirgi kāsēja, un viņu mitrās muguras klājās ar brūnu putru. Koku lapas bija uztūkušas un dzēla acis ar neveselīgu spīdumu.

Gaiss bija pilns dūmakas. Likās, ka tur augstumos plīvoja izkārti milzīgi, balti palagi, kas aprija visu vēso gaisu un dzidrumu, atstādami zemei tik kvēli un alku pēc ēnas.

Juris devās pāri tiltam, viņš gāja pie Zentas. Viņš domāja tā: tagad viņa būs uzcēlusies un ies uz darbu. Es viņu droši satikšu.

Zenta dzīvoja Akmeņu ielā, nelielā mājā. Kāpnes šinī namā bija kā svārpsts. Tās mūžīgi urbās zemē un netika nekur uz priekšu, gluži kā cilvēka prāts.

Ātriem, steidzīgiem soļiem Juris iegāja kāpņu telpā un noslaucīja kājas pie apdrupuša sliekšņa. Zentas dzīvokļa saimniece bija dīvaina sieviete. Viņa pārāk mīlēja tīrību.

Katru cilvēku, kas nāca viņas dzīvoklī, tā apturēja turpat pie durvīm priekšnamā un, pilnīgi neklausoties apturētā viesa ierunās, kurnēšanā un dusmās, cēla tam kāju vienu pēc otras kā kalējs zirgam augšā, lai ar mitru lupatu noslaucītu pazoles.

Juris bija pie tā pieradis. Viņam pat šis saimnieces ieradums bija tīkams. Arī šoreiz, tikko saimniece pavēra durvis un ielaida to iekšā, viņš pacēla vienu kāju, tad otru un tikai pēc tam apsveica saimnieci.

— Sveiki, sveiki! — sauca viņš. — Kur ir Zenta?

Saimniece tikai noplātīja rokām. Jura ierašanas viņai bija tāds pārsteigums, kas pilnīgi tai atņēma valodu. Viņa vēlreiz noplātīja rokām, nočampstinaja lūpām un stāvēja apjukušām acīm.

— Kur tad ir mana Zenta? — vīpsnodams vaicāja Juris Gulēns. — Sakiet, — kur ir?

Saimniece joprojām stāvēja un klusēja. Melot viņa nespēja, taisnību teikt nevarēja.

— Runājiet taču! — sauca Juris. Uztraucies turpināja: — Vai kāda nelaime notikusi?

Saimniece purināja galvu.

— Kas tad? — kļuva domīgs Juris.

— Nezinu. Nav mājās, — iekliedzās saimniece un pazuda savā istabā.

— Laikam sastrīdējušās, — nodomāja Juris un paraustīja plecus. Lēniem soļiem viņš devās uz Zentas istabu.

Iegāja. Pazīstamā smarža. Logs vaļā, un pret to tālumā atspiedies mākonis.

Viss kārtībā. Liekas, pagājušo nakti neviens te nebija uzturējies. Juris apsēdās krēslā. Ar roku aptaustīja gultu. Viņš nezināja, ko darīt. Nāca miegs, gribējās ēst, un nebija zināms, kur Zenta. Izbraukusi. Varbūt.

Juris nolēma gaidīt. Laika viņam bija gana. Viņš novilka savus svārkus, uzmeta tos krēslam uz pleciem, novilka kurpes, tās nokrita uz mazās grīdsegas, un atlaidās gultā.

Juri pārņēma tīkams nogurums. Viņš šorīt bija cēlies divos, braucis šurp, uztraucies, gaidījis. Tagad labprāt viņš kādu stundu nosnaustos. Viņš jau iebrida snaudā kā smaržainā, karstā pļavā, atvērtais logs šūpoja sapņus virs tā galvas. Pēkšņi viņa rimstošās smadzenes aizskāra čuksti.

Šaurais krēsls, kas stāvēja pie tualetes galdiņa, čukstēja krēslam, kam polstētos plecus sedza Jura uzsviestie svārki.

— Klausies, tagad ir atgriezies tas vecais. Redzēs, ko šī nu darīs! — Un iesmējās sīkiem, drebošiem smiekliem.

— Neko. Gan viņa tiks galā ar abiem, — mierīgi noteica polstētais krēsls.

— Tu domā? — vīlies ierunājās mazais krēsls.

— Es to skaidri zinu, — mierīgi atcirta lielais.

Klusums.

Juris gulēja gultā un smagi elpoja. Kaklā viņam bija liels kumāss, kas viņu smacēja. Viņš smaka, bet cīnījās. Ak tad tāpēc saimniece bija tik apjukusi. Nabaga saimniece, visa mēmā aculieciniece. Gan būs labi. Visa šī lieta kļūs reiz skaidra. Noteikti. Juris varētu tūlīt lēkt augšā un krēsliem visu izprašņāt. Bet viņš zin, tad tie neteiks nekā. Tāda viņu morāle.

Jāpagaida, lai tie vēl vairāk izpļāpājas. Grūti ir, bet jāpaciešas.

Un Juris mierīgi gulēja tālāk.

— Klausies! — ierunājās atkal mazais krēsls. Redzams, ka visa šī lieta briesmīgi viņu saista.

— Klausies, — turpināja viņš, — ko viņa ir atradusi pie tā jaunā? Tas taču ir rupjš tēviņš, vai ne?

— Tiesa gan, — noņurd lielais krēsls. — Viņš man arī nepatīk. Pīpē riebīgus cigārus, kas mani smacē nost. Es visu nakti nevaru pēc tam atelpoties.

— Gluži pareizi, es arī tāpat, es arī, — iepīkstas mazais.

Lielais: Tas ļaunākais tomēr ir, kad viņš pārnāk no dīvāna manī. Viņa briesmīgais smagums lauž mani kopā. Es jūtu, ka mani kauli Jodzās, un es ar briesmām gaidu pats savu sabrukšanas brīdi. Kaut viņš būtu sēdējis mierīgi! Nē, vienmēr kustas kā ūdens zāle, un katra viņa kustība gulstas uz manu sirdi kā kalns.

Krēsls apklust un tad atkal turpina:

— Kad viņš uzmet savus svārkus uz manas atzveltnes, tad es domāju, — kāpēc es esmu krēsls? Kādu ļaunu esmu nodarījis radītājam. Tik riebīgs šķiet man šī lielā vīra svārks. Šā otrā, kas pašulaik gultā, tā svārks ir kā paradīzes putns melnas vārnas vietā.

— Tu kļūsti dzejisks, — iesmējās mazais krēsls pie galda.

— Neniekojies! — atrūca lielais. — Man sirds ir pilna līdz malām. Ja es varētu kaut vienu reizi savā mūžā pacelt kāju, es citu neko nedarītu kā iespertu tam nepatīkamam, lielajam vīram.

— Bravo! — iepīkstējās mazais krēsls. — Tu, tu esi varonis. Tu esi glābējs!

— Jā, viņš ir mans glābējs, — iesaucās Juris un uzlēca kājās. — Es tev pateicos, lielais krēsl.

Vienīgi uguns pārvelkamā drēbē varētu krēslus vairāk pārsteigt un pārbiedēt kā Juris ar savu iesaukšanos krēslu valodā. Abi krēsli stāvēja klusi un nerunāja ne vārda.

Ilgi Juris tos lūdzās, lai tie atkal atver savas mutes. Krēsli stāvēja bez valodas, kā īsti krēsli. Juris uzrunāja galdu, dīvānu, gultu, lai kaut tie saka kādu vārdu, lai arī tie pierunā abus spītīgos krēslus teikt vēl kaut ko. Visi priekšmeti istabā klusēja, un Juris veltīgi lūdzās.

Kad visi vārdi, lūgšanas un draudi nekā nelīdzēja, Juris pielietoja kara viltību. Viņš izrāva no kabatas savu dienesta revolveru, nostājās istabas vidū un, pielicis to pie deniņiem, izsaucās:

— Krēsli, ja jūs vēl klusēsiet, es nošaušos.

— Kungs, — trīsēdams ierunājās mazais krēsls, — mēs runāsim, tikai, lūdzu, nešaujieties!

Pamazām, stomīdamies abi krēsli, galds, dīvāns un gulta vaļsirdīgi izstāstīja visu, ko tie bija istabā dienu un nakti redzējuši. Viņu stāsts bija naivs, bet briesmīgi atklāts. Tie neslēpa nekā, un Jurim bija jāsaņem kopā visi savi spēki, lai izturētu šo mocību.

Brīžiem Juris lēca augšā, skraidīja pa istabu kā ārprātīgs, un visas lietas bailēs trīsēja. Pēc brīža Juris lika atkal visu atkārtot, lūdza vēl sīkāk atstāstīt, līdz beidzot viss kļuva skaidrs un dvēsele gulēja saplēsta sīkos gabalos. Auksts, sakostiem zobiem Juris atsēdās dīvānā un gaidīja Zentas atgriešanos.

Zenta pārradās vēlā pēcpusdienā.

Ieraudzījusi Juri, viņa pirmā acumirklī apjuka, bet tad, līksmi iekliedzoties, metās Jurim ap kaklu.

— Juri, tu jau esi klāt. Kāds pārsteigums! — skanēja viņas balss. — Es tevi ļoti gaidīju.

Juris pasmīnēja un lūdza viņu atsēsties.

— Ko tu tāds savāds? — brīnījās Zenta un atlaidās atzveltnes krēslā.

— Vai tev nepatikšanas darbā? — turpināja viņa un uzlika savu roku Jurim uz ceļa.

-4- Nē, — asi noteica Juris. — Man ir nepatikšanas ar tevi.

— Ar mani? — brīnījās Zenta. Viņas izbrīns bija patiess. Viņa zināja, ka tā ir nenotverama. — Kādas rūpes tev var būt ar mani? Tiešām nesaprotu.

— Es esmu te jau no paša agra rīta, — atkal sausi kā ložmetējs ierunājās Juris. — Saki, — kur tu biji no rīta un visu pagājušo nakti?

— Es! — pārsteigta izsaucās Zenta. Tad, zibeņ-ātrumā daudz ko uztvērusi un apdomājusi, vēsi turpināja:

— Mīļais, kāpēc tu man visu to jautā? Vai tu man neuzticies?

— Jā! — karsti iesaucās Juris, un viss dvēseles sastrēgums sāka lauzties uz āru. Sprauga jau bija atrasta.

— Ar kādām tiesībām, dārgais, — vīpsnāja Zenta, — vai tev ir pierādījumi?

— Pierādījumi, — sāpēs izrāvās Jurim, — kādu tev vēl vajag pierādījumu. Visa istaba pilna ar pierādījumiem. Katra lieta runā par to.

— Lieta! — paraustīja plecus Zenta. — Mīļais, nomierinies! Salā tu esi kļuvis pavisam īdzīgs un muļķīgi greizsirdīgs. Gan es tevi izlabošu. Es jau esmu tava remonta darbnīca. — Zenta piecēlās, apsēdās Jurim blakus un gribēja to noglāstīt.

— Šoreiz tava viltība neizdosies, — kliedza Juris, ar sparu atgrūzdams Zentu. Viņas liegšanās un lielais miers laupīja tam beidzamo savaldīšanos.

— Juri, tu mani veltīgi apvaino, — žēlojās Zenta.

— Smieklīgi. Veltīgi. Es zinu visu.

Un Juris karstos, satrauktos vārdos atstāstīja Zentai bez slēpšanas visu, ko bija dzirdējis no krēsliem un pārējiem istabas priekšmetiem. Viņa runa bija saraustīta. Viņš smaka pats savās jūtās, dusmās un sāpēs. Juris runāja bez apstājas kā apsēsts. Likās, viņš gribēja izrunāt, izraut ar vārdiem, kliedzieniem visu to grūtumu, kas bija sagulies viņa dvēselē.

Zenta pārsteigumā un izbailēs izplestām acīm raudzījās Jurī un nepārtraukti murmināja:

— Juri, stājies, Juri mīļais, stājies!

Bet, kad viņš sāka tuvāki klāstīt visus viņas mīlas pārkāpumus, saldumu, šausmas un trakumu, lai vēl lieku reizi pats sevi sadzeltu, iesistu, nonievātu, ietriektu ar zābaku dubļos, Zenta neizturēja un iekliedzās:

— Klusi, tu esi ārprātīgs!

— Nē, es neklusēšu, — grūda pretim Juris kā asmeni savā greizsirdības lēkmē, — es vēl runāšu, runāšu līdz galam, līdz beidzamam sīkumam, kā tu ...

— Klusi, es negribu dzirdēt, — dusmās, kaunā un bailēs sauca Zenta.

— Nē, — grieza līdz galam Juris.

— Ej laukā!

Tā bija Zenta. Viņa juta, ka ir notverta, bet nesaprata, kā. Viņa kļuva zvērs, kam kāju iekampis slazds. Viņa rāva to ārā, kaut pēc tam būtu beigas. Viņa nespēja vairs klausīties Jurī, viņa balsī, viņa nesavaldīgajos vārdos. Visu Zentu bija pārņēmusi viena vienīga jūta: tikt no visa esošā vaļā, tikai vaļā.

Un viņa kliedza vēlreiz:

— Laukā!

—1 Ak tā! — bija atbilde.

Pēc šiem vārdiem atskanēja divi dobji revolvera šāvieni, un viss palika klusu.

Kaplogam bija taisnība.

Tiesas zāle.

Uz apsūdzēto sola radiotelegrāfists Juris Gulēns, 24 gadus vecs, apvainots 23 gadus vecās kantoristes Zentas Ai varēs slepkavībā ar iepriekšējo nodomu.

Prokurora lieciniece atraitne Lavīze Ātrā, 48 gadus veca, apsūdzētā liecinieks — krēsls ar atzveltni, sarkana plīša.

Lietišķie pierādījumi: dienesta revolvers.

Apsūdzības raksta nolasīšana norit ātri. Apsūdzētais slepkavībā atzīstas, bet piebilst, ka savu ļauno darbu izdarījis bez iepriekšēja nolūka.

Lieciniece Lavīze Ātrā nopratināšanā pastāsta, ka apsūdzētais viņas dzīvoklī ieradies jau agrā rītā, lai sastaptos ar Zentu Aivari, kura īrējot viņas dzīvoklī istabu. Apsūdzētais nonāvēto esot neatlaidīgi gaidījis līdz pievakarei un tad noticis šausmīgais darbs.

Prokurors noteikti noraida apsūdzētā liecinieku — priekšmetu — krēslu, jo tas esot bezdvēselīga lieta, bez saprāta, jūtām un valodas, tāpēc nekādu lielāku skaidrību šajā jau pilnīgi noskaidrotā lietā pavērt nespējot.

Apsūdzētā aizstāvis vienīgi piebilst to, ka priekšmets — krēsls esot svarīgs apsūdzētam tajā ziņā, ka viņš ar savu liecību spējot atvieglināt tā jau apsūdzētā grūto stāvokli. Vienīgi krēsls varot apliecināt, ka slepkavība izdarīta ārkārtīgā dvēseles uzbudinājumā, negaidot, bez iepriekšēja ļauna nodoma.

Prokurors ceļ atkal jau mums zināmas ierunas. Pēc ilgākas apspriešanās nolemj krēslu pievienot lietišķajiem pierādījumiem, un proti, revolveram, lai tādējādi apsūdzētais savā beigu vārdā varētu arī uz to atsaukties.

Juris Gulēns savus paskaidrojumus sāk lēnā, mierīgā balsī. Viņš vēlreiz atklāti apliecina savu mīlestību pret Zentu Aivari, savu priecīgo nodomu, ar kādu tas devies pie nonāvētās, un to, ka viņš savu noziegumu izdarījis neparastā dvēseles uzbudinājumā, kas bija laupījis viņam katru savaldīšanos. Lai to pierādītu, viņš lūdz priekšsēdētāja atļauju iepazīstināt augsto tiesu ar dažiem neparastiem notikumiem viņa beidzamā laika dzīvē.

Saņēmis atļauju, Juris Gulēns atstāsta pārsteigtajiem klātesošajiem dīvaino gadījumu ar kaplogu un Vientuļās salas mazgājamo bļodu, attēlo, kā viņš iemācījies priekšmetu un lietu valodu, kāda tā pēc savas uzbūves ir un kādas pārmaiņas notikušas viņa personīgajā dzīvē pēc šīs līdz šim nezināmās valodas iemācīšanās.

Prokurors vairākas reizes pārtrauc Jura Gulēna runu ar starpsaucieniem un iebildumiem, bet tiesai labpatikas apsūdzētā stāstu uzklausīt līdz galam.

Saņēmis savus pēdējos spēkus kopā, Juris Gulēns pāriet pie savas ierašanās neparedzētajā atvaļinājumā pilsētā, pie tās labsajūtas un laimes tvīksmes, kas bijusi viņa sirdī.

Tad, smagi nopūties, viņš sāk sava stāsta beidzamo posmu: savu ierašanos nonāvētās Zentas Aivares dzīvoklī, nogurumu, sarunu ar krēslu un citiem priekšmetiem, savu lielo vilšanos un beidzamo, nelaimīgo satikšanos ar nonāvēto Zentu Aivari.

Apsūdzētais Juris Gulēns runā klusu, bet skaidri. Viņa balss ir skumja un drusku dreb — kā glāze no sena satricinājuma.

— Tā, nu es esmu jums izstāstījis savu dzīvi plaši un atklāti, neko neslēpdams, neko nepārspīlēdams. Es negribu lielīties ar saviem neparastajiem piedzīvojumiem, es tos nožēloju.

Kaplogam Vientuļās salas stacijā bija taisnība. Viņš mani brīdināja. Toreiz es biju pārāk vieglprātīgs, pārāk jauns, lai tam ticētu. Mani neizsakāmi vilināja jaunā, nezināmā pasaule. Es devos viņai pretim kā apmāts. Un kāds ir gala iznākums? Bēdīgs. Es stāvu jūsu priekšā kā smags, neglābjams noziedznieks, kas apdraud sabiedrību. Bet es gribēju cilvēci laimīgu darīt: atvērt viņai jaunus, pārsteidzošus apvāršņus.

Nevajadzēja man mācīties priekšmetu un lietu valodu. Tagad es būtu laimīgs ar savu mīļo Zentu, jo man ne prātā nenāktu šaubīties par viņas uzticību.

Neviens nedrīkst pārkāpt savas esības robežas, — kas to dara, tas saņem sodu. Es kļuvu slepkava, kap-logs Vientuļā salā nelaimīgs mīlētājs, mazgājamā bļoda netieša slepkava: radiotelegrāfists Sūrums taču viņas dēļ ielēca jūrā. Tagad es esmu galā.

To teicis, Juris Gulēns mierīgi apsēdās. Saules stars skāra viņa galvu: tā bija kļuvusi sirma.

Tālākais viss norisinājās parastajā gaitā. Tikai vienu vienīgu reizi Juris Gulēns pēkšņi uzlēca kājās un iekliedzās:

— Jūs man neticat. Jūs domājat, ka es te stāstu pasakas. Zenta arī man neticēja, un kas notika? Es runāju tikai patiesību. Es esmu zvērējis, un es to pildu. Manā stāstā nav nekas izdomāts. Ja jūs šaubāties, pavaicājiet krēslam! Krēsl, runā! Esi man pēdējo reizi draugs un runā, apliecini, ka man ir taisnība.

Un krēsls runāja. Cik spēja. Viņš pīkstēja, čaukstēja, pūta un elsoja. Viņš saprata, ka tā draugs ir lielās briesmās, apmēram tādās, kad viņam, krēslam, rautu kājas nost, lauztu atzveltni prom un skaldītu viņa ķermeni malkā.

Krēsls runāja ilgi, bet viss bija veltīgi. Juris Gulēns kliedza visiem, lai klausās. Bet tad viņu sargi saņēma pie rokām un nosēdināja vietā.

Visi klausījās, bet nekā nedzirdēja un šaubās raustīja plecus.

Juris Gulēns vēlreiz lēca augšā; sargu rokas to nosēdināja atpakaļ solā. Tad viņš nokāra galvu un klusēja.

Vēlu pievakarē pasludināja spriedumu: apsūdzētais Juris Gulēns ir parādījis skaidri redzamas vājprātības pazīmes un nododams gara dziedināšanas iestādei.

DRAMATURĢIJA

.

MATĪSS - KAUSU BAJĀRS

Dramatiska poēma 5 cēlienos (fragmenti)

NO 1. CĒLIENA

(Kāds kuģinieks klona vidū uzsāk mežonīgu, dicnvidniecisku deju, ko viņa biedrs pavada ar ģitāri. Šinī bridi svētku telpā ļoti uztraukts ieskrien kāds kalps un, ieraudzījis krodzinieku, steidzas pie tā. Pieskrējis grib ko teikt, bet nespēj. Krodzinieks, kļuvis dusmīgs, purina kalpu.)

Krodzinieks.

Ko tu tik mēms un sejā bāls?

Vai tev uz lūpām zvēro sāls?

Kalps.

Es, uztraukumā drebot viss,

Sev būšu mēli norijis.

Krodzinieks.

Tev, puisi, klausies, taču ir No maizes mēle jāatšķir.

Kalps.

Es gribu runāt, bet nekā: Prāts iekritis kā zābakā.

Krodzinieks.

Ko niekus melsi! Saņemies! Nav tādas lietas pasaulē,

Ko neatrod, ja pameklē.

Ar mēli labi atvēzies,

Prāts līdzi tad kā dūre skries.

Kalps (kā kumāsu norijis).

Ir. Zinu.

Krodzinieks.

Sāc! Ko kavējies!

Kalps.

Kungs.

Krodzinieks.

Nu?

Kalps.

Viņš, Matīss, ieradies.

(Krodzinieks ļoti pārsteigts. Sakuma nezina, ko darīt. Pamazām atjēdzas.)

Krodzinieks.

Kaut tev uz vietas zustu sāns!

Kaut kļūtu tu kā zvīņa plāns Un reizē smerdeklis un gans:

Tas nevar būt, tas tikai māns.

Kalps.

Es, saimniek, viņu pazītu Pat tad, ja mani pakārtu.

Krodzinieks (galīgi atjēdzies).

Tad runā, rādi, kur viņš ir!

Ko mēs te stāvam? Ceļu šķir,

Tu aita! Prāts tavs izkaltis Kā saulē govju plācenis.

Kalps.

Ka tik tev mēle nenopūst,

Kur tik daudz lāstu pāri plūst.

Krodzinieks.

Pagalam svētku alus mans.

Klāt kausu pavēlnieka gans,

Klāt reizē izmisums un prieks.

Kas es? Te brīdi dievs, te nieks.

(Uzkāpj uz mucas un sauc.)

Lai kluss top visās istabās,

Rimst deja, mutē paliek kāss. Man ir kas, viesi, sakāms jums, Kāds liels un priecīgs noslēpums.

Balsis.

Teic ātrāk tu! Nav laika mums.

Krodzinieks.

Kas ir bez saules debess jums, Bez dziļām sāpēm nāves trums?

(Klusums.)

Klāt mūsu svētku greznojums. Nav atraidīts mans ielūgums, Viņš ieradies un būs starp jums. Viņš.

Balsis.

Kas?

Krodzinieks.

Pats Matīss, krogu dievs. (Vispārējs līksms satraukums. Balsis.)

P i-r m a.

Viņš.

Otrā.

Matīss.

Trešā.

Tagad jautri ies.

Ceturtā.

Par suni kauss uz galda ries.

Piektā.

No bļodām irbes pretim skries. Sestā.

Un visi kakti skaļi smies.

(Krodzinieks ar kalpu aizskrien.)

Sirmais kungs.

Mēs viņu saņemsim, kā nākas:

Viņš mūsu pulka dižākais.

Lai sveču gaismā vizmo gaiss.

Un velves tā kā vaigi kaist.

Likt paklāju līdz pašām durvīm. Nest iekšā ziedus pilniem kurvjiem. Kas zin, kā viņa dziesma sākas?

Viesi.

Mēs viņu saņemsim, kā nākas.

Kas zin, kā viņa dziesma sākas?

(Uz galda uzlec jauneklis un sauc.)

Mikus.

Es, vārdā Mikus Sālzirnisi,

Jau esmu reiz to dziedājis.

Balsis.

īsts velna puika. Kausu šo,

Pirms sāc, līdz galam iztukšo.

Vecs dzērājs.

Kad kausu beidz, sāc to no gala: Kļūs mēle tev kā lakstīgala.

Kalps (iesteidzies, uztraukti).

Viņš nāk. Viņš nāk.

Sirmais kungs.

Lai dziesmu sāk.

(Mikus sāk dziesmu. Kalpones un kalpi dziesmas ritumā nes ziedus, sveci un klāj paklāju. Ieejas durvis grezno vainagiem.)

Mikus.

Ja krogs kāds slēģus aizdarījis, Tur, ļaudis, Matīss iekšā bijis. Vairs nebūs tur nevienas lāss. No putekļiem nāks tikaii kāss.

Mūsu Matīss dzērājs brašs. Knašs

Mucu sev uz gurna liek.

Izdzer to, un nepietiek.

Mūsu Matīss dzērājs brašs. Brašs un knašs Mucu sev pie lūpām liek, Izdzer to, un nepietiek.

Mikus.

Nav viņam kausā pretinieka: No viņa izvairās pat trieka.

Ja izdzert ezeru tam dos,

Viņš mirklī viņu iztukšos.

Matīss — tas tik dzērājs brašs. Knašs

Mucu sev uz gurna liek,

Izdzer to, un nepietiek.

Viesi.

Mūsu Matīss dzērājs brašs. Brašs un knašs Mucu sev pie lūpām liek, Izdzer to, un nepietiek.

Mikus.

Ja mūsu Rīgai draudēs plūdi, Liks Matīss pretim savu krūti. Viņš izdzers plūdus tā kā nieks. Kļūs sīka Daugava kā diegs.

Mūsu Maltīss dzērājs brašs.

Ašs un knašs

Mucu sev pie lūpām liek,

Izdzer to, un nepietiek.

(Visi pieceļas, visu uzmanība pievērsta Matīsam.)

Sirmais kungs.

Lai spurdz kā gulbji gaisā trauki, Klāt mūsu Matīss, Matīs, sveiks!

Kāds bramanis.

Raud zelta lāses sveču tauki:

Klāt lielais Matīss.

Vecs dzērājs.

Matīs, sveiks!

Zeļļi.

Sveiks!

Viesi.

Sveiks!

(Matīss stāv nopietns durvīs.)

Matīss.

Jums pretim manas sveikas, draugi, Līdz nāvei manas lūpas teiks.

(Pret krodzinieku svinīgi pagriezies.)

Tu mani, saimniek, saņem jauki. (Krodzinieks zemu paklanās.)

Krodzinieks.

Bij krogs mans tumšs un sirds man slima. Es tagad atkal atdzimis.

No taviem soļiem roze dzima.

Tā reibina, un smaržo viss.

Vai jūti manu alus smaku?

Tā dara sapņainu un traku,

Liek mēlei visustīvākai Diet valgā mutei laimīgai.

Vai dzirdi, tālos pagrabos Kā zvani mucas sevī dim?

Tās asinis un sapņus dos Tev, visu kausu trakulim,

Tev, lielam valgmes karalim,

Tev, visu trauku valdonim.

Tu — bezgalības atspulgs mums,

Tu — upe, ezers, mākonis.

Kā tvaiks tev cauri lido viss.

Tu — mūsu prātu noslēpums.

Nāc iekšā! Esi sumināts!

Kā valdniekam galds tev klāts.

(Nostājas Matīsa priekšā un zemu paklanās.)

Es tavā priekšā galvu liecu.

Es visus kalpus skriešus triecu.

Kā balvu savu sirdi sniedzu.

Lai atskan spēlmaņi un dziesma. Nāks stirna tev no zelta iesma. Kāps stiklā vīns kā tīra liesma.

(Krodzinieks plati atvēž rokas.)

Vai redzi? Velvju izliekums Tev liecas pretim sārts un glums. Tvīkst roze, kur bij tikko trums.

Kā neļķes visi kakti tvan.

Kauss sievas balsī pretim skan — Tu dari lielu godu man.

Sirmais kungs.

Tu dari lielu godu mums.

(Nostājas Matīsam pretim un sniedz roku. Arī pārējie atstāj savas vietas un tuvojas Matīsam.)

Zeļļi.

No alus putām tava gulta,

Tu — mūsu šķēps un slāpju bulta.

Kāds bramanis.

Tu mūsu ilgu atspīdums.

Kuģinieki.

Kā maza, viegla zelta mulda Tev rokās jūra, vētras kulta.

Sirmais kungs.

Tu pats kā klints.

Salts slavu spindz.

Viesi.

Kausu putenis Prieku lej.

Kā reibu putns Mūži skrej.

Kāds jauneklis.

Teic, — vai tu sauli izdzert spētu?

Matīss.

Ja tu man drusku palīdzētu.

Vecs dzērājs.

Dod savu sauju apraudzīt!

Varbūt no tās kas urnā krīt.

(Izņem no Matīsa delnas naudas gabalu.)

Cits jauneklis.

Ļauj savu roku noskūpstīt!

(Grasās skūpstīt.)

Krodzinieks.

Kā mušas tie uz tevi krīt.

(Atvaira spēcīgiem grūdieniem uzmācīgos.)

M a t ī s s.

Paldies par visu, krodziniek.

Lai ir tev vēl un vairāk tiek.

Tu pelnījis to. Tava sirds Kā avots mūsu elpā irdz.

(Piegājis pie viņam domātā galda, ko pašlaik steidzīgi poš.)

Tas, ko tu manā galdā liec,

Man atsmaržo kā astras zieds.

Tāds galds var būt vēl debesīs,

Kur visas mūsu ilgas dzīs.

Lai šonakt tas, tik krāšņi posts,

Tā paliek.

(Strauji atkāpjas no galda kā sadurts.)

Sūru sāpju kosts,

Es klīstu apkant. Nakts un posts Man elpā smagi līkst un sūrst.

Man prāti jūk un acis gurst.

Es jūtos tālam ceļam jozts.

(Vēršas pret klātesošiem. Visi pārsteigti.)

Vairs palikt nevaru starp jums.

Te viss tik netīrs, auksts un glums. Viss, ko es tveru, kopā irst.

Viss, ko es alkstu, zūd un mirst. (Iestājas smags klusums.)

Sirmais kungs.

Ko runā viņš? Kur viņa prāts?

Slikts reibums viņu laikam māc. (Sašutis aiziet savā vietā.)

Vecs dzērājs.

Viņš droši slims vai ārprātīgs,

Ja visu to mums sacīt drīkst.

(Uzmet smlnīgu skatu klātesošiem. Matīss, kā neredzēdams klātesošos, turpina savu apsūdzību.)

Matīss.

Es ielās klejoju kā rēgs.

Es logus uzglūnu kā grēks.

Kur ir mans grūtums un mans spēks? Mans izmisums un lielais prieks,

Kas visu salauzīs un liegs? —

Es jūtos viens un gluži lieks.

(Krodzinieks līdz šim notikušo sasprindzināti vēroja no malas. Tagad lēni tuvojas Matīsam.)

Krodzinieks.

Pie Skārņu ielas svētā suņa,

Lai manus bērnus aprij kuņa Un man no mucām žurkas smeļ,

Kāds velns tev, Matīs, mēlē dzeļ?

Kas tevi labi ilgi skatīs,

Tam tu vēl šķitīsi kā Matīss.

Bet vai patiesi tu vairs tas?

Matīss (dedzīgi).

īsts kā nekad. Bez čaumalas.

(Krodzinieks bezcerīgi izpleš rokas. Tad atkal atsāk, kā būtu ko atcerējies.)

Krodzinieks.

Vai tikai smagas paģiras Tev nemāc sirdi? Tas nekas:

Tev tūlīt tādu mēru došu,

Kā uguni tik dedzinošu.

Tas būs tik tumšs un sūrs kā naids. Tur kopā līksme būs un vaids.

(Kļūdams jautrs un bezbēdīgs, uzsit Matīsam uz kamieša.)

Dzer, Matīs, to, un pāries viss.

Tu skausi atkal debesis.

(Klātesošie visi atdzīvojas.)

Viesi.

Dzer, Matīs, to, un pāries viss. Tu skausi atkal debesis.

(Matīss drūmi raugās apkārtējos.) Matīss.

Kam tavi vārdi, krodziniek, Man saldu miglu sirdī liek?

(Asi.)

Met kaktā savu kausu sārto.

Man citas tāles pretim sārto.

(Draudzīgi pieiedams krodziniekam gluži klāt.)

Pirms ceļam savas kājas loku, Sniedz, vecais kaimiņ, savu roku! Man paliek māte, cilvēks vecs,

Ko dziļā purva miglas sedz,

Ko tikai čūskas mīl un redz.

Tai grūtā brīdī esi plecs,

Acs saudzīga un laipns prāts.

Tas viss, kas man ir viņai krāts.

Es eju projām ciets un sīvs.

Krodzinieks.

Ko mels: tu varens, jauns un brīvs. Tu mūžam viņai būsi dzīvs.

Vēl acs tev kausu stingri tver. Daudz mucu tev vēl jāizdzer.

Vēl daudzās cīņās jāuzvar.

Kas tevi malkā pārspēt var?

Viss pagrabs mans tev tīrais nieks. Un tu, tu saki, esot lieks.

(Sniedz roku kā izlīgdams.)

Bij varens joks tas. Bet to beidz! Kalp, zelta kausu pasniegt steidz Tu Matīsam!

Viesi.

Steidz.

(Kalps atskrien ar zelta kausu.)

Krodzinieks.

Sev par sodu

Viņš izdzers to un mums par godu. Viesi.

Kauss rokā tev kā saule mirdz. Snauž viņā dzēriens vēss un tvirts. Dzer!

Dzer!

Lai lūpas putas projām grūž.

Par medus lāsi kļūs tavs mūžs.

Dzer!

Krodzinieks.

Dzer!

Matīss.

Nē.

(Sviež kausu pret grīdu. Visi apjūk. Krodzinieks dziji apvainots sažņaudz dūres. Grib ko teikt, bet savaldās.)

Dzeļ man prātu nikna spīts.

Ko visas mucas izdzert līdz Man tavā pagrabā līdz galam?

Sirds mana dota ļaunam salam.

Kad zemnieks maigo sēklu kaisa, Viņš zin, tā visiem maizi dos.

Kad meistars daiļu kurpi taisa, Viņš zin, tā kāju aplaimos.

Ir katram darbam sava alga.

Ir katrām pūlēm labums savs.

Pat labu dara degot malka Un, gaļu dodot, muļķa avs.

Vien manas kausu uzvaras Smīn pilnas tukšas lielības.

Es līdzīgs izdegušam skalam.

Sirds mana ļauta niknam salam.

Krodzinieks.

Viņš manu sirdi ēd kā maizi.

Sirmais kungs.

Ar tumsu viņam muti aizsiet.

Zeļļi.

Mes tevi godājam un cienām.

Ko tevis dēļ lai izdarām?

Vai sevi lai pie zvaigznēm sienam Kā gaismu tavam vakaram?

Kuģinieki.

Vai lai mēs visus savus priekus Pie tavām kājām noliekam?

Nav tiesa tā. Tu runā niekus,

Tur smiekls nāk pat zābakam.

Matīss.

Jūs saucāt: es jums kliedzot niekus, Jūs mani cienot?

Balsis.

Jā.

Matīss.

Par ko?

Kaut spētu jums kā čūska iekost, Tā skaidri sakot: nav par ko.

Kas tas, ka vēders mans un rīkle Tik bezgalīgi tā kā gaiss.

Tos atdotu pret zirnekļtīklu,

Kas mušas ēd un zaigo skaists.

Kaut jūras izdzēris es būtu Un visas zilās debesis,

Vai pats es no tā labāks kļūtu Un manā elpā apkārt viss? Kam es šos ilgos gadus dzēris Un pilns kā avots staigājis, Kam mucām elpu vaļā vēris Un tās kā akls tukšojis?

Nav tam ne saprāta, ne jēgas. Tas aizplīv viss kā vējos mats, Kur es bez miera un bez spēka Par graša vieglāks kļuvis pats.

Urbj mani ciešanas kā tārpi.

Man rokas nokalst tukšumā.

Es izkulta uz ceļa vārpa.

Mans tukšums mani sit un māc.

Viss bijis tikai kauns un māns.

Viss manī lūst kā ledus plāns.

Grūsts elpā ienaids man līdz spalam. Sirds mana ļauta niknam salam.

Kalpones.

Kā vilks ēd viņa miesu mokas.

Dreb lūpas, sāpēs raustās rokas.

Vecs dzērājs.

Ir situsi to nikna kaite.

Ar liesmu derētu to kaitēt.

Krodzinieks (nikns).

Viņš vai nu velns, vai muļķa aita.

Kalpones (aizgrābtībā).

Nē, svētais: brīnum dziļš un plats Deg dobums, kurā plīvo acs. (Krodzinieks pārskaities trenc kalpones prom.)

Kur dzērumā viņš pakritis,

Tur savu jēgu izmetis.

(Atmezdams ar roku, aicina citus pie galdiem. Pārējie neiet. Uzmanīgi seko Matīsa tālākajiem vārdiem.)

Matīss.

Es gribu darīt tikai labu

Sev, katram niekam, stādam, jums.

Kaut varētu es kļūt par stabu,

Kam jātur sev uz galvas jumts,

Par koku lapu, putnu dūnu,

Es labprāt būtu akmeni»,

Kas nes uz savas pieres sūnu.

Bet biju tikai — dienderis.

Es priecīgs sēdēju pie galda.

Es biju liels un izmanīgs.

Man vīna straume šķita salda Un viņas spožums bezgalīgs.

Es dzēru skurbu dziļiem malkiem.

Bij tā, ka dzīvi dzertu līdz,

Kaut priekšā maniem skatiem valgiem Kārts bija sārts un drebošs zīds.

Es maldu zīdu norāvis.

Es savu kaunu izdzēris,

Kā tavu pagrabu, līdz galam.

(Sacīdams šos vārdus, Matīss pievēršas krodziniekam. Tas strauji atiet nost.)

Sirds mana ļauta niknam salam.

(Klātesošos notiek liela sakustēšanās. Daži brīnās. Daudzi nesaprot nekā. Citi sašutuši, nikni. Atsevišķi mēģina baigumā jokot.)

Vai dzirdat, ļaudis, Matīss — burvis.

(Rāda uz durvīm.)

Viņš lācī pārvērst spēj šīs durvis. Mikus (pārgalvīgi).

Viņš meitas iebur akmenī Un tad sev iebāž aizsainī.

(Tuvojas meitām. Tās pajūk.)

Kalpone (otrai kalponei).

Met manam vaigam pāri krustu.

Es stingstu jau un tikko kustu.

Mikus.

Nav Matīss, skaistā meita, tāds:

To vada tikai dieva prāts.

Kalpone.

Viņš sārtu liesmu norijis Un tagad švirkst kā paeglis.

Matīss (kā atbildēdams pūļa domām un jūtām).

Jūs varat teikt un saukt, ko gribat,

Kā mīkstas lēpes mēles jums.

Es redzu: pasaule ir kliba. —

Vai sēne var būt zilgmei jumts?

To akmens nastu, kas man iekšā,

Sev paņems tā kā putnu plecs.

Rimst šņācot čūska manā riekšā.

Man citu gaismu acis redz.

Es esmu dzīvojis pilns malda,

Kur katrs solis grēks un māns.

Man naids un tukšums apkārt valda Tik baigs un liels kā purvu klāns.

Lai manas rokas klintis skalda,

Lai mani vēršu jūgā triec,

Lai tā kā kaunu roka salta Par zemi mani zemāk liec.

Es gribu skaidroties un ciest.

Es tūkstoš grīstēs šķelts un griezts Un šaubās izmētāts līdz galam. —

Sirds mana dota niknam salam.

. r • * »

Kalps (bēdīgs).

Kungs, ko tu darīsi, kurp iesi?

Vai tu starp mums kaut reiz vēl smiesi?

Kalpone (uz kalpu).

Sāp viņam sirds tāpat kā man.

Zem zemes strauts no viņa skan.

Zeļļi (klusu).

Viss — viņa acis, vārds un stāvs —

Kā uguns mūsu vidū stāv.

Sirmais kungs (redzēdams pūļa noskaņojumu).

Viņš jucis savā nelgas prātā.

Kā vilku viņu slodzīt krātā.

Prāts viņam zūd. Pirms sāk viņš trakot, Tas būtu metams aukstā akā.

Viss alus, mūžā izdzertais,

Māc viņam galvu tā kā maiss.

Krodzinieks (noņurd).

Te slepus izmests asmenis Vislabāk būtu derējis.

Matīss (lielā atklātībā un skaidrībā).

Jūs mani nievājat, jo gribu Es darīt to, ko sirds man liek. —

Lai saulei ņemtu viņas zibu,

Tur jūsu rokām nepietiek.

(Ar kaislu rūgtumu.)

Kad projām iešu, manas pēdas No jūsu glaimiem tīras būs.

Es slotā siešu savas bēdas,

Ko jūsu nievas projām grūst.

Kur krogs jums mā j kā taukos niere, Jūs varat malku piedzert klāt.

Es alkstu tīru, dziļu mieru Un vēju sev uz pieres klāt.

Es tvīkstu sūnās delnas turēt,

Lai ņem tās to, kas manī slikts.

Es tveru zvaigzni paslēpt dūrē,

Pie sēnēm vaigu savu likt.

Es došu savas kailās rokas Par saknēm bērzam nīkstošam. Nāks dzert no manām lūpām slokas un ezers, sauss līdz dibenam.

Es saujās guldināšu vārpas,

Kad galvas tām par smagu taps.

Ar elpu sildīšu es tārpus.

Kur krustceles, tur būšu stabs.

Nāks smilgas, kukaiņi un pūkas Pie krūtīm, kur man siltums tvan. Uz saules stara zelta dūkas Vējš saldu dziesmu pūtis man. (Ļaudis aizgrābti klausās.)

Ar sārtām meža rozēm kopā Es smaržošu kā meža gaiss.

Kā vērsis balsī saldi dobjā Es teikšu vārdus. Taurens skaists

Būs katrs vārds, ko celšu ārā Es, visu naidu aizmirsis.

Kā milzu sārta meduskāre Līks pāri krēslā debesis.

Kalpone.

Tā kā no salda vaivarāja No viņa vārdiem reibstu es.

Sieva.

Es kļūstu dīvaina un vāja,

Kā celtu mani šūpoles.

Es jutu galva bišu spietu,

Kas meklē ceļu debesīs.

Matīss.

Es dzirdu sevī strautu dziedam Un stirnas, kas man elpā klīst.

Es iešu mežā strādāt tālu,

Kur grāvji vairs pat nenāk, līdz Es sajaukšos ar purva mālu.

Tur zirnekļtīklu palsais zīds

Būs skurbas šūpoles man elpai Un manai kārai dvēselei,

Tā kā man pleci krēsls telpai Un bļoda visai pasaulei.

Kur blakus zemenēm un sviedriem Uz alkšņa sloksnes tvīks mans miers, Ar soļiem, zilu staru sietiem,

Slīks blakus mēness sārtais siers.

Nāks gaisma zaļgana un zila,

Un zibēs cirvis mans kā spoks.

Uz vaiga kritīs sveķu pile,

Ko raudās, puķēs krītot, koks.

Būs viņa miesa sārti valga.

Tā kūpēs, vāri vizmojot,

Kļūs tā mans sods un reizē alga,

Kas spēs man citu dzīvi dot.

Es koka saldmi ieelpošu Kā skudra, sūnu simtkājis,

Un skaidru sirdi iemantošu,

Līdz serdei zemi skūpstījis.

Es tagad gurds un salauzts esmu:

No stumbra atrauts mizas auds.

Tad būšu atkal es pilns asnu.

Būs man līdz pēdām sulu daudz. (Apklust un stāv kā ārpus telpas. Klusums.)

Kalps.

Tam vārds kā zobens telpu šķir:

Es jūtu priežu smaržu gaisā.

Mikus.

Vai redzi sēni mirdzam plaisā,

Ko zvaigzne nolikusi ir?

Kalpone.

Kas? Zvaigzne? Viņa elpas zvelme. Sieva.

Viņš mani skauj kā salda dzelme.

Zeļļi (brīnā).

1.

Par skudru pūžņiem mucas top.

2.

Par lapsas asti apgāzts stops.

(Pārējie viesi skatās un drūmi klusē. Dažs smīn.)

Mikus.

Mežs šalc, mežs kāpj, mežs iekšā nāk Arvienu skaidrāk, varenāk.

Kalpone.

Es zibētāja apse kļūstu.

Vecene.

Es tā kā zars zem kājām lūstu.

Vecs dzērājs.

Ir tiešām mūsu Matīss burvis,

Kas sievā pārvērš katras durvis.

(Nicīgi smejas. Sirmais kungs pievirzās klāt krodziniekam.)

Sirmais kungs (uz krodzinieku).

Laid savu alu Daugavā!

Tā vietā ļaudīm (pamezdams galvu uz MafJsa pusi)

viņa vārds.

Krodzinieks.

Vēl pirms šī paša vakara Viņš būs pie sava pakara.

Matīss (pakāpies uz krēsla).

Lai rimstas visas valodas:

Tās bija mazas atvadas.

Sauc mani kāda slēpa balss.

Es eju, kaut tur ir mans gals.

Tāds lēmums mans. Tas negrozāms. Lai zin to viss šis ļaužu nams.

(Zeļļi drūzmējas ap Matīsu.)

Zeļļi.

1.

Tu iesi prom par skudru mūku Ēst saknes, neļķēs galvu likt?

2.

Tev alkšņu miza kļūs par krūku?

1.

Lai ēdiens nesagultos slikts,

Nāks skudras kutināt tev ūku.

2.

Kļūs debesis par zilu lūku.

1.

Un pūtīs maigu egļu dūku Uz zara balodis, līdz migs.

Kalps.

Tev lazdas nesīs launagu.

Vēss avots būs par palagu.

Nāks rozes gulties pagalvī.

Un meža putns teiks: vī, vī.

(Zeļļi pavirzās sāņus. Tuvojas kalpones. Krodzinieks tikko valdās. Kalpones runā kā brīdinādamas.)

Kalpones.

1.

Tur zaļas meža meitenes Tev zagsies klāt pie dvēseles.

2.

Tu delnu acīm priekšā liec:

Tās dažkārt mežā plauksi; kā zieds.

3.

Tu lapu sev uz lūpām liec.

Tad lilijās tu saldi miedz:

Tās dažreiz nāk kā bišu spiets.

4.

Tu maigas sūnas ausīs liec:

Tās bieži tā kā putns kliedz,

Kā meža ķēve dipot zviedz,

Līdz vilinot tās dūknā triec.

(Kalpones pavada savus vārdus ar attiecīgām izdarībām. Krodzinieks vairs neiztur. Viņš uzbrūk kalponēm. Tās bēg.)

Krodzinieks.

Jums mutes šņāc kā glodenes,

Tās velti savu medu nes.

(Uz Matīsu nikni.)

Sirds tumša tam kā naktī logs.

To tvers un pakārs pirmais koks.

Sirmais kungs.

Purvs viņam sūru nāvi lems:

To cieti grābs un sevī ņems.

Vecs dzērājs.

Pat viņa kapu nezinās:

Mežs sīvu miglu pāri klās.

Kuģinieki.

1.

Nāc labāk mums uz jūru līdz: Tur kļūs par vēju tava spīts.

2.

Tā mūsu burās iegulsies.

Kā dzirksts uz priekšu kuģis ies.

Krodzinieks.

Kā līdaka tam mēle zib,

Bet velti viņa savu grib.

Gan viņas slēpos nodomus Es pāršķelšu kā aizkarus.

(Matīss lēni smaida.)

Matīss.

Viss mūžs man bijis viena vāts. Tās sūrsmi eju dziedināt.

Lai mani aizmirst jūsu prāts,

Es būšu jūsu priekam klāt.

Kur krēslā zilgme sārtosies,

Tur mana liesma līdzi ies.

Kad zvaigznes melnā naktī lēks, Mans cirvis viņai līdzi degs.

Jums logā lidos saules stars,

Tur līdzi būs mans spēks un gars:

To iedos mežu egles zars Un gaisā dzeltens putnu bars.

Nekad vairs nebūšu es viens,

Līdz dzīlei sevī tumšs un sīvs.

Kur zaļos krūms un kūpēs pliens,

Es arī būšu mūžam dzīvs.

Jauneklis.

Ņem, trakais Matīs, mani līdz:

Man arī sirds pēc laimes trīc.

Zellis.

Es arī iešu. Sūrst mans prāts,

Es gribu kļūt zaļš, smaržīgs stāds.

Zēns.

Es klusi līdz tev aizzagšos:

Man ceļu pirmā zvaigzne dos.

(Krodzinieks kalpam un viņam kaut ko klusi saka. Kalps aizsteidzas un atnes krodzinieka zobenu. Matīss atbild ļaudīm.)

Matīss.

Mēs iesim tikai (rāda uz mežinieku) viņš un es —

Kā divas līksmas stabules.

(Satver mežinieku un viņa cirvi.)

Viņš ir mans draugs un pirmais prieks, Šis vīrs, pilns smaržu, mežinieks.

(Tēlo.)

Tur egļu būda gaida mūs.

Tai skujās mēness lēni kūst.

Mēs ejam turp ar balsi skaļu.

Mēs ēdīsim tur briežu gaļu.

Un dzersim ūdeni līdz mēlei.

Tur brūnus lāčus jautrai spēlei Ar kailām rokām gūstīsim.

Un dienās kokus cirtīsim,

Tā ka lai visa zeme dim.

(Satraukums jauniešos.)

Kad vienā naktī ugunskurs Pie zilgmes sārtu rozi burs,

Tad nāciet visi pulkā turp.

Jums prāts no lielas vaļas skurbs.

Jums saule laimi vaļā urbs Kā avotu.

Zeļļi, kalpi, kalpones.

Mēs iesim turp.

Zēns.

Tu gaidīsi: tur viss būs svešs. Matīss.

Es būšu tur tāpat kā mežs.

(Krodzinieks ciets, smags, kā pārvērties, pilns dziļas apņēmības, iznāk priekša.)

Krodzinieks.

Nekad tev reibis nav līdz šim.

Ar reizi tagad reibsti tu.

Kā zvans tev prāts pa galvu dim.

Tu satrauc visu pilsētu.

(Pilns naida un rūgtuma.)

Kur tavas muļķās runas der?

Par pelnu sauju mazāk sver.

Tu esot sirdī sūrs un melns?

Par maz. Tu vairāk pat kā velns.

(Lielā niknumā un apsūdzībā.)

Tu nāvi jauno sirdīs lej,

Suns gurnā nekož, kad viņš rej,

Kā tu. Tavs lielais gars un spēks — Mums jumtos ielaists ugunsgrēks. (Klātesošajos liels satraukums. Matīss nobāl.)

Matīss.

Tās aklas dusmas, krodziniek.

Kas tev no tādiem vārdiem tiek?

Ko gribi tu? Kāds nodoms tavs?

Man prāts un sirds kā balta avs.

Krodzinieks.

Tu, redzu, tiešām esi ļauns.

Skriet pašam mežā, tas jau kauns. — Kas Rīgas godu pasargās,

Kad svešs uz kausu cīņu mās? —

Bet jaunos līdzi vilināt,

Par daudz tur ir no elles klāt.

Matīss (sašutis).

Nav tiesa tā. Tie meli ir.

Lai goda tiesnesis mūs šķir.

Sirmais kungs.

Laid, lai viņš visu izrunā!

Vecene.

Te, dēls, drīz sāksies strīdus. Nāc! (Velk zēnu projām. Tas negrib Iet.)

Matīss.

Kā lai es stāvu gļēvs un kluss?

Krodzinieks.

Es zinu tavus nodomus.

Reiz biji, Matīs, tu mans draugs.

Reiz. Tagad tukšs un sasists trauks. Vel vairak. Nāvīgs ienaidnieks.

Klāt īstais laiks. Kurš kuru liegs! (Kliedz skaļā balsi)

Ei, ļaudis, nāciet visi šurp!

Kalps.

Ei, ļaudis, steidziet visi šurp! Balsis.

Kas ir? Ko grib? Kam kopā sauc? (Matīss draudoši nostājas krodzinieka priekšā.)

Matīss.

Tev, krodziniek, bez vīna skurbst. Ko domā tu? Tas ir par daudz. (Mežinieks savalda Matīsu.)

Mežinieks.

Laid! Kļūsti īstā laikā skarbs.

Ja mēle tam par dziļu urbs,

Būs manam cirvim mirkli darbs.

(Sanāk ļaudis. Krodzinieks, rādīdams uz Matīsu, pilns nievas.)

Krodzinieks.

Lai skata, kam vēl skata acs.

Šis kādreiz kausu Matīss bij,

Kas tagad mūs pret mežiem mij.

Tur — kā viņš saldi saka pats —

Tas kļūšot cītīgs mežinieks.

Tam rokās būšot cirvis ass.

Vai jūs tam ticat? — Viss tas nieks, Tie meli.

(Matīss grib mesties krodziniekam virsū. To attur mežinieks. Ļaudīs traks satraukums.)

Naivas izrunas.

Es zinu gan, kas viņš tur būs.

Par laupītāju viņš tur kļūs.

Par slepkavu, kas ceļus žņaugs. (Pūlis kurn.)

Tas būs viņš, mūsu lielais draugs.

(Ar izsmieklu pret Matīsu.)

Ko teiksi?

(Lēni tuvodamies Matīsam.)

Vai nav tiesa man?

(Matīss pārsteigts.)

Matīss.

Tas viss kā zaimi ausīs skan,

Kā lāsts. Tev mutē elle tvan.

Pūļa balsis (uz krodzinieku).

Tas nevar būt, tu melo pats.

Sieva.

Viņš nevainīgs kā bērna mats.

Krodzinieks (kā vilks atņirdzies lēcienam pret pūli).

Tā, tā.

(Urbjas katrā atsevišķā ar skatu.)

Tu laikam viņam rads.

Tev saku, labāk piesargies:

Pirms ausmu suns uz stūra ries, Viņš, Matīss, jau pie tiesas ies Kā mūsu goda zaimotājs,

Kā mūsu ceļu laupītājs.

Balsis.

Pie tiesas? Matīss? Mūsu prieks. Par ko tad? Nieki. Pasakas.

Kuģinieki.

Tur visiem kausiem jāsmejas.

Balsis.

Mēs neticam.

Zeļļi.

Tās pļāpas vien.

Mikus.

Liels jokdaris un āksts nudie Tas mūsu resnais krodzinieks.

(Visi smejas.)

Krodzinieks (pārskaities).

Jūs, suņi, labāk beidziet riet: Vai viņa draugs, šis mežinieks, Pēc vaiga nav īsts noziedznieks? (Mežinieks smin.)

Un Matīss viņam līdzi iet!

Jūs, puiši

(bars kalpu tuvojas krodziniekam),

tveriet viņus ciet!

(Mežinieks sakampj Matīsu un parauj viņu sāņus. Starp viņiem un kalpiem pirmā mirklī rodas aizsegs, ko tīri negribot izveido viesi. Kalpi kavējas.)

Balsis.

Beidz!

Zeļļi.

Mēle tev pār malu iet.

Krodzinieks.

Ko stāvat?

(Uzmudinot savus kalpus.)

Virvēs viņus siet.

Jūs, meitas, durvis noslēdziet,

Tos abus nedrīkst projām laist.

Tiem tikai cilpa der un maiss.

Ar joni. Mietus pakampiet!

(Kalpi mēģina pašķirt viesus. Sākas grūstīšanās.)

Puisis.

Nu, kas ir, Andrej?

Vai tu traks:

Nav mana galva zirga nags. Stāt!

(Pakampj kausu un atvēžas.)

Jeb šis smagais vara kauss Jums galvas prom no pleciem raus.

Kalpones.

Man bail, man bail.

Sieva. Tu augstais dievs,

Kur varētu es paslēpties?

Krodzinieks.

Jūs, kalpi tūļīgie, man līdz. (Metas uz priekšu.)

Būs mirklī Matīss sagūstīts.

Mežinieks (stāvot uz galda).

Šis cirvis pirmo nāvē raus,

Kas savām rokām vaļu ļaus.

(Sākas savstarpēja cīņa. Daļa viesu aizstāv Matīsu un mežinieku.)

Kuģinieki.

Kur iedomīgs! Pa jokam vien Lai viņu virves brīdi sien.

(Metas pūlī.)

Mežinieks.

Es saku: miers. Vēl solis viens,

Un galvas guls kā pļaujot siens.

(Vicina ar cirvi uz visām pusēm, atsizdams uzbrucējus. Krodzinieks savu kalpu priekšgalā uzbrūk.)

Krodzinieks.

Tāds tu man esi lielībnieks,

Šķēps tevi pašu ellē trieks.

Uz priekšu visi!

(Vicina zobenu.)

Drošāki.

Drīz lūgsies tie kā nabagi.

(Cērt mežiniekam iztālēm.)

Mežinieks.

Ko skausts tavs manam cirvim vērts, Kas pašu lāci pušu cērt?

Nāc tuvāk, nāc! Vēl soli. Tā,

Tu kroga desa piebāztā.

Krodzinieks.

Še, saņem manu cirtienu Kā pašas nāves skāvienu.

(Cērt. Mežinieks atvaira. Kalpones kliedz.)

Mežinieks.

Nekā.

(Atvaira otru cirtienu, izsizdams krodziniekam zobenu no rokām. Krodzinieks pakrīt, lai izvairītos no spožā cirvja.)

Mans cirvis labāk krīt.

Kalps (kā mēdīdams).

Nelaidiet! Ir viegli teikt.

Bet saki, resnais, — kā to veikt?

Otrs kalps.

Tiem klāt var tikt vien gaiss un pelns. Zib lielam cirvis tā kā velns.

Un alus skurbā zeļļu bars Tiem apkārt stāv kā pekles stars.

(Matīss un mežinieks lēni tuvojas lūkām.)

Kalps.

Jau tie pie lūkām.

Krodzinieks (izmisumā).

Nedrīkst būt.

Kas grib sev mucu vīna gūt,

Lai sviež ar cirvi.

(Apkārtējie pārsteigti.)

Sirmais kungs.

Slepkava,

Sieva.

Mest to zem zirga pakava.

(Pazūd pūlī.)

Krodzinieks (kliedz).

Tos turiet, ļaudis! Sitiet nost!

Tie būs kā vaļā palaists posts. (Matīss ar mežinieku ver vajā lūku.)

Kalps (rādīdams krodziniekam).

Nekā.

Krodzinieks.

Tad metīšu es pats.

(Krodzinieks met cirvi. Visi sastingst. Cirvis skanēdams atsitas pret velvi blakus mežinieka galvai un nokrīt.)

Mežinieks.

Ei, roka tev kā veča mats.

(Ielien lūkā.)

Matīss.

Plāns tīkls jums kā zirneklim.

(Pazūd lūkā. Iebāž atpakaļ galvu. Māj ar roku.)

Sveiks, krodziniek! Kad atnāksim, Mēs tevi mucā metīsim Un mēslu grāvī ievelsim.

Sveiks!

(Pazūd.)

Vecs dzērājs. Sveiks!

Balsis.

Prom viņi.

Krodzinieks.

Nelgas. Dzenieties Tiem pēdās! Suņus uzrīdiet!

(Rīko kalpus.)

Nav te ko tūļāties un smiet.

Būs dukāts tiem, kas pasteigsies.

Balsis.

Jā. Kas tev tādā naktī skries? (Krodzinieks lielās dusmās skraida.)

Krodzinieks.

Jūs tūļas, krēpas, dēļu bars.

(Diaud visiem.)

Kaut pakamptu jūs mēris ļauns!

Kam palaidām tos. Bēdas. Kauns Kā lemesis man sirdi ars.

Prom.

(Kalpi bīda daudzus laukā. Iznes apdauzītos. Pēc mirkļa, ar dūri kratīdams uz lūkas pusi.)

Bet tu, Matīs, pagaidi,

Gan tu vēl mani juitīsi,

Kā slieka smagu papēdi.

Pat nāvi mana roka sit.

Gan mēs vēl tevi panāksim:

Jau šķēpi kūp, jau soļi dim.

(Pagraba telpa kļūst tukša. Krodzinieks noslēpumaini raugās apkārt.)

Klāt īstais laiks.

Plauks zelta tvaiks.

Plauks naidā vaigs.

Top vārds dziļš, ass un naigs.

(Pieiet pie kamīna. Uz kalpiem.)

Šurp bērza bluķus lokanāk,

Lai liesmas šalko varenāk.

(Kalpi nes bērza bluķus. Kamīns strauji uzliesmo. Krodzinieks pie kamīna noslēpumaini čukst.)

Vakari vai rīti,

Spīdi, liesma, spīdi!

Ienaidu un spīti Kveldē katru brīdi!

Tvaiks, zelta kūlis;

Mute skurbst.

(Uz kalponēm.)

Man salmu kūli Dodiet šurp!

(Krodzinieks baksta liesmas, izdarot dīvainas kustības.)

Kalpones.

Sauss kūlis klāt.

(Sniedz kūli. Kalps paņem to.) Ko darīsim?

Kalps.

To rožu gultā guldīsim.

Krodzinieks (glāstot kuli).

Šis salmu kūlis Matīss būs.

Par gardumu viņš liesmām kļūs. Kāps sārtums dūmu mētelim.

Mēs kūlim svārkus iedosim.

(Kāds kalps novelk un pasniedz savus svārkus. Kūli apģērbj.)

Kalpones..

Man bail, man bail.

Kā liesmas gail.

Krodzinieks (iemezdams kūli liesmās).

Šis rudais skrandu svārks Tev, Matīs, pelnu zārks,

Zārks, rožains pelnu zārks.

(Iesviestais kūlis uzliesmo.)

Tvaiks, zelta blāvums.

Vārdi skurbst.

Lāsts tavu stāvu Pašu urbs.

Vakari un rīti,

Spīdi, ogle, spīdi Ienaidu un spīti!

Krīti, Matīs, krīti!

Kalpones.

Vakari vai rīti,

Spīdi, ogle, spīdi!

(Krodzinieks kā sapni Iegrimis.)

Krodzinieks.

Tumšs sārtums dūmu mētelim.

Jau šķēpi klāt.

(Dzirdams troksnis.)

Un soļi dim.

(Troksnis un ieroču žvadzoņa pieņemas.)

Bij īstais laiks, un vārds mans skurbs. Šķēps tevi, Matīs, pušu urbs.

(Ienāk Rīgas sardze. Lāpas. Bruņu un Ieroču spīdums.)

Sardzes priekšnieks.

Kas notiek te?

(Klusums.)

Kurš vainīgais?

Ar tvaiku pilns viss kroga gaiss.

Krodzinieks (iznāk priekša).

Es sardzes priekšā galvu liecu.

(Klanās. Māj kalpam.)

Pēc steigas slāpst. Jums kausu sniedzu.

Sardzes priekšnieks.

Der allaž kareivim kāds malks,

Kā zaglim staba galā valgs.

(Dzer. Karavīri seko.)

Krodzinieks.

Nav zaglis viņš. Vēl bīstamāks.

Sardzes priekšnieks.

Gan virve palīgā mums nāks.

Kur ir viņš?

Krodzinieks,

Prom.

Sardzes priekšnieks.

Prom?

Krodzinieks.

Prom.

Sardzes priekšnieks.

Kā tā?

Krodzinieks.

Bi j viņam duncis lakatā. Viņš būtu tomēr sagūstīts, Vēl otrs bi j ar cirvi līdz.

Sardzes priekšnieks. Un abi prom?

Krodzinieks.

Jā.

Sardzes priekšnieks.

Velns.

Krodzinieks.

Varbūt.

Mēs varam tos vēl rokā gūt.

Sardzes priekšnieks.

Kā? Saki! Nāc mums palīgos! Par to tev goda zīmi dos.

(Krodzinieks piekrītoši pamāj ar galvu.)

Krodzinieks.

Es tūdaļ būšu zābakos.

(Pēc iekāpšanas zābakos.)

Ja tiesa tā, ko ļaudis melš, Tiem abiem esot nolikts ceļš

Uz Doles mazo piestātni,

Kas plostu dod uz Baldoni.

Tur, kungs, mēs viņus panāksim.

Sardzes priekšnieks.

Tur, vīri, mēs tos panāksim.

Krodzinieks.

Tur.

Sardzes vīri.

Ir.

Sardzes priekšnieks.

Un dzelžos viņus ieslēgsim.

Uz priekšu! Ceļu ceļvedim!

Uz priekšu! Ceļu ceļvedim!

(Krodzinieks svinīgi dodas uz priekšu.)

Kalpi.

Lai izdodas.

Lai ceļš zem kājām mīksts kā tāss. (Visi iziet. Pagrabs grimst tumsā.)

Kalpones.

Vakari vai rīti,

Spīdi, ogle, spīdi

Ienaidu un spīti!

Matīs, tumsā silīdi!

(Smiedamās pūš ogles un tad pēkšņi klāj tās pelniem. Tumsa.)

Kroga gars.

Tumšs un dziļš šis krogs kā aka. Jauka zeme, dīvains šķirsts. Katram jaunam saimnieks saka: «Kas te atnāk, tas te mirst.»

NO 2. CĒLIENA

CETURTĀ AINA

(Augsts, stāvs Daugavas krasts. Koku puduri. Biezi krūmi. Netālu pārcēlāja miteklis. Tumša nakts. Lēnām top rīts. Starp krūmiem lien Matīss un mežinieks.)

Matīss.

Vai vienmēr mums pa priekšu ies Šī tumsa tā kā lakats biezs?

Mežinieks.

Mēs esam klāt.

(Pieplok krūmam.)

Man kāja jūt —

Te vajag pārceltuvei būt.

Skan mitrums gaisā valgs un brīvs. Zem pēdām māls līkst maigs un dzīvs. Augs augam blakus.

(Paceļ savu roku.)

T._ . Vēsums vārs

Ka dele lien pie ādas kārs.

(Pašķir biezos, mežonīgos krūmus.)

Te pārceltuvei vajag būt:

Nāss mana vecus dēļus jūt,

Jut airus, smiltīs nomestus,

Jut tīklus, kas uz kārtīm dus,

Jut pelnus silti rožainus.

(Ievelk dziļi elpu.)

Jūt divus sirmus cilvēkus,

Te pārceltuvei vajag būt.

Matīss (rūgti).

Man lūpas tikai tumsu jūt Ka dziļu, melnu avotu.

Man abas acis tumsā zūd,

Kur lai es tās vairs atrodu!

Mežinieks.

Pie zālēm savas lūpas liec!

Tās mazu mirkli neaiztiec!

Lai plok pie saknēm tava nāss, Kur smaTŽas guļ kā paslēpts kāss. Tās tev ar roku pretī mās.

Par stirnu kļūsi, nebīsties,

Par vilku, kas no bada liess.

Tu jutīsi, kā smaržo grauds,

Kā vērsmo pūka, katrs nieks,

Kā elpo zvaigzne, garo prieks,

Kā viss pie sevis nes un sauc. (Matīss pieplok zemei kā sakne.)

Matīss (pēc mirkļa).

Es arī ūdens smaržu jūtu.

Gaiss pilns ar saldu zivju smaku. Kaut tikai brīdi brīvs es būtu,

Šai vietā es ar smaidu kļūtu Par avotu vai skaidru aku.

Mežinieks.

Pie sevis labāk prātus sien.

Šurp tagad!

(Velk Matīsu.)

Ko tik gausi lien!

Matīss.

Mēs zilā zālē piemirkuši Kā divi kāri, sārti zuši.

(Kļūst gaišāks.)

Cik karsta rasa!

(Glāsta ar roku rasainās lapas.)

Tā ir Oga,

Kas aug zem dieva zelta loga.

Kad ūpis krūmā ietupstas,

Krūms saldā brlnā iedrebas.

No zariem rasa lejup ris:

Met mutē skaidras debesis,

Es kļuvis valgs kā ūdens augs.

(Aprauga sevi.)

Drīz manās delnās rozes plauks. Nāks līdakas zem padusēm Pēc klaiņošanas padusēt.

Kā divi cieti priežu stāvi Tvīkst kājas, uzveikušas nāvi. Milst audos zemes rūgtums saldais Un vīna neprāts, ņemts no galda. Vai es vairs Matīss?

(Klusi, guldzoši smejas.)

Mīksta aļģe,

Un mani dilbi ciedru baļķi. (Mežinieks ienirst kādā krūmā.)

Mežinieks.'

Šis krūms mums paslēptuve būs.

(Kāri klausās.)

Šalc lejā Daugavā.

(Pašķir krūmu un skatās.)

Tai kluss

Vējš nes uz pleca ūdeņus.

Kad tikko mazliet gaišāks kļūs, Mēs veča laivu saķersim.

Par airi straumi paņemsim. (Priecīgi.)

Un viņā pusē pārbrauksim. Matīss.

Kā divi brieži vajāti Mēs tumsā šurpu nesāmies.

Pat savu zelta paplāti No zilgmes noņēmis bij dievs. Vēl mūs no laimes olis šķir:

Kā zivs tas gluds un lokans ir.

Mežinieks.

Pret celi savas bēdas lauz:

Tās tikpat liekas tev kā kauss. (Vērodams apkārtni.)

Jau debesis un durvis čīkst Kā izkaltusi gultas līksts. — Rīts izkāpa no Daugavas.

Vējš kļuvis nemierīgs un ass: Plēš dūmus, brūnos mākoņus Un vago upes ūdeņus.

Matīss.

Rīts rozi sev virs galvas tur.

(Ilgi vērodams Daugavu.)

Es laivas nemanu nekur.

Vien roze upē šūpojas.

Lai tā par laivu pārvēršas.

Mežinieks.

Ko niekus, Matīs, mels!

(Atmezdams ar roku.)

Tavs skats

Guļ krūmā aizķēries kā mats.

Vai līmenis pārlieku spožs Tev aci kā ar zobu kož*

Balss uz Daugavas.

Ū-ūū.

(Pēc brīža.)

Vai nav tur krastā kāds?

Sen gana gulšņāts.

(Klusums. Mežinieks un Matīss uztraukti vēro.)

Pretim nāc!

Mežinieks.

Kas tas?

(Nespēdams neko saskatīt.)

Vai upes dziļums kliedz Vai saules spožums kāri liets?

Matīss.

Varbūt

(norāda draiski uz kādu augstu ziedu)

šis zilais, ērmais zieds Kāds sams

(mežinieks kļūst nikns)

vai upē iemests miets?

Mežinieks.

Kā ābols iekrita man acs,

Kur zālēs slēpies rakums plats.

Kas pēc tā stiepsies, pēc tā kāps? — Gan asais cirvis mani glābs.

(Iesēstas krūmā.)

Matīss (smaidīdams).

Virs upes saules spožumu Es kā ar roku noņemu.

Un redzu laivu.

Mežinieks (satraukts).

Laivu?

Matīss (radīdams mežiniekam laivu).

Jā.

Tā šurpu šalcot šūpojas.

Mežinieks.

Kā lapsa viņa klusi slīd.

Spožs vairogs pašā priekšā spīd.

No tās mums laikus jāslēpjas.

Balss uz Daugavas.

Ū-ūu.

(Seko taures skaņa.)

Lai vecais krasta sargs Nāk ātrāk pretim.

(Taures skaņa.)

Kungs mans bargs.

Pārcēlāja balss.

Jau eju.

(Troksnis. Kāda otra balss.)

Skrēju.

(Kritiens un kliedziens.)

Zābaks viens

Kā svins. Bet otrs — putns, siens. Vējš tikai putnu gaisā nes.

Kā lai uz priekšu tieku es?

Pārcēlāja sievas balss.

Sev svārkus pāri pleciem klāj!

Pārcēlāja balss.

Dod šurp!

(Kliedzieni no Daugavas.)

Man jau ar pletni māj.

Mežinieks (visu laiku uzmanīgi sekodams Daugavai).

Virs slāpēs katru kausu dzer.

Ass prāts par zeltu vairāk sver.

Mums, Matīs

(sagrābdams Matīsa plecus), viņu laiva der.

Matīss.

Prieks manā sirdī ausi ver.

Mežinieks.

Kad viņi pieci krastā nāks,

Pliens lejā paslēps mūs kā vāks.

Tad tikai lēciens kārs un ass.

(Dzirdamas balsis. Lamas.)

Matīss,

Nāk.

(Abi slēpjas krūmā.)

Viņi.

(Atkal vēro.)

Mežinieks.

Tērpi zib.

(Ļoti satraukts.)

Kas tas?

Cik to?

Matīss.

Trīs.

(Lielā brlnā.)

Viena sieviete.

Mežinieks (kā nedzirdēdams pēdējo).

Vēl divi piekrastē!

(Dziļās domās.)

Mums ir

Šī lieta ātri jāizšķir.

(Skaidrībā.)

Tev, Matīs, jāpaliek ir te Un strīdus jāuzsāk ar trim.

Kur kraujā celta piekraste,

Tiem pārējiem es uzgulšos.

Trīs svilpieni tev zīmi dos,

Ka es jau laivā atrodos,

Tad steidzies

(atvadīdamies)

līdzīgs asmenim.

(Pazūd. Balsis tuvojas. Uznāk divi bruņu kalpi un Irēna. Matīss no savas slēptuves vēro.)

Pirmais kalps.

Te, kur pret vējiem saslējies Krūms, pans mums teica apstāties.

Irēna.

Kaut migla smagām lāsēm krīt,

Mēs varam drusku uzgaidīt.

(Abi bruņu kalpi no saviem ieročiem izveido sēdekli.)

Matīss.

Kāds viņai rūgts un sāpīgs skats,

Bet mirdz kā saule katrs mats.

Pirmais kalps (godbijīgi pret Irēnu). Jums labāk būtu atsēsties.

(Rāda uz sēdekli.)

Irēna.

Kāpēc?

Pirmais kalps.

Vēl plosts nav ieradies Ar jūsu, kundze, karieti.

Irēna.

Es palikšu.

(Uz kalpiem.)

Jūs varat iet.

Matīss (jūsmā).

Cik viņai rūgts un salauzts stāvs! Un tomēr salds. Kā debess blāvs.

Pirmais kalps.

Mums pavēle jūs neatstāt.

Irēna.

Vai jums pie manas lūgšanas, Tēvs teica, ari jābūt klāt?

Pirmais ka 1 p s (apjucis).

Par to ...

Otrs kalps (saprotoši).

Mums sacīts nav nekas.

(Abi aiziet. Irēna viena.)

Matīss.

Cik viņai rūgts un sāpīgs vaigs Un tomēr reizē cēls un maigs!

Irēna.

Ar viņu dzīve — spožums sārts. Bez viņa — sūrs un gruzdošs sārts.

(Matīss kā asmenis vēro Irēnu.)

Kā mēness slepies viņa vaigs,

Es esmu viena.

(Ātri satver apkārtni.)

Tagad laiks.

(Dodas sāņus, izņemdama no ņiebura mazu vīstok-līti. Matīss izlec no krūma sekodams.)

Matīss.

Ir allaž vienam solis glums.

(Irēna pārsteigta vēro Matīsu.)

Jūs gribat bēgt?

(Irēna kā sastingusi.)

Es būšu jums

Kalps, zobens, suns un patvērums,

Irēna (slēpdama vīstokli).

Tik saldi vārdi jums kā kūst.

Kas esat un ko gribat jūs?

Matīss.

Es esmu dzirksts.

(Irēna izbrīnā.)

Es esmu tāss.

No manis jums nav jābīstas. (Paklanās.)

Irēna.

Jūs esat rupjš.

(Matīss — kā saņēmis pļauku.)

Un, liekas, skurbs. Es tūlīt saukšu kalpus šurp.

Matīss (atkal cerībās).

Kas līdzēts būs ar to un gūts?

Jums, šķita man, bij nodoms grūts. Jūs — jauna, skaista sieviete.

Jums vienai ceļš nav pārvarams, Tas viltus pilns un ciets kā krams. Mans katrs ta'ks ir zināms te.

Kam vajadzīga lieka spīts?

Es iešu jums kā palīgs līdz.

Irēna.

Jūs topat zems un neprātīgs.

Matīss (aizrāvies).

Nē.

(Iet viņai tuvāk.)

Jūsu prāts vēl šaubās tvīkst.

Bet sirds?

(Irēna attur Matīsu ar rokas kustību.)

Tā taču lidot drīkst?

Es arī esmu nelaimīgs.

Es tiecos tālos mežos iet,

Tur visu veco mezglā siet.

Šai brīdī šķiet tas — tikai nieks, Tukšs, viegls, projām metams rieksts. Tas aizgāja kā trausls sniegs.

(Irēna nezina, ko darīt.)

Es esmu godīgs amatnieks.

Nekā es nevēlos no jums.

Vien kalpot būs mans pienākums.

(Klusu.)

Sen Rīgas ostā kuģis ir,

Kas grib uz Nīderlandi irt.

Ar to jūs, kundze, varat bēgt

Irēna (lielā mulsumā).

Bēgt?

Matīss.

Projām, kundze.

(Redz Irēnas apjukumu.)

Jā. Kā tad?

Irēna.

Bēgt?

Matīss.

Jo kāds grib jūs gūstā slēgt.

Irēna.

Kā jūs to zināt?

(Matīss smaida, bet klusē.)

Sakiet man!

Matīss.

Jums balss tik sāpju pilna skan Kā stirnai vajātai.

(Pievirzās viņai gluži klāt.)

Bēgt. Bēgt.

Es nepaliktu šeit nekad.

Irēna.

Jūs?

Matīss.

Es.

(Irēna šaubās. Tālumā dobjš troksnis.)

Jūs, kundze, neticat?

Šis zobens.

(Izrauj zobenu. Pirmais svilpiens.)

Irēna.

Kungs, tur svilpa kāds.

Matīss.

Kāds svilpa?

(Kā atcerēdamies.)

Viņš.

(Sāpēs.)

Kāpēc?

(Atkal divi svilpieni.)

Irēna.

Vēl. Vēl.

Matīss.

Tas mežinieks. Kā norunāts. Irēna.

Kāds mežinieks?

Matīss.

Mans labais draugs.

Es esmu tumšs un netīrs trauks. (Atskrien abi bruņu kalpi, bailēs.)

Pirmais kalps.

Kungs.

Irēna.

Kas tēvam noticis?

Pirmais kalps.

Kāds laupītājs tam uzbrucis.

Otrs kalps.

Viņš mūsu laivu nozadzis. (Matīss atraujas sāņus.)

Pirmais kalps.

Viņš svilpa.

Irēna.

Kas?

Otrs kalps.

Viņš svilpa.

Irēna.

Kas?

Otrs kalps.

Viņš.

(Rāda uz Daugavu.)

Irēna (uz Matīsu).

Zīmi jums?

Tas esat jūs.

(Abi kalpi ierauga Matīsu. Irēna dusmās.) Baigs, slepens trums.

Pirmais kalps.

Kas ir šis vīrs?

Otrs kalps. Kas esi tu?

Matīss.

Kalps, kaut tu muti turētu!

(Pret Irēnu.)

Te, kundze, muļķīgs pārpratums.

Pirmais kalps (noprazdams).

Tu viņa palīgs?

Irena- Nē.

(Pēc īsas cīņas.)

Jā.

(Steidzas prom. Pamet ar roku.)

Ir.

Matīss (lielā apņēmībā).

Šurp! Ja kāds grib no manis mirt.

(Kalpi metas viņam veltīgi virsū.)

Kaut sirds man sāp.

(Matīss uzbrūk.)

Mans zobens tvirts.

Pirmais kalps.

Nekas.

(Atsit un uzbrūk.)

Ja viens mums cilpā būs.

Otrs kalps.

Gan arī otrs rāmāks kļūs.

Pirmais k a 1 p s (uz Matīsu).

Dod zobenu un padodies!

(Uzbrūk.)

Matīss.

Nost, kalpa dvēsele!

(Ievaino otru kalpu.) Piesargies!

Tas lejā tur, tas ir mans draugs. Kā mežs tik stiprs, brīvs kā lauks.

(Zirgu dipoņa. Skan taure.)

Pirmais kalps.

Skan taure.

Irēna.

Karavīri klāt.

(Abi kalpi atkal uzbrūk.)

Matīs».

Laiks rīkoties un nedomāt.

(īpaši slvl uzbrūk otrs kalps.)

Man tevis žēl.

(Atsit uzbrukumu.)

Bet ko tas līdz!

(Nodur otru kalpu.)

No tavas nakts

man uzaust rīts.

(Metas pirmajam kalpam virsū. Tas bēg.)

Pirmais kalps.

Es...

(Matīss smiedamies pazūd.)

Kundze, nāciet aizsegā!

Pa...

(Redz, ka Matīss pazudis.)

Laupītāji. Palīgā!

Irēna.

Pret diviem jums viņš bij viens pats. Bet drebi tu kā sievas mats.

Kauns.

(Iesteidzas sardzes vīri.)

Sardzes vīrs (ieraudzīdams otra kalpa līķi). Kalps?

Pirmais kalps.

Un mans draugs.

(Seko sardzes priekšnieks.)

Sardzes vīrs.

Kungs

(rādīdams uz līķi),

tie nav slepkavas, bet vējš,

Kas pamet zarus nolauztus.

Sardzes priekšnieks.

Tavs vārds kā ērkšķis ass un spējš.

Nav lemts mums notvert mākoņus.

(Vēro Daugavu. Ierauga laivu ar abiem bēgļiem.)

Kas var ar roku lodi ķert,

No vara kausa sauli dzert? —

Dzied lakstīgala. Krauklis ķērc.

Uz priekšu nav vairs auļot vērts.

Zirgs pakavu pret zemi liec.

Pret ūdeņiem lai līkstas riets.

Pirmais kalps.

Kas kalpa nāvi atriebt ies?

Sardzes priekšnieks.

Tev zobens rokā.

(Rāda uz Daugavu.)

Pasteidzies!

Pirmais kalps.

Kā zagt tie mūsu laivu drīkst?

Sardzes priekšnieks.

Tu laikam biji neredzīgs.

Pirmais kalps.

Bet kungs mans, virvēs saistīts, svīst.

Sardzes priekšnieks.

(No krūma aizsega iznāk Irēna.)

Šis vīns man kausam pāri līst.

(Dusmās.)

Tev krusti saņems piecpadsmit.

Pirmais kalps,

Kas pakalpīgu mēli sit?

Sardzes priekšnieks.

Kam dusmas asinīs vēl mīt.

(Padzen kalpu.)

Man kungu atvest šurp. Tūlīt.

Un bēgļu laivu apšaudīt. —

Ko varam teikt un padarīt,

Kad kokam lapas lejup krīt?

Sardzes vīts (pamanījis Irēnu).

Te kāda dāma.

(Čukstot zīmīgi.)

Spožums gaišs.

Sardzes priekšnieks.

Kur viņa ir?

(Kā atdzīvojies.)

Vai tai kas kaiš?

Sardzes vīrs.

Nekas.

(Atkal čukst.)

Tai lūpās rozes zied.

Tai vaigā saule aust un riet.

Kā dzēlīgs meža rožu krūms Slēpj viņu apģērbs melns un drūms. (Sardzes priekšnieks dodas pie Irēnas.)

Sardzes priekšnieks.

Man, jaunā dāma, piedodiet,

Tā vecam karavīram iet:

Viņš savu gadu paspārnē

Redz šautru gan, bet gulbi — ne. Pilns purvu miglas mūsu laiks.

(Zemu klanās.)

Kā zvaigzne plaukstas liekums maigs Jums.

(Skūpsta pasniegto roku.)

Drebat jūs?

Irēna.

Kungs, piedodiet!

Sardzes priekšnieks.

Es saprotu.

(Nostājas viņai līdzās.)

Ir smagi jums:

Šis vēsums. Līķis. Uzbrukums.

Liels grūtums tomēr allaž īss:

Kā liesma tas mums pāri līst.

Kas stiprs, tas vēl stiprāks kļūst.

Kas vājš — kā pelni kopā grūst.

(Ieskrien krodzinieks.)

Klāt arī mūsu krodzinieks.

Ņemt otram prieku — viņa prieks.

Krodzinieks.

Jau prom tie.

(Pret sardzes priekšnieku.)

Atkal nokavēts.

Sardzes priekšnieks.

Pats apgāž kublu un vēl brēc. (Zobgalīgi.)

Tu ilgi purvā kavējies.

Vai līdz ar miglu klausījies,

Kā purvā kliedz un dzīvo viss:

Kliedz putns, ķirzaka un strauts, Kliedz zvirgzds, no kalna lejup rauts, Kliedz zāļu stiebrs, dūņās pļauts.

Tu biji to tik aizmirsis.

Tā vecā teica.

(Pieliek pirkstu pie krodzinieka dunča.) Atceries!

Krodzinieks.

Ar mani jokot priekšnieks grib.

Kā dažam šķēps — jums vārdi zib.

Sardzes priekšnieks.

Kā duncis, gribēji tu teikt.

Ko darīt vairs!

(Klusu.)

Kas beigts, tas beigts. Tev līķi patīk, krodziniek.

(Rāda kalpa līķi.)

Vai tevi sveikt šis arī liek?

Krodzinieks (saraujas).

Kungs!

(Noiet sāņus.)

Tas pat man jau šķiet par daudz. Vai tas ir izsmiekls

(piegājis čukst)

vai drauds?

Sardzes priekšnieks.

Nē.

(Pēc mirkļa.)

Tikai laimes vēlējums.

(Dodas pie Irēnas. Krodzinieks naidā noskatās.)

Vai, kundze, nav par vēsu jums? Irēna.

Kungs, tikai spēcīgs satraukums Vien mana tēva dēļ. Varbūt Tas viņš, kas lejā sasaistīts.

Sardzes priekšnieks.

Man tiešām žēl.

(Priekšnieks klausās. Troksnis.)

Jā. Ko tas līdz —

Šais laikos vairs par kungu būt!

(Troksnis pieņemas.)

Sardzes vīrs.

Tur visi viņi nāk jau.

(Parādās sardzes vīri, kalpi ved panu Ignatu.)

Pans Ignats.

Velns,

Pēc kā es izskatos?

(Raustīdams savu tērpu.)

Viss melns

Un netīrs. Meža kuilis vecs Par mani labāks tagad.

(Viebjas sāpēs.)

Plecs

Sāp.

(Klibo.)

Kājas tūkst.

Bet roka vēl

Ar spieķi pilnās dusmās kvēl. Vai kalpi tie ir?

(Kalpi pajūk.)

Cūku bars.

Sūrs, satrunējis apses zars Tad lielāks palīgs.

(Dusmās.)

Pie staba.

Sist un pērt. (Kliedz.)

Galvas cilpā vērt.

Velns!

(Pēkšņi sabrūk. Sardzes priekšnieks it kā cenšas ko atcerēties.)

Derētu malks zaļš un sīvs.

Irēna (piesteigusies pie tēva).

Es priecīga, tēvs, ka tu dzīvs.

Pans Ignats (neticīgi).

Hm.

(Atgrūž Irēnu.)

Daudz tev lielāks būtu prieks, Ja, ļauni nožņaugts, zils kā sniegs Es tagad lejā gulētu.

(Sardzes priekšnieks smaidot vēro panu.)

Irēna.

Nav tiesa, tēv.

Sardzes priekšnieks.

Pan Ignat, tu? (Tuvojas panam.)

Vai esi mani aizmirsis?

Vai atceries?

Pans Ignats (uz kalpu).

Laid!

(Pēta.)

Indriķis.

(Pilns prieka.)

Vēl bruņās kā no jaunības.

Sardzes priekšnieks.

Man atmirdz atkal debesis.

Pans Ignats.

Nāk prātā mūsu medības.

Tavs gars. Tavs straujums.

(Aplūko priekšnieku.)

Briedis stalts,

Sejs gaismas pilns, kā saulē kalts. Vai atceros?

(Apskauj priekšnieku.)

Kā tad, mans draugs. Laiks to tik ātri nenožņaugs.

Sardzes priekšnieks.

Tas jauki, draugs.

(Atraisās no skāviena.)

Kurp dodies tu?

Pans Ignats.

Uz Rīgu.

Sardzes priekšnieks.

Pan, tad viens mums ceļš.

Pans Ignats (drūmi).

Bet slikts.

Sardzes priekšnieks.

Kā tā?

Pans Ignats (slēpdamies).

Vējš dzeļ un elš. Par laupītājiem ļaudis melš. Vējš zarus rausta kampieniem Kā nelaimē zirgs pavadu.

Sardzes priekšnieks.

Ja es ar saviem jātniekiem Līdz Rīgai tevi pavadu,

Kā bīskaps drošs tu vari but. Kas Rīgā darāms tev?

(Smaidot un viltīgi.)

Vai gūt

Tu gribi retus dārgumus,

Sev silto zemju dzērienus?

Varbūt tur gaida draugs kāds sens, Nams līksms, tumšs un paslepens?

Pans Ignats.

Mans ceļš ir reizē salds un rūgts.

Es nebraucu turp, draugu lūgts. Man sirdī viss ir kopā kults:

Naids, mīla, kaislība un žults.

Līdz nāvei pazemots mans gods. Viens vainīgais man rokā.

(Ai negantu Īgnumu.)

Sods

Smags, šausmīgs man ir padomā. Tāds, kāda nav pat likumā.

Pret to ir nāve nav nekas.

(Pēc mirkļa.)

Man prātā vienas derības.

Sardzes priekšnieks.

Pan, kas tad ir šis noziedznieks?

Pans Ignats (pēc mirkļa sāpēs).

Tā mana meita.

(Apklust. Irēna klusi iekliedzas. Sardzes priekšnieks šaubās un izbrīnā atkāpjas.)

Pirmais prieks.

Bet tagad lāsts, kas mani trieks

Kā biķeri pret akmeņiem.

Drups kristais skaidrās asarās.

Kā asinis vīns oļus klās. —

Pat cauri gadu simteņiem Tas sūrstēs, kas man nodarīts.

Kā elles stars deg viņas spīts.

Kas ir pret mani

(meklē ar skatu Irēnu), tas lai zūd.

(Pret priekšnieku.)

Draugs, vai var divas saules būt?

Sardzes priekšnieks.

Es nespēju vairs uztraukties.

Par tevi tomēr liels mans brīns. Kas vainīgs?

(It kā jautādams visus.)

Nāve, laiks vai vīns? Mums jāpiedod, lai soda dievs.

Pans Ignats.

Kas dievs ir?

Sardzes priekšnieks. Daba.

(Kā pārlabodams.)

Liktenis.

Dievs — likums, kas mūs kopā tur. Pats visums, kas mūs cauri dur, Mums cauri plūst un lāsē sien.

Pans Ignats (nicīgi).

Tas viss ir tikai māņi vien.

Es ticu tikai sev un tam,

Ko jūtu sevī izaugam,

Caur saviem pirkstiem starojam, No savām lūpām garojam.

Viss cits jau simtām reižu svērts Un nav pat mazā naga vērts.

Sardzes priekšnieks.

Tu esi ļoti pārvērties: īsts savu drūmo mežu vilks.

Pans Ignats.

Es esmu izkapts.

(Panākdamies uz priekšu.)

Lepna ilkss.

Nav mūžs mans dīķis. Nav tas ilgs, Bet kvēls kā zobens atvēzies.

(No Daugavas atsteidzas kalps.)

Kalps.

Kungs, klāt ir plosts ar karietēm.

Pans Ignats.

Tās tūlīt izcelt piekrastē.

(Kalps aizsteidzas.)

Mēs braucam, Indriķ?

Sardzes priekšnieks.

Sen jau laiks,

Lai tiktu Rīgā pusdienā.

Pans Ignats.

Draugs, tev joprojām drūms ir vaigs. Zem sēdekļa man spilvenā Trīs īstas, sirmas pudeles.

Tās mēs vēl ceļā izdzersim,

Lai mūs par cīruļiem tās nes Pret sārti skumjām debesīm.

Sardzes priekšnieks.

Vai nebūs tas mazliet par daudz?

Pans Ignats.

Šāds mērs ir tikai gļēviem dots.

Kas, vai es pans vai niecīgs ods?

Man tik, cik bezdibenim ļauts.

Sardzes priekšnieks.

Kur gribi Rīgā apmesties?

Pans Ignats.

Kur? Zināms, krogā.

(Priekšnieks smejas un māj krodziniekam. Tas kā sadedzis pielīp panam.)

Krodzinieks.

Es, mans kungs.

Pans Ignats.

Kas te kā krupis žēli kunkst?

Krodzinieks (pazemīgi).

Es.

Pans Ignats.

Ko man līpi klāt kā mats?

Krodzinieks.

Man ...

(Pans atgrūž viņu nost.)

Sardzes priekšnieks.

Tu jau neesi viens pats.

Pans Ignats (izbrīnā).

Kā?

(Atcerēdamies.)

Meita.

(Domās.)

Jā.

Sardzes priekšnieks.

Mans priekšlikums:

Lai viņa apmetas pie mums.

Liels prieks tas manai sievai būs.

Pans Ignats.

Par daudz tur viņa brīva kjūs.

Sardzes priekšnieks.

Nekad.

Pans Ignats.

Ar mieru.

(Spiež roku. Pēc brīža.)

Un es pats?

Sardzes priekšnieks (rādīdams uz krodzinieku, kas neatstāj no pana Ignata).

Tev sen jau pielipis viens mats:

Šis cēlais draugs.

(Dodas prom.)

Man zirgu dot.

Un vīriem gaitu izziņot.

Krodzinieks.

Es krodzinieks.

(Zemu klanīdamies.)

Mans laipnais nams Nav pat ar zeltu atsverams.

Tur valda sirds un devīgs galds. Kļūst dzīve tur kā rožu malds.

Pans Ignats (bargi).

Vai proti pasniegt dzērienus Kā saldus sievu skāvienus? Sirds izkaltusi man kā pliens.

Krodzinieks.

Te mana galva.

(Sniedz ar roku it kā savu galvu.)

Kā neviens. — Kā mirdzošs zelta pavediens Pēc kausa kauss man galda slīd. Un tā kā siltas saules spīd.

Pans Ignats.

Tev lakstīgala rīklē dzied.

Lai roze tavā vīnā zied:

Man kariete pie tevis iet. (Krodzinieks klanās līdz zemei.)

Vēl.

(Krodzinieks atkal noliecas.)

Rīgā esot dzērājs liels,

Tam rīkle tāda kā mans liels, Ma ...

(Sit sev pa pieri.)

Viņa vārds man ausī skan.

Ma ...

(Sit ar kāju uz zemes.)

Velns. Ma ...

(Krodzinieks apjucis uzlūko panu.)

Matīss. Atceros.

Labprāt ar viņu sastaptos.

Nav pretinieka kausā man.

Krodzinieks (smīnēdams, ar viltu). Nav pretinieka?

Pans Ignats,

Nav.

(Uzbļauj krodziniekam.)

Jā gan.

(Krodzinieks atiet sāņus.)

Krodzinieks.

Es nezinu, kur tagad viņš.

Pans Ignats.

Kā?

(Pieskrien pie krodzinieka. Tas parausta plecus.)

Viņa Rīgā tagad nav?

Kur ir viņš?

(Paceļ savu kūju.)

Krodzinieks.

Kungs, viņš tālu prom.

Pans Ignats.

Velns.

(Dzijās pārdomās.)

Tad nav vērts man Rīgā braukt.

(Krodzinieks savā rijībā kļūst līdaka.)

Un visas savas cerības Uz viņu tikai liku es.

Krodzinieks.

Ja man tur atlēktu kaut kas.

Pans Ignats.

Ņem visas manas kalpones!

Ņem zeltu, cik tev plaukstas nes!

Cik vari, sev uz muguras Cel sudrabu no krātuves!

Vien Matīsu man pretim dod!

Tad notiks tādas derības.

Krodzinieks.

Tas tiesa.

(Ar viltu.)

Matīss iedzert prot:

Tur bāž viņš visus azotē.

Pans Ignats.

Vien mani ne.

(Lielīgi, sagrābdams krodzinieku.)

Lai panāk šurp. Tad redzēsim, kurš kuru urbs.

Krodzinieks (lišķīgi).

Ja Matīss kausā pazaudē,

Kas viņam darāms?

Pans Ignats.

Man ir sods.

No paša dieva rokās dots.

Tas reizē salds un sāļi rūgts. Tas lēnām aprīs to kā dūksts.

Krodzinieks.

Ja tomēr uzvar viņš?

(Pans paceļ dūri. Krodzinieks atlec.)

Ko tad?

Pans Ignats,

Ko mels! Tas nenotiks nekad.

Krodzinieks.

Ja tomēr, kungs?

Velns.

(Sit krodziniekam. Netrāpa.)

Kas tev liek

Dzelt mani, lapsa krodziniek?

Krodzinieks.

Vai var bez ziediem dzīvot koks? Der manai sirdi j vienmēr joks.

(Čukstot.)

Pirms lielās kausu derības Jums abiem sodi jānoliek.

Pans Ignats.

Es piekrītu tev, krodziniek:

Tas spārno sirdīm kaislības.

Krodzinieks.

Kungs, dodiet man tad tiesības Jums noteikt jūsu sodu.

Pans Ignats.

Kas?

To noliks Matīss.

Krodzinieks.

Ļaujiet man,

Ja gribat, lai tas viegls tiek.

Pans Ignats.

Tas netīri un tumši skan.

Krodzinieks.

Viņš otram sodus neuzliek, Šis Matīss.

Pans Ignats.

Velns.

(Šaudīgas pārdomās.)

Vai tā?

Krodzinieks.

Tā gan.

Pie tam man viņš vēl

(zīmīgi, izplešot rokas) jāsatiek.

Ja ne, vai tad to darīt man,

Es nezinu.

Pans Ignats (saprazdams, iekšēji nikns, ārēji naivs).

Tas labi skan.

Lai notiek prāts tavs, krodziniek.

(Prom. Krodzinieks paliek, kārīgi smaidot.)

NO 3. CĒLIENA

(Mežā liels troksnis. Parādība zūd. Nāk lāpas. Daudz bruņotu ļaužu. Pašā priekšā mežinieks un Rīgas sūtnis. Mežinieks atver līdz galam būdas durvis. Ienāk Rīgas sūtnis ar daudz pavadoņiem. Sākumā būdā tumsa. Kad ienāk lāpas, rodas gaišums.)

Mežinieks (vēl tumsā).

Jūs, augšā!

(Meklē gulētājus.)

Trauksme.

(Atrod abus. Tie stāv, izpletuši rokas.)

Rīgas sūtnis Ar Matīsu grib runāt.

(Krata abus.)

JŪS.

Matīss (mozdamies).

Vai tas bij māns?

Knuts (tāpat).

Vai rožains putns?

Matīss.

Vai cilvēks dzīvs?

Knuts.

Vai sapņu gūsts?

Mežinieks.

Ko stāvat abi gluži stulbi! Vai tiešām oglēs bijis tvans?

Matīss.

Tur

(rādīdams uz griestiem) gaisma peldēja kā gulbis.

Knuts.

Tur bija pacelts ilgu zvans. (Mežinieks un pārējie lielā izbrīnā.)

Mežinieks.

Knut!

(Berzē Knutam galvu.)

Matīs, mosties!

(Dod vīna kausu.)

Vai patiesi Pilns tvana tu vēl?

(Rāda uz rīdziniekiem.)

Augsti viesi.

Pats Rīgas sūtnis.

(Rīgas sūtnis, Īsts krogus brālis, lepni, raibi, bet bagātīgi tērpies. Ar zobenu.)

Rīgas sūtnis.

Es tas esmu.

Matīss.

Žilbst acis.

Knuts.

Jūtu skarbu dvesmu.

Kur viņa ir?

(Vēl apmāts skatās apkārt.)

Tepat vēl bija.

Mežinieks.

Kas?

(Vērodams Knuta kustības.)

Griestos?

(Smejas.)

Tur, kā vienmēr, sija.

Knuts.

Nav. (Noliec galvu.)

Pārtrūka kā smalka dzija.

Mežinieks.

Kungs

(griežas pie Rīgas sūtņa),

kā ir putni debesis,

Tie atkal abi atžilbs drīz.

Rīgas sūtnis.

Vēl abi bāli tie no vaiga.

Bet ko lai dara

(dodas pie Matīsa),

man nav laika.

Tev, Matīs

(klanās, visi Bāz),

līdz ar vējiem skarbiem Es nesu Rīgas sveicienus Un atzinību taviem darbiem.

Kāds rīdzinieks.

Draugs

(purina Matīsu), priecājies.

(Matīss atgrūž rīdzinieku.)

Otrs rīdzinieks.

Ko stāvi kluss?

Matīss (sevī iegrimis, aizklājis ar plaukstu aci

Vēl redzētais dzeļ plakstienus.

Un jauc man sirdī ūdeņus.

Rīgas sūtnis.

Kad tumsa

(plati vēzdams ar roku)

uguni liek skalā,

Tā mēs pie tevis steidzāmies.

Tu sēdi te kā lācis alā,

No suņu varzas paslēpies.

Visi rīdzinieki.

Kā kauss viņš līksmi pacelsies. Sveiks!

(Visi ceļ cepures gaisā.)

Mūsu drūmais ceļš ir galā.

Tas pretī priekam tagad ies.

Rīgas sūtnis.

Man līdzi ļaužu liela kņada,

Kā lepnam sūtnim tas ir likts.

Tu sanīcis, kad tevi skata.

Kam stāvi manā priekšā pikts?

Kam stāvi drūms kā logs bez rūtīm, Kā kāju piemīts kroga kakts.

Kāds smagums guļ uz tavām krūtīm? Šī būda smird kā trekna blakts.

Dod roku, līgsim atkal mieru,

Tu taču mani atceries,

Tāpat kā kaza savu sieru.

Es — Jānis Kārais

(klanās, visi smeļ),

mūžam liess.

Kas ir ar tevi, žūpa trakais?

Uz Rīgu nāc!

(Matīss piepeši nepatīkami saslejas.)

Ko tur tik daudz!

Tavs grēks sen iemests tādā akā,

Ko prāts par aizmirstību sauc.

J ļje

(pēkšņi apsviežas) velni, mani ceļa biedri!

(Visi noliecas viņa priekšā.)

Kur paliek mūsu vīna vāts?

(Ienes vīna vāti. Izdala kausus.)

Lai vieglāk mums no pierēm sviedri (paceldams kausu), iedzersim. Tu, Rudāj (piesteidzas Rudājs), sāc!

(Saskandina kausu. Arī mežiniekam iedod kausu. Knuts un Matīss kausu noraida.)

Rudājs.

Nav viņam kausā pretinieka. No viņa izvairās pat trieka. Ja izdzert ezeru tam dos, Viņš mirklī viņu iztukšos.

Matīss, tas ir dzērājs brašs: Knašs

Mucu sev uz gurna liek, Izdzer to, un nepietiek.

Visi

rīdzinieki.

Matīss tiešām dzērājs brašs: Knašs

Mucu sev pie lūpām liek, Izdzer to, un nepietiek.

(Matīss īgni vēro apkārtni.)

Mati

Rīga

Visi

S S.

Man acis atžilbušas atkal.

Es redzu visu, kas te ir.

(Nikni uz Rīgas sūtni.)

Tu velti manu sirdi atkal:

Sūrs bezdibens mūs visus šķir.

s sūtnis.

Kāpēc?

(Visi panākas uz priekšu.)

Tu runā skaidri nieku. Kā vari būt ar Rīgu šķirts?

Sev zobenu uz pieres lieku:

Mēs nākam šurp no visas sirds.

rīdzinieki.

Mēs nākam šurp ar visu prieku Saukt tevi līdz.

Lai ātrāk vēl par pirmo sniegu Zūd tava spīts.

Daži.

Matīss —tas tik dzērājs brašs: Knašs

Mucu sev pie lūpām liek, Izdzer to.

Visi.

Un nepietiek.

Matīss.

Jūs visi ķipari un nelgas.

(Visi atkāpjas: dažs smejot, dažs īgni.)

Jums jūsu āksta atspīdums Kā pāva aste līdzi velkas.

Jums visur — prātā, sirdī glums.

R u d ā j s.

Ko viņš tur runā?

Visi.

Ko?

(Sūtnis viebdamies mierina.)

R u d ā j s.

Tas viss Rauj kopā bultā asinis.

Matīss (iededzies).

Es Rīgas dubļus noslaucīju Un viņas treknos spļāvienus No jūsu rētām kopā dziju.

Lai citi min tās akmeņus.

Kas ir man Rīga, vecā Rīga,

Un viņas spožums mūžīgais? — Naids, kas man sirdī dziļi slīkā, Naids, atriebība

(visi drūmi saskatās, sūtnis grib pārtraukt Matīsa runu),

rūgtums baiss.

Jūs

(izstiepdams abas rokas pret rīdziniekiem)

viņas nakšu dzēlais sārtums.

Jūs — viņas dobās rensteles.

Jums — jūsu tērpi zvīņu kārtu Un šķūņu smakas līdzi nes.

(Rīdziniekos kluss sašutums.)

Par dzērumu jūs mani cēlāt.

Par manu sirdi — nokāvāt.

Kā traku kaķi naktī vēlā Jūs mani tumsā pazināt.

Balsis.

Tur trakais krodzinieks bij vainīgs.

R u d ā j s.

Ko plosies?

Balsis.

Aizmirsti šo mūsu vainu!

Matīss.

Un tagad lai es eju atkal Jums tā kā draugiem labiem līdz?

(Uz Rīgas sūtni.)

Tu velti manu sirdi atkal:

Tur man līdz galam tikai spīts.

Rīgas sūtnis.

Tas nevar būt.

(Skraida būdā.)

Tu mani zobo.

Vai lai tev roku skūpstu es?

Kā pāksts es tavā priekšā lobos.

Kļūs Rīga kā bez dvēseles.

Bez tavu soļu jautrās klaigas Un tavām kausu gavilēm Mums sievietes vairs neaugs slaikas, Mums zudīs slava pasaulē.

Mums šķūņos mantu saiņi sapūs.

Kā oļi kuģi dzelmēs slīks.

Būs mazāk šūpuļu kā kapu.

Un līksmība kā sūna nīks.

Ko lai es saku Rīgas žūpām,

Ja būs mans nākums sūrs un velts?

Es runāju ar viņu lūpām.

Mans spars — no viņu kausiem smelts.

Tie mani pirmā stabā pakārs.

No muguras man ādu raus.

Tie iedzīs mani vērša sakās Un kalnu manos ratos kraus. (Pieskrējis Matīsam klāt.)

Kas ir bez tava prieka Rīga?

Un tu bez tās?

Visi.

Kā nāvē kalts.

Rīgas sūtnis.

Dun Daugava kā vara stīga.

Visi.

Tai abi krasti pretim šalc.

Rīgas sūtnis.

Svied savā sirdī bezdelīgu.

Kāp klusos lūša zābakos.

Un nāc mums līdz uz veco Rīgu, Tur sirds tev atkal ielīksmos:

Tev pretim pilnas mucas soļos, Kā smarža alus elpa nāks,

Šķels vaļā ceptas irbes oļos Tev piesis tā kā velna nags.

Nāc līdzi!

Visi.

Nāc!

Rīgas sūtnis.

Uz mūsu Rīgu.

Visi.

Sev sirdi atkal ielīksmot. Matīss.

Tu vari dzīvi nemirstīgu Un bezgalīgo laimi dot.

Tu vari draudēt man ar sārtu Un citām mokām negantām.

Es esmu teicis savu vārdu Un arī palikšu pie tā.

Rīgas sūtnis.

Kā zebiekste tu ļauns un lepns. Tu kļūsti tukšs kā tur, tā te.

Ir dzīve bauda, bet ne sapnis, Jo sapnis — caura karote.

Matīss.

Kā spitālīgu naktī vēlā Jūs mani nīgri padzināt.

Par dzērumu jūs mani cēlāt, Par manu sirdi nokāvāt.

Nav jūsu lepnās Rīgas varā Man vairs ko ļaunu padarīt.

Es zinu labi, kas man darāms.

Lai spēks mans drauga labā krīt.

Rīgas sūtnis.

Tavs katrs vārds kā auzas skara, Ko vējš ir vieglu pacēlis.

Tu — kauss.

(Paceļ kausu. Visi gavilē.)

Guļ kausā tava vara. Un putās zied tavs liktenis.

Matīss.

Jūs savos priekos negausīgi Kā dīķu dēles gļotainās Un savā naidā nevarīgi Kā veča kāss.

Es eju tur, kur liela mīla Man šķēpa smailei sauli sniegs. Viss tas, kas mani kādreiz vīla, Pirms nāves iešalksies kā prieks. Balts balodis pret jūru kāpsies Un vizēs maigs.

(Paceļ kausu pret lāpu. Tas spīd.)

Tas būšu es.

Bet jūs tāpat vēl mieru slāpsiet,

Un sausums žņaugs jums dvēseles.

Rīgas sūtnis.

Par tavu nespēku un kaunu Viss draugu bars tavs ilgi skums.

Tu tikai citiem vēli ļaunu.

Kur ir tavs paša pienākums?

(Matīss sašūt is.)

Tu gribi steigties savu ceļu,

Kas plīv kā magone tev sārts.

Es zobenu tev priekšā ceļu.

Tu

(paceļ pret Matīsu savu zobenu) — klausies, kāds mans beigu vārds.

Ir Rīgā ieradies nesen

Kāds varens vīrs ar saules ūsām.

No viņa visi krogi sten.

Viņš žūpas baros kopā dzen.

Kauss viņa rokā vienmēr kūsā.

(Kāds jauneklis, panācies priekšā, atdarina svešo, briesmīgo žūpu. Pakulu ūsas, siena maiss — vēders. Knuts vēro jaunekli. Pūlis smej.)

Knuts.

Kāds varens vīrs ar saules ūsām.

Visi.

Kauss viņa rokā vienmēr kūsā.

Knuts.

Sūrst prāts mans, iemests šaubu rūsā.

Rīgas sūtnis.

Viņš, 'kājas plātis, stāvus dzer Kā krāsns tik liels un plats kā kubls. Viņš droši simtiem pudu sver.

Kad viņš pret grīdu kāju sper,

Jūk oša dēļi tā kā dubļi.

(Atkal Jauneklis atdarina lielo žūpu. Rīdzinieki jūsmo.)

Knuts (vērodams).

Kā krāsns tas liels un plats kā kubls.

Visi.

Viņš kausu norij tā kā rubli. Knuts.

Viens taču ir tik traks un kupls.

Rīgas sūtnis.

Viņš visus žūpas apdzēris,

Bet rūcot meklē jaunus barus. Kad savas kājas izpletis,

Viņš stāv, tad atgādina viss Tas ozolu un viņa zarus.

Viņš ir ar zemi saaudzis.

Kur gan var citur dēties dzira,

Ko tas bez mēra izdzēris? —

Liels posts ir Rīgais uzbrucis:

Daudz žūpu savā kausā mira.

Ko lai ar viņu darām mēs?

Kā nezvērs baigs pār mums viņš valda.

Tas visās lielās krustcelēs,

Tas visos tirgos, sapulcēs

Liek saviem kalpiem kliegt bez valda.

Jauneklis — atdarinātā] s (pēkšņi uzlec uz galda un sauc lielā nicībā kā svešais žūpa).

«Es esmu Rīgai uzspļāvis.

Mans spļāviens tai uz dzīru galda.

Es visus žūpas apdzēris Bet neesmu to atradis,

Ar ko man būtu cīņa salda.

Nav Rīgai vīru

(Liels troksnis. Zib zobeni. Šaudās lāpas.)

Knišļi vien

Tur mīt ar zeltu pilnām iekšām.

(Troksnis pieņemas.)

Lai viņus visus kāds, nudien,

Ar vienu rīkli kopā sien.

Varbūt tad tie var nākt man priekšā.»

Balsis.

Tas ir par daudz,

Naids kausos klaudz.

(Dobji un asi saskandina kausus.)

Par daudz.

Klaudz.

(Knuts ļoti uztraukts.)

Rīgas sūtnis.

Tik klaji nekaunīga balss Nav dzirdēta līdz šim vēl Rīgā.

Tai jādara uz vietas gals.

(Pavadoņi norauj jaunekli no galda.)

Kas viņu kauna važās kals,

To svētkos cildinās pats bīskaps.

Rīdzinieki.

Šim lielam dzīru varonim Lai kausu galvas pretim dim,

Lai dim,

Lai dim.

Tam nekaunīgam trakulim Lai sapampst visa ūka Kā milzu smaga lūka Un rīklei priekšā aizveras,

Ka garām netiek tur nekas,

Nekas,

Nekas,

Ne skābs, ne salds, ne liels, ne mazs. Knut s.

Kā nekaunīgo kungu sauc?

Kāds.

Kā viņu sauc?

Knuts,

Kā viņu sauc?

Kāds (nicīgi).

Viņš lepnos vara ratos brauc.

Knuts.

Vai viņš no elles ārā rauts?

Vai viņa vārds ir dzelmē spļauts? (Pret Rīgas sūtni.)

Kā viņu sauc?

Rīgas sūtnis (izbrīnā)ies).

Pans Ignats.

Knuts (iekliedzas).

Pans.

(Klusums.)

Rīgas sūtnis.

Tāds viņa vārds. Kā pelavas viņš grašus kaisa.

Ap plecu viņam batists sārts,

Pie sāna zelta zobens kārts.

Knuts.

Viņš.

Rīgas sūtnis.

Bet kā velnam seja baisa.

Knuts (noiedams sāņus).

Tas viņš. Sirds mana dusmās aizsmok. Naids elpā paveras kā plaisa.

Rīgas sūtnis.

Ir viņam skaista meita līdz,

Par Irēnu to slepus saukā.

Tā salda ir kā Jāņu rīts.

Bet viņas daili, kam tā līdz,

Pans slēpj kā pērli zelta traukā.

Knuts.

Kur ir mans spēks?

(Apliek savu zobenu.)

Kur ir mans prāts? Par savu mīlu cīņu sāc!

Rīgas sūtnis.

Grimst dubļos nomests Rīgas gods. Kauns.

(Visi pavadoņi kliedz līdz.)

Un tad nāca mūsu lēmums:

Lai visus strīdus parauj jods.

Šim kungam jāsaņem tāds sods,

Ar ko viņš sliktāks kļūst par vēmu.

Kur ir tas vīrs, kas var to veikt?

Un visi sauca: «Tas ir Matīss!»

(Saucieni. Troksnis. Sūtnis klanās pret Matīsu. Pavadoņi līdz, ar atkailinātiem zobeniem un plīvojām lāpām.)

Šurp sūtīti mēs tev to teikt.

Kā mūsu šķēpu tevi sveikt,

Lai kļūst par vīnu mucām gadi.

(Visi noliekušies. Klusums.)

Nē, nē.

(Knuts ātri zogas pie Matīsa.)

Nekad tas nenotiks,

Ja pat to velns man darīt liks.

Rīgas sūtnis.

Tavs mēles sūrums aizmirsies.

Tu atkal esi godā cēlies.

Nāc, smago cīņu uzņemies Pie mums kā lielais kausu dievs,

No savas sursmes spēku smēlies.

Rīdzinieki.

Matīss — tas ir dzērājs brašs. Knašs

Mucu sev pie lūpām liek, Izdzer to, un nepietiek.

Matīss.

Man riebjas jūsu tukšā kņada,

Lai mežinieks jūs ārā vada.

(Mežinieks grūtā stāvokH. Nezin, ko darīt. Tuvojas sūtnim.)

Rīdzinieki (kliedz kori).

Matīss, Matīss Sauli attīs,

Izdzers to un atkal satīs.

Matīss, Matīss Zemi kratīs,

Izdzers to, ka nav ko skatīt.

Rīgas sūtnis.

Nāc, ir vārds mans beidzamais. Mežā sirds tev kļūs par piepi. Pats — kā brūnais lācis baiss. Tu tik cīņā esi skaists.

Kam kā bērns tu kļūsti tiepīgs?

Matīss.

Nē.

(Knuts piezadzies Matīsam aiz muguras.)

Nekad tas nenotiks,

Ja pat dievs to darīt liks.

Knuts (nostādamies blakus).

Ja to darīt draugs tev lūgs?

Mežinieks.

Paparde tik vienreiz zied.

Viņš tev līdz grib taču iet.

Matīss.

Vai tad draugs ir slēpa dūksts, Nazis tumsā, zirnis rūgts, Izmisums un kauna stabs? — Draugs tikpat kā saule labs.

Knuts.

Liec kā cirvi šaubas nost. Diezgan sūrā saknē kost.

Paparde tik vienreiz zied. Vienreiz divi ceļi iet,

Iet un iet, līdz satiekas.

Kopā iet un nešķiras.

Matīss.

Ko tu gribi ar to teikt?

Knut s.

Ko likto ceļu sveikt,

Kur bij divi, balo viens —

Vāri dzeltens pavediens.

(Čukst ausi.)

Mums uz Rīgu jādodas.

Matīss (kā dzelts).

Kas?

Knuts.

Mazs olis zemē krīt.

Mana mīla — Rīgā mīt.

(Matīss novelk Knutu sāņus. Mežinieks sarunājas ar rīdziniekiem, tos mierinādams.)

Matīss.

Klusu!

(Parauj viņu vēl vairāk sāņus.)

Savā mēlē kod!

Kā tu zini?

Knuts.

Rīgas sūtnis Izdziedāja tā kā putns.

Matīss.

Tiesa?

Knuts.

Tiesa.

Matīss.

Skūpstu dod!

Stāsti aši!

Knuts.

Vecais žūpa,

Kausu vētra, Rīgas briesmas, Visu žūpu nāves iesms,

Kam kā upe katra lūpa,

Vēders ezers — tas viņš ir,

Kas no mīlas mani šķir.

Viņa meita — daiļa dāma. Skumst un viz kā pērle rāma. Debesīs kā atvarā,

Gaidot mani vakarā.

Matīss.

Saprotu.

(Nogrimst domās.)

Nāk sirdī miers. Mēness zilgmē — rožains siers, Upju ūdens — medus salds.

Purvs — ar riekstiem piekrauts galds, Divus graudus — vienā likt.

Bieži labs ir tas, kas slikts. —

Tāds man cirtiens tagad dots,

Kā par mākoni var ods,

Mākonis par lāsi kļūt.

Vai neko, vai visu gūt.

Saprotu, kas darāms man.

Lakstīgala ausī skan.

Roku

(satver Knutu)

un uz priekšu, draugs.

Dzīve maigs un dīvains augs.

Dzīve dziļš un dīvains trauks.

(Rīgas sūtnis pārtrauc sarunu ar mežinieku un tuvojas atkal Matīsam.)

Rīgas sūtnis.

Bij vārds mans beidzamais Kā usna ass un sīvs.

Matīss (jautri).

Varbūt kā rīta gaiss Tas bija kārs un dzīvs.

Rīgas sūtnis (patīkamā brInā).

Tu citu buru cel.

Tavs smaids kā dūjas spārns.

Matīss.

Ko tu ar vārdu šķel,

Tas kļūst kā ašķis kārns.

Rīgas sūtnis (laimīgs).

Tu, jūtu, nāksi līdz.

Tu neatstāsi mūs.

Matīss.

Zem sūnas mana spīts Lai cietāka vēl kļūst.

Es iešu.

(Rīgas sūtnis varen priecīgs. Pavadoņos līksme.) Liktenis

Šo gājumu man liek.

Ir brīnums noticis.

Balsis.

Kāds?

Matīss (smiedamies).

Saule zilgmē snieg.

(Visi apjūk.)

Rīgas sūtnis (attapdamies).

Lai mostas mēles visos zvanos,

Lai vārti paši vaļā slīd,

Lai mēness tev pie kājām krīt •

Un tur par sārtu piesi spīd.

(Klanās Matīsa priekšā.)

Es tavā priekšā zemu klanos.

Uz Rīgu!

(Paceļ zobenu. Rīdzinieki kliedz sajūsmā.)

Putās zirgus dzīt.

Jūs

(griežas pie saviem pavadoņiem),

draugi, klausiet manus vārdus: Kurt mežā tādus milzu sārtus,

Ka liesmas zilgmē atduras Un saka mūsu Rīgai tās —

Nāk Matīss.

(Jauns gaviļu vilnis.)

Vaļā veriet vārtus!

Rīdzinieki.

Matīss, Matīss Sauli attīs,

Izdzers to Un atkal satīs.

Rīgas sūtnis.

Viss mēles sūrums aizmirsies.

Stāv Matīss atkal godā cēlies.

Nāc, smago cīņu uzņemies

Pie mums kā lielais kausu dievs,

No saviem maldiem spēku smēlies.

Matīss.

Rīts lapās trīs.

(Pret mežinieku un Knutu.)

Mēs iesim trīs.

Mežinieks.

Tu esi īsts.

Knuts.

Nakts rītā dzīst.

Rīgas sūtnis.

Jūs velni, mani ceļa biedri,

Kur paliek mūsu vīna vāts?

Lai dzeram tā, ka dievam sviedri No brīnumiem 1ās.

(Pret saviem pavadoņiem.)

Rudāj, sāc!

R u d ā j s.

Kāpj saule torņa galā.

Visi.

Ja viņai kausu sniedz.

R u d ā j s.

Dzied lakstīgala salā.

Visi.

Ja viņai vīnu sniedz.

R u d ā j s.

Bēg gaisma dziļā alā.

Visi.

Ja viņai vīnu liedz.

R u d ā j s.

Spraud rozi šķēpa spalā!

Visi.

Un kausu roka liec!

(Pošanās ceļam. Jaunākie rīdzinieki mežinieka vadībā liek kopā lielus ugunskurus un tos aizdedzina. Ugunskuri sāk liesmot. Mežinieks atgriežas.)

NO 4. CĒLIENA

Pans I g n a t s (drūms).

Velns, pati nāve sīkums mazs. Tās gaidīšana smagums ass.

Kas būs

(griežas pie Sirmā kunga),

kad celsies dzirnu rats?

Sirmais kungs.

Tu cēlonis pie visa pats.

Pans Ignats (rada uz krodzinieku).

Viņš, viņš vēl nesaka nekā —

Kā aka pati dziļākā ...

(Ieskrien satraukts kalps. Steidzīgi dodas pie krodzinieka.)

Kalps.

Man, kungs, kā liki, jāziņo ...

Krodzinieks (kā dzelts parauj kalpu sāņus). Ko?

Kalps (rādīdams ar rokām).

Visa debess asiņo.

Pil smagām lāsēm sārtums smags,

Un pati visa līgojas,

Kā cilātu to lācis traks.

Krodzinieks (priecīgi satraukts, skraida starp viesiem).

Ir.

(Pēkšņi zāles vidū stājies kliedz.)

Deg.

(Pavēloši kalpiem.)

Lai lūkas atveras.

Dzēst lākturus un sveces nost.

Pil debess jums kā vilka kosts.

(Kalpi paver velvēs lielas lūkas. Redzama tālu sārta debess kā lielā ugunsgrēkā. Debess plīvo kā lāpa. Viesi dzijā izbrīnā. Vairums mēmi vēro savādo parādību. Daži sačukstas.)

Sirmais kungs.

Kur rītā viss bij tāls un zils,

Kāds sārtums dziļš un neredzēts.

Pans Ignats.

Vai tikai nedeg mana pils?

Lai.

(Pret viesiem.)

Vai var mūros būt kas svēts? (Viesi sāk atžilbt.)

Sirmais kungs.

Būs nelaime: viss debess jums Deg tā kā stiklā ieliets rums.

Viesi.

Kā milzu žauna šūpojas,

Kā zīds uz krūtīm sievietei.

Krodzinieks (pakāpies ķeblī, pavēloši).

Lai sanāk visi, liels un mazs,

No zālēm līdz pat virtuvei.

Viesi.

Pat suņi uguns rozi rej.

Vecs vīrs.

Būs 'karš, būs karš.

(Pret visiem, draudot.)

Es saku jums: Tas baigu kāvu starojums.

Nāks posts un mēris. Asinis Klās zemi tā kā plīvuris.

Krodzinieks.

Jel beidziet mēles klabināt,

Tā zīme

(pēc mirkļa uzvaroši),

ka būs Matīss klāt.

(Satraukums.)

Tas lakats sārtais

(rādīdams uz debesīm lūkās), ko tie māj,

Šurp viņi visi barā jāj.

Tiem zirgi kalti sidrabā.

(Satraukums ar katru mirkli pieaug.)

Viesi.

Vai dzirdat?

Kāds.

Matīss!

Daži.

Tiešām būs?

Mikus.

Šis pagrabs viss par kausu kļūs.

Pans Ignats (smaida krodziniekam, kratot galvu).

Tu tiešām proti izdabāt.

Krodzinieks (nolec no ķebļa, sparīgi rīkojas).

Vēl godā sena paraša,

Lai steidz pēc dzīru tiesneša.

Sirmais kungs.

Tu esi veikls krodzinieks.

Tev gods un tālums tīrais nieks,

Kā kādam īstam karalim.

Krodzinieks.

Lai iekšā mucas veļ

(grūsta kalpus)

pa trim.

(Pret Sirmo kungu.)

Es daru tikai savu darbu.

Ja jums tas šķiet mazliet par skarbu, Tur darīt nevaru nekā.

Man jāstaigā ir zābakā.

Jūs varat čaukstēt smalkās kurpes Un citos ziņkārībā urbties.

(Pagriezies pret kalponēm.)

Pie sienām sveces dzeltenās:

Tās deg par visām citām skurbāk, Tad mazāk kvēpu sajūt nāss.

(Pans stāv nomaļus, šķiet, apmierināts visu vēro. Viņam tuvojas Sirmais kungs.)

Sirmais kungs.

Līdz šim es tiešām neticēju, Ka Matīss vēl pēc visa tā Reiz atgriezīsies pilsētā.

Es domāju, ka tik ar vēju Var notikt tā.

Pans Ignats (vīlies).

Es nesaprotu, — Kāpēc gan ne?

(No saviem vārdiem skurbstot.)

Kur tik daudz rotu Un zelta solīju es dot!

Pats savu arābiešu zirgu

Es liku viņam apseglot,

To klājot zelta pakariem.

(Rādīdams uz telpu.)

No rītiem līdz pat vakariem Te lūgšanās un draudos mirku, Ar kāru uzmācību sirgu,

Šim tulkam, velna krodziniekam, Es visu caurām dienām pirku Kā kādai prieka skaistulei,

Par smieklu visai pasaulei,

Tā noliekot vai visu tirgu Pie viņa kājām riebīgām.

Jūs domājat, pats savam priekam Un savām tieksmēm gaisīgām?

Bij zināms viņam

(nicīgi parādīdams uz krodzinieku),

krodziniekam,

Kur slēpjas Matīss, dzērājs šis Un karaliskais pļēguris,

Šis visu žūpu elks un sātans.

Sirmais kungs (pārsteigts).

Kā neiekrita man tas prātā?

XT_ _ (Neticīgi.)

Ne, ne.

Pans Ignats (nicīgi).

Kā tad viņš šurpu jāj?

Kā saimnieks visas zīmes zin?

Sirmais kungs (neticīgi).

Tā gan.

Pans Ignats (priecīgs).

Nav zemē metams nieks Šis mūsu resnais krodzinieks:

Viņš visus mūs ap pirkstu tin.

Sirmais kungs (novelkot panu sāņus). Varbūt

(apskatās piesardzīgi apkārt)

viņš bija pirmais tas,

Kas kūdīja bez apstājas,

Lai Matīsu kā zagli pakar.

Pans Ignats (ar pārākuma apziņu).

Tas, mīļais draugs, vairs nav nekas:

Guļ viņa cilpa

(sit sev pa sānu)

man jau makā.

Pats sardzes priekšnieks ir mans draugs. Viņš cilvēks ļoti labs un jauks.

Sirmais k u n g s (pārsteigts).

Es saprotu.

Pans Ignats (smaidot).

Kad nauda runā,

Viss norimst viņas vārdu dunā.

(Smejas.)

Mēs abi pilni burvja spējām,

Kas mūsu dzīlēs vāri blāv.

Mēs tikko

(mādams uz to pusi, kur mīt Matīss)

viņu pieminējām,

Jau pats viņš mūsu priekšā stāv Sveiks, bruņās spožs kā asaris.

(Šinī mirklī durvīs parādās Dzīru tiesnesis garš un tievs augumā. Aiz viņa sardzes priekšnieks. Krodzinieks steidz viņiem pretim. Pans raugās tiesnesī ar izsmieklu.)

Kas tas kā pupa izstīdzis?

Sirmais kungs.

Pats lielais Dzīru tiesnesis.

Pans Ignats.

Drīz tātad cīņa iesāksies?

Sirmais kungs (klanās tiesnesim; pret panu) Der, pan, jums drusku pieliekties.

Pans Ignats (vīzdegunīgi).

Kad būšu krietni iedzēries.

Krodzinieks (ved tiesnesi goda vietā). Gods

(klanās tiesneša priekšā, tad sardzes priekšniekam),

gods. Es savu sirdi klāju Kā paklāju zem kājām jums.

Jūs aplaimojat mani vāju Ar to, kas būtu pārsteigums Pat lielam vīram mūsu Rīgā.

Man elpa aizspurdz bezdelīgā.

Par samtu klons mans būtu zēlis,

Lai jūsu soļi viņu šķir.

Es esmu savos galdos cēlis To labāko, kas man vēl ir.

Stāv mucas, gaidot jūsu vēli Un dzīru izslāpušo mēli.

Viesi (sveicina ienākušos).

Lai saule apspīd pakausi Un alus remdē ūkas niezi.

Sveiks

(sviež kausus gaisā un tad atkal tos saķer),

lielais Dzīru tiesnesi.

Sveiks, sardzes kungs ar zelta piesi.

Dziru tiesnesis (nostājas goda vietā).

Lai jūtamies kā viena saime.

Lai alus zied un novīst glaimi.

Tev atzinība, krodziniek,

No manis lai kā pirmām tiek.

Jums, mani brašie dzīru vīri,

Līdz galam jādzer kausi tīri Vienmēr. Līdz mūža vakaram.

Kas kausam roku nepieliek,

Lai to pie kausa pakaram.

Viesi.

Lai pakaram, lai pakaram.

Pans Ignats (tiesneša runas apmierināts).

Viens varens vīrs šis tiesnesis,

It kā no elles izkāpis.

Ar galvu balsta debesis.

Pats sevī reibst kā apinis,

Gar alus šalti augšup sviests.

Var viņam smaidot roku spiest.

(Iet klāt tiesnesim un sniedz viņam savu roku.)

Sardzes priekšnieks (stāvēdams blakus tiesnesim).

Jums, kas ar putu sakām Te stāv uz kamiešiem,

Kas bargs man būtu sakāms Kā īstiem neliešiem.

Viesi.

Skarbs tavs vārds kā smilšu pliksna. Ciets kā vērša ādas siksna.

Būs dzīru kauss tavs nelaimīgs.

Ja nekļūs tas kā lēpe mīksts.

Dzer,

Dzer:

No putām zobens asāks taps,

Pat debesīs dzer ceļa stabs.

Dzer,

Dzer!

(Visi ceļ kausus.)

Sardzes priekšnieks (pārmetoši).

Jums roka tiešām ņipra Pie lūpām kausu celt,

Bet vai būs diezgan stipra Tā ienaidnieku šķelt?

Viesi.

Mirdz mūsu zobenā Ar sauli kopā sniegs.

Mums vienā cirtienā Krīt ienaidnieks.

Sardzes priekšnieks.

Kā zelta līdaka,

Ko gaida saules murds,

No kausa vēlīga

Šī šalts pret mūriem spurdz.

(Paņem sniegto kausu un uzlej to pie sienas piestiprinātam šķēpam.)

Tas prieks ir par jūsu vārdiem. Kas būtu jūs bez tiem Ar saviem kausiem sārtiem Un putu vainagiem?

Lai mute uzmanīga Šos vārdus visur sēj.

Būs vienmēr mūsu Rīga Kā dievam padusē.

Krodzinieks.

Kungs

(dziļi klanās tiesnesim),

lepnais Dzīru tiesnesi,

Jau gaiļi rītam spārnus sit.

Drīz lielais cīņu laiks būs klāt. Tavs krēsls

(rāda augstu, greznu krēslu starp mucām),

dārgu segu klāts,

Sen gaida tevi.

(Ņem viņu aiz rokas.)

Nāc!

zes priekšnieks (tuvojas panam). Sveiks! (Ved nomaļus)

S a r d Vies

S a r d

Pans S a r d Pans Dzīr

Man ar tevi jārunā.

i (sekodami krodzinieka izdarībām).

Ņem krēslā, smalki rotātā,

Sev vietu, Dzīru tiesnesi;

Lai esi dižā izskatā,

Kad grūto cīņu tiesāsi.

zes priekšnieks (panam).

Šī visa izdarība man Kā velna ņirgas ausīs skan.

Vai klājas tev kā muižniekam?

Ignats.

Kas lemts, pie tā lai paliekam.

zes priekšnieks.

Laiks vēl no visa atteikties.

Ignats.

Ceļš jau no kalna pagriezies.

u tiesnesis (atsēdies krēslā).

Jauks krēsls, jauka cīņa būs:

Es redzu mucu te tik daudz.

Kas uzvaru šai kaujā gūs,

To vainagot ar lauriem ļauts.

Pēc tam mēs viņu godāsim Tā, ka lai visa Rīga dim.

Mikus.

No putām krēslu uzbursim.

Šai krēslā viņu pacelsim Un apkārt Rīgai soļosim.

Viesi.

Lai tikai ielas ceļu šķir.

Dzīru tiesnesis (krodziniekam).

Kur abi pretinieki ir?

Krodzinieks.

Pans Ignats te.

(Rāda panu blakus priekšniekam stūrī.)

Viņš tūliņ nāks Par pašu vētru varenāks.

Dzīru tiesnesis (visiem cēli, piecēlies).

Lai visas runas mirkli stāj.

Pan Ignat!

(Uzrunātais pagriežas pret tiesnesi. Pēc mirkļa.)

Esi sveicināts!

Tu Rīgas žūpu zaimotāj.

Lai augstam tiesnesim labs prāts, Lai gudri spriež un asi redz,

Kā, kausus ceļot, gurst mums plecs.

Dzīru tiesnesis.

Es būšu taisnīgs tiesnesis,

Kam vanags acis atdevis.

Man mūris tikai plīvuris,

Ko laiks man priekšā aizkāris. Nekas no kausa nezudīs,

Ko manas acis nemanīs.

Ne lāse garām nenolīs.

Ne pūta mirdzot nenovīs.

Pat katrs piliens lūgties skries, Kas būs par malu pārlicies.

Pans Ignats (izrāvis zobenu).

Lai mani parauj elles jods,

Tu esi varens tiesnesis. Gandrīz vai kā pats gaišreģis.

Dzīru tiesnesis.

Pats, senās slavas apstarots, Ar tevi būtu sadzēris.

Bet, tik daudz alos izmircis, Es jūtos kā vecs akas grods.

Lai mani sasper pekles jods,

Cik savāds dažkārt var būt sods!

(Visi smej.)

Dziru tiesnesis (ar smīnu).

Par to tev cits liels pretinieks No apkaunotās Rīgas dots.

Ir acīm sauli redzēt prieks,

Ir pierei tīkams vēsums liegs Un sirdīm mīlas dziesminieks. Par visu tomēr pārāks Matīss. Kam acs kaut mirkli viņu skatīs, Šī burvja saitē apkārt ies Viņš, visu kausu skaidrais dievs. (Pret panu.)

Tu dzērājs visu baigākais,

Kam alus vajadzīgs kā gaiss,

Kā citiem dvēsele un elpa.

Pans I g n a t s (lielā pašapziņā).

Man kauss pat visudziļākais, Tāds, kāda visa mūsu telpa,

Ir tas, kas citam aiznadzis.

Man rīkle mūžam sirdī kaist.

Ir alū pārvērsts eņģelis,

Kas manai aizmirstībai dots.

Es esmu milzīgs, nikns ods,

Kas visu sauli izsūkt var,

Lai tumsa jūs kā zagļus kar.

Es gribu tūlīt cīnīties.

Pat mirkli nespēju vairs ciest.

(Pret visiem.)

Kas ir šis Matīss slavenais?

Sen rimis vējš, sen zudis gaiss,

Kas mīt tik jūsu pasakās Un klona alus paliekās.

(Vispārēja kurnēšana.)

Viesi.

Kas Matīsu spēj nonievāt,

Tam var ar piķi zārku klāt.

Sirmais kungs.

Kam tādu pretinieku pelt,

Kas var sev sauli kausā smelti Kas vīnu pārvērš debesīs,

Lai mākoņi ar zeltu līst.

Dzīru tiesnesis (ar smaidu).

Kas ir pret sauli degošs skals?

Pan, tāda ir šo viesu balss.

Sardzes priekšnieks (klusi, ar gudru ziņu, redzēdams viesu noskaņu).

Pan, Matīss vajāts noziedznieks.

Kāds tev ar viņu cīņai prieks?

Vel laiks ir. Skaļi atsakies!

Un viņš pie cilpas mierīgs ies.

Pans Ignats (dzijā apņēmībā).

Nē, nē. Daudz bargāks, ilgāks sods Guļ manā rokā, dieva dots.

Kas nāve? Tas tik būtu smaids, Viens laimes mirklis, baudas vaids Pret to, kas viņam sagaidāms.

Tas viņu urbs kā rētu krams.

Pa lāsei viņu nomaitās.

Ar mēra kaunu viņu klās.

Nē, nē, daudz ilgāks, smagāks sods Smīn manā sirdī, dieva dots.

Kur ir šis Matīss slavenais?

Man elpa, sālī mesta, kaist.

Kur Matīss ir?

Dzīru tiesnesis.

Kur ir viņš, jā?

Pirmais kalps.

Klāt.

(Piesteidzas pie tiesneša.)

Matīss klāt.

Otrs.

Jau ielās jāj.

Pirmais.

Kā gari asins siseņi

Pie sāniem trīc tiem zobeņi.

Otrs.

Virs lāpām lēkā debesis Kā cilvēks sārtā lakata.

(Kalpi atkal aizskrien.)

Krodzinieks (priecīgs).

Lai klausās augstais tiesnesis Kā lapa dārgā grāmatā Nav mūsu Matīss pazudis:

Viņš drīz šim slieksnim pāri kāps Un mūsu Rīgas godu glābs.

Dzīru tiesnesis.

Liels miers ir manī nolaidies.

Sardzes priekšnieks (panam).

Pan, saku vēlreiz — atsakies:

Tev suņi tikai slavu ries.

Man desmit vīru paslepen Aiz stūra norīkoti sen.

Māj, un mēs viņu pakārsim.

(Aiz lūkām dzirdamas balsis, bungu rībieni, trompešu skaņas un zirgu kāju dipoņa.)

Kā lāpas smird

(rādīdams ar roku uz lūkām)

un bungas dim.

Pans Ignats.

Lai mani sasper pekles jods.

Ne, nē, daudz ilgāks, smagāks sods Glūn mana sirdī, dieva dots.

(Viesi satraukti, parādās saucējs.)

Saucējs (greznā tērpā, alus krūku rokā).

Jūs, durvis, vaļā verieties,

Tu, slieksni, zemāk noliecies,

Klon, līdz pat zemei paklanies!

Tev mugura būs paklā js maigs.

Ir sācies lielais kausu laiks.

Klāt Matīss, dzīru varonis,

Spīd mēness, lāpās sakāpis.

Pat ērgļi spārnus kopā kļauj,

Un purvi miglām mieru ļauj.

Gaiss, kalna kristais, ieskanas,

Pat kad tam sapnis pieskaras.

No jumtiem saule mirdzot 1ās,

Un mīkstās lūša pastalās Nāk klusums silts un neredzams.

Kā bērna sirds top līksmais nams.

(Durvis pēkšņi paveras. Ienāk Matīss, aiz viņa Rīgas sūtnis un viņa pavadoņi. Pūlis klusē. Mežinieks ar Knutu parādās pēdējie, nemanīti noiet sāņus.)

Ir visa mūsu dzīve brīnums,

Kas katram sirdī nolaidies.

Viens viņu dzer kā sārtu vīnu,

Cits lāda, ceļos nometies.

Vai sapnis tas, vai vēsma rēna,

Vai stars, kas vienmēr augšup vird,

Kad nāve nāk pie kāda lēna,

Tik retam gribas smaidot mirt.

Dzirkst mēļots, salts un dīvains skaistums Pat mirklī visu baigākā,

Ja es kā dzirksti gaisā laistu Šo naglu manā zābakā?

Tad jūsu lūpas teiktu — brīnums.

Bet, ka es esmu šeit starp jums,

Tas liekas skaidrāks jums par vīnu,

Tas šķiet kā laimīgs noslēpums.

Jeb tas ir jauns un drausmīgs sāikums,

Ko pacels sāpju šūpoles.

Šīs velves sajūtu kā vāku,

Zem kura nosmok dvēseles.

Jūs tikai redzat pašu zeltu,

Kas ir aiz zelta, to nekad;

Ja to es jums kā elli smeltu,

Jūs šausmās nodrebētu tad.

Jums lupas teiktu — atkal brīnums, Kaut mēle mirklī sastingtu:

Jo jusu roku sniegto vīnu Tā sajustu kā adatu.

Tā maigā klusumā bez vārda Jus mani jauki saņemat.

Jo es uz galvas nesu sārtu,

Ko nenoslāpāt jums nekad.

Mans sveiciens tiem

(paceļ abas rokas, visi ceļ pretim kausus),

kas mani draugi, Ne tiem, kas tādi izliekas.

Mirdz zilgmē dieva zelta trauki Un upes viņu atspulgas.

Vai sēdēšu pie viņa galda,

Vai būšu tikai klaidonis,

To teiks šī cīņa, kur bez valda Kā zivs līdz galam niršu viss.

Pirms cīņas drūmi klusē lācis,

Lai paliek tīts tas lakatā:

Vai jūsu dēļ es šurpu nācis?

Vai Rīgas goda salauztā?

Mēs tikai vieglas auzu skaras,

Ko aizpūst vēju roka var.

Varbūt ir kādas citas varas,

Kas mani šurpu atrāva.

Kā lapsene naids apkārt virmo. Smaids atspīd tik starp mākoņiem. Tvers viņas dzēliens mani pirmo: Es stars, kas »likts starp akmeņiem.

Man nevajag ne jusu smaida,

Ne jūsu naida, kas ir velts:

Sirds mana citu zemi gaida.

Dziļš ezers viņas slāpei smelts.

Te naktī jūsu visu priekšā Es stāvu nomelnots un viens.

Kur kauss?

(Kalps viņam pasniedz kausu.)

To dodiet manā riekšā,

Lai putas čaukst kā kaltis siens.

Kad tā kā smalku zelta trauku Es savu sirdi sniedzu jums,

Jūs viņā metat naida raugu,

Lai viņš tur pietvīkst rūgts un glums. Es jūtu saltu ledu pūšam Kas līķi spēj no nāves glābt?

Vīrs

(asi skatās krodziniekā),

kas man teicās draugs līdz mūžam, Kā nazis pielīda man klāt.

Viņš vēl kā vilks ēd manas aknas, Vēl manas slavas ķipi lok.

Bet visur, kur es stāvu, saknes Man avotus zem kājām rok.

Cik naktij zvaigžņu, tik daudz ciņu Ir katram purvam pāri likts.

Es nācis ar to spēka ziņu,

Kas dara spožu to, kas slikts.

Lai dūkas spiedz un bungas lādas Kā tītari, kas dusmās tūkst.

Lai pirksti cīteres bez sāta Tā rausta, ka tām stīgas trūkst.

Lai iemetas un nerimst trīsas Simts traukos, kas uz galdiem stāv. Lai naktis top kā dzirkstis īsas Un nelaime kā mēness blāv.

Ko iespēs viņas aukstā gaisma?

Vai lūzis vadzis vēl ko tur?

Kas nāve ir, un kas ir baisma?

Viens malds, kas mūsu bailes dur.

Viesi.

Ir jūrās zivīm tik daudz zvīņu, Ka saskaitīt tās dievs vien prot. Mēs visi gribam tādu cīņu,

Kur tā vēl vairāk kausu dod.

Es cīnīšos ar visu spēku.

Lai lūst kā zobens negodā Man mēle, ja es sev par grēku Šos vārdus metis valodā.

Sāp vēl man ausīs ūpju vaidi,

Tvan lapu viegla šalkoņa.

Es negribu ne mirkli gaidīt;

Kā kalns brūk virsū neziņa.

Viena viesu daļa.

Lai nodziest lākturi un lāpas,

Lai tikai trīcot sveces deg.

Un lai kā bezdelīgas slāpes No vātīm vīns un alus tēk.

Otra viesu daļa.

Kā stikls plāns kļūs sviedros velves, Klons drebēs cīņas smagumā.

Grūs kausa dzīlēs visas elles,

Grūs sērgas, kari

(visi viesi piecēlušies kājās),

viss, kas māc.

Matīss.

Kur tiesnesis?

(Kalps parāda. Matīss nostājas tiesneša priekšā.)

Līdz zemei klanos

Kā stiebrs tavā priekšā es. (Klanās.)

Un tavā taisnīgumā ganos Kā zvērs, kas sauli sānā nes.

Tev dvēseli kā zirni šķinu Un valgu priekšā nolieku.

Es tavu asredzlbu zinu:

Tā pārspēj katru vanagu.

Cik daudzās cīņās sīkstu gribu Man devusi ir tava acs.

Es šoreiz sevi pārspēt gribu Vai arī aiziet bojā pats.

Viesi (stājas lokā ap sacīkstes vietu).

Lai ar dārgu svētku zīdu Pārklāj klona vēso grīdu —

Tur, kur lielo cīņu veiks.

Sirmais kungs.

Es ar visu ilgo spītu Savu svētku kausu dīdu,

Lai tas noklaudzēt prot: sveiks!

Viesi.

Sveiks, tu

(sveicina Matīsu)

kausu uzvarētāj,

Kas vairs nelaime un rēta,

Kas vairs sliekai augsta sēta!

Sveiks

(paceļ pret Matīsu kausus),

neviena nepārspētais!

Matīss (pateikdamies).

Mans pretinieks

(izstiepis roku pret panu)

ir sīvs un briesmīgs Kā sārts un ūdenskritums smags,

Ir viņa lūpas divas liesmas.

Un mēle milzu vērša rags.

Viņš var ar skatu nodurt vilku,

Ar plaukstu strautu apturēt,

Ar elpu noraut sīkstu smilgu Un likt no bailēm vistai dēt.

Ar savu īkšķi katru zvaigzni Viņš tā kā blusu nospiest var.

Man tomēr gaišs kā diena vaigs ir, Jo viss tas mani neaizskar.

(Smiekli.)

Pans Ignats (īgns).

Ko dižojies tu

(pēc mirkļa, aplūkojis Matīsu no visām pusēm), gaiļa sekste,

Vai tu tā zoss, kas zvaigzni dēj? Plāns tā kā jūras šķemba, plekste, Nez vai tu kausu izdzert spēj?

Matīss.

Pan, ko tu manu varu klāsti:

Siets ūdeni tiik mirkli tur.

Par sevi labāk galdiem stāsti,

Lai redz, ko tava mēle dur.

Vai spēj tā pilnu riekstu pārdurt Jeb tikai mušu noķert prot?

Un laikiem stiprāk grab par skārdu, Kad šalts nāk pāri uzlīstot.

Pans Ignats.

Kaut mēle izsista no eņģēm Tev, tomēr tu to pateiksi:

Ko dara līdaka ar reņģi?

To aprij. Vai ne

(pats, skaļi smiedamies, uzsit tiesnesim uz pleca),

tiesnesi?

Dzīru tiesnesis.

Pan, tiesa jums.

Pans Ignats (pret visiem, sūrs).

Kam ļaujat nievāt

Jūs mani

(rādot ar Īkšķi uz Matīsu)

šādam nelietim,

Kas atsities ar muti sievā Un darbos līdzīgs bezrocim.

Par viņu galvoju es smagi.

Kā asa klints viņš mani guļ.

Dzeļ debesis kā vēršu ragi,

Un zeme sevi viļņos kuļ.

Kas es ?

(Satvēris galvu.)

Vai tās ir manas rokas? Laiks pāri brāž kā skurbis tvaiks.

Sardzes priekšnieks.

Var viegli atņemt tavas mokas. Tik nodod viņu!

(Ausī panam.)

Vēl ir laiks.

Matīss.

Pan, sardzes priekšnieks tiešām prātīgs: Būs divi jēri azotē.

Lai kā tu savu varu rādi,

Tev kausā tomēr jāzaudē.

Ja tu no manis tiktu vaļā,

Pirms vēl mēs cīņu iesāktu,

Tu varētu teikt balsī skaļā:

Žēl, beigts viņš, es to pārspētu . . .

Pans Ignats (dusmās).

Velns, sātans

(skrien apkārt, spārda lietas),

peļu spira cietā;

Par dzīslu viņu klintī šūt.

Es tevi likšu uzdurt mietā,

Aiz kājām tevi pakāršu.

Tu grasies tikt no manis vaļā.

Ne es no tevis.

(Draudēdams ar zobenu.)

Velti. Tu,

Tārps karnais, manas miesas vaļā,

Es tevi labāk saprotu.

Nav tāda, kas man tevi apraks.

Man tava elpa neizmuks.

Tavs augums, dvēsele un saprāts Kā dubļi

(pakampj no galda olu un sašķaida to savā dūrē)

man starp pirkstiem juks. Var visu zemju krogus taujāt,

Kur esmu kausā zaudējis Es

(sit sev pa krūtīm),

kam tup katra muca saujā Kā cilpā notverts zvirbulis.

(Pret viesiem.)

Jūs ņemiet saules starus slīpos Un tos uz zemes izliekiet Kā bezdelīgas zelta strīpas,

Un tās ar mucām nosedziet!

Šīs mucas dzeršu visu nakti,

Un rītā izdzertas tās būs.

Jūs kā zem kalniem būsiet ralkti,

Kad tās jums dārdot pāri grūs.

No zemēm tuvām, zemēm tālām Jūs varat visas upes vākt Kā zivis vienā milzu kālā.

Ko atnest derēs dieva svārks.

Līdz launagam, kā es še stāvu,

Šīs upes visas sausas būs:

Es pilns ar tādu liesmu blāvu,

Kur mirklī kalns par skropstu kļūst.

Jūs nelaimīgie, ja šī telpa Ar vīnu pilna piegāztos,

Lai atņemtu jums dārgo elpu,

Mans malks to mirklī iztukšos.

Un šis te

(saka katru vārdu ar uzsvaru, staigādams apkārt, visus cieši uzlūkodams),

jūsu Matīss, mani

Var pārspēt!

(Sit atkal sev pa krūtīm.)

Mani!

(Sāk briesmīgi smiet. Pana kalpi piebalso.

Viesi klusē.)

Jāsmejas.

Lai kļūst par kropļiem visi pani Un viņu pilis aizdegas.

Sardzes priekšnieks (grib nomierināt panu).

Tu neprātīgais, ko tu runā!

Pan

(rausta viņu, smieklos apskurbušo), rimsties, neesi tu viens.

Pans Ignats.

Un lai tad es šai liesmu dunā Ar viņiem sadegu kā siens.

Jo taisnības

(izraujas no priekšnieka rokām)

tad nav nekur vairs,

Ir tikai meli, sāpes, žults.

Vai tad šīs durvis vairs ir durvis?

Par kungu kļūs kalps, nūjas kults.

Tas nenotiks un nedrīkst notikt.

Kad viņi atlieksies par daudz,

Es zinu tādu burvju skroti:

Par varu viņu citi sauc.

Taps kalps no jauna rāms un gludens. Virs tā mans piesis — cīrulis.

Līdz šim es biju mirdzošs tutens. Laiks.

(Piesit kāju.)

Kļūšu dzīru varonis.

Es tavā priekšā galvu klanu,

Tu taisnais dzīru tiesnesi.

Ņem rokā kausu!

(Sniedz kausu.)

To kā zvanu

Pret manu galvu skaļi sit.

(Tiesnesis iesit ar kausu panam pa galvu.)

Mēs te

(rādīdams uz Knutu)

kā divi vilki stāvam.

Viens kumāss mums par abiem ir. Tavs taisnais vārds būs mušu āva, Tas nikno strīdu īsti šķir.

Matīss.

Sāc!

(Pasniedz arī savu kausu.)

Tavā taisnā vārdā lieku Es savu dvēseli ar prieku.

Tvan skurbums mans kā pāršķelts lupstājs. Es mirdzu viss. Man katrs kauss Būs noreibis kā saldā skūpstā,

Kad mana delna viņu skaus.

Dziru tiesnesis (ar kausiem rokā).

Es redzu putas tā kā sniegus.

Tām pāri vīns ir asinis.

Es redzu abus pretiniekus Un to, ka cīņai nolikts viss.

Es lieku kara zīmi kaklā.

(Noliek kausus. Izņem no somas sv. Lūkasa zīmi.)

Man sirds kā vanags paceļas.

Guļ klonā cīņas sārtais paklājs.

Var sākt.

(Paceļ roku. Atskan Īss fanfaru pūtiens.)

Viss cits lai atkāpjas.

Tās mucas, ko te redzu telpā,

Uz pusēm tūlīt sadalīt.

(Puiši dala mucas uz pusēm.)

No viņām divas alu elpot Uz vara steķiem uzstādīt.

(Kalpi paceļ divas mucas steķos. Savu vienu pie katra pretinieka.)

Lai trakās spundas, pirms tās iekust,

Kalps smagu roku apglāsta.

(Kalpi apskata mucas, izrauj spundas un ieliek vadus.)

Šurp divus strīdus lieciniekus,

Kas tiesas krēslam blakus stāv.

Pans Ignats.

Mans karatēvs būs sardzes priekšnieks. Matīss.

Mans asais cirvis, mežinieks.

Dzīru tiesnesis.

Lai abi nāk tie manā priekšā:

Mums trim šī cīņa būs kā rieksts.

(Abi strīdus liecinieki tuvojas tiesnesim.)

Pans Ignats (ieraudzljis savu Daugavas pretinieku — mežinieku).

Ko redzu es: šis vīrs ar cirvi Bij tas.

(Tver zobenu.)

Matīss.

Pan

(panam pie auss),

viņš jums neuzbruks.

Ja jums kaut vārds pār lūpām spruks, Nāks sardzes kungs ar nāves virvi:

Kā pelus mūsu cīņa juks.

Pans Ignats (smaidīgs).

Velns.

(Atgrūž zobenu maksti.)

Tiešām viņš man neizmuks: Labs joks būs manam mielastam, Gards kumāss sardzes priekšniekam.

Dziru tiesnesis (apmierināts nostājās sava vieta, pacēlis lielo kausu).

Kara kauss šalc manā rokā.

Krūtīs sirds, un lapa kokā.

Drusku laimes katrā mokā,

Drusku sursmes katrā ogā.

Kara kausu piesitu:

Saki, pirmais priekšniek, tu,

Kā tas klājas Rīgas sargam,

Bruņās kaltam, vārdos bargam;

Saki pirmais, saki tu Man kā soģim patiesam, —

Kādu soli izlemtu Jāsaņem ir Matīsam,

Ja tas strīdu zaudētu?

Viesi.

Saki pirmais, saki tu Ar mēli vīnā slacītu.

Ja Matīss strīdu, kā nākas, zaudēs,

Tam nebūs jāiet ar velnu kauties,

Tam nebūs jākāpj uz soda sārta;

Tam vērsies laime kā roze sārta.

Viesi.

Kas Matīsam jādara būs?

Sardzes priekšnieks.

Viņš panam par znotu kļūs.

Viesi (satraukti).

Brīnums, brīnums,

Kas tas par sodu:

Saldāks par vīnu,

Vieglāks par odu?

Sardzes priekšnieks.

Tam pretī lūgums mans:

Ja strīdu zaudēs pans,

Lai zobens pāri zib, —

Pans tikai nāvi grib.

(Visi uzbudināti spriež. Krodzinieks kā dzelts izskrien zāles vidū.)

Krodzinieks (pielec panam, čukst kaislā balsi).

Ir ogle kvēla, līnis glums.

Mums abiem bij mazs nolīgums.

Pan

(izmisis),

vai jūs aizmirsāt?

Man rokas sāp, man galva tvan. Šo soda mēru nolikt man Jūs atdevāt.

Gaist ogle kvēlē.

(Riņķodams panam apkārt.)

Pans ir glums. Kur paliek mūsu nolīgums,

Kam zvērests likts bij klāt?

Lai pans to tūdaļ pasaka,

Jeb mēle man vēl asāka Nāks pana godu klāt.

Pans Ignats.

Mans krodziniek

(grūzdams krodzinieku no sevis prom),

tas nav nekas:

Ir katrai zivij asakas.

Krodzinieks (sašutumā un dusmās).

Lai dižais pans mans piesargās: Mazs robs var lielu namu gāzt. Bus kausā rūgtas paliekas.

Jeb panam naids mans nav nekas?

Zūd saule, bieži nokūst sniegs.

Es mūžam būšu krodzinieks,

**PanS

vai vienmēr pans mans?

(Noskata ātri pana augumu.)

Sveiks!

Dzīru tiesnesis.

Kāds panam domāts sods, to teiks Ar savu muti mežinieks.

Krodzinieks (paklanās mežiniekam).

Tik vienu mirkli uzlklausi,

Kā tev tas pieklājas,

Kungs lielais dziru tiesnesi:

Mans lūgums sīks un mazs.

Dzīru tiesnesis.

Es tevī klausos, krodziniek,

Sirds roku man uz kausu liek.

Krodzinieks (glaimi).

Kas bērnam salda karaša,

Kas sunim blēža sirds,

Tā kāda sena paraša Man saldi pretī irdz:

Matīsa vietā nolikt sodu Sev un savam namam par godu.

Gods derētu tev, krodziniek,

No tā tev allaž maz kas tiēk.

Krodzinieks (nikns).

Zin to visi: liels un mazs,

Tiesa tā, ne pasakas.

Viesi.

Lēni zvaigznes atplaukst rietā Krodzinieka vārdi vietā.

Veriet vidu istabai —

Viņa teiktai taisnībai.

Krodzinieks (priecīgāks, solīdams labumus viesiem).

Zin to visi: liels un mazs,

Tiesa tā, ne pasakas.

Jeb šī ieraša kā veca Pasperta ar kāju tiks Un kā pērtiķi no pleca Mani smieklu būrī liks?

Mežinieks (uzkāpdams ķebli, svinīgi un dārdoši, cirvis smīn virs pleca).

Kas bijis, nebūs vairs.

Viss norimst līdz ar šalku.

Pats Matīss liels un dairs Grib nolikt savu algu.

Vēl mēness zilgmē vīd, Vēl tumsa glāsta oli,

Es teikšu to tūlīt,

Kas man no viņa nolikts.

Par savu uzvaru Viņš negrib pana zeltu, Lai to kā atsvaru Bez gala ārā smeltu.

Jau lūkās gaisma zib, Dzird tornī rītu sitam, Viņš pana meitu grib Ne sev, bet kādam citam.

Viņš pana meitu ņems Un atdos to, kam gribēs. Spēks, kas šo visu lems,

^eit (rāda uz klonu)

no šīm dzīlēm zibēs.

Viesi.

Šis dīvais noteikums Vien prieku dara mums.

Būs īsta sacīkste Par godu Rīgai te.

Krodzinieks (ņurd pie sevis).

Man divas nāves būs — Pans Ignats līdz ar meitu.

Viss nolīdzināts kļūs.

Naids manā sirdī žūs.

Vai, krodziniek, jau smej tu?

Vēl Matīss paliek man Ar savu trako kvēli.

Sūrs manā elpā tvan Kā vaivarājs viņš.

(Pacēlis roku.)

Gan

Tam ar ņemšu mēli.

Es, velna krodzinieks,

Tik tad reiz kļūšu līksms.

Būs katra diena prieks,

Kad atpūtu man sniegs Tumšs vīns zem labās vīksnas.

Dzīru tiesnesis (pret saviem palīgiem). Vai noteikumus pieņemsim?

Sardzes priekšnieks.

Lai mēle sūrst!

Mežinieks.

Lai kausi dim!

Pans Ignats (pret saviem puišiem). Jūs lociet strīdus dziesmu.

(Nostājas kaujas stāvoklī. Izpleš kājas. Sakrata vēderu. Puiši sastājas vienkopus.)

Matīss (pret visiem).

Jūs dzēsiet vīna liesmu!

(Visi sagrābj kausus.)

Dzīru tiesnesis.

Mēs pirmo mucu sākam.

(Kalpi pielej milzu kausu panam un Matīsam.)

Uz pirkstgaliem vākam.

(Uzsit vākus saviem kausiem.)

Zib putu baltais mākonis,

Virs kausa lūpām piebriedis.

Lai dzeram,

Lai dzeram Un bezgalību veram.

(Trīs kalpi nes katru sacīkstes kausu, tik liels tas. Tusnīdami pieceļ to pretiniekiem pie lūpām. Dzīru tiesnesis dod zīmi. Pretinieki dzer. Izdzer pirmo. Seko nākošie kausi. Muca pēc mucas. Visi sasprindzināti vēro divkauju.)

Karakalpi (sacīkstes laikā dzied).

Mūsu pans no vilka, vilka nebaidās.

Priede tam kā smilga priekšā paklanās.

Klanās, klanās ilgi ilgi.

Pazust manās visi vilki.

Paliek pans viens pats, Paliek pans viens pats.

Priede lokoties Kļūs kā dzeltens mats.

Labi saņemies:

Vēl tev kausā lies.

Putās smags un biezs Alus nogūlies.

Tas par tevi smies,

Tevī ilgi dies.

Līdz tu lokoties Kļūsi pats kā mats,

Kļūsi pats kā mats.

(Pans, dzerdams milzu kausus, sit sev pa vēderu, pēc katra kausa norēcas, uzvaroši skatās apkārt, nosvīdis un sārts. Matīss dzer mierīgs un kluss, kā lielu pienākumu veikdams.)

Viesi.

Matīss stāv, kā stāvējis.

Pans jau gluži sasarcis.

Karakalpi (turpina dziesmu).

Mūsu pans no kaujas, kaujas nebaidās.

Zīda autos aujas,

zirgā aizsteidzas.

Kaujas, kaujas ilgi ilgi.

Nokaut ļaujas visi vilki.

Paliek pans viens pats,

Paliek pans viens pats.

Zobens lokoties Kļuvis dzeltens mats.

Labi saņemies,

Vēl tev kausu lies.

Pāri sudrabs biezs Alum nogūlies.

Tas par tevi smies,

Tevī smagi dies.

Līdz tu lokoties Kļūsi pats kā mats,

Kļūsi pats kā mats.

Saņemies!

(Kauss seko kausam, muca mucai. Tukšās izveļ. Jaunas stājas vietā. Atvērtajās lūkās redzami ļaudis, kas, skaļi saucot, piedalās sacīkstes norisē.)

Muca mucai spundu sit.

Kausi tā kā skudras rit.

Matus pierei atrausis,

Matīss stāv, kā stāvējis.

Ļaudis (pie lūkām).

Matīss, Matīss Sauli attīs,

Izdzers to Un atkal satīs,

(Pans dusmīgi krata ar dūri ļaudīm durvīs un pie lūkām. Daži mēdās. Pans niknumā nobāl.)

Viesi.

Pans gan kļuvis gluži bāls.

Sviedru vietā dzeltens sāls,

Kas uz klona dzirkstis šķiļ,

Tam no krūtīm spēku viļ.

Pans Ignats.

Ko jūs, skrandas, gānāties,

Matīs!

(Atgrūž sniegto kausu. Puiši ar lielo kausu iestreipuļo kaktā.)

Matīs, padodies!

Vai pēc elpas aizsteidzies Ir jau tev tavs mežinieks?

Tu jau topi salts kā sniegs.

Drīz tev gluži drūmi ies,

Kad tev dūri sirdī trieks.

Vecais brālis

(rāda uz alu mucās)

pārskaities.

Matīs, labāk padodies!

Matīss (mierīgs).

Aizies vasara un rudens.

Skanēs laukos vēju tutens,

Te man tiks un neapniks Līdz pat tam, kad sniegi snigs, Kausus mīt un lūpas vīt,^ Jaukos smaidos uzsmaidīt.

(Visi gavilē. Pans stāv drūms.)

Tik, cik tūkstoš maisos graudu, Tik, cik ezeros ir raudu,

Ziemā zvaigžņu debesīs,

Tik, cik salna zemē dzīs Lapu visā pasaulē Un cilk dziesmu stabulē,

Teikšu pan, tev

(zobgalīgi paklanoties),

ko lai daru, — Tik es kausu izdzert varu.

Matīss, Matīss Sauli attīs, Izdzers to Un atkal satīs.

Pans Ignats (kliedz, sper kaļu pret klonu).

Utubunga, dadžu knīda,

Lai man mēri virsū rīda,

Vai tu arī

Pašu elli izdzert vari?

(Iestājas visu vidū.)

Es,

Kājas izliekot tik plati,

Ka var cauri izbraukt rati,

Mūžību pa savu nāsi Ierauju kā putu lāsi.

Utubunga

(draudīgi pieiet Matīsam gluži klāt), kožu knīda,

Vai tu arī

Pašu elli izdzert vari?

Matīss.

Debesis un elli varu,

Tevi līdz kā miežu skaru.

Pans Ignats (tikko valdās).

Kaut man kļūtu acs par iesmul

(Saviem puišiem — karakalpiem.)

Atkal manu strīdus dziesmu. (Dzeršana atkal turpinās.)

Karakalpi.

Mūsu pans no alus, alus nebaidās.

Mucas lauž kā skalus, labi izdzeras.

Kauss pēc kausa kausā lejas,

Līdz ir sausas visas lejas.

Paliek pans viens pats,

Paliek pans viens pats.

Ūka lokoties

Kļūs kā rūzgans mats.

Labi saņemies:

Vēl tev kausu lies.

Pāri debess biezs Alum nogūlies.

Tas par tevi smies,

Tevī ilgi dies.

(Pans dzerdams mazliet saļogās un satver ar roku savu labo sānu. Vecais dzērājs to pamana un vēro pana kreiso sānu.)

Līdz tu mokoties Kļūsi pats kā mats,

Kļūsi pats kā mats.

Saņemies!

Vecais dzērājs (savam kaimiņam).

Lai manai sievai uzbrūk liesa,

Lai mani bērni badā mirst,

Nav karakalpu dziesmai tiesa:

No resnuma pans pušu irst.

Karakalps (trenc prom veco dzērāju). Viņš piedzēris un velnus skata.

(Arī citi sāk vēiot pana kreiso sānu.)

Kāds dzērājs.

Tam vienmēr krogū mute plata.

Vecene.

Nē, nē.

(Griežas pie visiem.)

Viņš patiesību saka:

No kurienes tad nāk šī smaka?

Sardzes priekšnieks.

Nost!

(Grūž veceni.)

Mēli kar uz saviem zobiem,

Ja negribi just

(pavelk zobenu, vecene mūk),

kas ir zobens.

Vecais dzērājs (rāda).

Jūs neticat.

(Grozās uz visām pusēm. Daudzi smej.)

Jūs mani smejat,

Es piedzēris un kļuvis traks,

Lai iemetas man roze sejā,

Uz atradlbām man ir nags.

(Pieiet panam gluži klāt. Aicina citus līdz.)

Kad pašķir dūmus nost un gaisu Un labi dziļi ieskatās,

Var panam sānos manīt plaisu,

Kas atdarās un aizdarās.

Ļaudis.

Kur ir?

(Grūsta viens otru. Kalpi velti pūlas ļaudis aizturēt.)

Es gribu redzēt.

Vecais dzērājs (rāda). Šeit.

Ļaudis.

Brīnums.

Kalpone.

Jā.

Kāds dzērājs (pārsteigts).

Patiesi gan.

Plīv sāns kā pielikts galā svecei.

Vecene (iekliedzas).

Pans plīsīs drīz!

(Pans turpina dzeršanu.)

Kalpone (mukdama).

Top baigi man.

Ļaudis (pārsteigti, šausmās).

Viņš plīsīs drīz.

(Visi barā atkāpjas.)

Kur lai mēs bēgam?

Kalpone.

Kur?

Vecene.

Torņos.

Kāds dzērājs.

Tik uz uzkalniem. Kad alus plūdi pāri ēkām Jās savos zirgos aulekšiem, _ Viss kopā grūs un prom uz jūru Kā mēsli, karsti kūpot, ies: _ Mums atstās Rīgu drupās sūru.

(Sajukums.)

Vecene.

Posts.

Kalpone.

Nāve.

Ļaudis.

Steigsim paglābties.

(Karakalpi pamazām nodibina kārtību.)

Karakalps.

Prom, nelietīgā pļāpu varza:

Tas panam nav jau pirmoreiz. Pārlieku viņš uz alu kārs ir.

Kaut piepūties un kļuvis greizs, Viņš izturēs, kā vīram nākas, Kam kliedzat, grūsnās sievas, jūs Jau, kad vēl viss tik īsti sākas, Kad cīņā spēks kā vasks kust.

Ļaudis.

Pans plīsīs drīz.

Karakalps.

Viss tīrie nieki.

Mēs tūdaļ viņu stīposim.

Lai panāk tikai mucenieki:

Kļūs panam stāvs kā jauneklim.

(Ienāk mucenieku amata meistars ar saviem darba rīkiem un zeļļiem.)

Ļaudis (priekā, ņirgās un izbrīnā lec).

Panu stīpos, panu stīpos,

Slies uz augšu nabu slīpo.

Vēl viņš brīdi neplīsīs.

Vēl viņš simtām mucu rīs.

Tad tik smirdot pūs kā sīpols.

Pans Ignats (iereibis, dzeršanas atstarpē).

Vara stīpas dūri biezas Man ap gurniem aplieciet,

Lai es vēl no visas tiesas Varu kausu strīdu iet.

Mucenieku meistars (cienīgiklanīdamies). Kungs

(taustot panu),

viss būs, kā kungam nākas,

Stīpas īstā biezumā.

Lai jums netop gurdenāka Sirds un elpu nenomāc, Stīpas būs kā dūnas vieglas, Pilnas vēju, pilnas smieklu.

Pans Ignats (paveļoši meistaram). Lieciet!

Sardzes priekšnieks.

Sāciet!

(Mucenieki liek mirdzošas stīpas ap pana augumu.)

Karakalps.

Dariet žigli!

Ļaudis.

Stīpas mirdz kā dārgi stikli.

Krodzinieks (klāt pie tiesneša).

Stīpošana lieta smalka,

Tiesnesi, bet Matīs» ko?

Vai viņš piekrīt?

Matīss (atmet ar roku).

Man vienalga. Kaut vai panu iezārko!

Pans Ignats (raujas l

stīpām).

Valdi mēli, nelga trakais,

Zemē tevi iedzīšu,

Līdzīgi visdziļai akai Muti cieti aizratkšu.

Ļaudis.

Panu stīpas, panu stīpos,

Skries ap gurniem vara dzīpars.

L un 2. mucenieks (stīpo panu).

Kad tik neiznāktu greizi:

Dzīvai mucai pirmo reizi Vara stīpas apkārt liekam.

3. un 4. mucenieks.

Nav pa niekam,

Kausu iekamp!

1. mucenieks.

Rokas trīc, un naglas stostās,

Āmurs saslējies aiz jostas,

2. mucenieks.

Ārā nāc;

Sāc,

Kamēr iztur kāts.

3. un 4. mucenieks,

Sviedru lakats guļ ap kaklu, Mulsums dara aci aklu,

Kad tik sitiens rastu naglu!

1. un 2. mucenieks.

Kad tik neiznāktu greizi, Dzīvai mucai pirmo reizi Vara stīpas apkārt liekam.

3. mucenieks.

Nav pa niekam.

4. mucenieks.

Iekamp!

1., 2., 3. un 4. mucenieks. Sit!

(Mucenieki naglo stīpas.)

Ļaudis.

Sit!

1. un 2. mucenieks (lūko stīpas).

Guļ kā pieaugusi stīpa,

Nav ne ļogana, ne slīpa.

3. un 4. mucenieks.

Tagad pans, šis dzīvais kubls,

Būs kā jūra dziļš un kupls,

Lai tik alus rit.

Ļaudis.

Rit.

Pans fpriecīgs, taustīdams savu stīpoto augumu).

Velns! Piecas dūri biezas stīpas Kā vara čūskas mani tur.

Vēl piecas mucas likt uz strīpas, Ar tām man Matīss jānodur.

Ar tām man jāpiespiež pie sienas Kā šalts, ko kauss pār lūpu sviež, Lai akmeņi pie sirds tev

(draud Matīsam)

sienas,

Lai rīkli pieci naži griež.

Tev, lielībnieku ķēniņ Matīs,

Tev, kausu visulielais sams,

Līdz tevi tā kā salmu satīs Mans alus, sārti putodams.

(Glāstīdams ieveltās alus mucas )

Šīs piecas lāču mātes brūnās,

Šīs piecas mucas rasainās Nāks manā vēderā kā sūnas,

Nāks un par zvaigznēm rindā stās.

Kā zvārguļi

(sit sev pa vēderu)

tur viņas skanēs.

No viņām vērsies brīnums liels:

Kā kazlēnus tās sērgas ganīs,

Žūs vainas, atplauks puvis liels.

Es izdzeršu tās vienā elpā Kā lāsi, kas uz lūpas tvan.

Pat guldziens, balodis sārts, telpā No krūtīm nepacelsies man.

Jūs, piecas mucas, dieva šķavas,

Kur visu alku saldums mīt,

Jūs visiem dodiet savas skavas,

Kur pati saule peldot spīd.

Guļ pāri putu sudrabplācens,

Zem viņa sārtā dzīlē laiks.

No visām sievu lūpām nācis Jums mīkstums vilinošs un maigs.

Ar jums es droši uzvarēšu.

Kaut jūsu zobens neredzams.

Tas pārdurs žaunas tā kā plēšas Tev

(pacēlis mucu pret Matīsu, ļaudis lielā izbrīnā), Matīs, lielais kausu sams.

369

24 Izlase II

Sardzes priekšnieks.

Es ticu, pan, tev.

(Apkampj panu.)

Savu cilti Tev ar šo strīdu godā celt.

Ļaudis.

Pans gluži bargs.

Karakalpi.

Kā krami šķilti Deg viņa acu drūmais zelts.

Matīss (ar smaidu).

Var tava mēle biedēt raudas.

Un pelēm tumšās alas jaukt,

Man baiļu nav no tava drauda.

Tas var pat nāvi talkā saukt.

Guļ zaļga žults un trekns ienaids Zem tava spēka varenā.

Tāds svars ir arī aklai sienai,

Kas, posta rauta, virsū nāk.

Pans Ignats.

Tu!

(Metas Matīsam virsū. Sardzes priekšnieks viņu aiztur.)

Suns tu, valdi savu muti!

Pie koka likšu tevi vilkt.

Vecais dzērājs (smejas).

Zib mēle Matīsam kā tutens.

Ļaudis.

Sveiks, Matīs, mūsu gods un vilks,

Matīss (vērsdamies pret panu).

Daudz lielāks ir mans spēks un vara, Kas kāpj no zemes dzīlēm šīm.

To mūžīgu un sīkstu dara Viss, kas ir zem šīm debesīm.

Šie akmeņi, uz ko tu stāvi,

Gaiss, zāles, dzīles, ūdens, viss,

Šo ļaužu nākšana un nāve Un viņu skarbās asinis,

Šo ļaužu ciešanas un sāpes,

Šo ļaužu sviedru recējums,

Pat ienaids tavs un aklās slāpes Un pat tavs cietais pārākums.

Tas viss ir manī, un es viņos Kā mūžos straume mirdzoša'.

Mans spēks ir slēpts pat purvu ciņos. To atņemt nevar. Rīkstēm šaust.

Ir velti viņas plūsmu kvēlo Un audus, kur tā slepus ris.

To nevar pelt, nedz ari žēlot,

Tā ir kā gars un liktenis.

Tā kaist kā bulta katrā rūdā, Dīgst katrā mēslā gaisīgā,

Tā, maigi mirdzat, staigā trūdos. Tā ir pat tur, kur nav nekā.

Es tikai viena viņas smaile,

Viens asi pacelts dzelonis,

Kas neslēpts, vaļā pavērts, kaili Mirdz baigi jums

(pagriezies pret visiem)

kā asmenis.

Tu mani uzvarēt nemūžam,

Pan, nevari. Tad jāuzvar Tev ir šī zeme.

Pats dievs vien veikt to tikai var.

Pans Ignats.

To redzēsim.

(Pavēloši kalpiem.)

Šurp mucu pirmo,

Lai alus tā kā Daugava,

Kad pali nāk, virs kausa virmo, Lai dzerot lūpas kļūst kā vāts. (Paceļ kausu un dzer.)

To redzēsim.

(Māj kalpiem.)

Šurp mucu otro.

(Kalpi paceļ Matīsam pie mutes otro mucu.)

Lai tā pie manām lūpām plok Kā maiga dūna un kā sodrējs Un tukša kļūst kā atvērts logs.

(Matīss dzer.)

Pans Ignats (nosviež tukšo mucu). Šurp trešo!

(Kalpi pieveļ panam trešo mucu. Viņš paceļ to un dzer. No liela svara piepūles un alus daudzuma pans sāk lēnām grimt klonā, kas, dobji skanot, plaisā. Satraukums, visiem liels pārsteigums.)

Sardzes priekšnieks.

Stāt!

Dzīru tiesnesis.

Stāt!

Ļaudis.

Brīnums, brīnums, Grimst, alu dzerot, klonā pans.

Klons sevī plaisas ver kā smīnus,

Klons plīst kā zemē nomests zvans. Klons mīksts kā vasks un kā mikla.

Karakalpi (izbailēs).

Pans jau līdz ceļiem iegrimis.

Viņš netiks ārā no šī tīkla.

Ļaudis (baigumā).

Viņš klona rīklē zudis viss.

Pans Ignats (atkal nosviež izdzerto mucu un sauc).

Šurp mucu ceturto*!

(Kratīdams dūri.)

Jūs, kalpi,

Vai neredzat, kā grimstu es?

Ne ūdensroze es, nedz skalbe,

Ko līmenis ar sauli nes.

(Kalpi izmisumā.)

Pirmais kalps«.

Ko lai mēs darām?

Otrs kalps«.

Tādas briesmas.

Visi.

Mums aizsmok prāts kā salā balss.

Pirmais kalps.

Vai likt zem klona uguns liesmas, Lai tās no jauna kramā kalst?

Pans Ignats.

Jūs nelgas, stulbās pīļu galvas,

Jūs pašus va jag dedzināt.

Liet man zem kājām tik daudz alvas, Ka varu atkal stingri stāt.

Karakalpi.

Kaut savas galvas mēs tev dotu Un visus savus tikumus,

Kā lai ar mazu alvas podu,

Pan, aizveram mēs dziļumus?

Pans Ignats.

Jūs kalpi niecīgie un āksti,

Līdz zilgmei jūsu stulbums vīts.

Šurp dodiet lielo zelta plāksni,

Kas guļas vietā man ir līdz.

To smagu lieciet man zem kājām,

Ar to man vajag uzvarēt,

Ja klona krūtis ir par vājām,

Līdz galam mani noturēt.

(Seši vīri ienes milzu zelta gabalu. Panu izceļ no klona, un tas uzkāpj uz sava zelta gabala. Ļaudis pārsteigti. Pans, uz zelta gabala stāvēdams, pret Matīsu.)

Tā, lielais Matīs, skaties!

Redzu.

Ļaudis.

Zelts panu ieceļ debesīs.

Pans Ignats (lielīgs, pāri visiem).

Es velves paceļu ar plecu.

No manas kvēles uguns vīst.

Es vaļā no šo ļaužu bēdām,

No viņu zemes sviedrainās.

Mans zelts ir, Matīs, man zem pēdām, Un nospiests guļ zem tā tavs lāsts.

Es atkal brīvs kā bulta tālē,

Šurp mucu piekto!

(Kalpi steidzīgi pienes viņam mucu. Pans pakampj to un ceļ pie lūpām.)

Pēdējo!

(Pēkšņi sagrīļojas. Izlaiž mucu no rokām, ko tikko pagūst kalpi satvert. Smagi dvešot, izbrīnā.)

Kas tas?

Sardzes priekšnieks.

Pan!

Pans Ignats (satver savu kreiso sānu). Sirds.

Ļaudis. v . . ...

Pans pēkšņi balē.

Pans Ignats (smagi elpojot, nikns).

Lai mani sasper velns un jods.

Es jūtu kalnu savas krūtīs,

Kur bij kā vanags agrak sirds.

Es redzu sārtu gaismu rūtīs:

Tā šūpo ūdeņus un irdz Ar simtām zvaigžņu manās acīs.

Kas ir ar mani?

Sardzes priekšnieks.

Saņemies!

Pirmais kalps.

Pan

(sniedz kristālā kausu ar ūdeni), spēku!

otrs kalps.

Kungs.

Pans Ignats (grīļojas, šaubās).

Kas man to sacīs?

Kalns tagad elpā ievēlies.

(Pans lēni noslīgst bezspēkā ceļos.)

Ļaudis.

Pans bola acis tā kā pūce.

Dziru tiesnesis.

Te notiek tas, kam jānotiek.

Ļaudis.

Pans ceļos kritis, dieva lūdzējs,

Uz purvu galva lejup stieg.

Pans Ignats (atjēdzas, uzslienas kājās).

Nē, vēl es augšā strīdum celšos.

Tas bija tikai vājums īss.

Jūs

(pret ļaudīm lūkās)

neklausieties, ko es melšu.

Zied kvēls man atkal asinīs.

Tu, Matīs, stājies manā priekšā:

Lai redzu, lepni saslējies,

Kā tu ar smago kausu riekšā Pie manām kājām novelies.

Matīss.

Pan Ignat, mirējam ar prieku Es izdaru, ko viņš man liek.

Kamdēļ lai liedzu tev es nieku? Te notiek tas

(rāda ar roku uz tiesnesi), kam jānotiek.

(Kalpi pasniedz milzu kausu.)

Pans Ignats.

Dzer!

(Matīss kausu izdzer.)

Tagad es.

(Kalpi pasniedz otru milzu kausu. Pans dzer, bet nespēj.)

Sardzes priekšnieks.

Pan, tev kļūst smagi. Tu trīci, sviedriem noplūdis.

Pans Ignats.

Es mirējs pans.

(Pret Matīsu.)

Tu man to saki?

Kas tu?

Matīss.

Tavs skarbais liktenis.

Pans Ignats (saslienas).

Es nepadošos tev ne pēdu,

Tu likten

(pret Matīsu),

manu briesmoni,

Kaut tu pret manu sirdi bēdu Kā nāves šķēpu asini.

Līdz lāsei pēdējai un rūgtai Ņemt vari manu asini.

Es nelocīšos tevi lūgties,

Lai degtu tad ar uguni.

Es saļimšu (kā dzeltens stiebrs Zem skarbā pļāvuma tepat.

Tik tev, kaut arī zems un riebīgs, Es nepadošos vairs nekad.

Es varu tikai degt un lidot,

Es varu tikai nāvē krist.

Nav izlīgšanas mūsu vidū.

Sit mani nost, ja vari sist.

Dod kausu

(kalpi vairās dot),

manu nāves malku, Es jūtu, sirds no viņa ļims.

Ar bezgalīgu dzīves alku

Es biju visu mūžu slims.

Dod kausu!

(Atņem ar pēdējiem spēkiem kalpiem milzu kausu un tukšo to.)

Tā.

(Saļimst uz viena ceļa.)

Nu visam beigas.

SATURS

PROZA

(No krājumiem «Eņģelis aiz letes» un «Aizslēgtās durvis».)

Debesīs...........

Māņticība..........

Mana mīlestība........

Skudru pudele........

Labā nāve..........

Kļavas lapa.........

Reņģu Andrejs........

Kirils Sārtums........

Aizslēgtās durvis.......

Varonis...........

Autobuss..........

Meitenes galva.........

Krēsls............

DRAMATURĢIJA

Matīss — kausu bajārs (fragmenti)

Александр Ч а к

ИЗБРАННОЕ

II

Художник М. Осис

Латвийское государственное издательство На латышском языке

Aleksandrs Čaks IZLASE.

II

SĒJUMS

Redaktore Z. Līce

Mākslinieciskais redaktors A. Jēgers Tehniskais redaktors V. Freimanis Korektore T. Pētersone.

Nodota salikšanai 1960. g. 2. augustā. Parakstīta iespiešanai 1960. g. 12. novembrī. Papīra formāts 70X108Vs2.5 12,2 fiz. iespiedi.; 16,71 uzsk. iespiedi.; 13,82 Izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. JT 03425. Maksā 65 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 13550/D1982. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministriias Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā Rīgā, Dzirnavu ielā Nr. 57. Pasūt. Nr. 2722.

L2

Content

Čaks Aleksandrs Izlase 2 sējums

PROZA

DEBESIS

MĀŅTICĪBA

MANA MĪLESTĪBA

SKUDRU PUDELE

LABĀ NĀVE

KĻAVAS LAPA

REŅĢU ANDREJS

KIRILS SĀRTUMS

AIZSLĒGTĀS DURVIS

VARONIS

AUTOBUSS

MEITENES GALVA

KRĒSLS

DRAMATURĢIJA

MATĪSS - KAUSU BAJĀRS

NO 1. CĒLIENA

NO 2. CĒLIENA

NO 3. CĒLIENA

NO 4. CĒLIENA

SATURS