Koreckis Daņils

Izpildīt spriedumu

Daņils Koreckis

Izpildīt spriedumu

«Izpildīt spriedumu»

Daņils Koreckis

Izpildīt spriedumu

Pirmā nodaļa

Spriedumi mēdz būt divējādi. Tie, kurus desmitiem dienā štancē «lietu» paisuma apdullinātie tautas tiesneši, sabiedrības uzmanību faktiski nepiesaista. Saprotams, nolaistajos gaiteņos drūzmējas radinieki un ziņkārīgi kaimiņi, lielākoties pensionāri, pāris vecenīšu no apkārtējām mājām, kuras paradušas padarīt monotono dzīvi krāšņāku ar bezmaksas izrādēm, kas nav vis šādi tādi kumēdiņi...

Dažkārt redakcijas plāns attriec uz šejieni vietējās avīzes korespondentu, kurš iebāzīs rubrikā «No tiesas zāles» pamācošu rakstiņu - kādas simt rindiņas par noziegumu un tam sekojošo sodu. Taču diezin vai tas kādu sevišķi satrauks: pienāks divas trīs vēstules-, sak', arī mani apzaga, vai arī - tie huligāni galīgi kaunu pazaudējuši, bet dod šiem tik maz, -lūk, arī visas atsauksmes.

Protams, šajā lietā visvairāk ieinteresētais ir pats tiesājamais. la atnācis uz brīvām kājām, pēc pavēstes, tad nervozi smēķē vienu cigareti pēc otras un, sasprindzinājis bungādiņas, nervozi trinas gar finiera durvīm: ja tikai čirkst spalvaskāti vai klab rakstāmmašīna, var cerēt uz sprieduma atlikšanu, nosacītu sodu vai tamlīdzīgu «ķīmiju», bet, ja pēkšņi ietarkšķas telefons, - tad ir ziepes, var izsaukt konvoju, un tad pēdējie vārdi būs: «Apcietināt tiesas zālē!» Lai gan varbūt tiesnesis vai piesēdētājs vienkārši zvana uz mājām, kā tur ir, vai viss kārtībā. Un, ja arī zvana uz rajona nodaļu, vēl var cerēt: reizēm šiem nav cilvēku, citreiz mašīna čupā, gadās, ka benzīns izbeidzies... Pasēdēs tiesneši aiz slēgtām durvīm, nospļausies un pārrakstīs rezolutīvo daļu «Drošības līdzeklis -paraksts par dzīvesvietas nemainīšanu».

Kā lai nenervozē, ja tā izdarās ar tavu likteni - ērglis vai raksts, ļa esi atvests uz tiesu ar autoķurķi, tad vismaz skaidri zināms - laukā vairs netiksi. Ne jau tāpēc, ka nedrīkstētu, -tagad var visu, bet tāpēc, ka prokurors ar tiesnesi jau darījuši, ko spējuši, un, ja būtu bijusi kaut vismazākā iespēja, viņi nebūtu ķēpājušies ar arestu. Tā ka sēdi mierīgs un gaidi, jau zinot, cik apmēram iegriezīs.

Apgabala vai, teiksim, Augstākās tiesas spriedums jau ir pavisam cita lieta, tur ar sīkumiem nekrāmējas, ēkas pieklājīgākas, konvojs pavisam cits - nevis parastie miliči, bet sardzes kareivji no iekšējā karaspēka. Bet ne jau tas ir galvenais - šeit var tikt izteikti vārdi, no kuriem pat rūdītam zekam apskriesies dūša: «Nāvessods.» Un zālē valdīs klusums, aiz muguras aizlauztajām rokām uzliks rokudzelžus, tad iemetīs pārkarsušā vai izsaldētā autoķurķī ar bākugunīm un sirēnu, bet apkārt būs dzirdams: «uz nošaušanu», «augstākais», «aizlaida uz Mēnesi»... Te vienaldzīgo nebūs. Runa jau nav par konkrētu notiesāto, ne jau viņa dēļ strīdēsies profesori, ne jau viņu aizstāvēs slaveni rakstnieki, valsts prēmiju laureāti un sabiedriskās organizācijas «Starptautiskā amnestija» aktīvisti. Tas suns aprakts pašā principā: vai valstij ir tiesības laupīt dzīvību savam pilsonim? Vai tas ir ētiski? Vai tas ir humāni? Un galu galā - vai tas ir civilizēti?

Vai viens cilvēks likuma aizsegā var izliet otra asinis? Bet varbūt rakstītie likumi nedrīkstētu pārkāpt cilvēka dabiskās tiesības?

Vai mūža ieslodzījums būtu alternatīva vai vēl nelādzīgāks variants?

Strīdas jau sen, un par labu katrai pozīcijai izteikts milzums pārliecinošu argumentu. Tomēr...

«...ņemot vērā nodarījuma ārkārtējo bīstamību...» «...piesprieda...»

«...augstāko soda mēru...»

«...nāvessodu!»

Ar rūpīgu nežēlību labi izstrādātie, ar stabilu nodrošinājumu konstruētie pēdējās apsūdzības formulējumi kā giljotīnas asmens nocērt notiesātā tūkstošiem sociālo saikņu, nežēlīgi un uz visiem laikiem šķirot viņu no šīs pasaules labajiem un sliktajiem cilvēkiem.

Un, ja šie bargie vārdi, kam piešķirta stingri noteikta forma, parakstu un ģerboņzīmoga spēks, spētu ne tikai noteikt notiesātā juridisko statusu, bet iespaidot arī viņa organisma fizioloģiskos procesus, apturēt sirdi, pārtraukt asinsriti, paralizēt smadzenes, - tad tālāk vairs nebūtu par ko rakstīt. Taču neviens papīrs - arī pats svarīgākais un ar vislielāko autoritāti apveltītais - pats par sevi nespēj radīt nekādas izmaiņas apkārtējā pasaulē, vēl jo vairāk - paveikt darbiņu, kas pa spēkam no divu metru augstuma krītošam, asi uztrītam metāla gabalam.

Otrā nodaļa

Pa tukšu, labi pārredzamu ielu ar dzelteni mirgojošiem luksoforu signāliem, kas atgādināja zvēru acis, ar instrukcijā noteikto ātrumu - astoņdesmit kilometru stundā - traucās furgons, kura tērauda būdas abas puses greznoja ieslīpi uzraksti «Maize».

Iebkurš VAI inspektors noteikti būtu apstādinājis un pavaicājis šoferim: kāda velna pēc viņš drāžas kā uz ugunsgrēku... Taču tik vēlā nakts stundā autoinspektori parasti nav sastopami un šādus jautājumus neuzdod. Un. ja arī kāds pēkšņi trāpītos ceļā, viņš dzirdētu instrukcijā paredzēto atbildi, lai gan jāšaubās, vai šī atbilde spētu kliedēt viņa aizdomas, - drīzāk jau pretēji: tikai radītu jaunas.

Trešā nodaļa

Vaļera Popovs pārgāja atpakaļ uz apgabala aparātu tieši tajā laikā, kad Faridovs kārtoja dokumentus aiziešanai pensijā. Šī sakritība lielā mērā izšķīra kapteiņa turpmāko likteni, lai gan Faridovu viņš pazina tikai pēc izskata un, sastapdams gaitenī drūmo kolēģi no dienesta, ar to pat nesveicinājās.

Kamēr Faridovs gulēja hospitālī, notika vēl kas tāds, kam bija lemts parastu kadru maiņu vērst par kaut ko daudz nopietnāku.

Svētdienas vakarā, pakāris savu sievu vannasistabas veļas-auklā, pilsonis Kozlovs ar medību pusautomātu «MC-21-12» atklāja uguni uz mašīnām un garāmgājējiem. No sestā stāva pavērās plašs apšaudes sektors ar daudziem mērķiem, un to, ka bija tikai trīs ievainotie, var uzskatīt par laimīgu nejaušību.

Ielu bloķēja, aizsūtīja pēc snaipera, bet Kozlovs tikām sāka pletēt pa veikalu un dzīvojamo māju logiem. Tad Popovs pa ugunsdzēsēju kāpnēm uzrāpās uz balkona, iekļuva dzīvoklī un, kā pēc tam rakstīja vakara avīzē, «padarīja noziedznieku nekaitīgu». Viņš to «padarīja nekaitīgu» ar šāvienu kreisajos sānos no trīs metru attāluma, tādējādi ievainojot sirdi un izraisot acumirklīgu nāvi.

Stundu vēlāk, kad Popovs ar drebošu roku rakstīja prokuroram paskaidrojumu, kā šādos gadījumos parasts, vēl nezinot, vai viņu apbalvos, atbrīvos no dienesta vai nodos tiesai, dežūrdaļā ielūkojās neliela auguma drukns cilvēks ar neuzkrītošu seju - apakšpulkvedis Vikentjevs, kurš ar interesi nopētīja dienas varoni. Nākamajā dienā Vikentjevs rūpīgi izstudēja kapteiņa Popova personisko lietu. Interesanti, ka piekasīgais kadrinieks, neizdvesis ne skaņas, atdeva šo dokumentu apakšpulkvedim, lai gan Vikentjevs nebija Popova priekšnieks un līdz ar to viņam ar tā personisko lietu nebija nekāda sakara.

Vēl dienu vēlāk prokurors atzina, ka ierocis lietots likumīgi. Ņemot vērā, ka Kozlovs bija parasts psihopāts, vadība nolēma Popovu apbalvošanai neizvirzīt, bet prēmēt viņu ar sešdesmit rubļiem.

Vakarā, kad pārvaldes gaiteņi bija tukši un klusi, Vikentjevs iegāja pie ģenerāļa, kurš bija aizsēdējies. Pakāpe un amats neļāva viņam tā vienkārši sperties iekšā pie pārvaldes priekšnieka, tomēr viņš to darīja, ļa pieņemamajā istabā atrastos uzmanīgs novērotājs, viņš pamanītu, ka otršķirīga dienesta priekšnieks atļaujas smagās ģenerāļa kabineta durvis atvērt ar daudz lielāku pašpārliecinātību nekā dažs labs pulkvedis, kurš vada patstāvīgu dienestu.

- Nāc vien iekšā, Vladimir Mihailovič! - Tuklais sārtģīmis ģenerālis atrāvās no papīriem un, vērdamies ienācējā pār masīvo, eleganto briļļu rāmja malu, sniedza viņam no formas frenča piedurknes izpurināto, rūsganiem matiņiem apaugušo plaukstiņu.

Vikentjevs paspieda priekšnieka roku un, negaidīdams uzaicinājumu, apsēdās pie garā pieslienamā galda.

- Ļesuhina kasāciju noraidījuši, - ģenerālis teica, it kā turpinādams jau iesāktu sarunu par sarunbiedram labi zināmām lietām.

- Zinu. Vakar iesniedzis lūgumu par apžēlošanu, - tikpat ikdienišķā tonī atsaucās Vikentjevs. - Domāju, ka viņam nekas nespīd.

-Vai benzīna jautājumu atrisinājāt? Es devu rīkojumu.

Vikentjevs pamāja.

- Tagad stiepj gumiju ar to pārkrāsošanu, ļau divus litrus spirta esmu atgrūdis - tikai tukši solījumi.

Ģenerālis vērīgi paskatījās padotajā.

- Tomēr izdaries pēc sava prāta? Solžeņicinam furgons ar uzrakstu «Gaļa», levtušenko - «Maize», un tev tas pats! No šablona ne soli!

Apakšpulkvedis novērsās un spītīgi klusēja.

- Nu, labi jau, labi, tev labāk zināms, - ģenerālis turpināja samierinošā tonī. - Ko tagad gribēji?

- Vajag gatavot cilvēku Faridova vietā. Gribu pamēģināt Popovu.

- Kas tas tāds? - izbrīnījās ģenerālis. - Ak tas jauniņais no kriminālmeklēšanas... Jā, parakstīju par viņu pavēli, apsviedīgs puisis. Domā viņu? Tik jauns... Lai gan...

Ģenerālis noņēma brilles, pamasēja seju, kā gribēdams noraut veco, krunkaino ādu, tad kļuva domīgs.

- Var jau būt, var jau būt... - viņš atkārtoja, it kā tikai sev sacīdams, pusminūti klusēja un beidzot izlēma. - Labi, mēģini vien to Popovu!

Pēdējā frāze izskanēja asi, aizmēžot visas šaubas. Tas, ka ģenerālis nedeva nekādas pamācības un norādījumus, liecināja par viņa pilnīgo uzticēšanos Vikentjevam.

Apakšpulkvedis to atskārta un prata novērtēt.

- Atļausiet iet? - viņš oficiāli noprasīja.

Acis nepacēlis, ģenerālis pamāja. Viņš atkal bija iegrimis darbā.

Ceturtdien pirms pārtraukuma Vikentjevs uzgrieza četrus iekšējā telefona ciparus un nesasveicinājies teica:

- Saša, pusdienlaikā ienāc pie manis!

Tādā tonī demokrātisks priekšnieks aicina pie sevis padoto. Un, lai gan kriminālmeklēšanas vecākais opers Sergejevs nebija Vikentjeva padotais, viņš atbildēja īsi: «Sapratu,» - kā jau parasti mēdz atbildēt priekšniecībai.

Precīzi ceturksni pāri vieniem divmetrīgais majors, ģērbies maisveidīgās privātdrēbēs, kas slēpa viņa kultūrista augumu, nogriezās no garā gaiteņa neredzamajā «aklajā zarnā», kas veda uz sētas puses izejas kāpnēm, un bez klauvēšanas atvēra vienīgā kabineta durvis. Tā nebija sliktas audzināšanas izpausme - vienkārši pēdējo septiņu gadu laikā Sergejevs strādāja sevišķi bīstamu noziedznieku aizturēšanas grupā un neprata atvērt durvis citādi.

- Kas tas Popovs ir par putnu? - bez aplinkiem apvaicājās Vikentjevs, nešķiezdams laiku gariem ievadvārdiem.

- Lāga puisis, - Sergejevs atbildēja bez jebkāda izbrīna. - Drošs, sīksts, tāds, uz kuru var paļauties.

- Un vispār? - priekšnieks neatlaidās. - Kādas ir viņa aizraušanās, ar ko draudzējas, dzer vai nedzer...

Visu mūžu Sergejevs bija nodarbojies ar dažnedažādiem cīņas sporta veidiem - sākot ar tradicionālo sambo un boksu un beidzot ar eksotisko karatē un kung-fu. Šie hobiji un regulārās bruņotu bandītu aizturēšanas nevarēja neatstāt pēdas viņa ārienē. Pat mierīga noskaņojuma mirkļos majora skarbā seja ar galvai pieplacinātajām ausīm, kādreiz lauzto degunu, vairāk vai mazāk manāmām rētām, auksto, saspringto skatienu pret šādām izprašņāšanām nebija diez cik labi noskaņota. Un šajā mirklī tā pārakmeņojās un vērtās baisā kara maskā.

- Vai es kādreiz būtu sniedzis kompromitējošas ziņas par saviem biedriem? - Sergejevs šķietami mierīgi izgrūda caur zobiem, bet šķita - kolīdz viņš kaut mazliet pavērs sakniebtās lūpas, parādīsies ilkņi. «Vilkusuns» ir un paliek «vilkusuns». Šādos mirk|os no viņa izstaroja ledaini draudu viļņi, kas kaut kur dziļi, dziji zemapziņas dzīvnieciskajos slāņos spēja paralizēt pat visnegantāko noziedznieku.

Bet uz akurāto, rūpīgi izgludinātajā, gluži kā uzlietajā formā tērpto apakšpulkvedi Vikentjevu Sergejeva metamorfoze neatstāja ne mazāko iespaidu.

- Nu ko tu, Saša, tā? - nevērīgi, taču nepiekāpīgi apvaicājās Vikentjevs. - Vai tad es kādreiz esmu par savējiem vācis kompromitējošas ziņas?

Kara maska manāmi atslāba.

- Mums vajadzīgs cilvēks Faridova vietā, - apakšpulkvedis turpināja. - Tāpēc es gribu kaut ko uzzināt par Popovu.

- Tad redz, kā...

Sergejevs nolaida skatienu uz nobrāztajām četrdesmit septītā izmēra kurpēm.

- Jauns puika... Vai tad cita neviena nav?

- Iesaki!

Akurātais Vikentjevs urbās «vilkusunī» ar dzeļošu skatienu, un tas manāmi saduga.

- Tā, lūk! - apakšpulkvedis nocirta kā ar cirvi. - Vai zini, ar ko viņš draudzējās Centrālā rajona nodaļā?

-Ar Petrovu un Sviridovu, - majors īgni atbildēja.

- Pareizi. To zina visi. Bet uz olimpiādi viņš brauca ar Kuprinu un Vaiļjevu. Tiem četriem arī paprasi - kas un kā. Ja viss normāli - brīvdienās kopā ar viņu dodies pie dabas krūts un pavēro pats...

Sergejevs, nolaidis galvu, klusēja.

- Saprati? - Vikentjevs skarbi noprasīja.

Kā tikko atjēdzies no nokdauna, majors palocīja galvu.

- Kas tur ko nesaprast...

Iekšējā pretestība atkāpās, un viņš noskaņojās gaidāmajam uzdevumam.

- Vai braukt piknikā ar mūsējiem?

- Kāpēc? - Vikentjevs noraidoši paraustīja plecus. - Brauc ar saviem puišiem, ja gribi, paņem līdzi Napoleonu. Noteikti paņem, - apakšpulkvedis pārlaboja savus vārdus, - viņam skatiens kā rentgens!

-Tikai tāds miglains rentgens,-Sergejevs noburkšķēja, lai būtu sacījis pēdējo vārdu.

- Neuztraucies, ko vajadzēs, to ieraudzīs. Vecs zirgs vagu nesabojās. Mēs no viņa varam daudz ko mācīties... Protams, attiecīgi pieskaņojoties mūsdienu apstākļiem.

Vikentjevs vērīgi nopētīja sarunbiedru, ar spēcīgajiem, elastīgajiem pirkstiem klaudzinādams pa galda virsmu.

Sergejevs piecēlās.

- Vai tev viss skaidrs, Saša?

- Skaidrs, - majors drūmi atbildēja.

- Labi. Tagad ej pusdienās un tad rīkojies.

Vikentjevam patika teikt pēdējo vārdu, viņam patika, ka

tam paklausīja, un viņš prata to panākt, lai gan Sergejevs gāja uz ēdnīcu, izsalkuma, nevis priekšnieka skubināts.

Pie ēdienu lentes Sergejevs sastapa Kuprinu un. kaut arī viņi nebija lieli draugi, uzsāka ar viņu sarunu un apsēdās pie viena galdiņa.

Gluži nemanot saruna novirzījās uz kārtības sargāšanu olimpiādē, un Kuprins labprāt pastāstīja, kā viņš ar Vasiļjevu un Popovu pusotru mēnesi pavadījuši galvaspilsētā.

Vakarā Sergejevs iegriezās Centrālajā rajona nodaļā, atrisināja virkni sīku jautājumu un papļāpāja ar veciem paziņām Petrovu un Sviridovu. Lai gan viņi runāja par visu ko, ikreiz saruna nejauši novirzījās uz Popovu, un Sergejevs uzmanīgi, nejaukdamies pa vidu, uzklausīja sarunbiedrus, ko parasti nemēdza darīt.

Vasiļjevu majors nepazina, toties Žeņa Gaļskis bija kopā ar viņu mācījies augstskolā. Kad studiju biedri nejauši sastapās uz ielas pie rajona nodaļas, tad patiesi nopriecājās un nolēma kopā pavadīt vakaru. Viņi iegriezās pie Gaļska, paēda vakariņas, maķenīt iedzēra un iegrima atmiņās; Vasiļjevs sīki pastāstīja, kā kopā ar lieliskiem puišiem Kuprinu un Popovu strādājis olimpiādē, un izteica nožēlu, ka Gaļskis joprojām nepazīst tik foršus puikas.

Kā parasti sestdienās, KP' strādāja, tāpēc Sergejevs noteica izbraukšanas laiku astoņpadsmitos trīsdesmit. Gaļskis un

Timohins aizgāja agrāk, bet Sergejevs ar Popovu atstāja leP^2 ēku, kad vestibila pulksteņa rādītāji nostājās vertikālā līnijā. Viņi nesteidzīgi pagājās pa plato, neuzkopto prospektu, garām tirgum, kurš bija trokšņains arī tagad, pirms slēgšanas, Popovs grasījās ienirt raibajā drūzmā, taču majors viegli satvēra viņa plecu: «Nevajag, šodienai pietiek.»

Laukumiņā pie tirgus darbojās kabatzagļi, uzpirksteņu spēlmaņi, lētās prostitūtas un blēži, kas bija specializējušies atbraukušo laucinieku aplaupīšanā. Šī publika vai nu pazina operus pēc sejas, vai arī sazīmēja tos pēc īsā matu griezuma, diezgan korektā apģērba, bet galvenokārt pēc viņu manierēm, pašpārliecinātās gaitas un vērīgajiem skatieniem.

- Menti! Laižamies! - Dažs paslēpās aiz kioska, kāds nozuda aiz stūra, cits aizgriezās un lūrēja caur izplestiem pirkstiem, ne jau tāpēc, ka ļoti baidītos, drīzāk aiz ieraduma - juzdami, ka šobrīd operi nav sevišķi bīstami.

- Eu, kas tas tāds kopā ar Sergejevu? Laikam jaunais... Arī gatavais velns! [1] [2]

Popovs, lai gan sniedzās savam pavadonim tik tikko līdz plecam, spēra elastīgu soli, raidīdams uz visām pusēm asus skatienus, kustējās strauji, un bija manāms, ka kautiņā viņš nebūtu nekāda Dieva dāvana.

Šķērsojuši tirgus laukumu, viņi nonāca krastmalā, pastāvēja pie vijumiem rotātajām, divās vietās salauztajām čuguna margām un tieši astoņpadsmitos trīsdesmit piegāja pie ceturtās piestātnes.

Uz melnā čuguna stabiņa, kas nesatricināms stāvēja šeit jau deviņdesmit gadu, sēdēja smaidīgs večuks ar izbalējušām, zaļganām acīm. lielu, sarkanām dzīsliņām caurvītu degunu un sirmu matu vainadziņu, kas ieskāva gludu, rozīgi spīdošu plikumu. Rokās viņš turēja vecmodīgu vaskadrānas somu un salmenīcu.

- Sveiciens makšķerniekiem! - viņš jautri uzsauca, uzstūķēja galvā salmenīcu un diezgan jestri pielēca no saulē sasilušā staba, vispirms paspieda roku Sergejevam, tad Popovam. - Bet kur pārējie? Vai tiešām aizķērušies? Ņems un vēl saskābs šņabis!

Tas bija leM veterāns, atvaļinātais pulkvedis Romovs, ko bija iesaukuši par Napoleonu, nē, ne jau viņa āriene vai manieres bija tam par iemeslu, bet gan kāds amizants atgadījums - četrdesmit septītajā gadā viņš gandrīz bija noindējies, Tautas komisariāta bufetē nobaudīdams kūciņu. Laikam saindēšanās tiešām bija pamatīga, ja jau tā iespiedusies atmiņā. Bez tam tai bija varens blakusefekts -kaislīgais pīpmanis Romovs vairs nespēja pieskarties tabakai. «Būtu tak šo lietu patentējis un ārstējis no smēķēšanas, kjūtu miljonārs,» paķircinājās Vikentjevs, kad Napoleons atkal sāka stāstīt par brūnganajām drupačām nokaisīto kūciņu, kuru bija ēdis ar lielu piespiešanos, varētu teikt - aiz negausības. Taču novirzīt stāstītāju no šī temata izdevās reti kad un tikai vienā veidā - vajadzēja pavaicāt: «Vai tad tajos laikos bufetē bijā nopērkamas kūciņas?»

Tad Napoleons kļuva pikts: «Viss tur bija - gan ikri, gan krabji, gan šņabis, gan konjaciņš... la gribi - iemet pusdienlaikā simt piecdesmit vai apslaki jaunu pakāpi, vai, ja atbraucis kāds no perifērijas, - lūdzu! Bet neviens nepietempās! Un kas par disciplīnu - ar pašreizējo ne salīdzināt...»

- Bet kā tad bija ar sociālistiskās likumības pārkāpumiem? -Vikentjevs piemiedza ar aci, un Romova labvēlīgi nostalģiskais noskaņojums pagaisa kā nebijis.

- Nebija nekādu pārkāpumu, - viņš kliedza, piesarkdams koši sarkans, nikni kratīdams pirkstu, - jums tagad ir simtreiz vairāk pārkāpumu! Pat uz ielas nevar rādīties!

Patiesību sakot, pēdējos gados, kad avīžu un žurnālu slejās uzbangoja baisās patiesības viļņi, Napoleons centās izvairīties no asajām tēmām un šādās runās neielaidās. Tikai pāris reižu nenoturējās: iebrāzās ar avīzi rokā, cirta to galdā un izšāva varenu necenzētu vārdu tirādi.

-Te nu ir tā jūsu likumība, palasiet vien! Ieveduši elevatorā elites graudus ar visiem smecerniekiem, un visa raža sunim zem astes! Vai tad tā nav kaitniecība? Bet direktoram rājiens par nolaidību! - Viņš atmeta ar roku un, lamādamies visnešpetnākajiem vārdiem, ko parasti nemēdza darīt, izmetās no kabineta, skaļi aizcirzdams durvis.

Bet, kad ziemā uzkrita pamatīgs sniegs, apstājās transports, mājām iebruka jumti, trūka vadi, pārstāja darboties katlumājas, plīsa caurules un vairāki mikrorajoni palika bez ūdens, gaismas un siltuma, Romovs kļuva gluži traks.

- Par ko Staļinu lamājat! Kad četrdesmit pirmajā vācieši bija pie pašas Maskavas, ārā četrdesmit grādu sals, bombardēšanas, taču pilsēta dzīvoja normālu dzīvi! Bet tagad uzsalst līdz divdesmit un viss jau galīgi dēlī! Un ja atkal būs četrdesmit? Tad bez visiem vāciešiem un artilērijas apšaudes cilvēki nosals un būs pagalam! Maizes ceptuves vairs nestrādās, un nosprāgsiet badā! Atradušies saimnieki, ka tavu māti!

* Kad Napoleons sodījās, viņš drebēja pie visām miesām un pārklājās sarkaniem plankumiem, zobu protēze mutē lēkāja vien un siekalas šķīda uz visām pusēm. Šķita, ka viņu tūlīt ķers trieka. Taču šajā vecuma nespēka vājinātajā niknumā jautās kas tāds, kas nejāva tā vienkārši pasmīkņāt; sak’, ko ālējies, vecā mušmire! Daudzi kolēģi atminējās IeTK centrālā aparāta nodaļas priekšnieka Ivana Aleksejeviča Romova fotogrāfiju apliecībā ar sen beigušos termiņu: stāvā mundiera apkaklītē iespīlētais kakls, smagais skatiens, spēcīgais žoklis ar buldoga sakodienu. Toreiz viņš nebija tāds smaidīgs veču-kiņš kā pirms desmit gadiem pensijā aizgājušais Napoleons, kurš katru dienu iegriezās pārvaldē.

Tieši šāda laba, jautra vectētiņa, kaislīga makšķernieka un kārtīga iemetēja veidolā jauno kadru skolotājs Ivans Alekse-jevičs Romovs nostājās Vajeras Popova priekšā, centīgi slēpdams savus hemoroīdus un reimatismu un tāpēc neparko neatzīdamies, ka ar lielām pūlēm piespiedis sevi piecelties no patīkami siltā piestātnes čuguna stabiņa un ar šausmām domā par gaidāmo nakšņošanu uz aukstas zemes.

- Lai tad tas viņējais arī saskābst, bet mēs varam mierīgi ķerties klāt savam. - Romovs sakratīja somu, iekšā iešķin-dējās pudeles.

- Nevajadzēja, vecais, teicām, ka paši visu sagatavosim, -Sergejevs noburkšķēja un atskatījās. - Re, kur arī viņi.

Ar triju minūšu nokavēšanos piestātnē iebrauca Eda Timohina kuteris. Uz klāja, miera stājā izstiepies, stāvēja Ga|skis, krāsainās īsbiksēs, kas sniedzās viņam līdz ceļgaliem, un salutēja ar aizkostu desas luņķi. Viņa baltās, tievās kājas atgādināja divus makaronus.

- Visi uz klāja! - viņš ākstīdamies iesaucās un valdonīgi pamāja ar desu.

Sergejevs un Popovs nolēca pirmie, tad iekrāva Romovu, kurš izlikās, ka spēj iekāpt pats, bet pārējie viņam tikai drusku piepalīdz.

Kuterī skalojās nedaudz ūdens, un visi noāva kājas. Ivans Aleksejevičs novilka aizvēsturiskās sandales un krekšķēdams nostīvēja rūtainās zeķes, pie kurām karājās zeķturi.

- Paskat, ko dod nopelniem bagātajiem čekistiem, -Sergejevs piemiedza kolēģiem. - Lai būtu, kur piekabināt pistoles.

- Pie velna visas pistoles, - Romovs aizelsies atteica.

- Ciest tās nevaru.

- Kā tad tā? - Sergejevs painteresējās, vilkdams nost kreklu.

Popovs pamanīja uz viņa iedegušo krūšu kunkuļainajiem muskuļiem garu, baltu rētu, kuru šķērsoja šuvju pēdas.

- Gandrīz dabūju tribunālu, - atbildēja Romovs, gādīgi vīstīdams zeķes un sandales avīzē. - Četrdesmit pirmā gada oktobrī iedeva pistoli - TT, ieeļļotu, tikko no noliktavas, uzvilku gaili un tēmēju kā muļķis kājā, tad drusciņ pavirzīju sānis, nospiedu, ba-bah! Kā tur gadījās patrona - velns viņu zina! Un sēžu viss cauri slapjš - no rīta kaujas operācija, ej nu taisnojies tribunālam par pašsakropļošanos... Kas šiem par daļu, ka smeršietis... - Romovs nervozi nokrekšķējās.

- Pietiks šausmu, Aleksejič! - Gaļskis atstiepa no šaurās kajītes ģitāru un piemiedza Popovam.

Ziemeļu naktī liegts konvojam miegs.

Kur zvaigznes kā ikona spīd Par taku starp zonām,

Kur dzīvot un gulēt mums...

Viņš tīšām dziedāja aizgūtnēm, ar noziedznieku intonācijām.

- Fu, tu viens! - Romovs sadusmojās. - Šitās cūcības man jau tik tālu...

Viņš papliķēja sev pa pakausi.

- Vai tad nav labu dziesmu?

- Kādu lai nospēlē, vecais? - Gaļskis mundri atsaucās.

- Koncerts pēc klausītāju vēlmēm!

- Kādu? - Romovs draiski saviebās, apdomājās. - Rauj vaļā šito: «Pa kalniem un pa lejām soļo divīzija...»

Gaļskis nostrinkšķināja neskaidru akordu.

- Es jau visu nemaz nezinu...

- Ek, jaunatne, nemaz vairs nemāk izklaidēties, - Ivans Aleksejevičs vīlies noteica. - Bet vai Vaļera prot spēlēt ģitāru?

- Drusku, - Popovs atbildēja. - ļa labs garīgais.

- Garīgais nekur nepazudīs, - apsolīja Timohins, kurš līdz šim bija klusējis, un mazliet pagrieza stūri. - Piecas pudeles paķērām līdzi.

- Oho! - Ivans Aleksejevičs bija aizkustināts. - Man arī ir. Kāpēc tādu lērumu? - Un nesakarīgi kā bērns piebilda: - Lai gan nav nācies dzirdēt, ka kāds būtu lējis laukā...

Rietošā saule vēl karsēja diezgan stipri, Popovs atpogāja kreklu, Romovs rīkojās tāpat. Viņa šļauganais, baltais ķermenis kontrastēja ar Sergejeva atlētisko stāvu, taču Sergejevam bija viena naba, bet Ivanam Aleksejevičam veselas trīs. Popovs uzreiz neatskārta, ka tie ir veci ložu ievainojumi.

Nākdami no sāniem, viļņi maķenīt šūpoja kuteri. Vaļera Popovs atgāzās pret sola cieto atzveltni, aizvēra acis un atslābinājās. Gaļskis klusi, tikai sev, strinkšķināja stīgas, Romovs un Sergejevs sarunājās.

- Kā tad iet tavam puisēnam? - Napoleons apvaicājās ar neviltotu interesi.

- Normāli. Mācās, spēlē volejbolu. Garš... Man arī savulaik patika uzsist bumbu. Ar tām cīņām sāku noņemties drusku vēlāk...

- Bet vai puiku arī negribi pamācīt? Gan jau noderēs.

- la pats gribēs... Es neko neuzspiedīšu. Grib kļūt par ceļotāju. Kādi nu tagad vairs ceļojumi... Varbūt par ģeologu. Šos nu nav par ko apskaust. Nu, bet ja tā izlems...

- Cik viņam gadu? Divpadsmit? Tikpat, cik manam mazdēlam. To nu gan es nevaru saprast... Ķersta pa šķūņiem kaķus un kar... Kaimiņi lamājas, sūdzas skolā. Tēst jau es viņu notēsu... No kurienes tāda nežēlība? - Ivans Aleksejevičs bija sašutis. - Gan labas grāmatiņas priekšā lasīju, gan pareizas dziesmiņas, gan vedu uz «Čapajevu»...

- Redzu zemi! - Gaļskis svinīgi paziņoja. Popovs atvēra acis. Kuteris tuvojās izstieptai zemes strēlei pa labi no fārva-tera.

- Rādās, ka tā būs neapdzīvota sala, - Timohins noteica aizkapa balsī.

- Ar visiem dārgumiem? - noķiķināja Ivans Aleksejevičs. Viņa bažas bija pagaisušas. Toties Sergejevs kļuva domīgs.

- Starp citu, Žeņa, - gigants sarauca pieri, - vai atceries, kā mēs te aprakām šņabja pudeli un vairs nevarējām atrast?

- Bija tāda lieta, - Gaļskis apstiprināja. - Bet cerēt, ka to jau nav atraduši un izrakuši citi, man liekas, būtu pēdējā muļķība.

Kuteris ietriecās nelielas, apmēram simt reiz trīssimt metru lielas salas smilšainajā krastā, kuras vidiene bija apaugusi krūmiem un nelieliem kociņiem.

- Uz priekšu! - baigā balsī nokliedza Sergejevs. kam jau bija apnicis sēdēt, un, viegli pārsviedies pāri bortam, metās uz biežņu, neaizmirsis par pieliekšanos, kritieniem uz vēdera, lēcieniem sāņus un citām kara viltībiņām.

- Nu gan laiž! - zvaigāja Ivans Aleksejevičs. - Laikam nav kur spēku likt...

Viņš uzmanīgi iebrida ūdenī, steigšus devās uz smilšaino krastu, pamatīgi nokratīja kājas un ātri apāvās.

Popovs, Gaļskis un Timohins ņēmās izkraut kuteri.

Pēc stundas tīkls bija uzvilkts un teltis uzslietas, ugunskurs iekurts, Napoleons, labpatikā čāpstinādams, nosmēķēja Timohina sarūpētā plauža un zandartu pārīša viru, pārējie tiesāja desmaizes un nepacietīgi sekoja viņa izdarībām.

-Tūlīt, zēni, es jau pieliku tomātiņus, vēl pāris minūšu, un būs gatava. - Romovs apmaisīja savu virumu. - Lai nebūtu tik garlaicīga gaidīšana, var arī drusku iemest... Rauj vaļā, Žeņečka!

- Kāpēc tad jādzer tukšā dūšā, - Popovs iebilda. - Pagaidīsim.

Ar šo frāzi viņš uzreiz nopelnīja vairākas balles, jo bija parādījis zināmu apdomīgumu, patstāvību un spēju nepakļauties citu ietekmei.

- Viss! - Romovs paziņoja, pielicis pie lūpām kārtējo karoti. - Dodiet savus šķīvjus. Nu arī pēdējais laiks saliet... Un, starp citu, dārgie kungi, - viņš apķērās, - kāpēc mēs vispār esam te sapulcējušies?

Ivans Aleksejevičs izlikās patiesi ieinteresēts, lai gan tikai viņš un Sergejevs zināja piknika patieso iemeslu.

Arī Gaļskis un Timohins domāja, ka zina īsto ieganstu: Sergejevs grib apskatīties, kas par vīru ir jaunais darbinieks. Kā viņš izturēsies neformālā situācijā, vai pratīs iedzert, kā uzvedīsies pēc iedzeršanas... Alkohols atlaiž bremzes: melis, lielībnieks, muldoņa, kašķa meklētājs noteikti sevi nodos. Tāda pārbaude ir daudzkārt drošāka nekā kadru aparātu papīra filtri. Tāpēc to izmanto, kad no tā, cik lielā mērā var pajauties uz kolēģi, atkarīga paša dzīvība. Kādreiz viņam to pastāstīs, un viņš izlamāsies bez sevišķa niknuma. Taču tamlīdzīgas lietas parasti dara, pirms jauniņais pieņemts! Bet Popovs jau ir pilntiesīgs sevišķi bīstamu noziegumu atklāšanas nodaļas darbinieks... Acīmredzot Sergejevs nolēmis katram gadījumam papētīt viņu vēl rūpīgāk...

Un tikai pats Vaļera Popovs domāja, ka pikniks veltīts viņa nesenajai prēmēšanai, tāpēc Napoleona jautājums viņu samulsināja, gribējās atbildēt ar kādu asprātību, bet nekas piemērots nenāca prātā.

Sergejevs atbildēja viņa vietā:

- Iemesls, biedri pulkvedi, ir nopietns. Va|era pie mums strādā pavisam nesen, taču jau izpelnījies atzinību. Tāpēc lieku priekšā iedzert par mūsu jauno draugu un novēlēt viņam tikpat veiksmīgu dienestu arī turpmāk.

Majors runāja svinīgi. Gaļskis un Timohins nosprieda, ka savos minējumos nav kļūdījušies. Tāpat nodomāja arī pats Popovs.

Viņi iedzēra un ņēmās strēbt karsto, negaidīti aromātisko virumu.

- Nu, malacis, vecais, - Gaļskis paslavēja ar pilnu muti. - Uz ātru roku, un zivis jau arī nebija nemaz tik svaigas. Gadītos kāda kārpiņā vai sterletiņš.

Klusētājs Timohins atkorķēja otro šņabja pudeli un no jauna ielēja pa pusglāzei.

- Par vecāko leM darbinieku, mūsu veco čomu Ivanu Aleksejeviču, - Sergejevs uzsauca tostu. - Lai Dievs dod mums visiem tā dzert šņabi viņa vecumā!

- Paldies, Sašeņka, - glaimots, tomēr ar manāmu samulsumu teica Romovs un, draudzīgi smaidīdams, sabučojās ar visiem pēc kārtas, bet pēc tam izmeta savas glāzes saturu kā tīru ūdeni. Viņš nudien varēja izdzert veselu litru baltā, manāmi nenoreibdams, tikai deguns kļuva sarkans un plikais pauris nosvīda gluži slapjš.

Bet Sergejevs bija atturībnieks, taču, lai izvairītos no pārmetumiem un uzmācīgas uzstājības, it ņipri cilāja glāzi, tikai bija vareni ievingrinājies šķidrumu slepenā apmainīšanā.

- Bet pasaki man vienu, Vaļeročka, - Ivans Aleksejevičs mīļi nodūdoja - Par ko tev izteica atzinību?

- Nu ko tur, - Popovs atgaiņājās. - Bruņuvestē uzrāpos sestajā stāvā.

«Steidzas vecis,» Sergejevs nodomāja. «Ar šo jautājumu vajadzēja drusku paciesties...»

Pie ugunskura iestājās klusums. Strauji satumsa, un kaut kas iešalcās.

- Tagad vismaz ir šādas mantiņas, tomēr kaut kāda drošība. Bet mums? Tikai ķivere galvā, - Romovs skumji ierunājās. - Zināt, ko es nupat atcerējos? Šis ugunskurs un mežs... Arī toreiz mēs tāpat sēdējām pie ugunskura, ēdām, smēķējām, sildījāmies, sals zem četrdesmit. Pēkšņi - trah! trah!

Romovs divreiz atmeta ar roku.

- Mēs ķeram automātus, tie mums bija jau no paša sākuma, un tas tik bija vareni, kā laidām vaļā no astoņiem stobriem! - Un atkal klusums, viņš bija viens pats.-..

- Fašists? - Gaļskis nenocieties pārtrauca.

- Dezertieris, maita...

Ugunskura atblāzma apgaismoja Napoleona pieri, degunu un vaigus, acis izskatījās kā melni bezdibeņi.

- Tā jezga nevilkās pat minūti, bet viens mūsējais - uzvārdu neatceros, labs puisītis, ar brillēm, laikam students... Guļ beigts! E-e-eh!

Ivans Aleksejevičs nogrozīja galvu.

- Divas lodes cauri šinelītim krūtīs - tādi mazi caurumiņi...

Bet tam tur tikai divas patronas pavisam arī bija... te nu tās... Vai tad šinelītis pasargās. Bet ugunskuriņš tāds pats kā tagad, varbūt maķenīt lielāks... Ziniet ko, zēni, iedzersim, lai nebūtu kara...

Dobji ieskanējās glāzes. Sergejevs nemanot saspieda Napoleona roku, sak, ne jau uz tevi mēs atbraucām paskatīties... Tas apvainoti atbrīvojās.

- Tagad, zēni, es visu skaidri atcerējos - visas toreizējās domas un uztraukumus. Bet, interesanti, ko tu, Vaļeročka, domāji tai sestajā stāvā?

«Nu, vecais velns,» Sergejevs ar apbrīnu nodomāja. «Nu gan apmeta līkumiņu... Aktieris!»

- Kad rāpos, baidījos nokrist, - tas nolādētais dzelzs gabals vilka uz leju, - Popovs izklaidīgi atbildēja. - Baidījos, ka viņš paskatīsies un pletēs no augšas: ķiveres man nebija... Baidījos, ka neaizsniegšu balkonu un ka durvis būs ciet... Kad iegāju, nomierinājos: ar kreiso roku aizsedzu seju un lavījos uz turieni, kur skanēja šāvieni. Ielūkojos virtuvē, viņš pagriezās, laikam juta, acis bija ārprātīgas, atņirdzās, griež savu stobru man virsū, bet es jau biju sagatavojies, ka bliezu -gatavs!

- Vai tiešām beigts uz vietas? - Romovs brīnījās.

Popovs klusēdams pamāja.

- Droši vien prokurors tevi nomocīja, - Ivans Aleksejevičs izteica līdzjūtību. - Tās nolādētās papīra dvēseles! Noteikti tincināja: kāpēc nešāvi kājā vai rokā?

-Tincināja, - Popovs apstiprināja. - Tikai tur bija pavisam cita domāšana nekā kabinetā.

- Ja tu būtu viņam sašķaidījis plecu, arī tad viņš vairs pretī nespārdītos, - iejaucās Sergejevs. - Baidījies, ka netrāpīsi?

Popovs vilcinājās.

- Ja runā atklāti, kad gāju pa gaiteni, ieskatījos vannas-istabā, bet tur karājās viņa sieva... Un man iekšā viss pamira... Nebūtu ieraudzījis, ņemtu dzīvu...

- Jā-ā-ā, - Ivans Aleksejevičs neizprotami novilka. - Vai prokuroram to stāstīji?

Popovs noraidoši pakratīja galvu.

- Un pareizi darīji. Nevajag tiem papīra žurkām izkratīt sirdi...

Ivans Aleksejevičs negaidīti sarosījās.

-Nu ko, mani kungi, iedzersim pārcilvēkiem, kas nebaidās pieņemt drosmīgus lēmumus. Tādu, kam patīk siekaloties gaišā kabinetā, netrūkst, bet kas tiks galā ar bandītiem tumšās šķērsielās? Tagad pat mūsējie sākuši baidīties - citi no bandītiem, citi no prokurora. Kur tas redzēts?!

Romovs bija uzvilkts līdz pēdējam.

- |a tikai slēpsies aiz vairoga un ar zobenu necirtīsi, vai tad būs kārtība? Tagad visādi gudrinieki raksta, ka nošaušana jāatceļ, bet kas tad būs? Nu tad laidīsim Ļesuhinu vaļā, lai uztaisa vēl pāris līķu! Tikai kam tāds humānisms vajadzīgs? Cilvēkiem vai zvēriem?

- Tie jau šauj pār strīpu, - šovakar pirmo reizi ierunājās Timohins, kurš līdz šim bija tikai dzēris un uzkodis. - Mēs vēl nevaram atļauties atcelt nāvessodu.

- Es tikai brīnos, - Romovs bēra vārdus, un viņa galva manāmi drebēja. - To taču raksta gudri cilvēki, zinātnieki. Viņi tur dzīvo kā pa mākoņiem. Vai tiešām tie nezina, kas notiek uz zemes? Vai tu, Vaļera, laistu vaļā Ļesuhinu?

Popovs nočirkstināja zobus.

-To maitu es savām rokām nožņaugtu!

- Es tāpat domāju. - Romovs nomierinājās tikpat ātri, kā bija iekarsis.

- Paklau, Vaļera, - Sergejevs teica ar parupju familiaritāti. - Vai pēc tam tev slikti sapņi nerādījās?

ļautājums bija netaktisks, un Sergejevs centās kliedēt radušos neveiklību.

- Man noteikti veselu mēnesi murgi rādītos, - viņš samāksloti piebilda.

- Tas tāpēc, Saša, - tādā pašā tonī atbildēja Popovs, - ka tu esi smalks, viegli ievainojams cilvēks ar maigu dvēseli.

Visi sāka smieties. Ivans Aleksejevičs šūpojās, satvēris vēderu, Gaļskis un Timohins valstījās smiltīs.

- Nu gan viņš tev, Sašiņ, iedzēla, - Romovs ar pūlēm izdabūja. - Man gandrīz žoklis izsprāga no eņģēm! Malacis, puika! Viegli ievainojams, ar tādu purnu!

Arī Sergejevs smaidīja, un kara maska pārvērtās labsirdīgā sejā.

-Viens nulle, Va|era! Taču es parādā nepalikšu...

Ugunskurs pamazām izplēnēja. Galskis piedāvāja izpeldēties, taču gribētāji neatradās. Timohins uzaicināja pacīnīties jebkuru no klātesošajiem, izņemot Sergejevu un Ivanu Alek-sejeviču, lielīdamies, ka savulaik izpildījis kandidāta normu džudo. Galskis atcerējās, ka prot lieliski šaut, un izteica nožēlu, ka neviens nav iedomājies paķert līdzi pistoli. Vārdu sakot, tika spēlēts parastais teātris, taču Popovs nesāka lielīties, bramanību un agresivitāti neizrādīja, piedzērušo biedru idiotiskos piedāvājumus neatbalstīja. Viņi brīnījās, ka Sergejevs un Ivans Aleksejevičs neiesaistās šajā spēlītē, un galu galā nosprieda, ka vecākie biedri tiešām atbraukuši pamakšķerēt. Arī tā nereti gadījās.

- Iesim paskatīties tīklu, - Timohins ierosināja, un viņi ar Sergejevu nozuda tumsā. Popovs piemeta ugunskurā pāris zaru.

- Laiks iet gulēt. - Ivans Aleksejevičs gari nožāvājās, aizspiežot muti ar roku. - Saša apsolīja paņemt piepūšamo matraci, laikam jau aizmirsis...

Balss izklausījās norūpējusies.

- Aleksejič, bet kāpēc viņš uz jums šāva? - Gaļskis negaidīti ievaicājās. - Nu, tas dezertieris?

- Kas to lai zina, - Romovs nožāvājās vēlreiz. - Varbūt bija kāds vācu spiegs vai diversants...

- Ar divām patronām? - Gajskis nerimās.

Ivans Aleksejevičs apvainoti saviebās.

- Nu kāda velna pēc, Žeņečka, to visu atcerēties. Man uzreiz samaitājās garastāvoklis. Labāk nospēlē kādu lirisku dziesmiņu, jautru, bet varbūt skumju....

- Kā vēlaties - par skumju šķiršanos:

Lidostās, ostās, stacijās ļūs mītajiem atvadas mājāt.

Gan tad. kad tos pavadījāt.

Gan- paši kad projām gājāt...

Šoreiz viņš dziedāja liriskā izjustā baritonā, Ivans Alekse-jevičs, atbalstījis galvu rokās, klausījās ar mierpilnas uzmanības izteiksmi sejā.

Pēkšņi akordu ritms strauji mainījās.

Mūs aizveda vienkāršos vagonos Uz dzimtenes kaktu, kur lāči mīt.

Logiem bij restes, un sarkanos pagonos Bij konvojs pielikts mūs pavadīt...

Gaļska balss atkal kļuva bramanīgi nebēdnīga.

- Izbeidz, Jevgeņij! - Romovs pārmetoši teica. - Es gribēju paklausīties labu dziesmu, bet tu atkal rauj vaļā kaut kādus draņķus! Nu kas tev tajos zonas savārstījumos liekas tik pievilcīgs? Tie taču nav cilvēki, bet kaut kādi elles izdzimumi, viņi māk tikai melot: gan vārdos, gan dziesmās. Es savā mūžā tādus esmu atskatījies diezgan! Žmiedz cits citu, ar mežonīgām izdarībām ceļ savu autoritāti! Negrib atbildēt uz jautājumiem, ņem un aizšuj sev muti ar rupju diegu! Uz darbu jau nu neies - nosēžas uz lāviņas un pienaglo kuli! Grib tikt slimnīcā - sarijas adatas, dakšiņas vai domino kauliņus. Atceros, kā viens iznāk no ierindas un saka priekšniekam: «Tev jau pogas nemaz nespīd, kā pieklājas. Skaties, kā vajag spodrināt!» Papleš savu bezroci un rāda, ka tieši pie ādas piešuvis mundiera pogas, divās rindās. Zvēri!

Ivans Aleksejevičs nikni nospļāvās.

-Tikai satracināji mani. Labāk iedzersim, lai sirds top mīkstāka.

Popovs vairs negribēja dzert, bet kautrējās atsacīties. Arī Gaļskis mēģināja atrunāties, taču Ivans Aleksejevičs palika pie sava un vērīgi noraudzījās, lai glāzēs nekas nepaliktu.

Popovs atlaidās uz muguras un cauri asajai vilnas segai sajuta smilšu vēsumu. Lēni kustējās zvaigznes, nesteidzīgi mainīdamās vietām. Šķita, ka sala viegli šūpojas mierīgajos nakts viļņos. Galvā klusi zvanīja.

- Klau, Vaļeriks apsolīja nospēlēt mums kādu labu dziesmiņu, - likās, kaut kur tālumā atskanēja Ivana Aleksejeviča balss, un Gaļskis nolika ģitāru viņam uz vēdera. - Dari vecītim to prieciņu!

Popovs atkal uzslējās sēdus, lvans Aleksejevičs mīlīgi smaidīja, rādīdams baltos plastmasas zobus.

- Ko lai nospēlē? - Vaļera pajautāja simpātiskajam večukam.

-Zini ko, Vajeročka, - lvans Aleksejevičs izbolīja acis, it kā atmiņā šķirodams labākās dziesmas un nevarēdams izvēlēties vispiemērotāko. - Nospēlē šito: «Pa kalniem un pa lejām soļo divīzija...»

- Nē, labāk es nospēlēšu par kādu citu pārgājienu...

Popovs aizskāra stīgas.

Svešo debesu mākoņi sargāt mūs negribēs,

Mās lidojam slepus, bet mūs uzmeklēs Svešie tēmēkli, acis naidā piemiegtās...

Nokaitēs līdz asarām tuvo «spāri» gaidas satrauktās!

Viņš dziedāja lēni, pakāpeniski kāpinot tempu.

Lejā karavāna - kauja izvēršas,

Rakete, otra, ložmetējs ietarkšķas...

Lai gan neesam dokumentus redzējuši viņējos,

Zinām: sveši - velti meklēt te savējosi

Sergejevs un Timohins atgriezās pie ugunskura, nometa zemē slapjus maisus, Eda satrauktais skatiens ieurbās Popova apgarotajā sejā.

Svešās zemes un svešais ūdens,

Svešās slimības, tika sāpes mūsu,

Svešā politika, viņu naidīgais islāms,

Nelietība, nodevība, meli un viltus...

Ko šai pasaulē svešajā darām?

Vai tiešām atdodam parādus karam?

Tikko dzīves ceļā pirmos solus likuši,

Pa kuru laiku pie tādiem parādiem tikuši?!

Trauksme dziedātāja balsī pieauga, un viņš jau gandrīz kliedza.

Deguns un ausis nogrieztas bija,

Kliedzienu Afganistānas putekli vija.

Nē, mūs nežēlos, jo māca Korāns varenais:

Ir musulmanim neticīgais suns vispēdīgais.

Tomēr «neticīgie» pašai nāvei sejā smies,

Kolonnas uz Hostu un Nerātu ies,

Zem ticīgā čalmas slēpjas skatiens iznīcinošs,

Mugurā iešaus, vari būt drošs...

-Tā arī bija, šāva, nolādētie kuņas! -Timohins nolamājās.

Bet varbūt velti sūtīja mūs

Dzēst vekseļus, ko nevarat apmaksāt jūs,

Velns lai jūs rauj, ja nezināt vārdus šos: ļa nevari samaksāt, nelien parādos!

Popovs šķita izsmēlis savus spēkus un pēdējās rindiņas nodziedāja tikai ar grūtībām, kā nāvīgi noguris cilvēks.

Ne jau mēs Tarakī uz Kremli saucām,

Ne jau mēs Aminam ar durkļiem virsū traucām,

Ne jau mēs Babraku Karmalu aizstāvēt braucām -Sveši avansi, sveši parādi...

Sveši parādi!

Pēdējais akords izkusa nakts gaisā.

- Brālīt balto, vai tad tu arī tur biji? - Timohins zaudēja parasto nesatricināmību, nosēdās Va|eram blakus un apņēma viņa plecus.

-Tur neesmu bijis. Taškentas hospitālī strādāju par med-brāli...

- Bet dziesma? Vai pats sacerēji?

Ivanam Aleksejevičam gandrīz izkrita liekie zobi, viņš bija sastindzis, gaidīdams atbildi.

Pēc maza brītiņa Popovs pakratīja galvu.

- Dzirdēju zēnus dziedam...

Romovs nopūtās.

- Uzraksti vārdus, - Timohins palūdza un gribēja vēl kaut ko sacīt, bet Ivans Aleksejevičs viņu pārtrauca:

-Vai tev, Vaļeročka, ir arī medicīniskā izglītība?

- Nevarētu teikt, ka izglītība... Skolā mācījos klasē ar medicīnas novirzienu un vēl divus gadus mācījos institūtā... Pēc armijas vairs neturpināju...

Timohinam noraustījās vaigs.

- Labi, major, ķersimies klāt tām zivīm...

Tāpat viņam bija raustījies vaigs toreiz, pirms diviem gadiem, ierindas skatē, šo atgadījumu zināja visi pārvaldes darbinieki. Ģenerālis pats izdarīja pārbaudi un, būdams sliktā omā, dāsni dalīja aizvainojošas piezīmes. Viņš strauji apstājās līdzās Timohinam.

- Kas tie par bleķiem?! - viņš iekliedzās un ar pirkstu iebakstīja leitnanta krūtīs.

- Biedri ģenerāl, tie nav nekādi bleķi, bet gan Afganistānas Republikas militārie apbalvojumi! - ledainā balsī atbildēja nobālušais Eds.

- Kāpēc tie piesprausti ierindas skatē? - ģenerālis bija tā satracināts, ka nevarēja vairs rimties.

- Tāpēc, ka nopelnīju tos ar savām asinīm! - Eds atcirta. - ļums, biedri ģenerāl, gan vajadzētu zināt, ka saskaņā ar formas nēsāšanas noteikumiem uz ierindas skati tiek piesprausti visi apbalvojumi. Protams, izņemot nopirktos un izdiedelētos!

Viņam jau sāka raustīties vaigs, un ierinda pieklusa - ar ģenerāli neviens vēl nebija tā runājis.

- Tūlīt novākt! - ģenerālis pavēlēja, aiz dusmām piesarkdams.

- Tikai kopā ar mundieri! - Vaigs sāka raustīties vēl spēcīgāk, un, urbdamies priekšniekā ar negantu skatienu, Eds jau ķērās pie pogām.

Ģenerālis klusēdams pagriezās un devās tālāk gar ierindu, neizteikdams vairs nevienu piezīmi. Bet Eds tik un tā grasījās novilkt mundieri un nomest to laukuma vidū, taču pirksti uztraukumā drebēja un nespēja tikt galā ar cieši piešūtajām pogām, bet zēni sagrāba viņu aiz rokām un atturēja no pārsteidzīgas rīcības.

Incidents palika bez sekām, tikai toreiz, kad tika apspriesta Timohina kandidatūra, apakšpulkvedis Vikentjevs noteica, ka viņš ir neaprēķināms.

Arī šoreiz Eds sadusmojās uz veco mušmiri, ka nejauj pārrunāt abiem kara brāļiem tik tuvās lietas un maisās pa vidu ar savām muļķībām.

- Pensionāriem laiks doties uz čučumuižu, rau, kur Saša jau sagatavojis gan matraci, gan guļammaisu, gan naktspodu, -viņš noburkšķēja. - Bet mēs vēl parunāsimies.

- Tev taisnība, Edička, večiem veču padarīšanas, - Ivans Aleksejevičs samierinājies noteica. - Sašeņka nav vis aizmirsis, ko solījis, rāpšos vien migā...

Krekšķinādams un elsdams Romovs ielīda teltī.

- ļaunajiem jāmācās no večiem, - Sergejevs izstaipījās. -Tu, Žeņa, notīri zivis, bet es rīt no rīta vārīšu zupu.

Majors sekoja Napoleonam, kādu laiku abi vēl sačukstējās, tad iestājās klusums.

Zivis tīrīja trijatā, Eds devās gulēt uz kuteri, bet Popovs un Gaļskis iekārtojās uz brezenta līdzās teltij.

Brīvdiena pagāja ātri. Šņabis bija beidzies, tāpēc viņi piekopa veselīgu dzīvesveidu: peldējās, sauļojās, Ivana Aleksejeviča azartisko klaigu pavadīti, dzenāja bumbu. Kad viņi devās mājup, izrādījās, ka Romovam apsvilis deguns.

-Tagad lobīsies āda, bet vecene teiks, ka tas ir no pļēguro-šanas, - viņš norūpējies vervelēja.

Ceturtā nodaļa

Pirmdienā Sergejevs un Ivans Aleksejevičs atskaitījās Vikentjevam. Taisnību sakot, runāja tikai majors, bet Napoleons, ar krūtīm uzgūlies galdam, uzmanīgi klausījās, vērdamies te vienā, te otrā, it kā ar skatienu katru vārdu pavadīdams.

- Kopumā ir tikai labas atsauksmes. Visi ir vienisprātis-, normāls puisis, - nobeidza Sergejevs.

Ivans Aleksejevičs enerģiski māja ar galvu,

- Nudien labs puisītis. Nopietns un saprātīgs. Man viņš patīk.

Sergejevs bija runājis drūmi, it kā negribīgi, toties Romovs nobeidza frāzi ar mīlīgu smaidu.

- Bet vai viņš mums derēs? - domīgi apvaicājās apakšpulkvedis.

- Kālab ne! - Ivans Aleksejevičs aizrijās un iekāsējās. - Viņam pat ir medicīniskā izglītība, štrunts par diplomu, strādājis hospitālī...

- Ko tad viņš te ārstēs? - drūmi noprasīja Sergejevs.

-Tik un tā! Es domāju, ka labāka neatrast! - Romova balsī

ieskanējās metāliska nots, viņš pats to manīja un māksloti ieķiķinājās. - Nu skatieties paši, jūsu darīšana... Es tikai domāju...

Ivans Aleksejevičs daudznozīmīgi izvalbīja acis un savilka lūpas taurītē, līdzīgos gadījumos viņš mēdza piebilst: «Mani kungi,» - taču šoreiz noturējās.

- Ne jau aiz bailēm viņš to draņķi nošāva! Ieraudzīja, ko tas pastrādājis ar savu sievu, - un notiesāja! - Romovs daudznozīmīgi pacēla pirkstu. - Teica, ka Ļesuhinu ar pliku roku nožmiegtu! Nu ko?

Romovs pašūpoja pirkstu.

- Tātad nebaidās pieņemt nopietnus lēmumus, negaida lielāku un gudrāku onkuli! Ko tad vairāk vajag?

- Labi! - Vikentjevs cirta ar plaukstu pa galdu. - Paklausīsim veco. Es ar viņu aprunāšos.

Kad Popovs atgriezās no pusdienām, mazs, plecīgs apakšpulkvedis labi pašūtā mundierī aizšķērsoja viņam ceļu.

- Sveicināti, Valērij Fjodorovič, - viņš teica, uzsmaidīdams kā labam draugam, un pastiepa smagu, raupju roku. - Esmu par jums diezgan dzirdējis, būtu tā kā laiks iepazīties. Vladimirs Mihailovičs Vikentjevs

Apakšpulkveža dzidrās, zilās acis izstaroja labvēlību.

- Vai drīkstu aizkavēt jūs uz pāris minūtēm? Vajag aprunāties...

Paklausīdams jaunā paziņas žestam, Vaļera sekoja viņam mazā, vienkārši iekārtotā kabinetā. Rakstāmgalds, noplucis seifs un pāris neērtu krēslu bija visa šejienes mantība. Stūrī stāvēja divpudu svaru bumba, kuras rokturis bija noberzts līdz spīdumam, un Popovs nu jau pavisam citām acīm pavērās apakšpulkveža druknajā stāvā. Tas pasmaidīja.

- Sēdies un jūties kā mājās.

Popovam bija teikuši, ka jaunam pārvaldes darbiniekam vēlams aktīvi iesaistīties sabiedriskajā dzīvē, konkrētāk, piedalīties sienasavīzes «Dzeržinskietis» veidošanā. Un viņš nosprieda, ka Vikentjevs ir šīs sienasavīzes redaktors vai kāds cits sabiedriskais darbonis.

Sarunas sākums šo minējumu neapgāza. Apakšpulkvedis runājās par vispārīgām tēmām, apvaicājās, kā viņš jūtas jaunajā darbavietā, vai draudzējas ar kolēģiem, iztaujāja par brīvā laika pavadīšanu. Turklāt Popovu neatstāja nojauta, ka jautājumi ir tīri formāli un atbildes uz tiem Vikentjevam jau zināmas.

- Labi, Valērij, bet tagad parunāsim par nopietnākām lietām. - Šī frāze cirtin pārcirta visu līdzšinējo tukšo runāšanu. Netverama pārmaiņa, kuras būtību Valērijs nemaz nevarētu izskaidrot, uzreiz lika viņam noprast, ka Vikentjevs nav nekāds redaktors un sabiedriskās aktivitātes viņu neinteresē ne mazākajā mērā.

- Tu esi drosmīgs un izlēmīgs cilvēks, mēs to redzam un gribam tev piedāvāt svarīgu darbu. - Vikentjevs noraudzījās viņā vērtējoši. - Kā tev ar nerviem?

- Nevaru sūdzēties, - Popovs bija neizpratnē. - Un tad?

- Esmu izpētījis tavu medicīnisko kartiņu un pat aprunājies ar ārstu: teicams psihiskais un fiziskais stāvoklis.

Popovs neatbildēja uz šo repliku.

- Darbiņš ir diezgan nervozs, sevišķi, kamēr pierod, bet cilvēki to dara, un domāju, ka arī tu tiksi ar to galā.

Vikentjevs apklusa un raudzījās sarunbiedrā. Tas klusēdams gaidīja turpinājumu. Apakšpulkveža lūpās pavīdēja smaids. Viņam patika kandidāta miers.

- Par nervu slodzi paredzēta piemaksa, desmit dienas pie atvaļinājuma un katru gadu ceļazīme uz sanatoriju.

Vikentjevs atkal kļuva pilnīgi nopietns.

- Taču ne jau tas ir galvenais. Šā darba uzdevums ir attīrīt mūsu sabiedrību no sevišķi bīstamiem noziedzniekiem, zvēriem, kas apdraud katru cilvēku.

- Neko nesaprotu, - Popovs neizturēja. - Vai jūs runājat par aizturēšanas grupu? Tikai kādas tur var būt piemaksas un ceļazīmes.

- Ko jūs domājat par Ļesuhinu? - Vikentjevs atbildēja ar pretjautājumu.

- Ko tur daudz domāt? Tiktu manos nagos - nošautu kā suni!

- Viņam arī ir piespriests nāvessods. Kasācijas sūdzība noraidīta, arī apžēlošana nespīd, - Vikentjevs mierīgi turpināja, neatraudams skatienu no sarunbiedra sejas. - Tātad kādam vajadzēs izpildīt spriedumu.

- Un? - Popovs mehāniski apvaicājās, lai gan jau bija sapratis, uz ko apakšpulkvedis tēmē, taču, ikdienišķā toņa maldināts, vēl nespēja noticēt sava minējuma pareizībai.

- Tieši tā, - Vikentjevs pamāja. - Piedāvāju tev piedalīties šajā svarīgajā darbā.

- Kaut kas traks! - Popovs apjucis nomurmināja. - Nopietni? Es būšu... bende?

Viņš ar pūlēm izrunāja vārdu, aiz kura slēpās baisais veidols.

Vikentjevs saviebās.

- Tas ir viens mietpilsoņu vārdiņš. Tāpat kā «ments». Vai tad mēs sevi un savus biedrus saucam par mentiem? Ir sprieduma izpildītājs. Starp citu, viņam darāma pati atbildīgākā darba daļa. Un jāatzīst - arī pati nepatīkamākā. Saprotams, ka iesācēju neviens ne no šā, ne no tā tur neieliks. Ielaist noziedzniekā lodi, kuru tas godam nopelnījis, ir diezgan ķēpīga un piņķerīga lieta. Tur tāpat nepieciešams visu organizēt, tehniski nodrošināt, saskaņot. Ar to nodarbojas speciāla operatīvā grupa, kurā piedāvāju iesaistīties arī tev.

Popovs samulsis klusēja.

- Un kas man jādara? - viņš klusi pajautāja, aplaizīdams sausās lūpas.

- lāapsargā! - Vikentjevs pacietīgi skaidroja. - Lai noziedznieks neaizbēgtu, neuzbruktu prokuroram, neieskrietu ar galvu radiatoros...

- Bet kāpēc tas nevarētu skriet radiatoros?

-Tāpēc, ka visam jānotiek pēc likuma!

Popovs klusēdams raudzījās grīdā. Vikentjevs redzēja, ka viņš nav ne nobijies, ne kritis panikā. Normāla cilvēka normāla reakcija uz piedāvājumu, kas neiekļaujas normālos un pierastos rāmjos.

- Tu taču tikko teici, ka nošautu to izdzimteni Ļesuhinu uz līdzenas vietas! - Vikentjevs uzmundrināja un, apgājis apkārt galdam, uzlika roku Vaļeram uz pleca.

- To es tā, karstumā! - Popovs nopūtās. - Bet vai atteikties var?

- Protams! - Vikentjevs stingri noteica. - Pavadā jau neviens tevi nevilks! Tikai...

Viņš atkal apgāja apkārt galdam un apsēdās savā vietā.

- Tu esi pieaudzis puisis, nopietns un ar atbildības izjūtu. Un tev ir izteikts nopietns piedāvājums. Skaidrs, ka kāds to gatavojis, izstrādājis, saskaņojis. Arī es, cerams, pēc muļķīša neizskatos! Padomā labi, vai vērts atteikties!

Popovs pavērās apakšpulkveža kā akmenī cirstajā sejā un novērsās.

- Tik un tā kādam vajadzēs to darīt, un, ja tu, kas esi tam piemērots pēc visiem punktiem, izvairīsies, tas nozīmē, ka to vajadzēs uzticēt kādam mazāk piemērotam cilvēkam. Vai tā būs labāk?

Popovs lieliski saprata, ka atteikties nedrīkst. Viņš nemācēja izskaidrot, no kurienes šī atskārta, varbūt apakšpulkvedis Vikentjevs izstaroja īpašus biovi|ņus, taču juta, ka atsakoties zaudēs autoritāti biedru acīs un arī pats pārstās sevi cienīt kā g|ēvs plānā galdiņa urbējs.

-Vai arī mūsu zēni irtai grupā?-Viņš norija kamolu. - Nu, Ga|skis, Timohins un Sergejevs?

Vikentjeva seja atkal atdzīvojās.

- Kad pienāks laiks, uzzināsi. Tagad varu pateikt tikai to, ka strādāsi kopā ar saviem draugiem.

Vikentjevs pasmaidīja.

- Nav ko baidīties! Vai piekrīti?

Mazliet pavilcinājies, Popovs pamāja.

- Lieliski. Tūlīt uzrakstīsi ziņojumu, es nodiktēšu... Un nevienam ne vārda!

- Arī sievai? - Popovs apvaicājās.

Vikentjevs uz brīdi novērsās.

- Sieva, protams, ir īpašs gadījums, ļāstrādā būs naktīs, nenoslēpsi... Lai gan var jau kaut ko sagudrot... - Vikentjevs apdomājās. - Vai zini? Pagaidām viņai neko nesaki, bet pēc pirmās operācijas pats izlemsi. |a gribēsi - pateiksi.

Popovam šķita, ka apakšpulkveža balss skan samāksloti.

Atgriezies savā kabinetā, Popovs ilgi nevarēja attapties. Mehāniski uzgriezis vairākus tālruņa numurus, sastādījis pieprasījumu galvenajam informācijas centram, viņš izsauca gaitenī Gaļski.

- Paklau, Žeņa. Kas tas Vikentjevs tāds ir?

- Tas apakšpulkvedis zajajā formā? - Gaļskis pārvaicāja.

- Statistikas nodaļas priekšnieks labošanas darbu pārvaldē. Es viņu visai labi nepazīstu. Bet kāpēc tu tā jautā?

- Tāpat vien... - Popovs izvairījās no atbildes. - Piesējās, izprašņāja - kas un kā...

- Tā viņš mēdz darīt, - Žeņa pamāja. - Sabiedrisks un labsirdīgs vīriņš.

- Ā-ā-ā, - novilka Popovs un novirzīja sarunu uz citu tēmu. Diez cik labsirdīgs Vikentjevs nebija licies, un viņš saprata, ka Ga|skis diezin vai spēs apmierināt viņa ziņkāri, jo arī pats ne velna nezināja.

Šo pašu jautājumu viņš uzdeva Sergejevam, kad tas pēc darba atstāja leP ēku.

- Interesants vīrs. Ar gribasspēku, man tādi patīk. Katru rītu, vai sniegs, vai lietus, skrien desmit kilometrus. Un divpudu bumbu no rokām neizlaiž, plaukstas vienās tulznās. Uzpumpējies pēc traka, pakavu iztaisnos, armatūras stieni ap kaklu aptīs. Vārdu sakot, īsts veseris! Knapi varu viņa roku noliekt, tikai tāpēc, ka man garāka... - Sergejevs apstājās.

-Gribi, ieiesim pelmeņu bodītē, - viņš negaidīti ierosināja. -Tepat netālu ir viena kooperatīvā. Mēli var norīt! Un tēja pa pirmor.i.

Popovs nebija grasījies kaut kur sēdēt, arī majors vēl pirms brīža bija steidzies kādās savās darīšanās. Laikam jau pelmeņi tiešām bija gardi...

- Viņi tikai nesen atvēruši, te, kur bijuši, kur ne, ievelkas divi un saka, maksāsiet stabu mēnesī, citādi būs ziepes, -Sergejevs stāstīja, kamēr viņi pa stāvo ieliņu tuvojās stacijai.

- Atnāca, uzrakstīja iesniegumu, mēs tad arī paņēmām tos tipiņus ciet ar visiem pierādījumiem.

Viņi piegāja pie gaumīga koka lievenīša, pie kura turpat uz trotuāra stāvēja pēdējā modēja volga ar tonētiem stikliem un platām riepām.

- Saimnieks ir uz vietas, - majors secināja un, uzkāpis pa pakāpieniem, atvēra lakotās nekrāsota koka durvis.

Plašajā zālē visi galdiņi izrādījās aizņemti, pie letes, uz kuras stāvēja milzīgs patvāris, drūzmējās nerunīga rinda.

Popovs nosprieda, ka nav jēgas šeit nosist laiku, taču tai pašā mirklī no telpas dziļumiem iznira garš, kalsns puisis baltā halātā un, draudzīgi smaidīdams, pienāca pie Sergejeva.

- Sveicināti, Aleksandr Ivanovič, sen neesat te redzēts, kā lai neapvainojas...

Pēc dažām minūtēm viņi jau sēdēja mazā kabinetā zem lampas ar koši dzeltenu abažūru, bet saimnieks ar nemainīgi draudzīgo smaidu izlika uz citronkrāsas galdauta piederumus un bez mitas tērgāja, galvenokārt vērsdamies pie Popova.

- Mīļi aicināti: nāciet, mielojieties, kaut vai par velti vai kā sirds vēlas... Man izdevīgi, ja tie draņķi zina, ka te bieži iegriežas milicija. Tad viņi te nelien un arī rekets met līkumu. Arī volgu varu uzdāvināt! Ne jau majoram vai jums, ne kādam konkrēti, lai nepadomātu, Dievs pasarg, ka kukuļoju! Nē-oficiāli, kriminālmeklēšanai darba vajadzībām, un tālāk dariet, kā gribat... Bet neielaižas...

- Labi, Ašot, pietiks stāstīt pasakas, - Sergejevs viņu pārtrauca. - Arī Vaļera pie tevis par velti neēdīs, viņam vēders tādu iebarošanu neņem pretī. Bet savu vāģi tu gan esi vareni uzķīlējis, malacis.

Ašota smaids izmainījās, ieguva lepnīgi pašapmierinātu nokrāsu.

- Vēl iztaisīšu jumtā lūciņu, jau sagādāju... Starp citu, Aleksandr Ivanovič, ja ievajagas mašīnu, ņemiet manējo un vizinieties, cik sirds kāro.

- Bet ja sasitīšu?

- Sitiet veseli, nopirkšu jaunu. Paldies Dievam, valsts nopelnīt neliedz, milicija sargā no reketieriem. Dzīvot var!

- Es arī tā domāju, - Sergejevs pamāja. - Pelmeņus un tēju par trīs četrdesmit septiņi, «komandieru» piedevas nevajag.

Ašots pamāja un nozuda. Oficiante atnesa fajansa b|odu ar pelmeņiem un karstu māla tējkannu, akurāti nolika uz galdauta taisni noplēsto rēķina lapiņu, pedantiski līdz pēdējai kapeikai izdeva sīknaudu un novēlēja labu apetīti.

- Kooperatīvās ēdināšanas dzīres! - Popovs pavīpsnāja, likdams uz šķīvjiem karstos pelmeņus. - Idille!

- Aha, - Sergejevs ar pūlēm norija karsto kumosu. - Tikai, uz mums nepaļaudamies, Ašots algo savu apsardzi un maksā tai to pašu stabu mēnesī, ko pieprasīja reketieri. Bet kāpēc tu tā interesējies par Vikentjevu?

Popovs brīdi vilcinājās. Sēžot pie viena galda, daudz grūtāk izvairīties no tieša jautājuma vai izgrozīties ar tukšu muldēšanu nekā paviršas sarunas laikā uz ielas. Viņu pārņēma nepatīkama atskārta, ka Sergejevs negaidīti mainījis savus plānus un uzaicinājis viņu pavakariņot tikai tādēj, lai noskaidrotu, kāpēc viņš tā interesējas par Vikentjevu. Tātad Sergejevs jau visu zina un tagad ņemsies tincināt kolēģi.

-Viņš man pienāca klāt gaitenī, iepazināmies, izprašņāja par dzīvi, darbu... Dīvaini. Kāpēc tāda interese par manu necilo personu?

Sergejevs noslaucīja lūpas papīra salvetē.

- Vikentjevam patīk pārdrošnieki. Pats jau arī... Bijis kolonijas priekšnieks, saukuši par Dzelzs Dūri. «Otricalovkā» ne|āva nevienam ne iepīkstēties, kur nu vēl noteikt toni... Beigu beigās šie sadumpojās, sagrāba ķīlniekus...

Sergejevs atkal uzlika sev pelmeņus.

- Un kas notika tālāk?

- Kā parasti. Vadība čakarējās, baidījās izlemt, bet šie tik sturmē soda izolatoru, jau lien aizliegtajā teritorijā... Tad nu Vikentjevs uzņēmās atbildību, zvēla ar dzelzs dūri - seši beigti, piecpadsmit ievainoti. Ieviesa kārtību, atbrīvoja ķīlniekus un palika bez darba. Tā, lūk, brālīt! Vai viņš tev neko nepiedāvāja?

Popovs atkal vilcinājās.

- Bet ko viņš varēja piedāvāt?

- Nezinu, - Sergejevs skatījās viņam tieši acīs. - Taču, lai kas tas arī būtu, ar atteikšanos nesteidzies. To viņš necieš.

- Šodien nevar tikt ar tevi gudrs, - ne visai pārliecinoši noteica Popovs. - Bet pelmeņi nudien labi, tur tev taisnība.

Sergejeva stingrais skatiens atmaiga, un viņš viegli pasmaidīja.

- Malacis, Va|era. Bet tagad dzersim tēju. Arī tā te ir laba.

Piektā nodaļa

Popovs domīgs devās mājup. Viņš milicijā dienēja jau pietiekami ilgi, lai būtu pārliecināts, ka labi pazīst tās «virtuvi». Bet negaidīti viņu ierāva nepazīstamā, tumšā un biedējošā IeM darbības slānī, kurš tika rūpīgi slēpts no ziņkārīgiem skatieniem, to pārzināja tikai nedaudzas personas, kas piepeši varēja izrādīties labi pazīstami cilvēki.

Devis savu piekrišanu, viņš turpināja šaubīties. Diemžēl, apgalvodams, ka viņš piemērots šim darbam «pēc visiem punktiem», Vikentjevs bija maldījies.

Bērnībā Va|era bija slimīgs un jūtīgs puisēns, viņš pārāk ņēma pie sirds apvainojumus un nepatikšanas, bieži raudāja, slēpās kādā nomaļā vietā, pārdzīvodams dienas notikumus, un vakaros ilgi nevarēja aizmigt. Vecāki veda viņu pie psi-honeirologa, taču tas, nekādas psihiskas slimības nekon-statējis, noteica: «Viegli uzbudināms, viņa vecumā tas nav nekāds retums, paaugsies, pāries. Vajag izvairīties no uztraukumiem, ievērot režīmu, pirms gulētiešanas vēlams norīvēties ar aukstu dvieli.»

Ārsta rekomendācijas tika rūpīgi izpildītas, taču ievērojamas izmaiņas nenotika. Pirmajā klasē lielie puikas atņēma viņam portfeli, un tas bija liels «uztraukums», apziņu ietina melna dūmaka; kad viņš atjēdzās, portfelis atkal bija viņam rokā, bet pāridarītāji laidās lapās, turklāt viens no viņiem spieda pie pārsistās galvas mutautu. Vaļera neizpratnē nopētīja savus ķieģeļu putekļiem notrieptos pirkstus un devās mājup. Šo notikumu viņš nepārdzīvoja un, tiklīdz apgūlās, aizmiga.

Pēc šā atgadījuma pārliekais jūtīgums pazuda kā nebijis. Mācoties piektajā klasē, viņš ievērojami pieņēmās spēkā, sāka nodarboties ar vieglatlētiku, peldēšanu, bet vēlāk ar cīņas sporta veidiem. Cītīgi veidotais «spicā zēna» tēls nevienā neizraisīja ne mazākās šaubas. Izņemot... pašu. Viņš nepārtraukti analizēja savas domas, vēlmes un izdarības: vai

es nenolaidu greizi, vai es nenoraustajos, vai es neizdarīju

cūcību...

Strādājot hospitālī, viņš mocījās pašpārmetumos, ka noslēpies aiz to sakropļoto puišu mugurām, kurus vairākas reizes nedēļā atveda transporta lidmašīnas ar sarkaniem krustiem uz šausmu un sāpju pilnajām vēderainajām fizelāžām. Vairākas reizes viņš rakstīja ziņojumus «lūdzu nosūtīt», bet tie tikai izraisīja priekšniecības nīgru neizpratni. Reiz zampoļits izsauca viņu uz pārrunām un, saprotoši vērdamies acīs, teica:

«Kāda velna pēc tev tās bļembas? Ko tu par saviem nopelniem nopirksi? Vai ceri uz kaut kādiem labumiem?» Majors bezcerīgi atmeta ar roku. «Lodi galvā gan vari dabūt. Neķēmojies, puisīt! Sēdi siltā vietiņā - dienests iet uz priekšu, nav ko tirināties. Kur nu vēl labāk. Saprati? Es tev silti iesaku...»

Resnais, aizdusas mocītais medicīnas dienesta majors, kurš ar riebumu vadīja savas dienas līdz izdienai, atturot dumju puišeli no nejēdzīga riska, bija patiess savās tēvišķajās jūtās. «Sapratu,» teica Popovs un ziņojumus vairs nerakstīja.

Pēc pusotra gada, izsniedzot demobilizācijas dokumentus, zampoļits pavīpsnāja un piemiedza ar aci kā savējam. Popovam sametās slikti un bija briesmīgs kauns, viņš pat nosarka.

Medicīnu viņš vairs nestudēja, bet iestājās darbā patruļdienestā. Pirmais skolotājs bija kaulainais seržants Kļincovs ar izvirzīto apakšžokli - ekipāžas vecākais. Divus gadus viņi mētājās pa pilsētu ar patruļas automašīnu nr. 13. Viņi pirmie ieradās karstajos punktos, izdzenājot piedzērušos kaušļus, atņemot bīstamus dzelžus nepieskaitāmiem, uz visu gataviem huligāniem, stūķējot nojātajā uazā spītīgus aizturētos, apsargājot asiņainu notikumu vietas, līdz atbrauca operatīvās grupas. Sevišķi Vaļeram patika «meklēšana pa karstām pēdām», kad, zinot noziedznieku pazīmes, jāprot paredzēt to bēgšanas virzienu, jāpanāk un, apspiežot pretestību, jāaiztur šie nelieši.

Meklēšanas azarts, riskantās sadursmes, uzvaras prieks

ļāva sajust savu briedumu un pamazām nomazgāt kaunu par tiem diviem gadiem, ko viņš bija nosēdējis siltā vietiņā aiz citu mugurām Taškentas hospitālī. Vienīgais, kas nomāca miliča Popova pasaules uztveri, bija vardarbības pārpilnā ikdiena. To vardarbību, kas bija vērsta pret likumu, viņš uztvēra viennozīmīgi, taču kārtības sargātāju nežēlība izraisīja divējādas jūtas. Viņš saprata, ka ar labiem vārdiem un mīļu lūgšanos diezin vai izdotos piespiest huligānu Grigorjevu nomest cirvi un sēsties aizrestotajā «suņu būdā», tāpēc viņš attaisnoja seržanta Kļincova spērienu kājstarpē kā nepieciešamu vardarbību.

Bet. kad pa ceļam uz mašīnu tumšā kāpņutelpā Kļincovs ar varenajām dūrēm sāka apstrādāt aizturētā krūtis un vēderu, piedevām vēl divreiz triecot viņa galvu pret sienu, Vaļeram sametās kauns un uzmācās bailes, viņš centās pārinieku apvaldīt, un tas izraisīja tā nīgru neizpratni: «ļa tas maita kārtīgi nedabūs pa ādu, tad nākamreiz nudien kādu sacirtis gabalos!»

Lai gan šajos vārdos bija daļa taisnības, Popovs sajuta nepatiku pret veiklo, savu darbu protošo un bezbailīgo Kļincovu.

Kādā citā reizē viņi saņēma ciet jau agrāk tiesāto Fazānu, kurš pēc dejām bija ievilcis jaunceltnē jaunu meitēnu un, draudēdams ar bārdasnazi, mēģināja to izvarot. Meitene kliedza, un kāds garāmgājējs uzgrieza «02», patruļas automašīna ieradās laikā, un Fazāns, iešņāpis cietušajai sejā. laidās lapās. Taču iebēga strupceļā, un viņi to notvēra pie aklas sienas aiz atkritumu tvertnēm.

Viņš bija paguvis aizmest bārdasnazi un jutās kā karalis.

- Ko jūs ākstāties! Pierādījumu jums taču nav, - nekaunīgi smaidīdams, Fazāns pa noziedznieku modei izgrūda caur zobiem. - Viens liecinieks nav nekas, un viņa nemaz neuzdrošināsies vēkšķēt, saudzēs acis. Neviens prokurors mani neiesēdi-nās...

Jau uzkrājis zināmu pieredzi, Popovs saprata, ka, visticamāk, viņam ir taisnība.

- Bet kam man vajadzīgs prokurors? - Kļincovs apvaicājās un izdarīja strauju kustību. Atskanēja dobjš būkšķis, un Fazāns, sāpīgi ievaidējies, saliecās deviņos līkumos. Seržants vēl pāris reižu novicinājās, un Fazāns nokrita uz ceļiem, tad, dobji ieurkšķējies, novēlās uz sāniem. - Es tikšu ar tevi galā bez visādiem tur prokuroriem un tiesām...

Ekipāžas vecākais atgādināja futbolistu, kurš sit soda sitienus, pāris soļu atkāpies, ieskrējās un īsi, trāpīgi spēra, atkal atkāpās un no jauna metās uz priekšu... Un, lai gan Vajeras dvēsele sacēlās protestam, viņš saprata, ka Kļincovs šajā situācijā izvēlējies visiedarbīgāko līdzekli cīņai pret ļaunumu.

- Nu, sūda pika, vai tev vēl vajadzīgs prokurors? - Seržants beidzot aprima.

Fazāns klusēja.

-Tā arī bija visa pierādīšana! - Kļincovs noņēma cepuri un noslaucīja piedurknē pieri. - Skaties, Vaļera, te nu viņš guļ... Laikam jau sašutušie garāmgājēji nebūs varējuši novaldīties... Bet varbūt tā skuķa draugi - viņš taču tai pamatīgi uzaris vaigu... Izskatās, ka vairs pie sievietēm nelīdīs, - šie viņam pautus izšķaidījuši. Labāk izsauksim «ātros», lai dakteri ar viņu noņemas.

Kad atbrauca «ātrie» un samaņu zaudējušo Fazānu aizveda, Kļincovs uzsita kolēģim uz pleca:

- Nudien neviens prokurors nebūtu viņu arestējis - sūdu būšanu. Bet arī pie cilvēkiem tādu nevar laist. Kā tu domā?

Popovs pamāja, piekrizdams, ka ar bārdasnazi bruņoto Fazānu tiešām nevar laist pie cilvēkiem. Pārinieks saprata šo mājienu kā visa notikušā pilnīgu atbalstīšanu. Taču diezin vai Vaļera bija pilnīgi vienisprātis, ka aizturētais jāpārvērš kotletē. Lai gan Fazāns tiešām bija dabūjis, ko pelnījis.

Nepatika pret Kļincovu, kas bija radusies pēc atgadījuma ar Grigorjevu, tā kā pagaisa, taču kaut kas traucēja pilnīgu satuvināšanos, lai gan seržants acīm redzami mēģināja ar viņu sadraudzēties.

- Mēs esam vienā ekipāžā, tāpēc mums jābūt kā brāļiem, -

viņš klārēja, urbdamies Vaļerā ar savām apaļajām, dziļi iegrimušajām divstobrenes acīm. - Ja būsim uz vienu roku -mums nebūs bīstami ne tie, - viņš pamāja uz tumšo ielu, - ne arī tie tur!

Kļincovs ar pirkstu daudznozīmīgi iebakstīja uaza dzelzs griestos.

- Viņi jau tur stingri turas kopā, mūsu priekšnieki, prokurori un tiesneši. Viņi jau cits citu apcelt ne|aus! Un mums jāturas tāpat. - K|incovs saāķēja spēcīgos pirkstus nāvīgā tvērienā. - Tad ne uz naža uzspraudīs, ne kamerā iebāzīs!

Pamazām Popovs saprata, kas viņam kolēģī nepatīk: vardarbība K|incovam nebija līdzeklis Jaunuma salaušanai, bet pašmērķis. Veiklās, trenētās dūres ar vienādu niknumu uzklupa gan laupītājam, kurš bija izvilcis nazi, gan nekaitīgam dzērājam, kurš vilcinājās sēsties «suņu būdā».

Un vēl Kļincovs izvairījās no meklēšanas «pa karstām pēdām», jo neprata domāt kā noziedznieks un, kas aizkaitināja visvairāk, nemaz negribēja mācīties to darīt, uzskatīdams par labāku izvairīties no sarežģīta darba vai arī izdarīdams to pa roku galam, lai tikai būtu par ko atskaitīties. Visvairāk viņam patika pierullēt pie restorāna īsi pēc slēgšanas un «tikt skaidrībā» ar iereibušajiem. Popovs saprata, ka tādos brīžos seržants tīksminās pats par sevi: stipru, varenu un valdonīgu, no kura raustās vīrieši, kuru lūdzas sievietes un kurš var izlemt, kā tam patīk: atlaist vai aizturēt, nolasīt morāli vai aizvest uz atskurbtuvi, nolamāt vai «samizot» uaza tumšajā vēderā.

Sirds dziļumos gruzdošā nepatika pret Kļincovu pieņēmās spēkā, un Va|era pat neuzskatīja par vajadzīgu slēpt savu attieksmi pret pārinieku, viņš sāka to apvaldīt, nejaujot ņirgāties par cilvēkiem. Bet tas notikušo pārmaiņu saprata pēc sava prāta. Ap to laiku Popovs bija neklātienē pabeidzis Juridiskās fakultātes pirmo kursu, bet Kļincovam aiz muguras bija tikai septiņas klases ar mūžīgajiem divniekiem, nepārtrauktajiem skolotāju pārmetumiem un dzīves nomāktās

mātes mūžīgajām lamām. Mazvērtības kompleksu viņš pārvarēja, pazemojot tos, kas nonāca viņa varā, bet nu Popovs jaucās pa vidu, tātad viss skaidrs: tas izlēcējs un plānā galdiņa urbējs grib viņam uzkundzēties, plātīties ar savu izglītību, pierādīt savu pārākumu, dabūt vecākā seržanta strīpiņas un ielīst viņa vietā par ekipāžas vecāko. «Nu, kuņa!» Kļincovs pie sevis pukojās. «Nekas! Paskatīsimies...»

Kad patruļas automašīna nr. 13 ieradās laupīšanas vietā, cietušais, uz asfalta čokurā raudamies, jau zaudēja samaņu.

-Trīs... Ar nažiem... Uz turieni...

Ar pūlēm atrāvis vienu roku no vēdera, viņš norādīja uz tuvāko pavārti. Roka spīdēja vien no tumšajām asinīm.

- jauns japāņu pulkstenis, astoņsimt rub|u, - ievainotais nogārdza un saguma.

Popovs metās uz priekšu, izbrāzās cauri šauram caurstaigājamam pagalmam un izskrēja klajumā, kur slējās kantainas, kastēm līdzīgas skārda garāžas. Viņš bija gatavs ilgai skraidīšanai pa nāvīgi bīstamo dzelzs labirintu un, kad no trim pusēm viņam uzklupa manīgas ēnas, pat nepaguva nobīties. Bailes uzmācās tikai nākamajā sekundē, kad viņš saprata, ka Kļincovs atpalicis, kas nekad agrāk vēl nebija gadījies, un viņš ir viens aci pret aci ar trim asiņu un plēsoņu veiksmes apreibinātiem radījumiem.

Pateicoties laimīgai nejaušībai vai intuīcijai, viņš jau iepriekš bija izvilcis pistoli, lai gan parasti to nemēdza darīt, un mehāniski divas reizes nospieda mēlīti. Apžilbināja liesma, no negaidītajiem grandieniem nakts klusumā sāka zvanīt ausīs.

- Zemē, maitas, visus apšaušu!

Tai pašā mirklī Vaļera spēra tuvākajam uzbrucējam kājstarpē, tas pārlocījās uz pusēm, un kaut kāds dzelzsgabals no-šķinda pret granti. Līdzdalībnieki laikam bija nosprieduši, ka biedrs nogalināts, viens, aiz pārsteiguma atsēdies, tā arī palika, saķēris galvu, bet otrs paklausīgi nokrita uz vēdera.

Pēc pāris minūtēm uzradās Kļincovs.

-Vesels?-seržants nemierīgi noprasīja un, pārliecinājies,

ka Popovam nav ne vainas, nikni trieca guļošajam papēdi deniņos.

Šajā mirklī Vaļeram viss kļuva skaidrs. Niknums iesitās galvā, un viņš steidzīgi noglabāja pistoli makstī.

- Sargā, kuņa! - izmetis iemīļotāko Kļincova lamuvārdu, viņš devās uz mašīnu.

- Kas tev ir?! Es izmežģīju kāju! - seržants nokliedza viņam pakaļ.

«Ātrie» jau bija pievākuši ievainoto, Popovs pa rāciju izsauca otru mašīnu. Niknums aprima. Galu galā Kļincovs bija tas, kurš pamācīja, ka, stājoties dežūrā, jāpārkāpj instrukcija un jāielaiž patrona stobrā: «Labāk dabūt rakstisko rājienu nekā kādu dzelzsgabalu vēderā!» Arī Kļincova iemīļotais spēriens bija pašā reizē. Tāpat mežonīgais bļāviens... Varēja pat teikt, ka šodien pārinieks pret savu gribu izglābis viņam dzīvību... Bet strādāt ar viņu kopā vairs nevarēja.

Popova lūgums pārcelt viņu uz citu ekipāžu negaidot izraisīja priekšniecības interesi.

- Kādus sūdus viņš tur taisa? - prašņāja zampoļits, cieši pievērdams sava kabineta durvis. - Nebaidies, stāsti, kā ir. Mums jau par Kļincovu ienākušas sūdzības, tikai nav pierādījumu...

Principā Vaļera būtu varējis pastāstīt, kas Kļincovs ir par lopu... Taču tā būtu tīrā ziņu pienešana...

- Man viņš riebjas, - Popovs nevērīgi paskaidroja. - Svīst pēc suņa...

- Kas tas par iemeslu, - zampoļits sadusmojās, sapratis, ka padotais vazā viņu aiz deguna. - Tā mēs tikai sagrūdīsim visas ekipāžas vienā putrā...

Popovs klusēja.

- Labi, ej. Mēs paskatīsimies, - zampoļits nenoteikti izmeta.

Viņi nostrādāja kopā vēl pāris nedēļu, pēc tam jautājums atrisinājās pats no sevis. Kļincovs piesējās iereibušam vīrietim, kurš paskaidroja, ka atgriežas mājās no banketa, dzīvo tepat netālu un vispār viegls reibums nav iemesls kontaktiem

ar miliciju. Vārdu sakot, «uzstādīja noteikumus» un «iztaisījās pārgudrs». Ne vienu, ne otru Kjincovs nevarēja ciest, tāpēc vilka «prātvēderu» uz mašīnu, piesolīdams, ka atskurbtuvē viņam «iztīrīs smadzenes». Vīrietis ķepurojās pretī un apelēja pie Popova sirdsapziņas, kurš ar pūlēm valdīja dusmas, juzdams, ka nupat, nupat viņa mērs būs pilns.

Pretošanās satracināja Kjincovu, un viņš ierasti atvēzējās, taču Va|era pārtvēra roku un krāva pa seržanta izvirzīto žokli, kurš, pēc Lombrozo teorijas, liecināja par viņa noslieci uz vardarbīgiem noziegumiem. K|incovs noturējās kājās, sagrāba Va|eru aiz rīkles, un abi novēlās treknajos rudens dubļos. Tad arī piebrauca vada komandieris, kurš pārbaudīja norīkojumu.

Dienesta izmeklēšanas gaitā Popovs nekādus paskaidrojumus nesniedza. Starp citu, arī to viņam savulaik bija ieteicis Kļincovs, kurš savukārt pilnīgi noliedza kaušanos, viņi ar pārinieku esot paklupuši, aizturot piedzērušu huligānu. Zam-po|its draudēja abus izmest no darba. Popovs aizsvilās un pats uzrakstīja atlūgumu. Bet tad negaidīti ar iesniegumu ieradās tas pats «piedzērušais huligāns».

Popova savaldība bija patikusi daudziem, to skaitā kriminālmeklēšanas nodaļas priekšniekam Bobrovam, kurš jau agrāk bija ievērojis, ka Vaļera izce|as pārējo vada miliču vidū ar prasmi meklēt «pa karstām pēdām». Pēc sarunas ar Bobrovu Va|era paņēma atpakaļ lūgumu par atbrīvošanu no darba un uzrakstīja citu - lūgumu pārcelt uz kriminālmeklēšanu. Pēc pusgada viņam piešķīra virsnieka pakāpi. Arī K|incovs turpināja dienēt, izsprucis sveikā ar rājienu, - patruļdienestā joprojām trūka darbinieku. Viņš tika pie cita pārinieka - jauna spēkoņa ar nežēlīgu skatienu, viņi lieliski sastrādājās, vairākkārt uzvarēdami sociālistiskajās sacensībās un izpelnīdamies goda vimpeli «Labākā patruļdienesta ekipāža».

Va|eru seržants vairs nesveicināja. Reiz ierindas skatē, nesenā padotā leitnanta zvaigznīšu aizkaitināts, viņš nikni nospļāvās: «Divus gadus ar viņu noķēpājos, taču tā arī neko nevarēju iemācīt! Un paskat tik-virsnieks! Laikam jau ir kāda spalvaina ķepa, kas pabīda...»

Šajā frāzē nebija ne kripatiņas patiesības, pat apgalvojumā, ka ekipāžas vecākais nav savam milicim neko iemācījis. Divi gadi, ko tas bija pavadījis patruļas automašīnā nr. 13 maršrutā kopā ar Kļincovu, bija pamatīgi mainījuši Vajeru Popovu, liekot pamatus spējām, kuras vēlāk saskatīja duļķainais, taču nekļūdīgais lvana Aleksejeviča Romova «rentgens».

Viņš aprada ar vardarbību visās tās izpausmēs. Gan no vienas, gan no otras puses. Tiesa, kriminālmeklēšanā tas viss bija citādi. Aizturēto pagātne bija par iemeslu tam, ka ar tiem neviens ilgi neceremonējās, viņi to saprata un zem pistoles stobra uzvedās diezgan mierīgi, pārāk nepārpūlot operatīvo darbinieku nervus.

Turklāt atšķirībā no patruļdienesta miličiem, kas bija stāvokļa noteicēji īsajā ceļā no aizturēšanas vietas līdz rajona nodajas durvīm, operatīvajiem darbiniekiem bija laika diezgan un vēl arī savi kabineti. Bet galvenais - ar parastu lodīšu pildspalvu kriminālmeklēšanas darbinieks varēja sagādāt aizturētajam daudz lielākas nepatikšanas nekā K|incovs ar savām pudu smagajām dūrēm. Tāpēc kriminālmeklēšanā nevienu tāpat vien nesita, la nu vienīgi aplauza ragus lecīgam noziedzniekam, kuram nebija pietiekami daudz pieredzes, lai zinātu, kur var un kur nevar plātīties. Vai arī ņēma priekšā noziedznieku, kurš nekaunīgi visu noliedza, lai ātri izrautu atzīšanos «no pakauša līdz olām». Tomēr Bobrova nodajā to sevišķi nepiekopa.

«Var skaldīt ar dūrēm, bet var arī ar pierādījumiem,» priekšnieks mēdza atgādināt katrā atbilstošā gadījumā. «Ne jau ar dūri tiesai rādīsi. Atteiksies no atzīšanās - atmetīs atpakaļ papildu izmeklēšanai. Bet šajos laikos pat var iznākt mainīties ar viņu lomām-, šis brīvībā, bet jūs kamerā. Iegaumējiet to labi...»

Un iegaumēja arī: ar dūrēm nepierādīja. Tikpat kā nemaz.

Pa šiem sešiem gadiem Vaļera bija pāris reižu iebelzis kabatzaglim, kurš gribēja laisties lapās, bija nokautējis laupītāju, kurš pratināšanas laikā uzbruka Sviridovam, un

nenovaldījies iecirtis pāris plauku čigānietei, kura sakoda Petrovam roku. Viņš uzskatīja, ka visos šajos gadījumos rīkojies pareizi.

Par žūpu no Dārzu ielas māca šaubas. Tas bija tenterējis automašīnu straumē, bezjēdzīgi plātīdamies rokām un kaut ko klaigādams. Viņi brauca uz notikuma vietu, tāpēc nebija laika kavēties, Vaļera nolaida stiklu, lai ar pāris vārdiem apvaldītu alkoholiķi, bet šajā mirklī tas parādīja nepieklājīgu žestu. Mašīna piebrauca cieši klāt, Popovs strauji atgrūda durvis, un atskanēja ska|š būkšķis. Braucošās mašīnas ātrums, atgrūsto durvju trieciena pastiprināts, atsvieda dzērāju uz trotuāru, viņš paklupa pret apmali un saķēra galvu.

«Pārcentos!» Popovs ar nožēlu nodomāja. «Tādu pļauku viņš nebija pelnījis...»

- Kāpēc tu viņu tā? - painteresējās Sviridovs.

- Ko tad viņš mums tur rāda! - Va|era noburkšķēja, īgņodamies uz sevi.

Sviridovs sāka smieties.

- Neko viņš mums nerādīja, tikai sakārtoja žaketi. Bet nudien līdzīgi sanāca!

Garastāvoklis Popovam bija galīgi čupā. Atgriezies rajona nodajā, viņš apzvanīja slimnīcas: vai nav ievests dzērājs no Dārzu ielas? Atbildes bija noraidošas. Ap sirdi kļuva vieglāk-tātad viņš nebija to sakropļojis. Bet tūliņ iešāvās prātā, ka viņš droši vien ar smadzeņu satricinājumu gulšņā mājās vai kādā caurumā... Kurš bija kļūdījies - viņš vai Sviridovs? Ja dzērājs to tiešām bija pelnījis, tad viss kārtībā. Bet ja nu ne?

Vairākus mēnešus Popova domas grozījās ap šo epizodi, lai gan nevienam no viņa kolēģiem pat prātā nebūtu ienācis, ka var noslogot smadzenes ar šādiem niekiem. Un, saprotams, neviens nebūtu ticējis, ka atmiņas par garāmbraucot notriektu alkoholiķi trīs gadus vēlāk varēs sabojāt Vaļeram garastāvokli.

Kozlova nošaušana deva jaunu vielu pārdomām. Rāpties sestajā stāvā Vaļera piekrita tīri impulsīvi, pakļaujoties senajam ieradumam cīnīties ar savu nu jau uzvarēto mazvērtības

kompleksu. Viņš vēl nezināja, kā rīkoties tur - augšā, jo vispirms vajadzēja pieveikt piecpadsmit metru augstās ugunsdzēsēju kāpnes, no kurām katrs metrs varēja būt arī pēdējais. Galvenais - vajadzēja palikt dzīvam.

Iekļuvis istabā, viņš atviegloti uzelpoja un nolēma, ka noziedznieks jāsaņem dzīvs. Tad vēsais aprēķins atkal pagaisa, viņš lavījās pa tumšo gaiteni, un smadzenēs kā ķīlis bija iestrēgusi muļķīga doma, ka bruņuveste var iežvadzēties un viņu nodot...

Par vannasistabā notikušo lejā, protams, neviens nezināja; zagdamies gar pavērtajām durvīm, pa kuru spraugu krita gaismas kūlis, Popovs pieplaka sienai un, uz balto flīzīšu fona ieraudzīja cilvēka stāvu, strauji pavērsa pret to pistoles stobru. Ieraudzītais skats visos sīkumos bija iespiedies atmiņā: sakostā mēle, aukla, kas dziļi iegriezusies kaklā, kailā roka un krūts, kas izvēlusies no saplēstā halāta. Tikai šajā mirklī dzima niknums, kas pamodināja apziņu no sastinguma. Ar vēsu aprēķinu viņš spēra katru turpmāko soli.

Kozlovs nepagriezies sajuta viņa klātbūtni, atņirdzis zobus, cirtās apkārt, taču kustības bija gausas kā palēninātā filmā, Vaļera apsteidza slepkavu par pāris izšķirošajām sekundēm. Viņš paguva izšaut divas, varbūt pat trīs reizes, mierīgi varēja tēmēt plecā, gurnā vai kājā, un atliktu laiks izšaut vēlreiz, ja viņš netrāpītu.

Popovs pavērsa stobru pret kreisās rokas padusi, kreisā roka bija sažņaugusi lielkalibra bises pastobru. Spēcīgā un strupā PM lode atsvieda Kozlovu pret gāzes plīti, pusauto-māts, ar laidi atsities pret grīdu, pats no sevis izšāva, skrošu lādiņš, par laimi, trāpīja logā un ar svilpienu rikošetā atsitās pret sienas izcilni.

Kājas saļodzījās, Popovs smagi atslīga uz ķeblīša, nenovērsdams skatienu no nogalinātā. Ausīs zvanīja, un nāca vēmiens, vairāk par visu gribējās nomest bruņuvesti un atkrist savā gultā, lai aizmirstu notikušo. Tobrīd viņš nožēloja, ka nebija šāvis gurnā.

Tiesa, pēc dažām minūtēm, kad puiši, kas bija ielauzušies pa durvīm, veda Va|eru laukā no dzīvokļa un viņš atkal ielūkojās vannasistabā, šī nožēla pazuda kā nebijusi. Vēlāk tā uzradās no jauna un pagaisa vēl neskaitāmas reizes - atkarībā no argumentiem, kuri uzpeldēja Popova strīdā pašam ar sevi.

«...Slepkava Kozlovs bija pelnījis nāvi. Bet ne jau tev bija tiesības viņu sodīt, pēc instrukcijas aizturamajam jānodara pēc iespējas mazāks kaitējums.»

Instrukcijas vieglāk uzrakstīt nekā izpildīt.

Katram ir savs darbs, bet tu izvēlējies sodīšanu.

Kurš tādā brīdī varētu pateikt, kāds ir pēc iespējas mazākais kaitējums?

Tu pats to lieliski zināji, un tev bija izvēles iespēja.

«Slepkava Kozlovs bija pelnījis nāvi...»

Kā gredzenā salīmētā magnetofona lentē ierakstītas, domas nevarēja vien beigt šo dialogu, un vajadzēja saņemties, lai apslāpētu sevī šo nejēdzīgo ķildu.

Ja apakšpulkvedis Vikentjevs būtu zinājis par Vaļeras Popova bezgalīgajām refleksijām, par slieksmi uz paškritiku, tad viņš vis neuzskatītu viņu par piemērotu «pēc visiem punktiem». Un, ja apakšpulkvedis Vikentjevs un lvans Alekseje-vičs Romovs vēl zinātu par «pārlieko jūtīgumu», par cīņu ar mazvērtības kompleksu un mēģinājumu kompensēt dziesmas, viņi bez vārda runas noraidītu kapteiņa Popova kandidatūru. Taču neviens, izņemot pašu Vaļeru, nevarēja visu to zināt. Un uzausa diena, kad ģenerālis parakstīja pilnīgi slepeno pavēli.

«...Majora Faridova, kurš veselības stāvokļa dēļ atbrīvots no dienesta iekšlietu sistēmā, vietā ar numuru četri speciālās grupas «Fināls» sastāvā iekļaut kapteini Popovu.

Speciālās grupas vadītājam apakšpulkvedim Vikentjevam nodrošināt kapteiņa Popova instruktāžu un sagatavošanu...»

Sestā nodaļa

Speciālajā operatīvajā grupā «Fināls» bija seši darbinieki, katram piešķirts savs numurs, kas atbilda viņa pienākumiem. Šeit pastāvēja noteikta sistēma: jo mazāks numurs, jo svarīgāks izpildāmais darbs. Grupas vadītājs apakšpulkvedis Vi-kentjevs bija apzīmēts ar otro numuru, jo pirmais numurs piederēja cilvēkam, bez kura grupas pastāvēšanai nebūtu jēgas. Pirmais, otrais, trešais un ceturtais numurs veidoja speciālās grupas iekšējo loku jeb kodolu. Piektais un sestais numurs palika ārējā lokā, nodrošinot sekmīgu kodola darbību, un tie abi nebija informēti par grupu visos sīkumos.

Iekšējā loka centrālās figūras bija prokurors un ārsts, taču viņi neietilpa grupas sastāvā, nepakļāvās Vikentjevam, un tiem nebija numuru.

«Fināls» apkalpoja valsts dienvidus. Analoģiskas grupas bija gan centrā, gan ziemeļos, tāpat austrumos un rietumos. Ļoti reti - reizi trijos, piecos gados - grupu vadītājus sapulcēja pieredzes apmaiņai. Pāris reižu bija mēģinājuši izsaukt uz centru visu grupu kodolu, taču nekas prātīgs nesanāca: neviens negribēja braukt, un pat dienesta disciplīna šoreiz izrādījās bezspēcīga. Sazināšanās tā arī palika netieša - pa speciālo pastu izsūtīto «Fināla» grupu darbības apskati, kuros galvenokārt bija runa par sarežģījumiem, ar ko nācās saskarties, un dažādām ķibelēm. Apskati bija īsi un iznāca neregulāri.

Vaļera Popovs to visu uzzināja no instrukcijas, ko Vikentjevs iedeva viņam izlasīt savā kabinetā. Darba apskatu sējumā, kuru nedrīkstēja iznest no kabineta, bija uzskaitītas cietuma administrācijas un konvoja apakšvienību kļūdas, norādīti nolikuma un instrukciju «robi», rupjas pretrunas starp likumu un tā praktisko izpildi un, galvenais, milzums viltības, izdomas un nežēlības, uz ko bija spējīgi sabiedrības norakstītie cilvēki, atrodoties uz pēdējās robežas, turēdamies pie dzīvības salmiņa.

«...pārkāpjot noteikumus, bija ievietoti vienā kamerā bez pietiekamas uzraudzības, kā rezultātā varēja izrakties no apsargājamā perimetra un izkļūt brīvībā...»

«...paziņojums par apžēlošanas lūguma noraidīšanu tika saņemts 9.06. 14:40, spriedums tika izpildīts 13.06. 02:30, bet Augstākās tiesas priekšsēdētāja telegramma par sprieduma izpildes apturēšanu sakarā ar protestu iesniegšanu tika saņemta 13.06. 07:10. Likumu, pavēļu un instrukciju pārkāpumi iestādes ST-15 administrācijas un speciālās grupas «Fināls» vadītāja rīcībā nav konstatēti. Nosūtīta atbilde par sprieduma izpildes apturēšanas neiespējamību...»

«...neievērojot instrukciju, nebija apauts galošās un, saplēsis kurpi, izņēma tērauda supinatoru, kuru uzasināja pret grīdu un izmantoja, uzbrūkot kontrolierim brīdī, kad tika nodots speciālās grupas locekļiem. Uzbrukumā kontrolierim nodarīti smagi miesas bojājumi...»

«...tad, pārģērbies nogalinātajam novilktajā formā, izmantojot dienesta atslēgu komplektu, nokļuva 5. postenī, kur izvaroja un nogalināja kontrolieri Stukalovu, pēc tam mēģināja iekļūt ieroču glabātavā...»

Popovs, ne vienu reizi vien pabijis izmeklēšanas izolatoros un cietumos, domāja, ka pietiekami labi pazīst nejaušam skatienam slēpto dzīvi aiz augstajiem žogiem ar dzeloņdrātīm, žvadzošajiem elektromagnētiskajiem aizbīdņiem, ārējā perimetra durvīm, restēm starp blokiem un posteņiem, ar metālu apsistajām kameru ozolkoka durvīm. Šajā dzelteno elektrisko spuldžu, blāvi krāsoto sienu, saspiesto cilvēku ķermeņu pasaulītē dzīve bija ne mazāk piesātināta un saspringta kā lielajā brīvajā pasaulē. Drīzāk gan otrādi, tāpēc ka viss, kas šeit notika, tiešā un pārnestā nozīmē skāra arī to, kas katram cilvēkam ir nozīmīgākais, - viņa personisko ādu.

Par režīma pārkāpšanu draudēja auksts karceris un samazināta pārtikas deva-reāla iespēja saslimt ar tuberkulozi, cietuma «likumu» neievērošanai varēja sekot piekaušana, sakropļošana vai izvarošana. Operatīvās daļas pārtverta zīmīte piemeta pāris lieku gadu, bet neuzmanīgi izteiktas frāzes rezultāts varēja būt nosmacēšana ar spilvenu vai rīkles pārgriešana ar uztrītu karoti.

Būdams pieredzējis kriminālmeklēšanas darbinieks, Popovs pazina zvērīgās zeķu dzīves likumus un tikumus, taču. lasīdams apskatus, jutās kā pastāvīgs zvērudārza apmeklētājs, kurš, nejauši iekūlies pa dienesta ieeju, redz visus barošanas, veterinārās aprūpes, antiepidemioloģiskās profilakses, brāķēšanas procedūru un trakumsērgas saslimšanas gadījumu noskaidrošanas sīkumus...

Popovs uzskatīja, ka viņu grūti pārsteigt, taču tagad brīnījās par savu nezināšanu un par nelāgo atgadījumu, kas bija norisinājušies aiz biezajām akmens sienām, baiso skurbumu, par ieslodzīto necilvēcīgajām izdarībām, par biežo kontrolējošā sastāva nolaidību, nevīžību un kļūdām. Viņš pamanīja, ka apskatos nav pieminētas speciālo grupu darbinieku k|ūdas, un apvaicājās par to Vikentjevam.

Va|era domāja, ka apakšpulkvedis sāks stāstīt par speciālo grupu iekšējā loka numuru ārkārtīgi labo sagatavotību un zināšanām, taču atbilde bija daudz prozaiskāka.

- Bet kas tad mūsu kļūdas konstatēs? - mazliet apdomājies, Vikentjevs ikdienišķi noteica. - Kas tad par mums sūdzēsies? Un vispār...

Akurātais apakšpulkvedis apklusa, it kā pārdomādams, runāt tālāk vai ne.

- Mūsu darbalauks sākas tur, kur likumi vairs nedarbojas. Aiz pēdējās robežas... Nesaproti?

Vikentjevs atvēra galda atvilktni, parakājās papīros un sniedza Popovam zilos vākos iesietu grāmatiņu.

- Vai esi lasījis? Kriminālprocesa kodekss. Piektā sadaļa -«Sprieduma izpilde». Taču par ārkārtas soda mēru tur nav ne vārda! Nē, tu paskaties!

Popovs mehāniski paņēma grāmatiņu un pāršķirstīja piekto sadaļu.

- Vai pārliecinājies? - Vikentjevs apvaicājās, it kā Popovs pirmo reizi redzētu Kriminālprocesa kodeksu. - Un Konstitūcijā... Kādas tiesības un pienākumi ir uz nāvi notiesātam pilsonim? Vai Konstitūcijā ir tāds pants?

Vaļera tikai pakratīja galvu.

- Nu redzi! Bet kur tad tas viss ir?

- Nezinu.

- Bet es zinu. Nekur! - Vikentjevs paņēma Kriminālprocesa kodeksu un iemeta atpakaļ atvilktnē. - Bet ko raksta avīzes? Tādam un tādam piespriests ārkārtas soda mērs, un punkts. Tad vēl paziņojums: sak, spriedums izpildīts. Bet kas ir starp «piespriests» un «izpildīts»? Elles tumsība! Tāpēc jau klīst visādas muļķīgas runas, sak', patiesībā nevienu nenošaujot, bet sūtot uz urāna raktuvēm... Muļķības! Strādās jau nu gan uz nāvi notiesātais... Raktuvēs no laba prāta plēšas brīvi cilvēki, man vienreiz iznāca darīšanas... Par lielu naudu pārdod veselību, un katrs iedomājas, ka ir lielais gudrinieks: labi nopelnīs un laikus aizlaidīsies. Bet ne jau par to ir runa! Šajā lietā nav nekādu likumu, nekādas atklātības, un arī sabiedrība netiek gudra: vajag vai nevajag to nāvessodu... Bet spriedumi ir, tāpat kā mēs, tāda, lūk, ir realitāte.

- Kā tad tā var, bez likuma? - Popovs nekad nebija domājis par to, ko tagad stāstīja Vikentjevs, un jaunā problēma viņu apstulbināja. - Un ko tad prokurors?

- Nu redzi. Likuma vietā - mūsu pavēles un instrukcijas. Bet prokurors... Viņš raugās, lai tiktu izpildīts tiesas spriedums. - viens, lai nošautu pareizo, - divi, lai būtu ievērota instrukcija, - trīs!

Vikentjevs piecēlās, likdams saprast, ka saruna beigusies.

- Drīz vien pats visu uzzināsi... Pēc pāris mēnešiem Ļesuhinam noraidīs lūgumu par apžēlošanu, un mums būs darbiņš...

Atvadoties apakšpulkvedis spēcīgi saspieda Vajeras Popova roku.

Katrs speciālās grupas «Fināls» uzdevums bija ārkārtējs notikums, tāpēc arī to pildīt nācās reti - kā jau visu ārkārtējo. Šo uzdevumu starplaikos grupas darbinieki pildīja savus tiešos dienesta pienākumus. Popovs meklēja noziedzniekus, kas bija pastrādājuši smagus noziegumus.

Pašlaik viņa nodala nodarbojās ar lietu, kurai bija dots kodēts nosaukums «Trase». Bandīti nomaļā vietā apstādināja automašīnas, nogalināja vadītājus un nolaupīja nogalināto transporta līdzekļus. Pēdējā reizē bojā gāja visa ģimene, sieva un četrpadsmitgadīgā meita pirms nāves bija izvarotas. Jau esošajām četrām epizodēm pievienojās vēl deviņas līdzīgas, kad kopā ar transporta līdzekļiem bija pazuduši arī to pasažieri.

«...Rezcovs un Koļesņikova, Košeļevs, Timoņins un Terno-va, Ivaščenko, Ter-Makarjans...» - neviens nezināja, cik garš izstiepsies šis skumjais saraksts.

Noziedznieki darbojās, pārģērbušies par VAI darbiniekiem. Lai gan visos dokumentos, kas atstāja pārvaldi, bija rakstīts «pārģērbušies», pastāvēja versija, ka bandā ir arī īsti milicijas darbinieki. Pie šīs versijas strādāja Vaļera Popovs.

Viņš vērīgi pētīja kolēģus arī kāda cita iemesla dēļ: viņu interesēja, kurš no tiem ietilpst grupas «Fināls» sastāvā. Vikentjevs bija teicis, ka tur ir viņam labi pazīstami cilvēki, bet -kuri, viņš tā arī nepateica - sak', pienāks laiks, pats redzēsi.

Popovs vēroja apkārtējos. Kurš no viņiem? Sergejevs? Pēc sarunas pelmeņu bodītē viņš bija par to gandrīz pilnīgi pārliecināts. Reizēm, ielūkojoties majora neizdibināmajā, skarbajā sejā, Vaļera nosprieda, ka viņš mierīgi varētu izpildīt pirmā numura funkcijas.

Kurš vēl? Sevī noslēgtais, asais, nopietnās lietās pārbaudītais Timohins? Pēdējā laikā tas viņā kaut kā savādi noraugās... Vai arī jautrais, bezrūpīgais Žeņa Gaļskis, kurš, pat uzaicinādams uz ēdnīcu pusdienās, sazvērnieciski piemiedza ar aci? Kas tur par brīnumu!

Minējumi mijās ar šaubām, pat attiecībā uz Sergejevu pārliecība brīžam sašķobījās: varbūt viņš tikai Vikentjeva uzdevumā, pats neko nezinādams, bija pētījis jauniņo, bet varbūt viņš zina tikai to, ka tāda grupa pastāv...

«Fināla» dalībnieku «izskaitļošana» palika bez rezultātiem: to noslēpums nāks gaismā ne agrāk kā dienā, kad grupa sapulcēsies, lai izpildītu savu uzdevumu.

«Nu ko,» Vaļera nolēma, «pagaidīsim...»

Bet attiecībā uz tiem, kas darbojās «pārģērbušies»,,, Viņi neatstāja lieciniekus, rūpīgi iznīcināja pēdas un cerēja palikt nezināmi. Taču šīs cerības varēja attaisnoties tikai vienā gadījumā - ja viņi laupītu Mēness tumšajā pusē.

Viņi bija četri, divi tērpušies miliču formās. Mozaīka, salikta no iespaidu gabaliņiem, kas nejauši bija aizķērušies uzpildes stacijas darbinieces, ceļmalas restorāna oficianta, tālbraucēja šofera un viņa pārinieka, kā arī puikas, kas bija ceļmalā ganījis kazu, atmiņā, bija nepilnīga, bez tam trūka arī skaidrības par svarīgām dētajām - sejām, uzplečiem, automašīnas mārku un krāsu. To, starp citu, minēja šaubīdamies: «Šķiet, sarkana.»

Nejaušība palīdzēja noskaidrot detaļas. Vietā, kur bija noslepkavota ģimene, atrada luktura lauskas. Bet dažas dienas vēlāk kādā no apkārtnes mežiņiem uzgāja cietušo automašīnu ar izsistu lukturi un samīcītu radiatoru Redzams, ka noziedznieki ar tik izteiktām avārijas pazīmēm baidījās iebraukt pilsētā.

«Tad tie nav mūsējie,» secināja Popovs. «Citādi spētu izdomāt ticamas pasaciņas.»

Sergejevs tikai pavīpsnāja.

«la ar smadzenēm - centīsies nepievērst uzmanību. Viens pavediens, otrs... Vistiņa pa graudiņam vien saknābā...»

Pie mašīnas atstāja slēpni: četri operatīvie darbinieki pa pāriem mainījās ik dienas. Popovs dežurēja kopā ar Gaļski. Viņi iekārtojās aiz bieziem krūmiem, paklājuši apakšā salmus. Tērpušies aizsargkrāsas kombinezonos, viņu rācija strādāja uztveršanas režīmā, līdzi bija paņemts infrasarkano staru binoklis, automāti un sviestmaizes. Dienā gulēja uz maiņām, naktis pavadīja saspringumā. Puskilometru tālāk vēl viens slēptās novērošanas postenis uzmanīja ceļu. Laiks vilkās gausi, uzmācās odi un mazās asinssūcējas mušiņas, ķermeņi kļuva nejutīgi no ilgās nekustēšanās. Nesen bija lijis, un zeme dvesa mitrumu, sagulētie salmi te maz ko līdzēja.

Kad k|uva gaišs, viņi sarunājās, lai gan situācija tam nebija sevišķi piemērota.

- Laikam būšu apaukstējies, - Gaļskis sūdzējās. - Kamēr guļu uz vēdera, nav nekādas vainas, bet, tikko drusku pagrozos, dur kā ar adatām... Varbūt vajadzēja paklāt brezentu...

- Dūnu pēli, - Popovs noburkšķēja.

- Nervozē? - Gaļskis saviebies paberzēja sānus. - Pa labam jau rokās nedosies...

- Kāpēc ar tādiem izdzimteņiem vajag pa labam? Saņemsim pa sliktam...

- Nu ir labāk, - Gaļskis atviegloti nopūtās. - Malacis, Vaļera... Ar tevi ir droši. Mēs ar Edu gatavojāmies dežurēt kopā, taču Ļedņaks pārspēlēja. Un labi vien ir. Es, ja runā atklāti, nemaz nezinu, vai spētu šaut uz cilvēkiem...

- Uz kādiem «cilvēkiem»? - Popovs aizkaitināti izmeta, viņam nepatika pārinieka vārdi, lai gan viņš nesaprata -kāpēc. - Zvēri!

- Tā jau ir, - Gaļskis piekrita. - Tikai iznāk tā, ka tieši man jāatņem viņiem cilvēka vārds... Bet kas tad es tāds esmu? Ne Dievs, ne tiesnesis... Kāpēc man ir tiesības pieņemt tādus lēmumus? |a to dara tiesa, tā ir pavisam cita lieta... Tad gan... Mūsu uzdevums - pildīt likumus, lēmumus, rīkojumus...

- Skaidrs, - Popovs stingri pavērās pāriniekā. - Vikentjevs lika mani novērtēt? Kārtējā kontrole, ko?

Gaļskis neizpratnē klusēja.

- Kāds Vikentjevam ar to sakars? - viņš apvaicājās pēc pauzes, un Popovs saprata, ka neizpratne ir neviltota. - Kāda kontrole?

- To es tāpat vien, lai jauktu galvu. Tu te filozofē, bet es nekādi netieku gudrs, uz ko tu mērķē.

- Tiešām... Ko es te... Tiklīdz pārgāja sāpes - atiet... Es pagulēšu, labi?...

Gaļskis iemauca roku automāta siksnā un palika delnas pagalvī. Popovs turpināja novērot apkārtni. īgnums pamazām noplaka, lai gan viņš nemaz nezināja tā cēloni.

Trešajā dienā slēpni noņēma: priekšniecība nosprieda, ka tā ir tīrā laika nosišana.

Mašīnu aizveda pie ekspertiem, un tie uz bampera atrada žiguļu krāsu «korrida».

- Laikam tie kuņas aizšķērsojuši ceļu, bet puisis sapratis un viņus taranējis, gribēdams izrauties, - Sergejevs komentēja. - Tehniskās apkopes stacija bez VAI izziņas klāt neķertos, tātad tikai pie privātajiem servisniekiem. Lai gan mūsējais tādu izziņu uztaisītu pats. Vajag pārbaudīt arī stacijas... Ja kas, Vaļera, ņemsim ciet kopā! - Sergejevs kaut kā savādi sašķieba lūpas.

Diemžēl ne valsts, ne privātajās darbnīcās avarējis sarkanā «korridas» tonī krāsots žigulis nebija atrodams. Pie kadri-niekiem Popovs ievāca ziņas par miličiem, kas jau bija atlaisti vai kam draudēja atlaišana no darba, pārbaudīja, kuriem no viņiem ir automašīnas. Taču arī šeit nonāca strupceļā.

Katru dienu pienāca telegrammas sakarā ar izsūtītajiem apkārtrakstiem. «Rezcovs A. I. un Koļesņikova N. G. ar automašīnu GAZ-24, valsts numuru V76-28TD 11.08. ieradās Krimā un atpūtās pansionātā «Dienvidi»...»

Popovs nosvītroja ierakstu. Šis fakts varēja ieinteresēt tikai pilsoni Rezcovu V. I., kura arī bija paziņojusi par vīra pazušanu kopā ar automašīnu.

«...Pilsonis Košeļevs pie radiniekiem un draugiem nav parādījies, automašīna VAZ-2106 ar valsts numuru 111-13TD nav atrasta...»

«...nolaižot ūdeni apūdeņošanas kanālā, atrasta automašīna VAZ-2106 bez numura zīmēm. Bagāžniekā atradās nezināma vīrieša līķis ar šāviena brūci galvā...»

«...automašīna VAZ-2103 ar valsts numuru J11-13TD prasību apstāties neizpildīja un, palielinājusi ātrumu, aizbrauca. Sakarā ar transporta trūkumu vajāšana nebija iespējama. Automašīnā atradās vadītājs un divi pasažieri, kuru pazīmes neizdevās fiksēt. Ārēju avārijas pazīmju automašīnai nebija...»

«...smilšu karjerā netālu no automaģistrāles 478. kilometra atrasti vīrieša un sievietes līķi ar šāvienu brūcēm...»

«...uz Jūsu pieprasījumu nr. 413 paziņojam, ka 3.07. mūsu pilsētas iedzīvotājs Plotkins S. K. ar automašīnu GAZ-24 ar valsts numuru Z 00-77 NK izbrauca uz Tihodonsku pie sava brāļa Plotkina I. K., taču līdz šim brīdim tur nav redzēts, pils.

Plotkina S. K. un viņa automašīnas atrašanās vieta nav zināma...»

Viens fakts atkrita, taču tā vietā nāca jauns - Rezcova vietā izmeklēšanas shēmā ierakstīja Plotkinu. Līdzās aplīšiem «Košeļevs» un «Timošins, Ternova» parādījās jautājuma zīmes, kuras pēc pārbaudes pazuda: nu jau bija pavisam sešas noskaidrotas epizodes.

Trešo žiguli «korridas» krāsā ar valsts numuru J11-13TD izsludināja meklēšanā, bet, ņemot vērā, ka apgabalā tādu mašīnu bija kādi pieci tūkstoši, varēja jau paredzēt, cik tā būs sekmīga.

Priekšniecība sankcionēja paziņojumu televīzijā, pēc kura pār sevišķi smagu noziegumu atklāšanas nodalu sagruva vēstuļu un telefona zvanu lavīna, kur galvenokārt bija pausts sašutums par kriminālmeklēšanas nevarību. Taču netrūka arī paziņojumu par aizdomīgām mašīnām un «šaubīgiem» cilvēkiem. Vairumu vēstu|u nācās nosūtīt uz rajoniem, jo nodaļas darbinieki fiziski nespēja izskatīt visu korespondenci. Sergejevs atlasīja dažus vēstījumus, kas viņā izraisīja interesi. To skaitā paziņojumu par bijušo VAI inspektoru, seržantu, kurš tagad laboja automašīnas un kuram bija trešais «korridas» krāsā, ar kuru viņš bieži braukāja apkārt naktīs.

Popovs saspringa kā medību suns, kas saodis pēdas. Tiesa, izrādījās, ka aizdomās turētajam nebija nekāda sakara ar VAI, viņš visu mūžu bija nostrādājis par ugunsdzēsēju, arī mašīnas tonis bija cits - nevis «korrida», bet gan «saulriets». Bet tik un tā trīs dienas nodaļa strādāja visai saspringti, «ķemmēdama» visu šī vīra dzīvi: viņa paziņas, paradumus, uzvedību. Gan viņš pats, gan viņa ģimenes locekļi, gan paziņas, māja un visi ceļi, pa kuriem tajā varēja iekļūt un izkļūt no tās, tika fotografēti visos iespējamos rakursos... Viss darbs bija vējā - paziņojums, kā atklājās, bija nepatiess. Laikam anonīmais ziņotājs vienkārši gribēja iegriezt atvaļinātajam ugunsdzēsējam. Arī citi signāļi izrādījās čiks.

Vasara gāja uz beigām. Trīsdesmitajā augustā majors Titovs no inspekcijas nodaļas devās komandējumā un autoostā izteica piezīmi kādam milicijas seržantam, kurš neievēroja formas valkāšanas noteikumus. Tas nekavējoties bija atstājis autoostas ēku, lai gan pirms tam ar privāto bija runājis par braucienu uz Stepņansku.

Stundu vēlāk Titovs, braukdams autobusā, maģistrāles divdesmitajā kilometrā ieraudzīja seržantu stāvam ceļmalā. Stepņanska atradās pavisam citā virzienā, turklāt seržants stāvēja pie automašīnas VAZ-2103 «korridas» krāsā. Titovs pierakstīja numuru un, dienu vēlāk iegriezies pārvaldē, uzrakstīja par notikušo ziņojumu.

To nosūtīja Popovam, kurš bija spiests lasīt simtiem nekur nederīgu papīru un, saņemdams kārtējo, mēdza kaut ko nesaprotami izgrūst caur zobiem, taču šoreiz viņš pateica to skaļi un skaidri, turklāt divas reizes. Pirmo reizi - kādam bez noteikta adresāta, kad ieraudzīja trešā numuru - Z 00-77 NK, kurš atradās meklēšanā un bija noņemts pazudušā Plotkina divdesmit ceturtajai volgai. Otro reizi veltīja savu sakāmo Titovam, kad notikušā datumu salīdzināja ar šodienas.

- Būtu uzreiz piezvanījis, tad mēs viņu savāktu, - Vaļera ļāvās sašutumam, kolēģu saprasts un atbalstīts. - Bet viņš čakarējās ar savu plānoto pārbaudi, tā viņam bija svarīgāka!

Kad, mazliet nomierinājies, viņš maigākā formā izteica savas pretenzijas pašam Titovam, tas tikai paraustīja plecus.

- Katram savs darbs, man nebija iemesla pamest savējo pusratā, - majors mierīgi paskaidroja. - Kā tad es varēju zināt, ka tie ir noziedznieki? Vienkārši milicijas darbinieka dīvainā izturēšanās. Vispirms tās sandales, tad aizbrauca pavisam citā virzienā. Un kāpēc viņam bija vajadzīgs «privātais», ja pašam ir sava mašīna?

- Sandales? - Popovs pārvaicāja. - Vai tas bija tas formas pārkāpums?

Titovs pamāja.

- Vai varat iedomāties - dzeltenas sandales un zilas zeķes.

Popovs ar pūlēm novaldījās, vēlreiz nepateicis tos pašus

vārdus.

Pārkāpumi mēdz būt dažādi - atpogāta krekla apkaklīte, neaizpogāta žakete, nav cepures, nepareizi apavi vai zeķes. Taču īsts milicijas darbinieks nekad neuzvilks pie formas tērpa sandales. Tā ir «bāka», signāls - «es neesmu savējais». Tāds viltus seržants tikai jāgrābj ciet un...

Popovs nopētīja akurāto, pedantisko štābnieku.

...Bet majoru Titovu tagad apglabātu ar pienācīgu godu un militāriem apbalvojumiem, lāgrābj ciet bija Sergejevam, Popovam vai kādam citam no kriminālmeklēšanas. Tiešām, katram ir savs darbs. Tikai alga visiem vienāda.

- Vai pazīmes iegaumējāt? - Vajera nopūties apvaicājās, pievirzīdams sev tuvāk papīra lapu.

Titovs tomēr bija malacis - vārdiskais portrets izdevās sīks un saprotams. Platas, kopā saaugušas uzacis, dziji iegrimušas acis. īss, smails deguns ar plakanu virsdeguni, apaļa seja...

«Izgatavot fotorobotu un izsūtīt pa rajona nodajām, autoinspekcijai, izdalīt starppilsētu autobusu šoferiem,» prātoja Popovs, atgriezdamies no inspekcijas nodaļas savā stāvā. «Parādīt lieciniekiem, arī televīzijā... Varbūt tomēr ne - tikai iztramdīsim... Iespējams, tā pat būtu labāk - pierautos. Vajadzēs izlemt, apspriesties...»

Nogrimis pārdomās, Vaļera kāpņu laukumiņā nepamanīja cilvēku un būtu paskrējis garām, taču tas aizšķērsoja viņam ceļu, un kapteinis atdūrās kā pret čuguna stabu. Viņa priekšā bija Vikentjevs.

- Šodien astoņpadsmitos instruktāža, rīt izpildīšana, -apakšpulkvedis teica nesasveicinājies... - Pavēles nodotas, Ļedņaks zina. Pulcēšanās pie manis. Jautājumi pēc tam.

Vikentjevs asi pagriezās uz kreiso pusi un aizgāja pa gaiteni. Nepaguvis atjēgties, Popovs apjucis noraudzījās platajā, zaļā audumā iespīlētā mugurā.

Vikentjeva paziņojums izsita Vaļeru no sliedēm. Mednieka azarts, kas bija viņu pārņēmis pirms dažām minūtēm, pagaisa kā nebijis. Dziļās pārdomās nogrimis, viņš aizgāja līdz kabinetam, klusēdams apsēdās pie galda, izraisīdams izbrīnu gaidīšanas nomocītajā Gaļskī.

- Nu, vai nav nekādu pazīmju? - viņš uztraucās.

Popovs pasniedza Titova paskaidrojumu, ko Žeņa ar skubu pārlasīja.

- Vareni! Bet ko tu tāds drūms?

- Tāpat vien, - Popovs atgaiņājās. - Atdod, lai izveido fotorobotu.

Ga|skis pamāja un, daudznozīmīgi piemiedzis ar aci, izbrāzās no kabineta. Vajera paskatījās pulkstenī. Bez ceturkšņa pieci. Viss, kas bija saistīts ar speciālās grupas «Fināls» darbību, vēl pirms piecām minūtēm likās tik tāls, neskaidrs un nereāls, ka dažkārt uzplaiksnīja doma: gan pārrunas ar Vikentjevu, gan viņam izteiktais piedāvājums, gan uzrakstītais ziņojums, gan pilnīgi slepenā pavēle, ar kuru viņu iepazīstināja tikai tad, kad viņš bija parakstījies, gan informatīvie biļeteni, kuros aprakstītais šķita nelāgs murgs, -likās, ka tas viss ir kaut kāda mistika, labi pārdomāts, riebīgs joks, tāds kā psiholoģiskās sagatavotības tests. Viņš saprata, ka šī muļķīgā doma ir psihes aizsargreakcijas sekas attiecībā uz informāciju par lietām, kas ir pretrunā ar cilvēka dabu, taču vismaz palīdzēja norobežoties no tā, kas kādreiz, labāk pēc iespējas vēlāk, kļūs par realitāti. Un tagad šī saskriešanās ar Vikentjevu kāpņu laukumiņā acumirklī visu izmainīja: biedējošā neziņa ieguva pavisam skaidras aprises.

Popovs ņēmās sastādīt apkārtrakstu topošajam viltus seržanta fotorobotam. Nebija iespējams koncentrēties, darbs vedās gausi. Vienreiz iztraucēja noda|as priekšnieks Ļed-ņaks - garš, slimīgi kalsns, lielām izvalbītām acīm. Klusi ienācis, viņš nostājās pie durvīm un nogaidīja, kamēr Popovs pacels galvu.

- Uz divām dienām tevi ņem uz Labošanas darbu pārvaldi, visu steidzamo nodod Gaļskim.

«Kāpēc uz divām dienām?» Popovs prātoja, taču neko nejautāja. Viņš mēģināja izlasīt priekšnieka sejā, kas viņam zināms par gaidāmo darbu LDP un kāda ir viņa attieksme, taču Ļedņaka seja nepauda itin neko, viņš tikai noraudzījās ar vieglu nožēlu. Varbūt Vaļeram tikai tā šķita.

Saņēmis sevi rokās, viņš parakstīja apkārtrakstu: atmiņā ņirbēja Ļesuhina uzvārds. Vairākas reizes viņš nejauši gandrīz apzīmēja arto pagaidām nezināmo «seržantu».

Atgriezās satrauktais Gaļskis.

- Galīgi ar viņiem salamājos, apsolīja līdz rītam uztaisīt, -kā parasti, plātīdamies rokām un mirkšķinādams acis, viņš pavēstīja. - Vai paņemsi? Es apbraukāšu rajonu nodaļas...

- Man ir komandējums, - raudzīdamies sāņus, teica Popovs. - Tu paliksi un strādāsi par abiem. Ņem papīrus un komandē!

- Kāds komandējums? - Gaļskis brīnījās. - Tik pēkšņi? Vai kas noticis?

- Trešajā kolonijā kritiska operatīvā situācija. Mani pārsviež pastiprināšanai.

- Ir gan gudrinieki! Vai mums sava darba trūkst! - Gaļskis bija sašutis. - Arī Sergejevu kaut kur sūta, tikai uz vienu dienu. Vai jūs brauksiet kopā?

- Nezinu, - Popovs gurdi atbildēja, lai gan bija pilnīgi pārliecināts, ka tā nav nejauša sakritība.

- Paklau, bet kāpēc tu tāds saskābis? - Gaļskis bez aplinkiem noprasīja. - Vai kaut kas bīstams? Slēpnī tu biji kā gurķītis, man pat skaudība uzmācās... Vai nelaba priekšnojauta? Gribi, aizbraukšu tavā vietā? Kas tur - pasaki Ļedņakam, un apmainīsimies.

Popovam sametās kauns.

- Liecies mierā, Žeņka! - Viņš uzsita biedram uz pleca. - Man ir savas rūpes. Ar darbu tam nav nekāda sakara!

- Lejā karavāna - kauja izvēršas, raķete, otra, tad ložmetējs, - viņš klusi nodziedāja, ar veiklu kustību paņemdams no galda dokumentus un iemezdams tos seifā. Vaļera Popovs atkal bija formā.

- Pavisam cita lieta, - Gaļskis apmierināti noteica.

Iezvanījās iekšējais telefons, Popovs pacēla klausuli.

- Ejam, jau bez piecām, - viņš izdzirda Sergejeva balsi.

- Kurp?

- Konspirators! Pie Vikentjeva. Kavēšanos viņš ciest nevar. Gaidīšu koridorā.

Viņi satikās pie pagrieziena uz gaiteņa strupceļu, kur atradās apakšpulkveža kabinets.

- Nerausties, - Sergejevs paspieda Popova roku. - Viss būs normāli.

- Kas tad tur, - Popovs nevērīgi attrauca. - Es vēl nekad neesmu ģībis vai bēdzis.

Viņš pūlējās atcerēties, kāds izskatās Ļesuhins, taču nespēja.

Septītā nodaļa

Tieši astoņpadsmitos Sergejevs atvēra Vikentjeva kabineta durvis. Popovs domāja, ka ieraudzīs tur operatīvās grupas locekļus, taču, izņemot pašu apakšpulkvedi, mazajā telpā neviena nebija.

- Bet kur tad pārējie? - viņam izspruka pret paša gribu.

- Šeit ir visi, kas jāinstruē, - atteica Vikentjevs. - Un visi, kam instruktāža vajadzīga.

Kopš saskriešanās kāpņu laukumiņā Popovu neatstāja pārliecība, ka Vikentjevā kaut kas pārvērties. Tagad viņš zināja -kas. Apakšpulkvedis bija kļuvis sauss un vēss, nevienas liekas kustības, vārda vai žesta. Pārakmeņojusies seja, stingrs, nomācošs skatiens, skarbs, valdonīgs tonis. Bija jūtams, ka viņu pārņēmis iekšējs saspringums, ko valda dzelžaina griba.

- Nu, ko stāvat kā stabi? Sēdieties! - Vikentjevs juta situācijas saspringtību un mazliet atslāba, pat atļāvās kaut ko līdzīgu smaidam. - Nervozējat? Kā parasti.

Popovs nosēdās uz krēsla maliņas. Sergejevs iekārtojās pamatīgāk - atgāzās, sakrustoja rokas uz krūtīm un izstiepa kājas gandrīz pa visu kabinetu.

- Rīt izpildīšana. - Vikentjeva seja atkal pārakmeņojās. -Tā ir sarežģīta divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, kapteinis Popovs vēl nav guvis nekādu pieredzi. Otrkārt, objekts ir ļoti bīstams.

Frāzes bija kā ar cirvi nocirstas.

- Vai Ļesuhins? - Sergejevs nicinoši apvaicājās.

Vikentjevs stingri viņā noskatījās, un uzreiz kļuva skaidrs,

ka majora izrunāšanās un vaļīgā poza nav pieļaujama. Sergejevs patrinās, apsēdās taisni un pievilka kājas.

«Nudien Dzelzs Dūre,» Popovs nodomāja.

- Ļesuhinam atteikums vēl nav pienācis, - Vikentjevs turpināja. - Rīt mūs gaidīs Kadijevs.

Kabinetā iestājās klusums. Popovs nesaprata, kas par lietu.

- Tiešām! - Sergejevs apjucis papliķēja sev pa skaustu.

- Kā gan mēs viņu aizmirsām?

-Tā bēgšana visu izjauca. Mēnesi meklēja, tad vēl mēnesi ārstēja. Pienāca apžēlošanas lūguma noraidījums, bet izpildīt nedrīkst - viņš atkal atrodas izmeklēšanā. Tā arī izspruka mums no ķetnām. - Šķita, ka Vikentjevs zaudējis pašpaļāvību, un bija redzams, ka viņš nav ne no akmens, ne no dzelzs, bet parasts vīrietis, gados nebūt vairs ne jauns, dzīves dauzīts, vārdu sakot, drūms cilvēks, kurš nav radis kļūdīties un taisnoties. - Bet pirms nedēļas stājās spēkā pēdējais spriedums

- brīvības atņemšana uz trim gadiem par bēgšanu. Šis sods tiek ieskaitīts pamatsodā.

- Kāda velna pēc tad vajadzēja čakarēties? - apvaicājās Popovs. - Izmeklēšana, tiesa, kasācija... Lai nāviniekam piespriestu vēl trīs gadus... Ākstīšanās...

- Bet vai ārstēšana nebija ākstīšanās? - iejaucās Sergejevs. - Tajā kuilī bija sašautas piecas lodes - būtu sprādzis nost! Bet nē - operēja, pārlēja asinis, tērēja deficītas zāles... Jājautā - kāda velna pēc?

Vikentjevs saviebās.

- Vienas pavisam nesvarīgas lietiņas dēļ, - viņš noteica pieglaimīgā balsī, mīļi pasmaidīdams. - Saucas likums! Vai esat par tādu dzirdējuši, zēni?

Tai pašā mirklī viņš paliecās uz priekšu un pavisam citā tonī piebilda:

- Bet pie visas tās jezgas vainīgs ir tikai tas, kuram tur, uz vietas, nepietika prātiņa iešaut vēl sesto lodi...

Pamanījis Sergejeva šķībo smīnu, apakšpulkvedis pamācoši pacēla pirkstu.

- Starp citu, arī likuma ietvaros, varbūt drusku tuvāk robežai... Taču uz vietas robežas vienmēr ir plašākas nekā kabinetā!

- Pasakiet to prokuroram, - turpinādams smīnēt, teica Sergejevs.

- Nu labi. pie lietas! - Vikentjevs ar plaukstu plāja pa galda virsmu. - Kadijevs ir populārs cilvēks, bet tik un tā izlasiet...

Viņš pasniedza kartona mapi ar spriedumu un fotogrāfijām. Speciālās grupas locekji vienmēr iepazinās ar lietas materiāliem, lai apzināti, saskaņā ar savu pārliecību izdarītu gaidāmo darbu. Lai gan Sergejevs un Popovs pietiekami labi pārzināja Kadijeva noziedzīgo biogrāfiju, viņi ņēmās skrupulozi studēt dokumentus, kuriem vajadzēja viņus attiecīgi noskaņot.

Kadijevu pazina visās valsts iekšlietu iestādēs, kopā ar izcilākajiem noziedzniekiem viņš uz visiem laikiem iegāja kriminālmeklēšanas vēsturē ar iesauku Pitons. Atšķirībā no citām šī skumjā panteona figūrām viņš neizcēlās ar oriģinālu izdomu, viltību vai pasakainiem ienākumiem. Tas, ko viņš darīja, būtībā bija riebīgi un primitīvi, pa spēkam katram pēdējam klaidonim. Pavisam cita lieta, kā viņš visu sarīkoja... Kadijeva fenomenu raksturoja slimīgi izvirtušu fantāziju un organisma bioloģisko vajadzību sajaukums, kas, pretrunā ar visiem dabas likumiem, bija drīzāk zvērisks nekā cilvēcisks.

Drausmīgs fiziskais spēks, nejutība pret sāpēm, seksuālā psihopātija ar sadistisku nokrāsu, kas tomēr nepadarīja viņu nepieskaitāmu. Katru noziegumu viņš dēvēja par «kāzām». Vispirms ilgi un rūpīgi izraudzījās «līgavu». Kura katra šai lomai nebija piemērota - pretendentei kaut kādā veidā vajadzēja izcelties no kopējās masas. Vietējā teātra aktrise, mode|u nama manekene, skaistumkonkursa uzvarētāja, stjuarte... Vai vienkārši simpātiska laikabiedre, kuras attēlam gadījies iekļūt avīzes slejās.

Fotogrāfija bija obligāti nepieciešama «saderināšanās» rituālam. Pitons izgrieza tās no žurnāliem, noņēma no goda plāksnēm, kādas aktrises portretu nozaga teātra foajē, la fotogrāfija nebija nekur sadabūjama, viņš pacietīgi izsekoja upuri un nemanot to nofotografēja. Speciāli šim nolūkam viņš nopirka fotobisi ar spēcīgu objektīvu un izgatavoja speciālu ierīci slēptai fotografēšanai, biezā grāmatā iemontēja platformāta «Horizontu».

«Saderināšanās» noritēja ar ziediem, konfektēm un šampanieti. Kadijevs melnā uzvalkā ar kaklasaiti un ziedu pogcaurumā pacēla kristāla glāzi un pieskandināja otrai, kas stāvēja blakus «līgavas» portretam. Pagaidījis, kamēr noklikšķ uz statīva nostiprinātā fotoaparāta automātiskais slēdzis, viņš simboliski pielika glāzi pie lūpām un izlēja šampanieti izlietnē. Kadijevs nedzēra, nesmēķēja un visu mūžu bija cītīgi sportojis. Viņam bija pirmā pakāpe smagatlētikā, kā arī meistarkandidāta tituls boksā un džudo, viņš labi prata karatē. Biezā albumā bija vesela kaudze fotogrāfiju, kas atspoguļoja viņa panākumus sportā. Otrā, mazliet plānākā, salīmētas viņa «līgavu» un «saderināšanās» rituālu fotogrāfijas.

Kadijevs bija celtnieks. Viņu raksturoja labi, sevišķi akcentējot aizraušanos ar sportu un fotografēšanu. Draugu viņam nebija, puiši no brigādes skaidroja to ar viņa noslēgtību un nesabiedriskumu. Daži baidījās no spēcīgā takelāžnieka: sak, viņā jaušams kaut kas mežonīgs, ļauns un bīstams... Bet fakti? Nē, nekā konkrēta...

Pēc «saderināšanās» Pitons gatavojās «kāzām». Pa šo laiku viņš sīki izstudēja «līgavas» dzīvesveidu, viņas maršrutus, paradumus, vietas, kur tā apgrozījās, la viņa dzīvoja viena, izdomāja, kā iekļūt mājā, ja ne - izvēlējās piemērotu šķūni, bēniņus vai pagrabu, atmūķēja slēdzenes, ieeļļoja eņģes, pierīkoja aizbīdņus, iekārtoja «jaunlaulāto ligzdiņu».

Noteiktajā dienā uzvilka neuzkrītošu sporta apģērbu, paņēma dārgo japāņu «Nikon» ar iemontētu zibspuldzi, pamatīgi iesmaržojās ar odekolonu. Viņš rīkojās vienmēr vienādi: zibenīgs uzbrukums, kas pilnīgi paralizēja upura gribu, un izvarošana, upuri lēni nožņaudzot. Ja viss noritēja, kā iecerēts, viņš nofotografēja «kāzu» iznākumu un apmierināts atgriezās mājās, kur dienasgrāmatā rūpīgi aprakstīja notikušo, ja kaut kas nenotika pēc viņa prāta, Pitons kļuva nikns un uzbruka pirmajai sievietei, kas trāpījās pa rokai Šādos gadījumos viņš nefotografēja, taču dienasgrāmatā skrupulozi fiksēja savas izjūtas un pārdzīvojumus.

Maniaks plosījās gandrīz trīs gadus. Aiz viņa palika astoņpadsmit līķi dažādās valsts pilsētās. Attālums nespēja Pitonu kavēt: paņēmis atvaļinājumu, viņš varēja lidot uz «kāzām» tūkstošiem kilometru tālu. Valstī klīda biedējošas valodas, sadista nodarītais tika krietni pārspīlēts, baumas palielināja nožņaugto skaitu līdz vairākiem simtiem. Dažām tenkām bija reāls pamats. Pitons tiešām bija «saderinājies» ar slavenu dziedātāju un izsekojis viņu, taču savu nodomu īstenot nevarēja: dziedātāja nekad nepalika vienatnē un drīz vien aizbrauca uz viesizrādēm ārzemēs. Pa to laiku apjūsmotāju tūkstoši «apbedīja» un apraudāja savu elku.

Baumas izplatījās ar apbrīnojamu ātrumu. Panikas vilnis pārņēma pilsētas, rajonus, pat veselas republikas.

Paziņojumu par Pitona aizturēšanu nodrukāja gan centrālās, gan vietējās avīzes, sīkumus pavēstīja radio un televīzija. Viņu tiesāja Krasnogorskā, kur tas bija izdarījis divus pēdējos noziegumus. Process noritēja aiz slēgtām durvīm, trakojošs pūlis apsēda apgabala tiesas ēku, pieprasīdams piespriest slepkavam augstāko soda mēru. To pašu paģērēja arī simtiem kolektīvo vēstuļu un telegrammu.

Par šādu iznākumu šaubījās tikai viens cilvēks - pats Pitons. Viņš izturējās nekaunīgi, savu vainu neatzina, nicīgi noklausījās ekspertu liecības un greizi smaidīja. Kad tiesa apskatīja «saderināšanās» un «kāzu» fotogrāfijas un tiesas priekšsēdi Gerasimovu - stingru četrdesmitgadīgu sievieti, kura bija slavena ar savu bezkaislību un oficiālumu, - kratīja nelabuma drebuļi, Kadijevs pašapmierināti ķiķināja un aplaizījās.

Pēc sprieduma nolasīšanas Kadijevs baisi atņirdzās un nošņirkstināja zobus.

- Dirsā jums «augstākais soda mērs»! Jums vēl nav lodes priekš manis!

Uz notiesātā lūpām parādījās putas, ķermenis locījās, konvoja kareivji pūlējās izvest viņu no zāles, taču nespēja izkustināt no vietas.

- Bet tu, kuņa, vēl neatvadies no manis, - Kadijevs uzkliedza Gerasimovai. - Es tevi... tāpat kā visas pārējās! Bet fotogrāfijas izmētāšu pa tiesu...

Kareivjiem palīgā atsteidzās papildspēki, Kadijevu izvilka pa durvīm, kur viņš turpināja trakot un nokoda seržantam mazo pirkstiņu, pēc tam «nokrita pa kāpnēm», gūdams pamatīgus miesas bojājumus. Spriežot pēc sasitumu un lūzumu daudzuma, viņš bija nokritis vismaz sešas reizes. Sīkumos neviens netika iedziļinājies, jo uzzināja, ka tiesnesi Gera-simovu tieši no kabineta bija aizvedusi ātrā palīdzība. Diagnoze - hipertoniska krīze. Arī seržantu nācās hospitalizēt.

Pitons pagulēja slimnīcā kādas trīs nedēļas - viņam viss dzija kā sunim. Runāja, ka nāvinieku kamerā no rīta un vakaros viņš izdarot tūkstoš pietupienu, katru dienu divas stundas onanē un četras stundas izpilda karatē paņēmienus. Taču tas nevienu vairs neinteresēja, ņemot vērā loģisko iznākumu, ko lēnām tuvināja tiesu kancelejas čammāšanās. Notiesātais Kadijevs bija dzīvo pasaulei norakstīts, un par viņu pamazām aizmirsa.

Taču viņš par sevi atgādināja, tā uzvārds atkal parādījās operatīvajos kopsavilkumos un šifrēto sakaru kanālos, atkal viņa dēļ rajonu nodaļās izsludināja trauksmi, atkal no arhīva tika ņemtas un pavairotas viņa fotogrāfijas un vārdiskais portrets, kas drīz vien rotāja stendus «Viņus meklē milicija». Uz nāvi notiesātais Kadijevs bija izbēdzis.

Viņu pa etapu sūtīja uz speciālās grupas «Fināls» dislokācijas vietu. Cietuma vagons ieradās noteiktajā vietā pēc saraksta un izvirda no savām sviedru, čuru un izkārnījumu piesmirdušajām iekšām apzelētu cilvēku miesu uz izkraušanas laukuma piespļaudītā asfalta. Autoķurķu vēl nebija, apcietinātos nosēdināja zemē, konvojs sastājās viņiem apkārt, un priekšnieks aizlauztā balsī nokliedza tradicionālos draudus par ieroču lietošanu.

Uz nāvi notiesātais, kā jau tas pieņemts, bija saslēgts rokudzelžos, atsevišķi no pārējiem apsargājamajiem. Tā viņš tur tupēja, mazliet iesāņus, tuvāk sliedēm, izstiepis uz priekšu savažotās rokas un stingu skatienu vērdamies personiskā konvojnieka taukaini spīdošajos zābakos. Kad žvadzēdams un dārdēdams garām drāzās prečinieks, Pitons noraustījās un rokas izrādījās brīvas (kā viņam tas bija izdevies, neviens netika gudrs, vēlāk izziņas materiālos tika apstiprināta neticama doma par pārrautu rokudzelžu gredzenu), un viņš metās šajā žvadzošajā dārdoņā, starp melnajiem riteņiem, kas, griezdamies mežonīgā ātrumā, pulēja jau tā spīdīgo sliedi.

Konvojnieks, pieredzējis otrā dienesta gada seržants, reaģēja acumirklī: nožvadzināja aizslēgu un nokrita uz vēdera, lai varētu labāk trāpīt. Kadijevs vēlreiz izspruka cauri riteņu rindai un nu jau bija sastāva otrā pusē; pielēcis kājās, viņš cik jaudas metās skriet uz preču pagalma izeju. Seržants izšāva kārtu, ritenis griezdamies atvairīja lodes, kas svilpdamas rikošetēja, apsargājamie bez pavēles uzlēca kājās un lamādamies metās aiz izļodzītā žoģeļa, sākās jezga, priekšnieks šāva gaisā.

Tikai pēc desmit minūtēm ieslodzītos izdevās savaldīt, noguldīt visus ar sejām pret zemi, pārskaitīt, nu priekšnieks beidzot tika pie telefona. Līdz tam laikam no Kadijeva vairs nebija ne smakas.

Sacēla kājās visu pilsētas miliciju, lidostas, stacijas un automaģistrāles tika pamatīgi bloķētas, speciālas grupas pa kvadrātam vien izķemmēja apkaimi. Tam nebija nekādu rezultātu, un mūžīgi tas tāpat nevarēja turpināties. Pēc divdesmit dienām milicija aprima, nolēmusi, ka bēglis paguvis iesprukt vilcienā un izbraukt no pilsētas vēl pirms lielās trauksmes izsludināšanas.

Patiesībā notika kas cits: Kadijevs, paļaudamies primitīvai, taču drošai viltībai, bija gulšņājis sausā pagrabā, pārtikdams no zaļiem kartupeļiem un sālītiem gurķiem, un, kad briesmas bija garām, brauca uz Krasnogorsku, kur grasījās izpildīt Gerasimovai izkliegtos draudus.

Visticamāk, ka tas viņam arī būtu izdevies, taču vietējās kriminālmeklēšanas priekšnieks bija ņēmis uz nāvi notiesātā pēdējos draudus nopietni un lika tiesneses māju periodiski kontrolēt.

Kadijevu notvēra, kad viņš pierīkoja aizbīdni viņas kāpņutelpas pagraba durvju iekšpusē. Viņš bija bruņots ar nazi un, saprotams, padoties negrasījās, savukārt aizturēšanas grupa netaisījās ar viņu auklēties. Rezultātā Pitons gulēja nevis «jaunlaulāto ligzdiņā», bet gan uz operāciju galda. Ķirurgs bija izbrīnīts par unikālo organismu: «Piecas lodes, bet gandrīz normāls spiediens.»

- Dzīvīgs, nelietis! - Sergejevs atrāvās no papīriem. - Kā tādus vispār zeme tur? Kas tik nav redzēts, bet šitas... Vaļeram nu gan paveicies...

- Kā tad viņš varēja pārraut rokudzelžus? - apvaicājās Popovs, atstājis majora pēdējo frāzi bez ievērības. - Tas gredzens taču ir kustīgs, kā tu viņu tā saņemsi...

- Tīrā mīkla, - Sergejevs atbildēja. - Ne man, ne Vladimiram Mihailovičam tāds triks neizdevās - speciāli mēģinājām.

- Bet kā tad viņš varēja?

- Kā, kā... Vari viņam pajautāt. Varbūt viņš ir desmitreiz stiprāks, bet varbūt...

- Kas? - Popovs nesaprata.

- Iespējams, rokudzelži nebija kārtīgi aiztaisīti. Varbūt aiz nevērības, bet varbūt gluži pretēji, - majors pacietīgi skaidroja. - Dzīvē visādi gadās. «Rokassprādzes» taču neatrada, ekspertīzi netaisīja, tātad šo noslēpumu Pitons paņems sev līdzi kapā.

- Varbūt patiešām pajautāt?

- Pajautā, Vajera, protams, pajautā. Tevi jau droši vien interesē arī viņa izdarības kamerā? Būs jautājumu un atbilžu vakars.

- Lai ar «rokassprādzēm» vairs nekas nesaietu dēlī, mums ir viena tāda mantiņa. - Vikentjevs atvēra seifu, parakājās tajā un nolika uz galda smagu avīžpapīra saini. - Papēti, Vajera, tev ar to vēl būs jāstrādā...

Apakšpulkvedis rūpīgi attina avīzi. Tas bija biezas tērauda plāksnes atgriezums ar masīvām cemmēm, kas līdzinājās šķūņu piekaramo atslēgu lokiem, katrā galā.

- Šito nevar ne salauzt, ne pārraut.

Vikentjevs aizcirta cemmes, tad parādīja, kā tās atveramas ar mazu sešstūrainu atslēdziņu.

-Tagad pamēģini pats.

- Tā taču ir sieksta... Kādi seši kilogrami būs? - Vaļera atvēra atslēgas, tad aizvēra, tad atkal atvēra. - Rupjš meti-nājums... Paštaisīts, vai?...

- Tu domā, ka tādas piegādās centralizēti? Paši izgrozāmies, kā varēdami! - Sergejevs nolamājās. - Ko visu plikadīdas neizdomā, lai plikumu apsegtu...

- Paklau, Saša, bet kāpēc tu teici, ka man paveicies? -Popovs pēkšņi atminējās. - Kur tad slēpjas tā veiksme?

Sergejevs un Vikentjevs saskatījās.

- Gan sapratīsi! - majora vietā atbildēja speciālās operatīvās grupas vadītājs.

Astotā nodaļa

Pa naksnīgo ielu garām mirgojošiem nakts luksoforiem, kas zaigoja kā dzeltenas zvēru acis, ar ātrumu astoņdesmit kilometri stundā traucās maizes furgons. Vēlīnie gājēji pavadīja to ar skatieniem, jautra kompānija, kas pa braucamo daļu no restorāna «Intūrists» virzījās uz taksometru pieturu, pabēga uz trotuāra.

- Naktī jau var braukt piedzērušies! - sašuta korpulents vīrietis ar vidusmēra priekšnieciņa ārieni. - Vajadzēs pierakstīt numuru.

Taču tam nebūtu nekādas jēgas. Mašīna nebija reģistrēta ne maizes izstrādājumu pārvaldē, ne tirdzniecības nodaļā. Bez tam to vadīja seržants Fedja Sivcevs, kurš bija pilnīgi skaidrā: ikdienā viņš bija parasts milicijas šoferis, bet tagad speciālās grupas «Fināls» piektais numurs. Viņš bija ģērbies privātās drēbēs - šis apģērbs bija viegls un ērts, zem jakas pie jostas karājās maksts ar pistoli.

Viņam blakus sēdēja otrais numurs - apakšpulkvedis Vikentjevs, viņš nebija tērpies savā parastajā zaļajā iekšējā dienesta formā, bet gan pelēkajā milicijas. Uz ceļgaliem viņam gulēja īsais automāts «AKS-74U» ar pielokāmu laidi un paplašinātu stobru - speciāla armijas ieroča modifikācija, kas piemērota tuvcīņai.

Būdā, kas nebija taisīta no koka un bleķa, bet gan sameti-nāta no izturīga tērauda loksnēm, sēdēja kapteinis Popovs un majors Sergejevs, abi vieglās, ērtās drēbēs, bez visādām tur kaklasaitēm, aukliņām un cilpiņām. Pie kreisajiem sāniem labi redzamas viņiem karājās makstis ar pistoļu maketiem, īstie «PM» atradās labajā kabatā ar stobrā ielaistu patronu, turklāt šoreiz tas nebija instrukcijas pārkāpums.

Četras mazās kameras furgona stūros bija tukšas. Vienai no tām drīzumā vajadzēja uzņemt pasažieri.

Furgons ar uzrakstu «Maize» izripoja no pilsētas un automaģistrāles plašumos saskaņā ar instrukciju palielināja ātrumu līdz deviņdesmit. Parasta maizes mašīna noteikti būtu sākusi gaudot, grabēt un čīkstēt, draudēdama kuru katru brīdi izjukt. Speciālā «Fināla» automašīna ripoja labi, bez jūtamas piepūles, un tas bija grupas vadītāja Vikentjeva nopelns, kurš nebija žēlojis spirtu automehāniķiem un pats personiski iedziļinājies visos tehniskajos sīkumos.

Šobrīd Vikentjevs saspringti vēroja ceļu, un viņa seja vairāk nekā jebkad atgādināja akmens masku. Piektajam numuram nemanot, viņš atpogāja maksti, jo šaut ar automātu uz labo pusi nav parocīgi, un ari kabīnes šaurība neļāva spēji apgriezties. Šoreiz uzbrukuma briesmas speciālajai mašīnai bija tīri teorētiskas, taču Vikentjevs gatavojās tām kā gluži pašsaprotamam notikumam, kas varēja atgadīties jebkurā trīsdesmit kilometru garajā šosejas posmā līdz Stepņanskai.

Stepņanskā atradās vecs, vēl pirms revolūcijas celts cietums. Uz to pārveda nāviniekus no visas dienvidu zonas. Pastāvēja uzskats, ka nāvessodus izpilda tur. Tie bija maldi, taču zinoši cilvēki necentās tos kliedēt. Ne velti Popovs bija tik pārsteigts, šodien uzzinot par gaidāmo darba kārtību.

Popovs nudien bija pārsteigts. Tik neparasta bija instruktāža par drošības pasākumu ievērošanu, tāpat arī ekipējums: ieroču maketi objekta uzmanības novēršanai uzbrukuma gadījumā, aizsargbrilles, kā arī citi stiķi un viltības. Bet vispārsteidzošākais bija Stepņanskas cietuma mīta sagraušana.

«Kāpēc?» viņš pavaicāja Vikentjevam. «Vai tad vienkāršāk nebūtu aizbraukt un izpildīt, nevis vadāt notiesāto šurpu, turpu... Nebūtu tik bīstami...»

Vikentjevs nebija noskaņots uz garām runām, tāpēc tikai sausi attrauca: «Vispirms izej visu ciklu pilnībā, tad jautā, kas nav saprotams. Bet, visticamāk, pats sapratīsi.»

Būdā bija smacīgi, blāvās spuldzītes dzeltenā gaisma, kas ar pūlēm lauzās cauri matētajam plafonam, šo izjūtu tikai pastiprināja. Sergejevs monotonā balsī pārstāstīja dažādas ķibeles no «Fināla» prakses apskatiem. Piemērus viņš izraudzījās par apstiprinājumu savām frāzēm, jebkura dzīva radība, pat zaķis, ja to iedzen stūrī, ir bīstams medniekam. Un pats bīstamākais medījums ir cilvēks. Tātad...

- ...Ar zobiem izvilka no ķeblīša un noasināja pret sienu. Iznāca kaut kas līdzīgs mazam stiletam.

Popovs ar pūlēm atvēra ventilācijas lūkas vāku. Tērauda kastē ieplūda dzestrais nakts gaiss. Viņš vairākas reizes dziļi ieelpoja.

- ...zini, ventilācijas lūkā ir smalku drātīšu siets? Uzmanīgi atpiņķerēja un uztaisīja cilpu. Nu abi bija bruņoti. Tad viens apmeta cilpu, izvilka valgu caur padusēm, izskatījās, ka viņš ir pakāries, pats pat mēli izbāza, bet otrs ņēmās dauzīt durvis. Ideja tāda - sargs ieraudzīs un skries glābt to, kas karājas... Labi, ka trāpījās pieredzējis večuks, sacēla trauksmi, un viena cilvēka vietā kamerā iegāja četri ar gumijas stekiem...

Popovs nosprieda, ka šķermi viņam sameties no Sergejeva runām.

- Pasaki, Saša, kāpēc uz specmašīnas rakstīts «Maize», nevis «Piens» vai, piemēram «Ga|a», vai «Mēbeles»? - viņš pārtrauca majoru.

- To jau pārkrāsojuši ne vienreiz vien. Bija «Avārijas dienests», citreiz «Tehniskā palīdzība», tad atkal «Laboratorija». Taču vislabāk tomēr «Maize». To taču izvadā jau naktī, līdz ar to mazāk jautājumu. Tā arī palika, lai gan ģenerālim nepatīk.

- Kāpēc?

- Kas to lai zina. Vikentjevs strīdējās, strīdējās, bet savu panāca.

- Pārliecināja ģenerāli!

- Laikam gan! Zini, kas viņam par gribasspēku. Dzelzs Dūre! Un zeķi katram vis iesaukas nedod.

Tagad Sergejevs sāka stāstīt par Vikentjevu. Popovam no tā vieglāk nekjuva. Viņam joprojām trūka gaisa un uzmācās nelabums. Varbūt tas tāpēc, ka būdai nav logu? Sakratīja? Taču viņš zināja, ka tas nav tāpēc. Vaina slēpās gaidāmajā. Kaut nu neizblamētos... Sergejevs bija stāstījis par tiesnesi, kurš vēlējās redzēt, kā izpilda viņa spriedumu, - nabags bija noģībis un pēc tam veselu mēnesi ārstējis nervus. Kopš tā laika viņš vairs nāvessodus nepiespriežot...

Furgons iebrauca Stepņanskā, samazināja ātrumu, līkumoja pa šaurajām ieliņām, kratīdamies pa bedrēm un dangām, līdz beidzot apstājās pie augstas sētas ar milzīgiem, zaļi krāsotiem metāla vārtiem.

Vikentjevs nospieda pogu, un kulbā vairākas reizes nomidžinājās blāvā spuldzīte - tas nozīmēja, ka apstāšanās ir plānota. Ja norunātā signāla nebūtu, trešajam un ceturtajam numuram vajadzētu izvilkt ieročus, atvērt nomaskētās šau-jamlūkas furgona sānos un būt gataviem uzbrukuma atvairīšanai.

Tieši trīsdesmit minūtes pēc pusnakts saskaņā ar grafiku mašīna iebrauca pa vārtiem Stepņanskas cietumā, ko oficiāli dēvēja par Iestādi KT-15, un apstājās ar baltām plāksnītēm izliktā telpā, kas atgādināja slūžas. Tādu iespaidu radīja smagie vārti ar masīvajiem aizbīdņiem mašīnas priekšā un aizmugurē, kas nekad netika atvērti vienlaikus, lai droši nošķirtu cietuma iekšējo pasauli no brīvās ārpasaules.

Šeit tika izkrauti autoķurķi, notika pārbaude pēc uzvārdiem un personisko lietu nodošana, kratīšana un feldšera apskate. Nepatīkamā, taču abām pusēm ierastā procedūra vilkās pietiekami ilgi, zem augstiem griestiem skanēja nesaprotama murdoņa, kuru dažkārt pārskanēja niknas lamas, bramanīga častuška, neķītri smiekli un histēriskas raudas. Reizēm šo jucekli pārcirta valdonīgas pavēles un murdoņa mazliet pieklusa, bet pēc pēdējās pavēles iestājās pilnīgs miers, nogaidošs klusums: beidzot lēnām vērās iekšējie vārti.

Kad uz cietumu atnāca izmeklētājs, opers, advokāts vai tiesu sēžu sekretārs ar protokolu, viņi sākumā parādīja savas apliecības pa mazu lodziņu, tad, iebāzuši galvu pa piesardzīgi pavērtajiem vārtiņiem, pavēstīja dežuranta palīgam vizītes mērķi, bet tas zvanīja uz specdaļu, pārliecinājās un izrakstīja caurlaidi, kuru izsniedza tikai apmaiņai pret personas apliecību. Tikai pēc tam, uzrādījis caurlaidi pie iekšējiem vārtiem, apmeklētājs nokļuva stingrā režīma Iestādes KT-15 teritorijā.

Vēl piekasīgāk tika pārbaudīti plānotie, bet jo sevišķi speciālie konvoji, kuru mērķis bija izraut no Iestādes tos, ko tai vajadzēja stingri uzraudzīt. Iekšējā apsardze rūpīgi nopētīja bruņoto cilvēku formas, meklēdami iespējamās nepilnības, kas varētu nodot «maskarādi», salīdzināja viņu ārieni ar fotogrāfijām to dokumentos, sevišķi pievērsdami uzmanību dokumenta derīguma termiņiem, pārbaudīja konvoja priekšnieka pilnvaras, parakstus, datumus un zīmogus uz etapēšanas pieprasījumiem.

Pieredzējušais Va|era Popovs noskaņojās ilgai procedūrai un bija pārsteigts, ka šoreiz iekļūšana izrādījās tik ātra un vienkārša. Speciālo grupu sagaidīja pats apakšpulkvedis Kļe-novs, Iestādes KT-15 priekšnieks, kurš labi pazina Vikentjevu un Sergejevu, bija labi informēts par grupas uzdevumiem, kā ari lieliski saprata gaidāmā pasākuma ārkārtējo raksturu un bija ieinteresēts pēc iespējas ātrākā un veiksmīgākā norisē.

- Savāciet ātrāk, - teica Kļenovs, paspiezdams visiem roku un nemaz negrasīdamies pārbaudīt dokumentus nepazīstamajam Popovam. - Šodien televīzijā nakts pārraide - Eiropas estrāde, varbūt pagūšu... Te būs viņa personiskā lieta. Parakstieties, bet man dodiet parakstīt pieprasījumu...

Tepat ar plāksnītēm izliktajā zālē, līdzās maizes furgonam, uz maza, sienai piebīdīta galdiņa ar nodrāztu virsu Kļenovs asā rokrakstā parakstījās uz ļaunu vēstošās blankas ar sarkano svītru, paskatījies pulkstenī, pierakstīja arī laiku. Popovs uz pieprasījuma paguva saskatīt jocīgo ģenerāļa parakstiņu un ģerboņzīmoga nospiedumu.

Vikentjevs pat nepakustējās, gluži kā svešu, pieklīdušu mantu turēdams brūnu, ar treknu sarkanu zīmuli no viena stūra līdz otram pārsvītroto kartona mapi.

- Kas tev ir? - Kļenovs izslējies noprasīja. - Paraksties!

- Pagaidām nav par ko, - drūmi noteica Vikentjevs.

- Kā tad tā? - Kļenovs iebakstīja ar pirkstu. - Kuram tad ir personiskā lieta?

- Es jau neparakstos par lietu. - Vikentjeva roka iztaisnojās, pasniegdama mapi atpakaļ.

Kļenovs atgaiņājās.

- Es gan neesmu tāds burta kalps. Labi, ejam.

Viņš nez kādēļ saraustīja frenci un, smagi nopūties, devās uz iekšējiem vārtiem. Vikentjevs soļoja nopakaļ, tad, it kā kaut ko atcerējies, atgriezās un atdeva brūno mapi mašīnas kabīnē sēdošajam Sivcevam.

- Lai rokas būtu brīvas, - viņš paskaidroja Sergejevam un uzmundrinoši pamāja Popovam. - Aiziet!

Labi noaudzis seržants atvēra smagos vārtus. Iestādes KT-15 priekšnieks, bet aiz viņa speciālās grupas «Fināls» otrais, trešais un ceturtais numurs iegāja starmešu spilgti apgaismotajā cietuma iekšējā pagalmā.

Viņi gāja pa asfaltētu eju starp metāla režģiem, izgāja pa vairākām no tā paša režģa izgatavotām durvīm, kuras Kļenovs veikli atvēra ar universālo atslēgu, vairākas reizes kaut kur no augšas, no starmešu žilbas, viņiem uzkliedza rupjas balsis ar valdonīgām intonācijām, arī K|enovs atsaucās tikpat rupji un valdonīgi.

Pagājuši garām režīma korpusa aklajai sienai, viņi izgāja cauri tērauda vārtiņiem, kas bija ierīkoti biezā akmens sienā un atradās iekšējā pagalmā. Šeit nebija starmeša, tikai parastas spuldzes apgaismoja stūrus. Popovam šķita, ka viņš no spilgtas dienas gaismas iekritis tieši akā, tik dziļā, ka dienas vidū var saskatīt zvaigznes.

Viņš pacēla galvu. Akas stūros spīdēja dzelteni punkti. Nudien. Tikai aka bija tāda kā dīvaina. Visās četrās pusēs slējās augstas sienas, taču ne jau tas bija savādi - vai mazums šādu pagalmu! Izbrīnīja kas cits: administratīvā korpusa sienā spīdēja logu stikli, lai gan sašvīkāti ar restēm otrajā un trešajā stāvā - kur atrodas izmeklēšanas un operatīvās daļas kabineti. Bet režīma korpuss ir akls, tikko jaušami melnie «uzpurņu» četrstūri, it kā tā nebūtu dzīvojamā ēka, bet kaut kāda noliktava, morgs vai kapliča.

Bet pats dīvainākais, ka kaut kur aiz sētām, restēm, «uzpurņiem», dzeloņdrātīm un signalizācijas ietaisēm sēž cilvēks, kurš viņiem jānogalina. Un šī slepkavība būs apsvērta, apdomāta un labi izplānota. Tai piekritusi tiesa, to sankcionējuši augstākie varas orgāni, tā sīki aprakstīta speciālā instrukcijā.

Tas šķita neiespējami. Varbūt viss notiekošais bija nelāgs sapnis, bet varbūt viņi šeit ir pavisam cita iemesla dēļ... ļa jau tā, kādēļ tad viņš turēja rokās smagos, paštaisītos roku-dzelžus, kādēļ makstī bija muļķīgais makets, kāpēc kabatā atradās cīņai sagatavotā «MP»? Un kurš no viņiem būs izpildītājs? Varbūt visi trīs: Vikentjevs, Sergejevs un...

Popovs juta, ka nosvīst. Pilnīgi iespējams, ka vienā brīdī otrais un trešais numurs izvilks pistoles, grupas vadītājs uzkliegs apmulsušajam ceturtajam un dos pavēli... Ir tādas situācijas, kad atpakaļceļa nav, jāiet tikai taisni uz priekšu, tikai uz priekšu, pārkāpjot šķēršļus, jāskrien, jāpārlec neatskatoties, neapdomājoties, bet pēc tam... Pēc tam varēji sev piedot, jo paša grēki jau ir viegli piedodami.

- Tagad uzmanīgi, skaties, kur kāp, - Sergejevs klusi pabrīdināja.

Viņi piegāja neuzkrītošām, zemē iegremdētām durvīm pagalma stūrī, kuras piesedza sienas izcilnis, tā ka pa priekšu ejošajam Kļenovam vajadzēja nokāpt vairākus pakāpienus, lai varētu piezvanīt, un tagad viņa galva atradās vienā līmenī ar Vikentjeva vēderu. Bez trokšņa atvērās mazais, trijstūrainais lodziņš, kabatas luktura stars apgaismoja Iestādes priekšnieka seju.

Durvis iegrima sienā. Padzīvojis praporščiks, piespiedies pie sienas, ielaida viņus nelielā, blāvi apgaismotā priekštelpā un aizslēdza durvis, tai pašā acumirklī restes, kas atdalīja priekštelpu, pašas no sevis aizslīdēja sāņus.

Popovs, kurš nebija radis ticēt brīnumiem, pavērās apkārt un pie griestiem pamanīja telekameras pelēko cilindru. «Kā tad tā var pārraidīt tik vājā apgaismojumā?» viņš nodomāja, taču tūlīt apķērās, ka apgaismojums ir normāls, tikai acis joprojām ir apžilbušas no starmešu spilgtajiem stariem. Gaitenis bija izkrāsots ar blāvu eļļas krāsu kā simtiem līdzīgu gaiteņu un piesūcies ar ierasti riebīgo fenola, zābaksmēra, tabakas un cilvēku sviedru smaku...

Sardzes istabā pie pults ar telemonitoriem sēdēja saguris kapteinis nobružātā formā, tikpat nobružātu seju. Četri labi baroti praporščiki pa pāriem azartiski sita domino. Ieraudzījis priekšnieku, kapteinis pielēca kājās un atdeva godu, arī praporščiki negribīgi piesvempās un atkal novēlās uz daudzu dežūrmaiņu dibenu nopulētajiem koka soliņiem.

- Biedri apakšpulkvedi, sevišķajā korpusā tiek turēti seši uz nāvi notiesātie, - no visa spēka, netaupīdams balss saites, ziņoja kapteinis. - Diviem vēl nav izskatītas kasācijas sūdzības, trīs iesnieguši lūgumus par apžēlošanu, vienam apžēlošanas lūgums noraidīts. Pašnāvības mēģinājumu, badastreiku un citu atgadījumu manas dežūras laikā nav bijis!

Pavisam bija deviņi monitori, taču spīdēja tikai seši. Divi rādīja gulošus cilvēkus, pārējie - īpašā korpusa kameru iemītnieku gaidpilno nomodu. Viens ātrā solī staigāja šurpu turpu, otrs, uzgriezis telekamerai muguru, stāvēja kaktā, aizspiedis ar rokām ausis, trešais vaļējām acīm gulēja uz muguras, ceturtais sēdēja uz nārām lotosa pozā un ritmiski šūpojās no vienas puses uz otru, gluži kā pakļaujoties grūtsirdīga meldiņa taktij.

- Redzi, jūt, -Sergejevs pusbalsī teica Popovam. - Tie, kam noraidīta kasācijas sūdzība, nekad neguļ izpildīšanas naktī.

Vaļera smaka nost tāpat kā pirmīt furgonā.

«Nu pie velna! Atteikšos, ja grib, lai atlaiž...»

- Re, kur mūsējais, - Sergejevs parādīja ar pirkstu. - Palieliniet...

Lotosa pozā sēdošā stāvs pēdējā monitorā sāka palielināties. Pamanījis objektīva kustēšanos, Kadijevs noraustījās un parādīja kamerai nepieklājīgu žestu. Uz ekrāna pletās naida izķēmota seja, sašķiebtā mute izverda vārdus, bet samiegto acu izteiksme lika noprast, ka tieši viņš - Kadijevs -šeit ir stāvokļa noteicējs, kurš labi zina, ko vajag darīt ar Kļenovu, Vikentjevu un pārējiem...

Nelabums pārgāja. Popovs juta, kā viņa iekšienē saspringst atspere, kas ne vienu reizi vien jau bija likusi viņam lēkt uz nažiem, bisēm un citiem šaujamverķiem.

- Laiks beigt, - Vikentjevs noteica aizsmakušā balsī un uzlika brilles ar biezajiem stikliem.

Sergejevs izdarīja to pašu. Popovs mirkli vilcinājās, jo traucēja avīzē ievīstītie rokudzelži, tos nācās nolikt uz galda.

- Iztin, - izmeta otrais numurs.

Vaļera norāva papīru, ar skatienu meklēja miskasti, bet neatradis nolika papīra vīkšķi uz galda līdzās pelnutraukam. Likdams aizsargbrilles, viņš sakaunējās no praporščikiem, kuri šādu aizsardzības pasākumu acīmredzot uzskatīja par pilnīgi lieku.

Izskatījās, ka viņi paši nebaidās ne velna. Vienādas, bezkaislīgas sejas, neizteiksmīgas acis... «Vai šos speciāli atlasa?» Popovs nodomāja. «Pēc kādiem kritērijiem?»

-Sagatavoties notiesātā nodošanai! - K|enovs skaļā balsī nokomandēja.

Praporščiki žigli uzlēca kājās un vienā acumirklī nez no kurienes izrāva melnus gumijas stekus ar rievainiem rokturiem. To viņi darīja ar tādu pašu skubu, ar kādu pirmīt bija grasījušies ķerties pie domino kauliņiem.

- Lai biedri parakstās, - atgādināja nobružātais kapteinis. - Lai viss būtu kā pieklājas.

Cietuma priekšnieks diplomātiski klusēja, nogaidoši vērdamies Vikentjevā.

- Pēc tam! - atcirta Vikentjevs. - Kad būsim saņēmuši.

- Te tev nu bija! - dežurants bija izbrīnīts. - Vēlāk jums paraksti nebūs ne prātā! Paskatieties vien...

Viņš pameta ar galvu monitoru virzienā. Sestais ekrāns lielā mērogā fiksēja Pitona vājprātīgi izbolītās acis un mēmā kliedzienā atplesto muti.

Vikentjevs skumji pavērās ekrānā.

- Tieši tāpēc, - viņš noburkšķēja. - Kas tā jums par modi: tikko esi pārkāpis slieksni - paraksties, ka esi aizvedis; vēl neesat kameru atslēguši, bet jau jāparakstās, ka esi saņēmis.

Kjenovs pirmais gāja pa blāvi krāsoto gaiteni, aiz viņa, ar saviem stekiem rotaļādamies, atsperīgā solī maršēja praporščiki, aiz tiem - Vikentjevs un Sergejevs, Popovs turējās visiem divus soļus nopakaļ.

Iestādes KT-15 priekšnieks atslēdza asprātīgi konstruēto atslēgu un atvēra pamatīgā sienā iemūrētās durvis, kas bija vēl biezākas un masīvākas nekā iepriekšējās. Ausīs iecirtās dzīvnieciski zvērīga gaudošana, kas braši turējās uz vienas nots: ā-ā-ā-ā-ā-ā-ā! Aiz durvīm gaitenis turpinājās, tikai betona grīda šeit vairs nebija klāta ar linoleju un smagais cietuma gars, kurš dvesa no kamerām gaiteņa labajā pusē, šķita vēl spēcīgāks.

- Ā-ā-ā-ā-ā-ā-ā!

Viņi piegāja pie pēdējām durvīm, aiz kurām nerimās dobji kliedzieni.

- Notiesātā nodošanu sākt! - Kļenovs pavēlēja un ielūkojās actiņā.

Tikko pavērās actiņas lodziņš, gaudošana apklusa.

- Sēž uz nārām. - Cietuma priekšnieks pameta ar roku, un praporščiki nostājās pa diviem abās durvju pusēs.

Popovs manīja, ka Vikentjevs un Sergejevs saspringst, un juta, ka arī pašam nosvīst mugura.

Nožvadzēja slēdzene.

- Nāciet, nāciet, kuņas, pamēģiniet tikai! - Pitons ierēcās. - Kuņas, kuņas, kuņas!!

Kjenovs ar rāvienu atvēra durvis.

- Ī-H - ā-āā!

Palēcies Pitons izplanēja gaitenī. Popovs nometa smago, neparocīgo tērauda gabalu un sastinga cīņas pozā, lai gan viņam nebija ne mazākā priekšstata, kā apvaldīt izmisušo nāvinieku. Bet praporščiki to prata lieliski.

Melnie steki nogrieza Pitonam ceļu, strauji apraujot lēcienu, tomēr viņš nokrita uz kājām un vēl izdarīja mērķtiecīgu kustību, taču četri gumijas steki ķērās pie darba.

Praporščiki sita prasmīgi, lai gan sitieniem trūka parastās efektivitātes: belziens pa locītavu šoreiz nespēja paralizēt visu locekli, bet ašs dūriens saules pinumā nesalieca muskuļoto stāvu bezpalīdzīgā un nožēlojamā nelaimes čupiņā. Lai gan bija izdevies atvairīt uzbrukumu, tomēr pilnīgi salauzt Pitona pretestību viņi nespēja.

Viens steks aizžņaudza uz nāvi notiesātā rīkli, praporščiks manīgi aizlavījās Pitonam aiz muguras un, satvēris steku aiz abiem galiem, pievilka to sev klāt, piegriezdams Kadijevam skābekli. Tas bija drošs, ne vienu reizi vien pārbaudīts paņēmiens, tāpēc pārējie trīs atslāba, nogaidīdami, ka savaldāmais teju, teju aprims un pieklusīs. Taču tā bija kļūda. Pitons satvēra steku un, iekāries tajā, izmeta kājas briesmīgajā karatē sitienā, ko mēdz dēvēt par «divžuburi».

Divi praporščiki aizlidoja katrs uz savu pusi, viena galva ar dobju būkšķi atsitās pret sienu, un viņš lēni nošļūca uz aukstā betona, otrs nokrita augšpēdus un palika guļot, izpletis varenās rokas.

Gumijas galoša, nolidojusi no Kadijeva kājas, gandrīz trāpīja Popovam sejā, viņš pieliecās un palaida garām mirkli, kad Pitons ar baso kāju aizsniedza arī trešo praporščiku, viņš tikai ieraudzīja, ka nu jau uz grīdas guļ trīs za|ās formās tērpti stāvi.

Viss notika vienā acumirklī. Gluži kā murgainā sapnī Popovs ieraudzīja sevi no malas - ieslodzītu sevišķā korpusa baisajā kazemātā, kur satracināts slepkava, kas jau ar vienu kāju ir kapā, viegli iekaustīja speciāli apmācītu apsardzi -gluži kā vilks, kas rotaļādamies tiek galā ar iedomīgu sētas kranču varzu, kuri cerējuši uzvarēt, izmantojot skaitlisko pārākumu.

Kā palēninātā filmā Pitons noliecās uz priekšu, sagrāba ceturtā praporščika rokas, un tas, lēni atrāvies no zemes, pārmeta gaisā kūleni un novēlās blakus saviem kolēģiem. Kļenovs lēni kāpās atpakaļ, līdz atdūrās pret sienu, un viņa seja pauda nepārprotamu apjukumu, mute atvērās, izkliedzot pazīstamo vārdu, kuru Vaļera nez kāpēc nespēja saprast.

Vikentjevs un Sergejevs uzklupa Pitonam no abām pusēm, otrā numura skatiens un trešā atņirgtie zobi bija baismīgākais. ko viņš līdz šim bija redzējis.

Popovam šķita, ka nu ir beigas: ja arī sāktos tas, ko kliedza Kļenovs, nu beidzot līdz viņa apziņai bija izlauzies šis vārds -«trauksme», neviens tik un tā nespētu ielauzties mēmajā kazemātā, bet nobružātais kapteinis, protams, nepagūs nokomplektēt jaunu norīkojumu. Satracinātais, no dzīvo cilvēku saraksta izsvītrotais Pitons, kuram vairs nebija ko zaudēt, nožņaugs viņus visus šajā smirdošajā gaitenī...

Jābēg!

Popovs jau grasījās bēgt, taču Pitons, pārmetis sev pāri ceturto praporščiku, tuvojās, viņa skūtā galva, atņirgtā mute, deniņi, kreisais sāns izauga līdz milzīgiem apmēriem... Sevišķi skaidri redzeslokā iezīmējās deniņi un kreisie sāni, taču tad notikumi sāka risināties parastajā tempā: praporščiks noblākšķēja pret grīdu, Pitons acumirklī izslējās un grūda pirkstus Sergejevam acīs, tie, atdūrušies pret aizsargbriļļu stikliem, nedabiski saliecās, Vikentjevs trieca dūri kā Helga-bala lodi notiesātā mucai līdzīgajā rumpī un sagrāba viņa roku. Kaut kā savādi - vienlaikus ar roku un kāju - sita Sergejevs.

Atkal bija dzirdamas skaņas: krītošā ķermeņa mīkstais būkšķis, izsisto pirkstu krakšķis, dobjie sitieni, kliedziens «Trauksme!», ko nosmacēja pavēle «Nešaut!». Popovs nevarēja saprast, kam šī pavēle domāta: praporščiki it kā šaut negrasījās, tie nemaz nebūtu spējīgi kaut ko uzsākt, bet K|enovs, turpinādams klaigāt «Trauksme!», ieķērās Kadijevam ausīs, atlieca atpaka|a viņa galvu, lai izrautu viņu no līdzsvara, bet Sergejevs abām rokām centās atlauzt Pitona kreiso roku.

Kadijeva deniņi un kreisie sāni izzuda no redzesloka, tas nez kādēļ radīja viņā vilšanos. Popovs gribēja satvert viņa zodu, lai atlauztu atpakaļ galvu, bet kaut kas traucēja, izrādījās, ka tā bija pistole, kuras stobrs iedūrās saskrāpētajā kaklā. Kad un kāda velna pēc viņš bija to izvilcis?

- Palīdzi taču! - Vikentjevs izgrūda caur zobiem, lēnām aizlauzdams aiz muguras Pitona labo roku.

- Nu, Vaļera! - piepūles smacētā balsī lūdzās Sergejevs, valdīdams uz nāvi notiesātā kreiso roku.

Popovs iegrūda pistoli kabatā, sagrāba Kadijeva resno delmu un izlauza to, labā roka rimās pretoties, un otrais numurs aizgrieza to gandrīz līdz pašam pakausim...

- Liecies mierā! Rokudzelžus... - jau mierīgākā balsī teica Vikentjevs.

Popovs metās sāņus, paķēra smago dzelzsgabalu un atvēra šķūņa durvju cienīgās skavas.

- Čirks! - resnā tērauda skava sagrāba plato, spalvaino locītavu.

- Tagad otru...

Atskanēja vēl viens klikšķis.

- Viss! - Vikentjevs uzelpoja. - Ir nu gan zilonis! Nekas, šitos nesalauzīs.

Atvērās nāvinieku nodalījuma durvis.

Dežurējošais kapteinis ar pistoli rokā gluži jauneklīgi brāzās iekšā, bet, acumirklī novērtējis situāciju, iebāza pistoli atpakaļ makstī.

- Kārtībā? Bet es jau sacēlu trauksmi...

Aiz viņa sabozies ienāca padzīvojušais praporščiks, kurš bija stāvējis postenī pie sevišķā korpusa durvīm. Viņa izskats pārvērta farsā kapteiņa pūles izlikties gatavam izšķirošai rīcībai.

-Atsauciet to trauksmi un pārbaudiet kameras! - pavēlēja Kļenovs, demonstrēdams savu nozīmīgumu situācijas stabilizēšanā.

Pitons aiz muguras aizlauztām rokām sēdēja uz grīdas un dobji žagojās.

- Es jūs ar zobiem saplosīšu, sūda gaiļi! - viņš, žagu kratīts, vervelēja. - Sūdu jūs mani uz mēnesi aizšausiet!

Teiktais izskanēja ar tādu pārliecību, ka Popovam sametās neomulīgi. Nobružātais kapteinis pārāk jūtīgs nešķita.

- Nosprāgsi, kur liksies, - viņš noteica un no visa spēka vilka Pitonam pa pauri. Noskanēja tā, it kā kāds būtu iezvēlis pa ķirbi. - Tādam kā tu jau nevar ļaut pa zemes virsu staigāt. Nespēj zemīte tevi noturēt...

Kapteinis atvēzējās vēlreiz, taču Vikentjevs pārtvēra viņa roku.

- Pietiek! - viņš izmeta un ar aizliedzošu žestu apvaldīja pirmīt iekaustītos praporščikus, kuri, maķenīt atguvušies, nu gribēja revanšēties.

- Pietiek, es teicu! Nodošana notikusi!

- Žēl... Būtu palicis vēl vienu nakti, - berzēdams žokli, teica pats dūšīgākais un izspļāva asiņainu kunkuli.

- Baigi jau nobaidīji, tu suņa ķeska! - Pitonam laikam pamatīgi smeldza labie sāni, tomēr viņam izdevās izspiest šķību, nicīgu smaidu. - Sūdu maiss tu esi, nekas vairāk! Es tev tāpat visas iekšas atdauzīšu kā šitie nolāpītie vilkusuņi man!

Saliecies ragā, viņš novēlās uz betona.

- Žēl gan! - dūšīgais atkārtoja un. sastapis Vikentjeva nepiekāpīgo skatienu, pakāpās atpakaļ.

- Nekas, cik nu šim vairs palicis... - samierinoši nomurmināja vecīgais praporščiks ar bezgalīgas iecietības izteiksmi sejā. - Nu jau tāpat vienalga...

Viņš piebāza ceturtajam praporščikam, kurš bija apdauzīts pret sienu, pie deguna ožamo spirtu, un tas apdullis, galvu kratīdams, pamazām nāca pie samaņas. Tad viņš pacēla gumijas galošu un, piegājis uz sāniem guļošajam Pitonam klāt, uzvilka to viņa kailajā kājā.

- Nu tagad gan viss kārtībā...

- Nu ko? - vienaldzīgi apvaicājās Kļenovs, vērdamies kaut kur iesānis.

Vikentjevs sagrāba Pitonu aiz apkakles un uzrāva sēdus. Tas iestenējās vien.

- Maita, salauzi ribu...

- Un tu domāji, ka kāds tevi te ar šokolādi cienās? - otrais numurs noprasīja nelabā balsī un grasījās uzraut Pitonu stāvus.

- Būtu viņam arī kājas saslēguši, lai netirinās, - ieteica vecīgais kontrolieris. - Būs mierīgāks prāts. Liela braukšana...

- Kāda braukšana? - Pitonam iedzirkstījās acis.

- Pareizi, - Vikentjevs piekrita. - Dodiet «rokassprādzes»...

Un kopā ar Sergejevu noliecās pie Pitona, pusbalsī izmezdams Popovam:

- Divdesmit viens.

Iepriekš norunātā valodā, lai nošaujamais nesaprastu, tas nozīmēja «uzmani galvu». Taču Popovam kods bija izskrējis no prāta, un viņš nekustēdamies noraudzījās, kā otrais un trešais numurs mēģina iežņaugt galīgi šim nolūkam nepiemērotajos rokudzelžos nošaujamā spalvainās potītes. Pavēles jēgu Popovs aptvēra tikai tad, kad Pitona galva metās pie Sergejeva rīkles. Tas paguva atrauties, un nāvinieka zobi iecirtās atslēgas kaulā. Majors noelsās vien.

- Ak tu draņķis! - Popovs centās atraut Pitonu, bet skūtā, nosvīdusī galva izslīdēja viņam no rokām.

-Tūlīt, Saša! - Vikentjevs iegrābās nāvinieka sejā un spieda. Žokļi lēnām papletās.

Sergejevs pagrūda roku zem krekla.

- Asinis! Gandrīz pārkoda kaulu. Kā tādu vilku varēja apžēlot! Kur viņiem prāts!

Majors tvēra pie maksts.

- Pie velna tos rokudzelžus! Vai mēs viņu nešūs nesīsim, vai? |a vēlreiz raustīsies, nošaušu, un nospļauties par to apžēlošanu! Par tādu draņķi man, augstākais, iedos rājienu!

Otrā numura draudi izklausījās briesmīgi, un šaubīties par to patiesumu varēja vienīgi tas, kurš zināja, ka «PM» makstī atrodas tikai nekaitīgs koka gabals.

- Pareizi. - Vikentjevs demonstratīvi pasniedza rokudzelžus vecīgajam praporščikam un tikpat demonstratīvi atpogāja maksti. - Ja uzbruks konvojam, mums ir pilnas tiesības to darīt! Piecelties!

- Ko apžēlojuši? Mani? Jūs, kuņas, esat mani apžēlojuši? -Pitons ņirdza, lai gan viņam ļoti gribējās noticēt dzirdētajam. - Jūs man visu mūžu tikai sūdus vien esat taisījuši. Nolādētie asinssūcēji!

Viņš zem deguna lamājās, taču gāja mierīgi, manāmi saliecies un pieklibodams. Kad viņu izveda ar plāksnītēm izliktajā «uzgaidāmajā telpā», kur stāvēja maizes furgons ar atvērtām durvīm, miglainā cerība pieņēmās spēkā.

- Tomēr vedīsiet? Tātad nefleitējat?

Pitons steidzīgi ierausās iekšā un iespraucās šaurajā kameriņā. Notiesāto vidū maldi par nāvessoda izpildes vietu bija simtprocentīgi. Tie, kam bija nācies sēdēt Stepņanskas cietumā, kas bija izbaudījuši etapu, pārsūtīšanas, kolonijas un pēc tam tikuši brīvībā, apzvērēja, ka savām ausīm dzirdējuši tos šāvienus.

Noklikšķēja kameras slēdzene, trešais un ceturtais numurs ieņēma savas vietas, visbeidzot Vikentjevs aizcirta speciālā autoķurķa bruņu durvis.

- Bet tagad dod to žurnālu, - viņš nedaudz piekāpīgāk teica Kļenovam un, noliecies pār mazo galdiņu, izdarīja nepieciešamo ierakstu par notiesātā saņemšanu. Ieskatījies pulkstenī, pierakstīja laiku: viens četrdesmit piecas. - Redz, cik ilgi nočakarējāmies, - un tai pašā piekāpīgajā tonī piebilda. - To estrādes koncertu tu esi nokavējis. Un es arī būtu labais, ja nulle trīsdesmitās parakstītos, ka Kadijevs jau sēž mašīnā.

- Varētu domāt, ka tam ir liela nozīme, - Kļenovs gļēvi atcirta.

- Varētu būt, - parastajā stingrajā tonī noskaldīja Vikentjevs. - Zini, kādā gadījumā!

Iestādes KT-15 priekšnieks klusēja.

- ļa vienos divdesmit mēs būtu viņu nošāvuši sevišķā korpusa gaitenī!

-Vai taisies rakstīt ziņojumu?

- Noteikti. Un mūsu biļetenam arī uzrakstīšu. Tava dežūr-maiņa nav gatava nopietnam darbam.

Vikentjevs aizcirta žurnālu.

- Labi, paliec sveiks! Mēs jau tā esam aizkavējušies, - viņš devās uz furgonu.

- Pēc pusgada es dabūtu pulkveža pakāpi, - vērdamies flīzīšu sienā, negribīgi novilka Kļenovs. - Attiecīgi tiek pagarināts arī dienesta laiks. Bet, ja ne, tad jau nākamajā rudenī es būšu pensionārs.

Vikentjevs apstājās.

- Kad mani nometa no kolonijas priekšnieka amata, man līdz pulkvedim bija palicis mēnesis. Un tie, kas izlēma manu jautājumu, to brīnišķīgi zināja. Bet šajā darbā man trešā zvaigzne vairs nespīd. Izdiena ir, termiņš beidzies, karjeras perspektīvas - nulle. Tātad?

- Pensija? - Kļenovs vaicāja flīzīšu sienai.

- Nē, taču tikai viena iemesla dēļ. - Vikentjevs satvēra cietuma priekšnieku aiz pleca un pagrieza pret sevi. - Es esmu neaizstājams. Pats zini, ka mūsu grupai grūti sameklēt jaunu cilvēku. Sevišķi vadītāja vietā. Un ja reiz es esmu neaizvietojams - atvaļināšana man nedraud. Vai nav vareni, ko? Tāpēc jau man jādara tas sūda darbs.

Vikentjeva žests ieskāva balto «uzgaidāmo telpu» un maizes furgona stūri, kur kamerā sēdēja Pitons.

- Un vēl jāiesaista jauni puiši, un jākropļo tiem dvēseles! - šoreiz Vikentjevs norādīja uz citu furgona daļu. - Un zini, kas ir vispretīgākais? Visi domā, ka man patīk tā izpildīšana! Man esot tāda daba!

Vikentjevs no jauna devās uz furgonu, atvēra kabīnes durvis un vēlreiz pagriezās atpakaļ.

- Bet pats briesmīgākais - es nudien esmu pieradis... -Viņš raudzījās Kļenovam tieši acīs. - Un arī viņi pieradīs.

Otrais numurs norādīja ar īkšķi uz aizmuguri. Vadītājs pārprata viņa žestu un iedarbināja motoru.

Vikentjevs aši ielēca kabīnē.

- Tāpēc mani iežēlināt grūti. - Viņš pieaicināja Kļenovu un pieliecās viņam klāt. - Bet ziņojumus rakstīt man nepatīk. Un kamēr es sataisīšos, tavu pieprasījumu jau droši vien pagūs aizsūtīt. Un saviem stulbeņiem kārtīgi nosloksnē dirsas. Šodien mēs pastrādājām viņu vietā, bet mums pašiem darba netrūkst. Puišu žēl... Esi dzirdējis, ka Faridovam ir psihiski traucējumi? Tā nu mēs dzīvojam, un vairāk uzkraut mums nevajag. Taisi vārtus vaļā!

Vikentjevs izslējās, uzmeta ašu skatienu Fedjam Sivcevam: vai tas rūkoņā nav dzirdējis, ko viņš bija teicis gandrīz čukstus un kas viņa ausīm nebija domāts. Piektā numura seja bija vienaldzīga.

- Aiziet! - pavēlēja grupas vadītājs.

Maizes furgons atmuguriski izrāpās no balto flīzīšu kuba un nozuda nakts melnumā.

Devītā nodaļa

Atkal bedres un grambas lika čīkstēt atsperēm, furgons šūpojās vien, seržanta Sivceva skatiens saspringti urbās izdangātajā ceļā, kurš dzeltenajā, slīpi krītošajā starmešu gaismā šķita vēl sliktāks, nekā bija patiesībā. Nospiedis sajūgu un piebremzējis, lai lēnām šķērsotu slikti aizbērtu grāvi, viņš kārtējo reizi atskārta, ka melnā josla šķērsām ceļam -ir tikai asfalta izciļņa ēna.

- Ka tavu māti! - šoferim paspruka, un viņš pašķielēja pa labi: Vikentjevam nepatika nesavaldības izpausmes. Taču šķita, ka apakšpulkvedis neko nav dzirdējis, lai gan pēc viņa izturēšanās bija redzams, ka tas uzmanīgi tver visu apkārt notiekošo.

Laikam šobrīd otrajam numuram seržants nebija prātā -lēnā virzīšanās pa šauro, naksnīgo ieliņu nudien bija bīstama.

Sivcevs nomanīja, ka saņemšana nav noritējusi diez cik gludi: pārāk ilgi bija čakarējušies, atgriezās saņurcīti un uzbudināti, un tas notiesātais arī pamatīgi samurkāts... Arī Kļenovs acīmredzot nebija savā ādā, Vikentjeva sarunu ar viņu šoferis pa ausu galam bija dzirdējis, lai gan nelika to manīt.

Atklāti sakot, Fedjam Sivcevam bija pie vienas vietas, kā noritējusi notiesātā nodošana, tāpat arī tas, ko apakšpulkvedis Vikentjevs bija runājis ar cietuma priekšnieku. Viņu personīgi tas neskāra, kāda tur varēja būt interese. Tagad piektais numurs vairāk bija norūpējies par to darba daļu, ko viņam nāksies padarīt pašam. Lai gan viņam nepiemita tāda īpašība kā jūtīgums, tik un tā nebija patīkami. Sevišķi, ja pirmais noķēzās... Visa tā lielā tīrīšana, vēl nojauksies līdz ausīm, par ko lai priecājas, kā gaļas kombinātā... Piemaksa nav tā vērta. Protams, nevar jau teikt, ka nebūtu interesanti: maskēšanās, nakts operācijas, un vēl viņa klātbūtne padarīšanās, par kurām zina tikai retais. Bet par velti jau viņš neietu to darīt. Fedja Sivcevs, kā jau daždien praktiski domājošs cilvēks, nebija ar pliku romantiku paķerams. Bet labums jau atlēca taisni no šīs viņa klātbūtnes. Cik seržantu ir rajonu nodaļās? Visi bakstās pa kaktiem, īrē istabas... Bet viņam Vikentjevs jau kur tas laiks kā izsitis vienistabas dzīvokli! Vai, teiksim, cik cilvēku no jaunākā komandējošā sastāva saņem atvaļinājumu ceļazīmes? Bet seržants Sivcevs ir pabijis gan Sočos, gan Tunisā, gan Kislovodskā, tāpat tajā, nu, kā viņu, Palangā... Un arī darbu pārvaldē nevar ne salīdzināt ar tām mocībām rajona nodaļā vai patruļdienestā. Te, skaties, iecels vēl par komandantu... Tā ka nekāda vaina, viss normāli. Sevišķi, ja pirmais numurs strādā tīri...

Sivcevs izbrauca furgonu uz līdzenas šosejas un, atviegloti uzelpojis, nospieda gāzes pedāli, uzdzīdams līdz reglamentētajiem deviņdesmit.

Arī apakšpulkvedis Vikentjevs atslābinājās, lai gan ārēji tas nebija manāms. Viņš bija dienējis leM pietiekami ilgi, lai zinātu, kā šeit izprot frāzi «Pasaulē it viss ir pērkams un pārdodams». Zīmītes iznešana brīvībā maksāja divdesmit piecus rub|us, uz pusstundu it kā nejauši sasēdināt čomus vienā kamerā vai |aut tiem satikties pastaigu laukumiņā -piecdesmit, atstāt izmeklēšanas izolatorā saimniecības darbos - trīssimt, izkārtot nometinājumu - piecsimt. Tā tas bija parastās, ikdienas lietās par sadzīves huligānismu, zādzībām, aizbraukšanām - ikdienas pelēcību, kas no krimināllietu plūsmas ārā nelēca un nepiesaistīja sevišķu priekšniecības, avīžnieku, prokuroru un partijas iestāžu uzmanību.

Ska|ām lietām bija sava takse: šeit no apsargājamā perimetra izsprukusi zīmīte vai īsa saruna ar līdzdalībnieku varēja maksāt simtus, pat tūkstošus - atkarībā no tā, cik «ska|š» bijis noziegums, cik liels par to draudēja sods, un, protams, tika ņemtas vērā arī apsūdzēto materiālās iespējas.

«Šaujampants» strauji uzskrūvēja visas likmes. Čukstus stāstīja par banknotēm piestūķētiem «diplomātiem», kas tika dāvāti par to, lai nāvessods nemaz netiktu piespriests, vai arī, ja tas bija jau noticis, lai to atceltu kasācijas instance, vai arī lai notiesāto galu galā apžēlotu. Baumas paliek baumas: zīmītes iznesot, kontrolieri bija pieķerti vai cik, taču neviens ar naudu piestūķēts koferis vēl ne reizi nebija materializējies kā lietiskais pierādījums krimināllietā par korupciju augstākās tiesu varas ešelonos.

Lai gan mēdza gadīties, ka visu gaidīts spriedums bez redzama iemesla tiešām k|uva mīkstāks, vai arī to negaidīti atcēla augstākstāvoša tiesa, citkārt to pēdējā mirklī aizstāja ar brīvības atņemšanu apžēlošanas kārtībā. Tam par cēloni varēja būt humānisma uzplūdi vai ne ar ko nesamaksājamās cilvēka dzīvības vērtības pēkšņa atskārta, vienkārša birokrātiska piesardzība vai lietas materiālu citāda novērtēšana, bet cilvēki, kurus bija samaitājusi dzīves ēnas pušu pazīšana, atminējās tos pašus efemēros «diplomātus».

Apakšpulkvedis Vikentjevs labi pazina dzīves oderi, tomēr uzskatīja, ka ne jau katrs ir nopērkams. Pat ja principā tāda iespēja pastāv, to ne vienmēr izdodas izmantot. Tātad nav izslēdzams variants, ka uz nāvi notiesātā draugi, nesasnieguši vēlamo rezultātu, centīsies mainīt notikumu virzību sprieduma izpildes stadijā. Uzpirkt visus speciālās grupas «Fināls» locek|us, ieskaitot prokuroru un ārstu, ir pilnīgi neiespējami. Bet to, ko nevar nopirkt, gandrīz vienmēr var atņemt. «Diplomāta» saturs dod iespēju nolīgt rīkļurāvējus, lai tie uzbruktu specmašīnai. Un, lai gan grupa ir stingri konspiratīva, pārvadāšanas diena un laiks zināms pavisam šauram personu lokam, «maizes furgons» droši bruņots un tam ir automātiskā riepu pumpēšanas sistēma, Vikentjevs gaidīja uzbrukumu katru mī|u brīdi. Kamēr viņi vizinājās pa Stepņanskas nomales ieliņām, kas bija kā radītas slēpnim, apakšpulkvedim mugura nosvīda slapja un notirpa sasprindzinātie kakla muskuļi. Un tikai tad, kad furgons izbrauca uz starppilsētu trases un uzņēma noteikto ātrumu, speciālās operatīvās grupas vadītājs uzelpoja un atkrita sēdeklī.

Saruna ar Kļenovu satrauca sirdi un uzjundīja veco apvainojumu. Viņš vadīja «septīto», skaitījās labākais cietuma priekšnieks dienvidu rajonā un uzskatīja, ka šo slavu godam nopelnījis. Tiešām: plāns vienmēr bija izpildīts, lai gan cehos darba vietu bija daudz mazāk nekā limitēto ieslodzījuma vietu, bet tolaik limits pastāvīgi tika pārkāpts. Vikentjevs prata organizēt darbu trīs maiņās. Katrs, kurš pārzina labošanas darbu iestādes specifiku, var iedomāties, ko tas nozīmē. īpašs līgum-strādnieku un konvoja apakšvienību darba režīms, papildu pasākumi pret bēgšanu, speciālu atļauju saņemšanas ministrijā, saskaņošana un grozīšanās, galu galā - paša «darbaspēka» pretestība, kam termiņš paies šā vai tā: naktī gulēsi, kā rakstīts iekšējās kārtības noteikumos, vai arī liesi sviedrus saimnieka labā... Pielauza, nokārtoja, saskaņoja, bet apsargājamais kontingents pat neiepīkstējās - gāja strādāt nakts maiņā! No daudzām kolonijām uz 7. LDK brauca pieredzes apmaiņā un aiz brīnumiem rokas vien plātīja.

Bet jājautā - kas te daudz ko brīnīties? Viņam bija kārtība. Viņš pats, nevis pahani, turēja zonu. Kā jau saimniekam pieklājas. Ar katru jaunatnācēju aprunājās pats personīgi, ja etapā bija kāda «autoritāte» - laiku netaupīja, vairākas reizes parunājās zem četrām acīm, paskaidroja: amba, pašefoji brīvībā, uzstājies citās zonās, bet tagad esi atnācis pie Vikentjeva, varbūt būsi par tādu dzirdējis? ja esi dzirdējis, izdari secinājumus. |a gribi, uzstājies barakā, ievies tur savus «likumus», lai «sešinieki» mazgā tev zeķes, - tā ir tava darīšana. Bet lai noziegumu grupā nebūtu! Un vēl: lai ar aktīvu nestrīdētos, «pīles» neatklātu un lai klausītu administrācijai. Ja gribi mums palīdzēt - lūdzu, ja vajadzēs, arī mēs tev izlīdzēsim. Bet traucēt - piesargies. Zonā pavēl, apžēlo un soda viens cilvēks -priekšnieks. Ja to aizmirsīsi, vaino pats sevi!

Noziedznieku pasaulē visi par visiem zina visu, katram ir sava cena. Tāpat zina arī par Dzelzs Dūres zonu: tur pārāk vis neieskriesies, grupā vārdiņu bildīsi, saimnieks dzirdēs, frajeru pa nakti izdrāzīsi - no rīta atradīsies soda izolatorā ar samazinātu pārtikas devu^3 [4] zem praporščiku stekiem, varbūt pat dabūsi atsēdēt jaunu termiņu. Un kamerās spundēja buntēm vien, tāpat sevišķajā^2. Tāpēc, kad Vikentjevs aprunājās ar kārtējo «likumīgo» zagli, urbdamies viņā dzedru skatienu, varenās dūres uz galda sev priekšā nolicis, visbiežāk viņā klausījās ar sapratni.

Kārtība zonā bija, lai gan neskaitāmie pārkāpumi, kurus priekšnieki parasti centīgi noklusē, ievērojami maitāja atskaites. Taču visu zonu augstākais dievs - ražošanas plāns -droši sargāja Vikentjevu no priekšniecības nelabvēlības. Bez tam smagu noziegumu un lielu ķezu viņa kolonijā nebija, tāpēc nepatīkamie sīkumi nesagandēja kolonijas dzīvi tiktāl, ka blāvi apgaismotajās naksnīgajās barakās valdītu tā drausmīgā spriedze, kas parasti izvēršas kādā trīskāršā slepkavībā vai masveida bēgšanā.

Kā jau īsts saimnieks, Vikentjevs bija par sevi pārliecināts un arī pret citiem izturējās atbilstoši, arī priekšniecībai nekādus izņēmumus netaisīja. Šajā sakarā arī iznāca saķeršanās ar Labošanas darbu iestāžu pārvaldes priekšnieku Goļikovu, kurš necieta padoto patstāvību, vienmēr prata apvaldīt, «nolikt pie vietas», bet šoreiz neizdevās: raksturs pret raksturu, kā izkapts pret akmeni...

Var jau būt, ka te nekādas saistības nebija, bet tad no «otrās» izlasīja musinātājus uz masu nekārtībām un to aktīvākos dalībniekus, galveno kodolu - vienpadsmit cilvēkus -nosūtīja uz «septīto». No vienas puses - kur gan citur lai viņus sūtītu, tā taču bija apgabala labākā kolonija ar spēcīgu vadītāju, turklāt tuvumā nebija nevienas citas stingrā režīma zonas... Bet no otras puses - varēja jau izkliedēt pa visu valsti, protams, lielāka ķēpa, toties nevajadzētu izaicināt likteni un pārbaudīt 7. LDK - priekšnieka izturību.

Lai kā tur arī būtu, pie Vikentjeva ieradās uzreiz trīs «likumīgie» zagļi, un arī pārējie astoņi nebija nekāda Dieva dāvana-aiz dzeloņdrātīm vairāk nodzīvojuši nekā brīvībā. Jau pēc pirmajām pārrunām kļuva skaidrs - būs nelaime. Viens pats Hans bija ko vērts - viņu jau sen vajadzēja pielikt pie sienas, kad viņam pierādīja septiņas laupīšanas un vienu slepkavību, bet ne - iedeva trīspadsmit gadus, arī kolonijā viņš bija ne mazums ziepju savārījis, tikai nekad neatradās neviens liecinieks vai arī viņa branža visu vainu uzvēla «vīreļiem». Viņš tā arī Vikentjevam pateica: «Es, priekšniek, vienmēr esmu zonu turējis, tāpat darīšu arī šeit. Baidīt mani nevajag, pats, ko vien gribi, nobaidīšu. Un uz sirsnīgām pārrunām ar mani menti var necerēt. Sūti uz baraku, gribu atlaisties, etapā nedabūju izgulēties...»

Tā garlaikoti pateica un nožāvājās, draņķis, parādīdams prasti apstrādātus tērauda zobus, kas rēgojās no pelēkajām smaganām. Un sēdēja izgāzies kā kaprīzs pārbaudītājs no ministrijas, kuram mīkstajā kupejā nav lāgā nācis miegs, tāpēc par visu viņam nospļauties, kamēr nebūs izgulējies, nemaz neteiks, kādas ārkārtējas pilnvaras viņam dotas-, ja gribēs, izmetīs slikto cietuma priekšnieku no darba.

Vikentjevs klusēdams piecēlās, nesteidzīgi apgāja apkārt galdam un bez atvēzēšanās iesita. Varenā dūre kā miesnieka veseris zvēla pa noskūto pauri, un Hana kauliņi nograbēja vien uz sen nekrāsotās grīdas. Tikpat nesteidzīgi Vikentjevs atgriezās savā vietā, aizpildīja nepieciešamo veidlapu un nogaidīja, kamēr apdullinātais ķermenis sakustēsies.

- Baigi sāli, priekšniek. - Hans ar lielām grūtībām apsēdās un, saķēris galvu, šūpojās uz priekšu un atpakaļ. - Baigi sāli, kā pats izstrēbsi?

Šaurās ačeles saspringti spīdēja, iespējams, ka viņš jau bija nožēlojis, ka tā izmuldējies Dzelzs Dūres priekšā, taču atpakaļceļa viņam vairs nebija: likumīgajam zaglim jāatbild par katru pateikto vārdu, viņš nedrīkst to ņemt atpakaļ. Citādi autoritāte pārplīsīs kā ziepju burbulis.

- Tava darīšana - pats vien jau strēbsi, - Vikentjevs vienaldzīgi noteica un pabīdīja uz viņa pusi aizpildīto veidlapu. - Izlasi un paraksties: seši mēneši kameru režīmā.

- Par ko? - Hanam neizdevās saglabāt viņa stāvoklim piedienīgo nesatricināmību. - Es vēl pat barakā neesmu iegājis!

- Taisījies gulēt dienā? - Vikentjevs atbildēja ar pretjautājumu. - Bandītu likumus ieviest gribēji? Biji rupjš pret priekšnieku? Te tev būs avanss!

- Par to, ka «gribēju», - kameru režīms? Patvaļa, priekšniek! Ka tik kādam neizietu plāni. - Lūpas nicīgi šķobīdams, Hans parakstīja lēmumu un gribēja vēl kaut ko teikt, bet Vikentjevs neļāva:

- Es zinu, kuram klāsies plāni. Un tu pats arī varbūt nojaut. Bet kamerā padomā - uz kā zonu esi atnācis!

Kad Hanu aizveda, Vikentjevs izsauca operatīvās daļas priekšnieku.

- Tos no «otrās» - kontrolē īpaši. Viņi ir galīgi izlaidušies, tāpēc katrs pārkāpums jāfiksē dokumentos un jārīkojas. |a mēs viņiem ragus neaplauzīsim, viņi sāks regulēt klimatu.

Un regulēja arī, sajauca, draņķi, «septītajā» visu gaisu. Sākumā izskaitļoja Iļjevu, kurš bija iefiltrēts viņu grupā, un atejā pakāra tā, lai izskatītos, ka pats sev rokas pielicis. Pārējie ziņotāji ierāva astes kājstarpē un pārstāja piegādāt informāciju, tikai pūta pīlītes, lai atkratītos. Operatīvā daļa uzreiz tapa kurla un akla, bet, kad Hans iznāca no kameras, nakts maiņa vispār atteicās strādāt. Gribēja izlasīt kūdītājus, bet tad sacēlās visa zona. Arī tie, kas negribēja, nevarēja palikt malā: strīdēties ar autoritātēm ir vēl bīstamāk nekā ar administrāciju.

Viss ritēja savu gaitu: nodaļas izsita logus, matračus saplēsa lanckās, skapīšus - skalos, izjauca gultas, apbruņojās ar stieņiem un klimta pa zonu. Izdemolēja medpunktu, sarijās un sašpricēja visu, ko vien varēja, un ņēmās dedzināt operatīvo daļu, sturmēt soda izolatoru un lauzties uz rūpniecisko zonu. Neko sevišķu nepanākuši, uzrāpās uz administratīvā korpusa jumta, bļaustījās, vaikstījās, dziedāja...

Tolaik ķīlnieku ņemšana vēl nebija modē, tāpēc prokurors bez baiļu devās uz caurlaidi, lai uzsāktu pārrunas, bet tur viņu - caps! Aiz rokas un velk iekšā, bet viņš, nabadziņš, iespiedzās gluži kā ievainots zaķis... Labi, ka Vikentjevs paguva satvert viņu aiz rokas un izvilkt atpakaļ ierastajā pasaulē, atdot brīvību, amatu un varu...

Spēcīgais rāviens, kurš gandrīz bija pārrāvis prokuroru uz pusēm, Vikentjeva liktenī nospēlēja būtisku lomu, bet baumas, ar kurām apauga dumpis «septītajā», pārvērta to par spīdošu ķīlnieku atbrīvošanas operāciju.

Zona plosījās gandrīz veselu diennakti. Goļikovs ik pēc stundas pieprasīja informēt par situāciju, lai varētu pazīmēties priekšniecībai ar savu labo informētību, taču konkrētus rīkojumus nedeva: «Rīkojies pēc apstākļiem, izmanto apsardzes rotas atbalstu, atjauno kontroli pār zonu.» Rotas komandieris sazinājās ar savu priekšniecību, kas pavēlēja lietot ieročus tikai apsargājamā perimetra pārkāpšanas gadījumā. Kareivji aplenca iežogojumu un gaidīja. No administratīvā korpusa jumta uz viņiem lidoja šīfera gabali, vairāki cilvēki tika ievainoti.

Masu nekārtību likvidēšanas štābs novietojās kolonijas darbinieku kopmītnē, kura atradās dažus simtus metru no zonas ārējā, dekoratīvā žoga. Turpat ceturtā stāva plašajā hallē nolika divus galdus, pie viena sēdēja jauneklīgs majors, rotas komandieris, otrs bija domāts kolonijas priekšniekam, taču Vikentjevs neapsēdās pat uz minūti, sadrūmis viņš staigāja šurpu turpu, stumdīdams kareivjus - raitniekus, ārējās apsardzes praporščikus un savus padotos, kas bija šeit sapulcējušies. Notiekošais galvenokārt bija izaicinājums viņam - Vikentjevam, Saimniekam, Dzelzs Dūrei, un visi zināja, ka šādas lietas viņš nemēdz piedot.

Uz abiem galdiem zvanīja tiešo sakaru telefoni un pīkstēja rācijas. «No augšas» pieprasīja informāciju un deva direktīvas par vēl pilnīgākas un svaigākas informācijas savākšanu.

Tolaik vēl nebija operatīvās reaģēšanas rotu un speciālu teroristu aizturēšanas grupu, un jebkura līmeņa priekšnieks zināja: par nepieņemtu lēmumu viņam nekas liels nebūs vai arī paskaidrojumus pieprasīs tie, kurus viņš apzinīgi informējis un ar kuriem goddevīgi apspriedies, bet tie savukārt informējuši un apspriedušies ar augstākstāvošiem, jo risināmajam jautājumam taču pietiekami «jānobriest», bet vēl labāk, ja tas atrisinātos pats no sevis.

Vikentjevs piegāja pie loga. Koloniju ieskāva divas ķēdes: ārējo veidoja pelēkās milicijas formas, iekšējo - zaļie apsardzes rotas mundieri. Iekšienē ņurdzēja ieslodzīto melnie kombinezoni.

Vikentjevs ieraudzīja, ka no nodedzinātās operdaļas melni, it kā pārogļoti stāvi stiepa laukā smagos, apsvilušos seifus un mēģināja tos uzlauzt. Dzīvojamā zonā nebija piemērotu instrumentu, bet, ja pietiktu laika un uzņēmības, metāla kastes var atvērt ar ko vien vēlies. Gribēšana trakojošajam pūlim bija, tātad vajadzēja to ierobežot laika ziņā.

Go|ikovs kārtējo reizi deva izvairīgu atbildi: «Skaties pēc apstākļiem. Sadarbojies ar rotas komandieri.» Rotas komandieris izteicās saprotamāk: «Ja rāpsies pāri žogam - šaušu. Tagad ievest zonā cilvēkus ir riskanti, bet šaut nav iemesla.» Abiem bija taisnība, gaidāmās komisijas viņiem neko nevarēs pārmest, un dienesta izmeklēšanas neko nekaitēs. Toties arvien skaidrāk iezīmējās grēkāža figūra - 7. LDK priekšnieks, kurš bija pieļāvis dumpi un nespēja stabilizēt situāciju. Ja seifus atlauzīs, tad vairākus cilvēku desmitus piemeklēs tas pats nelaimīgā l|jina liktenis, kas priekšnieka vainu vēl tikai padziļinās.

Satracinātais Vikentjevs saspieda žokļus nāvīgā sakodienā, binoklī nopētīja uz jumta trakojošo ieslodzīto baru un uzreiz ieraudzīja Hanu. Tērauda zobus atņirdzis, viņš deva pavēles melnajiem kombinezoniem, lidināja kareivju virzienā šīfera gabalus, rādīja nepieklājīgus žestus un uzvaroši ņirdza. Vārdu Hans bija turējis: viņš vadīja zonu. Un Vikentjevs pieņēma lēmumu.

- Uzmanību, - viņš teica megafonā, un dinamika pastiprinātā balss, kā vienmēr, skanēja mierīgi. - Runā kolonijas priekšnieks apakšpulkvedis Vikentjevs. Pēdējo reizi pavēlu pārtraukt nekārtības. Nekavējoties atkāpties no seifiem, atbrīvot jumtu, visiem nostāties pie savām nodalām. Dodu trīs minūtes laika. Nepakļaušanās gadījumā atklāšu uguni.

Vikentjevs nolika megafonu un paņēma automātu. Izņēma pilno aptveri, izķibināja piecas patronas, ielika tās rezerves «radziņā» un iesprauda to automātā. Uzlika drošinātāju šaušanai pa vienai patronai, parāva aizslēgu un ieskatījās pulkstenī.

- Blefo? Bet ja nu nenobīstas? - pavaicāja rotas komandieris.

- Gatavo savus ļaudis, - neatbildējis uz jautājumu, izmeta Vikentjevs. - Tūlīt viņi padosies, un mēs ieiesim zonā.

Viņš atkal paskatījās binoklī. Pie seifiem melno kombinezonu skaits saruka un atlikušie rāvās jau ar mazāku apņēmību. Daži cilvēki gribēja nokāpt no jumta, taču viņus nelaida. Hans vienam iesita pa seju ar šīfera gabalu.

Gluži kā poligonā, Vikentjevs pietupēs uz viena ceļa, atbalstījās ar elkoni pret palodzi un notēmēja uz melnajiem kombinezoniem, kas drūzmējās uz jumta.

Štābā pārvērstajā kopmītņu vestibilā iestājās pilnīgs klusums. Bah! Bah! Bah! - mundierī iespīlētā «septītās» priekšnieka mugura noraustījās četras reizes.

Viena lode trāpīja Hanam sejā, trieciens atmeta viņu atpakaļ, un, paklupis uz zemās apmalītes, viņš kā maiss novēlās zemē. Kā notriekti ķieģeļi uz visām pusēm pajuka vēl trīs melnie stāvi.

Vikentjevs pavērsa automāta stobru uz leju, kur, apjukumā sastinguši, uz seifa stāvēja divi paši neatlaidīgākie notiesātie.

Bah! Laikam pēc inerces Vikentjevs nospieda mēlīti vēlreiz, bet aizslēgs nograbēja pa tukšo. Pa grīdu aizripoja pret sienu atlēkušās čaulītes. Viss bija galā. Kopš brīža, kad Vikentjevs uzstādīja savu ultimātu, bija pagājušas trīs minūtes un četrdesmit sekundes.

Vēl pēc piecām minūtēm apsardzes rota un cietuma administrācija bez jebkādiem šķēršļiem iegāja zonā. Dumpis bija apspiests.

«Septītās» vecie iemītnieki prata novērtēt priekšnieka izlēmību, tāpat arī to, ka viņa lodes bija ķērušas tikai plātīzerus no 2. LDK. Masa vienmēr ir uzvarētāja pusē, tā vienmēr meklē sakāves vaininiekus. Hans un viņa puiši jau tāpat bija sadzīvojuši ne mazums ienaidnieku, bet tagad, kad visi dāsni tika sukāti ar gumijas stekiem, kad tiem draudēja etapi un soda izolatori, kūdītājus vairs nespēja glābt nekāda autoritāte. Tos, kas bija palikuši dzīvi, sadauzīja tā, ka tie knapi dvašoja, un nolika pie caurlaides kā meslus atjaunotajai, likumīgajai varai.

Tzbēdzis neapskaužamajam ķīlnieka liktenim, prokuros atzina ieroča lietošanu par likumīgu. Tas paglāba Vikentjevu no vēl lielākām nepatikšanām. Taču, pateicoties ierastajai, birokrātiskajai «mēru pieņemšanai», viņu nometa no cietuma priekšnieka amata un ielika pazemojošā majora vietā, lai viņš varētu nosēdēt līdz pensijai.

Piedāvājumu vadīt speciālo grupu «Fināls» viņš pieņēma divu apsvērumu dēļ: nemierīgā daba prasīja aktīvu darbu, atbildīgus uzdevumus, atskaitīšanos augstākam līmenim, vārdu sakot, viņam gribējās apgrozīties notikumu degpunktā. Bez tam viņš ne acu galā nevarēja ieredzēt noziedznieku cūcības un uzskatīja par nepieciešamu atbrīvot sabiedrību no pašiem bīstamākajiem un pretīgākajiem radījumiem, kuri pārpratuma pēc dabūjuši cilvēka veidolu. Tiesa, pēc pirmās izpildīšanas viņš saprata, ka tas nav tas pats, kas no simt metru attāluma apšaudīt sadumpojušos zeķu baru. Nedabiskā procedūra sacēla visu viņa būtni protestam, lai gan Vikentjevs nekad nebija uzskatījis sevi par sevišķi emocionālu vai jūtīgu.

Taču atpakaļceļa vairs nebija, bez tam audzinātājs palīdzēja, nudien, viņš bija dižens filozofs, kad vajadzēja attaisnot pavēli vai dienesta pienākumu. Vikentjevs sevi pārvarēja un tad sajuta, ka viņam iekšā kaut kas salūst, kodols, kas satur uzskatus par iespējamo un nepieļaujamo, kas jau sākotnēji ielikts katra cilvēka dvēselē, nu bija pušu... Un viss nostājās savās vietās: atgriezās miegs un apetīte, visos kaktos vairs nerēgojās baigie viepļi... Vikentjevs vienmēr bija lepojies ar dzelzs gribu un lieku reizi pārliecinājās, ka tā nav viņu pievīlusi. Darbs paliek darbs.

Tikai iesaistīt grupā jaunus cilvēkus bija sasodīti nepatīkami. Viņš jau nu gan zināja, ko tiem nāksies pārdzīvot, viņš gaužām labi atcerējās trīcošo plenci Titkinu, kurš vēl joprojām, kaut gan bija pagājuši veseli astoņi gadi, līdz asinīm noberž rokas ar šūnakmeni, cenzdamies nomazgāt to, kas redzams tikai viņam. Bet viņš bija tikai sestais numurs, kuram vajadzēja vērt vārtus un nokārtot kapu lietas... Tāpat Faridovs ar savām halucinācijām...

Sergejevs ir reti stingrs puisis, bet pārdzīvo, lai gan neliek to manīt, trīs gadu laikā vēl nav paguvis pierast. Pat audzinātājs nespēj viņam līdzēt... Bet kā ies Popovam? Tiesa, viņš turas godam, gandrīz noknieba Pitonu, paveicās viņam ar pirmo objektu! Varbūt pat būtu bijis labāk, ja viņš izšautu.

Protams, grupas darbs būtu salaists dēlī, un ģenerālis galviņu vis neglaudītu... Arī prokurors un ārsts būtu neapmierināti -lieks trobelis. Nekas, būtu atbraukuši ar savu volgu pusstundas laikā, to aktu sastādītu turpat uz vietas. Bet puika savu pirmo, grūtāko barjeru būtu paņēmis ar ieskrējienu, un vēlāk jau ir vieglāk. Lai gan, kas zina, kā vēl viss būtu pavērsies... Lai ir, kā ir. Viņš, muļķītis, vēl prasīja, vai var stāstīt sievai... Vēl nav sapratis, par ko drīz vien sevi uzskatīs... Pēc izpildīšanas jautājums atrisināsies pats no sevis - pat ja spīdzinātu, neatzītos, kur bijis un ko darījis... Kauns labāk par jebkādiem parakstiem palīdzēs turēt muti. Lai gan, kas tur būtu ko kaunēties...

Vikentjevs smagi nopūtās, tā, ka pat nesatricināmais Sivcevs pašķielēja uz apakšpulkveža pusi. Priekšnieka dzīvesbiedre bija ellīgi greizsirdīga un ārkārtīgi pārdzīvoja vīra nakts prombūtnes. Pāris reižu viņš bija safleitējis par steidzamiem uzdevumiem, bet vecene neatlaidās - sēdās pie telefona: kabinets neatbild, dežurants Vikentjevu nav redzējis, par nekādām lielām ķezām un neatliekamiem uzdevumiem neko nav dzirdējis... Bet viņš ierodas pret rītu un vēl ar smaķeli -stress tak bija kaut kā jāmazina... Un tad tik gāja va|ā - gandrīz līdz roku palaišanai... Kādas tik viltības viņš neizdomāja -gan kabinetā uz krēsliem gulēja, lai nevajadzētu pūst miglu acīs: caurām dienām dzīvoja pa koloniju - un miers, vienreiz izdomāja bēgšanu, citreiz slēpni... Vienreiz, otrreiz viss izgāja labi - kā pa sviestu, trešo reizi - arī tā nekas, bet cik tad var muldēt? Un atkal - kā izpildīšana, tā skandāls! Tur jau tāpat nervi jābendē, un tad vēl mājās, un nemaz nav zināms, kur vairāk... Nu, kā tad nav zināms, skaidra lieta, ka Lidka bendē veselību vairāk nekā izpildīšana! Un šodien atkal ies vaļā riešanās, atkal vajadzēs mierināt un taisnoties.

Vikentjevs vēlreiz smagi nopūtās. Garastāvoklis bija galīgi čupā.

Pa kreisi ceļmalā pavīdēja mazais ce|a stabiņa «obelisks»: astoņpadsmitais kilometrs. Apakšpulkvedis atgaiņāja netīkamās domas un saņēmās Pirms dažiem gadiem šeit nogalināja divus autoinspektorus, likās, ka vieta izstaro draudus un satraukumu.

Šoseja bija tukša. Te pēkšņi maizes furgonu apdzina melna volga.

«Zem simta,» nodomāja Vikentejvs. «Kur gan «privātais» tā steidzas?»

Viņš paraudzījās pulkstenī. Divi nulle piecas. Visi jau sapulcējušies, gaida... Pirmais cenšas sakūdīt uz domino partiju, Grigorjevs, kā parasti, skābu ģīmi atsakās, bet Burenko varbūt arī piesēdīsies, protams, ja viņi jau nav paguvuši saplēsties...

- Kāda velna pēc viņi te izlikuši posteni? - Sivcevs negaidīti apvaicājās.

Vikentjevs pats bija ieraudzījis melno volgu, kas pirms dažām minūtēm bija viņus apdzinusi, stāvam šosejas malā miroņbālajā kvarca lampas gaismā. Milicis pārbaudīja šofera dokumentus. Otrs milicis iznira no tumsas apgaismotajā laukumiņā un pavēloši pacēla svītroto zizli, likdams maizes furgonam apstāties.

-Taisni! - Vikentjevs pavēlēja un, pacēlis automātu, nolika to uz ceļiem ar stobru pret durvīm.

Redzēdams, ka mašīna negrasās samazināt ātrumu, milicis aizšķērsoja ceļu un vairākas reizes bargi noplātīja zizli.

Šajā vietā nekad nav bijis milicijas postenis. Tam nemaz nevajadzēja šeit atrasties. Vikentjevs rūpīgi sagatavoja operācijas, un pārvešana tika noteikta tādā naktī, kad nenotika nekādi reidi, nebija izlikti nekādi slēpņi un neviens neko «neķemmēja». Pirms dažām stundām apakšpulkvedis dežūrdaļā noskaidroja operatīvo situāciju un pārliecinājās, ka trasē viss ir mierīgi.

Sivcevs maķenīt parāva stūri pa kreisi un, nemazinādams ātrumu, apmeta milicim līkumu, gandrīz aizķerdams to ar furgona būdu.

- Kaut kāds pamuļķis! - nomurmināja šoferis, izlīdzinādams mašīnas gaitu. - Vēl sāks dzīties pakaļ ar sirēnu... Vai pa rāciju sacels kājās stacionāro posteni...

- Nav viņam nekādas sirēnas. - Vikentjevs domīgi noteica.

Otrais numurs bija paguvis saskatīt seržanta uzplečus,

tuvu stāvošas acis, niknumā sašķiebto muti. Pamanījis milicijas apakšpulkvedi, seržants atsprāga kā dzelts.

- Bet kāpēc nakts laikā viņiem nav spīdošā zižļa? - Sivcevs turpināja šķendēties.

Vikentjevs neko neatbildēja. Viņam nepatika negaidītais milicijas postenis tik nepiemērotā vietā un galīgā nelaikā. Arī mašīna bez marķējuma - tumšs, laikam sarkans, žigulis nolikts neuzkrītoši ēniņā. Slēpnis? Pārģērbušies noziedznieki? Taču viņi nemaz nebija mēģinājuši uzbrukt furgonam. Un kam šiem ievajadzējusies volga? Visdrīzāk jau tie bija milicijas šakāļi, izgājuši savā nakts peļņā: izspiest no vēlīniem braucējiem trinīšus un piecīšus.

- Nudien, dzenas pakaļ! - Sivcevs nolamājās.

Vikentjevs paraudzījās labās puses atskata spogulī.

Starmešu pāris pašpārliecināti tuvojās speciālajai automašīnai. Apakšpulkvedis vairākas reizes nospieda mazo podziņu kabīnes aizmugurējā sienā, lampiņas mirgošana bruņotajā būdā nozīmēja - «uzmanību!».

Popovam atkal sametās slikta dūša: smacējošajai gaisotnei pievienojās vēl viens nepatīkams kairinātājs. Tā mēdz būt, kad lietainā dienā dežūrdaļas uazā iesēdina suni, un asā suņa smaka liek operatīvās grupas locekļiem saraukt degunu. Bet kameru dvaka, kas nāca no nāvinieka un pilnīgi pārņēma visu autoķurķa būdu, bija vēl daudz pretīgāka. Popovs vairākas reizes norija nepatīkamu kamolu. Protams, ne jau smaka bija te vainojama - ko tik viņš nebija saostījies savā dienesta laikā, cik nelaiķus bija apskatījis, cik slīkoņus izvalstījis, cik «parašutistus» no cilpām ķeksējis, un «sliežu» līķi arī bija ko vērts.

Sergejevs ar šķību smaidiņu turpināja stāstīt visādus niekus, acīmredzot pūlēdamies kliedēt biedra drūmās domas. Popovs ieklausījās.

- ...Bet viens, kamēr gaidīja apžēlošanu, bija pieradinājis žurku - katru dienu viņu baroja, aprunājās... Visu savu dzīvi izstāstīja, sūdzējās par nelāgo likteni, atteicās no liecībām, kuras bija devis tiesā. Apspriedās gluži kā ar kādu advokātu, sak', kas tad tagad būs, vai pārskatīs spriedumu. Ilgi viņš nosēdēja, vairāk nekā gadu...

Sergejevs runāja klusi, lai nebūtu dzirdams aizslēgtajā kamerā, Popovam vajadzēja saspicēt ausis.

- Bet tas radījums bija īstens makans, kā kaķis, sēž un klausās... Gluži kā saprastu! Bet vai zini, kas bija pats interesantākais? Kad mēs bijām viņu aizvākuši, žurka turpināja nākt, sūkstījās pa kaktiem, ošņāja nāras, uztraucās un pīkstēja, gluži kā raudātu... No šitās gaudošanas dežūrmaiņai šermuli pa kauliem skrēja... Gribējuši nošaut, bet sevišķajā korpusā, pats saproti... Tad laikam noindēja...

Matētā plafona trauksmainā mirgošana pārtrauca Sergejeva stāstu. Trešais numurs atvēra šauru spraugu savā autoķurķa būdas pusē un, neveikli pieliecis galvu, palūrēja tumsā. Popovs iebāza roku kabatā, sačamdīja pistoli un atklāja, ka nav atbīdījis drošinātāju. Uzmanīgi, lai neatskanētu klikšķis, viņš pārbīdīja slēdzīti uz augšu, tad atvēra tērauda loksni būdas labajā pusē. Naksnīgā šoseja bija tukša, tikai melnā volga apdzina specmašīnu. Kas gan tur bija tik draudīgs?

Popovs turēja seju dzestrajā gaisa plūsmā, ar skatienu pavadīdams trakulīgo vāģi.

Sēdēdams kabīnē, Vikentjevs uzmanīgi vēroja, kā aizmugurē braucošās mašīnas ugunis kļūst arvien spilgtākas un spilgtākas, tad uz mirkli tās izzuda skatienam, un priekšā parādījās sarkanas gabarītugunis, kas nozuda Tihodonskas virzienā.

- Tie nav tie, - Sivcevs izdvesa, un speciālās operatīvās grupas priekšnieks pamanīja uz viņa pieres niecīgas sviedru lāsītes. - Ātri atlaida.

Intuīcijas mudināts, Vikentjevs iegaumēja jau otro reizi garām pabraukušās volgas numuru un pierakstīja to uz vienas no līdzeni apgrieztajām, mazajām lapiņām, kas bija aizbāztas aiz piezīmju grāmatiņas vāciņa dažādu atgadījumu pierakstīšanai, kas varbūt vēlāk izrādīsies nesvarīgi, bet varbūt būs ārkārtīgi nozīmīgi. Viņš atminējās vienu no kriminālmeklēšanas lietas «Trase» versijām, un, lai gan nebija iedziļinājies sīkumos, viņam šķita, ka šaubīgais milicijas postenis varētu ieinteresēt sevišķi bīstami noziegumu izmeklēšanas nodaļu. «Beigsies visa šī jezga - atdošu Sergejevam,» viņš nodomāja. «Lai strādā ar lieciniekiem...»

Dīvainie miliči vairāk būtu ieinteresējuši nevis Sergejevu, bet gan Popovu; ja viņš būtu ieraudzījis seržanta seju, droši vien pieprasītu apturēt furgonu. Diemžēl tas nebija iespējams: neplānotas apstāšanās, pārvadājot uz nāvi notiesāto, ir kategoriski aizliegtas. Tāpēc labi vien bija, ka kapteinis Popovs neieraudzīja aizdomīgos miličus.

Lampiņa nomirgoja, atsaucot trauksmi. Sergejevs aizvēra šaujamlūku, ka nožvadzēja vien, to pašu negribīgi izdarīja arī Popovs.

Svaigais gaiss bija atgriezis viņam normālu pašsajūtu.

«Šitās lietiņas labāk būtu darīt kaut kur laukā,» domāja kapteinis un pieķēra sevi pie domas, ka samierinājies ar gaidāmo procedūru. Tikai - kurš tad būs tas šāvējs? Vispār, tādu draņķi arī viņš pats varētu aizlaist uz viņpasauli, roka nenotrīcētu...

Tagad viņš saprata, ko domājis Sergejevs, sacīdams, ka viņam paveicies. Jo riebīgāks un bīstamāks nošaujamais, jo vieglāk izpildīt savu pienākumu. Taču notiekošais joprojām šķita kā sapnis, un viņu sagrāba priekšnojauta, ka vienā jaukā brīdī vīzijas un īstenība saplūdīs vienā veselā. Vai viņam pietiks spēka izturēt to, kam patiešām jānotiek? Lūk, Sergejevs acīmredzot gatavs uz visu, seja pilnīgi mierīga, un droši vien viņam prātā pavisam kas cits...

Bet Sergejevs domāja to pašu. Ar šodienas nāvinieku paveicies viņiem visiem. Tas nav sešdesmitgadīgais Genkins, kuram ļodzījās kājas un atņēmās valoda, - kā tāda šļaugana kule viņš bija karājies starp trešo un ceturto numuru, vēl pie dzīvības būdams, jau no tās atvadījies. Cik viņš tur bija izlaupījis? Šķiet, apsūdzēja par piecsimt tūkstošiem, bet spriedumā bija atlikuši tikai simt divdesmit...

Bellai Ahudovnai Taraņjancai bija prāvāka summa - apmēram miljons... Lai gan arī pierādīja tikai pusi... Sabiedriskās ēdināšanas karaliene, Zelta Bella... Bez parūkas, grima un rotām... Nožēlojama, histēriska večiņa...

Br-r-r-r! Sergejevs nodrebinājās. Tās bija visnelāgākās izpildīšanas. Pat pirmais numurs pēc tām neganti lamājās: «Vai tad var naudas dēj likt pie sienas, ī-Mbitītmatos! Vajadzēja stiept to tiesnesi šurp, lai papriecājas!» Un alkatīgi laka knapi atšķaidītu spirtu.

Tiesa, izlaupītājiem nāvessodu izpildīja gaužām reti - tos gandrīz vienmēr apžēloja. Bet pēdējos gados viņu zonā tādi spriedumi nebija gadījušies. Veca lieta, taču baumoja, ka Genkins un Zelta Bella bijuši saistīti ar ļoti augstām aprindām... Un kādam bijis ļoti izdevīgi pielikt viņus pie sienas... Baumas paliek baumas, bet, no otras puses, viņš nespēja atcerēties vēl kāda izlaupītāja nošaušanu. Varbūt tiešām vajag atcelt augstāko soda mēru... Tomēr tāda nedabiska un asiņaina padarīšana, kas šausmina un kropļo visus pieklājīgus cilvēkus... Pavei, Titkins - vīrs kā ozols, drosmīgs bez gala, bet tagad staigā trīcēdams un visu laiku raud: sak, rokas līdz elkoņiem vienās asinīs... Arī Faridovam šīberis ciet... Un, pat ja nekā tāda nav, vai tad cilvēks paliek tas pats iepriekšējais? Arī pirmais numurs - galvā viss kārtībā, bet dvēselē? Tur neielīdīsi, bet laikam jau nabaga dvēsele apsvilusi, sarāvusies čokurā. Par savu dvēseli Sergejevs nedomāja, uzskatīja, ka tur viss kārtībā.

- Ei jūs, priekšnieki, - piepeši no kameras atskanēja Pitona balss. - Kāpēc turat rokudzelžos? Vai tad domājat, ka esmu tik stulbs, lai termiņu mainītu pret lodi? Ņemiet nost -rokas notirpušas!

«Bet ko lai dara ar tādiem zvēriem?» Sergejevs nodomāja. «Tādus taču nevar atstāt dzīvus! lāiznīcina ar skubu! Kādu speciālu mašīnu izdomāt, vai...»

Bet skaļi slinkā balsī noteica:

- Sēdi, draņķi! Kurš man gandrīz rīkli pārgrauza? Tā jau nu gan! Sagribējies, lai ņem rokudzelžus nost! Vēl pārreiz ar rungu noslānīšu uz atvadām!

Lai cik tas dīvaini būtu, rupjā atbilde Pitonu tikai iepriecināja. Visu ceļu viņš bija drudžaini prātojis: vai tik nolāpītie menti nav apveduši viņu ap stūri? Par viņa labajiem darbiņiem diezin vai apžēlotu... Lai gan tagad viņiem visādi tur humānismi un sazin kas vēl. Un cik avīzēs nav lasīts, sak', vajagot «augstāko» atcelt pavisam. Bet varbūt jau atcēluši? Un pareizi vien ir, kā Amerikā: dari, ko gribi, iegriezīs mūža ieslodzījumu, un dzīvo vesels! Lai gan arī tur ne jau visur tāds plezīrs... Bet, ja nopietni: kādas viņiem tiesības atņemt cilvēkam dzīvību? Lai ko arī viņš būtu pastrādājis! Viņš nav nekāds pareizais, tāpēc jau ir kļuvis par noziedznieku, bet tie tur pareizie, baigie tiesneši un menti. Cits visu mūžu šiverē pa svešiem dzīvokļiem, vai tad menti tāpēc aptīrīs viņa būdu!

Bet, ja patiešām apžēlojuši, kāpēc tad neņem nost rokudzelžus? Bet, ja samuldējuši, maitas, kāpēc tad tik ilgi vizina? Sienas taču var atrast visur?

Ā, skaidra lieta, tas mēsls būs ņēmis ļaunā, tagad grib pašefot... Nu, lai pāris reižu ievelk ar rungu, ka tik dzīvs palieku... Nekas, ka zonā? Rijamais būs, vai nav vienalga, ko ņammā, ka tik daudz, un citiem atņemt vienmēr paspēs... Sievišķu nav, toties gaiļu vai cik... Tiesa, nebūs jau tas, ai, cik jauki krakšķēja mazie kakla skriemelīši, un vēders tirpa, gluži kā lidojot, - to nu vairs nevarēs... Lai gan, kāpēc ne? Pacietīsies gadiņu, varbūt pat mazāk, lai uzreiz nerastos aizdomas, un tad pamēģinās... Sūdu viņi pierādīs...

Aiz sajūsmas Pitons skaļi iesmējās, Popovs aiz pārsteiguma pat nodrebēja, arī Sergejevs noskurināja plecus.

- Sēdi rāms, kuņa! - viņš uzkliedza un iegāza pa kameras durvīm.

Pitons turpināja smieties, taču piepeši apklusa. Grūti bija noticēt, ka viss tik lieliski nokārtojies. Bet ja nu tie nelieši samelojuši, lai tikai viņu nomierinātu un viņš labprātīgi ļautu pielikt sevi pie sienas... Nu tad tikai saturieties! Zobiem saplosīšu, ar galvu sadauzīšu, ar kājām saspārdīšu lupatu lēveros - būtu saslēguši, muļķi tādi, - visus apsitīšu! Visus kapā līdzi paraušu!

No nāvinieka kameras atskanēja dobja rūkšana.

Furgons ar uzrakstu «Maize» iebrauca Tihodonskā.

Desmitā nodaļa

Pirms daudziem gadiem, vēl pirms kara, Tihodonskas ziemeļu nomale bija pārvērsta rūpniecības zonā. Spriežot pēc tempiem, kādos tika sabūvēti rūpnīcu korpusu pelēkie blāķi, ko ieskāva dzeloņdrātis un apsargāja bruņoti sargi, uzreiz kjuva skaidrs, ka top objekts, kas strādās aizsardzības interesēs. Kad tas viss sāka darboties, dzeloņdrātis nomainīja pret augstu sētu, kas ieskāva vairākus hektārus lielo zemes gabalu un slēpa aiz tā notiekošo tikpat droši kā nosaukums «pasta kastīte nr. 630» jaunās rūpnīcas darba profilu. Un, ja vasarā izmēģinājuma lidojumos nepaceltos gaisā iznīcinātāji, apstiprinādami divu tūkstošu p/k 630 strādājošo vietējo iedzīvotāju stāstīto, neviens tā arī neuzzinātu šā slepenā uzņēmuma noslēpumus.

Vēlāk sešsimt trīsdesmito evakuēja, pēc uzvaras tas atkal atgriezās savā vietā, bet blakus izauga jaunas «pastkastītes» ar tikpat augstām un stiprām sētām: piecsimt desmitā, septiņsimt divdesmit otrā, trīssimt astoņdesmitā.

Ritēja gadi un desmitgades, pilsēta auga augumā, un, atdūrusies pret trīsmetrīgā betona žoga ieskautajām tūkstošiem hektāru lielajām teritorijām, apmeta līkumu un iesojoja za|ajā zemienē. Tagad slepenie objekti atradās starp pilsētas centru un jauno «gu|amrajonu». Simt piecdesmit tūkstoši tihodonskiešu, kas pa Maģistrāles prospektu ik rītu brauca uz darbu, labajā pusē redzēja mājas, kas četrdesmitajos un piecdesmitajos gados bija speciāli celtas aizsardzības objektu darbaspēkam, bet pa kreisi bezgalīgās sētas, kas ieskāva rūpnīcas, kuras savus intriģējošos pastkastīšu nosaukumus bija nomainījušas pret neitrāliem, neko neizsakošiem vārdiem. Vakarā, atgriežoties mājās, Ziemeļu mikrorajona iedzīvotāji kreisajā pusē varēja vērot pamazām novecojošās dzīvojamās ēkas, bet labajā pusē joprojām drošos žogus, kas regulāri tika pielāpīti un piekrāsoti.

Tie saplūda vienā masā, un tikai pavisam sīkas nianses -krāsojuma tonis, žoga faktūra, signalizācijas drāts dekoratīva režģa forma, un restes žoga augšpusē, uzmanīgam vērotājam jāva noprast, ka, teiksim, «Detaļas» žogs jau pāraudzis «Iekārtas» žogā.

Nepārtrauktā, monolītā siena pārtrūka tikai vienā vietā -starp «Ierīces» un «Konstruktora» bezgalīgajiem plašumiem bija desmit metru plats robs, gluži kā maza ieliņa starp kvartāliem.

Pie šā roba stāvēja ceļazīme «strupceļš». Un tiešām, pēc astoņsimt metriem ieliņa aprāvās, atduroties pret elektrības apakšstaciju, kas piegādāja strāvu visai rūpnieciskajai zonai. Apsardzes dežūrmaiņu uz šejieni pulksten astoņos no rīta atveda speciāls autobuss, kurš savāca arī maiņu beigušo personālu. Dienas laikā pa ieliņu aizbrauca vēl pāris automašīnu, bet parasti tā bija tukša un klusa.

Grūti iedomāties, ka pilsētā, kurā dzīvo miljoniem cilvēku, ir tāds pamests kakts. Sevišķi nomācošu iespaidu tas atstāja naktī: vēlīnie gājēji steigšus pārgāja Maģistrāles prospekta otrā pusē, kur bija apgaismots, apmezdami līkumu biedējoši tumšajai bezvārda ieliņas rīklei. Trīs tik tikko jaušami gaismas plankumi vīdēja gandrīz kilometru garās aklās zarnas galā -tas bija rūpnīcu avārijas ieeju apgaismojums, šos vārtus nekad neviens nebija izmantojis, taču apsardze, tik un tā regulāri mainīja sasistās vai izdegušās spuldzes. Tāpēc jo dīvaināk likās tas, ka ceturtie vārti, kuri tika virināti itin bieži, vienmēr slīga tumsā.

Atšķirībā no pirmajiem trim tie nepiederēja nevienai no rūpnīcām. Kādreiz aiz tiem bija atradusies leTK apsardzes komandantūra, vēlāk leM režīma nodaļa, bet, kad apsardzes funkcijas tika nodotas pašiem resoriem, šeit iekārtojās Iekšlietu pārvaldes autosaimniecības remontbāze. Līdz laikam, kamēr kāds no Vikentjeva priekštečiem nenoskatīja šo vietu, kur notiesātajiem izpildīt augstāko soda mēru. īsāk sakot, tagad te nošāva uz nāvi notiesātos.

Pulkstenis rādīja trīsdesmit minūtes pāri pusnaktij, kad par maizes furgonu pārkrāsotais speciālais autoķurķis iebrauca Stepņanskas cietumā, no Maģistrāles prospekta tumšajā bezvārda ieliņā iegriezās veca, sen savu laiku nokalpojusi pelēka volga, kas nebija norakstīta lūžņos, tikai pateicoties apakšpulkveža Vikentjeva uzstājībai un jaunākā seržanta Šito-va prasmīgajām rokām, kurš pašlaik sēdēja pie stūres - bez ieroča, ne sevišķi smalkā civilapģērbā -, kā jau pieklājas grupas «Fināls» sestajam numuram.

Blakus Šitovam uz izsēdētā sēdek|a dīdījās neuzkrītošs cilvēks vecmodīgā, krietni panēsātā uzvalkā. Uz augšu sašķiebtais labais plecs, vēl vairāk nekā līdz spīdumam nodilušie elkoņi un ceļgalos izstaipītās bikses ļāva atpazīt viņā ilggadēju kancelejas darbinieku. Taču priekšējā sēdvieta, kas apliecināja izrādīto cieņu, svinīgo svaigumu zaudējušais baltais krekls un saņurcītā kaklasaite tomēr izcēla justīcijas padomnieku Grigorjevu divu pārējo pasažieru vidū.

Masīvais, ellīgi resnais Burenko bija atgūlies aizmugurē un, atpogājis dzeltenbalti rūtaino jaku, vēdinājās ar avīzē ietītu saini, kurā bija gumijas cimdi un citas nepieciešamās mantiņas - vate, marle un žņaugs. Kājas viņš bija izstiepis pa visu salonu, sagādādams pirmajam numuram zināmas neērtības. Tas tomēr neiebilda, pacietīgi sēdēja stūrītī, pieplacis izļurkā-tajām, drebošajām durvīm, un tikai laiku pa laikam atbīdīja ārsta prastās kurpes, lai nenosmērētu savas platās, aizvēsturiskā piegriezuma bikses. Audums gan pārāk neburzījās un bija viegli izmazgājams, tāpat kā izbalējušais armijas krekls aizsargkrāsā bez atšķirības zīmēm, - šajā ietērpā viņš mēdza strādāt savā dārzā.

Pelēkā volga, nobraukusi apmēram četrdesmit metrus, sagriezās šķērsām ieliņai. Labajā pusē vīdēja Maģistrāles prospekta ugunis, pa kreisi blāvi atspīdēja elektrostacijas logi. Starmešu tuvās ugunis apgaismoja zaļus tērauda vārtus pelēkajā sienā.

Nokrakšķinājis rokturi, Šitovs izkāpa no mašīnas, veikli atslēdza slēdzeni un atgrūda smagos vārtus. Volga iebrauca bijušās autosaimniecības mazajā pagalmiņā. Patiesībā šeit nekas nebija mainījies. Sarūsējušais kravas mašīnas rāmis, pāris veco riepu, trīsboksu garāža, darbnīcu ķieģeļu ēka... Izpildīšanas «punkts».

Garāža un darbnīcas bija izvietotas taisnā leņķī, tāpēc «Fināla» locekļi savā starpā dēvēja šo vietu par «stūrīti». Pat labi trenēta acs nespētu uzminēt «stūrīša» īsto nozīmi -parasta remonta zona. kādas lielā pilsētā ir simtiem. Telpa, kuru atslēdza sestais numurs, - bijusī dispečeru istaba -uzdzina nepatiku ar savu bezpersoniskumu: galds ar zaļu, tintes traipiem izraibinātu galdautu, veci, izļodzīti krēsli, pamatīgi izsēdēts vaskadrānas dīvāns, apskrambāts skapis... Mats matā kā kaut kādas namu pārvaldes sarkanais stūrītis, tikai krēslu pamaz.

Iespiedis padusē daudz piedzīvojušo ādas mapi, Grigor-jevs pirmais iegāja istabā, ar nepatiku ieelpoja sastāvējušos tabakas dvaku, notrausa ar mapi neredzamus, bet šejienes gaisotnei visai iederīgos putekļus un uzmanīgi apsēdās uz čīkstošā dīvāna. Viņa seja, kā parasti, pauda neapmierinātību. Te bija vainojama ilggadējā hroniskā čūla, lai gan ilgstoša ieslodzījumu nejaucību uzraudzīšana spēja izveidot ne vien grimases, bet arī to pašu čūlu. Šoreiz prokurora neapmierinātību varēja izraisīt jau mašīnā saostā dzēruma smaka, kas nāca no Burenko, tāpat pirmā numura somas satura grabēšana un tā lietišķums, izliekot uz zaļā galdauta melnos domino kauliņus.

Protams, stresu vajag noņemt, var jau arī uzsist domino, laika diezgan. Bet velns būtu parāvis to viņu ikdienišķīgo noskaņojumu - uzvedas gluži kā piknikā... Sevišķi kaitināja Burenko: ar savu nekārtīgumu, cinismu un mūžīgo šaubīšanos. Plātās ar savu erudīciju - kā nekā divus institūtus pabeidzis! Nu un tad? Kāda velna pēc ārstam vajadzīga arheoloģija? Kāpēc vasarā vazāties pa izrakumiem? Dzīvot teltī, tveicē vandīties pa smiltīm, mirkt lietū, odi, mēsli, malārija... Vai mazums infekciju var noraut visādos tur apbedījumos... Nav vairs nekāds puišelis, drīz būs jau apaļi piecdesmit, taču še tev - romantiķis! Bet visiem tā patīk kopā ar viņu braukt uz notikuma vietām. Kā sāk liet par Sarmatas valdnieci, zelta kurgānu un skitu dārgumiem, visi, sākot ar šoferi un beidzot ar izmeklētāju, klausās, mutes iepletuši. Arī dienestu priekšniekiem patīk ar viņu papļāpāt - saka, interesants cilvēks. Tad nu šis arī iedomājies, ka ir nezin kas! Vikentjevam nepakļaujas, uzskata, ka arī prokuroram nav pār viņu nekādas teikšanas, - iznāk, ka viņš te ir pats galvenais? Muld visādas muļķības, it kā pārējie vandoties pa sūdiem, bet viņš -pavisam tīriņš stāv tam visam pāri un mūs visus nosoda. Ne velti izpildītājs ar viņu visu laiku strīdas: kuram tad patīk šie mājieni par slepkavām un upuriem... Atradies morālists! Pat ja tikai puse no tā visa, ko par viņu runā, ir patiesība... Esot gan spirtu no preparātiem lacis, gan ar sieviešu līķiem, khm... Protams, bijušajai sievai arī diez ko nevar ticēt, bet, kad paskatās uz trekno mūli, vairs nemaz neliekas, ka tie ir meli... Par spirtu vispār nav ko šaubīties - lai arī no kurienes tas būtu iztecināts, bet iemet vareni, turklāt ar katru gadu vairāk un vairāk... Taču attiecībā uz pārējo, kas to lai zina - piecdesmit pret piecdesmit...

It kā sajutis prokurora domas, ārsts pavērsa pret viņu uzmācīgo mazo, nervozi spīdošo acu skatienu.

- Pievienosieties, Stepan Vasiļjevič?

Grigorjevs noraidoši pakratīja galvu un sāka demonstratīvi rakāties savā mapē. «Drīzāk jau sešdesmit pret četrdesmit,» viņš nodomāja. «Reti pretīgs tips!»

- Priekšniecība atsakās, - iedziedājās Burenko. - Kas tad atliek mums? Neba jau asaras liet, labāk lustēties iet!

Un savā ierastajā balsī piebilda:

- Uzsitīsim paši!

Tad piemiedza pirmajam numuram ar aci un iečukstēja kaut ko ausī.

- Nē, - tas atcirta. - Tikai pēc darba. Kārtībai jābūt!

- Un ko tad jūs saucat par darbu? - Burenko kašķīgi noprasīja. - Un ko par kārtību? Kā sauc šo brīnišķīgo profesiju? Un kā sauc jūsu amatu?

- Atkal?! Dieva vārds, nespēlēšu, un viss, - pirmais numurs iecirtās.

Burenko mazliet apdomājās.

- Labi, neiegrimsim sīkumos... Bet kāds simtiņš jau nu galīgi nenāktu par jaunu!

Viņš norija siekalas, un otrais zods noraustījās reizē ar gāmuru.

- Neesiet tik izlaidīgs, biedri Burenko! - prokurors žultaini izmeta. - Dažkārt man šķiet, ka jūs ļoti lepojaties ar savu cinismu!

Ārsts atgāzās krēslā, droši vien gribēdams pienācīgi atbildēt, bet pārdomāja un atmeta ar roku.

- Labi, jebkuru patoloģiju galu galā var uzskatīt par normālu, viss atkarīgs no atskaites punkta. Tādā gadījumā, protams, tāda pretdabiska padarīšana ir parasts darbs. Man tagad negribētos strīdēties. Pie lietas! Kur palicis mūsu Petjunčiks?

- Novieto mašīnu, tūlīt būs klāt. - pirmais numurs noburkšķēja, ielasīdams saliektajā plaukstā melnos taisnstū-rīšus. - Tur jau viņš nāk! Nu, ko tu tāds noskumis?

Šitova rupjā seja pauda bažas, un arī krēslu viņš paķēra pārāk strauji...

- Man liekas, ka te kāds jau ir bijis...

- Kur «te»? Kas te ir bijis? - izpildītājs kļuva nemierīgs.

- Velns viņu zina! - Šitovs izvilka saburzītu lētu cigarešu paciņu, ar plašu vēzienu uzrāva sērkociņu. - Es garāžas durvis vienmēr aiztinu ar drāti, bet tagad tās tur vairs nav. Un slēdzene...

Viņš aizsmēķēja, ļāva skatienam pārslīdēt pār vienā acumirklī pārakmeņojušos pirmā numura seju un ārsta gaļīgo fizionomiju, pašķielēja uz savu papīru lasīšanā iegrimušo prokuroru.

- ...Slēdzene tik viegli atslēdzās. Citkārt knapi varēja pagriezt, bet šoreiz - kā nieku!

- Baigi jau nu kādam tā tava garāža vajadzīga, - Burenko aizkaitināts izmeta. - Velns viņu zina, cik ilgi neesam te bijuši, pats būsi kaut ko sajaucis. Ņem «akmeņus»!

Jaunākais seržants paklausīja ārstam, lai gan bez sevišķa azarta.

- Kurš sāks? - viņš negribīgi noprasīja.

- Es sākšu! - Burenko uzvaroši parādīja dubulto vieninieku un ar pamatīgu atvēzienu cirta to galdā. Šitovs pielika vieninieku ar divnieku.

- Viegli slēdzās, saki... - negaidīti noteica pirmais numurs, un izrādījās, ka viņš savus kauliņus jau nolicis uz galdauta, it kā būtu pilnīgi zaudējis interesi par spēli. - Nu tad palūkosim to slēdzeni. Atnes, Petro, to šurp, apskatīsim pie gaismas.

Sestais nekavējoties metās pēc slēdzenes.

Nelikdamies ne zinis par Burenko neapmierināto purpināšanu, pirmais numurs palūdza Grigorievam baltu papīra lapu un. turēdams virs tās slēdzeni, ņēmās ar sērkociņu karsēt zem atslēgas cauruma. Jaunākais seržants un ārsts saspringti vēroja viņa manipulācijas. Istabā valdīja klusums.

Pak - pavisam maza, dzeltena lāsīte nokrita uz baltās papīra lapas. Pirmais numurs strauji noliecās, lai to apostītu.

- Vai tik tu pats neesi to saejjojis? - viņš nobažījies apvaicājās.

- Labi, dod atslēgu...

Mazliet paķibinājies, pirmais numurs uzmanīgi nolika slēdzeni uz galda.

- Izskatās, ka nudien atmūķējuši. Nav jau bijis nekāds profesionālis, nav varējis piemeklēt jēdzīgu atslēgu, pārlauzis atsperīti, un miers! Bet kā izskatās pagrabā?

- To jau bez lielgabala vajā nedabūsi... Labi, ka garāžā nekā nav, - manāmi satrauktais Šitovs lēni, pa vārdam vien izgrūda caur zobiem.

- Bet kas tad tai pagrabā tāds sevišķs? Pagrabs kā jau pagrabs? Ko jūs ņematies? - joprojām aizkaitināts, starpā iejaucās ārsts, slaucīdams nosvīdušo kaklu savazātā mutautā. - Ja arī kāds zaglēns ielīdis - kas tad ir? Ko viņš tur varēja ieraudzīt?

- Nu gan mūsējie kavējas! - paraudzījies pulkstenī, noteica pirmais numurs. Un pārspīlēti mundri piebilda: - Būs vien jāspēlē domino! Mans gājiens!

Pēc dažām minūtēm saspringums mazinājās. Skaji klaudzēja domino kauliņi, skanēja šādam laika kavēklim raksturīgie starpsaucieni. Viss ritēja kā parasti, ja neņem vērā atsevišķus sīkumus. Piemēram, pirmais numurs šoreiz nespēlēja tik spīdoši kā citkārt.

Labāk nekā jebkurš cits no klātesošajiem, izņemot varbūt vienīgi prokuroru, kurš demonstratīvi izlikās, ka viss apkārt notiekošais uz viņu neattiecas ne mazākajā mērā, pirmais numurs saprata, kādas sekas varētu būt nelāgajam incidentam ar slēdzeni. «Stūrītis» bija īpaša režīma objekts, tāpēc jebkura nepiederoša cilvēka interese par to jau bija ārkārtējs atgadījums, kuru vajadzēja rūpīgi izmeklēt, par to bija jāinformē visa komanda un jādara viss iespējamais, lai novērstu speciālās grupas atmaskošanu. Nudien, viss iespējamais, pat izpildes punkta pārcelšana uz citu vietu. Bet tā nu bija viena ķēpīga padarīšana!

Pirmais numurs atcerējās, kā bija pārcēluši «punktu» no Stepņanskas cietuma. Piemērotas vietas meklējumos izķemmēja visu apkaimi, lauzīja galvas pie pilsētas plāna, vairākkārt apskatīja Centrālā rajona nodaļas šautuvi... Bet objekti krājās, kameras jau bija stāvgrūdām pilnas, toreizējais KT-15 priekšnieks rakstīja ziņojumus arvien augstāk un augstāk... Kad beidzot iekārtojās un sāka strādāt, vajadzēja tikt ar visiem galā nedēļas laikā, b-r-r-r-r, kā gaļasmašīnā...

Pirmais numurs, pašam nemanot, aiz riebuma saviebās.

- Kas tad jums lēcies? - Burenko bija izbrīnīts. - Vēders sāp, vai? Kāpēc jūs gribat piefīrēt trijnieku pie piecnieka?

Izpildītājs klusēdams izlaboja savu kļūdu un centās kliedēt uzmācīgas domas. «Apspriedīsimies ar Vikentjevu un visu pārdomāsim,» viņš nodomāja. «Ar ko tad te vispār var runāt? Grigorjevs uzrauga sprieduma izpildi, visādas tur atslēgas viņu neinteresē. Burenko vispār no mūsu lietam attālinājies. Neies jau ar seržantu apspriesties! Un tas arī kaut kāds sadrūmis, it kā baidītos pielikt bikses. Nez, kas par lietu?!»

Nudien, plecīgais Šitovs ar parasti tik cieto skatienu nejutās savā ādā. Lieta tāda, ka, speciālās grupas vajadzībām remontēdams un atjaunodams volgu, viņš bija «sataupījis» sev jaunu akumulatoru, divas riepas un citas rezerves da|as. Tas viss joprojām glabājās «stūrīša» garāžā, ļa Vikentjevs bija kaut ko uzodis, tad tie garāžā līdēji varēja būt arī puiši no inspekcijas', un viņiem bijis pavisam konkrēts mērķis: dokumentēt kompromitējošus faktus un uzraut viņu uz tāda āķa, no kura nebūtu iespējams norauties pat tik veiklam un manīgam puisim, par kādu viņš uzskatīja sevi.

- Zivs! - paziņoja Burenko un aizmirsies izpūta savu dzēruma dvaku tieši pirmā numura virzienā.

Tas satrūkās.

- Paklau, Petro, bet vai spirts tev tur vēl stāv? - viņš apvaicājās. - Varbūt Titkovs aiz veca ieraduma ciemojies? Viņš tagad nemitīgi meklē, kur varētu iepļaut. To vārtu atslēgu viņš arī vienreiz pazaudēja - varbūt atrada, kad ievajadzējās?

- Nudien, - Šitovs atviegloti nomurmināja un uzlēca kājās. - lešu paskatīties...

- Iesim kopā, - arī ārsts slējās kājās, tad ātri uzmeta skatienu Grigorjevam un it kā starp citu paskaidroja:

- Tik un tā te nav ko darīt. Kur gan viņi vizinās?

Burenko un Šitovs atgriezās tikai pēc krietnām divdesmit

minūtēm.

- Balons stāv kā stāvējis, - jaunākais seržants nobēra un, ielīdis kaktā, sāka rakāties pa skapi. - Tikai drusciņ trūkst -kāda pusglāze.

- Glāze, - Burenko precizēja. - Izgarojis... - un, pauzi neieturējis, noprasīja: - Nu cik ilgi var braukt?

Istabā iestājās satraucošu gaidu pilns klusums. Ierastais grafiks bija pārkāpts, bet nevienam negribējās apspriest tā iespējamos cēloņus.

- Iešu sagaidīt. - Izvairījies no prokurora un apmetis prāvu līkumu izpildītājam, sestais numurs izgāja laukā. Skaļi noklaudzēja durvis.

- Varbūt uzspēlēsim vēlreiz? - apvaicājās Burenko, ar roku notrausdams no pieres sviedru lāses.

' Personālsastāva inspekcija - iekšlietu orgānu kontroles dienests.

Pabraucis pa Maģistrāles prospektu, maizes furgons nogriezās tumšajā strupceļā un pēc dažām minūtēm piebremzēja pie «punkta» zaļajiem vārtiem. Būdā nomirgoja plānotas apstāšanās signāls. Brauciens tuvojās nenovēršamajām beigām. Popovam mute kļuva sausa. Pitons, gluži pretēji, kļuva mundrāks: viņš bija dzirdējis tramvajus braucam, tātad menti nebija melojuši - kāda jēga vest cilvēku no nomaļas vietas uz lielu pilsētu, ja padomā viņu nogalināt?

Vārti atvērās it kā paši no sevis, un furgons iebrauca «stūrīša» teritorijā.

- Vai siltu maizi pasūtījāt? - smaidošais Fedja Sivcevs noprasīja sadrūmušajam Sitovam.

- Brauc iekšā, - jaunākais seržants skumji atbildēja. - Kur tu, velns ar ārā, vazājies?

Trešā boksa durvis bija vaļā. Izdarījis dažus manevrus, piektais numurs iebrauca mašīnu garāžā, kā jau bija darījis neskaitāmas reizes. Bet sestais numurs aizvēra vārtus un, kā parasti, no ārpuses aizslēdza boksu. Viss notika kā parasti, pēc labi iestrādātas shēmas. Tikai viens apstāklis: notiekošajā noraudzījās svešas acis.

Novērotājs atradās «Ierīces» teritorijā un skatījās pa spraugu starp žoga plāksnēm. Roku viņš turēja uz veca nagana izliektā roktura.

- Beidzot atbraukuši! - pavēstīja Burenko, lai gan motora rūkoņu bija dzirdējis gan prokurors, gan izpildītājs. - Nu, biedri, pie darba!

Pēdējie vārdi izskanēja kā neslēpta ņirgāšanās.

Ārsts pirmais izgāja no bijušās dispečeru istabas, aiz viņa prokurors ar savu mapi, izpildītājs, norūpējies un kājas šļūkādams, iznāca pēdējais. Bariņā viņi devās uz trešo boksu.

Apakšpulkvedis Vikentjevs atsperīgi izlēca no autoķurķa un piegāja pie masīvajām tērauda durvīm, kas bija pamatīgi iecementētas ķieģeļu sienā. To atslēga bija tikai vienam cilvēkam - speciālās grupas «Fināls» vadītājam. Apakšpulkvedis atslēdza masīvo slēdzeni, un Sitovs ar Sivcevu, nekādus norādījumus negaidot, nozuda pagraba rīklē, lejā iedegās gaisma, novēlās kaut kas smags, pēc tam smagums tika vilkts pa grīdu.

- Vai jūs drīz? - aizmugurē atskanēja neapmierināta balss.

Vikentjevs pagriezās un ieraudzīja prokurora skābo seju.

- Tūlīt, viņi sagatavo brezentu...

- Nu tad gatavosimies arī mēs, - teica izpildītājs un pirmais sāka kāpt pa stāvajiem pakāpieniem. - Atslēdz man to seifu...

Autoķurķa kulbā bija smacīgi, un, kad durvis atvērās, Popovs jutās atvieglots.

- Aiziet, - Vikentjevs sausi izmeta. Un Sergejevs nožvadzi-nāja kameras slēdzeni: «Nāc ārā!»

Neizprotami smīnēdams, Pitons, pieliecis galvu, izlīda no šaurā aizgalda. Tajā pašā mirklī Sergejevs izdarīja divas straujas kustības, un uz nāvi notiesātā seju ieskāva biezas gumijas saites: viena aizspieda muti, otra - acis.

Popovs daudzas reizes bija izmantojis rokudzelžus, vienreiz piedalījās trakokrekla uzvilkšanā, tos mēdza saukt par drošības pasākumiem, un to lietošanu stingri reglamentēja ar prokuratūru saskaņotas pavēles. Bet melnās, platās saites nebija minētas nevienā instrukcijā, tām nebija vietas valsts attiecībās ar sagrēkojušajiem pilsoņiem, pat starp gumijas stekiem un ūdensmetējiem, asaru un nervus paralizējošām gāzēm, Makarova pistolēm un Kalašņikova automātiem... Juridiski tās neeksistēja, līdz ar to tās nedrīkstētu uzlikt pat vispēdīgajam noziedzniekam. Un tas, ka majors Sergejevs pārliecināti un ierasti uzmeta apsargājamajam gaidāmās izpildīšanas atribūtus, lika saprast vienreiz par visām reizēm: notiesātais Kadijevs vairs nav ne pilsonis, ne personība, viņš stāv aiz cilvēcisko attiecību pēdējās robežas, lai gan fiziski vēl eksistē, tāpat kā saites, kurām nav pat oficiāla nosaukuma, un kuras piešķir viņam nokaujama lopa izskatu, atvieglojot neizbēgamo uz nāvi notiesātā nogalēšanas procedūru.

Spēcīgs Sergejeva grābiens aiz apkakles izmeta Pitonu no tērauda kulbas, Vikentjevs ne pārāk saudzīgi viņu pārtvēra, arī majors izlēca no kulbas, Popovs gluži kā sapnī sekoja.

Sākumā viņš nevarēja aptvert, kur atrodas: betona grīda, vecā ķieģeju siena, durvju aile, pakāpieni, Pitona sašļukušais ķermenis, kurš tikai kratīja galvu un mēģināja kaut ko kliegt, taču spēja vienīgi dobji īdēt, un cilvēks, kurš bija noslēpies «Ierīces» teritorijā, protams, neko nesadzirdēja.

Pakāpieni beidzās. Telpā ar kailām ķieģe|u sienām pie neapklāta, sen norakstīta kancelejas galda sēdēja noguris cilvēks uzvalkā un kaklasaitē, viņa seja bija sašķiebta slimīgā grimasē. Mazliet nomaļus uz izļodzīta ķeb|a tupēja resns vīrs ar nokareniem vaigiem un pār krūtīm nostiepušos zodu, tērpies vieglprātīgi rūtainā, varētu pat teikt - nepiedienīgā kreklā. Palaikam viņš slaucījās mutautā un žāvājās. Popovam šķita, ka aizmugurē ir vēl kāds, taču apgriezties viņš nepaguva: Vikentjevs norāva Pitonam abus apsējus, un ceturtais numurs sagatavojās savu pienākumu pildīšanai.

- Uzvārds, vārds, tēva vārds, dzimšanas gads, - Grigorjevs neizteiksmīgi noprasīja, tikai uz vienu mirkli novērsies no papīriem, lai salīdzinātu Kadijeva ārieni ar viņa fotogrāfiju personīgajā lietā.

Neapmierinātības un riebuma izteiksme viņa sejā neapšaubāmi bija veltīta gaidāmajai procedūrai un paša lomai tajā. Nevienam no klātesošajiem tas nebija noslēpums: visi zināja, ka Grigorjevs ne reizi nav saņēmis piemaksu par piedalīšanos izpildīšanās, ar savu atteikšanos iedzīdams strupceļā galveno grāmatvedi, - norakstīt nopelnītu naudu taču ir vēl grūtāk nekā pieskaitīt nenopelnīto. Galu galā tas pat noveda pie konfliktiem, grāmatvedis apelēja pie apgabala prokurora, taču Grigorjevs palika nelokāms: «Par asinīm es naudu neņemšu...»

Vienīgi Popovs nezināja visus šos sīkumus, bet viņa paša izjūtas un sejas izteiksme bija tāda pati kā prokuroram, bez tam viņu satrauca piemānītā Pitona gaidāmais niknuma uzliesmojums.

Taču uz nāvi notiesātais izturējās mierīgi, klusā balsī atbildēja uz uzdotajiem jautājumiem, un viņa paduses vairs nebija kā no dzelzs kā vēl pirms stundas, bet gļēvas un mīkstas, it kā piedurknes būtu piestampātas ar vati.

- Vai savu spriedumu zināt? - vaicāja Grigorjevs, pārliecinājies, ka viņa priekšā tiešām stāv Kadijevs.

- Zinu, - Pitons tikko dzirdami izmocīja. - Nošaušana...

- Vai kasācijas sūdzību iesniedzāt? - prokurors monotoni izpildīja nepieciešamās formalitātes.

- Iesniedzu...

- Atbildi zināt?

- Zinu... Atteica...

-Vai lūgumu par apžēlošanu iesniedzāt?

Uz nāvi notiesātais mēģināja kaut ko teikt, taču nespēja un tikai pamāja.

- Atbildi zināt?

Grigorjevs ar pildspalvas tulznām rotāto roku pievirzīja sev tuvāk Augstākās Padomes prezidija veidlapu ar īsu mašīnraksta tekstu, kas bija apstiprināts ar violetu republikas zīmoga nospiedumu. |a Kadijevs būtu priekšzīmīgs ģimenes cilvēks, aktīvs sabiedrības darbonis, vakara nodaļas students, politin-formators un rautos jaunceltnēs, vai bruku dabūdams, - viņa vārds nekad nenokļūtu šādā dokumentā ar visiem labi pazīstamo parakstu un milzīgo zīmogu, kas ir gandrīz pusotras reizes lielāks par parasto. Popovs nodomāja, ka tieši šis papīrs padara tiesas spriedumu nenovēršamu.

Uz nāvi notiesātais iegārdzās un pakratīja galvu.

- Apžēlošanas lūgums noraidīts, spiedums tiks izpildīts nekavējoties! - Grigorjevs skarbi noteica, vairs nespēdams ieturēt vienaldzīgo toni un, pacēlis galvu, ar izaicinājumu paskatījās nāviniekā.

Popovs saspringa.

- Nevajag, - Pitons nosēca. - Tas nebiju es... Es meloju, piespieda... Tūlīt izstāstīšu patiesību... Ķeriet īstos vainīgos...

Viņa galva drebēja, pa vaigiem plūda asaras. Izklausījās, ka, pieturēdams korķus, kāds būtu attaisījis vairākas šampanieša pudeles. Pagrabā sāka smirdēt pēc sūdiem.

- Apdirsies, draņķis tāds, - Vikentjevs dzedri noteica, un Vaļera Popovs saprata, ka sprieduma izpildītājs būs tieši Vikentjevs.

- Tātad sagribējās dzīvot... Bet tās, kuras tu nogalināji, -negribēja?

- Ne jau e-e-e-es, j-j-jū, jū... - Pitons nesakarīgi īdēja. Viņam sākās spēcīgas žagas, viss ķermenis raustījās kā traks.

Popovam noreiba galva. Par visu vairāk pasaulē viņam gribējās atrasties daudzus jo daudzus kilometrus no briesmīgā pagraba un pilnīgi aizmirst šīs nakts notikumus. Taču tas nebija iespējams. Tāpēc viņš vēlējās, lai viss beigtos pēc iespējas ātrāk.

Sergejevs pagrieza žagu mocīto Pitonu, un, ieķēries ļenganajā rokā, kopā ar viņu pagriezās arī Popovs, tagad viņu priekšā atradās durvju aile, kas veda vēl vienā, pilnīgi tukšā telpā. Viņš saprata, ka Pitons jāieved tur iekšā. Starp trešo un ceturto numuru iespiestais nāvinieks vairs nepretojās, bet, kad, pārkāpis slieksni, zem kājām sajuta skaidas, viņš iespītējās.

- Pagaidiet, kaut vienu minūti dodiet! Ļaujiet kaut vienu minūti padzīvot! Vai jums žēl, vai?!! - Pitons jau gandrīz spiedza.

Sergejevs parāva viņu metru uz priekšu, un Popovs aiztenterēja līdzi, tik tikko noturēdamies kājās. Acu priekšā viss sagriezās.

- Divdesmit seši! - uzsauca Sergejevs, bet Vaļera nesaprata, un tas aizkaitināti uzkliedza: - Paej malā!

Vates ļengano roku neatlaidis, Vaļera parāvās sānis, tai pašā mirklī atskanēja ne pārāk skaļš sprakšķis, itin kā kāds būtu nošķaudījies vai divreiz pēc kārtas ieklepojies. Pitons novēlās uz priekšu un notirināja kājas. Gumijas galoša atsitās pret sienu, pēc gludās rozā krāsas oderes bija redzams, ka tā ir gandrīz jauna. Popovs uzelpoja. Viss! Līķus viņš bija atskatījies, bet pats briesmīgākais nu jau bija aiz muguras. Lai gan... Viņš saprata, ka baidās apgriezties, un paskatījās uz Vikentjevu. Tāpat uz visiem pārējiem... Pitons noraustījās vēlreiz.

- Gatavs, - lietišķi noteica pazīstama balss. - Ej vien, dak-terīt, apliecini...

Ar acs kaktiņu Popovs ieraudzīja aizsargkrāsas audumā tērptu roku, kura veikli, ar vienu rāvienu pavilka uz augšu Pitona jaku un aptina sašauto galvu. Lēni, lēni, lai apvaldītu vēmienu, kas jau par varēm spiedās kaklā, ceturtais numurs pagriezās.

Šobrīd Ivans Aleksejevičs Romovs labsirdīgu večukiņu vis neatgādināja, taisnību sakot, viņš nemaz vairs nelikās vecs. Krunkainā, nokarenā āda uz vaigu kauliem bija izlīdzinājusies, apakšžoklis krietni izvirzījies uz priekšu, it kā tajā atkal būtu izauguši spēcīgi zobi, kas mierīgi tiek pie kaula smadzenēm, kā nieku norauj izolāciju lauku telefona vadiem un spēj sakampt nāvīgā tvērienā desantnieka naža asmeni. Arī skatiens bija kādreizējais-tiešs, stingrs, izteiksmīgs. Labajā rokā viņš turēja kaut kādu dīvainu priekšmetu, ko Popovs nopētīja ar slimīgu ziņkāri, kā pacients uz operāciju galda, pūlēdamies aplūkot instrumentus, kas graizīs viņa ķermeni un vandīs iekšas.

- Kas tur daudz ko skatīties, - ar nepatiku atteica resnis rūtainajā. - Vai mazums esmu viņus redzējis? la vajag tamponu, pasaki...

- Laikam jau vajadzēs gan, - domīgi noteica Ivans Aleksejevičs. - Es tak divreiz bliezu, lai tā lieta droša...

Sagatavojis tamponu un gumijas žņaugu, Burenko apmeta izpildītājam līkumu, kā jau daždien saimnieks pabīdīja malā Popovu un noliecās pār to, kas vēl pirms dažām minūtēm bija notiesātais Kadijevs ar iesauku Pitons.

Pēkšņi Popovs skaidri atskārta, ka šo procedūru nepadarīja neatgriezenisku oficiālais dokuments ar lielo zīmogu, kuru varēja atcelt cits, ne mazāk svarīgs, bet gan vienā mirklī jaunību atguvušais Napoleons ar savu savādo instrumentu, tāpēc ka viņa darbības sekas vairs nespēja grozīt nekas.

- Kas tā jums par mašīnīti? - nenoturējies apvaicājās Popovs.

- Sporta, mazkalibra «margojins», - Romovs labprāt paskaidroja. - Vai atceries FiJina bandu? Šie pietaisīja tai klusinātāju. Bet Faridovs izdomāja, ka ar to var labi strādāt, pašus «fi|inus» tad arī ņēmām pirmos. Ļoti ērti, troksnis nav tik liels, un mazāk šķaidās... Bet šito te es jau pats izdomāju: aizsargekrāniņš, bet te lodziņš no caurspīdīgas plastmasas, lai labāk notēmēt... Redzi, drusku tomēr notašķījies, -Napoleons ar pirkstu notrausa asins lāses no caurspīdīgā lodziņa. - Bet agrāk - tieši purnā.

Uz drāšu karkasa uzstiepto blīvā auduma gabalu no vienas vietas klāja slikti nomazgāti asins traipi. Vēmiens izk|uva brīvībā. Popovs metās augšup pa kāpnēm, bez pūlēm atrāva vajā tērauda durvis, pagrūda malā Fedju Sivcevu, kurš uzdeva idiotisku jautājumu: «Vai mēs jau varam kāpt lejā?» - un, izskrējis no boksa, klepodams, stenēdams un gārgdams pie «stūrīša» sienas vēma krietnas septiņas minūtes.

Pa caurumu žogā viņu alkatīgi novēroja ar naganu bruņotais cilvēks. Uz mazu brītiņu viņš bija pametis savu posteni, lai paskatītos, kā uzvedas suņi, tie bija nemierīgi: lēkāja gar sienu, rūca, bet tad pēkšņi skumji iegaudojās, izslējuši gaisā plēsonīgos vilku purnus. Taisnību sakot, šāda speciāli dresēto suņu izturēšanās bija pirmais, kas rosināja uz pārdomām. Tad viņš ievēroja, ka suņu ālēšanās sakrīt ar maizes furgona ierašanos pamestās remontbāzes teritorijā, viņš sāka visu mērķtiecīgi novērot, un, ja apakšpulkvedis Vikentjevs ielūkotos lētajā noplēšamajā bloknotā, kuru savādais cilvēks vienmēr nēsāja bikšu aizmugurējā kabatā, viņu pārņemtu šausmas: tur bija fiksēts speciālās grupas «Fināls» darba pilnīgi slepenais darba grafiks pēdējā pusgada laikā. Minējumu jūklī, kas jaucās bloknota īpašnieka galvā, bija viens, kurš, viņaprāt, pašlaik tieši apstiprinājās, skatoties uz vemjošo Va|eru Popovu.

Pagalmā iznākušais Sergejevs delikāti nogaidīja, kamēr ceturtais numurs beigs vemstīties, tad ieveda kolēģi garāžā pie izlietnes, iedeva viņam trankvilizatora tableti un pats norija tādu pašu.

Kad viņi iegāja pagrabā, tur viss jau tuvojās beigām. Sivcevs un Šitovs tīstīja akurātu speciālā brezenta saini, it kā taisītos nest uz ķīmisko tīrīšanu tepiķi, apvandīja un aplaistīja ar ūdeni skaidas... Romovs bija noslēpis savu instrumentu sienā iemūrētajā seifā un sēdēja uz ķeblīša, nolicis uz ce|iem savas vēnainās, sastrādātās rokas. Vikentjevs beidza rakstīt aktu: «...saskaņā ar Krasnogorskas apgabala tiesas spriedumu notiesātajam Kadijevam tika izpildīts nāvessods nošaujot. Sprieduma izpildītājs - Romovs 1. A. Kadijeva nāves faktu apliecināja tiesu medicīnas eksperts Burenko. Izpildes uzraudzību veica Tihodonskas apgabala prokurora vecākais palīgs Grigorjevs. Paraksti...»

Burenko necerēti kārtīgā rokrakstā izrakstīja miršanas apliecību. Diagnoze: asinsizplūdums smadzenēs. Un taisnība vien bija, lai gan ne pilnīga, jo tika uzrādīta tikai galīgā diagnoze, bet iemesls - divas lodes - tika noklusēts kā sabiedrībai noslēpjamais.

- Parakstieties! - pirmais uzlicis glītu parakstu, Vikentjevs ierosināja.

Speciālās grupas «Fināls» kodola locekļi cits pēc cita pievienoja savus autogrāfus. Visbeidzot parakstījās Grigorjevs un Burenko.

- Nu, visi? Jūs papīra dvēseles, - noteica Romovs. Viņa sejas āda atkal bija sakrunkojusies un nokārusies, acis zaudējušas spīdumu un apakšžoklis ar ielikto protēzi vairs nebija buldodziski izvirzīts. - Vajag tak kaut kā arī stresu noņemt! Es savai vecenei pievācu sālītus gurķīšus - mēli var norīt!

Visi sasēdās bijušajā dispečeristabā. Uz zaļā, ar tinti notraipītā galdauta Burenko nolika spirta pudeli, ābolu un trīs pīrādziņus, Ivans Aleksejevičs no skapja izņēma noskrambātus šķīvjus un prasmīgi salika tajos no plastikāta maisiņa izņemtos, asi smaržojošos gurķīšus, tad no vaskadrānas somas izvilka sviestmaižu saini un, kā mākslinieks ar pēdējo triepienu, pabeidza šo kluso dabu, ar troksni cirzdams galdā blakus spirtam pudeli «Pšeņičnaja».

- Divas stundas rindā nostāvēju, - viņš lepni paziņoja, berzēdams plaukstas. - lr nu gan muļķi izdomājuši: cilvēkiem jāspaidās, jāgrūstās, jālamājas, jākaujas... Un kāpēc? Nav jau nekāds apģērbs vai pārtika, varētu taču dzīt upēm vien, un pe|ņa - tūkstoš procentu... Eh!

Napoleons atmeta ar roku un, veikli norāvis korķi, salēja šņabi klātesošo glāzēs. Sitovam ne, tam bija jāsēžas pie stūres. Sergejevs atteicās, paskaidrodams, ka iedzēris tableti.

-Veltīgi, Sašeņka, - Ivans Aleksejevičs ņēmās pierunāt. - Ķīmija ir makten kaitīga, bet no dabiska produkta vienīgi labums, tikai jābūt mēra sajūtai... Nu, metam...

Uzkoda sviestmaizes un gurķīšus.

- Vecene taisīja? - apvaicājās Vikentjevs.

- Kā ta, - Napoleons noburkšķēja un pažēlojās: - Es tak viņai teicu, ka jaunceltnēs strādāju par sargu. Bet viņa: «Tev jau tikai padomā, kā tikt prom no mājas un ieraut! Tāpēc jau jāizdomā visādas makšķerēšanas un dežūras...» Tā, lūk! -Romovs noskatīja visus ar apvainotu skatienu. - Es savā mūžā ne reizes neesmu laidis pa kreisi: no darba uz mājām, no mājām pa taisno uz darbu... Algu līdz pēdējai kapeikai vienmēr nesu mājās, ja nu vienīgi kādu bišķi atstāju šitai lietai, - viņš ar knipi uzsita sev pa kaklu. - Bet dzērājs vienalga nekad neesmu bijis... Trankvilizatora un šņabja apdullināts, Popovs ar skatienu ieurbās Napoleona rādītājpirkstā, kas pašlaik demonstrēja internacionālo, visiem labi saprotamo žestu. Un, lai gan nekā īpaša šajā pirkstā ar līdzeni nogriezto nagu un vecīgo ādas pigmentāciju nebija, tas hipnotizēja Popovu; kad tas saliecās, dvēseli pārņēma dīvains, neizprotams satraukums. Gribējās gulēt.

- Vai saimnieciskām vajadzībām nauda vēl palikusi? -pavaicāja Vikentjevs, aizvākdams tukšo pudeli.

- Pieci rubji, - Romovs nekavējoties atbildēja un tūliņ arīpiebilda, - ar kapeikām. Kad dabūsim par šito izpildīšanu, vajadzēs atkal samest.

Grigorjevs nočīkstināja krēslu un, pavandījies kabatās, nometa uz galda saņurkātu piecīti.

- Laiks beigt!

- Bet spirts? - Burenko jutās apvainots un ar zobiem izvilka stingro korķi. - Runājiet: kurš šķaidīs, kurš uzdzers...

- Tas ir tas, kurš smird pēc gumijas? - apvaicājās Ivans Aleksejevičs. - Vai tu viņu termoforā glabā, vai?

- Varbūt pēc gumijas, bet varbūt pēc vēl kaut kā cita, -prokurors ar riebumu noteica un piecēlās nogaida. - Vladimir Mihailovič, lūdzu, uz pāris vārdiem!

Vikentjevs sekoja viņam pagalmā.

- Palūgšu turpmāk nepazemot un neapvainot notiesāto. Vismaz manā klātbūtnē! -Grigorjevs dzedri noteica, skatoties apakšpulkvedim tieši sejā.

- Vai jūs nopietni? - ne mazāk dzedri atjautāja grupas vadītājs. - Varbūt ieteiksiet kādu paņēmienu, kā šos neliešus aizsūtīt uz viņpasauli humānāk?

- Pārlasiet informatīvo vēstuli par Zieme|u grupu. Man diez ko negribētos rakstīt par jums ziņojumu.

Vikentjevs apklusa. «Fināls», kas apkalpoja Ziemeļu zonu, mēģināja racionalizēt savu darbu: piebēra ar smiltīm vecu mucu, augšējā malā izgrieza pusapaļu robu, nāviniekam, tupot uz ceļiem, vajadzēja bāzt tajā galvu, tad uzmeta mucai slapju maisu un šāva tam cauri. Ne šļakatu, ne rikošetu. Bet prokurors tajā mucā saskatīja ņirgāšanos par notiesātā personību un uzkricelēja ziņojumu. Grupu izformēja...

lā-ā-ā-ā. Vikentjevs labi zināja, ka, vairs nebūdams grupas vadītājs, momentā tiks aizsūtīts pensijā. Piespiedu bezdarbība, bet, galvenais, attālināšanās no nopietnām un svarīgām lietām, ar kurām viņš bija noņēmies visu mūžu, lika viņam satrūkties. Ar Grigorjevu labāk nestrīdēties. Tāpat jau viņš var piekasīties, kur vien vēlas, piemēram, dienesta ieroča vietā tiek lietota bandītu pistole, vai arī - ārsts netausta nošautā pulsu un nepārbauda acu zīlīšu reakciju... Vai nu mazums ko var atrast, lai sataisītu sūdus!

- Es jūs saprotu, Stepan Vasiļjevič, - apakšpulkvedis samierinoši teica. - Nesavaldījos.

- Es arī jūs saprotu, - mazliet pielaidīgāk noteica Grigorjevs. - Tā taču ir tāda lieta, ja pāršauj pār strīpu, tad nebūs vairs nekādas sodīšanas taisnības vārdā, bet kaut kāda linča tiesa... Mūsu dakteris jau visu laiku liek to noprast.

- Mazāk viņā klausieties, - Vikentjevs atgaiņājās.

- Taču vienā lietā viņam ir taisnība, - Grigorjevs turpināja. - Tiesa piespriež augstāko soda mēru tikai tam, kas pārkāpis pēdējo pieļaujamo robežu cilvēku savstarpējās attiecībās. Bet, to izpildot, arī pats gluži nejauši vari to pārkāpt. Un ar ko tad būsi labāks par notiesātajiem?

Tumsā prokurora seja nebija saskatāma, taču Vikentjevs ļoti labi spēja to iztēloties.

- Dažkārt man šķiet, ka doktors ņirgājas un piekasās tāpēc, ka sapratis vairāk nekā mēs...

Vikentjevs klusēja. «Ierīces» teritorijā ierējās suns.

- Vai neesat par to padomājis?

- Nē, - otrais numurs rupji atbildēja. - |a visi tikai spriedelēs, nebūs neviena, kas attīra sabiedrību no zvēriem cilvēka izskatā. Protams, ir labi palikt tīriņam, tikai tā nemēdz būt, ka, sūdus mēžot, pats nenoķēpāsies. Bet sūdos dzīvot nepatīk nevienam. Tātad kādam tas būs jādara...

Viņi sarunājās pusbalsī, un cilvēks aiz sētas nesaprata neviena vārda.

Kad Vikentjevs ar Grigorjevu atgriezās istabā, viss spirts jau bija izdzerts. Vikentjevam bija atstāta pusglāze un vēl gurķis piedevām, bet viņš aizkaitināts paostīja spirtu un izlēja pār slieksni.

- No kā gan tu to savā morgā tecini?

Burenko apvainoti novērsās.

- Kāda starpība, tas tak nobeidz itin visus mikrobus, -Ivans Aleksejevičs samierinoši teica un bažīgi sarauca uzacis.

- Es jau sen teicu, ka vajag kaut kur stūrī uzmūrēt krāsni, uzreiz būtu cita strādāšana... Un puikām nevajadzēs visu nakti lauzīt galvu... Būtu nu parūpējies, Stepan Vasiļjevič...

- Kādu krāsni? - prokurors pārjautāja.

- Nu tak krematoriju! Cik gadus jau runājam, cik gadus jau taisāmies... Pavisam nelielu, mums jau daudz nevajag...

- Lai pārvalde taisa, - Grigorjevs nicīgi attrauca. - Prokuratūra tikai uzrauga sprieduma izpildi. Bet tas, kas notiek pēc tam, jau vairs nav mūsu kompetencē.

Viņš strauji piecēlās, nervozi noraustīja sašķiebto plecu un nez kāpēc paskatījās uz visām pusēm.

- Viss, braucam! Vairāk m a n te nav ko darīt.

Prokurors uzsvēra vārdu «man», it kā tādējādi varētu norobežoties no notikušā.

Vienpadsmitā nodaļa

Vispirms no izpildes «punkta» izbrauca pelēkā volga.

Grigorjevs kluknēja līdzās šoferim pirmītējā pozā, bet Burenko vaļīgi gulšņāja aizmugurē, netraucēti izlicis uz sēdekļa saliekto kāju, jo Romovs, baltos plastmasas zobus spīdinādams, pieturēja vienu smago vārtu viru un māja viņiem atvadas ar pleca augstumā paceltu plaukstu. Pie stūres tagad sēdēja Vikentjevs, bet «Fināla» sestais numurs Petja Šitovs sildīja motoru baltam slimnīcas rafiņam ar matētiem logiem un sēņveidīgo ventilācijas lūku uz jumta.

- Bet Ivans Aleksejevičs? - apvaicājās Popovs, kuru Ser-gejevs nosēdināja priekšā, tālāk no baisā brezenta vīstokļa.

- Viņš pārnakšņos tepat, - atsaucās majors. - Baidās nakts vidū rādīties savai vecenei... Viņam te ir gan saliekamā gultiņa, gan matracis, gan gultasveļa...

Rafiņš izbrauca no pirmā boksa un izslīdēja pa vārtiem garām pirmajam numuram, kurš smaidīja un māja atvadas.

- Es savu mūžu te nepaliktu pa nakti, - pārliecināti noteica Sivcevs, kas sēdēja iepretim Sergejevam nestuvju otrā pusē. - Ne par kādu naudu!

- Arī par tūkstoti? - Šitovs pavīpsnāja.

- Vienalga - cik. Tad jau labāk pārnakšņot kapos.

Popovs iegrima snaudā, un seržantu apnicīgā spriedelēšana par dzīvo un miroņu bīstamību izlauzās līdz viņa dzirdei kaut kur no tālienes caur biezu vates slāni.

Līķuvāģis naski traucās pa tukšo Maģistrāles prospektu, izšāvās cauri dusošajiem Ziemeļu mikrorajona kvartāliem un brauca tālāk tumsā, kur pletās pilsētas kapi, kas ik dienas ņēma savā klēpī četrdesmit, piecdesmit, bet drēgnajās rudens dienās, kad saasinās hroniskās slimības un uzplaiksni neizbēgamā gripas epidēmija, pat astoņdesmit vai simt jaunus nelaiķus.

lautājums par krematorijas celtniecību, kas tik nepieciešama milzīgajai pilsētai, bija samilzis jau sen un, kā vairākums sasāpējušu jautājumu, tā arī palika neatrisināts, kapu kvartāli auga daudz straujāk nekā jaunceltnes, pārņemdami jaunus kādreiz bagātā, bet tagad krietni paputējušā «Piepilsētas» kolhoza aramzemes hektārus. Te bija gan savs centrs, gan nomales, prestižie un plukatu rajoni, sava arhitektūra, savas paražas un sava struktūra...

Sociālā nevienlīdzība pēc nāves bija tāda pati kā dzīves laikā, bet varbūt pat vēl izteiksmīgāka.

Pirms dažiem gadiem Slavas Alejā ar lielu godu apglabāja bijušo apgabala priekšnieku, kurš bija notiesāts skandalozā «ekonomiskā» lietā un pēcāk kolonijā miris. Šis notikums nokļuva laikrakstu slejās un televīzijā. Izcēlās skandāls, krāšņo bēru rīkotājiem un dalībniekiem ar lielu troksni tika atņemti viņu mīkstie krēsli un partijas biedra kartes, bet skandalozais nelaiķis pārnests nostāk no dzīves laikā oficiālo cieņu nezaudējušo miroņu pīšļiem, tomēr paliekot turpat prestižajā centrālajā kvartālā.

Reizē ar bijušo priekšnieku dabūja ciest arī kāds plašākai publikai nepazīstams kaukāzietis, kas gan atbildīgus posteņus nebija ieņēmis, par ko tiesa un izmeklēšana neinteresējās un kas nomira klusi, lieku uzmanību nepiesaistīdams, bet pēc tā visa bija atļāvies iemiesoties dabiska lieluma čuguna skulptūrā un nosēsties uz augsta postamenta nepiespiestā, pat mazliet vaļīgā pozā.

Sašutuma vilnis, protams, nevarēja paiet viņam secen, Dieva mierā dusošais tika nekavējoties nokristīts par lielu blēdi vai likumīgo zagli, un čuguna skulptūru ar nesamērīgi īsajām kājām un milzīgo galvu aizsedza ar pamatīgu metāla vairogu, uz kura kā pagadās uzkrāsoja Ziemeļu kapu shēmu. Vairogs itin drīz sarūsēja, vienā mirklī aiz tā izauga mēslu

čupa, un tikai pēc pieciem gadiem čuguna blēdi atkal atpestīja, nomierinot sabiedrisko domu ar to, ka postaments esot pazemināts par pusmetru. Piemineklis tiešām šķita mazāks -varbūt to tiešām nolaida, bet varbūt te izpaudās piecu gadu ilgās apķengāšanas efekts.

Visas šīs kaislības virmoja kapu centrālajā daļā, līdzās kantorim, uz kuru veda šoseja, kas nogriezās pa kreisi, bet Sitovs laida taisni, pa labi iebraukātu zemes ceļu. Vietējā vara vairākas reizes bija nogriezusi šo ceļu ar dzelzs cauruli un ieraktiem sliežu gabaliem, un Vikentjevs ne mazums izvandījās pa izpildkomiteju un komunālo saimniecību gaiteņiem, lai novāktu šķēršļus likumīgā ceļā. Bet galus viņš rokā nedabūja: neskaitāmajos kabinetos neviens neuzņēmās atbildību par paštaisīto barjeru. Nospļāvies Vikentjevs iedeva sestajam numuram piecīti, un tas, atdzinis buldozeru, pāris minūtēs noknieba cauruli un izčakarēja sliedes.

Tāpēc tagad RAF varēja netraucēti iebraukt kapu teritorijas ziemeļaustrumu kvadrātā, kas atradās nomaļus, vistālāk no administrācijas ēkas un sargu namiņa. Tas bija jaunais rajons. Stepe, kur no vienas vietas rindojās joprojām irdenas kopiņas, tikai izretis starmešu gaismā pavīdēja kāda standarta metāla piramīdiņa. Jādomā, ka krāšņu marmora pieminekļu te nebūs nekad - nabadzīgo kvartāli. Nomale paliek nomale.

Pa līdzeno ceļu līķuvāģis brauca arvien dziļāk un dziļāk nelaiķu pilsētā, ienira nelielā ieplakā, kur slējās atkritumu kaudzes, mētājās vainagu karkasi, nomelnējušas papīra puķes un pussapuvuši dēļu gabali. Sestais numurs jau pabija šeit dienā, tāpēc bez pūlēm atrada vajadzīgo pagriezienu un piebremzēja, kur bija nepieciešams, pie šauras, dziļas bedres ar iebrukušām malām.

Viss norisinājās ļoti ātri. Fedja Sivcevs atvēra mašīnas aizmuguri, iestūma nestuves Šitovam rokā un, izlēcis ārā, paķēra tās arī savā galā. Vēl pēc mirkļa piektais un sestais numurs jau bija pie bedres un ar sinhronu kustību ievēla brezenta saini melnajā spraugā. Atskanēja dobjš būkšķis, bira smiltis.

Seržanti ņēmās aizbērt kapu ar tām pašām nestuvēm, gluži kā ar milzīgu lāpstu.

- Vai tad jums piemērotu darbarīku nav? - Sergejevs nikni noprasīja un izlamājās.

- Šitā ātrāk, - atsaucās Šitovs, tomēr gāja pēc lāpstas. Popovs pie sevis nodomāja, ka pat tad, ja Kadijevs būtu slīmests un darba kavētājs vai arī pats pēdējais dzērājs un klaidonis, viņu apglabātu ar lielāku godu: dienas laikā, lai arī prastā neēvelētu dē|u zārkā, tomēr pateiktu kādus atvad-vārdiņus. K|ūdams par Pitonu, viņš bija nostājies aiz visām cilvēcisko attiecību robežām.

Aizbērtās bedres galvgalī sestais numurs iesprauda plāksnīti ar uzrakstu «Nezināms vīrietis». Nosēdies pie stūres, viņš noslaucīja rokas lupatā un ikdienišķi noteica:

-Viss, par vienu nelieti pasaulē mazāk.

Popovu teiktais nepatīkami aizskāra, bet tad piepeši viņš pilnīgi skaidri atskārta, ka Pitona vārds vairs nekad neparādīsies operatīvajos kopsavilkumos un speciālajos vēstījumos: viņš vairs nekad nesagrābs ķīlniekus, nekad nemēģinās bēgt, nevarēs nevienu izvarot un nogalināt.

Par spīti trulajam sastingumam, viņš sajuta atvieglojumu un, pagriezies pret Sergejevu, mundri teica:

- Nu ko, uz mājām?

Tas vērīgi viņā paraudzījās un piemiedza.

RAF brauca pa pilsētu - parasta sanitārā mašīna, kas izvadā pa mājām nogurušus, klusus cilvēkus, kuri paveikuši atbildīgu, smagu un nervozu darbu.

Valentīna bija pieradusi pie vīra nakts gaitām, pie brīvdienām gan ne, tāpēc izbrīnījās, ka viņš neņem vērā modinātāja zvanīšanu. Vaļera atguvās no slimīgā miega tikai ap pusdienlaiku, taču jutās možs un izgulējies. Iepriekšējā naktī notikušais, kā par brīnumu, viņu vairs nenomāca, it kā tas būtu norisinājies sapnī vai ar pavisam citu cilvēku. Visa diena pagāja neierastā bezdarbībā, bet vakarpusē sieva aizsūtīja viņu pēc piena un maizes. Nopircis maizi, Va|era, smalkā lietus mērcēts, apstaigāja piena veikalus; pēdējo reizi iepir-cieš pirms gadiem trim, viņš nezināja, ka piena produktus parasti izpērk jau pirms desmitiem no rīta.

Mājās viņš pārnāca aizkaitināts, bet, pārkāpis slieksnim, pārvērtās sālsstabā, acumirklī aizmirsis visus dialogus ar žultainajām pārdevējām: gaiteņa vidū stāvēja gumijas galošu pāris ar jaunu rozā oderi, kādas neviens normāls cilvēks vairs nevalkāja, un tādas pašas vakar divas reizes bija nomukušas no Pitona kailajām pēdām. Apziņu ietina savāda dūmaka, šķita, ka tūlīt no istabas iznāks Pitons ar aptītu galvu, taču parādījās jauno skolotājs Ivans Aleksejevičs Romovs, smaidīdams savu labestīgo plastmasas smaidu.

- Nu, sveiks! - viņš ieķiķinājās, taču smaids uzreiz pagaisa.

- Kas tev kait, Vaļera? Slikti sametās, vai?

- Galošas! - Popovs apjucis rādīja. - Kur tās te gadījās?

- Tās tak manējās, muļķīt! - Romovs sāka pliķēt sev pa sāniem. - Paskat' tik, ko sadomājies! la gribi zināt, galošās vislabākā staigāšana: ir kājas sausas, ir pārauties nevajag...

Napoleons sacīja vēl kaut ko, bet Vaļera neklausījās, dūmaka izkusa, taču palika netīkama sajūta, it kā viņš teju, teju izvairījies no iekrišanas dziļā, tumšā akā un tagad nobijies balansē uz šā baigā bezdibeņa malas.

- Nu, ko tu viesi gaitenī turi? - No virtuves palūkojās piesārtusī Valentīna. - Es jau uzklāju galdu, jāatzīmē tava prēmija...

- Kāda prēmija? - Popovs bez domāšanas pajautāja, sniegdams sievai maisiņu ar maizi.

- Rau, Ivans Aleksejevičs atnesa - sešdesmit rubļus! -Valentīna no priekšauta kabatas izņēma jaunus desmitniekus.

- Nudien īstajā reizē, varēsim Nastjai atdot parādu...

Popovs aptvēra, ka sievas prieks saistīts ar tām pašām drausmīgajām izjūtām, kas vēl pirms maza brīža bija pārņēmušas visu viņa būtni, tomēr viņš vaicājoši paraudzījās Napoleonā. Tas tikko manāmi pamāja.

- Iesim, Valeročka, es paķēru līdzi pudelīti dūšas uztaisīšanai, viss kārtībā, viss labi... Bet sarakstā pie Mihailiča parakstīsies parīt, - viņš pačukstēja. Un ierastajā balsī turpināja: - Priekšniecība tev dod trīs brīvdienas, tāpēc ka operācija bija sarežģīta, bet tu sevi parādīji no labās puses.

- Viņš jau man ir liels malacis! - Valentīna apstiprināja. -Tikai kurš tad to prot novērtēt? Rajona nodaļā rāvās caurām dienām un naktīm - ne prēmiju, ne brīvdienu. Bet pārvaldē, izrādās, pavisam kas cits...

Pēc trešās glāzītes Vaļeram tiešām kļuva labāk, un vakariņas pagāja jautri.

Galošu incidentu Romovs sīki pārstāstīja Vikentjevam, bet tas, par spīti ieradumam analizēt vissīkākos faktiņus un šķietami otršķirīgas detaļas, nepiegrieza notikušajam īpašu vērību.

-Tu ar savām galošām jebkuru izvedīsi no pacietības! Vai tad nevari vienreiz nopirkt kurpes? Vakar simtu saņēmi - tu reiz varētu atlicināt! Vai arī mums vajadzēs samest?

- Simtnieku es jau atdevu vecenei, - Napoleons miermīlīgi teica. - Kad viņa dabū naudu, tad vismaz tic, ka es dežurēju jaunceltnēs, bet, kad notērē, - atkal netic līdz nākamajai reizei.

Ivans Aleksejevičs ar troksni iesūca protēzi, kā bija paradis darīt ikreiz, kad gribēja demonstrēt savu nekaitīgumu un uzticēšanos sarunbiedram.

- Un tu, Volodja, ar savējo saplēsies? - viņš, vērīgi skatīdamies, noprasīja un trāpīja tieši desmitniekā.

Šoreiz Lidka bija sacēlusi tādu traci, ka Vikentjevs, tikai atceroties vien, sarāvās. Nakts vidū, muļķe! Arī viņš bija satrakojies tā, ka bija gatavs pat uzspļaut visām instrukcijām un dienesta disciplīnai, modrībai - visam, kas mita katrā viņa ķermeņa šūniņā, arī muguras smadzenēs, tam, kas veidoja Dzelzs Dūres personības pamatu, kurš bija ziedojis dienestam divdesmit gadus, viņš jau atlaida sakodienu, lai atvērtu šai idiotei acis, lai tad arī viņa uzzinātu, pēc kā vēl bendē vīram nervus...

Tikko pavēra muti, tā viņa histēriski iespiedzās: «Pietiks vienreiz melot, tu sazin’ ko izdomāsi, vienalga ko sapūtīsi, brīnums, kā vēl neesi iedomājies pastāstīt, ka pa naktīm apšauj tos savus bandītus!» Viņam pat tumšs gar acīm sametās, tik tikko roku novaldīja, kā atvēzējās un deva pa sienu, apmetums vien pašķīda...

- Ne ar vienu neesmu saplēsies, - noburkšķēja otrais numurs. - Nav laika, jāstrādā.

Un, lai pieliktu sarunai punktu, piebilda:

- Varam uzskatīt, ka Popovs der. Gan iestrādāsies.

Vaļera pilnībā izmantoja visas trīs brīvdienas. Viņš jutās

normāli un par operāciju tikpat kā vairs nedomāja. Abi ar sievu pastaigāja pa pilsētu, aizgāja uz kino, apciemoja paziņas. Valentīna nevarēja vien beigt priecāties par vīra jauno darbu, Vajeru tas kaitināja, nezin kāpēc bija kauns. Viņš saprata, ka neviens nekad nestāsta saviem tuviniekiem par «Fināla» operācijām, un Vikentjevs to zināja it labi, kad |āva viņam pašam izlemt, vai ir vērts būt atklātam pret sievu.

Uz darbu Popovs devās ar sirdsapziņas pārmetumiem -viņa nepadarītais darbs bija Gaļskim uz kakla.

Žeņkas nebija, un, spriežot pēc papīru grēdas uz galda, arī viņš visas šīs dienas nebija strādājis. Popovs pārskatīja atbildes uz pieprasījumiem un sašķiroja dokumentu kaudzes. Nekā vērtīga tur nebija.

Sergejevs ienāca klusi, gluži kā liels kaķis. Sausi apsveicinājies, nolika kolēģa priekšā aprakstītu lapiņu.

- Kad mēs atgriezāmies no Stepņanskas, šo mašīnu uz trases pārbaudīja kāds dīvains postenis. To nebija nolicis neviens dienests, arī divīzijā neviens neko nezina. Vikentjevs redzējis to seržantu, esot līdzīgs «Trases» meklējamajam.

Popovs izlasīja zīmīti.

- Melna volga... Droši vien tā mūs apdzina...

- Es izsaucu šoferi uz piecpadsmitiem. Ķeries tik klāt.

- Kāpēc tik drūms? - Popovs pasmaidīja, taču atbildes smaidu nesagaidīja.

- Žeņka saslimis. Aizgāja uz poliklīniku, bet viņu uzreiz onkoloģiskajā iekšā. Tikko zvanīja Vera, raudāja, nabadzīte... Jābrauc, jātiek skaidrībā...

- Es arī.

Pa ceļam Popovs domāja par melno volgu. Ja tā uzrāvusies uz noziedzniekiem, tad būs labi liecinieki. Bet, ja jau tie bija noziedznieki, kāpēc tad viņus palaida?

Tikai, kad viņi piebrauca pie draudīgi pelēkajiem onkoloģiskā dispansera korpusiem, viņš satrūkās: kāpēc uz šejieni? Nu iesāpējās sāni, vai mazums kas... Bet, ja šeit, tas nozīmē - viss cauri...

Žeņka gulēja četrvietīgā palātā, bija jūtams, ka viņš ir nobijies, šejienes gaisotnes, drūmas nolemtības apzīmogoto pacientu seju un personāla vēsās vienaldzības nomākts.

- Velns viņu zina, - viņš teica, mulsi smaidīdams. - Noguldīja, neko nesaka, bet tagad taisās izrakstīt...

- Tad jau labi, - Popovs mundri teica. - Pagulēsi nedē|u mājās, un uz priekšu!

- Kā tu jūties? - apvaicājās Sergejevs, arī cenzdamies izspiest smaidu. - Un vispār - kā iet?

- Cenšos pārāk dziļi neelpot, tad viss labi... Viņiem te tāda kārtība un tīrība. Veru bez otriem apaviem nemaz nelaida iekšā, aizgāja mājās... Kā tad jūs ielavījāties?

- Pie ieejas neviena neredzējām...

- Bet tie tur droši vien tiek iekšā bez otriem apaviem. Runā, ka viņus tīšām laižot, bet diez vai...

- Kas tad? - Popovs ievēroja, ka Žeņka ir stipri izmainījies, lai gan viņš nevarētu pateikt, kur slēpjas šo pārmaiņu būtība.

- Spekulanti... Tirgo konfektes par desmit rubļiem, šķīstošo kafiju par piecpadsmit... Ar piegādi...

- Priekš kam?

- Lai būtu ko dāvināt ārstiem... Radinieki pērk... Pats redzēju, kāda sieviete noslauka asaras un uzsmaida māsiņai: «Esiet tik laipna, pieņemiet dāvaniņu...»

- Apšaut tos draņķus vajadzētu, - skaļi noteica resnais vīrs no blakus gultas. - Tikai kas tad vispār paliks...

Popovs atskārta, ka nav vairs ar biedru par ko runāt: viņš mita citā pasaulē, un viss, kas notika ārpus tās robežām, Gaļski vairs neinteresēja. Šī gluži ikdienišķā viņsaules dzīves uztvere arī krita acīs. Stāstīt par melno volgu būtu vienkārši stulbi.

Iestājās mokoša pauze.

- Labi, Žeņa, mēs aprunāsimies ar galveno ārstu, uzzināsim, kas par lietu, tad ienāksim, pastāstīsim, - Sergejevs maigi noteica un piecēlās.

- Uzziniet, zēni, uzziniet, -Gajskis atdzīvojās. - Tikai prātīgi... Viņš ir stingrs vīrs, un jums nav otro apavu...

«Vai tik viņš, nabadziņš, nav ieciklojies?» Popovs nodomāja un tūlīt arī saņēma atbildi uz savu neuzdoto jautājumu.

- Kas jūs tādi esat? Kā šeit iekļuvāt? Kāpēc neievērojat sanitāro režīmu?

Viņiem aizšķērsoja ceļu tumšmatains vīrietis iestīvinātā halātā, no krūšu kabatiņas, kas bija izrotāta ar krāsainu monogrammu, rēgojās pildspalva un brilles. Vīrietis nebija pārāk liela auguma, tas jo sevišķi krita acīs, kad viņš nostājās līdzās Sergejevam, tik tikko sniedzoties majoram līdz krūtīm. Šķiet, tieši šis kontrasts lika sīkajam vīrelim tā iekaist, piešķirdams viņa balsij priekšnieciskas modulācijas, kas lika noprast, kurš šeit ir toņa noteicējs.

- Mēs esam no apgabala kriminālmeklēšanas, - Sergejevs klusi atbildēja.

- Atnācām apraudzīt draugu.

- Kauč vai no PSKP CK! Kur jūsu otrie apavi?

Sergejevs soli atkāpās un nolaida acis.

- ļums arī ir kurpes.

Tumšmatis sabozās un pieklupa majoram cieši klāt, it kā grasīdamies noslaucīt viņu no sava ceļa, sabradāt, saliekt ragā.

Skuķes sanitāres ar interesi vēroja notiekošo.

- ļūs te mani sev nepielīdziniet, es esmu nodaļas galvenais ārsts!

- Cik es zinu, sanitārais režīms attiecas uz visiem, - joprojām mierīgā balsī noteica Sergejevs un mazliet sašūpojās uz priekšu. - Tieši ar jums mēs gribējām aprunāties.

- Tam ir pieņemšanas laiks. - Sajutis simt trīsdesmit kilogramu lielā labi trenēto muskuļu kalna vieglu grūdienu, galvenais ārsts kļuva mazliet pielaidīgāks un soli atkāpās. - Bet tagad atstājiet nodaļu.

Viņš pagriezās un devās uz savu kabinetu. Sergejevs un Popovs viņam sekoja.

- Mēs taču visi strādājam nāvei zobu galā, vajadzētu saprasties, - tumšmatis samierinoši teica, apsēzdamies krēslā. - Izņēmuma kārtā es jūs pieņemšu. Kas tieši jūs interesē?

«Ir nu gan bambālis,» Popovs nodomāja. «Personālam redzot, sadeva vēju, bet bez lieciniekiem uzreiz aste kājstarpē. Tādu tipu ir cik uziet, tiesa, baltos halātos vēl nav gadījušies...»

- Žeņa Gajskis, - Sergejevs teica. - Viņš guļ jums trešajā palātā.

- Rīt mēs viņu izrakstīsim, - ārsts lietišķi noteica. - Viņam ir ceturtā stadija, metastāzes...

- Bet kā tad viņš ārstēsies? - Sergejevs bija neizpratnē, arī Popovs, ikdienišķā toņa maldināts, neko nesaprata, lai gan sirdi sagrāba nelāgas priekšnojautas dzestrums.

- Padzīvos mājās mēnesi, varbūt pusotra vai divus...

- Un pēc tam? - jautāja Popovs. - Ko darīt tālāk?

Ārsts paraustīja plecus.

- Nu, ko ar nelaiķiem parasti dara?

Istabā iestājās klusums, tikai stūrī pie durvīm pakšķēdams pilēja krāns.

-Ar kādu nelaiķi? - Sergejevs, slāpēdams niknumu, izgrūda caur zobiem. - ļums ir pacients, milicijas kapteinis, mūsu draugs, taču tā vietā, lai viņu ārstētu, apstarotu, operētu un ko tur vēl parasti dara, jūs jau esat norakstījuši viņu uz viņpasauli?!

Sergejevs, apstiprinājumu meklēdams, pagriezās pret Popovu, bet tas nomākts klusēja. Viņš bija galīgi apjucis.

- Vienkārši ir jau par vēlu, vairs neko nevar līdzēt. Bez tam jūs jau paši zināt, kādā stāvoklī ir mūsu medicīna! Ne zāļu, ne metodikas.

- Bet ko jūs teiksiet viņam? - Popovs ar pūlēm izdabūja.

- Vispār Rietumos slimniekiem parasti saka taisnību...

- Tur laikam vēl arī ārstē! - Sergejevs piecēlās. - Labi, es jūs sapratu, gan jau tiksim skaidrībā.

Viņš spēra soli uz durvju pusi, taču atgriezās.

- Ja jūs pateiksiet Žeņkam, ka sūtat viņu nomirt... -Gigants pārliecās galvenā ārsta galdam, izstarodams impulsus, kas pat visbriesmīgākajiem bandītiem lika nomest ieročus. Nočirkstēja sakostie zobi. - Labāk nevajag neko teikt! Apaukstēšanās, infekcija, trauma - izdomājiet kaut ko ticamu.

Un jau promejot viņš teica Popovam:

- Man šķiet, ka viņi te ne velna nesaprot. Parādīsim Žeņku profesoram, ja vajadzēs, aizsūtīsim uz Centrālo hospitāli...

Galvenais ārsts klusēdams noskatījās viņiem pakaļ. Kad viņi atgriezās palātā, Gaļskis sēdēja gultā un, acis nemirkšķinādams, raudzījās durvju ailē.

- Nu, kā?

Sergejevs atmeta ar roku.

- Ej nu tos slakterus saproti! Viņi tikai prot pūst miglu acīs. Kaut kāds iekaisums. Šie tik vervelē savā valodā... Gan uzsūkšoties! Vajadzēs pasēdēt mājās un padzert zāļu tējas.

- Tiešām? - Neizprotamā atsvešinātība pagaisa, viņu priekšā sēdēja agrākais Žeņa Gajskis. Taču tikai īsu brīdi. Bija nomanāms, ka viņš atkal ieslīgst savā pasaulē. - Viņi tā dīvaini skatās... Slēpj slimības vēsturi...

- Neņem galvā, - Sergejevs mundri nodūdoja. - Vai tad mēs paši nevienam miglu acīs nepūšam... īsāk sakot, rīt atsūtīsim pēc tevis mašīnu!

Gaitenī Sergejevs tā vien rāvās pie galvenā ārsta durvīm.

- Gribētos viņu, draņķi, drusku apvainot... Bet šis jau atspēlēsies Žeņkam... Labi, lai iet pie velna...

Nomāktie operi atgriezās pārvaldē.

- Zini ko, briesmīgi žēl Žeņkas, bez tam man ir tāda jušanās, it kā es būtu izrakājies sūdos, - noteica Popovs.

- Tā tas ir, - Sergejevs pamāja un šodien jau otro reizi nočirkstināja zobus.

Divpadsmitā nodaļa

Taisnību sakot, Tihodonskas kriminālmeklēšanā vēl nekad neviens nebija tik pamatīgi nopratinājis lieciniekus, kā kapteinis Popovs pratināja pilsoni Opriškinu, melnās volgas ar numuru «A 12-76 TD» vadītāju.

«...Apturēja tas, augumā garākais, bet otrs pienāca klāt pēc tam, arī paņēma dokumentus, paskatījās, es vēl izbrīnījos: parasti viens autoinspektors pēta gan tiesības, gan tehnisko pasi... Bet nē, otrs ieskatījās tikai tehniskajā pasē... Nē, man neko neprasīja... Tikai tas lielais pateica: «|ūsu dokumentus,» - un vairs ne vārda. Jā, parasta balss... Kronīšus neievēroju, bet tetovējumu noteikti nebija. Nezinu, kāpēc ar mani nerunāja, parasti vārds pa vārdam... Bet šie, nu gluži kā laiku novilcinādami, it kā nogaidītu... Nezinu, kāpēc... Bet teikšu jums atklāti - man sametās bail... Nevaru paskaidrot, kāpēc... Ne jau soda dēļ, es jau zināju, ka esmu pārsniedzis ātrumu... Tiesībās divi ceineri, jau pašā sākumā teicu: «Ņemiet, komandieri, cik vajag...» Bet viņš tā jocīgi manī noskatījās, tā riebīgi nosmīkņāja... It kā no augšas, tādu bandīta ģīmi, sak, kur tad tu, sienāzi, liksies, ar kapeikām cauri netiksi... Var jau būt, ka tās bija tikai manas iedomas, viņš klusēdams noskatījās, bet jutu, ka nosvīstu aukstiem sviedriem...»

Lēni griezās aizvēsturiskā 3. klases magnetofona «Vesna» kasete, un lente fiksēja nopratināmā saspringto balsi, kad viņš stāstīja savus pārdzīvojumus.

«Arī otrajā jaudās kaut kas draudīgs, nē taču, seja bija parasta... Zināt, mani vienreiz tunelī aplaupīja, toreiz bija tāda pati sajūta, tikai ne tik izteikta... Bet tad brauca kravas mašīna, furgons... Es jau visu izstāstīju... Jā, pēta dokumentus, it kā kaut ko nogaidītu... Runāja savā starpā. Otrs, kad pie viņa pienāca pirmais, teica.- «Tiksim galā ar to pārkāpēju un ap pusdienlaiku būsim pie Petrušas.» Vai arī «pie Petruņas». Varbūt vārds, bet varbūt arī iesauka. Nezinu, kāpēc teica, bet tā mundri... Sak, neuztraucies, viss būs kārtībā... Nu, tātad furgons. Otrais saka: «Apstopē!» Seržants novēcināja zizli, bet tas pašāvās garām, gandrīz vai aizķēra, tik tikko atlēca! Nolamājās un teica: «Tur bija milicija!» Bet man bailes kā ar roku atņēma. Nezinu - kāpēc, bet bail vairs nebija itin nemaz! Seržants saka: «Braucam, darba diezgan.» Otrais tā kā sāka šaubīties: «Bet Petruša?» Garais saniknojās: «Atradīsim citu!» Otrais tikai paraustīja plecus: «Nu, skaties!» Tad seržants izgrāba no tiesībām manus divdesmit rublīšus, bet dokumentus iemeta pa logu, tieši klēpī. «Brauc prom,» teica... Nē, bez niknuma. Drīzāk ar atvieglojumu. Un es braucu arī. Bet viņi gāja uz savu mašīnu, laikam «sestais»... nē, parasts, sarkans... Numuru neredzēju, vai tad tas bija prātā... Tā arī nesapratu, kāda velna pēc viņi mani apturēja? Lai noplēstu naudu? Tad būtu uzreiz ņēmuši! Pēc tam es divas dienas nesēdos pie stūres... Nezinu - kāpēc. Nesēdos, un cauri...»

Fonogrammu pēc tam vairākkārt noklausījās nodajā, Ļedņaks raudzīja atlasīt svarīgākās frāzes: «arī otrais paņēma dokumentus», «ar mani nerunāja», «it kā nogaidīdami», «teica: «Tur bija milicija!»» Tātad «ķekatnieki». Un šīs bailes... «Trasisti»? Laikam gan.

«Dokumentus iemeta pa logu.» Eksperti izpētīja vadītāja apliecību un tehnisko pasi - pirkstu nospiedumu bija gana, taču skaidri un identifikācijai derīgi bija tikai divi, abi piederēja pašam Opriškinam.

«Ap pusdienlaiku būsim pie Petrušas.» Šīs frāzes dēļ tika rēķināti kilometri, kurus mašīna varētu nobraukt šajā laikā: līdz divpadsmitiem, vieniem, diviem, trijiem, cikos nu tur parasts pusdienot? Pavērās milzu plašumi un, nezinot virzienu, padarīja meklēšanu bezjēdzīgu. Bet vārds «Petruša» un tā atvasinājumi, kā līdzīgi uzvārdi un iesaukas, kļuva par izstrādes priekšmetu, kura tā paša iemesla dēļ faktiski bija lemta neveiksmei.

Opriškins nevarēja atcerēties precīzas «Trasistu» pazīmes, taču citu fotorobotu starpā atpazina pēc majora Titova apraksta sastādīto sintētisko portretu.

Toties vērtīgāku liecību deva apakšpulkvedis Vikentjevs, kurš tāpat vairāku fotogrāfiju starpā atcerējās šo pašu portretu. Tātad štābnieks bija visai precīzi iegaumējis galvenās ārējās pazīmes!

Visbeidzot frāzi «atradīsim citu» Ļedņaks iztulkoja kā «tra-sistu» nodomu iegūt tieši volgu, varbūt pat melnu volgu. Bet, tā kā tādas markas un krāsas automašīnas bija īpaši iecienītas Kaukāzā un 600 līdz 900 kilometru rādiusā (tieši tik tālu varēja aizbraukt līdz rupji aplēstajam «pusdienlaikam») atradās Predgornajas un Gornajas APSR, nodaļas priekšnieks izvirzīja versiju, ka tieši tur meklējams «Petruša», kurš droši vien ir pārpircējs vai pasūtītājs.

Versija bija loģiska, taču ne sevišķi pamatota, tāpēc tai ticēja retais.

- Varbūt viņi vienkārši taisījās kaut kur pierīties, un Petruša ir kāds šašliku vecis vai pudelesbrālis, - ieminējās Timohins, kad viņi gāja laukā no priekšnieka kabineta. - Bet «cits» varētu būt jebkuras markas automašīna, nevis noteikti melna volga.

- Jā, tas viss pārāk skaisti izklausās, - noburkšķēja Serge-jevs. - Nu gatavais Šerloks Holmss. Vēl tikai vajadzētu aizsūtīt uz Predgorsku kādu Doktoru Vatsonu, lai papēta mašīnu tirgu un reģistrēšanu.

- Vai vari stādīties priekšā, ko viņš tur uzraktu? - Timohins uzķēra viņa ironiju. Sergejevs skumji pasmaidīja.

Tomēr versiju sāka izstrādāt.

«Predgornajas APSR VAI pārvaldes priekšniekam, Gornajas APSR VAI pārvaldes priekšniekam. Lūdzu, aktivizēt pēdējā laikā uzskaitē ņemtā autotransporta pārbaudi sakarā ar nepieciešamību atrast pazudušās automašīnas, kas uzskaitītas lietas «Trase» apkārtrakstā, kā arī veikt nepieciešamos pasākumus to automašīnu noskaidrošanā, kuras tiek ekspluatētas vai glabātas, nereģistrējot tās. Tihodonskas leP kriminālmeklēšanas priekšnieks Skļarovs.»

Popovs, kurš bija sacerējis šo telefonogrammu, pierakstīja vēl vienu frāzi: «Ir pamats aizdomām, ka nolaupītās automašīnas tiek realizētas jūsu republikas teritorijā», taču Ļedņaks pirms dokumenta parakstīšanas izsvītroja pēdējo frāzi, nenoteikti nomurminādams: «Nav ko pirms laika čakarēt skudrupūzni...»

Otru telefonogrammu nosūtīja abu republiku kriminālmeklēšanu priekšniekiem: «Lūdzu, pārbaudīt pēc operatīvajām uzskaitēm izstrādes lietas «Trase» figurantu ar iesauku (vārdu, uzvārdu) Petruša, Petruņa u.tml. Iespējams, nodarbojas ar zagtu mantu, to skaitā automašīnu, uzpirkšanu un tālāku realizēšanu.»

Šo dokumentu kopijas pievienoja lietai, turpat nogūla arī pēc divām nedējām saņemtās atbildes: «Pārbaudot reģistrētus un nereģistrētus transporta līdzekļus, meklēšanā izsludinātās automašīnas nav konstatētas.»

«Pēc operatīvajām uzskaitēm persona ar iesauku (vārdu, uzvārdu) Petruša, Petruņa nav noskaidrota.»

- Kurš tad ies mūsu vietā darīt mūsu darbu? - komentēja Sergejevs. - Mēs pieprasījām, viņi atrakstījās - gan mums, gan viņiem dokumenti kārtībā. Ja gribam nopietni meklēt -jābrauc pašiem un jāsaceļ visi kājās.

«Trase» mīņājās uz vietas, toties atklāja Skolotāju. Izskatīgs piecdesmitgadīgs vīrietis iemānīja bērnus nomājās vietas un tur nogalināja. Lieta bija varen skaļa, un vietējās avīzes pasteidzās pavēstīt lasītājiem par kriminālmeklēšanas panākumiem. Kādā no reportāžām tika cildināts «attapīgais analītiķis» majors Sergejevs, kurš padarīja nekaitīgu bīstamo maniaku. Sergejevs spļaudījās vien, jo ar Skolotāju strādāja pavisam cita grupa, viņš tikai piedalījās aizturēšanā. Maniaks nemaz nepretojās, bet, ieraudzījis operatīvo darbinieku, momentā izstiepa rokas uz priekšu. Majoram nebija rokudzelžu, un viņš veda aizturēto uz mašīnu tāpat aiz krāgas, bet tas tā arī gāja uz priekšu izstieptām rokām. Kolēģi uzjautrinoties dēvēja Sergejevu par analītiķi un lūdza sīkāk pastāstīt par saviem varoņdarbiem. Arī Ivans Aleksejevičs Romovs diezgan daudz zobojās šajā sakarā un reiz, ienākdams kabinetā, sāka ar parasto ķircināšanos:

- Nu tu, sūda analītiķi, pietiek analizēt, laiks ķerties pie lietas!

Frāzes otrā daļa uzdzina Popovam aukstus šermuļus.

- Aiziet pie Vikentjeva uz instruktāžu, tikai mudīgi. Ir viens darbiņš.

Tas darbiņš izrādījās sprieduma izpildīšana Roslovam, kurš bija nogalinājis savu sievu un gadu veco meitiņu.

- Bet kur tad Ļesuhins? - painteresējās Sergejevs.

Vikentjevs paraustīja plecus.

- Pieprasījuši lietu no turienes, - viņš norādīja uz griestiem. - Lēmuma pagaidām vēl nav.

- Ka tik šo vēl neapžēlotu, - Romovs nobažījies teica un nošņaukājās. - Tas tik būtu cipars! Kad sāk šitā bakstīties...

- Tā nav mūsu darīšana. - Vikentjevam nepatika, ka instruktāžas laikā atkāpās no pamatuzdevuma. - Lūk, spriedums, izlasiet!

Operācija noritēja stingri pēc grafika, nekādas ķibeles neatgadījās, atskaitot to, ka Roslovam pēdējā brīdī kājas atteicās paklausīt, un Popovs ar Sergejevu vilkšus ievilka viņu skaidām piekaisītajā istabā. Viņu vajadzēja stutēt un pamukt malā nebija iespējams, tāpēc Popovs mazliet notraipījās. Pirmais numurs prasmīgi nomazgāja traipus un ieteica iegādāties speciālu kreklu.

Pēc tam visi dispečeru istabā iedzēra. Šoreiz šņabis gāja lejā labi, un Popovs neatteicās arī no otras porcijas. Romovam atkal izrādījās taisnība - šņabis noņēma spriedzi vēl labāk nekā trankvilizatori. Divos Vaļera jau bija mājās. Šņabis iedarbojās ne tikai nomierinoši, un Vajera pamodināja sievu.

- Tu dzēri, vai? - nočukstēja miegainā Valentīna.

- Maķenīt, dārgā, - viņš elsdams attrauca.

Septembrī Popovs pārbaudīja trīs no darba atlaistus un divus vēl strādājošus milicijas darbiniekus, nedēju nodzīvoja pa rajoniem, izpildīdams obligāto apgabala aparāta piepalīdzēšanas misiju vēl neatklātu noziegumu atpiņķerēšanā sakarā ar ceturkšņa beigām.

Bez tam izpildīja nāvessodu Baškanjancam - bandas vadonim, kura brandža bija izdarījusi vairākas laupīšanas un atstājusi aiz sevis trīs līķus. Viņš raudāja, rāpoja uz ce|iem un līda bučot rokas. Procedūra atstāja uz Vaļeru nomācošu iespaidu, un šoreiz viņš jau skriešus aizskrēja uz dispečeru istabu, lai noņemtu stresu, pirmo reizi kā nākas novērtēdams vienkāršo un iedarbīgo līdzekli, pret kuru no sākuma bija izjutis zināmu riebumu.

Oktobrī nāves spriedumu izpildīja diviem - Savinam un Hvostovam. Pirmais bija nogalinājis inkasentu, un izpildīšanu pārcieta vienaldzīga transa stāvoklī. Sevišķi bīstamais recidīvists Hvostovs, kurš jau bija nosēdējis septiņpadsmit gadus un tagad sodīts par cita notiesātā terorizēšanu un ķīlnieku sagrābšanu, uzvedās pavisam mierīgi. Noklausījies prokurora sakāmo, viņš nospļāvās un izlamājās: «Šaujiet veseli, nolādētie menti, man vienalga.»

Vēlāk dispečeru istabā Popovs teica:

-Tas nu gan bija krams! Interesanti, kas viņu ņēma ciet?

- Armijnieki, - paskaidroja Sergejevs, kurš joprojām neielaidās dzeršanā. - Viņiem ir sava aizturēšanas grupa. Puikas, ka tik turies, pašam velnam ragus aplauzīs!

- Ziniet ko, mani kungi, - samierinošā, «draudzīgā» tonī ierunājās Ivans Aleksejevičs Romovs, - drīzumā tak gaidāmi svētki!

-Atkal būs jāiemet? - Burenko pavīpsnāja. Prokurora seja pieņēma mocekļa izteiksmi.

- Mums vajadzētu te sarīkot sestdienas talku, - ierosināja pirmais numurs. - Piekopsim, patīrīsim, izmetīsim no pagalma visus lūžņus. Bet tad pasēdēsim kā pieklājas...

- Tad vēl iesēsim mauriņu, iztaisīsim dobīti, sastādīsim puķītes, eglītes, - ārsts visā nopietnībā atbalstīja. - Nokaisīsim celiņus ar smiltīm, uzliksim atpūtas krēslus un brīvdienās brauksim ar visām ģimenēm atpūsties..

- Paklau, Nikolaj, nu kāpēc tu esi tik žultains? Ir taču lietas, par kurām nevar ķengāties! Vai tad tu savā morgā ekskursijas rīko? Vai arī raksti avīzēs, kā tos savus nelaiķus ķidā?

Ivans Aleksejevičs apvainoti pašķobīja lūpas.

- Kāpēc tad tu visu laiku liec manīt, ka mēs darām kaut ko nelāgu? Mēs taču izpildām likumu! Li-ku-mu! Vai nav tiesa, Stepan Vasiļjevič?

Prokurors saviebās vēl vairāk un novērsās.

- la ne mēs, kas tad? - Romovs uzbudināti sēca. Viņš bija uzvilkts līdz pēdējam, uz vaigiem parādījās sarkani plankumi. - Un tu dari to kopā ar mums un arī saņem par to naudu! Tad kāda velna pēc visu laiku spļaut dvēselē? Sak, tu to lietu dikti nosodi, un pats it kā paliec malā! Nē, mīļais, tu esi tai pašā iejūgā!

Sarkanie plankumi saplūda vienā veselā.

- Nudien, Nikolaj Vasiļjevič, kā jūs to domājat? - Vi-kentjevs caur pieri pablenza ārstā. - Man šķiet, ka mūsu veterānam ir pilnīga taisnība, un jūsu mūžīgie jociņi te galīgi neiederas. Ieņemiet vienreiz par visām reizēm konkrētu nostāju. Citādi man nāksies jūs nomainīt.

Speciālās grupas vadītājs runāja klusi, taču iespaidīgi. Lai gan viņš pats un visi klātesošie it labi zināja, ka nomainīt Burenko nebūt nav tik vienkārši, bez tam šāda kadru mainība tikai varētu destabilizēt grupu.

- Mana nostāja ir vienkārša un saprotama, - mediķis skumji raudzījās galdā. - ļebkura likumīga procedūra, uzsveru - likumīga procedūra, jāizpilda ar pienācīgu cieņu. Jābūt kaut kādam rituālam: garīdznieks, notiesātā pēdējā vēlēšanās, visiem zināma atribūtika un svinīgums...

Burenko pacēla skatienu un noraudzījās visos ar neslēptu izaicinājumu.

- Tieši tā, svinīgums, - viņš spītīgi atkārtoja. - |o dzīvības atņemšana ir daudz nozīmīgāks akts nekā dzimšana!

- Ko tu neteiksi? - Vikentjevs nepiekāpīgi raudzījās tiesu medicīnas ekspertā.

- Tieši tā! Dzimšana ir dabiska procedūra, ko ieprogrammējusi pati daba. Un jaundzimušais vēl maz ko saprot vai arī nesajēdz neko. Un no viņa nekas nav atkarīgs.

Tagad Burenko raudzījās pirmajam numuram tieši acīs.

Popovs nodomāja, ka Napoleons doktoram bija tikai tāds piedauzības akmens, bet par galveno oponentu viņš uzskatīja grupas vadītāju.

- Bet tur, - Burenko ar pirkstu norādīja uz leju, kur atradās pagrabs, - notiek pretdabiska procedūra, un visas tās šaušalas sagrūst pār... - viņš saminstinājās, meklējot piemērotu vārdu, - pār notiesāto. Nu, vai tad viņš tomēr nav pelnījis svinīgu rituālu? Bet tas notiek nakts vidū, pagrabā, rokudzelžos, ar bandītiem atņemtu pistoli...

- Kāda tur starpība? - Napoleons noburkšķēja.

- Un tā slepenība, kas tikai uzdzen vainas apziņu... Tas, lūk, man arī nepatīk, lai gan es strādāju kopā ar jums. Veterānam, protams, ir taisnība - bez tā neiztiksi. Bet tam visam tomēr jānotiek kaut kā citādi!

- Komandantūras vada zalve rītausmā? - apvaicājās Vikentjevs.

- Cilvēce uzkrājusi pamatīgu pieredzi diemžēl arī šajā briesmīgajā lietā. Varētu izvēlēties kaut ko piemērotāku.

Burenko nobeidza neparasti garo runu un atslīga izļodzītajā krēslā.

- Zalve no zināma attāluma uz nāvi notiesāto parasti tikai brangi savaino, - joprojām klusā balsī turpināja Vikentjevs. - Tik un tā viņu nākas piebeigt ar šāvienu pakausī, un nekā skaista tajā visā nav. Bet kas attiecas uz pasaules praksi... Giljotīna? Garote? Zobens vai cirvis? To visu atmetīsim uzreiz. Elektriskais krēsls, kurā dzīvu cilvēku cepina desmit, piecpadsmit minūtes? Gāzes kamera, kur nelaimīgajam smokot jāraujas čokurā? Karātavas, kas apkauno gan šeit, gan viņsaulē? - Vikentjevs pavērsa skatienu augšup. - Vai indes šprice vēnā, pret ko protestē jūsu kolēģi, jo tas kompromitējot mediķa amatu?

Vikentjevs ieturēja pauzi, taču Burenko nemaz negrasījās atbildēt.

- Par nožēlu, nemaz nav iespējams aizsūtīt cilvēku uz viņpasauli tā, lai tas izskatītos humāni. Un mēģinājums šajā procesā saskatīt estētiskas formas būtu gatavā apgrēcība!

Asenizators allaž smirdējis pēc sūdiem, nevis pēc franču odekolona; bet, ja viņš pārtrauks strādāt, pēc sūdiem odīsim mēs visi.

- Uz to pusi jau iet, - nikni nopurpināja Romovs.

- Es jums, dakter, pastāstīšu vienu atgadījumu. - Serge-jevs paliecās uz priekšu, un viņa seja nekāda miermīlīgā vis nebija. - Mūsu draugs Žeņa Ga|skis tagad mirst ar vēzi. Viņš nevienam neko sliktu nav darījis, drīzāk otrādi - godīgi rāvies visu mūžu un vispār ir lielisks puisis. Jūsu kolēģi piektajā dienā izrakstīja viņu no slimnīcas un pielika krustu - viņiem Žeņa vairs šajā pasaulē neskaitās. Puisis kvern mājās, sieva skraida pa kabinetiem, paraksta desmitiem papīrīšu un spiež desmitiem zīmogu, lai nopirktu promedolu. Vairāk par divām ampulām dienā nedod, mūsu veselības aizsardzības sistēmā uz šo lietu nudien skatās stingri... Un Dievs nedod, ja nejauši sasitīsi vai izmetīsi tukšo ampulu, tikai apmaiņā, uzskaite stāv pāri visam...

Sergejevs aplaizīja apkaltušās lūpas, bet Popovs ielēja glāzēs šņabja atliekas.

- Nācās grābt vienu nelieti aiz krāgas un no viņa izpurināt visu nepieciešamo! Neliešiem vienmēr ir visi preparāti jebkuros daudzumos, bez visādām tur receptēm, atjaujām un zīmogiem!

Sergejevs nervozi iedunkāja galdu tā, ka tas nočīkstēja vien, glāzēs nošļakstīja šņabis.

- Vai jums, dakter, nav gribēšanas pamoralizēt par šo tēmu? Un paspriedelēt par svinīgiem rituāliem arī šajā sakarībā?

Uz brīdi dispečeru istabā iestājās kapa klusums.

- Labi, - Romovs noteica savā ierastajā tonī, - ierausim par Žeņku...

Sestdienas talku tomēr sarīkoja. Ivans Aleksejevičs kārtoja dispečeru istabu, Sivcevs ar Sitovu krāmējās garāžā un pagrabā, Popovs, Sergejevs un Vikentjevs pagalmā noņēmās ar lūžņiem. Paslaistījies izpildīšanas punktā, viņiem pievienojās arī Burenko. Grigorjevs talkā nepiedalījās, un neviens arī nebija viņu aicinājis.

- Palīdzi, Vasiļič... - otrais, trešais un ceturtais numurs ar lielām mokām stiepa kaut kādu aizvēsturisku kravas vāģa pakaļējo tiltu, un Vikentjeva balss aizlūza piepūlē.

Mediķis ar lielu apņēmību pieķērās dzelzsgabalam un pukstēdams saņēma savu tiesu svara. Pēc attiecību noskaidrošanas viņš apbrīnojami mainīja savu izturēšanos: nebija vairs ne ironijas, ne sarkastisko jociņu - pavisam izdarīgs vīrs, kas labprāt ķērās pie sabiedrībai derīga darba.

- Tā, lūk! - Vikentjevs atviegloti nopūtās, kad tilts ar drausmīgu blākšķi ievēlās metāllūžņu kaudzē. - Dakteris ir dūšīgs vīrs! Bet tagad uztaisīsim mazu pīppauzīti...

Kopēja darba vienoti, četri vīrieši atsēdās pie žoga samestajā dēļu čupā.

- Pateikšu Šitovam, lai atdzen krānu, - domīgi noteica «Fināla» vadītājs. - Citādi vēl pārstiepsimies!

Uz dispečeru istabas sliekšņa parādījās lvans Aleksejevičs Romovs. Viņš nopurināja rokas un miedzās vārgajā rudens saulē.

- Ko tad aksakals tur ķīķerē? Vai tik nemeklē mūs?

Popovs gribēja paslieties pār sarūsējuša metāla kaudzi un

pamāt veterānam ar roku, taču Sergejevs satvēra viņa elkoni.

- Paskaties ķinīti...

Romovs mērķtiecīgi aiztipināja līdz spraugai starp dispečeru telpu un garāžu, atbalstījis roku pret ceļgalu, noliecās un pavandījās melnajā caurumā. Tad padīdījās un pamīņājās, it kā grasītos laisties dejā.

- Uzlaiko galošas, - valdīdams smieklus, paskaidroja Sergejevs.

- Nu, nāveklis! Mihailič, varbūt noformēsim tās viņam kā specapģērbu, ar visu orderi?

- Kādas galošas? - Popovs nedomādams pajautāja, lai gan tajā pašā mirklī uzplaiksnīja nepatīkama, taču visai ticama atskārta.

-Tās, kas novilktas objektiem! Fedjka ar Pjotru lidināja tās kaktā, arī garāžā glabāja, - visur atrod!

Sergejevs piecēlās.

- Ai-ai-ai! Nu gan visi redzēja! Vai tiešām žēl nopirkt? Gigants vairs nevarēja valdīties un no sirds laida vaļā lielo smējienu, tik jautru Popovs vēl nebija viņu redzējis. Romovs noraustījās, mudīgi noskurināja kāju un tajā pašā mirklī cienīgi izslējās.

- Tad, lūk, kur tu esi. - Viņš devās pie kolēģiem. - Nekā smieklīga es te neredzu... Ne jau aiz skopuma... Vienkārši esmu pieradis valkāt galošas, par vēlu atradināties. Bet tagad ej un pamēģini tādas nopirkt...

Pēkšņi Popovam uzmācās nelabums. Atkal šķita, ka viņš balansē uz dziļas akas malas. Pielēcis kājās, viņš atkāpās vairākus soļus no biedējošā bezdibeņa un atdūrās pret sētas betona plāksnēm. Uf! Nelabums rimās, lai gan sirds turpināja dauzīties un mute kļuva gluži sausa.

- Pareizi, Vaļeročka, - Romovs manāmi nopriecājās par iespēju mainīt tēmu. - Es arī gribēju apskatīt sētu... Nu apiesim kopā visu perimetru...

Popovs kā pa sapņiem vilkās gar pelēko, grubuļaino sienu. Atkārtotā baiļu lēkme lika viņam nopietni bažīties. Un aka-viņš skaidri bija redzējis draudīgo caurumu ar glumajām sienām. Halucinācija? Laikam gan... Ka tik nu neaizvērtos širmis!

- Augstums divi trīsdesmit, divi piecdesmit, - Romovs dūdoja. - Elektrības vada, kā redzi, nav... Tas ir tikai uz ārējā iežogojuma, bet te, kas grib, lai ložņā!

- Bet tur taču ir rūpnīca, - Popovs negribīgi iebilda. - Svešs jau teritorijā neielīdīs.

- Rūpnīcā viņš varbūt arī nebūs svešs, bet mums jau nu noteikti!

Kārtējo reizi ar Romovu notika pārvērtības. Vērīgi aplūkodams sienu, viņš pacēlās pirkstgalos, pieliecās, pavisam aizmirsis savu radikulītu. Gluži kā labi iedīdīts pēdudzinējs suns.

- Kas tad tas? - piepeši viņš noprasīja, un balsī nejaudās nedz miermīlība, nedz veča vārgums. - Paskaties, Valērij, tev labākas acis!

Betona plāksnes bija blīvi salaistas kopā, un šuves piedzītas ar cementu. Taču vienā vietā, apmēram divu metru augstumā, cements bija izdrupis. Mazs gabaliņš - trīs četri centimetri. Vajera pagāja garām, to neievērojis.

- Atstiep trepes un pakāpies: iet cauri vai ne? - Romovs pavēlēja.

Pakāpies uz izļodzītajām trepēm, Popovs piebāza galvu aukstajam betonam. Sprauga ļāva redzēt cauri, un viņš saskatīja zaļu gofrēta metāla angāru un sudrabotas gāzes tvertnes stūri.

- Tad cauri gan! Nu tad mudīgi lien pāri! Palūri - vai no turienes kaut ko var saskatīt?

Popovam nebija nekādas patikas līst slepenā objekta apsargājamā teritorijā, taču viņš nez kāpēc paklausīja.

Bīdamies sarga uzkliedziena vai pat mērķēta šāviena, Popovs pārmetās pāri sētai, iekārās rokās un viegli piezemējās uz pamatīgu, biezu dēļu kastes, kas bija apsista ar dzelzi. Tas bija ērts novērošanas postenis, jo sprauga žogā atradās tieši acu augstumā, un no turienes bija labi pārskatāma slepenā objekta - valsts dienvidu reģionu nāvessodu izpildes punkta -teritorija. Spriežot pēc izsmēķiem, kas mētājās apkārt kastei, novērošanas punkts bija izmantots ne vienu reizi vien.

Sestdienas talku pārtrauca. Sivcevu un Šitovu aizsūtīja pēc krāna, Burenko ar kaut kādu iemeslu aizsūtīja viņiem līdzi, bet kodols - pirmie četri «Fināla» numuri - sāka ārkārtas apspriedi.

- Ko nu tagad darīsim? - Romovs nopētīja visus ar savu aso skatienu.

- Nav nekādi joki, bet nevajag uzreiz trakot, lai paši nesavārītu ziepes.

- Vai instrukciju zini? - pārguruša cilvēka vienaldzībā pajautāja Vikentjevs. - Tā arī rīkosimies.

- Tātad pēc instrukcijas, - pirmais numurs piekrītoši pamāja un izstiepa roku. - Tev uzreiz pienākas pa cepuri - tas ir viens! - Viņš nolieca pirkstu. - Izpildīšanas punkts jātaisa ciet - divi! - Romovs akurāti pielieca otru pirkstu. - Jāmeklē jauns punkts - trīs! Vai tu zini, ko tas nozīmē? Cik mēs esam šķieduši laiku un spēku? Un kur tu miljonu pilsētā atradīsi labāku vietu par šo?

- Izsakies īsāk! - raudzīdamies sāņus, izmeta grupas vadītājs. Viņu nebija viegli izsist no sliedēm, taču šoreiz bija tieši tāds gadījums.

- Bet mēs vēl nemaz nezinām, vai kāds ir mūs atšifrējis, -Ivans Aleksejevičs turpināja tajā pašā domīgajā tonī. - Varbūt kāds pamuļķis vienkārši lūrējis pa to šķirbu! Un ko tad viņš tur varēja ieraudzīt? Kādus noslēpumus izzināja?

- Labi, ja muļķis, bet ja nu mūs izsekojuši?

-Tādā gadījumā jautājumu nav! Tad jārīkojas pēc instrukcijas...

Romovs kļuva domīgs, pierē iegūla divas vecīgas krunkas.

- Tikai tādā gadījumā bez manis. Nenosodi, Volodjeņka, gadi paņem savu, jau sen es gribēju mest mieru, un te nu ir radies izdevīgs gadījums... Šitādai ķēpai man vairs nav dukas...

Vikentjevs pacēla galvu un raudzījās sarunbiedrā, it kā neticēdams savām ausīm. Tas nenovērsās.

- Tad es arī metīšu visu pie malas! - Otrais numurs dziļi nopūtās.

- Domā, man tas nav apnicis? Regulāri dabūt pa cepuri, lamāties ar sievu un izpildīt, izpildīt, izpildīt...

Viņš izslējās un vēlreiz atviegloti nopūtās, it kā būtu atbrīvojies no smagas nastas.

- Liktenīga izdevība... Pie velna! Uzrakstīšu ziņojumu, un miers! Lai meklē jaunu punktu, lai izpilda un organizē veseli...

- Es arī gribētu iet prom, - izmantodams pauzi, iestarpināja Popovs.

- Bet es turos ar abām rokām! - negaidīti izlamājās Sergejevs. - Tāds brīnum jauks darbs, man tieši kā radīts!

- Puiši mīļie, bet kurš tad izpildīs likumu? - pieglaimīgi apvaicājās Ivans Aleksejevičs. - Tagad mēs visi pamuksim kur kurais - un kas būs tālāk? Varbūt vairs nepiespriedīs nāvessodus? Vai tad viegli atrast cilvēkus, kas varētu tos izpildīt. Laikam jau aiz gara laika ministrs man. atvaļinātam pensionāram, deva īpašu atļauju kā ārštatniekam izpildīt augstāko soda mēru? Ne jau aiz gara laika, vienkārši nebija kur dēties!

Romovs lēnām pārklājās sarkaniem plankumiem.

- Laisties krūmos ir vieglāk par vieglu! Tikai kāpēc to darīt pirms laika?

- Nu provokators! - Vikentjevs bija izbrīnīts. - Tu taču pats pirmais gribēji mest plinti krūmos!

- Ne jau tā, Volodjeņka, ne jau tā! Ja mūs atklājuši, atšifrējuši - tad viena lieta. Bet, ja kāds stulbenis fenderē no garāžas rezerves daļas vai lien te aiz gara laika - kāda velna pēc tad tūliņ laist biksēs?

- Netieku ar tevi gudrs, Aleksejič. - Vikentjevs atkal izskatījās norūpējies un noguris. - Tev nu gan patīk jaukt galvu - tad tā, tad atkal šitā... Un ko tad tu piedāvā?

- To arī piedāvāju. Vajag to draugu pārbaudīt. Kas viņš tāds ir, ar kādu mērķi lūr, ko jau zina... Tad arī izdarīsim secinājumus un pieņemsim lēmumu.

- Pareizi vien ir, - apdomājies grupas vadītājs negribīgi pamāja. - Neko prātīgāku jau te nesagudrosi.

Plankumi uz Romova sejas pamazām bālēja.

- Un jāsāk domāt par mūsu maiņu. Cik reižu, Mihailič, jau neesmu tev piedāvājis pamēģināt!

Pirmā numura pirksts izdarīja ierasto kustību.

- Ko tur daudz mēģināt... Atradis puišeli! Es jau visu dzīvē esmu izmēģinājis. Pietiks...

-Arī Sašeņkam piedāvāju!

- Papriekšu arī viņiem iedodiet ieročus - tad katrā laikā! Bet šādā veidā tā lietiņa nav priekš manis! - Sergejevs atkal nolamājās. - Varat piedāvāt Šitovam... Pavisam nesen viņam bija izvēle - ar automātu slēpnī vai ar steku uz laukuma. Viņš izvēlējās steku - neformālus trenkāt nav tik bīstami, toties var, kā nākas, padižoties!

Romovs pakošļāja lūpas un sadrūma.

- Nesaprotu, Aleksandr Ivanovič, kāpēc tu tā saki? Mēs taču runājam pavisam par ko citu!

- Pietiks te vienreiz diskutēt, - Vikentjevs valdonīgi pārtrauca.

- Vajag aiztaisīt šķirbu ciet, atrast to ziņkārīgo un pārbaudīt! Vai uzdevums skaidrs?

Tas atkal bija Dzelzs Dūre, kuru ļoti grūti izsist no sliedēm.

- Skaidrāks par skaidru, - noburkšķēja Sergejevs. - Kas tur liels... Sajaukt cementu - piecas minūtes. Un arī to sūdu dabūt rokā... Cik cilvēku strādā «Ierīcē»? Tikai kādi desmit tūkstoši? Tīrais sīkums, vai ne, Vaļera? Brīva laika mums līdz kaklam...

- Nu tad strādājiet, nevis pļerkstiet! - atcirta Vikentjevs.

«Ierīcei» bija sava milicija. Ar teritoriālajiem orgāniem tā

tikpat kā nekontaktējās, un Sergejevs tur nevienu nepazina. Tas bija visai savādi: visu rajonu nodaļās gigantam bija daudz draugu un paziņu. Neierasti bija arī tas, ka viņu ilgi nelaida iekšā teritorijā, viņš zvanīja pa melno iekšējo telefonu, pēc tam lūdzēja pozā stāvēja pie čerkstoša turniketa, gaidīdams, kamēr ieradīsies pavadonis.

Vietējais opers - enerģisks, nervozs puisis, nadzīgs kā visi kriminālmeklēšanas darbinieki, veikli uzrakstīja rozā caurlaidi un, it kā pļāpājot par šo un to, patiesībā centās noskaidrot vizītes īsto mērķi, garām ar naganu bruņotam sargam ieveda majoru savā mazajā pasaulītē, kas ievērojami atšķīrās no tās lielās, kas pletās aiz elektriskās aizsardzības sistēmas.

Šajos hektāru simtos mierīgi varēja izvietoties vairāki ciemati vai pat vesela strādnieku pilsētiņa ar parasto nabadzības un posta zīmogu, ko izsenis paraduši skaidrot ar trūcīgo vietējo budžetu un centralizētas finansēšanas neesamību. Taču šeit krita acīs pavisam kas cits - Aviorūpniecības ministrijai, šķiet, šādu problēmu nebija. Līdzeni jo līdzeni asfaltēti celiņi, apkoptas puķu dobes un apstādījumi, monumentāla plāksne ar pirmrindnieku attēliem, koki ar nobalsinātiem stumbriem, ar sudraba krāsu rūpīgi nokrāsotas metāla konstrukcijas.

«Ierīcei» bija visai komfortabla atpūtas bāze, vairāki pansionāti piekrastē un kalnos, katru gadu tā uzcēla vienu vai divas dzīvojamās mājas. Kadru problēma šeit nepastāvēja, atskurbtuvēs un notikumu apkopojumos strādnieku vārdi parādījās diezgan reti. Taču, neskatoties uz visu šo labklājību, ceļā sastaptie cilvēki neizskatījās ne brīvi, ne laimīgi un no tiem tur aiz sētas atšķīrās ievērojami mazāk nekā rūpnīcas teritorija no pilsētas.

- Tas ir LIS - lidojumu izmēģinājumu sektors, - paskaidroja pavadonis. - Bet tālāk ir ezers, vasarā pusdienlaikā tur mēdz peldēties. Jūs laikam esat aizturējuši kādu, kas mēģinājis realizēt mūsu produkciju?

Platībā, lielā kā stadions, bija saglabājusies slavenā Tihodonskas stepe, gluži kā novadpētniecības muzejā, tikai bez lielās sīgas, vilka un mežacūkas izbāzņiem, bet dzīvi putni un zvēri vairs nevarētu šeit dzīvot, jo dārdošie «izstrādājumi» gadu gaitā bija piegānījuši augsni ar svina oksīdu.

- Ja jau tā, tad būs baigais tracis, - opers turpināja, nepiegriezdams vērību majora klusēšanai. - Lai nu kas, bet direktors mums ir spics...

Šeit, aiz žoga, vienpersoniski valdīja ģenerāldirektors. Viņš sodīja un apžēloja, piešķīra dzīvokļus vai aizdzina rindas pakaļgalā, dāvāja automobiļus un ārzemju braucienus, noteica pensiju apmērus vai patrieca bez jebkādas kompensācijas. Pats ģenerālais, protams, nevarēja iedziļināties visos savas saimniecības sīkumos, taču lietas būtību tas nemainīja, jo lēmumi tika pieņemti viņa vārdā, viņam žēlojās, un viņam ikreiz bija sakāms pēdējais vārds. Un galu galā iznāca, ka gan jaunās mājas, gan automašīnu iegādei paredzētie fondi, gan pansionāti piederēja viņam, tāpat kā desmittūkstoš skrūvītes, ko pēdējā laikā moderni pasākuši dēvēt par cilvēka faktoru, kas turēja kopā labi noregulēto saimniecības mašīnu.

Jādomā, ka arī milicija ir viņam zem ķetnas, tāpēc ka dzīvokli un visus citus dzīves jaukumus arī šim bažu māktajam operām varēja piešķirt tikai viņš, nevis tālā leM.

- Vai tev dzīvoklis ir?

Negaidītais jautājums pavadonī izbrīnu neradīja, šķiet, viņš vispār ne par ko nebrīnījās.

- Aha, pagājušogad saņēmu. Toreiz centrā nodeva māju...

- Tātad ar priekšniecību sadzīvojat labi?

- Kā gan citādi? Bet jums jau ir tāpat.

«Laikam gan,» nodomāja Sergejevs. «Lai arī ne tik uzskatāmi. Te visa vara vienā dūrē, neizgrozīsies.»

Nodaļa atradās jaunā, atsevišķā baltu ķieģeļu celtnē. Telpas bija plašas, aprīkotas ar labām mēbelēm, kabinetu sienas klāja pulēti paneļi.

Parasti Sergejevs šādus jautājumus risināja ar kriminālmeklēšanas priekšnieku. Taču šoreiz tievs, melnīgsnējs kapteinis, kurš pēc izskata atgādināja krauķi, aizveda viņu pie paša rajona nodaļas priekšnieka.

Izburbušais, rudais vīrs, kuram varēja būt kādi četrdesmit pieci gadi, uzmanīgi uzklausīja leģendu: no leP remontbāzes nozagtas deficītas rezerves daļas, pēdas ved uz «Ierīci».

Leģenda bija patizla un maz ticama, melnīgsnējais kapteinis gan norija to nesaviebdamies, toties nodaļas priekšnieks nodemonstrēja savu profesionalitāti:

- Apgabala kriminālmeklēšana noņemas ar rezerves daļām? Kāda velna pēc? Nav ko darīt?

Sergejevs paļāvīgi pasmaidīja.

- Tie dzelži bija domāti ģenerāļa mašīnai. Tad nu raujamies kā traki. Bet darba tāpat līdz ausīm.

- Nu skaidrs. Bet ko mēs varam līdzēt? Deviņarpus tūkstoši darbinieku... Kā viņu uzķert?

Rudais apdomājās.

- Labi, parādiet to vietu, Ņikonovs ķersies klāt.

Krauķis pamāja uz izveda majoru no kabineta.

- Tikai vajadzēs rakstisku pieprasījumu, - viņš teica. - Lai mēs strādātu oficiāli...

«Aiz bezdarbības galīgi jau iet postā,» nodomāja Sergejevs.

«Telefoni nezvana, kalendāri neaprakstīti, par katru nieku prasa pieprasījumu, lai vēlāk vismaz būtu par ko atskaitīties.»

Oficiāli nekāda zādzība leP remontbāzē nebija notikusi, taču majoru tas nemulsināja.

- Pieprasījumu uzrakstīsim, - viņš mundri noteica un nekavējoties uz leP veidlapas uzrakstīja nepieciešamo dokumentu, ievilcis svītriņu, parakstījās Ļedņaka vietā, uz dullo ierakstīja izejošo numuru.

Tikai pēc tam Ņikonovs kopā ar viņu devās pie remont-zonas žoga, apskatīja vietu, uzrāpās uz kastes, paknibināja svaigo cementu šķirbā starp plāksnēm.

- Izskatās, ka viņš tur kaut ko novērojis. Turklāt diezgan ilgi.

- Izlūkoja, gaidīdams izdevīgu brīdi.

- Laikam...

Kriminālmeklēšanas priekšnieks nolēca no kastes.

- Visticamāk, ka tas ir kāds no apsardzes, - viņš skaļi prātoja. - Te tieši iet perimetru kontroles maršruts... Iesim paskatīties, kura iecirknis tas ir.

Taču resora apsardzes štābā noskaidrojās, ka sargiem nav stingri noteiktu maršrutu. Pirms katras maiņas brigadieri pēc saviem ieskatiem izvieto cilvēkus posteņos.

Pēdējo sešu mēnešu laikā iecirkni, par kuru interesējās Sergejevs, bija apsargājuši piecdesmit divi cilvēki. No posteņu žurnāla majors izrakstīja to cilvēku uzvārdus, kas bija dežurējuši nakts maiņās. Tādu bija piecpadsmit. Visbiežāk atkārtojās trīs uzvārdi. Sergejevs akurāti tos pasvītroja.

Kamēr Sergejevs strādāja «Ierīcē», Vaļera Popovs apciemoja Ziemeļu rajona nodaļu, kas apkalpo teritoriju, kurā atradās rūpnīca.

- Mums pār viņiem nav nekādas teikšanas, - dūšīgais vecākais opers, kurš pamazām zaudēja sportisko formu, tikai paraustīja plecus. - Katram gadījumam apvaicājieties zonālajam.

Zonālais operatīvi pilnvarotais kļuva domīgs, izrakādams smadzenēs uzkrātos, līdz šim izmantojumu neatradušos faktus.

- Bija ienācis viens no «Ierīces». Man likās, kaut kāds šizofrēniķis. Sargs, vai. Gribēja uzgrūst mums iesniegumu. Par to pašu remontzonu.

Opers nožāvājās un izstaipījās.

- Nodežurēju nakti un sāku vēlreiz no gala. Apriebies! Starp citu, es nemaz nezināju, ka degungalā ir remontzona. Vai balansēšanu tur nevar izdarīt, nezini?

- Kādu iesniegumu? - cenzdamies neizrādīt ziņkārību, apvaicājās Popovs.

- Muldēja kaut ko par līķiem... Velns viņu zina! Tagad jau šizofrēniķu pa pilno! It kā bandīti tur ķidājot līķus un iekšējos orgānus šķūrējot uz ārzemēm!

Grīdā atvērās aka ar slidenajām sienām, un Popovs palēca malā. Aka izgaisa.

- Kādi līķi, kādi orgāni? - viņš nervozi iekliedzās. - Kur viņš to rāvis?

- Nepsiho. - opers mierinoši atmeta ar roku. - Jūsu zādzībā jau viņš iepīts nebūs, tad jau nebūtu nācis šurp. Parasts pamuļķis.

Popovs saņēmās.

- Bet varbūt viņš kaut ko ir redzējis? Kā viņu sauc?

-Tūlīt paskatīsimies, ja ir saglabājies...

Opers sāka šķirstīt galda kalendāru, cenzdamies saburtot nesalasāmās piezīmes.

- Man liekas... re, kur viņš ir... Vai arī ne? Seredins! Vai šitas... Vārdu sakot, vai nu Seredins, vai Ļebedevs - abi bija atnākuši vienā dienā. Vienam bija pazudis suns, otram bija tie izķidātie līķi. Abi gatavie psihi!

Zonālais vēlreiz nožāvājās un pēkšņi satrūkās.

- Paklau, tā remontzona taču nemaz neskaitās pie «Ierīces»... Iznāk, ka tu gribi uzgrūst to zādzību man uz kakla?

- Nē taču. Mēs gribam pamēģināt atrast tās rezerves daļas. Ģenerālim tak atskaitīties vajag.

- Tā ir cita lieta, - opers atviegloti nopūtās.

Kad Popovs un Sergejevs salīdzināja savus sarakstus, izrādījās, ka viens uzvārds figurē gan vienā, gan otrā. Ļebedevs, trīsdesmitgadīgs «Ierīces» sargs. Sergejevs bija par viņu apjautājies resora apsardzes štābā, izrādījās, ka viņš ir neuzkrītošs, nesabiedrisks cilvēks, kurš centīgi nodežurēja savas stundas, ar kolēģiem tikpat kā nekontaktējās, no piedalīšanās svinīgos «pasākumos» izvairījās un nedarīja neko tādu, kas apliecinātu viņa individualitāti.

- Man liekas, ka viņam nav visi mājās, - teica resora apsardzes brigadieris. - Klusē, lasa visādas spiegu grāmate-les, ne domino uzsit, ne ierauj, ne par dzīvi aprunājas... Šaušanas treniņos kā puišelis pārējiem diedelē patronas. Daudzi dod arī, lai nebūtu nagans jātīra, bet šis priecīgs -visu laiku jauc, smērē, pūcē... Strādā jau trīs gadus, bet mēs par viņu neko nezinām.

- Laikam patiešām šiziķis, - teica Sergejevs, kad grupas kodols analizēja savāktos datus. - Arī dzīvesvietā stāsta to pašu - kluss, ne ar vienu nekontaktē...

- Tas ir labi. - Vikentjevs paskatījās uz Romovu.

- Mazāk kontaktu, mazāk muldoņas.

- Labi jau labi, - Napoleons it kā piekrita, tomēr noraidoši pakratīja galvu. - Varbūt tiešām viņam romantika dirsu kutina, meklē spiegus, tāpēc jau pa to atslēgu vandījās. Bet ko viņš tur muldējis par līķiem? Vajag taču kādam ar viņu satikties un aprunāties, noskaidrot, kas un kā...

- Viņš ir slimnīcā ar dzelteno, - paskaidroja Popovs.

- Gulēs vēl ilgi, un līst infekciju nodaļā nav īpašas vēlēšanās.

- Tiešām ar dzelteno? Tad, protams... Kādi divi mēneši vai pat vairāk...

Ivans Aleksejevičs pakošļāja lūpas.

- Gadās jau arī, ka nomirst. It sevišķi tagad: ārsti sūdīgi, zāļu nav.

- Labi, aksakal, gana ļerināts, - iejaucās Vikentjevs, un Napoleons apvainoti apklusa. - Secinājums viens: atšifrēšanas briesmas nedraud, varam turpināt darbu. Kad izveseļosies mūsu draugs, varēsim viņu papētīt, tad arī pieliksim punktu. Varbūt viņam derētu paārstēties pie psihiatra. Tad arī, saprotams, vajadzēs mainīt darbu. Vai ir kādi citi priekšlikumi?

- Manuprāt, tas būs pareizi, - teica Popovs, arī Sergejevs piekrītoši pamāja.

- Mums viņš nav bīstams, - Romovs piekrita. - Ko viņš mums var padarīt? Neko!

Taču šoreiz daudz pieredzējušais Ivans Aleksejevičs maldījās. Neuzkrītošais, melanholiskais Ļebedevs bija patiesi bīstams speciālajai grupai «Fināls», un slimība šīs briesmas tikai attālināja uz neilgu laiku.

Trīspadsmitā nodaļa

Daudzus noziegumus izdodas atklāt, tikai pateicoties laimīgai nejaušībai, taču to zina tikai retais, jo ieinteresētām personām katra nejaušība tiek pasniegta kā neatlaidīga un rūpīga darba rezultāts.

Tas, ka nevienam nezināms autovadītājs kādā pagriezienā uz viena no Predgornajas APSR cejiem izlaistīja dīzeļdegvielu, bija tīrā nejaušība. Tāpat tas, ka ātri braucošā volga krēslā aizķēra slideno plankumu ar labās puses riteņiem.

Tas, ka uz notikuma vietu izbrauca operatīvā grupa, bija loģiskas un likumīgas smagās avārijas sekas, taču tas, ka dežurēja iesācējs - leitnants Mezlojevs, bija trešā nejaušība, kas arī visu izšķīra. Tāpēc, ka nesenais PSRS leM augstskolas absolvents Mezlojevs patstāvīgi strādāja ceturto mēnesi, dienests viņam vēl nebija ne noriebies, ne kļuvis par pierastu lietu, bez tam atšķirībā no daudziem kursa biedriem viņš labi zināja likumus, pavēles un instrukcijas, tāpēc bija par sevi pārliecināts un nemēģināja pielāgoties rajona nodaļā piekoptajai praksei.

Nelaimes gadījuma cēlonis bija acīm redzams, meklēt vainīgos un uzlikt sodu nebija jēgas, bez tam cietušais šoferis bija sveiks un vesels, tātad smagas sekas nebija iestājušās. Tika ņemta vērā arī paša cietušā vaina, jo viltīgais ceļu satiksmes noteikumu punkts lika viņam rūpēties par satiksmes drošību. Vārdu sakot, nekādi sarežģījumi te nebija gaidāmi; ņemot vērā radušos apstākļus, cietušais nekādas pretenzijas neceltu. Lietu mierīgi varēja nolikt uz bremzēm. Bet notikuma vietā darbs labi ja pusstundai. Tā būtu nospriedis jebkurš no sešiem dienesta un dzīves nogurdinātajiem, ģimenes dzīves nospiestajiem Uruk-Sartanas rajona iekšlietu nodaļas izmeklētājiem. Mezlojevs bija septītais.

Viņš apskatīja notikuma vietu vairāk nekā divas stundas un izdarīja to, ko līdzīgā situācijā nebūtu darījis neviens no viņa kolēģiem: salīdzināja automašīnas agregātu numurus ar tehniskās pases datiem. Un atklāja, ka šasijas numurs nesakrīt ar ierakstu dokumentā.

Principā dežurējošais izmeklētājs varētu ar to arī aprobežoties, nododams materiālus kopā ar attiecīgu ziņojumu vadībai. Taču Mezlojevs bija godkārīgs un azartisks, tāpēc, sākumā neafišēdams savu atklājumu, sāka rakāties apkārtrakstos un atrada Tihodonskas leP pieprasījumu sakarā ar izstrādes lietu «Trase», kur bija minēta volga, GAZ-24 ar valsts numuru «Z 00-77 NK», kas piederējusi pilsonim Plotkinam un pazudusi kopā ar saimnieku jūlija sākumā. Pazudušās mašīnas numurs sakrita ar avarējušās volgas šasijas numuru.

Tikai pēc tam leitnants aprakstīja notikušo sīkā ziņojumā un izsniedza to pēc piederības.

Šo nejaušību virkni noslēdza uz Tihodonsku nosūtītais dokuments: «Veicot atkārtotus kriminālmeklēšanas pasākumus sakarā ar jūsu apkārtrakstu (IL «Trase»), atrasta a/m GAZ-24 (īpašnieks Plotkins) šasija, kura tika ekspluatēta ar GAZ-24, valsts numurs... (īpašnieks ldrimovs), tehnisko pasi. Pašlaik ldrimovs, kurš cietis avārijā, atrodas Uruk-Sartanas rajona iekšlietu noda|as slimnīcā. Predgornajas APSR leM KMP priekšnieks.»

- Tā ir reāla iespēja atklāt lietu, - Ļedņaks, maķenīt viebdamies un nemanāmi paijājot sev vēderu, teica Sergejevam. - Aizbrauciet abi ar Popovu... Pēdējā laikā viņš palicis kaut kāds jocīgs - kas par lietu? Mēs visi esam noguruši... Tātad brauciet un tieciet skaidrībā uz vietas. Bet es sazvanīšos ar Maskavu - viņi kontrolē «Trasi», lai tad piekomandē arī savus ļaudis. Nē, vieni galā netiksiet - tas ir Kaukāzs...

Dienu vēlāk Sergejevs un Popovs sēdēja Predgornajas leM sevišķi smagu noziegumu nodaļas priekšnieka kabinetā un izklāstīja iecerēto pasākumu plānu. Resnais sarkanģīmis apakšpulkvedis vērīgi klausījās, laiku pa laikam noglaudīdams biezās, cietās ūsas, un piekrītoši māja ar galvu. Taču, kad viņš ierunājās, izrādījās, ka šī māšana nebūt nav piekrišanas zīme, bet gan tikai viens no kaukāziešu ārējās pieklājības elementiem, kas var arī neko nenozīmēt, taču tikpat labi aiz tā var slēpties kaut kas pavisam pretējs gaidītajam.

- Saprotiet paši, - apakšpulkvedis labvēlīgi pasmaidīja, tā ka pat ūsas saslējās, - mums te viss ir citādi. Tā kā gribat jūs. var rīkoties visur citur: Maskavā, Leņingradā, Tihodonskā, bet tikai ne šeit! - Nodaļas priekšnieks noplātīja rokas. - Idri-movs dzīvo ciematā, kur puse iedzīvotāju ir viņa radinieki, bet otra puse draugi un paziņas. Kā lai noslēpj apskati vai kratīšanu viņa mājās? )a arī kādam ko pajautātu, kaut vai galīgus sīkumus, viņam uzreiz to pavēstītu: sak', nāca, prašņāja... Tā ka arī slimnīcā nav ko degunu bāzt!

- Beimuraz Abdurahmanovič, - Popovs ar lielām grūtībām spēja atcerēties apakšpulkveža vārdu un tēvvārdu, - bet ja piesaistītu arī iecirkņa inspektoru? Leģenda - avārija? Vai ugunsdzēsējus - elektroinstalācijas, dūmvadu stāvoklis, ugunsbriesmas...

Cietās ūsas atkal saslējās.

Bet iecirkņa inspektors ir precējies ar Idrimova māsu? Bet ugunsdzēsējs ir viņa tēva drauga brāļadēls? Kaut kāda saistība noteikti atradīsies!

- Tad iznāk, ka neko nevarēs izdarīt? - Sergejevs skumji apvaicājās.

- Tas ir grūti, bet šitais vispār neiespējami... Vai zināt, cik «Trasē» ir līķu? Un Savienības kontrole! Starp citu, kuru katru dienu ieradīsies Maskavas brigāde.

- Bet ko tad viņi te izdarīs? - Beimurazs Abdurahmanovičs dzēlīgi noskatījās. - Paši savā Arbatā nevar kārtību ieviest! Tas tiesa, uz turieni jau desantniekus, bruņutransportierus un helikopterus nesūtīs, bet republikās jau var atļauties visu, te viņiem rokas brīvas...

Nodaļas priekšnieks kļuva domīgs, ar ierastu kustību izņēma no atvilktnes baltas kaula lūgšanu krelles un atkal labsirdīgi pasmaidīja.

- Nomierina nervus. Vai neesat pamēģinājis?

Brīdi kabinetā valdīja klusums, tikai klusi klabēja apaļās krellītes.

- ļa jau vajag - tad darīsim. - Apakšpulkvedis paņēma resnu, četrpadsmitkrāsu pildspalvu, tādām pirms gadiem desmit bija pilni komisijas veikali. - Tikai mēs rīkosimies pa savam, galu galā mēs te dzīvojam...

Viņš atkal ietērpās jautrā un laipnā saimnieka maskā.

- Mans brālēns ir republikāniskās slimnīcas galvenais ārsts. Palūgšu, lai viņš pievāc Idrimovu no rajona. Ja būs iespējams, lai pārsūta uz Tihodonsku it kā medicīnisku apsvērumu dēļ. Vai tas jūs apmierina?

Briesmonīgā pildspalva kaut ko piezīmēja kalendārā.

- Bet par citu mašīnu meklēšanu... Gan mēs izdomāsim, kā noskaidrot, kas viņam ir šķūnī, pagrabā un garāžā. Visticamāk, ka viņš ir tikai pircējs. Vajadzēja apmainīt šasiju - apmainīja ar. Neies jau pierakstīties rindā uz desmit gadiem... Parasta lieta. Dažkārt pat pasūta noteiktu modeli un krāsu. Saprotams, jau iepriekš zinot, ka zagts. Bet par slepkavībām ij neiedomājas.

Atvadoties līdz rītdienai, apakšpulkvedis saminstinājās.

-Tikai nodaļā īpaši nevienam nestāstiet, kas un kā... Puiši mums ir lādzīgi, tīrais zelts, es viņiem visiem uzticos, kā sev pašam. Bet, zināt, gadās visādi.

Kad viņi izgāja koridorā, Popovs apvaicājās:

- Kā tu domā, vai viņam pašam var uzticēties?

- Drīzumā noskaidrosim, - atsaucās Sergejevs.

Izrādījās, ka var. Apakšpulkvedis izdarīja visu, ko bija

solījis, un pat vēl vairāk. Idrimovu pārsūtīja uz republikānisko slimnīcu. Viņam bija viegls smadzeņu satricinājums, iesprāgušas ribas un sarežģīts apakšstilba lūzums.

- Vari palikt klibs, - teica ārstējošais traumatologs. - Vajadzētu sūtīt uz specializēto institūtu Tihodonskā, bet tur neizsitīsies. Pagājušo gadu mums iedeva tikai piecus nosūtījumus.

- Kā «neizsitīsies»? Ja jau cilvēkam vajag! - ievainotā brālis bija sašutis. - Kur tad ir jūsu priekšnieks?

Pēc pusstundas viņš atgriezās palātā priecīgs, taču mazliet apjucis.

- Tas galvenais ārsts gan ir viens zelta cilvēks! - viņš satraukti pavēstīja. - Pavēlēja jau rīt nosūtīt tevi ar sanitāro lidmašīnu. Un neko neņēma! - Viņš sāka runāt čukstus.

- Nemaz negribēja klausīties!

- Nekas, kad izārstēšos, mēs vēl pie viņa aiziesim, - Idri-movs apmierināti noteica. - Malacis, Magomet! Pasaki mātei, I|jasam un pārējiem, ka man viss ir labākajā kārtībā. Aizej uz miliciju, lai lietu neierosina. Paņem mašīnu un atdod Ādamam - lai aizved uz remontu. Ja man kaut ko vajadzēs -paziņošu...

Pa to laiku sadauzīto «divdesmit ceturto» nosūtīja uz autotehnisko ekspertīzi. Taču pusceļā maršruts tika mainīts, un jaudīgā kravas mašīna pagriezās uz Tihodonskas pusi.

- Nekādas citas mašīnas viņam nav manītas, - pēc dažām dienām Tihodonskas operiem pavēstīja Beimurazs Abdurahmanovičs. - Savu volgu viņš pavasarī sasitis, tad sācis meklēt jaunu - bez dokumentiem. Pirms pāris mēnešiem paņēmis šo par desmit tūkstošiem. Apmainījis šasiju, motoru noslēpis pie jaunākā brāļa Magometa, riepas un pakaļējo tiltu glabājot savā pagrabā. Pārdevēju pazīstot personiski.

- Paldies, - Sergejevs paspieda apakšpulkvedim roku.

- Bet iztaisījāties melni un maziņi: neko nevaram izdarīt, nevienam neko nenoslēpsim. Kā tad izdevās tik daudz uzzināt?

- Mēs te dzīvojam, - atkārtoja nodaļas priekšnieks, nešaubīdamies, ka šāda atbilde izskaidro visu. - Tikai vienu gan palūgšu: kratīšanas, pārbaudes, aizturēšanas - lai tas viss notiek ar manu ziņu, es visu nodrošināšu... Tādas kaujas operācijas kā Uzbekistānā mums te nav vajadzīgas... Tikai tautu samusinās un sakaitinās republikas vadību. Skaidra bilde, kurš būs grēkāzis...

Tihodonskas reģionālajā traumatoloģijas un ortopēdijas institūtā Idrimovu diez ko viesmīlīgi vis neuzņēma.

- Ikdienišķs gadījums, kāpēc viņu vajadzēja sūtīt pie mums? Un vēl ar sanitāro aviāciju?

- Vai tad nezini, kā tur tās lietiņas darās!

Uzņemšanas nodaļā ārsti daudznozīmīgi saskatījās.

Sultāns Idrimovs vēsajai uzņemšanai nepiegrieza ne mazāko vērību un itin nemaz neņēma pie sirds. Viņš pietiekami labi pazina dzīvi, lieliski saprata, kas notiek pasaulē. Ārstēties reģiona centrā ir daudz prestižāk nekā gulēt republikāniskajā slimnīcā. Tur ir gan labāka aparatūra, gan vairāk zāļu, gan pieredzējušāki ārsti. Tā vismaz pieņemts domāt. Var jau būt, ka tā nemaz nav, - arī republikā pietiek importa aparatūras, gan jau arī bez zālēm solīds cilvēks nepaliktu, arī turienes ārsti visu laiku cej kvalifikāciju kursos. Taču uzskats, ka Tihodonskā ārstē labāk, pastāv tik un tā! Tāpēc arī katrs cenšas tur nokļūt. Faktiski jau uz turieni pienāktos nosūtīt tikai smagi slimus, bet vai mazums kas pienākas! Ja cilvēku ciena, tad arī izrādīs viņam pretimnākšanu. Bet vietējiem ārstiem ir savs viedoklis: gultu maz, gribētāju daudz - te arī gūstama gan vara, gan sakari, gan deficītas preces. Bet, ja atsūta kādu svešu cilvēku, tas nozīmē, ka par vienu gultu mazāk, līdz ar to arī knapāks kumoss pašiem. Tāpēc jau dakteri šķendējas, un viņus var gluži labi saprast. Tomēr veltīgi viņi uztraucas: Sultāns Idrimovs nevienam parādā nepaliks, gandarīti būs visi. Kad izrakstīs, atvadīsies kā no tuvinieka. Bet tagad - lai jau paburkšķ.

Pēc divām dienām viņu operēja. Ap to laiku atbrauca Magomets ar Iļjasu un atveda milzum smagus koferus ar konjaku, baliku, ikriem, lai viss būtu kā nākas, nevis kaut kādus tur riekstiņus, hurmas un tamlīdzīgus štruntus. Tāpēc operāciju izdarīja kā pieklājas un arī narkozi iedeva kārtīgu: aizmiga un pamodās jau palātā. Vienvietīgajā, ar televizoru, pat apteksni Magomets bija nolīdzis...

Puiši šeit nodzīvoja četras dienas, Tihodonskas krogos atstādami vairākus tūkstošus. Tas ir ļoti svarīgi - palustēties Tihodonskā. Pastāv uzskats, ka to var atjauties tikai vīrietis, kuram naudas kā spaļu. Protams, vēl šikāk būtu izklaidēties Maskavā, turklāt tur - galvaspilsētā - skalda un valda pašu tautieši, tikai pēdējā laikā šos it kā piežmiedzot un visādi trenkājot, vakariņu vietā vienā mierā varot nobaudīt ari lodi. Nu nekas, arī Tihodonskā varietē, krogu un visādu bāru vai cik, pastāstīs Vaham un citiem ciema mūdžiem, kuri dzīvē neko nav redzējuši un to tik vien zina, kā bāzt naudu zeķē, lai tad šie arī klausās atplestām mutēm! Pajautāja kā pieklājas: «Ko vēl vajag?» Viss ir. Ko te vairs kvernēt - mājās darba diezgan. Pēc dažām nedējām atbrauks man pakaļ, ja Allāhs savu vaigu nenovērsīs. «Kādi vēl rīkojumi?» Nekādi, lai tikai tiek galā ar to autoekspertīzi un savāc mašīnu - laiks iet, bet tā taču vēl jātaisa. Un šie aizbrauca arī. Tad nu tikai ārstēsimies: zāles ir, uzmanība arī, cienīšana tāpat. Ko tad vēl vairāk vajag?

Sultānam Idrimovam un viņa radu saimei tika veltīta daudz lielāka uzmanība, nekā viņš spēja iedomāties. Stacionārais novērošanas postenis ēkas ārpusē valsts kasei izmaksāja simt rub|us diennaktī.

Magometa un Iļjasa izsekošana, fiksējot visus viņu sakarus un kontaktus, adreses, kā arī visu viņu izdarību fotografēšana izmaksāja trīssimt rubļu dienā. Pašus novērojamos šīs summas diezin vai sevišķi pārsteigtu, jo viņi vienā vakarā «Sacīkstēs» nolika divreiz vairāk, protams, meitenes un orķestri ieskaitot.

Novērošanas postenis darbojās arī Uruk-Sartanā, un Maskavas brigāde, kas beidzot ieradās Predgornajā, ar laipnā Beimuraza Abdurahmanoviča palīdzību auda tīklus, kuros pamazām iepinās visa republikas noziedzīgā pasaule un arto saistītie cilvēki.

Taču par lietas «Trase» centrālo figūru k|uva atsevišķā palātā gulšņājošais Sultāns Idrimovs, tiesa, viņam pašam tas ne prātā nenāca. Kad durvīs parādījās smaidošs cilvēks ar trīs neļķēm rokās, Sultāns nosprieda, ka tas ir radinieku sūtīts vēstnesis. Tas gan nebija kaukāzietis, taču ko padarīsi, ja jau reiz apstākli tā iegrozījušies. Arī viņš atsmaidīja, bet ciemiņam sekoja divmetrīgs lamzaks ar rētainu ģīmi, un smaidīt vairs diez ko negribējās.

- Sveicināti, pilsoni Idrimov. - Steidzīgi piegājis pie gultas, Popovs nolika neļķes uz skapīša un noliecies pašāva roku zem spilvena, pēc tam ari zem matrača. - Tas tikai tā - kārtības labad, - viņš paskaidroja un apsēdās uz ķeblīša. - Magome-tam ir interesants nazītis, es domāju - arī jums tāds varētu piederēt...

Sergejevs apsēdās uz gultas tā, ka atsperes vien nočīkstēja.

- Paskaties, Sultān, - gigants no iekškabatas izņēma dažas fotogrāfijas un nolika uz slimnieka krūtīm. - Bet pēc tam izstāstīsi mums, kas un kā...

Kā hipnotizēts Idrimovs paņēma fotogrāfijas. Pirmajā bija redzams neliela auguma vīrietis, kuram jau metās pliks pakausis. Tas bija lepni atbalstījis elkoni uz melnas volgas motora pārsega. Otrajā bildē bija Idrimova sadauzītā volga, kurai tagad jau vajadzēja atrasties autotehniskajā ekspertīzē. Tad palielināts šasijas numurs un pavisam cits numurs tehniskajā pasē. Nākamajā uzņēmumā - no svaigi atraktas bedres rēgojās pussatrunējusi cilvēka galva.

Sultāns aizsvieda fotogrāfijas, un tās, pajukdamas uz visām pusēm, izkaisījās pa palātu.

- Nu, stāsti, - Sergejevs ikdienišķā balsī ierosināja, gluži kā jau sen uzsāktu sarunu turpinādams.

Idrimovam noreiba galva.

- Neko nesaprotu, puiši, goda vārds, - viņš, daudz neprātodams, novāvujoja.

Kāds idiots! lau pašā sākumā vajadzēja izgriezt priekšējo paneli ar numuru un apmainīt, kā visi normāli cilvēki dara!

Speci tā māk iemetināt, ka šuvi tikai eksperts atrastu! Bet viņš bija cerējis, ka autoinspektori zem pārsega nelīdīs, it sevišķi, ja tiesībās ielikts kvarts... Varbūt ekspertīzē noskaidrojies? Bet kā tad viņi var pazīt Magometu un vēl zināt par viņa nazi? Un kas tas par līķi? Kāds sakars mašīnai, numuriem un avārijai ar kaut kādu līķi? Nekāds!

- Kas tad jūs īsti interesē? Varbūt esat mani sajaukuši ar kādu citu? - viņš turpināja buldurēt, nemaz nekontrolēdams automātiski izšautos vārdus un necenzdamies piešķirt tiem kaut kripatu pārliecības. Viņš jau bija atskārtis, kas tas par līķi, taču negribēja atzīties pat pats sev, apziņa negribēja ielaist drausmīgo minējumu, tas kūsāja kaut kur dziļi, dziļi, un par katru cenu vajadzēja atstāt to tur - pašās dzīlēs, jo ierasto domu un sajūtu plūsmā tam vienkārši nebija vietas.

Vēl pirms piecām minūtēm viņš domāja, ka drīz ir pusdienas un pavāriene Gaļa izceps sulīgu auna karbonādi, un simt piecdesmit gramu lieliska konjaka tīkami sasildīs barības vadu un saldi apdullinās galvu, tad varēs mierīgi pagulēties līdz vakaram, paskatīties futbolu, bet pēcāk jauniņā medmāsa Tamāra droši vien piekritīs tam, uz ko viņš skubina jau vairākas dienas.

- No kā tu nopirki mašīnu? - Sergejevs nīgri prasīja. - Pietiks tēlot muļķi!

- Neko nezinu, apmainīju šasiju tehniskās apkopes stacijā, bet mašīna ir mana...

Gan aromātiskā karbonāde, gan tīkami reibinošais konjaks, gan simpātiskā Taņečka pagaisa no tuvākajiem plāniem, būtu ļoti jauki, ja izdotos atlikt tos kaut vai uz vēlāku laiku -uz rītdienu vai, sliktākajā gadījumā, uz parītdienu. Lietu vajadzēja nokārtot, mudīgi jāpiezvana Iļjasam - lai tūlīt brauc šurp, kaut nu tagad liktu mierā un ļautu atvilkt elpu...

- Kurā tehniskās apkopes stacijā? - majors nicīgi apvaicājās. - Domā, ko pļerksti! Tur taču paliek dokumenti: nosūtījumi, rēķini, caurlaides...

- Kurā tieši - neatceros, taisīja privātā kārtā, bez reģistrācijas, bet šasiju pārdeva nepazīstams cilvēks, teica, ka esot priekš sevis paņēmis, bet neesot kur likt, toties nauda vajadzīga...

-Arī motoru viņš tev pārdeva? Un riepas? Arī tiltu? Un viss no tās pašas mašīnas? - Sergejevs pacēla un iegrūda Sultānam sejā fotogrāfiju, kurā svešinieks dižojās pie savas volgas. - Re, paskaties, ko izdarījuši ar saimnieku!

Viņš piebāza vēl vienu fotogrāfiju, bet Idrimovs aizvēra acis.

- Vai gribi, es tev parādīšu arī citas! Papriecājies, ko tavi drauģeļi ar cilvēkiem pastrādājuši!

la būtu iespējams nekad neatvērt acis un vairs nemūžam neatgriezties tik pēkšņi un briesmīgi pārvērstajā pasaulē!

- Neko es nezinu, zvēru pie saviem bērniem, nezinu!

- Bet mēs gan zinām! Par desmit taukšķiem nopirki volgu! Vai pateikt, no kā? Labi, drusku vēlāk pateikšu! Bet tagad pasaki godīgi: vai tu zināji, ka tā mašīna ož pēc asinīm? Vai vismaz nojauti?

-Zvēru pie Allāha: nopirku šasiju, vairāk neko nezinu.

-Tad brauksi mums līdzi! Zagtu mantu uzpirkšanu jau tev var piešūt. Un gan jau varēs pierādīt arī līdzdalību slepkavībā!

Idrimovs bezspēcīgi atslīga spilvenos. Dažas minūtes vēlāk Sergejevs un Popovs uzmeta viņu uz nestuvēm un aiznesa uz baltu slimnīcas furgonu. Ne jau tā Sultāns bija grasījies atstāt reģionālo traumatoloģijas centru.

Baltais slimnīcas furgons bija «Fināla» īpašums, kas iepriekšējā naktī bija izmantots parastajiem uzdevumiem. Šoreiz nāvessodu izpildīja Odiņcovam - izvarotājam un slepkavam. Operācija noritēja bez sarežģījumiem, ja neņem vērā to, ka visu ce|u no Stepņanskas līdz Tihodonskai viņš gaudoja vienā gaudošanā, dobji un baisi. Popovam pat sāka sāpēt galva. Vairākkārtējie uzkliedzieni, kas pavēlēja viņam aizvērties, netika ņemti vērā, tāpat kā Sergejeva draudi aizbāzt muti ar sprūsli. Bez tam sprūslis jau gaudot netraucētu, tāpēc draudi tā arī palika neizpildīti.

- Padomā tik, - teica Šitovs, kad «stūrītī» Popovs palūdza ārstam tableti pret galvassāpēm. - vajadzēja atslēgt kameru un slamstīt viņu tikām, kamēr pazūd pulss...

- Vai tad es uz šejieni vadāju līdzi tabletes? - Burenko paraustīja plecus un apklusa, lai gan bija skaidri redzams, ka viņam gribas pabeigt frāzi. Galu galā uzvarēja sarkasma piesātinātā mediķa personības puse. - Te jau visas kaites ārstē šis cildenais vīrs! - Mediķis pameta galvu un novērsās. Romovs neapmierināti iekrekšķējās, bet Šitovs iesmējās, izlaizdams no rokām vēl nesatīto melna brezenta gabalu.

- Ko tu zviedz! - Sergejevs negaidīti eksplodēja. - Te tu neesi diskotēkā! Kaunējies būtu!

Vikentjevs mierinoši paplikšķināja viņam pa roku.

- Piektais un sestais numur, - dzedri un valdonīgi noteica grupas vadītājs, un šķita, ka gaisotne mitrajā pagrabā uzreiz kļūst bargāka. - Pildiet savus tiešos funkcionālos pienākumus! Ķiķināšanās, stulbi jociņi un anekdotes brīvajā laikā! Tas attiecas arī uz jums, dakter!

Šitovs steidzīgi pabeidza rullēt brezentu, un pievilka siksnas.

- Viens, divi... - Viņi ar Sivcevu paķēra saini un tusnīdami stūķēja augšup pa kāpnēm - šī bija visneērtākā vieta. Tikai nolikuši nešlavu uz nestuvēm baltajā furgonā, seržanti dabūja atvilkt elpu un varēja apmainīties ar iespaidiem.

- Trakas lietas! - Šitovs aizspieda nāsi un, maķenīt aizgriezies, izšņauca degunu. - Paši izdauza cilvēkam visas smadzenes, bet man būs jākaunas! Ko tad es tādu izdarīju? Šim tāpat vienalga, - viņš paspārdīja brezenta saini. - Un paši jau arī pārāk nevaimanā...

- Bet man vispār nav ar to nekāda sakara, - pažēlojās Sivcevs. - Kāpēc tad Dzelzs Dūre bļāva uz mani?

Apvainotie seržanti vispār neatgriezās dispečeru istabā, bet tur pie divām šņabja pudelēm risinājās sīka notikušā incidenta analizēšana.

- Labi, Sašeņka, ka aizrādīji, - kraukšķinādams mājās sālīto gurķīti, teica Ivans Aleksejevičs. - lāzina, kad un kur var plēst jokus. Tikai es jums pateikšu, ka te vainīgs arī mūsu Nikolajs Vasijjevičs.

- Es taču tikai pajokojos, - Burenko sāka taisnoties.

- Labi audzināts cilvēks būtu tikai pasmaidījis... Bet tas puisis ir tik biezādains un vienkārši neprot uzvesties...

- Bet varbūt tieši šajā biezādainībā slēpjas viņa laime? -negaidīti apvaicājās Popovs, lai gan nemaz nebija grasījies iesaistīties sarunā. - Vai tad sprieduma izpildē labāki būtu plānādainie? Labi audzinātie, daudz lasījušie, inteliģentie cilvēki?

Iestājās klusums. Napoleons, kurš jau bija grasījies saliet, nolika pudeli. Nīgri pašķielēja prokurors, ar interesi paskatījās Burenko. Sergejeva un Vikentjeva sejas, kā parasti, palika neizdibināmas.

-Tā vis nesaki, Vaļeročka, - Romovs pārliecināti teica.

- Paskaties uz mums... Vai tad neesam daudz lasījuši, ņemsim kaut vai doktoru vai Mihailiču... Man acis jau galīgi čupā, bet avīzes izlasu no augšas līdz apakšai... Un vai tad tu pats arī neko nelasi?

- Daudz, aksakal, - šņabja musinātais Popovs vairs nevarēja valdīties. - Esmu pat lasījis par galveno argumentu pret nāvessodu. Zināt, kādu?

Popovs pats pasniedzās pēc pudeles, piepildīja glāzes un pacēla savējo.

- Nu, metam!

Pagaidījis pārējos, viņš iedzēra, paostīja maizi un uzkoda gurķīti.

- Zināt, kādu? - viņš atkārtoja, pēc kārtas noskatīdams gaidās sastingušos kolēģus. - Tas ir pavisam vienkārši. Izpildīšanas brīdī izpildītājs pārkāpj robežu, kuru nav atļauts pārkāpt nevienam cilvēkam. Tieši par šīs robežas pārkāpšanu taču arī soda nabaga noziedzniekus. Bet izpildīšanas brīdī izpildītājs oficiāli nostājas viņam blakus. Tikai oficiāli. O-fi-ci-āli! -Popovs izrunāja pa zilbēm, pamācoši pacēlis pirkstu. - Taču lietas būtību tas nemaina. Sabiedrība tikusi vaļā no viena slepkavas, bet radījusi jaunu. Turklāt profesionālu, kas slepkavo vairākkārt.

Popovs palūkojās sarkano plankumu rotātajā pirmā numura sejā un atkāpās:

-Tādas, lūk, lietas raksta grāmatās. Nezinu - pareizi vai ne.

- Tās visas ir galīgas muļķības! - skarbā balsī noteica pirmais numurs. - Tad jau iznāk, ka es esmu slepkava. Bet jūs visi esat līdzdalībnieki?! Bet tiesnesis, kurš piesprieda? Un kasācijas tiesa? Un prezidijs? Iznāk, ka visi ir slepkavas? - Viņš vairs nevarēja valdīties un jau gandrīz kliedza. - Nu tad nesodīsim Pitonu, Ļesuhinu un Skolotāju, labāk bučosim viņiem pakaļas! Gribētu tikai redzēt to, kurš tādas aplamības raksta?!

- Raksta jau visu ko. Vieni ir pret nāvessodu - tie pierāda savu, otri atkal - par, šie strīdas ar tiem pirmajiem. Ir viens tāds profesors, agrāk viņš vadīja tiesas kolēģiju un droši vien pats ne mazums nāvessodu piespriedis. Tad nu viņš liek priekšā izpildīt spriedumus publiski: žurnālistu, advokātu un sabiedrības pārstāvju klātbūtnē... Lai viss notiktu atklāti un godīgi un vairs neklīstu visādas muļķīgas baumas par urāna raktuvēm...

- Arī stulbums! - Romovs neiecietīgi atcirta. - Kāpēc padarīt to par balagānu? Nav jau nekāds teijāteris!

- Va|era taču paskaidroja, aksakal. Lai visi zinātu: spriedumus izpilda, kā nākas, nevienu nesūta ne uz kādām raktuvēm. Vārdu sakot - atklātības labad.

Sergejevs neslēpti nopētīja Ivanu Aleksejeviču un tikko manāmi pasmaidīja neizprotamu smaidu.

- Bet es saku, ka tas ir stulbums! Nu padomā pats - kurš tad būtu ar mieru izpildīt spriedumu? Varbūt vēl pārraidīt televīzijā?!

- Bet ko tur daudz kautrēties? - ar to pašu dīvaino smaidi-ņu turpināja majors. - Mēs taču izpildām likumu! Sliktākajā gadījumā varētu uzlikt masku. Vai kapuci ar caurumiem...

- Ejiet jūs visi dirst! - lvans Aleksejevičs pielēca kājās un ar troksni atgrūda krēslu. - Galīgi sviestā sagājuši!

Aizcirtis durvis, viņš izmetās pagalmā.

- Disciplīnas nav ne velna, - prokurors teica Vikentjevam. - Izpildīšana pārvēršas balagānā ar p|ēgurošanu. Lai kaut kas tāds notiktu pēdējo reizi!

- Rakstiet par mani ziņojumu, - vienaldzīgi atsaucās otrais numurs. - Vai arī izpildiet pats. Varat arī tiesnesi paķert līdzi, divatā drošāk. Tiksiet galā? Mana grupa tiek. Diez kas jau nav, bet spriedumi ir izpildīti. Arī klienti nesūdzas. - Pēdējā frāze izskanēja kā neslēptas ņirgas.

Grigorjevs atgrūda glāzi, kurai nebija pieskāries, piecēlās un, iespiedis padusē mūžīgo mapi, devās uz durvīm. Popovam šķita, ka viņš ir greizāks nekā jebkad.

- Nudien, laiks braukt, ir jau vēls. - Izbeigdams neveiklo klusēšanu, Burenko sāka vākt traukus, tērgādams par šo un to, itin kā runātu arī pārējo vietā. - lešu nomazgāt.

- Kāpēc jūs vispār to tirgu sataisījāt? - Vikentjevs apvaicājās, kad viņi palika trijatā. - Tu, Va|era, esi pasācis daudz dzert. Agrāk pret savu gribu liki pie lūpām - tikai, kad bija nepieciešams, bet tagad jau met pa lampu ar labpatiku. Komandē, salej, uzsāc visādas provocējošas runas... Dakteris pieklusis, vai tu gribi stāties viņa vietā?

- Liecies mierā, Mihailič! - Sergejevs familiāri teica, nevērīgi atgāzies krēslā. - Es neesmu dzēris un arī tagad nedzeru -skaidrs kā stikliņš. Bet varu teikt to pašu, ko Vajera: viņam taisnība. Cita lieta, ka par to nav pieņemts runāt! Bet viņš ir dzīvs cilvēks un nav tāds biezādis kā tas Šitovs un, starp citu, arī mēs pārējie. Un viņš iestājās darbā kriminālmeklēšanā, nevis speciālajā grupā! Es, starp citu, jau no sākta gala biju pret. Arī es pats stājos darbā kriminālmeklēšanā...

- Ko nu tu iztaisies par nevainīgu jaunavu! - Vikentjevs gāza pa galdu ar savu dzelzs plaukstu, pudele palēcās un šķindēdama nokrita uz grīdas. - Vai es tevi iemānīju, vai?! Tev piedāvāja, tu piekriti, tāpat kā viņš! Pieauguši cilvēki, pašiem savas galvas uz pleciem! Bet tagad meklējat vaininieku! Ejiet jūs, zini - kur?!

- Es nesūdzos un vainīgos nemeklēju, - teica Popovs. -Tikai velns aiz mēles paraustīja...

Vikentjevs noraudzījās uz Sergejevu, gaidīdams, ko teiks tas. Taču Sergejevs neteica neko. pat neizmainīja vaļīgo pozu. Atklāti sakot, tā bija pirmā reize, kad smagais, paralizējošais Dzelzs Dūres skatiens neko nespēja padarīt. Popovam šķita, ka tieši to Sergejevs arī gribēja nodemonstrēt speciālās grupas vadītājam.

Četrpadsmitā nodaļa

Gaļski apbedīja novembra vidū.

Bēru organizēšanu pēc Sergejeva iniciatīvas uzņēmās speciālā grupa «Fināls». Pateicoties oficiālai leP vēstulei, kuru bija parakstījis pats ģenerālis, apbedīšanai piešķīra četrus kvadrātmetrus zemes ziemeļaustrumu kvadrāta vienpadsmitajā kvartālā - starp mežu un ieplaku, kur «Fināls» apraka savus brezenta saiņus. Seržants Sitovs, kurš pildīja speciālās grupas sestā numura pienākumus un uzturēja ciešus kontaktus ar kapu darbiniekiem, sarunāja vietiņu otrajā kvartālā, līdzās centrālajai alejai.

Bedri izraka rūpīgi, vajadzīgajā dziļumā un, galvenais, laikā. Ar bēru salūtu gan radās grūtības: komandantūras vads skrēja no vienām atvaļinātu virsnieku bērēm uz otrām, un Žeņkas bēru laiks izrādījās jau aizņemts. Sergejevam vajadzēja braukt pie garnizona komandanta, un nemaz nebija zināms, vai lieta atrisināsies labvēlīgi vai ne, taču komandants atcerējās atlētu ar draudīgo ārieni, kurš bija piedalījies bruņotu dezertieru aizturēšanā, un pie milicijas kapteiņa Gaļska kapa trīs reizes nodārdēja asa un sausa automātu zalve.

Pie autobusa atgriezās lēni: pirmā, balstīdamās uz kūjiņas, ar grūtībām kliboja Žeņkas tante, blakus tipināja viņa māsīca, aiz viņiem Eds Timohins un nepazīstams pusmūža vīrietis veda izmisīgi raudošo Veru. Vairāk radinieku nebija. Daži bijušie skolasbiedri, draugi no studiju laikiem un dienesta biedri.

Gaļski dzīvoja Strādnieku pilsētiņas līkā un netīrā ieliņā, no kuras 1902. gadā proletariāts sāka slaveno Tihodonskas dumpi. Turpmākās desmitgades tur neko nebija mainījušas, tikai grausti kļuva aizvien vecāki un nolaistāki, un neskaitāmas reizes izrakātais ceļš rudenī, pavasari un ziemā vairs nebija izbraucams. Divpadsmit kvadrātmetru istabiņā visi klātesošie nevarēja saspiesties, un, tuvodamies autobusam, Popovs ar skumjām iztēlojās pazemojošo drūzmēšanos komunālā dzīvokļa tumšajā gaitenī un bēru mielastu pēc konveijera principa.

- Pagaidi, Vaļera, brauksim ar mašīnu.

Sergejevs satvēra viņa elkoni un aizvilka uz nostāk stāvošo «Fināla» volgu. Pie stūres sēdēja Šitovs, viņam blakus Vikentjevs, bet aizmugurē bija iekārtojies Ivans Aleksejevičs.

- Tam nolāpītajam pundurim izrādījās taisnība. -Sergejevs ar pūlēm ielocījās aizmugurējā sēdeklī blakus Popovam. - Kapos viņam vajadzētu strādāt, nevis slimnīcā!

- Kapus rakt! - iemaisījās Šitovs, lai gan viņam nebija ne mazākās nojausmas, par ko vispār bija runa. - Vienu gan es varu pateikt droši, viņi tur nopelna vairāk nekā mūsu ģenerālis. Ko tur ģenerālis! Daudziem kooperatoriem pogas izgrieztu...

- Zināt ko, - lietišķi iesāka Romovs, tikko mašīna bija izbraukusi uz Maģistrāles prospekta. - Iegriezīsim «stūrītī» un mierīgi atminēsimies Žeņečku. Dieva vārds, labāk nekā pie viņa mājās, cilvēkiem tikai lielāki uztraukumi...

Iebildumi nesekoja, un pēc pāris minūtēm mašīna iegriezās labi pazīstamajā strupceļā. Šņabis un spirts izpildīšanas punktā bija vai cik, bet tālredzīgais lvans Aleksejevičs bija paķēris līdzi vienkāršas uzkodas.

- Tad redz, cik cilvēka dzīvība vērta, - Romovs skumji noteica pēc pirmās glāzītes. - Žeņečka cilvēkiem labu vien darījis, vai mazums sabiedrībai labuma devis, un še tev -pāris mēnešu laikā pagalam! Bet tā odze Ļesuhins gluži pretēji - neko labu nevienam nav izdarījis, divus vēl nogalinājis, bet viņu ņem un apžēlo!

- Vai tas tiesa? - Sergejevs neticīgi pavērās Vikentjevā.

Tas pamāja.

- Ņemot vērā, ka agrāk nav sodīts, darbavietā raksturots pozitīvi, nožēlo izdarīto...

- Darbavietā tātad... Tad jau tās baumas, ka viņš ir Fomičeva radinieks, vēl izrādīsies patiesas... Nu, kuņas!

- Kas tad tas Fomičevs ir Savienības līmenī? - iebilda Popovs. - Turienes veči jau viņam ne virsū neskatītos.

- Par tiem tu vari būt mierīgs! - ar pirmītējo niknumu atcirta Sergejevs. - Tie nu viens otru vienmēr saskatīs... Kaut kā interesanti sanāk - nabaga strādnieciņu liek pie sienas bez kādas garas spriedelēšanas, bet, tikko kāds znots vai švāģeris, tūlīt labs raksturojums...

- Arī Luņinam bija labs raksturojums, - ne pie viena tieši nevērsdamies, paziņoja Vikentjevs.

- Nu un tad? - satrūkās Sergejevs.

- Apstiprināja...

- Tā jau es domāju! - Romovs atmeta ar roku un, uzbēris sāli, iebāza mutē sīpola gabaliņu. - Tādu trādirīdi sataisīja...

Šķita, ka Sergejevs pārvērties akmenī. Seja saviebās sāpju grimasē.

- Noraidīja?! Galīgi?!

Vikentjevs pamāja.

- Izpildīsim, ko citu.

- Lai viņiem kāds pietempies ezis izpilda! - Sergejevs nolamājās, kā sajēgu zaudējis. - Viņš taču ir zelta cilvēks! Ar to tur gnīdu ne salīdzināt!

- Pareizi, Sašeņka, - Ivans Aleksejevičs pamāja. - Es arī to nedarītu. Lai tie prātvēderi paši pamēģina...

- Ai-ai-ai, kas notiek, - Sergejevs apjucis ievaimanājās pa sievišķu modei un saķēra galvu. - Ko grib, to dara! Gatavā patvaļa!

Nedroši, kā aklais, viņš pagramstījas pa galda virsmu.

- Ielejiet man arī!

Iemetot Sergejevs izskatījās vēl nepierastāk, nekā pirmīt vaimanājot. Gandrīz pilnu glāzi viņš izdzēra tik viegli, it kā tajā būtu parasts ūdens.

Luņins strādāja par iecirkņa inspektoru Centrālā rajona nodaļā. Tas bija vecā kaluma vīrs, kādi tagad sastopami izretis: vienā iecirknī viņš sēdēja jau divdesmit gadus un stingri turēja to savās rokās.

«Savā teritorijā es esmu gan kriminālmeklēšana, gan spekulantu ķērājs, gan ugunsdzēsības dienests,» viņam patika tā sevi raksturot. «Iecirkņa inspektors ir visas milicijas un visas valsts pārstāvis.»

Un atbilstoši arī izturējās. Pēc paša iniciatīvas sarīkoja slēpņus un vairākas reizes bija aizturējis noziedzniekus, kurus bez panākumiem medīja kriminālmeklēšana. Rīkoja reidus tirdzniecības punktos: ķēra tos, kas blēdījās ar skaitu un svaru, tos, kas slēpa preci zem letes, un tos, kas pārkāpa tirdzniecības noteikumus. Sociālistiskā īpašuma izlaupīšanas apkarošanas nodaļas operi bija sašutuši: sak', bāž degunu citu darīšanās, jauc operatīvos plānus... noceļ no degungala mums mūsu labos rādītājus... Arī tirdzniecības darbinieki sūdzējās, viņi nez kāpēc gribēja, lai tos pārbauda tieši Sociālistiskā īpašuma izlaupīšanas apkarošanas darbinieki. Vienreiz kāds veikalvedis negribēja laist rosīgo kapteini veikala noliktavā, bet tas aizlauza viņam rokas aiz muguras, aizvilka uz nodaļu un noformēja materiālu par nepakļaušanos milicijas darbiniekam, izdarījās ar viņu gluži kā ar parastu ielu klenderi. Bet noliktavu pārbaudīja par spīti visam, atrada noglabāto preci un pēc visiem noteikumiem sastādīja atbilstošu aktu.

Protams, šādā manierē strādādams, Luņins bija sadzīvojis milzumu ienaidnieku visdažādākajos līmeņos. Taču ne no viena nebaidījās. Pistoli viņš vienmēr nēsāja līdzi, atteikdamies to nodot arī naktī: «Tad jau arī uzpleči būtu jāņem nost! Bet man nav ne mazākās vēlēšanās iet bojā, dienesta pienākumus pildot.» Pēc tam arī tika izdota pavēle par pastāvīgu nēsāšanu, bet tad gan priekšnieks, gan vietnieki ņēmās knābāt Luņinu, dzina viņu uz leP, pat ģenerālim tas nāca ausīs. Bet viņš ne reizi vien bija parakstījis Luņinam pateicības par noziedznieku aizturēšanu, tāpēc deva pavēli likt iecirkņa inspektoru mierā.

Galu galā pistole viņu arī pazudināja. Vakarā pēc darba Luņins satika bijušo dienesta biedru, tagad jau pensionāru, abi iegriezās restorānā pavakariņot, iedzēra pa simt piecdesmit gramiem, jau taisījās doties prom, pa ceļam vēl iecirkņa inspektors aizrādīja kompānijai, kura nevarēja pievaldīt savas rupjās mēles, un tie viņiem sekoja. Tādi jaunās paaudzes kundziņi: puskažociņi - dubļonkas, savākts -samaksāts, skuķi - «tojotas», muskuļi - karatē, pašpārliecināti - atraisīti - bezkaunīgi. No kā lai viņi baidītos?

To, ka Luņins ir milicijas darbinieks, viņi zināja, bet tik un tā sekoja, lai «noskaidrotu attiecības». Būtu nu gan Kostja Kalps, kurš bija nodzīvojis zonās jau astoņpadsmit gadu un pat vasarā paunojās, lai nesasaldētu atsistās nieres, aiz brīnumiem muti iepletis, tādu skatu redzēdams. No viņa baidījās visi apkārtnes bandīti, bet viņš iecirkņaJnspektora priekšā stāvēja, cepuri noņēmis. Kā gan citādi? Vara un spēks!

Taču laiki mainījušies. Un trīs labi trenēti puišeļi zināja, ka tagad ir brīvība un demokrātija, humānisms un liberalitāte, ir advokāti, ir protekcija, sakari un arī likums ir viņu pusē. Un vispār, kur tad ir tas likums? Krogs atradās tumšā un nomaļā vietā ja arī tā būtu gaiša un cilvēku pilna, tik un tā neviens nelīstu vidū un par liecinieku neietu. Ko tad tas kruķelis ar savu pussprāgušo drauģeli viņiem padarīs? Pēc tam piezvanīs, bet kamēr kāds atbrauks... Ķer vēju... Un, ja arī noķers, lai pierāda... |a arī pierādīs, lai notiesā... Nudien: kas tur ko baidīties? Tā bija jaunā formācija. Un viņu domugājiens bija pareizs, tikai vienu tie nebija ņēmuši vērā: Luņins bija no vecās gvardes...

Uzklupa, pensionāru uzreiz notrieca gar zemi, kā jau bija gribējuši, bet iecirkņa inspektors noturējās kājās, tuvākajam izšķaidīja degunu un izrāva stroķi: «Stāvēt, ka tavu māti!» Bet šiem pie vienas vietas. Tas kruķelis tak neatļausies izšaut! ledosim pa dullo un pievāksim to plinti, gan jau noderēs, par to tak dodot desmit stabus...

Luņins atsprāga atpakaļ un blieza gaisā: «Gulties, draņķi, apšaušu kā sūdus!» Bet šie tik kuļas virsū vēl nadzīgāk. Ak tad tas ments mūs baidīs, laikam pats noraustījies, tūlīt viņu ielenksim un ar kāju - lūk, tā!

Bah! Bah! Bah! Strupā deviņmilimetru «MP» lode, no tāda tuvuma izšauta, aizmet cilvēku pa gaisu kā tūkstoš kilogramu smaga vesera sitiens. Trīs satuntuļotie stāvi izstiepās uz asfalta, nepaguvuši aptvert notiekošo, pa putekļaino bruģi aiztecēja tumšas straumītes, ietarkšķējās telefoni Centrālā rajona nodaļas dežūrdaļā, pēc tam arī pilsētas un apgabala iekšlietu pārvaldēs, priekšniecības dzīvokļos... Ārkārtas situācija sakarā ar personālsastāvu! Piedzēries iecirkņa inspektors restorānā sašāvis trīs cilvēkus! lāsūta specziņojums uz Maskavu! Ārkārtas situācija! Ārkārtas situācija! Ārkārtas situācija! Kas atbildēs? Kas bijis tā dzērāja priekšnieks, kas audzinājis politiskā garā, kas uzticējis ieroci? Kas kontrolējis? Nu gan visi krita panikā!

Bet trača vaininieks rīkojās stingri pēc instrukcijām: izsauca «ātros», paziņoja uz nodaļu, apsaitēja ievainotos ar saplēstu kreklu skrandām, lai gan diviem pārsēji vairs nebija vajadzīgi. Bet, tā kā pēc ieroča lietošanas pienākas sniegt pirmo palīdzību cietušajam, Luņins to arī darīja. Un arī tālāk rīkojās pēc visiem noteikumiem: apsargāja notikuma vietu, līdz ieradās pirmās mašīnas, tad devās uz noda|u, nodeva ieroci, uzrakstīja sīku ziņojumu un, gaidīdams, kā izšķirsies viņa liktenis, sēdēja kabinetā, turpinādams strādāt ar saviem materiāliem. Tas jau stāvēja pāri jebkurām prasībām.

Bet ilgi strādāt viņam nebija lemts: sakarā ar ārkārtas situāciju izbraukušais prokuratūras dežūrizmeklētājs, pieprasījis sīkus paskaidrojumus, aizsūtīja viņu uz medicīnisko pārbaudi, pēc tam nāca aizturēšanas lēmuma un aizdomās turamā nopratināšanas protokola kārta. Tā nu Luņins nonāca īslaicīgās aizturēšanas izolatorā, bet pēc trim dienām kārtējais autoķurķis aizveda viņu uz izmeklēšanas izolatoru, kur tādiem kā viņš bija īpaši paredzēta kamera numur septiņdesmit divi. Tur iecirkņa inspektors nonāca advokāta, patruļnieka un ārpusresora apsardzes darbinieka sabiedrībā, kuri kopīgi izanalizēja situāciju un nonāca pie vienota slēdziena - viņš bija dimbā.

Tik tiešām, sākotnējā informācija, kas cirkulēja pa parastajiem un speciālajiem telefona tīkliem, pilnībā apstiprinājās.

Apdzēries? Jā, mediķi bija to konstatējuši. Nu un kas, ka bija iemetis simt piecdesmit gramus normēto astoņdesmit vietā, kauč menzūriņa, kauc uzpirkstenītis - tik un tā pilnā!

Apšāvis veselus trīs? Viss kā uz delnas: divi jau auksti, trešais vēl reanimācijā.

Un vai vispār bija iemesls šaut? Sadzīvisks strīds. Kāda lamāšanās, kāda aizrādīšana, kas to apliecinās? Pudeles brālis jau nav ņemams par pilnu!

Bez tam - vai tad viņiem bija naži, kastetes vai apzāģētas plintes? Nekā viņiem nebija! Un ko tad viņi tev nodarīja? Neko! Ja būtu sakūluši klopsī: ielauzuši ribas, izdauzījuši zobus, izbakstījuši acis, samīcījuši plaušas, tad tu, asinis vemdams, varētu iešaut kādam kājā... Tad tiesa varbūt arī atzītu to par nepieciešamo aizstāvēšanos. Bet šitā: uz neapbruņotiem, no viena sprīža attāluma... Šī jau nav pat nepieciešamās aizstāvēšanās robežu pārkāpšana. Tā taču ir dienesta pilnvaru pārsniegšana, lietojot ieroci, - sēdēšana līdz desmit gadiem! Bet otrs pants ir vēl draņķīgāks: «slapjā lieta», simt otrais - divu personu noslepkavošana un trešās personas slepkavības mēģinājums. Nu, atvainojiet - te jau spīd augstākais soda mērs...

Sākumā, saprotams, neviens «augstāko» nesolīja. Domāja, iegriezīs kādus desmit līdz divpadsmit gade|us, nav jau nekāda medusmaize galu galā... Taču izmeklēšanas mehānisms ieskrējās, uzņemdams arvien lielākus apgriezienus. Cietušie izrādījās no bagātām ģimenēm, radinieku, draugu un paziņu bez sava gala. Bet visiem labi sakari un naudas kā spalu. Tracis bija drausmīgs.

«Ceļam tiesisku valsti, bet piedzēries ments uz ielas apšauj cilvēkus!» Telegrammas bombardēja visas instances, nāca vēstules ar simtiem parakstu, pie pilsētas komitejas sarīkoja demonstrāciju, pieteica badastreikus. Pilsētas avīzē ielika rakstu: sak, likuma sargu pretlikumīgās izdarības vairs nav paciešamas nekādā ziņā, Luņina lietai jākļūst par varas orgānu patvaļas apvaldīšanas paraugu! Un tādā garā.

Jebkuras nopietnas lietas izmeklēšanā bez redzamajiem mehānismiem ir vesels lērums apslēptu kloķīšu, podziņu, atsperīšu... Tie var negaidīti apturēt tiesvedības mašīnu, bet var arī otrādi - likt tai griezties pilnā jaudā. Luņins taču bija aizturējis rajona komitejas instruktoru pie mazumtirdzniecības preču bāzes «melnās» ieejas ar pilnu somu deficītu produktu. īsi pirms Jaungada viņš atļāvās laist brīvā tirdzniecībā izpildkomitejai pietaupīto sviestu un konfektes. Viņš bija diskreditējis vadošus darbiniekus: rajona pārtikas tirdzniecības uzņēmuma direktoru aizturēja pie stūres dzērumā, veikala vadītāju kā kaut kādu tur noziedznieku aizvilka uz miliciju...

Daudzi, ļoti daudzi bija apvainojušies uz Luņinu. Protams, neviens jau neko neteica, ļauni nepriecājās, vecos pāridarījumus neatminējās, arī raksturojumu priekšnieks uzrakstīja labu labo: cīnījās pret noziedzību, aizturēja, atklāja. Protams, lai nodrošinātu arī sevi, pierakstīja: ar noslieci uz patvaļīgu rīcību, pret aizrādījumiem izturas nekritiski, padomus neuzklausa. Kopumā ņemot, raksturojums bija gluži normāls, piesieties nebija kur. Bet izmeklēšanas agregāts sāka darboties pilnā sparā, tad tiesas izbraukuma sēde un aplausu apsveiktais spriedums - augstākais soda mērs! Nāvessods!

Tiesa it kā izteica visas sabiedrības viedokli, lai gan nereti gadās, ka tauta prasa vienu, bet tiesu mašīna tik tikko velkas, teju, teju stāsies, it kā mehānismā kaut kas būtu ieklem-mējies. Bet šoreiz bija vērojama pilnīga tiesu instanču un pilsoņu vienprātība!

Kolēģi jau nodomāja, ka Luņinu kā kaulu iemetuši pūlī, lai to nomierinātu, bet kasācijas instance spriedumu atkal bez lieka trokšņa mīkstinās, kā arī nereti mēdza gadīties. Taču ne. Augstākā tiesa atstāja spriedumu nemainītu. Tagad arī centrālā vara bija savu vārdu pateikusi.

- Nu gan šie spēlē lielo politiku, - Ivans Aleksejevičs skaļi spriedelēja. - Sak’, cilvēki nav mierā ar varu, kārtību, taču viņiem nav taisnība - tikai daži izpildītāji šauj pār strīpu! Bet laiki tagad esot citi, un šitādus neliešus mēs sodām bez žēlastības... Taču piemirsuši vienu vienkāršu lietu: ja dusmās nositīsi sargsuni, kas tad pēc tam pašus sargās? Nesajēdz, ka zāģē zaru, uz kura paši sēž!

Ja kāds par šīm pašām lietām spriedelētu gluži abstrakti, Popovs nebūtu ar viņu vienisprātis. Bet attiecībā uz Luņina lietu argumenti bija tik pārliecinoši, ka viņš nešaubīdamies piekrita Romovam. Tas ar pūlēm apspieda apmierinātu smaidu.

Pēc bēru mielasta visi brauca uz mājām, bet Sergejevs izgāja laukā reizē ar Popovu.

- Ir runāšana, Vaļera, - viņš uzbudināti čukstēja. - Ieiesim pie tevis uz pusstundiņu...

Valentīnas nebija mājās, un viņi iekārtojās virtuvē. Gigants atteicās no iedzeršanas, Popovs uzlēja stipru tēju un, kāpelēdams šurpu turpu pāri starp skapi un ledusskapi iespiestā Sergejeva izstieptajām kājām, klāja galdu. Kolēģis ar grūtībām ietilpa vienistabas dzīvoklītī.

- Es taču pazīstu to Luņinu kopš bērnības, dzīvoju viņa iecirknī un varu teikt tikai vienu: tas nudien ir viens lāga vīrs! Taisnīgs un drosmīgs... Varbūt tieši viņa dēļ es aizgāju strādāt uz miliciju, labs piemērs, tā teikt...

Sergejevs lēni vēla vārdus, nekustīgi vērdamies kādā nekustīgā punktā savā priekšā.

- Jābūt taču kaut kādai taisnībai! - pēkšņi viņš ierunājās ātri un kvēli. - Ja tādus kā Ļesuhins apžēlo, bet tādus kā Luņins šauj - tātad viss sagriezies kājām gaisā! Tie tur, - viņš norādīja uz augšu, - domā pa savam, mūs galīgi neņem vērā, bet mēs taču arī varētu izlemt pa savam? Lai būtu taisnīgi?

Sergejevs gaidīja atbildi. Viņš bija piedzēries, un Popovs nesaprata, ko viņš grib dzirdēt.

- Kā «pa savam»?

- Pavisam vienkārši! Viņi jau paši to darbiņu nedara, tikai raksta papīrīšus un spiež zīmogus! Bet tie darītāji taču esam mēs!

- Nu un tad?

- Nu tā! - Sergejevs pieklusināja balsi. - Es Luņinam nāvessodu neizpildīšu! Un tu?

- Izpildīšu vai neizpildīšu, - Popovs bija saniknots. - Kurš tad man prasīs! Ko tu ar to gribi pateikt? Runā skaidri, bez aplinkiem! Vai tad tu vari grozīt spriedumu?

- Grozīt, protams, nevaru, ka viņu jupis! Bet es varu to neizpildīt - tas, lūk, ir galvenais, un tu vari man palīdzēt...

- Domā, ka neatradīs citus izpildītājus? Aizsūtīs viņu uz Ziemeļu zonu, un turienes «Fināls» izdarīs visu pa pirmo! Vai ne?

- Nu tad izglābsim viņu, - Sergejevs pavisam klusi noteica. - Izglābsim cilvēku, kurš nav pelnījis nāvessodu... Divas tiesas, republikas un Savienības, - neviens negribēja viņam palīdzēt. Tad palīdzēsim mēs.

- Ko tu, Dieva vārds? Es tūlīt saklāšu gultu - un ej gulēt...

- Nē. - Sergejevs spītīgi pakratīja galvu. - Vismaz mums jābūt cilvēkiem. Tie tur, augšā, var darīt, kas ienāk prātā, no tāluma jau nav redzams, ja vēl ar citu rokām... Bet tās rokas taču ir mūsu! Mums taču jācīnās par taisnību, jāsargā kārtība... Viņu taču nedrīkst kā kaut kādu lopu... Par ko? Viņš rīkojās kā pienākas, tikai pārāk stingri... Nu, būtu atlaiduši no darba... Štatos droši vien būtu vēl dabūjis prēmiju par izlēmību, tāpēc jau tur noziedznieki no policistiem baidās, bet mūsējos drīz slaucīs kājas! Jāglābj cilvēks!

- Nu ko tu visu laiku mal vienu un to pašu: jāglābj, jāglābj... Kā tad lai izglābj? Sabotēsim spriedumu? Nu, pasēdēs lieku mēnesi, tad Kļenovs sāks sūtīt telegrammas uz visām pusēm. Un tālāk?

- Ne jau tā. no Kļenova mēs viņu savāksim. - Sergejevs, apdedzinādams muti, iekampa no ieplīsušās tasītes pamatīgu tējas malku. - No Kļenova viņš jāsavāc...

- Un ko tad tālāk? Pievāksim, vedīsim. Ceļš zināms. Varbūt apstāsimies, lai iet, kurp acis rāda? Bet ja nu Vikentjevs mūs visus apšauj? Nu, pieņemsim, ka tu arī viņu pierunāsi, arī Sivcevu. Bet «stūrītī» gaidīs Romovs, prokurors un tas, kā viņu tur... Ko tu paskaidrosi viņiem? Palaidām uz nāvi notiesāto un paši esam gatavi viņa vietā iet kamerā? Vari būt drošs, ka tur arī nonāksi. Bet viņu pēc divām trim dienām atkal saķers un nošaus!

- Bet mēs viņu ne jau vienkārši izlaidīsim. - Sergejevs paliecās uz priekšu un ieskatījās Vaļeram acīs. Viņa skatienā nebija manāms ne visniecīgākais skurbulis. - Mēs nospēlēsim izpildīšanu. Vai dzirdēji, ko aksakals teica? Arī viņš negrib izpildīt. Dakteri pierunāsim, viņam jau tāpat tas diez ko neiet pie dūšas, viņš sapratīs un piekritīs. Un vairāk mums neviens nav vajadzīgs! Akts sastādīts, spriedums izpildīts. Kas tad viņu meklēs? No lietas pievāksim pasi, katram gadījumam izlabosim vienu burtu - un Lukins vai Luņijs aizbrauks, kur sirds vēlas... Basta!

Popovs nolika savu tasīti.

- Vai tu esi piedzēries vai skaidrā? Varbūt tu esi pats gudrākais un varenākais? Prezidents apžēlošanas lūgumu noraidījis, bet majors Sergejevs ar kapteini Popovu ņems un apžēlos! Vai tu tiešām visā nopietnībā domā, ka varēs dabūt cauri tādu lietu? Bet prokurors, grupas priekšnieks, piektais un sestais numurs?

- Es esmu skaidrs kā stikliņš. Sākumā drusku iesita galvā, bet tad atgāja. Paklausies: pirmais šaus pāri galvai, pieies dakteris, paskatīsies... Viņš parasti nemaz neskatās, bet katram gadījumam vajag izdomāt, ko ar viņu darīt, lai nebūtu nekādu nejaušību. Skaidās vajadzēs izlaistīt krāsu vai no gaļas kombināta paķert buļļa asinis... Prokurors no galda nepiecelsies, arī Vikentjevs pārāk nepētīs... Lai piektais un sestais satīsta, vai arī mēs fiksi rullēsim kopā brezentu. Bet, kad visi izklīdīs, mēs piekto un sesto atlaidīsim: sak, paši tiksim galā... Aizvedīsim viņu pie manis, aizbrauksim aizbērt to bedri - un basta. Būtībā viss - detajas vēl apspriedīsim...

Sergejevs skatījās saspringti un neatlaidīgi.

- Nu, ko teiksi?

- Ja jau tas viss ir tik vienkārši, kāpēc tad citas grupas nelaiž vaļā uz nāvi notiesātos? Ja tevī tā paklausās - tad jau specgrupu vispār neviens nekontrolē! Vai tiešām tas nevienam nebūtu iešāvies prātā?

Sergejevs savilka lūpas atbaidošā smaidā.

- Var gadīties, ka laiž arī. Tādi fakti gan nav konstatēti, bet pa apakšu tenkas klīst: it kā Vidusāzijas reģionā par miljonu varējuši izpirkt dzīvību. Kāds pat esot kaut kur Singapūrā saticis vienu nošauto... Kāda tur var būt kontrole... Mēs darbojamies jau ārpus likuma robežām. Gluži kā frontē - neitrālajā joslā. Pajautā Napoleonam, kāda tur ir kontrole...

«Fināla» trešā numura smaids pagaisa no sejas. Tā atkal bija bezkaislīga.

- Piekrīti?

Popovs klusēja. Drauga stāstītais izlikās pārāk neticams, lai to varētu ņemt nopietni. Taču pārāk pārdomāts un loģisks, lai uzskatītu par joku. Arī pats Sergejevs pēc āksta vis neizskatījās.

Taisnību sakot, tikai piedāvājuma šķietamā neiespējamība lika Va|eram kļūt domīgam. Šaubas par dienesta pienākumu rupju pārkāpšanu, par dienesta noziegumu, vīdēja kaut kur dziļi zemapziņā, taču nespēja viņu apvaldīt. Tāpēc ka «Fināla» ceturtais numurs jau bija apradis ar tām spriedumu izpildīšanas laikā. Konveijers, kas ieslēdzās Stepņanskas cietuma sevišķajā korpusā un izslēdzās pamestajā Ziemeļu kapu rajonā, izdzēsa pie tā strādājošo cilvēku apziņā stingri novilkto robežu starp noziedzīgu un godīgu rīcību, starp aizliegto un pieļaujamo, starp sabiedrībai bīstamo un tai vēlamo. Un bloķēja jūtas, emocijas un reakcijas, kas raksturīgas parastiem, likumam pakļāvīgiem pilsoņiem, kam nav nekāda sakara ar cilvēku nobendēšanu. Bez šādas psihes aizsargbarjeras visa šī padarīšana liktos tīrā slepkavošana ar visām no tās izrietošajām sekām neizbēgamas personības deformācijas formā. Bez tam Popovam bija Luņina žēl, un viņš uzskatīja, ka tas nav pelnījis parasto izpildīšanas objektu bēdīgo galu.

- Piekrīti? - Sergejevs prasīja jau uzstājīgāk.

Vaļera Popovs klusēdams pamāja. Ja kaut ko dari sakostiem zobiem un pēkšņi rodas izdevība izvairīties no nepatīkamā pienākuma, grēks to neizmantot. Vēl vairāk, ja savām rokām vari grozīt skaidru netaisnību, kuru par tādu atzīt nav gribējusi ne Augstākā tiesa, ne republikas, ne visas Savienības augstākās varas instances.

Piecpadsmitā nodaļa

Maskavas brigāde izķemmēja visu Uruk-Sartanas rajonu un pamatīgi satrauca visu republiku. Viņuprāt, šeit savijās vienā mezglā vairākas valsts mēroga lietas: «Trase», «Klejotāji», «Skurbulis». Tad negaidīti uzpeldējusī mašīna no izstrādes lietas «Trase» apstiprināja šos pieņēmumus.

Operatīvo pasākumu tīklos iepinās divas narkotiku tirgotāju grupas, pāris gruntīgu lopuzagļu, zagto mantu uzpircēji. Gandrīz pie visiem tika atrasti ieroči, kas tikai atviegloja tālāko darbu, jo divsimt astoņpadsmitais pants ļauj droši piešūt krimināllietu, pat ja neko citu nevar pierādīt.

Taču izkustināt no vietas «Trasi» tā arī neizdevās. Dienu pirms tam, kad Sergejevs un Popovs apciemoja Idrimovu palātā, tika izdarītas kratīšanas pie brāļiem Idrimoviem -Sultānā un Magometa, kā arī pie l|jasa Alijeva. Atrada Plotkina mašīnas detaļas un fiksēja tās dokumentos, bet vairāk lieta nepavirzījās ne par sprīdi. Magomets un Iļjass vienā balsī apgalvoja, ka nopirkuši detaļas tirgū no pilnīgi svešiem cilvēkiem, bet ieročus - automātisko nazi un paštaisīto vienlādiņa pistoli «harbuku» un kaujas karabīni -viņiem esot uzgrūduši nezināmi ļaundari. Sultānā sieva teica, ka redz šos dzelžus pirmo reizi, bet tūlīt pēc pratināšanas ņēmās zvanīt uz Tihodonskas traumatoloģijas institūtu, taču saprotamu iemeslu dēļ viņai neizdevās sazināties ar vīru.

Lai gan Magomets un Iļjass sēdēja īslaicīgās aizturēšanas izolatorā, Tihodonskā ieradās vēstnesis, kurš, Sultānu nesastapis, noskaidroja, ka viņu aizgādājuši atpakaļ uz Predgornajas republikānisko slimnīcu, un, ne ar vienu nekon-taktējies, atgriezās mājās.

Sultānu Idrimovu divas reizes nopratināja prokuratūras izmeklētājs, bet viņš tikai mala savu iepriekšējo versiju: neko nezinu, šasiju nopirku no sveša cilvēka. Tagad Sultāns gulēja starpreģionālajā labošanas darbu iestāžu slimnīcā. Aizrestotās pasaules iemītnieki savā žargonā šo vietu dēvēja par «slimnīciņu», bet ldrimovs uzskatīja, ka šeit apvienotas cietuma un slimnīcas vissliktākās īpašības, un dzīvoja šeit ar šausmām un riebumu.

Kāja pamazām sadzija, viņš lēca uz kruķiem un gatavojās pārvešanai uz izmeklēšanas izolatoru, kur, kā apgalvoja daudz pieredzējušie palātas biedri, bija «simtreiz šķērmāk». Dzīve bija sagriezusies ar kājām gaisā, bet tur neko nevarēja darīt, vīrietim jābūt gatavam arī tādiem likteņa pavērsieniem. Sēdēt vajadzēja skaisti, ar godu. Ko pierādīs - to pierādīs... Galvenais nevienu nenodot un neatzīties, lai tur lūst vai plīst. Tad iedos mazāku termiņu, un draugi no ārienes palīdzēs, galu galā arī zonā var dzīvot tīri labi... Arī tautieši šeit ir, turklāt autoritātes: stipri, drosmīgi, lepni - vīrieši!

Pēc kārtējās pārsiešanas Idrimovs neatgriezās palātā, tā vietā viņu aizveda uz nopratināšanas kabinetu. Tur jau gaidīja tas pats bullis ar zvērīgo mūli, kurš slimnīcā bija viņu arestējis. Sasveicinājās, iedeva uzpīpēt, te cigaretei cita cena -«Tihodonska» ir tas pats, kas brīvībā «Marlboro». Tātad mēģinās «padarīt runīgu»... Nu.lai mēģina vien, - tāds darbs.

- Lasīju, ko tu stāstīji izmeklētājam, Sultān, - iesāka Sergejevs. Viņš ar nolūku nebija sagatavojis ne protokola veidlapu, ne pildspalvu, pat ne tīru papīra lapu. - Arī melot jāmāk. Bet tu pūt skaidras pīlītes!

Idrimovs kāri ievilka dūmu.

- Ko zinu, to stāstu. Vai tad jums ir kādas savādākas liecības? Varbūt brālis vai sieva kaut ko citu pastāstīja? Bet varbūt Iļjass?

- Nē, viņi stāsta to pašu. Nezina, neatceras, pirmo reizi redzot, pirkuši no sveša. Arī melš niekus.

Idrimovs vērīgi raudzījās bullī, lai gan centās to neizrādīt. Opera izturēšanās viņu mulsināja, la viņš teiktu: jā, Magomets un I)jass izmuldējušies, nodevuši tevi ar visām ķeskām, arī sieva izlikusi visu kā uz delnas, tad varētu smieties viņam tieši sejā vai arī klusu pie sevis, skatoties pēc situācijas, - nevajag jau tūlīt lēkt uz ecēšām... la tas špiks uzvestos saprotamāk, arī ap sirdi būtu mierīgāk. Bet viņš runā patiesību. Kāpēc? To nu Sultāns zināja droši: kapā Magometu kauč gabalos - ne vārdiņa neizvilksi. Arī sieva muti vajā nevērs. Iļjass nav radinieks, uz to nevar tā pajauties, bet arī viņu nebūs viegli salauzt, jāatrod kāds pamatīgs āķis...

Bet bullim taču nav izdevīgi atklāt savas kārtis! Viņam jāpiespiež, jāmāna, jāšantažē... Varētu parādīt viltotu protokolu ar Magometa parakstu, varētu nospēlēt viltotu lenti - uz šitādiem stiķiem viņi ir meistari. Bet viņš, šķiet, pat atbalsta: nebaidies, neviens pret tevi neliecinās, turies! Varbūt Magomets jau ar viņu vienojies? Salīguši un situši viens otram saujā...

No tīkamā minējuma Idrimovam pat uzlabojās garastāvoklis.

- Un kā iet Magometam? - Viņš palaida izmēģinājuma bumbu.

- Sēž, - Sergejevs vienaldzīgi atbildēja. - Pie viņa atrada pistoli un nazi, bet pie Ijjasa karabīni. Tas tāpat sež.

Sultāns saguma uz cietā krēsla un uzreiz sajuta, kā iesmeldzās kāja. Tātad viņš bija maldījies! Zēl zēnu. Cik reižu bija brīdinājis: neturiet stobrus mājās! Pats savu «TT» viņš bija noslēpis tā, ka neviens suns neatrastu, un arī viņiem bija ieteicis to pašu... Bet tagad šie vairs neizpiņķēsies. Bet kāpēc tas lamzaks izklāsta visu, neko neslēpjot? Ko viņš grib?

- Man vajag uzzināt: no kā tu pirki mašīnu. Bez kādas rakstīšanas. No tavas mutes manā ausī. Un šķiramies, - Sergejevs atbildēja uz neuzdoto jautājumu.

Sultānā Idrimova dvēselē iekņudējās nepatīkama sajūta. Viņam bija četrdesmit pieci gadi, un visā savā līdzšinējā dzīvē viņš ne no viena nebija baidījies. Veselību Allāhs nebija noskaudis, jaunībā viņš bija nodarbojies ar boksu un prata sevi aizstāvēt, arī viņa dzimta bija varena, un republikā tas nozīmēja daudz. Svešās darīšanās viņš nemaisījās, pa kluso nodarbojās ar komerciju: uzpirka un pārdeva tālāk sīpolus, ābolus, arbūzus... Pēdējā laikā liels lērums visādu draņķu bija saradies: izspiedēju, reketieru, bandītu. Nācās iegādāties pistoli; kam vajadzēja - uzzināja un saprata: labāk griezt viņam ceļu! Arī no likuma viņš nebaidījās: nu spekulācija, nu kukulis, nu ierocis, nu nospertu mašīnu nopircis. Parasta lieta, visi tā dara, citādi nav lemts izdzīvot. Nav ne laupījis, ne zadzis, ne izvarojis, ne slepkavojis.

Bet tagad piepeši viņš sajuta bailes. Šis opers uzvedās tik nekaunīgi, un bija nomanāms, ka viņš noķēris Sultānu uz tāda āka, no kura tik viegli nenorausies. Taisni pa pieri, bez kādām viltībām, tātad pārliecināts, ka Sultānam nav kur sprukt, un viņam bez pūlēm varēs piesiet tos nobildētos līķus... Bet padoties nedrīkst, kauč gabalos grieztu!

- Es jau visu pastāstīju, pilsoni priekšniek, - Idrimovs atbildēja nu jau bez iepriekšējās pārliecības.

- Tad izdarīsim, lūk, ko. - No iekškabatas lamzaks izņēma kaut kādu vīriešu fotogrāfijas, domīgi pārskatīja un atkal iebāza atpakaļ. - Trīs aizdomās turamie mums ir. Mēs viņus apstrādāsim. Uztaisīsim kratīšanas, iesēdināsim kamerā. Bet es katram no viņiem likšu noprast, ka tu esi viņu nodevis. Kurš nav iejaukts - tam tāpat būs vienalga, bet vainīgais sāks raustīties un noteikti sevi nodos. Tad mēs viņu ņemsim aiz žaunām!

Lamzaks piemiedza ar aci, it kā šo vienkāršo un veiksmīgo kombināciju viņi būtu sagudrojuši kopā.

Asinis uzbangoja Sultānā galvā, un roka pret paša gribu tā vien rāvās pie nekaunīgā un ciniskā menta rīkles, bet tajā pašā mirklī atkal nošļuka uz galda virsmas. Viņš nebija pietiekami stiprs. Iepretim sēdošais lamzaks viegli atvairītu jebkuru uzbrukumu. Un tikpat viegli izpildītu savus draudus padarīt Sultānu par grēkāzi. Interesanti, kas ir uz tām viņa fočenēm? Sūds par tiem liekajiem, bet, ja Petrosjans uzzinātu, ka viņš to nodevis... Izklausās pat ļoti ticami, simt punktu, ka noticēs... Tad būs ļoti slikti. Visiem. Māju nodedzinās, arī puišiem klāsies plāni, nez ko vēl ģimenei nodarīs... Saprotams, ka dzimta pasludinās asinsatriebību, būs jau arī par ko atriebties, bet vai tad no tā kļūs vieglāk... Runā, ka viņi tiekot klāt arī cietumā...

- Kā nav kauna, priekšniek? Vai tev sirdsapziņas nemaz nav? Vai vispār ir sirds krūtīs? Tu taču esi partijas biedrs! Vai tad drīkst vienkāršu cilvēciņu baidīt un šantažēt! Vai tad tev tālab vara dota?

Sergejevs nopratināmā balsī nomanīja apjukumu un bailes.

- Ir gan sirdsapziņa, gan sirds krūtīs. Tikai ar tādiem kā tu jau baltos cimdos nestrādāsi. Tā jau jūs nesavaldīsi. Tavi drauģeji varēs vienā mierā slepkavot nevainīgus cilvēkus!

Sergejevs intuitīvi juta, ka visa 1L «Trase» atklāšana aizķērušies aiz šī ūsainā sarkanģīmja un viņš jau teju, teju vērs vaļā muti, vēl tikai vajag drusku piežmiegt. Taču nebija ar ko piežmiegt, un, atmiņā drudžaini pāršķirstījis visu informāciju par šo operatīvo lietu, viņš pēkšņi uzdūrās kādam pavedienam...

-Tavs Petruņa un citi draņķi!

Šī frāze varēja izrādīties arī tukšais šāviens, bet tā trāpīja pašā desmitniekā.

Idrimovs nobālēja un ar piepampušo mēli nolaizīja sausās lūpas.

- Ja jau bez rakstīšanas, tad lai notiek...

Parasti par gaidāmo izpildīšanu grupas vadītājs pavēstīja īsi pirms operācijas. Luņina gadījumā Vikentjevs piejāva kļūdu, un Sergejevs ieguva laiku sava neticamā nodoma īstenošanai.

Iebāzis savus informācijas vākšanas taustekļus Stepņanskas cietumā, Sergejevs pat pamanījās ievīt tos sevišķajā korpusā un uzzināja, ka spriedums galīgi apstiprināts diviem: Luņinam un Kisļajevam. Iecerētā īstenošanai bija nepieciešams laiks, un, ja Luņinu ņems pirmo, - viss būs sunim zem astes. Principā Vikentjevs varēja izlemt, ka nāvessods abiem izpildāms vienā dienā. Un to nu nedrīkstēja pieļaut. Majors bija satraukts.

Sergejevs bažījās arī par pirmo numuru. Viņš pietiekami labi pazina Romovu, lai nepaļautos uz viņu karstumā, varbūt pat ne karstumā, bet drīzāk vispārējā noskaņojuma iespaidā izmesto frāzi. Arī šo aspektu vajadzēja ņemt vērā. Turklāt, ja paveiktos, atkristu arī nāvessoda izpildīšana divām personām vienlaikus. Jā, ar pirmo bija vērts aprunāties!

Vienreiz gluži nejauši pēc darba pie pārvaldes durvīm sastapās Sergejevs, Romovs un Popovs. Negaidīti Vaļera piedāvāja iegriezties Ašota pelmeņu bodītē un pavakariņot ar visām «komandieru piedevām».

- Nu gan laiž! - atdzīvojās Ivans Aleksejevičs. Viņš nemaz nenojauta, ka ir kļuvis par apstrādājamo, ka tikšanās ir speciāli noorganizēta un ka Popova piedāvājumu izdomājis Sergejevs, bet tas izteikts ar Vaļeras muti taktisku apsvērumu dēļ. - Es, Sašeņka, domāju, ka cilvēks jāciena! Viņš jau tā salīdzinājumā ar tevi reti ķeras pie glāzītes!

Ivans Aleksejevičs jautri ieķiķinājās.

- Bet man tagad pilnīga vaļa - vecene aizlaida pie māsas, varu izklaidēties, cik tīk. Arī vakariņas nebūs jātaisa!

- Vai nav brīnišķīga sakritība, - Sergejevs bija izbrīnīts. Viņš labi zināja, ka Romova otra puse izbraukusi, un bija ņēmis to vērā, plānodams kombināciju, jo parastos apstākļos pēc pulksten astoņpadsmitiem Ivans Aleksejevičs Romovs sēdēja mājās kā piesiets un šāda veida piedāvājumus nepieņēma, pat visvilinošākos ne.

Dzīvi tērzēdami, viņi nokāpa pa cilvēku pilno Stacijas nobrauktuvi. Neuzspēlēta bija tikai Ivana Aleksejeviča jautrība, taču no malas neviens to neievērotu. Tāpat kā nevienam ne prātā nenāktu, ka nekaitīgais, dzīvespriecīgais večuks, gigants ar profesionāla boksera seju un iznesīgais puisis ar īsajiem matiem ir speciālās grupas «Fināls» pirmais, trešais un ceturtais numurs. Atklāti sakot, neviens neko nezināja par šādas grupas esamību. Lasot avīzēs, ka «spriedums izpildīts», pilsoņi parasti nedomāja, kas slēpjas aiz sīkiem burtiņiem nodrukātajām rindiņām.

Pelmeņi bija gardi, kā vienmēr. Vaļera ar labpatiku dzēra šņabi un piebalsoja Napoleonam, kurš slavēja ēdienu un pašu iestādījumu. Piepeši Romovs sapīka.

- Un tomēr - tas nav diez cik pareizi...

- Kas nav pareizi, aksakal? - painteresējās Sergejevs. - Ka pelmeņi karsti, bet šņabis auksts? Vai tad otrādi būtu pareizāk?

Šodien majors, kā parasti, nedzēra.

- Tad ne jau, Sašeņka, es taču nerunāju par šņabi. Viss šitas, - Ivans Aleksejevičs norādīja uz mājīgo, ar koku apdarināto telpu. - Tad jau iznāk, ka tas ir privātīpašums! Tātad atkal būs bagātie un nabagie? Vai tad tas ir pareizi? Vai tad tas ir labi?

- Ja visi bagāti - tas ir slikti, - teica Popovs. - Bet, ja visi nabagi, - tas ir labi.

- Pietiks filozofēt. - Gigants izslēja pāri galdam milzīgo roku, kas kā barjera nocirta nevajadzīgo sarunu. - Labāk pastāsti, aksakal, kā neitrālajā zonā likumus pildījāt. Un kā jūs tur kontrolēja.

- Tur tie likumi bija vienkārši... - Romovs bez grūtībām pārslēdzās uz jauno tēmu. - Prokurori nekad nelīda aiz apsargājamās līnijas. Tā ka...

- Pastāsti par ģenerāli, - Sergejevs ierosināja. Viņš zināja, ka atmiņas dara večuku mīkstu. - Vaļera to vēl nav dzirdējis!

Romovs kādu laiciņu lauzās, taču pamazām, trešā numura skubināts, sāka stāstīt, arvien vairāk un vairāk ieiedams azartā.

- Toreiz viss bija skaidrāks par skaidru, nevis tā kā tagad! Kur katram jābūt kaujas apstākļos? Ļoti vienkārši - ja esi vada komandieris, sēdi savā tranšejā kaut kur pašā priekšā, tā ir tava vieta, la esi rotas komandieris, vari attālināties no priekšējās tranšejas simt metrus, izveidot kontrolpunktu, blindāžu, bet tālāk - ni, ni... Bataljona komandieris var ielīst četrsimt metrus, atkal skaitot no priekšējās tranšejas... Nu un tālāk: pulka komandieris - līdz kilometram, divīzijas komandieris -līdz trim, armijas komandieris - līdz desmit...

lvans Aleksejevičs novilka ar nagu pa galdautu, iestīvinā-tajā audumā palika labi saskatāma svītra. Uz šīs līnijas viņš nolika sērkociņa pusīti, mazliet tālāk novietoja veselu sērkociņu, tad sērkociņu kastīti, papirosu, pēc tam papirosu paciņu un visbeidzot pelnutrauku.

- Lūk, tā!

Aplūkojis veiksmīgo maketu, Romovs apmierināti paberzēja plaukstas.

- Bet, ja kāds atkāpās no priekšējām līnijām tālāk nekā drīkstēja, - pirmais numurs nolika sērkociņu līdzās papirosam, - tur viņu «nāvinieku» patruļa - caps! Un ciet!

Romovs piebrauca sērkociņam ar maizes garoziņu, kuru nebija spējuši pieveikt plastmasas zobi.

- Kāpēc jūs, leitnant, esat šeit? - Ja izsaukts uz pulku, viena lieta, bet, ja neviens nav aicinājis, tātad - dezertieris! Bet tur tribunāla nav un spriedumus neviens neraksta, pletē tik dezertierim virsū. Un nevienam nerūp ne amati, ne pakāpes: esi pārkāpis atjautās zonas robežas - viss!

Popovam šķita, ka miermīlīgā garoziņa pārtapusi par kaut ko draudīgu un plēsonīgu.

-Tā, lūk, mani kungi, - neizprotami savilcis lūpas taurītē, lvans Aleksejevičs turpināja, - es ar savu grupu virzījos desmit kilometrus no frontes līnijas, skatos - uz lauku ceļa autobuss! Piebraucām klāt, izlecam laukā: «Nāvinieki», sagatavot dokumentus!...

Ivans Aleksejevičs ieturēja izteiksmīgu pauzi un gāza ar plaukstu pa galdu.

- Četri cilvēki: večuks ģenerālis - divīzijas komandieris, Sarkanā Karoga ordeņa kavalieris, radiste un kaut kāds virsnieks. «Kādēļ atrodaties šeit?» - Romovs piedūrās papirosu paciņai. - «Jūsu vieta trīs kilometrus no priekšējām līnijām!»

Papirosu paciņa aizbrauca līdz pelnutraukam.

- Ģenerālis apjukumā: «Meklējām divīzijas štābu un nomaldījāmies...» Izskatījās, ka tā arī bija. īsts kauju ģenerālis, ar ordeni, jau vecs... Bet ārpus atļautās joslas robežām! Ko darīt? - Romovs pēkšņi vērsās pie Vaļeras, kurš bija uzmanīgi klausījies. Tas paraustīja plecus:

- Lai brauc vien uz savu štābu...

- Jā-ā-ā, - Romovs neizprotami novilka. - Varētu jau arī tā, bet nekā! Es jau nebiju viens - aiz muguras trīs automātisti. Trīs liecinieki... Tajos trakajos laikos. Rīt varbūt pašam paprasīs: «Kāpēc atlaidi?»

- Un ko jūs izdarījāt? - Popovs klusi pajautāja. Romovs ar dakšiņu paknibināja padzisušos pelmeņus.

- Iesēdināju ģenerāli mašīnā, divus automātistus autobusā un nodevu visus armijas štābā!

Uzskatāmības labad viņš ielika papirosu paciņu pelnu-traukā. Paciņa bija par lielu, un pirmais numurs to iemīcīja, saņurcīdams tās kartona sānus.

- Nu, Vaļera, iedzersim par aksakalu! - ierosināja Serge-jevs. Un, lai gan viss noritēja pēc iecerētā scenārija, Popovs saminstinājās un gluži vai pret savu gribu izpildīja biedra piedāvājumu.

- Mūsu Ivans Aleksejevičs ne mazums karsta strēbis savā mūžā! -Sergejevs līdzjūtīgi noteica.

- Visādi gājis, Sašeņka, - Romovs nopūtās un, brītiņu pieklusis, piebilda: - Stiepies, kā gribi, bet drīz man jāmet miers. Kas tad to darbiņu darīs? Tu, Sašeņka, sirdies, bet mani nomainīt laikam vajadzētu tev...

- Tā jau nu ir, - Sergejevs šaubīdamies novilka. - Tikai nav jau tā pieraduma...

- Vai tad man bija pieradums? - Ivans Aleksejevičs apvainojās. -Vai tu domā, ka es visu mūžu to vien daru? Tajā laikā es vispār sēdēju pie kartotēkas, bet pēc kara strādāju kadru daļā. Sāku sešdesmitajos, tas tiesa. Pie sirds tas nekad nav gājis, bet kur liksies? Es nedarīšu, tu nedarīsi, Valera nedarīs... Kas tad darīs? Man, Dieva vārds, nav vairs tādas veselības, lai pa naktīm apkārt plivinātos.

- To es saprotu, - šaubīdamies noteica Sergejevs. Vaļeram pat šķita, ka viņš pārcenšas.

- |a saproti, tad izlem, - Ivans Aleksejevičs paskubināja. - Lai tad iet ar nākamo reizi...

Sergejevs saspringti domāja, virpinādams spēcīgajos pirkstos tukšo glāzīti.

-Labi!-beidzot viņš izmeta.-Uzskatīsim, ka esam nolēmuši!

- Ļoti jauki, - Romovs smaidīja plastmasas smaidu. - Zināt ko, bērniņi, aizstaigāsim pie manis. Mierīgi pasēdēsim, iedzersim tējiņu, arī uzlējumiņš ir...

Popovs paskatījās pulkstenī, jau grasīdamies atteikties, taču četrdesmit septītā izmēra kurpe sāpīgi iebakstīja potītē.

- Nu ko, ja izklaidēties, tad izklaidēties, vai ne, Va|era? -pirmā numura kandidāts noprasīja ar neuzspēlētu uzbudinājumu balsī, kas psiholoģiski izskaidrojams ar smago lēmumu, ko viņš tikko bija pieņēmis.

- Protams! - Popovs, pie sevis lādēdamies, jautri piekrita. Valentīna jau vairākas reizes bija pārmetusi vēlo apkārt-vazāšanos un biežās dzeršanas.

Romovs dzīvoja tepat netālu Stacijas nobrauktuves galā. Lielajai, pelēkajai mājai, kas bija celta vēl pirms kara, vienā galā bija seši stāvi, taču līdztekus nolaidenajai ielai tā izauga līdz astoņiem, bet pēdējai kāpņu telpai bija jau vienpadsmit stāvu, un tā atgādināja milzīgu, smagu kuģi ar augstu izslējušos priekšgalu. Pašā augšā atradās lvana Aleksejeviča dzīvoklis.

-Tagad tā vairs nebūvē, - Popovs neapdomīgi izmeta, ieejot kāpņu telpā, acumirklī «uzvilkdams» saimnieku.

- Bet vai zini, cik ilgs laiks pagāja no pamatu bedres līdz īrnieku ienākšanai? - Romovs nīgri noprasīja. - Nu, pasaki - cik?

Lielais, vecmodīgais lifts lēnām cēla viņus augšup.

-Tieši pusgads! - Romovs svinīgi pavēstīja. - Dienu dienā. Nekādas pielāpīšanas - grīdas joprojām turas bez remonta, sienas veselas - ne plaisu, ne nosēdumu. Vari salīdzināt ar tagadējām!

Lifts apstājās ar skaļu krakšķi.

Kāpņu laukumiņā Ivans Aleksejevičs saminstinājās, pliķēja sev pa kabatām, līdz beidzot jautri iežvadzējās atslēgu saišķis.

- Paklau, Aleksejič, atkal pusdienu nestrādāja lifts, -durvju slēgšana bija uzjundījusi kaimiņu - garu, paresnu večuku, droši vien Napoleona vienaudzi. - Es uzrakstīju kolektīvo sūdzību, atnāc, uzliec parakstu. Un arī par nama komitejas lietām jāaprunājas...

Romova atmaigusī seja piepeši saspringa.

- Man nav laika. |a vajag, iedošu rubli priekš liftnieka. Bet papīru neķēzīšu, - viņš sausi noburkšķēja.

Kad kaimiņa durvis aizcirtās, Ivans Aleksejevičs atkal atmaiga.

- Es nekad nerunāju ar svešiem, - pieveicis pēdējo slēdzeni, viņš paskaidroja, kājas uz paklājiņa notrīdams. - Bet viņi visu laiku mācas virsū - ar savu domino, to vien domā, kā ielīst dzīvoklī... Vairs nevar ciest!

Bet, acumirklī pārvērties, viņš sāka laipni starot: - Nāciet iekšā, bērniņi, par jums man vienmēr prieks.

Sekojot Sergejevam, Popovs pārkāpa slieksnim.

Sen nekrāsotas koka grīdas, izbalējuši krāsotie raksti uz sienām, aizvēsturiski abažūri, piecdesmito gadu sākuma mēbeles...

Šķita, ka viņi iemaldījušies brīnumainā kārtā no aizgājušo gadu dzelmes iznirušā pagātnes saliņā. Šeit viņos no portreta rāmīša smagu skatienu noraudzījās jaunais Ivans Aleksejevičs, kurš stāvēja aiz krēsla, uz kura sēdēja jauna, izskatīga sieviete garā, tumšā kleitā. Uz nobružātā ādas dīvāna augstas atzveltnes un uz trīsdaļīgā, saliekamā trimo Ivans Aleksejevičs auļoja ar zirgu, mērķēja ar medību bisi, stāvēja balta marmora sanatorijas verandā, sēdēja pie telefoniem apkrauta rakstāmgalda.

Popovs piegāja pie loga. Lejā pletās netīrais un trokšņainais stacijas laukums, piepilsētas dzelzceļa stacijas divstāvu ēka, platformas, stiepās vilcienu sastāvi. Čemodāniem, maisiem un paunām apkrāvusies pasažieru gūzma ņudzēja uz pārejas tilta, murda pie kasēm un taksīšu pieturā, savērpās garā rindā pie dārgajiem kooperatīvu pīrādziņiem.

Nianses no devītā stāva nebija saskatāmas, taču Vaļera zināja, ka raibajā pūlī šiverē manīgi kabatzagļi, nadzīgi uzpirksteņu spēlmaņi, lētas maukas, kuru cena, pateicoties inflācijai, tomēr bija cēlusies no trim līdz pieciem rubļiem, drūmi reketieri, kas tiranizēja kooperatīvās bodītes, piedzīvojumus meklēdami, apkārt valkājās apdzērušies sīki ban-dīteļi no visas pilsētas, ieklīdeņi no pasaules malām «izmēģināja roku»... Viņš zināja arī to, ka laukumiņš stacijas priekšā tikai no pirmā acu uzmetiena šķiet nevaldāma stihija. Patiesībā šeit pastāvēja stingra hierarhija, nesaudzīgas varas sviras, neapejami uzvedības noteikumi. Pēdējais autoritāšu saiets bija piešķīris stacijas laukumu Ļengorodas grupējumam, tātad visi -gan kabatzagļi, gan prostitūtas - maksāja nodokļus pilsonim Beskudņikovam, ko šajās aprindās pazina ar iesauku Sātans.

- Nav vairs nekādas kārtības. - Ivans Aleksejevičs klusi pienāca un nostājās blakus. - Agrāk, redzot, ka kaujas vai taisa traci, piezvanu - mašīna klāt, iztrenkā, kuru vajag, iebāž būrī... Bet tagad - zvani vai nezvani! Atbrauc pēc četrdesmit minūtēm, pagrozās - un prom. Labi, zēni, iedzersim tēju...

Apaļo, ar sarkana plīša galdautu apklāto galdu saimnieciskais Ivans Aleksejevičs piesedza ar baltu vaskadrānu, elsdams pūzdams lika tasītes, šķīvīšus, glāzītes un vēderainu karafīti, kurā skalojās biezs, sarkans vīns.

Vīns izrādījās labs, lai gan bija mazliet par saldu. Popovs uzdzēra tam tēju un domās lamāja Sergejevu. Kāpēc tāda steiga, vai tad viss jādara vienā dienā?

- Es tev, Sašeņka, teikšu vienu... - Romovs malkoja tēju no tasītes, plastmasas zobi brīžiem ieklabējās pret fajansu. - Pirmais numurs jau nav tikai izpildītājs. - Viņš ir grupas priekšnieka labā roka. Visi lēmumi tiek pieņemti kopīgi!

- Kādi lēmumi... - Popovs piepildīja glāzes un ielēja stiprumu tējas tasē. - Ko tur daudz lemt? Viss jau izlemts bez mums. Vajag tikai kārtīgi nošaut...

- Muļķības! - Ivans Aleksejevičs gāza pa galdu ar vārgo plaukstu. - Es jums pastāstīšu vienu gadījumu. Atceraties, kad aizklapēja frontes kapus? Lai gan - diez vai, būs jau kādi divdesmit pieci gadi... Pavisam vienkārši: pilsēta plešas plašumā, apkārt dzīvojamie rajoni, bet pa vidu kapi! Pēc sanitārajām normām - bardaks, bet, galvenais, nebija jau vairs kur izvērsties! Tad arī ņēma un aizklapēja. Bet Ziemeļu kapi pavisam jauni - viens kvartāls, un tas pats pustukšs... Tur mēs nevarējām līst - skaidra lieta. Ko nu darīt? Tad nu mēs ar Mihailiču pabraukājām apkārt... Noskatījām ieplaku starp diviem mežiņiem, bet man tur kaut kā nepatika - negāja pie sirds un cauri! Ja nu suņi vai cūkas izrakā vai kāds ierauga... Bet apkārt labības lauki, diez kas nav... Tā mēs novazājāmies kādas divas nedēļas, līdz atradām ar - pie Temernickas kapiem, purviņā, no ceļa neko nevarēja redzēt... Vārdu sakot, tieši tas, kas mums bija vajadzīgs! Tur arī sākām strādāt...

Ivans Aleksejevičs bažīgi paraudzījās apkārt.

- Bet ko jūs, mani kungi, nemaz zaptīti neēdat! Manis audzētas plūmītes - ne herbicīdu, ne pesticīdu. Tas uzlēju-miņš arī vēl ņems un izgaros... Mana vecene uz šitām padarīšanām meistariene. Nu, tad par visu to labāko!

Ivans Aleksejevičs noslaucīja muti ar delnas virspusi. Saķeksēja ar karoti ievārījumu, taču tūdaļ atsvieda atpakaļ trauciņā.

- Tad nu pamazām strādājām, visi bija apmierināti - vieta labu labā: kluss, un nebija nemaz tik tālu... Tikai vienu nebijām ņēmuši vērā: lauki, cilvēki cits citu pazīst un zina: kas saslimis, kas nomiris... Bet vecenītes skatās - kur bijusi, kur ne, svaiga kopiņa! Nekādas bēres taču nav bijušas! Pēc kāda laiciņa -atkal! Bet nevienam nekas nekait - visi sveiki un veseli! Un neviens nav nomiris... Ne vainagu, ne kapu pieminekļu, kad guldīts zemes klēpī, arī nav zināms - neviens neko nav redzējis! īsāk sakot, aizgāja un rajona nodaļu un paziņoja. Tur pārbaudīja visus sociālās aprūpes dienestus, zagsus, slimnīcas -neviens neatzinās. Aizgāja un izraka, bet tur miroņi ar lodi pakausī! Un tad tik gāja vaļā! - lvans Aleksejevičs saķēra galvu. - Baigais trobelis, aizlaida uz apgabalu specpazinojumu, labi, ka ģenerālis atskārta, kas par lietu, izsauca Mihailiču: vai jūsu darbiņš, prasa. Mūsu... Un ko tu vēl pateiksi? Šis: ka tavu māti, jau apgabala komitejai paziņojuši, arī uz prokuratūru, grib veidot speciālu izmeklēšanas grupu... Kāds tam sakars ar mums? Tāds sakars, ka domāt vajag! Kā lai es tagad taisnojos? Vai man jūsu, lempju, dēļ paša dirsa būs ugunī jābāž?!

Romovs nospēlēja dialogu, ka prieks klausīties, tikai uz mirkli mitējās, lai paskaidrotu:

- Tolaik pārvaldi vadīja Gusļarovs, kurš dikti baidījās par savu pakaļu. Visi viņi baidās... īsāk sakot, viss nokārtojās: ģenerālis piezvanīja uz apgabala komiteju, pavēstīja pirmajam, konfidenciāli, pa partijas modei, šis jau parasti bija tas visgudrais, bet šajā gadījumā pārāk nesatraucās, lika visu notušēt, un miers: ar to arī visa jezga beidzās, it kā nekas nebūtu noticis.

lvans Aleksejevičs nopūtās.

- Tad bija citi laiki. Un cita disciplīna, zināja, ko var apspriest un ko nevar. Bet, ja tagad kaut kas tāds atgadītos -avīžnieki izostītu un sarakstītu velns zina ko... Šķirsti avīzi un brīnies: Kātiņā, Kuropati, Gaļas mežs... Tepat Piemaskavā cik teritorijas izostījuši!

Romovs cieši paraudzījās Popovam acīs.

- Bet tu saki, ka viss ir pagalam vienkārši. Nē, brālīši, te katrs sīkumiņš ir no svara. Are, plāno izpildīšanu un visu esi ņēmis vērā, visu esi paredzējis. Gan laika apstākļus, gan reidus, gan specpasākumus, gan aizklājus... Pēc visiem noteikumiem! Bet vai esi padomājis, kāda maiņa dežurēs Stepņanskā?

- Priekš kam?

- Kā priekš kam? Viņi taču zina, kurp vedīs uz nāvi notiesāto. Un pazīst jūs visus pēc sejas. Tāpēc grafiks jāplāno vienas un tās pašas maiņas dežūras laikā. Mazāk acu - mazāk runu...

Stacijas laukums bija gandrīz tukšs, Centrālā prospekta luksofori sāka midžināt dzeltenās acis. Bet jaunatnes audzinātājs Ivans Aleksejevičs Romovs klāstīja majoram Serge-jevam un kapteinim Popovam profesionālās meistarības noslēpumus.

Pēc dažām dienām Vikentjevs ar pirmo numuru apsprieda kārtējo izpildīšanu.

-Tur būs divi pēc kārtas. Domāju, jāņem abi uzreiz.

- Var jau arī tā, kas tad tur liels, - piekrita diplomātiskais Ivans Aleksejevičs. - Tikai šoreiz labāk būtu darīt citādi.

Viņš ieturēja izteiksmīgu pauzi.

- Es beidzot pielauzu Sašu! - pirmā numura balsī skaidri jautās apmierinātība. - Loģiski pārliecināju. Un viņš piekrita.

- Ej nu! Malacis, Ivan Aleksejevič!

- Tikai nedrīkst aizmirst psiholoģisko momentu. - Ivans Aleksejevičs pacēla pirkstu un izteiksmīgi izbolīja acis. - Pirmajā izpildīšanas reizē uzreiz divi - tas ir drusku par traku! Bez tam vēl tāda nianse - Luņinam tak mēs visi simpatizējam. Līdz ar to viņu nevar ņemt pirmajā reizē... Vai es spriedelēju pareizi?

Vikentjevs bungoja pa galdu ar saviem dzelzs pirkstiem. Virsma čirkstēja vien.

- Nudien, aksakal. Tātad ņemsim Kisļajevu - tas nu ir viens neredzēts draņķis, Sašam būs vieglāk...

-Tas ir labi, ka mūsu viedokļi sakrīt, - Romovs pasmaidīja, nemaz nenojauzdams, ka pirms nepilnas minūtes izpildījis «aklā» aģenta lomu un palīdzējis Sergejevam par vienu solīti pavirzīt uz priekšu neprātīgo uz nāvi notiesātā Luņina pestīšanas plānu.

Sešpadsmitā nodaļa

Sultānu Idrimovu mocīja sirdsapziņa. īstam vīrietim jā-klusē - kauč vai gabalos grieztu! Bet viņš bija izmuldējies! Tiesa, neviens to neuzzinās, tātad gods nav aptraipīts... «Bet tu pats to zini,» šņāca aizkaitinātā sirdsapziņa, «un tas bezkaunīgais lamzaks tāpat.» - «Vai mazums, ko katrs par sevi zina,» taisnojās gjēvā pusīte. «Galvenais, ko domā cilvēki! Tā tas bijis kopš aizvēsturiskiem laikiem! Vai ne? Sieviete nomet lakatu - un aprimst pat visniknākais kautiņš, naži nokrīt zemē, un ķildnieki nomierinās. Kā gan citādi - tāda ieraža: cieni māsu, māti un mījoto! Taču sievietes ir aplaupa, ir izvaro, ir vēl nobendē... Kāpēc tad tiek pārkāpta tāda skaista ieraža? Tāpēc, ka cilvēkos viena runa, bet vienatnē ar sevi - pavisam cita... Bet ja tevi saņem tādās maiglēs, ka nav vairs kur dēties. Bez tam viņi jau tāpat visu zināja.»

Starp Sultānā Idrimova un viņa sirdsapziņas mokošo dialogu un sešas stundas ilgo strāvas pazušanu Kotsi ciematā, šķiet, būtu |oti grūti atrast kādu saikni. Taču tā pastāvēja. Tāpēc ka elektrības transformatora būdā, kas atradās ciemata zieme|u nomalē, steigšus ierīkoja ārējās novērošanas posteni, kam vajadzēja uzmanīt māju, kurā dzīvoja ne sevišķi uzkrītošais pilsonis Petrosjans, ko draugi un paziņas bija iedēvējuši par Petruņu. Šī iesauka, ko nejauši bija izmetuši «Trases» figuranti un ko gandrīz tikpat nejauši izmantoja Sergejevs, bija kā parole, kas lika Idrimovam pārkāpt īsta vīrieša principus.

Sultāns neko daudz nepastāstīja, jo pats zināja labi ja tik, cik melns aiz naga. Kad pienāca laiks mainīt šasiju, viņš pagrozījās automašīnu tirgū, aprunājās ar zinošiem cilvēkiem: viens bija kaut ko dzirdējis, otrs atkal kaut ko redzējis... Beigu beigās viņu iepazīstināja ar Armēņu - maza auguma plecīgu vīru, kurš no vienas vietas bija apaudzis cietām sprogainām spalvām, viņa deguns atgādināja banānu, kurš pārkāries mazajai mutei ar cieši sakniebtajām lūpām. Tas nu gan bija viens nopietns vecis. Kā teica, tā arī izdarīja.

Atdzina vāģi uz mājām, paņēma «diplomātu» ar naudu un iespieda rokās atslēgas.

Tā ari būtu šķīrušies, ja viņš pagalmā neieraudzītu pavisam jaunu metināmo aparātu, un šis iekarsa: pārdod, pārdod, viņējais nesen esot sagājis dēlī, bet bez tā šis kā bez rokām... Tā arī iepazinās tuvāk, Iļjasam švāģeris raujas pa jaunceltnēm, šis palīdzēja sagādāt skābekli, aizveda uz Kotsi - simt kilometrus no Uruk-Sartanas, var teikt, deguna galā. Un tālāk kā pa diedziņu. Iedzēra, uzēda, maizīti dalīja, Armens ieražas zināja, viss, kā pieklājas. Dīvaini gan, ka viņš nedzīvoja savā dzimtenē, laikam jau tur bija kāds knifs, bet prašņāt par tādām lietām nav pieņemts. Runāja par nākotni: Magomets gribēja nopirkt «astoto»... Armens teicās izlīdzēt, tikai papriekšu jāizpilda cits pasūtījums - melna volga... No kurienes tās mašīnas - viņš nebija painteresējies, tāpat bija skaidrs: vai tad Kaukāzā mazums zog vāģus... To, ka tās varētu smirdēt pēc asinīm, viņš nebija iedomājies, citādi būtu to sasodīto dzelzi sadedzinājis un pats turējies no Armēņa pa gabalu... Lai gan, kāds viņam ar to visu sakars: pieņem preci un nodod tālāk. Viņš ir tikai starpnieks - sīka zivtele...

Bet jau pirmā novērošanas nedēļa atklāja, ka Armens Petrosjans ēnu biznesā nav nemaz tik nesvarīga figūra. Septiņu dienu laikā viņš bija kontaktējies ar piecdesmit sešiem dažādiem cilvēkiem, daži no tiem bija visai labi pazīstami vietējai kriminālmeklēšanai. Tikšanās noritēja konspiratīvi, ar pienācīgajiem piesardzības pasākumiem. Viņš nekad nerādījās laukā viens - tikai divu trīs cilvēku pavadībā, kuri dzīvoja turpat viņa mājā.

Umaras ciemā (septiņus kilometrus no Kotsi) uz sievas brāļa vārda viņam bija kapitāli iekārtota garāža ar pienācīgi aprīkotu darbnīcu. Divi mehāniķi augām dienām noņēmās ar kaut kādām mašīnām, bet, kad speciāli uzsūtīts darbinieks ar izdevīgiem noteikumiem palūdza salabot «sesto», viņam, daudz neprātojot, atsacīja.

Kamēr republikas kriminālmeklēšana un Maskavas brigāde pētīja Petruņas personību un dzīvesveidu, Tihodonskas sevišķi smagu noziegumu nodaļa noņēmās ar savu ikdienas darbu.

Sergejevs piedalījās Skolotāja liecību pārbaudē. Pagrabos, nomaļos klajumos un drupās solīdais, iesirmais kungs parādīja septiņus paslēptus bērnu līķīšus. Izmeklēšanas grupa darīja savu darāmo: izmeklētājs darbojās ar diktofonu, komandēja iecirkņa inspektoru un rajona nodaļas operu, kas darīja melno darbu - raka, cēla ārā, grozīja, tiesu medicīnas eksperts skumjā balsī runāja mikrofonā tādas lietiņas, ka pieaicinātajiem mati slējās stāvus, kriminālists staipīja mērlenti un klikšķināja fotoaparāta slēdzi, kinogrupas operators filmēja ar videokameru. Sergejevam bija uzdots apsargāt un konvojēt arestēto. Viņš stāvēja mazliet iepakaļus, pievilkdams rokudzelžus, kas tos saistīja, un urbās ar skatienu rūpīgi noskūtajā pakausī, iztēlodamies, kā tajā ieurbjas lode. Krūtīs uzbangoja salts naids, un sirds jau sāka streikot, bet visu acu priekšā vilkt ārā no kabatas validolu bija neērti. Viņš joprojām nebija pieradis pie nāves, asinīm un netīrumiem, tāpat kā vairākums viņa kolēģu.

Majors Sergejevs bija noslēgts, un neviens no viņa paziņām nespēja iedomāties, kas slēpjas aiz biedējošās kaujas maskas. Viņam nepatika par sevi stāstīt, tā ka, izņemot kadriniekus un priekšniekus, neviens nezināja, kas bija noticis pirms viņa iestāšanās darbā leM orgānos. Arī zinoši cilvēki neiedziļinājās sīkumos, tāpēc fakts, kas varēja padarīt viņu par Tihodonskas milicijas garnizona slavenību, tā arī palika noslēpums. Sergejevam bija veltīts īpašs PSRS Augstākās tiesas plēnuma lēmums.

Tas notika tā: divdesmitgadīgais seržants Sergejevs, tikko atgriezies no armijas, iekūlās pamatīgā ķezā kādā šaubīgā pilsētas parka alejā, kurā kopš neatminamiem laikiem pulcējās visādi draņķi un kur, iestājoties krēslai, nerādījās neviens likumam pakļāvīgs pilsonis, protams, ja bija skaidrā un pie pilna prāta. Saša bija paradis iet pa taisnāko ceļu cauri parkam, iespaidīgais augums bija labākā caurlaide, taču visām caurlaidēm ir savi derīguma termiņi.

Barā bija seši indivīdi, tas bija skaidri zināms, jo pieci no viņiem gandrīz divus gadus uzstājās sev tik neierastajā un godpilnajā apsūdzības liecinieku lomā. Viņiem bija kaut kādi spalvu nazīši, ko ekspertīze neatzina par aukstajiem ieročiem, taču, neraugoties uz to, vīna korķu saskrāpētie, blāvie asmeņi bija gana labi plaušu, kuņģa un sirds savainošanai.

Saša varēja bēgt, bet tas viņam likās pazemojoši, un viņš palika, ko ari viņam pārmeta visi trīs izmeklētāji un neskaitāmas tiesu instances. Viņš neļāva izgramstīt savas kabatas, atteicās «iedot priekš pudeles», viņš netaisījās paciest sitienus, vēl jo vairāk nažu dūrienus, līdz ar to «radīdams konflikta situāciju» ar izdzimteņiem, kuriem, kā izrādījās dienasgaismā, bija pat cilvēku vārdi un uzvārdi, labi raksturojumi, norūpējušies radinieki, un līdz ar to pēc visām oficiāli kancelejiskām prasībām viņi skaitījās pilntiesīgi padomju pilsoņi.

Izrāvis no bara tuvāko, Saša palēca sāņus, sažņaudza rausteklīgo ķermeni, kas spārdījās un izverda lamas, «dubult-nelsonā» un teica pārējiem: «Tinieties prom, citādi es viņu pārlauzīšu uz pusēm!» Turklāt, kā bija teikts visos protokolos, «izteicās necenzētiem vārdiem».

Varza, pastiepusi savus uztrītos dzelzīšus, metās uz priekšu, bet viņš, nepagaidījis dūrienus, līdz ar to, pēc oficiālo iestāžu ieskatiem, «nepārliecinājies par reālu draudu esamību», pabeidza paņēmienu, pārlauzdams mugurkaulu ķīlniekam, kurš tajā pašā mirklī kļuva par cietušo.

Mugurkaula skriemeļu krakšķēšana un pie kājām nomestā ķermeņa konvulsijas acumirklī piespieda baru laisties lapās, bet Saša devās uz milicijas operatīvo punktu, kas atradās centrālajā alejā. Par to vēlāk viņš lamāja sevi pēdīgiem vārdiem, bet vēl vairāk tāpēc, ka, redzēdams, ka neglītajām durvīm ir priekšā atslēga, ņēmās zvanīt «ātrajiem» un milicijai, iegriezdams spararatu mašīnai, kurai bija lemts ieraut zobratos viņu pašu.

Pēc divām dienām pilsonis Bosko nomira, Sašu iemeta īslaicīgās aizturēšanas kamerā, bet bars, kurš kā uz burvja mājienu atkal bija uzradies, pārvērtās cilvēku grupā, kas sēroja par savu draugu un centīgi atmaskoja viņu konfrontēšanās. Piecas liecības ir stiprākas nekā viena, izmeklēšanas aritmētiskā loģika izrādījās daudz vienkāršāka nekā grāmatās un filmās, piedevām vēl bija līķis, kuru kaut kā vajadzēja norakstīt... Sergejeva liktenis bija izlemts, izmeklētāji un tiesneši nebija vienisprātis tikai nodarījuma kvalifikācijā: vai tie bija ar nodomu nodarīti smagi miesas bojājumi, kas izraisījuši cietušā nāvi, vai nepieciešamās aizstāvēšanās robežu pārsniegšana. Pirmajā gadījumā būtu jāsēž līdz divpadsmit gadiem, otrajā - līdz gadam.

Daudz kas bija atkarīgs no sākotnējiem lēmumiem, kas parasti izšķīra lietas tālāko gaitu. Sergejevam par laimi nesen bija nācis klajā dekrēts «Par pastiprinātu huligānisma apkarošanu», un prokurors, lai «nesavārītu ziepes», nedeva sankciju arestam, šķērsām izmeklētāja lēmumam uzrakstīdams: «Ņemot vērā nepieciešamās aizstāvēšanās elementu esamību, izraudzīties parakstu par dzīvesvietas nemainīšanu.»

Lietā pavīdējušie «nepieciešamās aizstāvēšanās elementi» noteica tālāko izmeklēšanas virzienu, lai gan cietušā vecāki bombardēja visas instances ar sūdzībām un prasībām «bargi sodīt slepkavu». Pēc kameras elles, kas vilkās trīs dienas, Sergejevs cieši nolēma nekādos apstākļos vairs neatgriezties «parašu» atmosfērā, pat ja nāktos padarīt sev galu.

Uz to pusi jau gāja, jo trešais izmeklētājs - augumā pamazs, bālu, uzblīdušu seju un mūžam saburzītās drēbēs -kapteinis Mališko, šis uzvārds Sergejevam bija iespiedies atmiņā uz visu mūžu, pēc kārtējās sūdzību zalves piedāvāja uzrādīt viņam apsūdzību pēc simt astotā panta otrās daļas' un brīdināja, ka liks viņu ietupināt.

Viņš neizrādīja ne niknumu, ne līdzjūtību, pilnīgi vienaldzīgi uz visiem Sašas argumentiem viņš atbildēja: «Ko es varu padarīt? Es esmu mazs cilvēciņš. Ko saka, to rakstu. Viņi ir pieci, bet tu esi viens. Kam lai es ticu? Arī tas līķis ir tev uz kakla. Kā, tavuprāt, es lai rīkojos?»

Aiz muguras jau bija vairākas tiesas un vairāki atcelti spriedumi, taču Mališko rūpēja tikai viens: kā paglābt paša pakaļu no nepatikšanām. Viņš jau bija uzklabinājis lēmumu par

KPFSR KK 108 p II da|a - ar nodomu nodarīti tīši smagi miesas bojājumi, kas izraisījuši nāvi.

drošības līdzekļa maiņu, bet Sergejevs visu laiku nēsāja līdzi asi uztrītu bārdasnazi, taču tad spēlē iesaistījās jauns spēks.

iecirkņa inspektors, kura teritorijā ietilpa pilsētas parks, pēc paša iniciatīvas ķērās klāt «cietušo» kompānijai un aizrakās līdz viņu otrai, raksturojumos neatspoguļotajai dzīvei. Divas huligānisma epizodes un atklātā zādzība. Atrast cietušos un lieciniekus nenācās viegli, taču ašais un nervozais «gaisa jaucējs» to izdarīja, lai gan, uzvandīdams jaunu kriminālu savā iecirknī, pakļāva priekšniecības dusmām to pašu ķermeņa daļu, ko tik centīgi sargāja Mališko. Taču atšķirībā no izmeklētāja viņš neuzskatīja sevi par «mazu cilvēciņu» un nenonivelēja taisnīguma loģiku līdz aritmētiskām darbībām.

ļaunais apsūdzības liecinieku apveids, ko izdaiļoja pret viņiem ierosinātā krimināllieta, piespieda Mališko krasi mainīt savus plānus. Jau gatavo lēmumu viņš saplēsa un uzrādīja Sergejevam apsūdzību par nepieciešamās aizstāvēšanās robežu pārsniegšanu.

- Griez, kā gribi, bet līķi tik vienkārši nenorakstīsi, - viņš paskaidroja. - Ja tas Bosko būtu tev mācies virsū ar nazi, es to robežu pārsniegšanu nebūtu taisījis. Uzbruka taču citi, bet tu noskrūvēji galvu viņam! Tas nu ir galīgi garām... Un vispār, -kapteinis vaļsirdīgi novaikstījās. - Labāk būtu mucis!

- Lai viņi pēc tam uzvaktē citus? Kas nevarētu aizmukt un nemācētu aizstāvēties? Vai es pareizi sapratu? - Arī agrā jaunībā Sergejevu bija grūti izkustināt no ieņemtās pozīcijas.

- Citi ir citi, bet tu esi tu, - «saburzītais» izmeklētājs pacietīgi skaidroja. - Lai viņi atbild par sevi, bet tu par sevi. Nu tad raksti: atzīstu sevi par vainīgu daļēji...

Sergejevs sevi par vainīgu neatzina, un tiesa iedeva viņam gadu nosacīti, viņš spriedumu pārsūdzēja.

- Puisi, esi gan tu muļķis, - zaudējis ierasto vienaldzību, Mališko bija tīri sašutis. - Par līķi dabūjis nosacīto un vēl nav apmierināts! Skaties, atmetīs vēl to lietu papildu izmeklēšanai. Es, protams, dabūšu rājieniņu, bet arī tev iegriezīšu līdz aknām!

- Pareizi izdarīji, - iecirkņa inspektors viņu atbalstīja, un sejas muskuļi sakustējās zem apstieptās ādas. - Tos draņķus jāsāk tramdīt, citādi pagalam daudz saviesīsies! Un tu neesi vainīgs ne tik, cik melns aiz naga, tikai ej nu tagad izstrīdies. Ja es toreiz būtu bijis tai operatīvajā punktā, tad gan mēs rīkotos citādi...

Gandrīz gadu lieta riņķoja tiesu instanču karuselī, un visbeidzot Augstākā tiesa deva īpašu slēdzienu: «Konkrētajā situācijā Sergejevam, kurš atvairīja bruņotu personu grupas uzbrukumu un kura dzīvībai un veselībai draudēja reālas briesmas, bija tiesības nodarīt kaitējumu jebkuram no uzbrucējiem. Pilsonim Bosko nodarītais kaitējums ir atbilstošs noziedzīgā nodarījuma raksturam un intensitātei, kā arī aizsargājamā vērtībai... Ņemot vērā to, ka Sergejevs rīkojies nepieciešamās aizstāvēšanās stāvoklī un robežās, spriedums un pārējie tiesu lēmumi pilnībā atceļami, bet krimināllieta izbeidzama sakarā ar nozieguma sastāva trūkumu.»

Saša nelaupīja sev to prieciņu iegriezties pie izmeklētāja Mališko, kurš nemaz neizskatījās apjucis un vēlreiz atkārtoja iemīļoto sentenci par «mazajiem cilvēkiem», kuri vienmēr ir grēkāži, ja vainīga priekšniecība, augstas instances un neatlaidīgi sūdzētāji.

Iecirkņa inspektors no visas sirds viņu apsveica, pamatīgi izlamāja visus milicijas draņķus un birokrātus, bet tad piedāvāja stāties darbā iekšlietu sistēmā, lai tajā būtu vismaz par vienu iejūtīgu un kārtīgu cilvēku vairāk.

Nervozā «gaisa jaucēja» iecirknī pilsētas parkā seržants Sergejevs tad arī sāka savas dienesta gaitas. Par notikušo viņam atgādināja sāpošā sirds, no tā laika bija palikusi nepatika pret bārdasnažiem un kameru gaisu, bez tam viņš bija patiesi pieķēries iecirkņa inspektoram, kas bija paglābis viņu grūtā brīdī. Šī iecirkņa inspektora uzvārds bija Luņins.

- Tur, zem dēļiem, vaskadrānā, - Skolotājs dobji noteica kārtējā pagrabā. - Meitene zilā kleitā, kādi seši vai septiņi gadi...

Sergejevs ar pūlēm atbrīvoja pirkstus, izlaizdams no rokas pistoles roktura sasilušo plastmasu, un izvilka no iekškabatas nobružāto alumīnija cilindriti. No jauna iebāzis roku bikšu kabatā, viņš noskrūvēja vāciņu, taču neveikli izbārstīja tabletes, vienu satvēris, nemanot, it kā piesegdams žāvājoties atplesto muti, viņš pacēla roku un satvēra lūpās pēc piparmētrām garšojošo ripiņu.

«Ka tikai kāda neiesprūst starp gaili un belzni,» iešāvās prātā, un viņš aptaustīja nāvējošo mehānismu.

Iekšlietu sistēmā veselība ir no svara, tāpēc Sergejevs slēpa savu ligu no resora mediķiem, ja iedūra, iztika bez biļetena, sarunāja ar priekšniecību un ārstējās pie draugiem no medicīnas institūta. «Ar tādu diagnozi nodzīvosi līdz simt gadiem,» viņam teica. «Vajag tikai drusku apārstēties un jāievēro režīms, jāizvairās no stresiem...» - «Simt man nemaz nevajag. Pietiks jau ar deviņdesmit,» viņš mēdza atjokot.

- Ap kaklu aukla, mutē laikam lakatiņš... Nē, šallīte, -Skolotājs precizēja. Klikšķēja fotoaparāta slēdzis.

Septiņpadsmitā nodaļa

Svētdien Valentīna pierunāja Vaļeru aizbraukt uz laukiem pie mātes. Viņa dzīvoja četrdesmit kilometrus no Tihodonskas pamatīgi uzbūvētā ķieģeļu mājā ar lielu pagalmu un lērumu visādu kustoņu: govi, cūkām, vistām... Naturālās saimniecības veltes greznoja Popovu svētku galdu un bija jūtams atspaids ikdienā.

- Vai mazbērniņš man būs? - sievasmāte jautri prašņāja kādu laiciņu pēc kāzām. - Dzirdīšu ar treknu pieniņu, ar labām lietām izbarošu... Tai jūsu pilsētā viss ir saindēts! Gan ūdens upē, gan gaiss...

Kad noskaidrojās, ka bērni nevar būt, viņa sāka runāt savādāk:

- Skaidrs, kāda tagad jaunajiem var būt veselība - visādas indīgas ķimikālijas, nitrāti, radiācija... Un vēl grib mums uzgrūst kaklā to atomstaciju...

Šoreiz Annai Tihonovnai bija citas rūpes:

- Vajag kaut cūku, bet nav kas to dara! Kāvējs Griška pilsētā, viņam taisa operāciju, bet manējais nevar, roka neceļas... Bet es viņam nepārmetu, ne jau katrs pacieš asinis, kaut arī lopiņš, tik un tā nav viegli laupīt dzīvību...

Ģimene vakariņoja, sievasmāte kā parasti rosījās ap galdu, apvaldīdama Valentīnu, kura tā vien rāvās palīdzēt, lai gan jau tīri labi bija iejutušies viešņas lomā un izrādīja centību vairāk pieklājības pēc, visiem tas bija skaidrs, bet sievastēvs, piemiegdams ar aci, pavilka meitu uz zoba un ielēja Vaļeram šņabi, kurā bija noturēti ķiploki un sarkanie pipari. Siltajā mājas atmosfērā Popovs, kā parasti, atslābinājās, un pastāvīgā spriedze, kas bija pārņēmusi viņu pēdējā laikā, pagaisa.

- Vaļka, man šķiet, tavs vīrs iemācījies dzert! - Semjons Ivanovičs paslavēja. - Agrāk labi ja divos paņēmienos varēja izdzert glāzi un gatavs bija, bet tagad jau met pa lampu, kā vīram pieklājas.

Nudien, Vaļera bija pasācis dzert ar baudu, un izdzertā daudzums aizvien pieauga.

- Par ko priecāties, - Valentīna atsaucās. - Kļūs vēl par alkonautu, bet man būs jāmokās...

Nevarēja saprast, vai viņa runā nopietni vai joko.

- Pēdējā laikā pasācis nākt mājā pēc pusnakts, ar šņabja smaku, sakās, ka no darba... - Valentīna pasmaidīja, bet acis palika nopietnas.

Laikam jau šis joks bija jāsaprot kā ģimenes attiecību skaidrošana audzinošos nolūkos.

- Nebūtu jau tev nemaz tik daudz ko sūdzēties, - viņš drūmi noburkšķēja. - Nu, iedzeru divas trīs reizes mēnesī, bet tu taisi tirgu... Arī algu atnesu visu!

Sievasmāte un sievastēvs saskatījās.

- Nez ko viņi par to atomstaciju izlēmuši? - Anna Tihonovna diplomātiski mainīja sarunas tēmu. - Vai tiešām iedarbinās? Ir nu gan ķeza... Es izlasīju avīzē: pēc Černobiļas dzimuši sivēni ar divām galvām un sešām kājām...

Viņas domas strauji mainīja virzienu.

- Bet ko lai dara ar to cūku? Varbūt tu, Vaļeročka, ķersies klāt? Tu droši vien darbā esi saskatījies diezgan, nevis kā manējais...

Viņš bija aizkaitināts.

- Bise taču jums ir? Varu nodemonstrēt jums pirmklasīgu nošaušanu. Vediet tik laukā!

- Tur tak vajag zināmas iemaņas, - Semjons Ivanovičs samierinoši teica. - Nav jau nekāda nieka lieta. Kuzmini pagājušo gadu mēģināja paši kaut, bet šī izrāvās un tik vico pa pagalmu... Kviec, asinis kā jūra... Bet Griška, kā ņem, tā ir... Viņš prasa divdesmit rubļus un izgriež trīs kilogramus gaļas. Un, protams, jāuzcep svaigā ga|iņa un jāielej šņabītis... Nu, Va|era, lai iet vēl pa lāsei.

- Man viena paziņa strādā gaļas kombinātā par putnu kāvēju, - it kā starp citu ieteicās Valentīna. - Sēž uz ķeblīša gumijas priekšautā, cimdos, bet pa konveijeru nāk vistas, sakarinātas aiz galvām, viņa tikai ņem ārā no spīlēm un ar šķērēm - čiks! Galvu miskastē iekšā, rumpīti uz transportiera... Asinis š|akst vien, smaka, šausmīgi!

- Nu ko jūs tur varat muldēt! - Vaļera ar nožēlu izmeta un piecēlās. - Iziešu svaigā gaisā...

Decembris bija silts un sauss, tikpat kā nebija parasto lauku dub|u. Popovs izgāja pa vārtiem, noraudzījās tukšajā ieliņā, apgāja mājai apkārt un pa mazajiem vārtiņiem no otras puses ienāca atpakaļ gruntsgabalā. Uz ķieģeļiem izbruģētā celiņa stāvēja lielas gumijas galošas, kurās sievastēvs staigāja pa dārzu. Popovs atminējās, ka parīt jāizpilda nāvessods Kisļajevam, un garastāvoklis bija galīgi čupā.

«Pie velna, būs jāraksta atlūgums!» pazibēja draiska doma, taču no tās viņam vieglāk nekļuva. Nākamais bija Luņins... Kā gan Sergejevs spēj cerēt uz veiksmi tādā avantūrā? Padzīs bez visa atlūguma, un tas vēl būtu labi...

Ceļā pagadījās lūka ar atvērtu vāku. Laukos nav kanalizācijas un pazemes komunikāciju, tāpēc nevarēja būt arī nekādas lūkas. Popovs piespieda sevi iet taisni, nepievēršot kanalizācijai uzmanību, taču pēdējā mirklī, kad kāja jau bruka tukšumā, viņš izmisīgi parāvās sāņus un nokrita uz pazemes ūdens baseina betona vāka.

- Nu, lūk, - atskanēja nožēlas pilnā Valentīnas balss.

- Pietempjas un vaļājas pa zemi... Nu kur tas der?

Kārtējā «Fināla» operācija iesākās kā parasti, ar instruktāžu un sprieduma lasīšanu. Notiesāti bija seši cilvēki, par jauniešu grupām raksturīgo noziegumu «buķeti» - huligānismu, zādzībām, laupīšanām. Četri no viņiem bija izdarījuši virkni izvarošanu un zvērīgi noslepkavojuši divas cietušās. Epizodes pārspēja viena otru hronoloģiskā secībā: ve|as zādzība no auklas, zaudējums - divdesmit seši rubļi, Sidorkina aplaupīšana -pulkstenis par trīsdesmit rubļiem, gredzens par četrdesmit rubļiem sešdesmit kapeikām, kurpes par sešdesmit rubļiem, Solovjovas izvarošana un slepkavība, Titovas izvarošana, kautiņš kafejnīcā «Romantika», Kovaļova saduršana...

Četri galvenie apsūdzētie bija vienlīdz nešpetni, nežēlīgi un nekaunīgi, pēc Popova ieskatiem, augstāko soda mēru bija pelnījuši viņi visi, taču pilngadību bija sasniedzis tikai Kisļajevs, un viņš tad arī dabūja, kā pieklājas.

- Viņam tas ir jau otrais spriedums, - Ivans Aleksejevičs teica, neapmierināti pakratīdams galvu. - Pirmo reizi viņam iedeva piecpadsmit gadus! Jauns, pažēloja... Divām meitenēm vecāki strādā vienā rūpnīcā, nu tad arī sacēlās neapmierinātības vilnis: telegrammas, vēstules, paraksti, gandrīz vai streiks sākās, prokurors noprotestēja kā pārāk mīkstu un atcēla... Tagad mēs viņu nobeigsim, bet pārējie atsēdēs savus sešus, astoņus gadus, norūdīsies un galu galā kļūs pilnīgi zvēri. Laipni lūdzam ārpus drātīm, mūsu humānajā sabiedrībā... Humānisti! Nez kāpēc vienmēr žēlo nepareizos...

- Ivan Aleksejevič, bet vai jums kādreiz ir bijis žēl kādu no... - Popovs saminstinājās, meklēdams vārdus. - No ob-jek... no notiesātajiem?

- Vai tad nezvērus žēlosi? - Romovs attrauca rupjā balsī, izslēja galvu, taču tajā pašā brīdī uzsmaidīja, pamāja ar galvu un nu jau citā - domīgā tonī turpināja:

- Zini, Vaļeročka, bija gan... Vai atceraties Matrašovu? Viņa man vēl tagad žēl. Tāds labs puisītis, kulturāls, labi audzināts...

- Nu gan tu, aksakal, laid! - Vikentjevs nosmīkņāja.

- Kas ir? - Romovs dedzīgi apvaicājās. - Gribi teikt, ka viņu vajadzēja šaut nost? Viņš taču nebija nevienu nositis, nu, sadūra divus! ja nebijis tā dekrēta - lielākais seši gadi! Pats lielākais! Neīstajā laikā, vienkārši nepaveicās... Tagad jau būtu atsēdējis un aizmirsis, ģimene, bērni...

Matraševa lieta savulaik sacēla lielu troksni. Pirmajā maijā piepilsētas mežiņā viņš dzērumā sakāvās ar atpūtniekiem un iegrūda vienam vīrietim nazi vēderā. Bet devītajā maijā ampelējās pludmalē, rajona kriminālmeklēšanas priekšnieks viņam aizrādīja un arī dabūja caurejošu vēdera ievainojumu.

Tolaik huligānisma apkarošanas kampaņa ritēja pilnā sparā, nesen bija nācis klajā attiecīgs dekrēts, ļā, viņš bija rīkojies ciniski, traucējis darbarūķiem atpūsties viņu svētkos, uzbrucis varas pārstāvim. Tas izsauca plašu sabiedrības rezonansi, viņa dēļ sarīkoja paraugprāvu, viņam veltīja radio un telereportāžas, avīžrakstu gūzmu. Pilsēta apmierināti uzklausīja bargo spriedumu. Taču Romovam bija taisnība: citos apstākļos diezin vai Matraševs dabūtu vairāk par sešiem, astoņiem gadiem.

- Pareizi vien bija! - Sergejevs nikni nospļāvās. - |a tos draņķus neiznīdēs, viņi nejaus dzīvot normāliem cilvēkiem! «Divus sadūra»! Vai tad ar to ir par maz?

- Esmu ar tevi vienisprātis, - aksakals pamāja ar neizprotamu žestu. - Tikai saku, ka man tā puikas tīri cilvēciski bija žēl. Bet, ja pašus bīstamākos nenovāks, tad viss saies galīgā dimbā...

- Var teikt, ka iet jau pilnā švunkā, - iejaucās Vikentjevs. - Gada laikā noslepkavo vairāk nekā divdesmit tūkstošus cilvēku! Bet nošaušanu piespriež tikai kādiem divsimt noziedzniekiem. Un kas ir pats interesantākais: slepkavību skaits pieaug, bet nāvessodus ar katru gadu piespriež mazāk un mazāk... Varbūt tas pieaugums ir tāpēc? Nošāvuši divsimt miličus, bet mūsējie nokniebuši tikai četrdesmit piecus bandītus. Vai nav jauka proporcija!

- Jā, izskatās, ka viņi sāk gūt virsroku. - Romovs sērīgi atmeta ar roku. - Un vēl viņiem piespēlē ar to humānismu. Tādus tikai kaps spēj labot! Bet viņiem lodes vietā - termiņu. Un kurp sūtīs? Uz citu planētu?

- Tajās planētās droši vien jau skan vaidi, - Vikentjevs noburkšķēja.

- Bet kas notiek kolonijās? Bēgšanas, slepkavības, ķīlnieku ņemšanas! Zonā nauda, šņabis, narkotikas, administrācijai taisa virsū, pahani ņēmuši varu savās rokās! Un tas viss noticis deguna galā piecu - desmit gadu laikā!

Vikentjevs trieca dūri galdā.

-Vienu laiku mēs par tādām lietām vairs pat nedomājām, bet tagad tas viss atkal atdzimis!

Ivans Aleksejevičs pielēca no krēsla un aiztipināja pie grupas vadītāja galda.

- Bet vai tu zini, kā ieviesa kārtību?

Viņš pieliecās Vikentjevam, aši pameta skatienu uz Sergejevu, kurš bija izlaidies stūrī, un uz Popovu, kurš kā allaž bija sasprindzis.

- Ļoti vienkārši! Pirms kara uz nometnēm aizlaida direktīvu: visus pahanus, autoritātes, likumīgos zag|us, režīma pārkāpējus, sevišķi ļaunprātīgos... - Romova plauksta strauji noplanēja virs galda. - Un viss! Odzei galvu nost - nevar tā vairs kost... Lai arī nelikumīgi, bet vienu teikšu jums droši, par ķīlnieku ņemšanu dzirdēt nebija nācies!

Popovs saviebās.

- Tolaik tās direktīvas izmantoja ne tikai pret pahaniem... Un vispār, vai nu tā ir pareizākā metode? It kā tiesisku valsti ceļam...

Ivans Aleksejevičs pārklājās ar sarkaniem plankumiem.

- Gan tu vēl redzēsi, ko jūs uzcelsiet! - Viņa balss aizsmaka. - Es jau ilgi vairs nevilkšu, Mihailičs tāpat, bet jāizstrebj būs jums! Un jūs, puiši, nudien nebūs par ko apskaust. |a sāksiet zvēriem sprediķot humānismu - sagrābs jūs pašus, un visam beigas! Aprīs, izvirzīs savus noteikumus, un jūs dzīvosiet pēc viņu nolādētajiem likumiem...

Ivans Aleksejevičs sāka klepot, saķēra jau krītošo protēzi un sakucis aizvilkās līdz savam krēslam.

- Vienmēr viens un tas pats, - Vikentjevs pukojās. - Politika, filozofija, morāle... Nu gluži kā deputātu sanāksmē! Vai tiešām nevar mierīgi, bez klaigāšanas?

Operācija noritēja pēc grafika. Laikā ieradās Stepņanskā, laikus pievāca Kisļajevu no sevišķā korpusa, laikus uzsāka atpakaļceļu.

Objekts negribēja nākt laukā no kameras, mēģināja rāpot uz ceļiem un bučot Vikentjevam kājas, jo bija viņā nekļūdīgi sazīmējis vecāko, brauciena laikā viņš bez mitas raudāja, žagojās, maitāja gaisu un solīja laboties, bet pēc tam, raustīdams valodu, centās pārliecināt, ka uzņēmies citu vainu un ir gatavs ne tikai palīdzēt atrast īstos noziedzniekus, bet atklāt viņiem visas briesmīgākās slepkavības, kas notikušas Tiho-donskā kopš neatminamiem laikiem.

- Aizvediet atpakaļ uz cietumu, un es pašam galvenajam prokuroram visu izstāstīšu, bet, ja gribat, pastāstīšu par citiem, vārds vārdā, ko man teikuši... Aizvediet atpakaļ uz veco, labo cietumu! Mīļie, dārgie, vai tas jums ko maksā?!

Popovs neizjuta ne žēlumu, ne līdzjūtību, viņš bija cieši pārliecināts, ka Kisļajevam nav tiesību dzīvot šaisaulē, taču šobrīd, piesmirdušajā autoķurķa kulbā, klausoties bijušā cilvēka pa pusei vājprātīgajā monologā, dzīvniecisku šaušalu viļņu apņemts, viņš kārtējo reizi sajuta sevī mijamies riebumu, bailes un kaunu par to, ka piedalās tādā necilvēcīgā padarīšanā.

|a nāvessodu izpildītu kāda mašīna... Taču tik un tā kādam vajadzētu nospiest pogu, pagriezt kloķi, noraut sviru. Arī tad, kad izgudros mašīnas, kas spēs domāt un pašas oganizēt savu darbu, tajās nekad neievadīs šāda veida programmas, drīzāk gan otrādi, ieliks pamatīgus aizliegumus, lai nepakļautu briesmām visu cilvēku dzimumu...

Vaļera atcerējās, ka kaut ko tamlīdzīgu bija lasījis kādā fantastiskā stāstā vēl pirms ieskaitīšanas «Finālā», lai gan toreiz, protams, nebija tā iedziļinājies šajā problēmā kā tagad.

- Aizveries taču vienreiz! - Sergejevs pavēlēja nesakarīgi klaigājošajam objektam. - Citādi iegrūdīšu sprūsti, un lieta darīta.

Par izpildītāju vienmēr strādās cilvēks, pat visattīstītākajā, mehanizētākajā, automatizētākajā, robotizētākajā sabiedrībā, protams, ja tā uzskatīs par nepieciešamu saglabāt nāvessodu. Šī profesija nav nošķirama no šā soda veida. Un tai ir savs nosaukums, vecs kā pasaule, kuru nenotušēsi ar vārdu kruzuļiem: izpildītājs, pirmais numurs vai jebkurš cits «Fināla» numurs...

- Paklausies, - pieklusinājis balsi, sacīja Sergejevs. - Šodien turi acis vaļā. Kas kur stāv, kurp skatās un ko var ieraudzīt, ko vajag ņemt vērā. Uzmanīgi! Man nebūs vaļas, bet šis ir pēdējais mēģinājums...

Sergejevs šķita pilnīgi mierīgs, lai gan šobrīd tieši viņam vajadzēja pielikt operācijas pēdējo punktu.

- Nu? Vedīsiet atpakaļ, ko? - objekts lišķīgi apvaicājās, pa savam iztulkojis viņu sačukstēšanos.

- Aizveries, es teicu. - Sergejevs noliecās Popovam pie pašas sejas. Viņš smaržoja pēc piparmētrām - stiklenes sūkā, vai? - Sevišķi uzmani Vikentjevu un dakteri. Nu, protams, arī veco mušmiri... Arī prokuroru, lai gan viņš parasti sēž pie galda kā piesalis...

- Bet vai tas ir sāpīgi? Pasakiet, vai tas sāp? - Objekts sāka plosīties pa šauro kameru. - Iedodiet vismaz kaut kādas ripas, ielejiet glāzi šņabja... Dodiet šņabi, kuņas! Nē, piedodiet, tas paspruka...

Speciālais autoķurķis iebrauca izpildīšanas punktā. Šeit viņus gaidīja pirmais pārsteigums. Ieskatījies kulbā, Vikent-jevs nočukstēja:

- Skatieties, lai viss notiek kārtīgi, precīzi pēc instrukcijas: šodien jauns prokurors. Bet jauna slota...

- Ko tad nepabrīdināji agrāk? - trešais numurs aizkaitināti noprasīja.

-Tikai tagad atcerējos. Bet kāda tev tur starpība?

Sergejevs paraustīja plecus.

- Vispār jau nekāda.

- Un vēl kas, - Vikentjevs bēra vārdus kā pupas. - Tu šodien esi pirmā vietā, tātad Vaļera - trešais, bet ceturtā lomā pamēģināsim Šitovu. Vai viss skaidrs? Nu, tad aiziet, bet es kāpšu lejā...

Speciālās grupas vadītājs pievēra tērauda durvis, un pa garāžas betona grīdu aizklaudzēja smagi soļi.

- Nu, bļin, - Sergejevs izgrūda caur zobiem un nolamājās, ko darīja ne visai bieži. - Velns viņus dricelēja taisni tagad te reorganizācijas taisīt!

Viņš brīdi aizdomājās, pēc tam īgni nokremšļojās un uzlika milzīgo plaukstu uz biedra pleca.

- Bet par numuru pamainīšanu mēs nemaz nepadomājām, te tev nu ir vēl viens āķis...

- Atcēluši, ja? - atskanēja no stūra «ķešas». - Tiešām? Vai ne? Tagad brauksim atpakaļ uz cietumiņu? Ja? Nu pasakiet...

- Aiziet! - izmeta Sergejevs un aši atslēdza kameru, viegli kā lupatu lelli, izrāva Kisļajevu laukā, nogaidīja, kamēr Popovs sagrāba noskūto galvu, un vienā acumirklī apmeta krīta bālajai sejai melnos apsējus.

- Taksis klāt! - kāds jautri un mundri noteica, un autoķurķa durvis atvērās. - Sveiki, puiši! Vediet tik to pasažieri laukā, cienītie kungi jau gaida!

Petja Šitovs smaidīja mazliet saspringti, taču bija nomanāms, ka viņš jūtas glaimots par savu iecelšanu ceturtā kārtā un grasās parādīt sevi no labākās puses.

- O, pareizi, aizsējāt purnu, mazāk gaudos!

Viņš piesardzīgi, taču uzstājīgi pabīdīja malā Sergejevu, ieāķējās objekta labajā rokā un nez kādēļ to divreiz sapurināja.

- Vedam?

Popovs un Sitovs ņēmās vilkt vāri spītīgo ķermeni lejup pa kāpnēm, Sergejevs gāja nopakaļus. Pagrabā Grigorjeva vietu pie galda bija ieņēmis jauns puisis ar labi uzbarotu ģīmi, tērpies uzvalkā un apsējis kaklasaiti, viņam bija līdzi jauna ādas mape, uz kuras sāniem spīdēja plāksnīte ar veltījumu. Viņam blakus katrs savā pusē sēdēja Vikentjevs un Burenko, bet mazliet nostāk pie sienas uz ķeblīša kluknēja lvans Alek-sejevičs ar lielu, trijstūrainu avīžsaini rokās. Kad Kisļajevu pieveda pie galda, Romovs piecēlās un, sāniski aizslīdējis Popovam aiz muguras, ņēmās aizgūtnēm kaut ko čukstēt

- Aksakal, liecies mierā, - Sergejevs skaļi noteica. Vikentjevs izbrīnīts pacēla galvu, ļaunajam prokuroram atkārās apakšžoklis.

- Noņemiet tās saites! - viņš valdonīgi pavēlēja.

Popovs ievēroja, ka šis turas visai pašpārliecināti, bez

šaubām, uzskatīdams sevi par stāvokļa noteicēju, un gribēja likt pārējiem to nomanīt. Viņš labi pazina šo prokuroru kategoriju, tās pārstāvji likumības uzraudzību mīlēja daudz stiprāk nekā pašu likumu. Viņi nav tik bīstami kā žultainie formālisti bur-turīļas, kurus pārstāvēja Grigorjevs, un ar viņiem vieglāk rast kopēju valodu. Pietiek ar to, ka neapšauba viņu varu un autoritāti, tad viss ir kārtībā: neraugoties uz pērkonu ducināšanu un zibeņu šķilšanu, kas notiek gan ar, gan bez iemesla, viņi vismaz netraucē normāli strādāt. Nekas, tad jau redzēs...

- Noņemiet saites, es teicu! - Prokurors jau pacēla balsi, un Vaļera saprata, ka tieši viņam jānoņem melnās, draudīgās lentes, tikai velns viņu zina, kā tās atraisāmas. Taču viņam nevajadzēja pakustināt ne pirkstiņa.

- Klausos, biedri prokurori - Šitovs nodemonstrēja savu bezierunu pakļāvību un vienā acumirklī norāva apsējus, it kā būtu to darījis jau neskaitāmas reizes.

-Vārds, uzvārds, dzimšanas vieta un gads...

Grigorjevs šo obligāto daļu izpildīja ar zināmu piespiešanos, cenzdamies pabeigt nomācošo procedūru pēc iespējas ātrāk, taču viņa pēctecis, gluži pretēji, izgaršoja situāciju, pratināja pamatīgi un ar patiku, gluži kā jauns izmeklētājs jau pilnībā atmaskotu zagli.

- Vai apžēlošanas lūgumu Augstākajai Padomei iesniedzāt?

Kisļajevs pamāja.

- Nedzirdu! - nodārdināja prokurors.

- le-ie-iesniedzu...

- Atbildi zināt?

Notiesātais pamāja un ieraudājās.

- Atteica, viņi atteica...

- Vai prezidentam apžēlošanas lūgumu iesniedzāt? -prokurora balss ieguva sērīgi svinīgu nokrāsu, jo teju, teju viņam vajadzēja pavēstīt notiesātā Kisļajeva likteni.

- Iesniedzu, uzreiz pēc tam...

- Atbildi zināt?

Šis jautājums bija obligāts, kaut arī lieks, jo atbilde uz to atradās prokurora mapē, un notiesātais pagaidām to nezināja, lai gan neapšaubāmi nojauta-, ja lūgums būtu apmierināts, viņam to pateiktu jau cietumā, liktu parakstīties, un viņu no nāvei nolemto bloka pārvestu uz parasto korpusu.

- Nē, nezinu...

Kisļajevs sāka kratīt galvu un ieraudājās vēl stiprāk. Un te nu prokurors iztaisīja negaidītu numuru - piecēlās un, svinīgi skaldīdams frāzes, metāliskā balsī norunāja:

- Padomju Sociālistisko Republiku Savienības vārdā, būdams notiesāts par sevišķi smagu noziegumu izdarīšanu, jūs apžēlots netiekat! Spriedums tiks izpildīts nekavējoties! -Un pavisam negaidīti izgrūda: - Vai ir kādi jautājumi, sūdzības, paziņojumi?

Laikam jau viņš bija paradis tā apjautāties, pārbaudot cietumus un kolonijas, tāpēc arī iekaltais birokrātiskais formulējums negribot bija uzpeldējis atmiņā un tagad iestrēga rīklē kā kauls.

ļau no tā brīža, kad saņemts pēdējais atteikums, bet jo sevišķi no mirkļa, kad notiesāto no speciālā bloka pievācis «Fināls», vairs nav saprotams, kas tad viņš īsti ir: miris cilvēks vai dzīvs mironis... Juridiski viņam atņemta dzīvība, viņš svītrots no pilntiesīgo pilsoņu saraksta, viņam vairs nav nekādu tiesību, un arī pienākums vairs tikai viens: dabūt pakausī lodi - vārdu sakot, viņš ir tikai tāds nāvessoda izpildīšanas objekts. Tāpēc parasti viņu ātri izrauj cauri oficiālajai procedūrai, lai pēkšņi nerastos visādi «jautājumi, sūdzības un paziņojumi...». Un nu pirmais, otrais un trešais numurs stāvēja neizpratnē, kaut ko gaidīdami, bet objekts cerīgi sapurinājās:

- |ā, man ir sūdzība! Es nepiekrītu! Man ir arī paziņojums -es nenogalināju, citi! Es jums visu pastāstīšu, tikai aizvediet atpakaļ...

Objekts sāka žagoties, un viņu raustīja stiprs, rets drebulis.

Prokurors stāvēja kā stabs, sastinga arī Popovs un Šitovs, Burenko noraudzījās notiekošajā ar neizpratni. Romovs rādīja kaut kādas zīmes un, izvalbījis acis, bez skaņas izteiksmīgi vēla pār lūpām nesaprotamus vārdus.

-Spriedumu izpildīt! -Vikentjeva skarbā pavēle pārtrauca ievilkties draudošo mēmo ainu.

Popovs ar Šitovu parāva notiesāto riņķī un ievilka skaidu istabā, Sergejevs sekoja un, pielicis pie skūtā pakauša dienesta «MP», izšāva. Slēgtajā telpā jaudīgās patronas blīkšķis vareni belza pa bungādiņām. Objektu pasita uz priekšu. Popovs izlaida viņa roku, bet Šitovs savu turēja ciet, tāpēc rumpis sagriezās un vēlās seržantam tieši uz kājām. Tas riebumā atsprāga nost.

Popovs tīri mehāniski fiksēja notiekošo. Vikentjevs stāvēja durvīs, prokurors beidzot bija nosēdies vietā, no tumsas rēgojās Ivana Aleksejeviča galva un pleci... Un līķis, uz kuru skatoties kaut kā negribas ticēt, ka ar dzīvu cilvēku varētu nospēlēt deviņmilimetrīgās lodes ietriekšanu galvā.

- Vācam prom, - Sergejevs uzrāva zilo arestanta dungriņu pāri cauršautajam paurim lai arī viņam tas nevedās tik labi kā Napoleonam, tomēr izdevās pietiekami izmanīgi un ātri. - Dakter, vai nāksiet apraudzīt?

Burenko pašķielēja uz prokuroru, negribīgi piegāja klāt, aptaustīja piedurknē iemukušo roku. Pēc instrukcijas viņam bija jāpārbauda acu zīlīšu reakcija uz gaismu un ar fonen-doskopu jāizklausa sirds, taču praksē viņš to bija vienkāršojis līdz pulsa pataustīšanai un arī tikai formāli, jo rezultāts tāpat bija acīm redzams.

- Gatavs! - Mediķis nevērīgi nometa skaidās ļengano roku un izslējās.

- Nu, kā tad tev labi izdevās? - Pie savas jostasvietas turēdamies, Ivans Aleksejevičs palūrēja zem dungriņa un atkal pārvilka zilo audumu objekta galvai. - Normāli. Tikai vai tad vajadzēja tā rībināties, būtu klausījis mani un ņēmis «margošu»... Nav tik liels troksnis un mazāka tīrīšana...

- Ko jūs te drūzmējaties - labāk būtu ķērušies pie akta sastādīšanas, - Sergejevs aizkaitināti teica. Un, kad mediķis ar Romovu devās atkal pie galda, vērsās pie Šitova:

- Gatavo mašīnu. Velc laukā nestuves, gan mēs paši iznesīsim...

Neseno bezrūpību zaudējušais seržants purināja bikses, it kā būtu nojaucies putekļos.

- Labi... Pie viena apslaucīšos, nu galīgi noķēzījos.

Nāvessodu izpildīšanas telpā palika tikai Popovs, Sergejevs

un līķis. Vikentjevs un pārējie noņēmās ar aktu, nevienam nebija laika novērot pirmā un trešā numura izdarības.

Viņi ievīstīja līķi brezentā, nostiprināja saini ar divām siksnām un vilka augšā. Šitovs ar slapjo bikšu staru un Sivcevs gaidīja viņus pie baltā slimnīcas rafiņa.

- Paskaties, kā tevi ciena, - Sivcevs pavilka Šitovu uz zoba. - Virsnieki staipa to sprāgoni paši...

- Viņš taču šodien strādāja kā ceturtais, - Sergejevs paskaidroja. - Tad nu drusku piepalīdzējām, lai aprod ar jauno numuru. Varbūt vēl kādu reizīti palīdzēsim, bet tad gan stiepsiet paši. Nokomplektēs grupu - atkal rausies piektais ar sesto. Ar jaunu sesto.

- Tu, Petjka, esi pārlēcis pār diviem numuriem, - Sivcevs atkal ķircinājās, cenzdamies izlikties vienaldzīgs.

- Skaties, tā vēl tiksi līdz pirmajam...

- Ka nemetas, - attrauca jauntapušais ceturtais, nespēdams noslēpt bažas, kurās arī nekavējoties padalījās.

- Noķēzīju jaunās bikses, droši vien paliks plankums.

Aizcirtās furgona aizmugurējās durvis.

Jaunais prokurors staigāja pa dispečeru istabu šurpu turpu, neapmierināti noskatīdamies, kā Ivans Aleksejevičs rosās, klājot galdu. Tas sajuta šo neapmierinātību un ņēmās vēl vairāk, slavēdams vecenes sālītos gurķīšus un kooperatīvo desiņu.

Prokuroram bija apmēram trīsdesmit pieci gadi, lai gan lielais, izburbušais rumpis ar labi saskatāmo vēderiņu vairāk piedienētu gados vecākam vīrietim.

- Kāpēc jūs te banketus rīkojat? - viņš bargi noprasīja, atstumdams vietā masīvās brilles, kas visu laiku slīdēja nost. - Kam par godu?

- Iemesls jau tā kā būtu, - Ivans Aleksejevičs ieķiķinājās un ar žestu uzaicināja arī viņu. - Atpestījām cilvēkus no bīstama nezvēra, turklāt mums ir jauniņie, piemēram, jūs, arī Sašeņka jaunā lomā un Petjeņka...

Napoleona asais, pētošais skatiens cauri uzpūtības maskai izlauzās līdz pašai prokurora dvēselei. Ko viņš tur ieraudzīja, palika noslēpums, taču vienā acumirklī pagaisa Dieva dotā večukiņa veidols; žoklis izvirzījās, un pavisam citā - valdonīgi rupjā - balsī viņš nobeidza:

- Taču pats galvenais - vajag atpūtināt nervus! Darbs ir grūts, it sevišķi sākumā, kamēr pierod, bet nekādas speciālas zāles neviens vēl nav izdomājis. Un tad nu nākas...

Prokurors izdzēra pusglāzi, nokraukšķināja gurķi, iekoda desmaizē.

- Jā, darbs ir grūts, - viņš apstiprināja. - Taču vajadzīgs. Es strīdējos ar Stepanu Grigorjeviču, viņaprāt, vajadzētu ieviest mūža ieslodzījumu. Bet kur lai rauj naudu? Tad taču viņus visu mūžu vajadzēs apsargāt un barot... Tad jau labāk pabarot pensionārus. Un arī kā biedējošu faktoru nāvessodu vajadzētu saglabāt.

Viņš atstūma neizdzerto glāzi un aizkosto desmaizi.

- Paldies par cienastu! Taču, manuprāt, nevajadzētu pārvērst nāvessoda izpildīšanu rautā. Pirmo reizi lai iet uz iepazīšanos, bet turpmāk, ja tāda vajadzība ir, - tad tikai bez manis. Un kādā mazāk oficiālā vietā.

Prokurors pagriezās pret durvīm.

- Biedru Vikentjevu palūgšu uz pāris vārdiem, - ejot laukā, viņš nevērīgi izmeta.

Speciālās grupas priekšnieks piecēlās, pārlaida skatienu klātesošajiem, paraustīja plecus un sekoja viņam.

- Jā, ar šito mums būs klapatu gana, - Ivans Aleksejevičs domīgi noteica. - Bet varbūt tikai sākumā iztaisās bargs, vēlāk apradīs. Grigorjevs bija vēl trakāks knauzeris, taču tik un tā piecieta...

Uz dispečeru istabas lievenīša prokurors noprasīja:

- Nesaprotu, ko te pazaudējis tas večuks? Rūpējas par dzeramo un uzkožamo?

Vikentjevs nez kāpēc pačamdījās pa kabatām.

- Pulkvedis Ivans Aleksejevičs Romovs? - viņš pārvaicāja. - Tas taču mūsu lepnums. Neskaitāmu ordeņu un medaļu kavalieris. Čekists ar lielo burtu, jauno aizbildnis...

Viņš centās pamodināt valdonīgajā un pašpārliecinātajā iesācējā kaut maķenīt cieņas pret «večuku», taču iecerēto nepanāca.

- Nevajag man stāstīt viņa biogrāfiju, - prokurors pārtrauca. - Ko viņš te dara?

- Ivans Aleksejevičs ir pieredzējis speciālists, specgrupas veterāns, ļau gadus divdesmit viņš pilda pirmā numura funkcijas...

- Pildīja. Taču šodien viņa vienīgā funkcija bija atkorķēt pudeles!

Vikentjevs apstulbis klusēja. Tikai tagad viņš bija aptvēris, ka viens posms specgrupas darbā ir beidzies un sācies jauns.

- Cilvēki, kuri nav tieši iesaistīti izpildīšanā, ir nepiederoši, un tiem nevajadzētu šeit atrasties! - atcirta prokurors. Viņam bija pilnīga taisnība.

Dispečeru istabā Vikentjevs atgriezās, manāmi samulsis.

- Kas par lietu, Mihailič? - Romovs pavērsa savu duļķaino rentgenu pret specgrupas priekšnieka seju. - Laikam jau būs ņēmies tevi pāraudzināt un cīnījies par atturību?

Apakšpulkvedis novērsa skatienu.

- Grib braukt prom. Kurš aizvedīs?

- Vai drīkst? - negaidīti izsaucās Šitovs.

- Tev taču vēl jāaprok...

- Lai brauc vien, gan paši tiksim galā, - piekrita Sergejevs.

- Nu labi, ja jau tā... - Vikentjevs pamāja.

- Kas brauks ar mums - taisieties, - seržants izšāvās no dispečeru istabas kā gatavā lode.

Kad Sergejevs ar Popovu piegāja pie slimnīcas furgoniņa, Fedja Sivcevs bija drūms kā negaisa mākonis.

- Tad jau iznāk, ka Petjka tagad strādā pēc īpaša grafika? Ko grib, to dara? )ūs viņa vietā stiepsiet, es rakšu... Interesanti, par kādiem nopelniem?

- Liecies mierā, Fedja, - Sergejevs mierināja seržantu. - Grupa nav nokomplektēta, tāpēc jau tā iznāk. Apraksim kopā, bet nākamreiz atlaidīsim arī tevi.

Sergejevs piemiedza Popovam. Slimnīcas furgoniņš izbrauca no izpildīšanas punkta.

Pēc stundas RAF pieripoja pie Popova mājas.

- Nu labi! - Vaļera paspieda roku Sergejevam un, pārvarēdams sevi, arī Sivcevam.

Ar skatienu pavadījis balto furgonu, kas pagaisa naktī, Vaļera ierasti paskatījās uz sava dzīvokļa logiem un ieraudzīja, ka virtuvē deg gaisma. «Tēvs atbraucis!» viņš nodomāja un, nesagaidījis liftu, steidzīgi uzskrēja pa kāpnēm.

Tā arī bija. Kā vienmēr vēju appūstais un saulē iedegušais tēvs bija nosēdies iepretim Valentīnai, smaržoja pēc kūpinātām zivīm, uz virtuvei šķērsām pārstieptās veļas auklas karājās divi pusmetru lieli brekši, pāris zivteles, no kurām pilēja tauki uz sievas tālredzīgi paklātajām avīzēm, un sidrabaini vizošu jūras raudu saišķis.

- Pie upes dzīvojat, bet zivis ne acīs neesat redzējuši, -tēvs noducināja, dēlu sagaidot, pasliedamies kājās. - Speciāli jums samakšķerēju...

Viņi apkampās.

- Nudien, ar smaķeli, - tēvs pagriezās pret Valentīnu. Vaļera raudzīja aizgriezties, taču spēcīgā roka ar raupjajiem pirkstiem neatļāva.

- Tava sieva jau stāstīja: «pārvelkas trijos, četros un vēl pietempies», es neticēju bet nu redzu, ka tā tas arī ir...

Tēvs nopietni nopētīja Vaļeru, kaut ko pie sevis domādams.

-Tagad taču ir labi ja pusdivi, - Vaļera mēģināja atjokot un ar piepūli atbrīvojās no tēva tvēriena. - Bet kriminālmeklēšanā savureiz nākas rauties arī līdz rītam...

- Tā jau ir. Es uz sava velkoņa šancēju augām dienām un naktīm, - tēvs apstiprināja. - Tikai skaidrā prātā būdams! Vai tad dzērumā kāda strādāšana?

- Liecies mierā, tēti! Ar biedriem pēc operācijas iemetām pa piecdesmit gramiem, lai nomierinātu nervus.

Vaļera iegāja istabā, noģērbās, paplunčājās vannasistabā.

- Ierausim uz atkalredzēšanos? Kā tad klājas mātei?

Tēvs atteicās dzert un, kamēr Vaļera vakariņoja, pastāstīja

ģimenes jaunumus. Vecāki mitinājās tepat netālu, Temer-nickā. Mātei sāpēja kājas, un viņa tikai izretis aizbrauca uz pilsētu, tēvs bija velkoņa kapteinis un visu laiku dzīvoja pa upi. Tikai, ja velkonis uz nakti piestāja Tihodonskas ostā, viņš ieskrēja apciemot dēlu.

- Saka, ka tu varētu apciemot mūs biežāk, ne tikai pa svētkiem...

- Nākamnedēļ izbrīvēšu laiku un aizbraukšu, - Vaļera nosolījās, taču tad atcerējās, ka Predgornajā aktīvi izvēršas meklēšanas lieta «Trase» un katru mīļu brīdi var pienākt informācija, kas pārvilks svītru visiem plāniem... Tad vēl tā Sergejeva mežonīgā avantūra, kur nevarēja zināt, ar ko tas viss vēl beigsies.

- Labāk nekulšu tukšus salmus un iepriekš neko nesolīšu, -viņš palaboja. - Pašreiz ir visai saspringta situācija! Pat ļoti! Kad tas vilnis noplaks...

Tēvs skumji pasmaidīja.

- Darbiem gala neredz. Gan tad, kad pats vēl biju mazs puika, gan tagad, kad tu jau esi liels tēvainis... Neatliekamas darīšanas bija gan toreiz, gan tagad. It sevišķi jau tev... - Viņš atdzīvojās. - Vaļa teica, ka tevi nesen apbalvojuši par labu darbu. Nu pastāsti, palielies!

Vaļera ilgi raudzījās tēvā, nezinādams, ko viņam teikt.

-Tu jau zini, kāds mums darbs, - viņš izvairīgi novilka. - Tas ir slepeni, šitais atkal aizliegts, bet to nemaz atcerēties negribas. Labāk iesim gulēt.

Valentīna uzklāja gultas, Vaļera iztīrīja zobus, iegāja istabā un pārvērtās sālsstabā.

- Paklau, dēliņ, priekš kam tev vajadzīgi šitie krāmi? - Tēvs turēja rokās pistoles maketu un aizsargbrilles ar biezajiem stikliem.

Popovs manīja, ka nosarkst, kā tas mēdza atgadīties bērnībā, kad tēvam kļuva zināmas kādas nesmukas, tāpēc arī slēpjamas mazā Vaļeras izdarības.

Astoņpadsmitā nodaļa

- Vai tiešām tu vēl neesi sapratis, ka tā ir viena neprātīga iecere, no kuras, skaidrs kā diena, nekas labs nevar iznākt? -Vaļera aizkaitināti noprasīja.

Viņi sēdēja Sašas Sergejeva vecpuiša dzīvoklītī, skanēja klusa mūzika, uz pulētā žurnālu galdiņa stāvēja «reprezentācijas» konjaka pudele, ko saimnieks bija izņēmis no sekretāra, tasītēs kūpēja dzintarkrāsas tēja, vārdu sakot, situācija vairāk atbilstu vieglai un neapgrūtinošai sarunai.

- Tieši pretēji - viss būs pa pirmo! - Saša mundri noteica.

Popovs par šādu pārliecību būtu visai izbrīnīts, ja vien nezinātu sava biedra galveno principu- jo mazākas izredzes, jo uzņēmīgāk jātiecas pēc mērķa!

Konjaks stāvēja neskarts, arī tēju viņi nebija aiztikuši, un kārtīgajā, mājīgajā istabiņā valdīja saspringta un nervoza atmosfēra.

- Nu, kā tev patika mēģinājums? - apvaicājās majors, un pats tūliņ arī atbildēja: - Vecā mušmire, saprotams, iebāza savu snuķi tieši brūcē, tātad viņu nepieciešams neitralizēt. Dakterim tā procedūra ir pie vienas vietas, skata pēc pačamdīja pulsu, un arī tad ar lielu lūgšanos... Varbūt arī viņu vajadzēs apstrādāt, vēl apdomāsim. Vikentjevs, saki, tikpat kā nemaz neskatījās. Prokurors man sākumā šķita bīstams, taču arī viņš neatiet no galda ne soli. Šitovs? Protams, viņš pinas pa kājām, bet viņam ir nopietnākas rūpes - ka tik nenosmērētu drēbes... Stilīgs čalis, bet pārģērbties nav diez cik ērti - ne jau pie virpas jāstājas...

Plate beidzās, un automātika ar klikšķi atsvieda galviņu sākotnējā stāvoklī.

- Teorētiski spriedelējumi gandrīz vienmēr ir pretrunā ar praksi. Domās pa spēkam jebkura problēma. - Klusumā Vajeras balss izklausījās asa un netīkama. - Bet pasaki, kā tu imitēsi sašauto pauri?

Sergejevs pavīpsnāja un piecēlās.

- Tas nu ir tas vienkāršākais. Nāc, parādīšu.

Viņš devās uz vannasistabu un pa ceļam izvilka no paduses maksts smago, blāvi spīdošo «makarovu».

- Duelēties taisies, vai? - Popovs negribīgi uzslējās no dīvāna un sekoja viņam, ar skatienu urbdamies baltajā kreklā iespīlētajā, trīsstūrainajā mugurā. Lāpstiņas tikko manāmi sakustējās, Vaļera izdzirdēja troksni, kāds rodas, izvelkot aptveri, maigu švīkstoņu, metālam beržoties pret metālu, un sekundi vēlāk, ielecot vietā, nožvankstēja atlaistais aizslēgs, un gandrīz reizē ar to atskanēja drošinātāja klikšķis.

- Ieslēdz mūziku! - Sergejevs atvēra vannasistabas durvis un atgrieza līdz galam ūdenskrānus. - Laid vajā uz pilnu klapi!

Viņam vajadzēja kliegt, lai pārbļautu ūdensstrūklu šņākoņu. Popovs uzgrieza uz visskaļāko, pastiprinātāju rēkoņa lika drebēt stikliem. Sergejevs pacēla roku ar pistoli, zibsnis, atsitiens un blīkšķis, kas izkusa viņu sarīkotajā kakofonijā.

Popovs nogrieza skaņu un piegāja pie vannasistabas.

- Paskaties pats. Nu, ko teiksi?

Uz baltajām flīzītēm rēgojās sīkāku pilienu oreola ieskauts apaļš plankums, apmēram trīskapeikas lielumā.

- lā-ā-ā... - Vaļera novilka, nez kādēļ piedurdams plankumam pirkstu un ar nepatiku pagrūzdams roku zem krāna.

- Nē, tā taču ir tikai krāsa, - mierināja Sergejevs, iestumdams aptveri vietā un iebāzdams pistoli atpakaļ makstī. - Pareizāk sakot, speciāls sastāvs, ko izmanto filmās, - efekts nudien vispilnīgākais. Vai ir vēl kādi jautājumi?

Vaļera klusēdams nozvēlās atpakaļ dīvānā, klusēdams atkorķēja pudeli, klusēdams izmeta trīs glāzes pēc kārtas.

- Pietaupi skuķiem, - Sergejevs viņu apvaldīja. - Tūlīt atnesīšu šņabi, ja reiz esi tā ieskrējies.

- Nevajag, - Popovs klusi atbildēja. - Un tālāk?

- Ārsts pataustīs pulsu vai arī tikai izliksies to darām, vai arī viņš jau zinās, ka nekas nav jādara, - to es izlemšu vēlāk... Mēs abi viņu aši ietīsim brezentā, aiznesīsim uz mašīnu, parakstīsim aktu, visi aizbrauks, mēs atlaidīsim seržantus, brauksim pie manis, pa ceļam tu attīsi brezentu, es ielaidīšu viņu savā dzīvoklī, aizbrauksim aizbērt to bedri, un viss! Kādu

nedēļu vai divas viņš padzīvos pie manis, bet pēc tam lai iet, kurp acis rāda!

Ar iluzionista žestu Sergejevs cirta uz žurnālu galdiņa starp «Tihodonskas» konjaka pudeli un vietējā ražojuma porcelāna tējkannu, PSRS pilsoņa pasi, ne vairs gluži jaunu, maķenīt savazātu un saburzītu.

Lēni, lēni, kā sapnī Popovs pievirzīja to sev tuvāk, atvēra, jau iepriekš zinot, ko tur ieraudzīs, un nosvieda atpakaļ uz galdiņa. Šis dokuments piederēja cilvēkam, kuram bija atņemtas tiesības dzīvot, kurš juridiski vairs neeksistēja un kura pase vairs nedrīkstēja atrasties šeit - ierastajā un normālajā pasaulē, taču tā, par spīti visam, gulēja blakus konjaka glāzītei, vienu stūri zem-šķīvīša malas, un tās saimnieks, drūms, apmēram četrdesmit piecus gadus vecs vīrs ar stingru skatienu, kas bija šeit nobildēts, vēl dzīvoja Stepņanskas cietuma sevišķajā korpusā, la, pateicoties majora Sergejeva nesalaužamajai gribai un vēsajam aprēķinam, izdosies pārraut nepielūdzamo likteņa līniju, notiks kaut kas vēl neredzēts: uz mūžīgiem laikiem arhīvam nolemtais dokuments un tā uz nāvi notiesātais saimnieks satiksies šeit, it kā nekas nebūtu noticis, šeit, šajā kārtīgajā un mājīgajā istabiņā, un sāks jaunu dzīvi...

Tikai tagad Popovs pārsteidzoši skaidri atskārta, ka Sergejeva nodoms ir ne tikai vienkārša avantūra, bet gan tāda. kas, visticamāk, arī izdosies, aizturēšanas grupas vadošā kareivja mežonīgi spēcīgā griba noslaucīs visas barjeras un šķēršļus, izbēgs visām lamatām un pārvarēs visas robežas savā ceļā. Taču ar vienu noteikumu. Ja viņš - Valērijs Fjodorovičs Popovs, likum-pakļāvīgs pilsonis, milicijas kapteinis ar nevainojamu personisko lietu - būs ar mieru pārkāpt... Lai gan - kas tad viņam jāpārkāpj? Viņš nav nevienam zvērējis, ka izpildīs nāvessodus, arī likums, kurš aizliedz laupīt cilvēkam dzīvību, nenosoda par tās saglabāšanu... Nu, labi, vienalga! Kāda nozīme, ko viņš pārkāps! Bija jādod piekrišana neiespējamajam, kliedzoši rupjam dienesta pilnvaru pārkāpumam, kas tik un tā agri vai vēlu nāks gaismā, jo noslēpums, kuru zina kaut vai trīs cilvēki, vairs nav nekāds noslēpums, bet te būs gan Romovs, gan Burenko;

un cik nelāgu nejaušību uzglūn cilvēkam, kurš dzīvo nevis uz Marsa, nevis uz neapdzīvotas salas vai kaut kur Austrālijā, bet gan tepat - valstī, kur tiesa viņam piespriedusi nošaušanu, turklāt viņam nav kofera ar naudu, nekādu konspiratīvu sakaru, vesels lērums patvērumu un līdzdalībnieku...

- Nu, ko tu klusē? - Sergejeva balss pamodināja Va|eru no sastinguma. - Ko teiksi?

- Priekš kam tev tas viss ir vajadzīgs? Galu galā mūsu uzdevums ir izpildīt citu lēmumus... Var jau atteikties...

Popovam paša teiktais likās nesakarīgs un nepārliecinošs...

- Vai tiešām tu nesaproti, ka viņu neglābsi? - viņš skaļi noteica un ieskatījās biedram acīs. - Tikai paildzināsi agoniju... Vai tad parasts, normāls cilvēks spēs visu mūžu nodzīvot nelegāli?

Sergejevs uz mirkli novērsa skatienu, taču tas bija ļoti īss mirklis.

- Rīt, parīt vai pēc gada spriedumu var pārskatīt - tas ir viens. Otrkārt, Luņins nav parasts cilvēks - viņam ir miliča pieredze, un viņš labi zina visus āķus, uz kuriem var uzķerties. Treškārt, viņam ir radinieki kādā Altaja ciematā, tie neko nezina, droši vien viņu pieņems un legalizēs, viņu taču neviens nemeklēs. Zināms, ka te viss kā loterijā - piecdesmit pret piecdesmit...

Sergejevs dziļi nopūtās.

- Tikai pateicoties viņam, es tagad esmu dzīvs. Un šoreiz man nav ne mazākās vēlēšanās uzstāties kāvēja lomā, arī novērotāja lomā ne. Paklau, ko es tev pateikšu...

Pēc divām stundām Vaļera Popovs, visu pamatīgi apdomājis un apsvēris, deva galīgo piekrišanu piedalīties šajā neticamajā, taču, kā viņam tagad šķita, visai reālajā notiesātā Luņina atbrīvošanas plānā. Vēl divas stundas biedri apsprieda plāna detaļas. Šķita, ka viņi ņēmuši vērā katru sīkumu, nelīdzenumu un nejaušību. Taču par kādu faktoru viņi nebija pat iedomājušies.

Pilsētas centrālajā slimnīcā veseļojās un jau gaidīja izrakstīšanu pacients Ļebedevs - rūpnīcas «Ierīce» sargs.

Kopš bērnības viņš ienīda savu vārdu. Vienīgais Goša visā

ielā, bērnudārzā, pēc tam skolā - viņu pastāvīgi pavadīja izsmiekls un asprātības, kurās viņa vārds tika neķītri sagrozīts, sašķobīts, izmantots par atskaņu un transformēts visādos neglītos vārdos.

Kad Goša noraudājies atskrēja mājās un kārtējo reizi sūdzējās par nežēlīgajiem vienaudžiem, un jau kuro reizi pieprasīja mainīt vārdu, māte teica: «Viņiem vienkārši skauž. Vārds ir rets un skaists, tāda nav nevienam. Nepievērs tiem muļķiem uzmanību.» Un viņš nomierinājās, jo svēti ticēja tam, ko saka pieaugušie, it sevišķi vecāki, audzinātāji un skolotāji. Bet arī šeit viņu gaidīja vilšanās.

Pirmajā klasē Lidija Mihailovna izgāja no klases, iepriekš piekodinādama: «Sēdiet klusu, bet par tiem, kas trokšņos, pastāstiet man, un es viņus sodīšu.» Apzinīgais Goša Lebe-devs centīgi pierakstīja visus, kas pļāpāja, mētājās ar papīra lodītēm un laida lidmašīniņas, bet, kad atsākās stunda, pacēla roku un, godīgi raudzīdamies skolotājai acīs, pavēstīja viņai disciplīnas pārkāpēju vārdus. Lidija Mihailovna gan norāja viņus, taču kaut kā negribīgi, arī viņu uzslavēja, lai gan bez īpaša dedzīguma. Bet starpbrīdī pārējie sakūra «stukačam Gošam» kārtīgu pirti, un viņš aizbēga no skolas, bet pēc tam tā pati Lidija Mihailovna pateica mātei, ka viņam jāmācās dzīvot kolektīvā un ka apmelotājus necieš nevienā vietā. Pilnīgi dezorientētais Goša izgāza dusmas pār kaimiņu kaķi, taču pieņēmās prātā: kad mācību daļas vadītāja aicināja piecelties un godīgi atzīties ļaundari, kurš bija izplēsis lapas no klases žurnāla, viņš savaldījās un, sagaidījis starpbrīdi, pastāstīja, ko zināja, viņas kabinetā, bez lieciniekiem.

Dažus gadus vēlāk Miška Kuļkovs norīvēja tāfeli ar ziepēm, tādējādi izjaukdams vairākas stundas-, izmeklēšanu veica pats direktors, kurš vērsās pie katra godīga pioniera sirdsapziņas, stādīdams par paraugu Pavļiku Morozovu, atgādinādams viņiem, kas ir godīgums un principialitāte. Gošas krūtīs samilza kaut kas silts, un, lai gan viņš baidījās no Kuļkova ar nesamērīgi lielajām dūrēm, taču piecēlās un, pārvarējis bailes, izlika visu kā uz delnas.

Un atkal viņa pareizā rīcība neizraisīja klasesbiedru simpātijas, bet Kuļkovs piesolīja pēc stundām noraut viņam galvu. Glābt varēja vienīgi nosodāma rīcība: ķieģeļa vicināšana un rupjas lamas. «Kaut kāds psihs!» Kuļkovs nospļāvās un atšuvās.

«Šķēres» starp vēlamo un esošo ar katru gadu pletās arvien vairāk un vairāk. Ļebedevs, kurš aizgūtnēm zubrīja uzdoto, mācījās galvenokārt uz trijniekiem, bet Vovčiks Sidorkins, kurš tikai izretis ieskatījās mācību grāmatās, taču saprata visu no pusvārda, bija apaļš teicamnieks. Vasaras darba nometnes, kurām vajadzēja stiprināt veselību un norūdīt raksturu, atnesa Gošam dizentēriju un hronisko bronhītu. Desmitajā klasē fizkultūras stundā, neveiksmīgi lecot pāri «zirgam», viņš dabūja smadzeņu satricinājumu.

Viņš cerēja, ka šī lielā dzīves netaisnība pavada tikai skolas gadus un pēc atestāta saņemšanas viss noritēs, kā pienākas. Skaisti iesākt jauno biogrāfijas lappusi palīdzēs armija -īstu vīru kalve. Goša iztēlojās, kā atgriežas no dienesta gaisa desanta karaspēkā: spēcīgs, iededzis, apguvis visus kaušanās paņēmienus, švītīgi apspīlētā formā, nokāries ar kareivju goda nozīmēm...

Taču armijā viņu nepaņēma veselības stāvokļa dēļ, slavas meklējumos ar komjaunatnes ceļazīmi nācās braukt uz Vissavienības jaunceltnēm, uz kurieni sūtīja tikai labākos no labākajiem un kur tika kalta valsts gaišā nākotne. Ļebedevs cerēja tur nopelnīt ordeni vai sliktākajā gadījumā medaļu, iekarot autoritāti un atzīšanu, iegūt uzticamus, draugus un -ar ko gan velns nejoko! - labu dzīvesbiedri.

Tomēr arī Vissavienības triecienceltnē viss izrādījās nepareizi: iesvētīšanas, zagšanas, dzeršanas, nožēlojami sadzīves apstākļi... Taču ļaunākais bija tas, ka komjauniešu pirmrindnieku vietā šeit strādāja skaidri plikadīdas, nosacīti notiesātie un pilsētas laimi meklēt aizskrējušie lauku jaunekļi. Par pārlieku centību, kas nosita cenu pārējiem, Ļebedevu sākumā kā nākas iekaustīja, tad pāris reižu nospēlēja pliku kārtīs, nozaga viņam žaketi, bet simt kilogramu smags noziedznieks, kuru bija

iesaukuši par Gludekli, gribēja pataisīt viņu par savu pakalpiņu, likdams viņam mazgāt savu ve|u, skraidelēt pēc papirosiem un stāvēt rindās pēc šņabja. Beigu beigās Ļebedevs uzvaktēja Gludekli kopmītņu gaitenī un uzgāza viņam kastroli karsta ūdens, tad savāca savas jau iepriekš sakravātās mantiņas un nekavējoties aizbrauca atpakaļ uz Tihodonsku.

Viņš iestājās darbā «Ierīcē» - solīdā rūpnīcā ar labu reputāciju. Fundamentālā goda plāksne ar skaistajām, krāsainajām pirmrindnieku fotogrāfijām liecināja, ka šeit prot novērtēt labi padarītu darbu. Atsevišķi karājās strādnieku - darba varoņu, delegātu un deputātu portreti. Goša apsvēra jaunās perspektīvas: tieši no virpas varēja izvirzīties politiķos, arodbiedrību aktīvistos, vai mazums kur vēl...

Viņš izmācījās par virpotāju, ieguva kategoriju un sāka patstāvīgi strādāt. Uz darbu nāca pats pirmais, prom gāja pēdējais, taču tikai ar lielām pūlēm spēja izpildīt normu, bez tam visai daudz sagatavju izrādījās brāķi. Neraugoties uz to, priekšniecības attieksme pret viņu bija laba. Viņu izvirzīja par paraugu žūpām un darba kavētājiem, par to, ka viņš neatteicās no lauksaimniecības darbiem, apbalvoja ar godarakstu.

Ordeņi un medaļas viņam, protams, nespīdēja, arī par deputātu diezin vai bija lemts kļūt, turklāt, ņemot vērā, ka tos vairs neieceļ, kā agrāk, bet gan izvēl no vairāku pretendentu vidus...

Ļebedevs saprata, ka pat tad, ja priekšniecība izvirzīs viņu par paklausību un centību, priekšvēlēšanu cīņā viņš tik un tā paliks zaudētājos. Dzīve sāka šķist drūma un bezcerīga, taču tad iekrita acīs sludinājums par vakantām vietām apsardzē, un Ļebedevs beidzot izšķīrās.

Viņam ļoti patika ieroči, skolas laikā viņš bija teicamnieks militārajā apmācībā un, piesmērējies militārajam, guva iespēju stundām jaukt un atkal likt kopā vecu trīslīniju šauteni, pistoli un Degterjova rokas ložmetēju. Taču šeit viņš dabūja īstu kaujas «naganu» ar Tulas ieroču rūpnīcas firmas zīmi un iespiestu gad-skaitli «1838». Neraugoties uz sirmo vecumu, «nagans» bija labā stāvoklī. Ļebedevs to rūpīgi salaboja, pievilka dilstošās detaļas.

pa kluso ar apa|u vīli pavīlēja patronu ligzdas, lai izšautās čaulītes vieglāk nāktu laukā, la par šo barbarisko rīcību padzirdētu apsardzes priekšnieks, viņš būtu noslānījis Ļebedevu ar plato armijas siksnu, taču tagad ierocis bija ātri un viegli pārlādējams.

Goša šāva tīri labi, un, sākot maiņu, viņš atlocīja maksts klapi tā, ka izliektais rokturis rēgojās laukā kā kādam vesternu varonim. Nakts dežūru laikā viņš stundām trenējās, izraudams ieroci arvien ātrāk un ātrāk. Grāmatās, kuras viņš lasīja, un filmās, kuras skatījās, nemitīgi tika atkārtots, ka prasme ātri izraut ieroci un trāpīgi izšaut nes uzvaru kritiskās situācijās. Un tagad Ļebedevs pacietīgi gaidīja, kamēr kāds spiegs vai diversants, par kādiem bieži stāstīja atvaļinātie pirmās nodaļas darbinieki, mēģinās iekļūt viņa apsargājamā teritorijā.

Bargs uzkliedziens, īsa, izmisīga apšaude - un, lūk, rezultāts: no kājas nolaistais spiegs ar amerikāņu beztrokšņa pistoli un viegli ievainotais apsardzes darbinieks Georgijs (vārdu viņš beidzot bija pielabojis) Ļebedevs ar kūpošu «naganu». Tad nu šie vairs neizlocīsies, nāksies vien dot ordeni un nodrukāt avīzēs portretu...

Taču traucēja tikai viens sīkums - nebija spiega. Patiesībā neviens nemaz netaisījās pārkāpt apsargājamo perimetru no ārpuses. No iekšas gan. Pa vārtiem laukā stiepa spirtu speciālās, no nerūsējošā tērauda darinātās plakanās, ieliektās blašķēs, nāvīgi stipru līmi ar baltu krāsu nokrāsotās piena pudelēs, vadus televīzijas antenām iznesa, aptītus ap ķermeni, radiodetaļas kabatās vai azotēs, skrūves un uzgriežņus saimniecības vajadzībām, nemaz neslēpjot, nesa laukā somās un portfeļos. Tas viss valsts varenībai diez ko nekaitēja, tāpēc uz «pārkāpējiem no iekšpuses» skatījās caur pirkstiem; ja arī kādreiz kādu pieķēra, sodīja visai tēvišķīgi: noņēma prēmiju vai pārcēla atvaļinājumu uz ziemas mēnešiem, bet citreiz tika cauri ar nieka rājienu.

Protams, arī rūpnīcas perimetra iekšpusē varēja atrasties kāds svešinieks, kurš alkst graut valsts drošību un iznest laukā «5. izstrādājuma» vai «6. izstrādājuma» tehniski taktisko raksturojumu, bet varbūt pat automātiskā atbildētāja «savē-jais-svešais» principiālo shēmu. Par šādu iespēju pirmās

nodaļas veterāni varēja spriedelēt bez sava gala, taču tāda gadījuma nebija visā «Ierīces» vēsturē, veterāni to izskaidroja ar savu nenogurdināmo modrību.

Nevarēdams sagaidīt savu spiegu darbā, Ļebedevs sāka novērot apkārtējos cilvēkus ārpus rūpnīcas teritorijas. Vienreiz komunālā dzīvokļa kaimiņš, būdams iedzēris, sāka uzbāzīgi izvaicāt, kurā cehā viņš strādā. Ļebedevam sirds sāka neganti dauzīties, taču viņš nelika to manīt un uzklausīja lūgumu atnest līmes burciņu: «Tie sūda krēsli galīgi izļurkājušies, neko nevaru tiem draņķiem padarīt, bet tā jūsu nolāpītā līme pat helikopteram spārnus tur, es salīmēšu savus krēslus, un tad nu gan šie, maitas, vienreiz stāvēs, kā pieklājas...»

Visu nakti Ļebedevs rakstīja un pārrakstīja ziņojumu pirmajai nodaļai, bet no rīta aiznesa, kur pienākas, lai gan todien viņam nemaz nebija jādežurē un viņš būtu varējis mierīgi vārtīties pa gultu. Ziņojumu viens pēc otra izlasīja divi veterāni ar vienādiem ordeņu lentīšu kvadrātiņiem, tad viņi kaut kā savādi saskatījās, it kā paši nemaz nebūtu skubinājuši būt modram pilsētā, kurā čumēja un mudžēja visādi spiegi, un garlaikoti nosolījās visu pārbaudīt.

- Bet kā lai es turpmāk pret viņu izturos? - acīm uzbudināti spīdot, noprasīja Goša-Georgijs. - Kāda man būs leģenda?

Veterāni atkal saskatījās, tad viens no viņiem ieklepojās un tikpat garlaikoti teica:

-Tu, kā sacīt... Skaties pats...

Izgājis no kabineta, Ļebedevs tikai pievēra durvis un skaļi aizdipināja pa gaiteni, taču tad bez trokšņa šāvās atpakaļ, pieplaka spraugai un paguva ieraudzīt, kā viens no veterāniem pielika pirkstu pie deniņiem un, saņurcījis viņa vēstījumu, iemeta to papīrgrozā. Arī šeit viss tika darīts nepareizi.

Reiz naktī, apstaigādams sava apsargājamā iecirkņa perimetru, Ļebedevs aiz sētas izdzirda rūcam automašīnu, žvadzam atslēgas un cilvēkus sarunājamies. Tur atradās tukšs, pamests pagalms, kuram ar rūpnīcu nebija nekāda sakara, bet, tā kā nebija ko darīt, viņš izurķēja nelielu caurumiņu iesprēgājušajā cementā un, ielūrējis kaimiņteritorijā, ieraudzīja

maizes furgonu, kurš tobrīd tika iebraukts garāžā, kaut kādu cilvēku apveidus, kuri tāpat nolīda garāžā. Goša aizsmēķēja cigareti, paraudzījās pulksteņa fosforiscējošajā ciparnīcā un gaidīja. Pēc pusstundas cilvēki iznāca no garāžas un iegāja tai piebūvētajā celtnē, bet četrdesmit minūtes vēlāk sasēdās «volgā» un slimnīcas furgoniņā, lai brauktu prom.

Redzētais ieinteresēja Ļebedevu, viņš sāka šaubīgo vietu novērot regulāri un konstatēja, ka maizes furgons brauc šurp divas trīs reizes mēnesī, parasti trešdienās, laikā starp divdesmit trijiem un vieniem. Pusstundu vai stundu agrāk atbrauc volga, tajā vienmēr sēž četri cilvēki, kuri ieiet garāžas piebūvē un gaida. Kad atbrauc furgons, visi salien garāžā, bet pēc desmit, piecpadsmit minūtēm sāk gaudot sargsuņi, vēl pēc desmit minūtēm visi seši cilvēki pārvācas uz piebūvi, turklāt viņu vidū ir viens milicis. Piebūvē viņi nosēž kādas trīsdesmit, četrdesmit minūtes, tad dodas prom volgā un rafiņā.

Tas nudien bija īsts noslēpums, un to nevarēs noliegt pat vecie birokrāti no pirmās nodaļas... Taču tajā pašā mirklī Ļebedevam iešāvās prātā - ja viņa stāstītais nebūs apstiprināts ar pierādījumiem, diezin vai kāds šajā nepareizajā pasaulē ņems viņu par pilnu.

Kādunakt viņš pārrāpās pāri sētai un, sažņaudzis rokā «naganu», apsekoja visu mīklaino teritoriju. Parasta garāža jeb remontzona, tikai visas durvis aiz atslēgas, dēļi piesisti kā nākas, un logi rūpīgi aizklāti. Parastā garāžā valdītu lielāka nekārtība...

Ļebedevs jau vairākas reizes bija veicis šādas izlūkeks-pedīcijas, un viņam pat izdevās piemeklēt atslēgu garāžas slēdzenei. Garāža kā jau garāža, tikai tās masīvās tērauda durvis pretējā sienā, kurām te it kā nebija nekādas jēgas... Goša apskatīja mašīnas. Maizes furgons bija rūpīgi noslēgts, viņš paklaudzināja pa būdu - īsts tērauds, nevis ar bleķi apsists finieris. Ielūkojies caur stiklu kabīnē, viņš konstatēja, ka visas ierīces, slēdzīši un lampiņas ir savā vietā, tāda kārtība būtu piedodama militārajām vai kaut kādām speciālajām mašīnām, nevis parastam maizesvāģim.

Arī slimnīcas rafs bija aizslēgts, bet iekšpusē bija saskatā-

mas brezenta nestuves, uz kurām gulēja divas lāpstas. Volgā nekā neparasta nebija. Kaktā aiz vecu riepu grēdas sargs atrada kasti ar tukšām šņabja pudelēm.

Šī ložņāšana sevišķu skaidrību nedeva, bet vienreiz no garāžas vemdams izskrēja kāds puisis un labu laiku raustījās, atspiedies pret sētu, kamēr viņu pievāca kāds varen dūšīgs tips ar īstu bandīta mūli. Piepeši Ļebedeva apziņā šīs faktu drumslas izveidoja stingru loģisku ķēdīti. Suņi taču gaudo, ja kāds ir nomiris. Vemslīgais puisis bija iesācējs, un laikam viņam nācās skatīt visai netīkamas ainas. Lāpstas slimnīcas furgoniņā būdā bija nepieciešamas, lai kaut ko apraktu. Droši to pašu, kas pirmajā reizē cilvēkam varēja izsaukt vēmās. TĀTAD ŠEIT ĶIDĀIA LĪĶUS!

Turklāt to darīja slepeni un, pats par sevi saprotams, nelikumīgi. Un mērķis varēja būt tikai viens: iegūt cilvēku orgānus transplantācijai! Pirms vairākiem gadiem uz ekrāniem bija parādījusies filma ar līdzīgu sižetu, vēl pavisam nesen centrālajā avīzē bija raksts par pašmāju patologanato-mu mafiju, kas kontrabandas ceļā piegādāja ārzemēm līdzpilsoņu iekšas, tur labi nopelnīdama valūtā. Un nu bija šis lapseņu pūznis - tepat blakus!

Vīlies pirmās nodaļas darbiniekos, Ļebedevs devās uz miliciju, taču izrādījās, ka arī tur viss bija nepareizi, viņam skaidri lika noprast, ka nenāktu par ļaunu aizstaigāt pie psihiatra. Šajā nepareizajā pasaulē vienkārši nebija iespējams dzīvot pareizi, Goša nolēma pielāgoties apstākļiem un, tāpat kā pārējie, spēlēt negodīgu spēlīti. Kad viņš gūs panākumus, šo noteikumu pārkāpumu neviens pat nepieminēs. Uzvarētājus taču netiesā!

Ļebedevs sastādīja sīku turpmākās rīcības plānu, kuram par pamatu bija ņemtas neskaitāmas grāmatas un filmas, kurās drosmīgi vienpatņi uzveic veselas neliešu bandas. Taču sākās «donora nedēļa». Ļebedevs tūliņ piekrita bez atlīdzības dot savas asinis slimu cilvēku glābšanai. Bet nepareizā pasaule nolēma kārtējo reizi par viņu paņirgāties, adata, kurai vajadzēja būt pilnīgi sterilai, ievadīja viņa organismā slimības vīrusu. Viņš ļoti smagi sasirga un nogulšņāja slimnīcā gandrīz trīs mēnešus. Kad viņam kļuva labāk, Ļebedevs domās atgriezās

pie sava plana, apsvērdams to visos sīkumos, noslīpēja no visām pusēm, kamēr tas sasniedza, viņaprāt, vēlamo kondīciju.

Izrakstot no slimnīcas, ārsts pieteica:

- )ums vēl divas nedēļas ir slimības lapa, bet pēc tam būtu ieteicams paņemt atvaļinājumu. Ēdiet regulāri, dzeriet vitamīnus, ievērojiet diētu, izvairieties no fiziskas un garīgas pārpūles. ļābūt piesardzīgam vismaz pusgadu. Pēc tam būtu ļoti vēlams padzīvot sanatorijā.

Ļebedevs pamāja. Arodkomitejā bija dabūjamas visas iespējamās ceļazīmes. Un varoņi tās dabū pirmām kārtām.

Deviņpadsmitā nodaļa

Predgorskā ritēja spraigs, nezinātāja acij slēpts kriminālmeklēšanas darbs. Petruņas māja un garāža tika nofotografēta visos iespējamos rakursos, viņa kontaktus un sakarus izsijāja ar smalku kontroles sietu. Daudzi nebija interesanti un tika atmesti. Bet «viesu» vidū bija arī divi Vissavienības meklēšanā izsludināti laupītāji un vienas aktīvas meklēšanas lietas «Dullums» figurants.

Laupītājus izsekoja līdz stacijai un saņēma ciet vilcienā dažus simtus kilometru no Kotsi. Viņiem bija pistoles, granāta, trīssimt gramu hašiša un divdesmit tūkstoši rubļu. Kā jau bija gaidāms, nekādus paskaidrojumus viņi nedeva, taču pagātnes grēki un aizturēšanas laikā atņemtais deva iespēju uz ilgu laiku ietupināt viņus aiz restēm, tāpēc pastāvēja zināmas izredzes, ka viņiem tomēr izdosies atraisīt mēles.

«Dulluma» figurantu kopā ar viņa trīs draugiem sākumā tāpat grasījās aizturēt ārpus republikas robežām, taču tie pamanīja, ka tiek novēroti, un sarīkoja traku skriešanos pa trasi Baku-Tihodonska, kas nav diez ko piemērota lieliem ātrumiem. Beidzās ar to, ka bēgļu «devītais» ieskrēja kādam kamazam tieši purnā, bet pats, saārdīts lupatu lēveros, noli-

doja no ceļa. Bagāžniekā atrada divdesmit kilogramus magoņu kātu, sauso opiju un lielu daudzumu anašas. Vadītājs un abi pasažieri bija uz vietas pagalam, trešais, tālredzīgi piesprādzējies aizmugurējā sēdeklī, palika dzīvs. Griežoties magnetofona lentei, viņš sīki pastāstīja par narkotiku realizācijas maršrutiem, pārvešanas un pārdales punktu tīklu, viens no šiem punktiem bija Petruņas māja.

Pēc šā atgadījuma prokurors sankcionēja Petruņas telefona noklausīšanos un atļāva novērojamo personu darbības operatīvo fiksāciju.

Beimurazs Abdurahmanovičs, kurš bija paciemojies šajā lapseņu pūznī, līda vai no ādas laukā, lai sekmētu veiksmīgu lietas realizāciju un izbēgtu no «orgānu secinājumiem». Viņš vairākas reizes zvanīja uzTihodonsku un raudulīgā talsī lūdza, lai viņam sniedz kādu, kaut vai visniecīgāko pavedieniņu, kas vestu atpakaļ uz republiku.

Taču viņš ievērojami pārvērtēja tihodonskiešu iespējas. Nekādu jaunu datu meklēšanas lietas «Trase» sakarībā viņiem nebija. Sergejevs bija līdz ausīm ieracies lietās, kuras «rokraksta» ziņā varētu būt saistītas ar Skolotāju, bet Popovs bez panākumiem turpināja atvaļināto un vēl dienošo milicijas darbinieku pārbaudi. Dažkārt viņam šķita, ka «trasista» fotorobots atgādina kādu pazīstamu cilvēku, un viņš stundām sēdēja pie fotopapīra gabaliņa, taču atskārta kūsāja kaut kur dziļi, dziļi zemapziņā, no kurienes nejaudāja izkļūt, darīdama viņu neapmierinātu un satrauktu.

Brīvajos brīžos Sergejevs un Popovs turpināja gatavoties Luņina atpestīšanai. Taisnību sakot, galveno lomu šeit spēlēja Sergejevs, bet Vaļera tikai asistēja, brīžam ticēdams ieceres veiksmīgam iznākumam, brīžiem bažīdamies, ka ievilkts neveiksmei nolemtā avantūrā. Taču, lai kā arī tur būtu, vārdu viņš bija devis un atkāpties negrasījās.

- Vajag brīdināt abus - gan Aleksejeviču, gan ārstu, - teica Sergejevs kārtējā operācijas apspriešanas reizē. - Labāk nodrošināties laikus. Varbūt visu izjauc pēdējā brīdī?

Sirsnīga saruna ar Romovu pie šņabja pudeles nebija

nekas neiespējams, lai gan Popovs izjuta sirdsapziņas ēdas: večuks bija |oti piesardzīgs un ar neuzticību izturējās pret svešiem, bet viņus tas uzskatīja par savējiem, un iznāca tā, ka tie ļaunprātīgi izmanto viņa uzticēšanos.

- Nav vairs nekādas kārtības, - teica Sergejevs, kad viena pudele jau bija tukša, bet otru vēl tikai korķēja vaļā.

- Miliči iet garām dzērājiem un griež purnus prom, autoinspektori tramda tikai šoferus, bet, kas darās uz trotuāra, tas uz viņiem vairs neattiecas. Apsardze kārto savas lietas, pa-sportisti - savas, bet ar noziedzniekiem karojam tikai mēs, varbūt vēl iecirkņa inspektori...

- Skatoties, kāds ir tas iecirkņa inspektors, Sašeņka, -Ivans Aleksejevičs atdzīvojās. - Mūsu laikā cilvēki vienā iecirknī trīsdesmit gadus nostrādāja, katru suni pazina! Vēl nav ienācis iesniegums par zādzību, bet viņš atnāk un pasaka: kas, ar ko, kur tās mantas ir. Atliek tikai aizbraukt un paņemt. |a jau nav kārtīga saimnieka - viss iet grīstē!

Ivans Aleksejevičs atmeta ar roku un plaukstā paberzēja zodu.

- Bet ko dara tiesa! - ciešā saskaņā ar scenāriju Popovs piešāva eļļu ugunī. - Negrib taisīt kārtīgus spriedumus - lūk, kur visa vaina! Tiklīdz kāda sarežģīta vai skandaloza lieta, atrod knifiņu un atmet papildizmeklēšanai!

Viņi bija sapulcējušies pie Sergejeva un sēdēja turpat virtuvē pie maza galdiņa ar baltu plastmasas virsmu. Uzkožamais bija īsti piemērots šādam gadījumam: vārīti kartupeļi, sālīti tirgus kāpostiņi, sīpoli, tirgū pirkts speķītis un maize.

Visi trīs ēda ar apetīti, taču dzēra tikai Romovs un Popovs.

- Tur jau nav vainojamas tiesas, VAI un apsardze. - Ivans Aleksejevičs uzsprauda uz dakšiņas kartupeļa gabaliņu, uz šķīvja to samīcīja, uzlika sīpolu un kāpostus. - Cilvēkiem zudusi atbildības sajūta. Neviens vairs negrib strādāt. Palikuši vienaldzīgi un tādi kā nīgri. Vairs nesapulcējas, nepadzied jaukas dziesmiņas. Nu tad, lai iet pa vienai...

Vaļera un Romovs iedzēra, Sergejevs pieskandināja, pielika pie lūpām un nolika glāzīti uz galda. Ivans Aleksejevičs neapmierināti pašķielēja, taču neko neteica.

- Baidās no atbildības, - Vaļera ņēmās iekarsēt Romovu.

- Katrs dreb par savu pakaļu: ka tik kaut kas nenoiet greizi un kāds nesadod pa mici!

- Tā jau tas ir, visi baidās, turas savos krēslos, - Ivans Aleksejevičs apstiprināja un piebilda: - Labi, ka man vairs nav krēsla. Visādos esmu izsēdējies, tik vien ir, kā tie hemoroīdi sasēdēti, vairāk nekas...

- Bet mums? - apvaicājās Vaļera. - Mūsu krēsli ir galīgi nodrāzti, un nav jau nemaz laika piesēst.

- Jums tiešām nav pie kā turēties, - Romovs labprāt piekrita. - Melnais paliek melnais.

- Ziniet ko? - piepeši ieprasījās Sergejevs, ieturēdams to pašu intonāciju, ko Ivans Aleksejevičs, pat pacenzdamies savilkt lūpas taurītē un izvalbīt acis. - Nu tad ņemsim un kaut vienu reizi parādīsim tiem ierēdņiem garu degunu! Rīkosimies kā pieklājas, taisnīgi, un nospļauties par visiem viņu viltīgajiem aprēķiniem!

- Lai iet! - Romovs piekrita acumirklī. - Bet kas tev, Sašeņka, padomā?

- Nu tas idiotiskais Luņina spriedums! Viņi norakstījuši mūsējo kā tādu pēdīgo arklu, bet Ļesuhinu apžēlojuši. Nu tad mēs savukārt apžēlosim Luņinu! Palaidīsim, lai iet - un miers!

Ivans Aleksejevičs, kā vienmēr, vērīgi klausījās, piekrītoši mādams ar galvu, bet, atskanot pēdējiem vārdiem, gluži vai pārvērtās akmenī.

- Nesaprotu... Kā - atlaidīsim?

- Pavisam vienkārši, - visikdienišķākajā tonī atbildēja Sergejevs. - Izpildīšanas vietā nospēlēsim teijāteri, bet tad palaidīsim brīvībā, lai brauc, kur grib! Un viņam ir tāda vietiņa, kuru neviens velns neatradīs...

- Tik un tā nesaprotu. - Ivans Aleksejevičs nolika glāzīti.

- Kas tad atcels spriedumu? Varbūt kāds atsūtīs telegrammu?

- Neviens! Mēs paši visu nokārtosim!

Ivans Aleksejevičs paskatījās uz Sergejevu, tad uz Popovu, tad atkal pagriezās pret Sergejevu.

- Nu labi, ja kāds šitādus jokus plēstu dzērumā, to vēl

varētu saprast. Bet mēs taču esam skaidrā, knapi otro pudeli iesākuši! Bet tu pat pagaršojis neesi. Ko tu ar to gribi teikt?

- Kas tad tur būtu tik nesaprotams? - Gigants runāja skaidru valodu, kas ne reizi vien bija ļāvusi viņam sasniegt iecerēto.

- Kā kas! - dzedri izmeta Ivans Aleksejevičs. Viņš izskatījās bargāks, staltāks, pat sejas āda izlīdzinājās. - Ieskaitot karu, esmu nodienējis gandrīz pusgadsimta. Visādi gājis: esam gan dzēruši, gan ālējušies, visādi... Bet lai sagudrotu kaut ko tādu...

- Ko «tādu»? - Sergejevs iekliedzās. - Pats teici, ka negribi izpildīt.

-Tā ir pavisam cita lieta, - Romovs joprojām runāja dzedri un uzsvērti mierīgi. - Uzrakstīsim ziņojumu, un lai viņu sūta uz Ziemeļu zonu. Tas būtu mums labākais atrisinājums. Tik un tā mēs viņam neko nevaram līdzēt. Neko! Es pat nebūtu uzdrošinājies kaut ko tamlīdzīgu iedomāties, kauc litru iztemptu!

Blākš! Milzīgā plauksta triecās pret balto plastmasu. Šķindēdama uz grīdas nokrita dakšiņa, izšķaidīdama uz visām pusēm lipīgās kāpostu skaidiņas.

- Nolādētās vergu dvēseles! Velns jūs rāvis, rakstīšu atlūgumu, un cauri! Vaļera tāpat! Varēsiet izpildīt paši!

Sergejevs pielēca kājās, bezmērķīgi novēcināja roku, tad paķēra savu glāzi un ar slaidu vēzienu izgāza izlietnē.

- Es vairs rokas nesmērēšu! Un vispār - «punktā» jūs mani vairs neieraudzīsiet!

-Tā jau ir pavisam cita runa, izklausās saprātīgi. Bet lūdzu! Nevari, nepatīk, par grūtu - staigā vesels.

Romovs klusēdams pavirināja žokli.

- Tikai - kas tad tavā vietā tais sūdos rakāsies? Lai tik visādi pitoni ložņā, lai skolotāji žņaudz bērneļus, cik tik tīk, lai kisļaje-vi izvaro meitenes līdz apnikumam... Vai es pareizi sapratu?

Viņš piecēlās, saberzēja plaukstas, it kā notrausdams putekļus.

-Tu neko neesi teicis, es neko neesmu dzirdējis. Pateikšu Vikentjevam, ka Luņinam mēs nāvessodu neizpildīsim. Lai lemj, ko darīt.

Romovs izgāja no virtuves, aizdipināja pa gaiteni, noklaudzēja ārdurvis.

- Un ko tālāk? - Popovs pavaicāja.

Draugs paraustīja plecus. Viņš izskatījās noguris un nomākts.

-Te tev nu bija vecītis...

- Es jau no sākuma teicu, ka tā ir afēra.

- Runāt jau viegli... tikai darīt grūti...

Sergejevs vairākas reizes nopūtās, nomierinājās, apsēdās vietā un ar troksni nolika glāzi uz galda.

- Protams, ja jau par cēliem mērķiem...

Viņš pielēja glāzi līdz malām, pielika pie mutes, samin-stinājās un strauji atrāva roku. Šņabis izlija uz biksēm un baltās plastmasas virsmas. Gigants sāka masēt krūšu kreiso pusi.

- Sirds?

Sergejevs pamāja ar galvu.

- Sarāva sirds muskuli.'Tūlīt pāries. Ja Vikentjevs izsauks, teiksim, iznesām veco mušmiri cauri. Bet atlūgumu es viņam uz galda nolikšu. Rīt pat.

Nākamajā dienā satrauktais Romovs iegāja «Fināla» priekšnieka kabinetā.

- Nāku sakarā ar Luņina nāvessoda izpildīšanu, - viņš iesāka, lāgā nesasveicinājies.

- Pagaidi vienu mirklīti, Ivan Aleksejevič. - Arī Vikentjevs izskatījās nobažījies. - Ir viena tāda lieta... - Apakšpulkvedis uz brītiņu novērsās, bet tajā pašā mirklī jau atkal skatījās vecajam dienesta biedram tieši sejā. - Zini, aksakal, jāraksta iesniegums, ka gribi iet pensijā.

- Interesanti zināt, kurš te izlemj manā vietā? - Romovs drūmi painteresējās.

- Tā sanāk, mēs, vecie muļķi, par to nemaz nebijām padomājuši...

- Tā vien rādās, ka te ir tikai viens vecs muļķis. - lvans Aleksejevičs nogaidīja.

- Kāpēc tu strādā grupā, ja jau tik ilgi esi atvaļināts? -apvaicājās Vikentjevs, un tūlīt pats arī atbildēja:

-Tāpēc, ka nebija neviena, ko ielikt par pirmo numuru! Bet tagad taču ir! To man pateica arī prokurors pēdējās izpildīšanas laikā. Ģenerālis arī: Sergejevu ar pavēli par pirmo numuru, bet Romovu ar godu pelnītā atpūtā... Ko tur vairs var iebilst?

Romovs, lūpas kodīdams, brīdi domāja.

- Iedod papīru!

Neveikli piesēdies pie galda, Ivans Aleksejevičs uzrakstīja atlūgumu, pasniedza to Vikentjevam, apdomājies izvilka speciālo caurlaidi, kas at|āva ieiet Pārvaldes telpās jebkurā diennakts laikā.

- Ņem. Pie kases jau laiž arī ar pensionāra apliecību. Un tad vēl...

Viņš parakās plato, pēc izskata gluži kā palienēto bikšu kabatās, pažvadzinājās un izvilka atslēgu ar dubultu robojumu.

- Tā ir seifam, «stūrītī». Tagad nu gan viss.

Romovs izskatījās pavisam mierīgs. Vikentjevs pazina viņu jau krietni sen un zināja, ka tā ir tikai maska, kura slēpa dziļu aizvainojumu.

- Tad ko tu gribēji sacīt par Luņinu? - Vikentjevs raudzīja nogludināt neveiklo situāciju. Bet bijušais pirmais numurs tikai atmeta ar roku.

- Tā vairs nav mana darīšana. Tieciet vien paši galā. - Un, iedams laukā no kabineta, piebilda: - Man ir tāda jušana, ka jūs visu salaidīsiet dēlī!

Divas dienas Sergejevs un Popovs pavadīja satrauktās gaidās, taču Vikentjevs dienesta izmeklēšanu neuzsāka, neko nejautāja un par gaidāmo Luņina nāvessoda izpildīšanu pat neieminējās.

Viņš pastāstīja par Romova atlaišanu un viņa apvainošanos: saprotams, kad šitā - negaidot - ar kāju pa pakaļu, kuram tad tas patiktu... Bet, ja skatās no otras puses, - cik ilgi tad var strādāt?

Sergejevs izņēma no žaketes iekškabatas četrkārtīgi salocīto atlūgumu, gribēja saplēst, taču tad pārdomāja un ielika seifā.

- Lai arī kas notiktu, viss iet uz labo pusi, - viņš teica Popovam. - Jāmēģina tikt galā ar mediķi. Tikai jāatrod pārliecinoša pieeja...

Ieganstu, lai satiktos ar Burenko, majors meklēja visai neatlaidīgi un galu galā arī atrada.

Dažas dienas vēlāk operatīvie darbinieki no apgabala leP -majors Sergejevs un kapteinis Popovs - devās uz Tiesu medicīnas ekspertīžu biroju. Tas nebija nekas dīvains, šeit viņiem darīšanas ir gandrīz vienmēr, bet tas, ka viņi ieradušies darbdienas beigās, arī nebija nekas savāds - pēddziņi skrien kā vāveres ritenī, ar laiku ir paknapi. Vārdu sakot, tā bija parasta darba vizīte. Un Burenko, kurš, ieraudzījis ienācējus, gluži vai salēcās, saņēma sevi rokās un ar vienaldzīgu izskatu atgriezās pie sava mikroskopa.

-Mēs pie jums, Nikolaj Vasijjevič,-Sergejevs ierunājās.-Šoreiz nevis kā pie mediķa, bet gan kā pie numismāta...

Sergejevs iebāza roku kabatā, nomanīdams, ka eksperta sapampušajā sejā uzplaukst zināma apmierinātība.

- Es skatos, ka tu esi speciālists visās jomās, - nevarēja saprast, vai sausnējais, gluži kā formalīnā turētais kolēģis viņu slavēja vai nosodīja.

- Šo monētu atņēmuši kādam dzīvokļu zaglim. Viņš neatzīstas, bet mums jānoskaidro, kur viņš to rāvis. Iesnieguma nav. Tātad jautājums: kas tā par monētu, kur meklēt tās saimnieku. Jūs, kolekcionāri, taču cits citu labi pazīstat.

Burenko kaut kā savādi paskatījās uz operatīvo darbinieku, paņēma mazo sudraba nieciņu, vērīgi nopētīja no visām pusēm caur biezu palielināmo stiklu, ko ar ierastu žestu bija izņēmis no halāta kabatas, un klusēdams pasniedza atpaka|.

- Nu, ko teiksiet?

- Grieķu drahma, - ar to pašu dīvaino izteiksmi sejā atbildēja mediķis. - Vai jūs gribat, lai es pasaku īpašnieka uzvārdu un adresi?

- Kaut vai aptuveni: kam varētu piederēt šāda monēta?

- Un jūs to nezināt?

- Es taču saku - mūsu zaglis kā ūdeni mutē ieņēmis, arī iesnieguma nav. Kā tad mēs varam zināt?

- Pulkstenis jau gandrīz seši, - sarunā iesaistījās Popovs. - Varbūt aprunāsimies pa cejam?

Burenko nenoteikti pamāja ar galvu, smagi pietrausās no baltā grozāmā ķeblīša un novilka halātu.

- Lai ved uz restorānu, - ierosināja daktera sausnēji kārnais kaimiņš. - Citādi sanāk, ka tu par vienu algu dari divus darbus...

- Kādus tev «divus darbus»? - eksperts neapmierināti nopurpināja un, mēteli neaizpogājis, devās uz izeju.

Ziema bija pagadījusies silta, kā jau Tihodonskā parasts, sniegs palēnām kusa un pārklājās ar sērsnu. Burenko sapogājās un, ar grūtībām noturēdams līdzsvaru, devās uz priekšu pa stiklam līdzīgo trotuāru. Agrāk morgs un Tiesu medicīnas ekspertīžu birojs atradās pilsētas centrā, klusā gājēju ieliņā, taču nesen viņi bija pārvākušies uz milzīgo, jauno «Ātrās palīdzības» ēku, kas bija izaugusi stepes vidū starp vecās Tihodonskas ziemeļu nomali un jauno dzīvojamo masīvu, kas strauji pletās plašumā. Aizbraukt uz darbu un atgriezties mājās bija kļuvis problemātiski: transports uz šejieni tikpat kā nekursēja, bet līdz Maģistrālajam prospektam bija savs pusotrs kilometrs kātojams. Toties «stūrītis» bija tepat degungalā -piecas minūtes ko braukt, ja Burenko paņēma dežūras laikā.

Simt metrus no slimnīcas vārtiem sākās privātmāju rajons, trotuārs šeit bija nokaisīts ar pelniem, un Burenko atviegloti uzelpoja.

- Nu, kāda velna pēc es jums esmu vajadzīgs? - jautājums izskanēja sausi, lai neteiktu - naidīgi.

- Gribējām apprasīties par to monētu, - atbildēja Sergejevs, kuram pagalam nepatika mediķa savādā izturēšanās, turklāt viņš nespēja izprast tās cēloni. Varbūt vecā mušmire izpļurkstējusies. Gribētos cerēt, ka ne...

- Varu jums pavēstīt īpašnieka uzvārdu un adresi. Varam apciemot, dzīvo tepat netālu. - Burenko apstājās un centās ieskatīties gigantam acīs. Šādi centieni vienmēr izskatās smieklīgi. - Neviens viņam neko nav zadzis. Monētu no viņa vakar pret parakstu paņēmis milicijas majors Sergejevs, it kā salīdzinošajai ekspertīzei. Taču mēs esam labi paziņas - to majors nav paredzējis. Prasti nošancēts. Klājiet vaļā - es klausos.

Operatīvajiem darbiniekiem smiekli vis nenāca.

- Labāk kaut kur iegriezīsimies, ierausim pa simt gramiem, uzkodīsim. Būs vieglāka runāšana.

Apjukums Sergejeva balsī gandrīz nebija saklausāms.

- Nē, - eksperts atcirta. - Patīkama saruna pie pudeles ir viena lieta, bet miliču stiķi - pavisam kas cits. Tas nu nekādi neiet kopā. Runājiet!

Šī vieta zem sarūsējušā, vējā šūpotā luktura ieliņā, kur plosījās viesulis, iecerētajai sarunai nebija īsti piemērota, taču iekarsušais Sergejevs nebija vairs apvaldāms.

- Ir viena tāda lieta, - viņš, balsij aizraujoties, izmeta. - Monēta bija tikai iegansts. Nav ne mazākā iemesla apvainoties, īsāk sakot - drīzumā jāizpilda nāvessods Luņinam. Vai esat par viņu kaut ko dzirdējis?

Burenko pamāja. Acīmredzot Sergejeva tonis bija iedarbojies: eksperts vairs nešķita naidīgi noskaņots, tikai noguris un sapīcis.

- Kā jums šķiet? - majora runa joprojām bija saraustīta. -Vai tad taisnīgi trīs neliešu dēj nošaut milicijas kapteini?

- Ir šauti arī divu dēj... Gadās arī, ka viena dēļ. Kurš ir nelietis un kurš nav - parasti ir ļoti grūti noskaidrot. Bet tas kapteinis... Vai tad likuma priekšā visi vairs nebūtu vienlīdzīgi!

Viss bija šķērsām. Pagriezties un aiziet - tas nozīmētu atteikties no iecerētā. Uzticēties cilvēkam, kurš acīmredzot nebija omā, turklāt izjūt pret tevi nepatiku un kurš ilgu, nopietnu sarunu pārvērš par trīs minūšu klaigāšanu dzeltenā, lēkājošā gaismas rimbulī, kas vairs nespēja pārvarēt diezgan biezo krēslu, - patiesībā muļķīgi. Popovs gaidīja, ka biedrs nospļausies un gaidīs izdevīgāku brīdi. Lai gan tāds varēja arī nepienākt.

- Likumus tagad zina visi... Kļuvuši gudri un izglītoti. Tikai, kā saka jūsu labākais draugs Ivans Aleksejevičs, - nekādas jēgas.

Sergejevs pievirzījās mediķim cieši klāt un nomāca viņu ar savu iespaidīgo rumpi.

- Kāpēc tad «labākais draugs»? - Burenko soli atkāpās.

- Nav svarīgi. Tas suns ir aprakts citur. - Majors atkal samazināja distanci. - Šajā izpildīšanas reizē jums nekas nav jāpārbauda. Ne zīlīšu reakcija, ne pulss, ne elpošana.

Pagrozieties skata pēc, lūdzu, esiet tik laipns. Tāpēc jau arī nācām ar to stulbo monētu.

- Konspiratori... - mediķis bažīgi novilka. - Nudien... Es nemaz nezināju, ka tādas lietiņas darās!

Tiesu medicīnas eksperta reakcija bija visai dīvaina. Popovs saprata, kas par lietu tikai tad, kad izdzirda nākamo frāzi:

- Kāpēc Vikentjevs neieradās pats, bet sūtīja jūs? Un vēl tādā vietā - uz ielas...

Operatīvie darbinieki saskatījās.

- ļūs tikko pareizi pateicāt, - Sergejevs atbildēja maigā balsī. - Tā ir konspirācija. Uzskatiet, ka Vikentjevs neko nezina. Pat ja jūs viņam tieši noprasītu, viņš būtu pārsteigts. Vai arī izliktos izbrīnīts.

- Es jau saku: miliču stiķi...

- Paejiet nost, - nikni ieķērcās sīka večiņa apsvilušā vatenī. - Nav rūmes, nostājušies pa kājām, nevar garām paiet!

Burenko aprāvās pusvārdā un, kaulainās dūrītes iedunkāts, devās prom pa šauro pelnu josliņu uz spīdošā ledus. Veča purpinādama devās nopakaļus, grabinādama savus milzīgos spaiņus. Simt metru tālāk atradās ūdenssūknis.

Divdesmitā nodaļa

Iestādes KT-15 sevišķā režīma blokā laiks bija apstājies. Tas pats sasmakušais, piepīpētais gaiss, tas pats vecais pra-porščiks ar bezgalīgas iecietības izteiksmi sejā, tas pats kapteinis mūžīgi sabružātajā formā un tādu pašu sabružātu ģīmi, tie paši pret visu pasauli vienaldzīgie dežūrmaiņas rīkļurāvēji, tas pats domino un tie paši gumijas steki.

Gan dienā, gan naktī te spīdēja nemainīgi vārga, blāvi dzeltena gaisma, gan vasarā, gan ziemā te valdīja smacīgums un smirdoņa. Un deviņi vienādi monitori rādīja deviņu vienādo kameru iekšieni, kurās sēdēja pagaidu iemītnieki, kurus vienādus bija padarījis spriedums.

Luņins stāvēja pāri šo nāves apcirkņu parasto caurgājēju aprindām.

- Devām viņam desu un kefīru, es no mājām stiepu kotletes, - stāstīja kapteinis, meklēdams saišķī īsto atslēgu.

- Kā nekā savējais. Tikai ēda gan viņš maz... Par ko tad viņu? Cik gatavos vilkus un visādus maukurus nav apžēlojuši un pārveduši uz vispārējā režīma korpusu... Bet šoreiz...

No kameras iznāca sirmiem bārdas rugājiem apaudzis, stipri sakucis cilvēks, kas nemaz vairs nelīdzinājās Luņina pases fotogrāfijā redzamajam vīram. Izdzisušo acu skatiens pārslīdēja klātesošajiem un apstājās pie Sergejeva, Luņins pastiepa uz priekšu rokas un aizsmakušā balsī paskaidroja:

- Plecs sāp, aiz muguras vairs nevar aizlikt...

Autoķurķī Sergejevs noņēma viņam rokudzelžus, bet kameras durvis atstāja vajā. Popovu nez kādēļ satrauca ierastās kārtības neievērošana, it kā būrī sēdētu kāds cilvēkēdājs nezvērs, kurš katru mīļu brīdi var izlauzties brīvē.

- Redz, kur satikāmies, Saša, - Luņins teica tai pašā aizsmakušajā balsī. - Es taču visu laiku domāju, pat sapņoju par to un nemitīgi sev jautāju: kas gan atnāks man pakaļ? Es taču pazīstu gandrīz visus puišus, noteikti gadītos kāds pazīstams... Izprātojos, izdomājos, taču tevi gan necerēju sastapt.

- Vai šņabi gribi? - Nenogaidījis atbildi, Sergejevs noskrūvēja plakanās blašķītes vāciņu.

- Dod arī. Tur, blokā, puiši man teica - gan jau savējam drosmei ielies...

Uz nāvi notiesātā balss skanēja vienaldzīgi. Viņš vienā paņēmienā izmeta glāzi, no kausētā siera maizītes atteicās, bet palūdza cigareti.

- Tam šņabim ir kaut kāda rūgta piegarša... Varbūt tāpēc, ka sen neesmu dzēris...

Autoķurķa būdā izplatījās smaga šņabja un tabakas dvaka.

- Tur klāt ir medikamenti, - Sergejevs paskaidroja.

- Nomierinošas miegazāles. Kārtīga deva.

Speciālā grupa vēl joprojām nebija kārtīgi nokomplektēta.

Sergejevs bija ar mieru pildīt gan pirmā, gan trešā numura funkcijas, tāpēc bruņotajā furgonā, kā parasti, atradās tikai viņš un Popovs.

Vikentjevs, kabīnē sēdēdams, prātoja, ka tas nekur neder un vajag meklēt jaunu sesto.

- Kuru jūs ņemsiet Petjkas vietā? - Sivcevs gluži vai lasīja viņa domas.

- Paskatīsimies...

- Petjkam sakāpis galvā: saka, ka varētu strādāt arī par pirmo, - piektais numurs nosodoši turpināja. - Vai tas tiesa, ka pirmais par katru izpildīšanu saņem simtnieku?

- Drusku mazāk, - otrais numurs negribīgi attrauca.

- Bet virsnieka pakāpi gan dod, vai ne?

- Nu gan iedomājušies. Uzreiz dabūs ģenerāli... - Sivcevs smagi nopūtās.

- Interesantāk jau ir, nekā sēdēt pie ru||iem...

- Labāk skaties uz ceju! - Vikentjevs pavēlēja, un šoferis apvainots apklusa. Kabīnē iestājās klusums. Vikentjevs pārdomāja iespējamās kandidatūras.

Arī būdā neviens nerunāja. Luņins bieži žāvājās. Sāka iedarboties šņabis un miegazāles, lai gan daudzi nāvei nolemtie žāvājas arī bez tā.

Autoķurķis pieturēja pēc plāna. Bija dzirdama vagonu riteņu klaudzēšana. Pārbrauktuve. Līdz pilsētai atlikuši divi kilometri. Šī bija ļoti bīstama vieta. Barjera, mašīnas varēja piestāt kā aizmugurē, tā sānos. Šeit konvojs vienmēr saspicēja ausis. Tikai ne šoreiz. Neviens neatbrīvos Luņinu no ārpuses. Nevienam viņš nav vajadzīgs.

- Vai zāles iedarbojās? - Sergejevs apjautājās.

- Esmu gluži kā pilnā... Miegs mācas virsū, kājas kā no vates. Aizmigtu, un miers. Bet vai tad tagad aizmigsi? Nedrīkst - tik un tā jūs pamodināsiet...

- Klausies uzmanīgi, - Sergejevs viņu pārtrauca. - Mēs spriedumu neizpildīsim. Es šaušu ar imitācijas lodi - kaut kāds sitiens jau būs, kā no kaķenes. Bet tu tik velies uz priekšu, guli nost un raugi iemigt. Mēs tevi ievīstīsim brezen-

tā un iznesīsim laukā. Pēc tam aizvedīsim pie manis, atpūtīsies un uz Altaju prom, kā jau biji iecerējis...

Luņina seja uz mirkli atdzīvojās, bet nākamajā mirklī atkal sastinga.

- Kam jūs man stāstāt tās pasakas... Vai es kāds muļķītis... Esmu jau samierinājies...

Sergejevs paberzēja krūtis un skaļi norija kaklā sakāpušo kamolu.

- Klausies un iegaumē, Palič! Toreiz, var teikt, tu man izglābi dzīvību. Es jau biju izlēmis: ja kaut kas - ar bārdasnazi vēnas pušu, bet kamerā neiešu!

- Protams, ka labāk, ja pats sev var pielikt roku, - notiesātais ar grūtībām spēja izdabūt vārdus pār lūpām, mēle mežģījās, runa kļuva nesaprotama. - Es arī labprāt pats... Bet pistoli jau droši vien nedosiet... Ar vienu patronu, drošs paliek drošs? Zinu, ka nedosiet. Nedrīkst, vai mazums kādi stiķi nāvei nolemtajam padomā...

Sergejevs vēlreiz norija siekalas un uzstājīgi ieklepojās.

- Paklausies taču vienreiz, Palič! Saņemies, tu taču esi tērauda vecis! Es tevi izvilkšu, bet Vaļera ir mans draugs, viņš palīdzēs. Velies tik uz priekšu un galvenais nekusties! Citādi iekritīsi pats un arī mūs iegāzīsi!

Lampiņa iemirgodamās pavēstīja, ka kustība atsākta, furgons pārrāpās pāri sliedēm un aizripoja pa līdzeno asfaltu.

Luņins klusēja. Viņa galva nevarīgi svārstījās no vienas puses uz otru, seja nebija redzama.

Georgijs Ļebedevs gaidīja pusnakti. Spriežot pēc grafika, bandītiem vajadzēja uzrasties blakus teritorijā katra mēneša otrajā un ceturtajā trešdienā, apmēram divpadsmitos naktī. Acīmredzot viņu dēmoniskais plāns bija cieši pieskaņots kādam citam grafikam.

Ļebedevs saspringti analizēja, izstudēja vilcienu sarakstus, aizbrauca uz lidostu, un šeit kā ar āmuru pa pieri: katra mēneša otrajā un ceturtajā trešdienā ap pieciem no rīta bija reiss uz Vīni. Georgijam sametās karsti, un viņš sajuta vēderā pretīgu

tukšumu - miglainajiem minējumiem tagad bija rasts objektīvs apstiprinājums! Vēderā grieza arvien stiprāk un stiprāk, viņš naski nokāpa maksas tualetē un vētraini atvieglojās, pat šajā neērtajā pozā turpinādams apdomāt savu atklājumu.

Šie tinās prom pusdivos, divos naktī, līdz lidostai jābrauc tieši stunda.

Kamēr vēl pieved pie lidmašīnas konteineru ar sirdi, nierēm un visādiem tur dziedzeriem... Muita un robežsargi, protams, ir ar viņiem uz vienu roku, un tālāk... Agri no rīta kādā kapitālistiskā pilsētā pa tīri noslaucītajām, nolaistītajām ielām traucas sanitārā automašīna ar kāda nezināma mūsu nelaimes putna iekšām, kas domātas kādas kapitālistiskā biznesa haizivs, kāda netīra politiķa, mafiozi vai kāda asinssūcēja miljonāra dzīvības paildzināšanai!

Stipra uzbudinājuma stāvoklī Ļebedevs atgriezās mājās, paņēma mapi, kurā bija savācis nepieciešamo informāciju, atrada robaini izgriezto avīžrakstu un vairs nespēja apvaldīt kliedzienu: transplantāti tika sūtīti uz Austriju! Viss sakrita mats matā!

Droši vien tā bija Gošas Ļebedeva zvaigžņu stunda. Tagad viņš zināja, ko nozīmē dzelžaina loģika, novērotāja spējas, analītisks prāts, prasme izvirzīt versijas un rast tām simtprocentīgu pamatojumu. Viņš bija apskurbis no sava intelekta spēka, un tajā pašā laikā viņam uzmetās zosāda aiz bailēm, ka viņš piekļuvis starptautiskās mafijas noslēpumiem. Cik gan viņi ierauj nāsīs, pat bail padomāt! Turklāt valūtā... Bet viņš, Georgijs Ļebedevs, viņus atmaskos!

Pēc visu redzēto filmu un izlasīto grāmatu sižetiem, viņu gaidīja bīstamā liecinieka liktenis. Turklāt nez vai mūsu nepareizajā pasaulē milicija sargās viņu dienu un nakti, tā neatļaus viņam pastāvīgi nēsāt uzticamo revolveri, pat sūdīgu bruņuvestīti tā viņam neiedos. Neviens milicijas priekšnie-ķelis ar viņu pat nerunās, bet vienkārši aizsūtīs uz psihiatrisko slimnīcu vai labākajā gadījumā pasmiesies.

Viņš, Georgijs Ļebedevs, bija aci pret aci ar visbīstamāko noziedznieku organizāciju! Vēderā atkal ieburkšķējās, un viņš

atkal traucās uz tualeti. Droši vien uzdeva aknas. Ar visām šim detektīvu būšanām viņš bija pārstājis regulāri uzņemt barību un pat piemirsa laikā iedzert zāles. Protams, prātīgāk būtu rūpēties par savu veselību, atmetot ar roku iemīļotajai spēlītei, kas ne pie kā laba nevarēja novest. Baigi viņam vajag? Lai lauza galvas paši, vai viņam savu rūpju trūkst!

Goša nomierinājās, pamielojās ar biezpienu bez cukura, norija zaļo tableti «Liva 52» un nosēdās pie televizora. Nesen viņa televizors bija pieslēgts kabelim, un tagad Goša regulāri skatījās «spicos» bojevikus un erotiskās filmas. Pirmie skubināja ņemt rokās iemīļoto naganu, bet otrās atviegloja vientuļo dzimumdzīvi.

Kārtējais ekrāna supermenis bez pūlēm tika galā ar veselu bandu. Situācija bija līdzīga: policijai viss pie vienas vietas; varonis gribēja laisties lapās, bet tad, pārvarējis sevi, iegādājās «magnumu», kura šāviens aizlidina cilvēku vairākus metrus. Bandīti jau negaida pretsparu, izlēmību un nežēlību, pirmais šāviens ir spēcīgs trumpis pat šķietami nevienlīdzīgā cīniņā. Galvenais nelietis izmantoja viltību un uzģērba bruņu-vesti, kuru «neņēma» pat «magnums». Bet šoreiz varonim pie rokas pagadījās tankdūre, un reaktīvais lādiņš iznesa bruņoto nelieti cauri sienai, sašķaidīdams viņa galvu kā tādu jēlu olu.

Ļebedevs sajuta augam pārliecību, bet nākamajā dienā, palicis viens pats dežūrmaiņas istabā, pie spoguļa labu laiku rāva ārā un bāza atpakaļ savu «naganu»; pasita to uz augšu un septiņas reizes no vietas noklikšķināja ar tukšu cilindru. Sanāca varen ātri un izveicīgi.

Bandīti akurāt bija septiņi, ja neņem vērā večuku, kurš tikko jaudāja pavilkt kājas... Arī resno nebija vērts skaitīt, un to ar to skābo ģīmi arī ne... Bīstams bija gigants ar slep-kavnieka mūli un vēl tas pārģērbtais milicis... Tas āžu dīrātājs bija vārgulis un tāpat nebija par pilnu ņemams. Cik tad paliek? Divi? Bet patronas veselas septiņas! Georgijs Ļebedevs galu galā ir teicams šāvējs. Un pārsteiguma moments būs viņa pusē! Vēl tikai vajadzēja sevi pārvarēt, un viss: pagodinājumi, apbalvojumi, slava...

Lai negadītos nekādas ķibeles, vajag paķert līdzi arī suni. Nudien! Lauvu vai Sātanu! Vai pat abus divus! Šitie sunīši izdzenās visu brandžu bez šaušanas, varbūt tikai uzpletēt gaisā lielākai bijāšanai...

Ļebedevam uzlabojās garastāvoklis, bailes pagaisa, un pirms iemigšanas viņš vēlreiz iztēlojās gaidāmos aizturēšanas skatus.

Beidzot pienāca ilgi gaidītā trešdiena. Viņš klaiņoja gar sētu, ieklausīdamies tās puses šaubīgajos trokšņos. Sprauga, pa kuru viņš līdz šim bija novērojis, izrādījās aizcementēta, tas darīja viņu nemierīgu. Nolaidis roku. viņš sačamdīja auksto, rievoto rokturi, kas rēgojās no maksts ar atlocīto klapi. Ieslidinājis pirkstus maķenīt dziļāk, viņš satvēra gredzenu un izvilka slauķi.

No jauna izurķējis cementu, viņš palūrēja un atviegloti uzelpoja: blakus pagalma teritorijā valdīja kārtība un tīrība. Bija aizvāktas metāllūžņu grēdas, tāpat sarūsējušais kravas mašīnas vraks un veco riepu kalns. Laikam jau, kārtojot pagalmu, bija pielāpījuši arī sētu. Kā gan citādi.

Atbrauks vai ne? Šī doma viņu burtiski dedzināja un nedeva miera. Šodien viņš bija izlēmis, ka atpakaļceļa vairs nav, bet ja sakāpināto cīņas garu neizdosies likt lietā... Kas zina, kā būs citreiz. Apziņas dzīlēs jaucās bailīga domina: «Ja neizdosies, tātad nav lemts, aizmirsti un ej prasīt ceļazīmi uz sanatoriju. Ārstēties vajag, nevis kovboju tēlot.» Labi sevi pazīstot, Ļebedevam radās aizdomas: ja viņš nesasparosies šodien, tad pietrūks dūšas arī citkārt. Un nāksies vien diedelēt ceļazīmi kā parastam mirstīgajam, nebūs ne avīžrakstu, ne fotogrāfiju. Vai viņi atbrauks?

Divdesmit trijos trīsdesmit iečīkstējās sarūsējušās eņģes, vārti atvērās. Ļebedevs pieplaka spraugai betonā. Viņa sirds ārprātīgi dauzījās.

Šoreiz pelēkajā volgā sēdēja trīs cilvēki. Līdzās šoferim, svarīgi izgāzies, sēdēja jaunais prokurors, kurš nebija pagodinājis savus pavadoņus ne ar pušpjēstu vārdiņu, aizmugurē, kā parasti, vāļājās Burenko. Šitovs bija neapmierināts: ceturtajam numuram nu gan nevajadzētu tupēt pie ruļļiem un virināt vārtus. Nu un tad, ka vēl nav pavēles! |a jau pacēluši viņu uzreiz par diviem numuriem, tad jau viņš šiem ir vajadzīgs, lai

tad noformē, kā pieklājas, galu galā tas ir viņu interesēs! Arī Sergejevs strādā par diviem numuriem, tā nu ir viņa darīšana, ja jau viņam tā patīk... Taisnību sakot, Šitovs it labi apzinājās, ka ne jau lielā pienākuma nasta ir tā, kas viņu nomāc. Nu, kas tur pavisam, parūkās vienreiz gan par ceturto, gan par sesto! Aizskāra kas cits: visi turpina uzskatīt viņu par mūžīgo «sešnieku». Fedjka - nu labi, tam vienkārši skauž, bet pārējie?

Par piemēru, prokurors... Arī Grigorjevs nebija nekāds draudzīgais, taču tik nicīgi jau nu viņš neizturējās... Un pagājušo reizi viņš vēl tā rosījās - aizveda uz mājam, anekdoti pastāstīja: ar prokuroru vajag draudzēties, tas vienmēr var noderēt. Kauč pasmaidījis būtu, kauč roku būtu paspiedis... Bet nē - kaut ko noburkšķēja, un atkal griež purnu prom, it kā viņš būtu kaut kāds papes ampelmanis! Atkal jaunajās biksēs, aizmirsa pārģērbties, ja atkal būs kā pagājušo reizi...

Prokurors īpaši galvu nelauzīja, viņš nebija no jūtīgajiem fantazētājiem, tāpēc jau viņu arī ielika Grigorjeva vietā. Viņš zināja, ka jāturas stingri, jāietur distance, nav tur ko daudz brāļoties un čupoties, viņš kā nekā ir uzraudzības orgāns, bet pārējie tikai uzraugāmie. Kāda tur var būt pļāpāšana un sadzeršana? Skaidrs, ka nekāda. Iedzert viņš var arī mājās. Tikai nav nekādas vajadzības. Pagājušo reizi iedzēra tēju un brīnišķīgi iemiga, un ģīmis vis nesašķiebās kā Grigorjevam! Normāli iekļāvās darbā, viņu priekšnieķeli Vikentjevu uzreiz nolika pie vietas, un šis arī izdarīja attiecīgus secinājumus - un no tā pretīgā večuka šodien vairs nav ne smakas. Skaties, šoreiz varbūt pat dropēt nesāks.

Burenko mocīja ārkārtīgi slikts garastāvoklis. Darba lietās viņam nereti iznāca darīšanas ar izmeklētājiem un operiem, bieži vien viņš izbrauca no mājām un atgriezās ar dežūrdaļas rafiņu, tāpēc apkārtējie neglabāja no viņa savus kriminālmeklēšanas noslēpumus, it kā viņš būtu tāds pats milicis, tikai ar mediķa diplomu. Gadījās, ka pie viņa vērsās ar attiecīgiem lūgumiem: kādam vajadzēja iziet tehnisko apskati, citam pierakstīt brāļameitu, kādam pārķert atskurbtuves paziņojumu uz darbavietu. Dažkārt, lai gan ne pārāk bieži, Burenko arī uzņēmās šīs klapatas, un savureiz viņam izrādīja pretim-

nākšanu. Lai gan tā notika visai reti, ar to pietika, lai uzturētu «sava cilvēka reputāciju miliču pasaulē».

Taču patiesībā tiesu medicīnas eksperts te nebija savējais, un viņš to lieliski saprata. Uzticēšanās kopējās lietās tika pieļauta tikai līdz zināmai robežai, ko nosprauda cilvēki miliču formās. Cik reižu, viņam parādoties, tika aprauta saruna-, it kā šķietami labi draugi, ar kuriem kopā simtiem notikumu vietu apostīts un desmitiem litru spirta izdzerts! Cik reižu pilsētas dežurants atbildes vietā bija atjokojis, kad viņš apvaicājās par kādas lietas atklāšanas paņēmieniem, tas pats dežurants, kurš neskaitāmas reizes bija sūtījis viņam pakaļ dežūrdaļas mašīnu, ja iznāca pavēlāk kaut kur ciemoties un nebija iespējams noķert taksi! Miliču aprindas izgrūda viņu, tāpat kā agrā bērnībā jūra, kad viņš, nirdams pēc gliemežvākiem, sasniedza dziļumu, kas vairs nebija pa spēkam.

Nebūdams nekāds muļķis, bet cilvēks ar analītisku domāšanu, viņš nojauta, kādus noslēpumus izmeklētāji un operi no viņa glabā. Taču zināma mazvērtības izjūta saglabājās, lai gan viņš raudzīja sevi mierināt ar to, ka «Fināla» darbu zināja vienīgi tie cilvēki, kas bija ar to tieši saistīti.

«Fināls» vispār bija kaut kas ireāls, tas eksistēja kaut kur ārpus ierastās pasaules robežas. Ieiedams «stūrītī», viņš apjuka un baiļojās, bet, lai neliktu to manīt, ciniski ņirgājās un ķircināja drausmoni nekaitīga večuka izskatā - Ivanu Aleksejeviču Romovu. Taisnību sakot, visi specgrupas locekļi viņam šķita īsti briesmoņi, dažkārt uzplaiksnīja doma, ka viņi mierīgi, ar ierastu vieglumu varētu ielaist lodi pakausī arī viņam, ja to paredzētu kāda sevišķi slepena pavēle par informācijas noplūdes likvidēšanu. Vai arī šie ņems un atvērs vēl vienas durvis tajā dēmoniskajā istabā... nē, drīzāk jau pagrūdīs malā miklās skaidas, pacels vāku un aizraus viņu sev līdzi uz elli...

Lai sevi nomierinātu, viņš atminējās Paulu Sisojeviču, kuru bija nomainījis šajā postenī un kuram tie neko sliktu nebija nodarījuši. «Turi acis un ausis vaļā,» viņš teica un izteiksmīgi paslēja gaisā pirkstu, taču tā arī neko sīkāk nepaskaidroja. Atmiņas neko daudz vis nelīdzēja, daudz labāk

būtu iedarbojusies kārtīga alkohola deva, tāpēc Burenko arvien pamanījās pirms braukšanas ieķert, citreiz atkal piesēja pie vēdera termoforu ar spirtu.

Negaidītais divu drausmoņu piedāvājums, kurš neapšaubāmi nāca no augstākām sfērām, jo, lai nu kas, pašdarbība te netika pieļauta, ārstu nobiedēja pavisam. Pretoties nebija jēgas -tik un tā šie darīs pēc sava prāta, viņiem priekš tam ir slepenās pavēles; ka tik neiegāž viņu un beigās vēl nepataisa par vainīgo, ja kaut kas noies greizi. Garš un tievs nu gan bija tas Paula Sisojeviča pirksts: «Turi acis un ausis vaļā!» Varbūt aprunāties ar prokuroru? Droši vien arī tas ir ar viņiem uz vienu roku!

Kad volga iebrauca nāvessodu izpildīšanas «punktā». Šitovs, kā parasti, iedzina to garāžā un piegāja pie vārtiem, pagaidīdams pārējos. Prokurors ienāca dispečeru istabā, nosēdās pie izļodzītā galda, ar riebumu apsedza plankumu uz zaļā galdauta. «Kāpēc man būtu jāgaida?» viņš aizkaitināti nodomāja. «Vajadzēs to lietiņu grozīt! Lai viņi gaida mani!»

Viņš izņēma Luņina spriedumu, lēmumu par apžēlošanas lūguma noraidīšanu, vēlreiz ātri pārskatīja. Pienāca mediķis un nostājās viņam blakus.

- Nu, kā jums patīk jaunā vieta? - viņš diezgan vaļīgi apvaicājās.

- Dariet labāk, kas jums jādara! - prokurors atcirta un izlikās, ka nogrimst savu papīru lasīšanā.

«Nudien, sadziedājušies!» Burenko nosprieda.

«Uzreiz jau to kārtību nevarēs grozīt,» nodomāja prokurors. «Viņiem jau roka roku mazgā... Vikentjevs ģenerālim, tas manam šefam: «Sak, ko viņš tev tāds dūšīgs, vēl nav lāgā degunu apsildījis, bet jau uzmetas visiem par kungu?» Bet šefs tik maļ savu: «Pieticība, izturētība, cieņa...» Lai notiek-pagaidīsim...»

Ļebedevs apjucis šaudījās gar sētu. Varbūt jau tagad, kamēr viņi ir tikai trīs?

Viņš pieskrēja pie septītā posteņa, lai palaistu vaļā Sātanu, bet, tiklīdz pasniedzās pie kaklasiksnas, suns nikni noklabināja zobus, tik tikko paguva roku atraut. Sātans draudīgi ierūcās, Goša atsprāga atpakaļ.

-Satrakojies, nolādētais lops...

Izspūrušais Goša ar izvalbītām acīm un sašķobītu muti izstaroja tādus baiļu impulsus, ka suns skaļi ierējās. Iegājis zaļajā angārā, Ļebedevs apsēdās uz tukšas naglu kastes, atvilka elpu, pieglauda matus un lūkoja nomierināties. Tas viņam arī izdevās, vismaz šoreiz Sātans ļāva atkabināt ķēdi un paklausīgi gāja blakus. Milzīgais melnais suns deva vēl lielāku pašpaļāvību nekā revolveris, tāpēc ka tas spēja darboties patstāvīgi, bez cilvēka piepalīdzēšanas.

Bet, kad viņi nonāca līdz vajadzīgajai vietai, Ļebedevs saprata, ka pieļāvis kļūdu: nebija padomājis, kā vilkusuns tiks pāri sētai, kas bija augstāka par diviem metriem.

Tajā brīdī vārti iečīkstējās no jauna. Ļebedevs paskatījās pulkstenī. Desmit minūtes pāri pusnaktij.

Autoķurķis iebrauca nāvessodu izpildes «punktā».

- Kā tev šķiet, kāpēc mediķis domā, ka mūs sūtījis Vikentjevs? - Popovs negaidīti ievaicājās.

- Velns viņu zina!

Sergejevs pavandījās zem sēdekļa un piesardzīgi ielika kaut ko kabatā.

- Paklau, Palič! Nepievil! Velies uz priekšu un nekusties!

- Es labprāt jau tagad nekustētos, - tikko spēdams pakustināt mēli, nosvepstēja Luņins. - Gribat - šaujiet, grieziet... Eh, dariet, kā zināt...

Furgona durvis strauji atvērās.

-Taksis klāt! Pasažierus lūdzu izkāpt! -Šitovs jestri noteica.

Prokurors, kā parasti, sēdēja pie galda, vienā pusē bija piemeties Burenko, Vikentjevs stāvēja pie seifa, un visi trīs noskatījās, kā Popovs un Šitovs ieved Luņinu. Tas tikko turējās kājās, viņu gandrīz vilkšus ievilka telpā. Speciālās grupas vadītāju un mediķi tas nepārsteidza ne mazākajā mērā, prokurors, kā jau daždien iesācējs, nebija vēl daudz ko redzējis.

-Aptaisījies? Un tas vēl skaitās milicis! Vai tad pašam bija vieglāk nogalināt?

- Lūdzu, ievērojiet instrukciju, - tikko manāmi pavēris sakniebtās lūpas, noteica Vikentjevs.

- Ko?

- Ievērojiet instrukciju! - iekliedzās otrais numurs. Un goddevīgi piebilda: - Lūdzu.

Prokurors noskurināja galvu kā aiz iemauktiem aprauts zirgs.

- Vārds, uzvārds, dzimšanas gads...

Ticis galā ar formalitātēm, prokurors it kā vēl gribēja kaut ko piebilst, taču, pašķielējis uz Vikentjevu, pārdomāja un atmeta ar roku.

Paklausīdami šim žestam, Popovs un Šitovs apgrieza notiesāto otrādi un ievilka skaidu istabā, Sergejevs devās nopaka|.

Vikentjevs pagājās uz priekšu, vērīgi sekodams notiekošajam, Burenko piecēlās un ar skatienu ieurbās Sergejeva rokā, kura pacēla pistoli un pielika to nāvei nolemtajam pie galvas.

- Ba-bah! - nodārdēja šāviens. Skūtā galva noraustījās, pakausī atvērās brūce, no kuras burbuļodamas gāzās asinis. Rumpis krita uz priekšu.

«Kam tad viņiem vajadzēja man skalot smadzenes?» nodomāja mediķis. «Vai tiešām gribēja iznest cauri? Sak, piedāvājām tādas aplamības, un šis piekrita ar...»

Vikentjevs nosēdās vietā. Viņa seja bija bēdīga.

Tūdaļ pēc šāviena Sergejevs nemanot atpleta kreiso plaukstu, un skaidās novēlās ar sarkanu diegu aizsiets bērnu baloniņš, kurā bija ielieti divsimt grami sarkanas krāsas. Viņš uzmina tam ar labo kāju. Balons pārplīsa.

-Tev nu gan, Petja, neveicas, atkal noķellējies līdz ausīm...

Tas pagriezās: bikšu stara gandrīz līdz celim bija notraipīta ar asinīm, asinis sūcās skaidās, arī pa Sergejeva milzīgo kurpi tecēja sarkanas straumītes.

- Fū, riebeklība! - Piepeši viņš sametās deviņos līkumos, jo nāca vēmiens.

- Ej nomazgāties! - Sergejevs pavēlēja. - Un mudīgi atpakaļ, abi ar Sivcevu te visu satīrīsiet... Vaļera, padod brezentu!

Burenko kļuva vieglāk. Tātad nekādus nelāgus plānus neviens nebija kalis un neviens negribēja padarīt viņu par grēkāzi. Taču arī viņš prot pajokot. Tūlīt pieies, satvers līķa roku un teiks: «Pulss - kā bijis, liekas, neesat, kā nākas,

nošāvuši!» Tad tik būs smiekli... Un viss atkal nostāsies savās vietās: tā viņš liks manīt, ka joku sapratis un ka arī pašam ir humora izjūta!

Sergejevs un Popovs jau tina kopā brezentu.

- Pagaidiet, es vēl neesmu konstatējis...

Burenko zvāļodamies tuvojās nošautajam un satvēra viņa roku. Viņa žoklis atkārās un pa ādu noskrēja saltas tirpas, jo pulss nudien sita vienmērīgi un rāmi, kā cilvēkam, kurš aizmidzis veselīgā miegā.

- Nu, pārliecinājāties?

Mediķis pacēla galvu un uzdūrās Sergejeva drausmīgajam skatienam, viņš sajuta, ka iekšas sagriežas otrādi.

- E-ē-ē, khm, m-jā, - viņš nokāsējās sagumzītajā mutautā, atgriezās pie prokurora galda.

Aizmugurē švīkstēja brezents. Vikentjevs sāka aizpildīt akta veidlapu. Kaut kas šajā Sergejeva šāvienā viņam šķita dīvains, un šī dīvainība kā skabarga turējās zemapziņā, neļaudama pievērst visu uzmanību atbildīgajam dokumentam, viņam vajadzēja saņemties, lai nesalaistu grīstē tekstu. Prokurors vienaldzīgi stūķēja mapē savus papīrus.

«Viņi ir uz vienu roku. Visi kā viens,» mediķa galvā skraidīja paniskas domas. «Un rokas viņiem brīvas, ko gribēs, to arī izdarīs. Labi! Vai man galu galā būtu par to jāuztraucas?»

- Vai neiedzersim? - Sergejevs bezkaunīgi noprasīja.

Prokurors salēcās kā dzelts.

- Nebūs nekādas žūpošanas! Te nav nekāds restorāns, bet gan darbavieta!

- Nu labi, tad es parakstos un braucu. - Sergejevs piegāja pie galda un nevērīgi uzskricelēja savu uzvārdu, nākamais parakstījās Vikentjevs, tad prokurors, kurš pēc tam pastūma veidlapu mediķim. Tas brīdi vilcinājās.

«Nu ko tur daudz, viņiem trīs paraksti, man tikai viens...»

Burenko uzvilka nesalasāmu autogrāfu.

Vikentjevs pievāca aktu. Sergejevs un Popovs stiepa augšā pa trepēm brezenta saini. Pirmo reizi Dienvidu zonas «Fināla» vēsturē šīs telpas atstāja cilvēks, kurš, par spīti pašiem

bargākajiem dokumentiem un neraugoties uz pašiem autoritatīvākajiem parakstiem un visoficiālākajiem zīmogiem, bija palicis dzīvs.

Luņins šķita neparasti smags. Popovs satvēra saini parocīgāk un pagriezās pret Sergejevu. Tas piemiedza.

Pagrabā Burenko nekustīgi sēdēja, noliecies pār pilsoņa Luņina miršanas apliecību.

Šitova bikšu staras bija cauri slapjas tāpat kā mati. Viņš bija mazliet nomierinājies un tagad taisnojās piektajam numuram:

-Tāpēc, ka negaidīti... Un vispār kaut kāda nelāga sakritība: vakariņās kārtīgi pierijos, tās jaunās bikses arī žēl un vēl taisni tajā brīdī noliecos... Protams, nav nekas patīkams, bet es atkārtoju: varētu strādāt arī par «pirmo»! Ja vēl drusku pierastu...

No pagraba iznāca pirmais un trešais numurs, katrs aiz sava gala turēdami smago saini.

- Mudīgi lejā, - Sergejevs bargi uzsauca. - Varēsiet pļek-stēt, kad darbs būs padarīts! Visu iztīrīsiet un varēsiet būt brīvi. Gan aizvedīsim paši!

Ļebedevs pūlējās pacelt Sātanu, taču tas svēra aptuveni centneru, tad suns izrāvās un ar nagu saskrāpēja viņam vaigu.

- Lops, lops! - Satracinātais Ļebedevs vairākas reizes iespēra sunim ar kāju, tas atlēca nost un atņirdza ilkņus.

«Tūlīt lēks virsū!» Bailes piespieda Ļebedevu pie sētas, uzlēcis uz kastes, viņš negaidīti viegli pievilkās un viens divi bija augšā, bez pūlēm pārmetās pāri, iekārās rokās un atsperīgi nolēca otrā pusē. Nagans parocīgi gulēja plaukstā, un, veiksmīgās pārlēkšanas inerces vadīts, Ļebedevs bez trokšņa šķērsoja pagalmu un pavēra garāžas durvis. Sestā numura pienākums bija tās aizslēgt, taču, aizrāvies ar «trešā» funkciju pildīšanu, viņš nebija to izdarījis.

Garāžā viņš ieraudzīja Gigantu ar zvērīgo ģīmi un vemslīgo vārguli, kuri stiepa uz slimnīcas busiņu brezenta saini. Atrāvis durvis līdz galam, Ļebedevs pārkāpa slieksnim.

- Rokas augšā! - Kliedziens izdevās varen griezīgs un skaļš. Gigants pagrieza galvu, un viņa roka ieslīdēja kabatā.

Piepeši visa dūša bija papēžos, un Goša Ļebedevs sajutās vājš, bezpalīdzīgs puišelis, kurš savas muļķības pēc ar nožēlojamu simt gadu vecu plaukšķeni bija nolēmis stāties ceļā bīstamai, labi organizētai un, jādomā, arī teicami bruņotai bandai.

«Bundzinieka liktenis,» atmiņā uzausa Gaidara stāsta sižets: drosmīgs pionieris, pārvarējis bailes, izslējās un ar brauniņu nolaida no kājas rūdītu ienaidnieku kareivi, pats izkuldamies ar vieglu ievainojumu kaklā.

Nagans noraustījās un paklusi nopaukšķēja, Gošam vairs nebija dūšas tēlot bundzinieku, viņš aizcirta durvis un, ko kājas nes, joza atpakaļ pie sētas, brīnumainā kārtā pārmetās tai pāri un atkal atradās rūpnīcas pagalmā, joprojām turēdams sažņaugtu revolveri.

Aizkaitinātais Sātans bija labi iedīdīts sargsuns, tāpēc acumirklī reaģēja uz bruņoto ārējā perimetra pārkāpēju. Ieraudzījis lēcienam saspringušo vilkusuni, tā atplesto rīkli, acis, kurās kvēloja sarkanas liesmiņas - ak Kungs, viņš pats taču bija palaidis to vaļā no ķēdes pirms divdesmit minūtēm -Goša Ļebedevs vairs tikai paguva nodomāt, ka nepareizā pasaule kārtējo reizi izspēlējusi ar viņu nelāgu joku, un vēl sekundi, pirms spēcīgie žokļi sagrāba kārno kaklu, izmisīgi cerēja, ka šoreiz varbūt tomēr izspruks sveikā.

- Ko jūs velkat garumā? - prokurors sausi noprasīja. - Izrakstiet apliecību, un brauksim prom!

Āre, kur bija lamatas! Miršanas apliecību paraksta viens cilvēks - mediķis Burenko -, līdz ar to pilnīgi nododams sevi tipu rokās, kuri var viņu iebāzt aiz restēm, kad vien labpatīkas. ļa jau sēdina pat par slimības lapu, tad te...

- Bet kurš atbildēs? - mediķis kašķīgi noprasīja. - )ūs taisīsiet kumēdiņus un pigoriņus, bet vainīgais būšu es?

- Par ko jūs runājat, Nikolaj Vasiļjevič! - Vikentjevs nepatikā saviebās. - Kas tā par histēriju?

- Nu tad tā! lūšu Luņins ir dzīvs un vesels, pulss - ap sešdesmit! Nevajag taisīt mani par muļķi un slēpt aiz manas muguras savas netīrās rebes!

- Ko!? - Prokurors pielēca kājās un metās pakaļ Vikent-

jevam, kurš trīs lēcienos jau bija pārvarējis piecpadsmit nomītos akmens pakāpienus.

Burenko atkrita pret atzveltni.

«Un tālāk?» viņš bezkaislīgi domāja. «Šaut pa divi lāgi reglamenti liedz? Tā vismaz ir teikts dziesmā... bet te jau nekādu reglamentu nav...»

Vikentjevs lēnām atgriezās pagrabā.

- Nekas, Nikolaj Vasijjevič, - speciālās grupas priekšnieks maigi noteica, - jūs būsiet pārpūlējies. Vajag atpūsties, padzert bromu, baldriānīšus un ko tur vēl, to jau jūs zināsiet labāk par mani...

Akmens cietā delna papliķēja pa mediķa trekno muguru.

- Taču darbs jāpadara līdz galam. Papīriem jābūt pilnīgā kārtībā, bet cita mediķa mums šeit nav. Tāpēc pataustiet pulsu vēlreiz un pārliecinieties, ka esat maldījies. Bet pēc tam izrakstiet miršanas apliecību.

Tagad Burenko metās augšā pa kāpnēm. Pa pusei attītais brezenta sainis gulēja nomests uz flīzētās grīdas pie pašas sienas. Notiesātā galvai pārvilktā jaka bija izmirkusi asinīs cauri slapja. Mediķis tomēr satvēra ļengano roku. Pulsa nebija.

«Piebeiguši!» Burenko nodomāja. «Viņu blēdība neizdevās, tāpēc ņēmuši un nošāvuši kārtīgi. Tikai kāpēc es nedzirdēju šāvienu? Lai gan, kāds tur brīnums - pagrabs, durvis... Trakas lietiņas...»

Viņš atgriezās pagrabā un noformēja miršanas apliecību.

- Man arī rādās visādi ērmi, - Vaļera Popovs teica prokuroram. - Kādreiz rēgojas kaut kādas lūkas, citreiz atkal nošauto galošas. Vienreiz domāju - iešu tik pāri, un iekšā gan!

«Viņi visi ir galīgi nojūgušies,» nodomāja prokurors, dodamies uz izeju. «Grigorjevs bija taisni tāds pats. Un es drīz nebūšu labāks...»

- Es jūs aizvedīšu, biedri prokuror, - pieteicās Šitovs.

- Kādas muļķības... Vedīsi nošauto, - Popovs viņu strupi pārtrauca.

- Bet biedrs majors teica, ka jūs paši...

Sergejevs sēdēja uz vecas riepas, un viņa seja bija pamirusi.

- Labāk, ja viņu būtu nogalinājuši tie draņķi... Tad vismaz varētu cilvēciski apglabāt, ar salūtu, bet tagad apraks ka suni. Brauc, ka tev saka!

- Var jau aizbraukt ar. - Šitovs apvainots piegāja pie izjukušā brezenta saiņa.

- Nu, Fedjka, tin iekšā un braucam, - ceturtais numurs pavēlēja piektajam.

Divdesmit pirmā nodaļa

Predgorskā dzīve ritēja ierastajās sliedēs. Vissavienības nozīmes ķīmiskais kombināts, par kura slēgšanu jau vairākus gadus izmisīgi cīnījās vietējie iedzīvotāji, bija pārpildījis visus plānus, turpretī slavenā konjaku fabrika nekādi vairs nespēja sasniegt iepriekšējo gadu līmeni. Gaļas kombināts un desu fabrika strādāja bez vainas, taču atlika vienīgi minēt, kur palika to produkcija. Dzemdību namos nāca pasaulē jauni iedzīvotāji, sociālās aprūpes sistēmas paspārnē aizgāja viņsaulē vecie. Savos maršrutos strādāja kabatzagļi un milicijas brigādes, kas tos tvarstīja. Bagātos un nesamērīgi dārgos tirgus apstaigāja uzpūtīgi iecirkņu inspektori un nadzīgi operi. Strādnieciņi no rītiem steidza ieņemt vietas pie savām virpām un vakaros grūstījās garās rindās. Vairāk vai mazāk kavēdamās atlidoja lidmašīnas un pienāca vilcieni, kurus jau sen būtu laiks norakstīt.

Biežāk nekā agrāk Beimurazs Abdurahmanovičs ar saviem ļaudīm sagaidīja pasažierus, kas bija līdzīgi cits citam kā brāļi - jauni, spēcīgi, ar niecīgu bagāžu. Atbraucējus nomitināja leM viesnīcā, un itin drīz tie iesaistījās lietu «Dullums», «Klejotāji» un «Trase» realizācijas darbā.

Kādu vakaru Beimurazs Abdurahmanovičs piebrauca autobusu tieši pie trapa speciālā reisā atlidojušam ļAK-40, kas stāvēja uz lidostas skrejceļa. Četrpadsmit dūšīgi uzpumpējušies puiši ar īsiem matiem vienā mirklī sameta salonā savu aprīkojumu, kurš svēra gandrīz tonnu-, zinātāja acs šajā

lērumā bez pūlēm sazīmētu pārvalkos sabāztus automātus KA-47 un KA-74, jaudīgās Dragunova pašpārlādes snaiperšautenes, kā arī jaunākos aizsargtērpus «Mirāža», «Komplekss» un «Sistēma». Turpat bija arī miniatūras importa rācijas un kastes ar granātām, dūmu galviņām, gāzes patronām. Pavadas raustīdami, neizdvesdami ne skaņas, autobusā ielauzās četri vilkusuņi, kas saspringti šķielēja uz nepazīstamo cilvēku. Beimurazs Abdurahmanovičs bailīgi pierāva kājas. Predgorskā bija ieradusies Savienībā vienīgā speciālā trieciengrupa «Sitiens», kuras uzdevums bija pielikt punktu sevišķi bīstamu bandu, bruņotu grupējumu, asiņainu cietumnieku dumpju un sevišķi «izcilu» teroristu vēsturei.

Taču tajā pašā naktī noklausīta telefonsaruna uz laiku atlika «Sitiena» iesaistīšanu un pievērsa visu operācijas dalībnieku uzmanību Tihodonskai.

Vikentjevs sēdēja savā kabinetā un taisīja nāvessodu izpildītāju algu sarakstu, te piepeši durvis klusi atvērās un, ielaidušas Ivanu Aleksejeviču Romovu, tikpat klusi aizvērās.

- Sveiks, Mihailič, - viņš noburkšķēja. - Atnācu pēc pensijas, domāju - pie viena apciemošu. Kā tad tev labi iet?

- Nekāda vaina... Viss normāli... - Vikentjevs bija izbrīnīts. Viņš domāja, ka Romovs briesmīgi apvainojies un tagad metīs bijušajiem kolēģiem līkumu kvartāla platumā. - Un kā pašam?

- Pa pirmo! Visu laiku pa dārzu, svaigā gaisā, guļu kā makans, no rītiem pavingroju. Skat, pat sārtums vaigos parādījies!

Napoleons iebakstīja ar pirkstu nošļukušajā vaigā.

- Vārdu sakot, vienos priekos. Arī vecene apmierināta, vienreiz rimusies mani tramdīt. Muļķis biju, ka jau agrāk nenospļāvos un negāju pensijā!

Iestājās pauze. Vikentjevam vajadzēja tikt galā ar dokumentu, arī garastāvoklis nebija diez ko piemērots sirsnīgai pļāpāšanai. Bez tam viņam nepatika, ja kāds raudzīja neveiksmi pārtaisīt par sasniegumu, bet no darba atlaisto muldēšana par to, cik viņiem tagad labi un jauki, uzdzina nelabumu.

- Nu, kā tad jums vakar izdevās? - Romovs apvaicājās.

Viņa balss skanēja pavisam vienaldzīgi, arī izskats bija

bezkaislīgs. Tātad viņš speciāli tāds iztaisījās, lai maskētu savu interesi. Bet kāpēc?

- Kam tad tur būtu jāizdodas?

- Es tikai tāpat vien apvaicājos: kā vakar gāja?

Vikentjevs vērīgi paraudzījās Napoleona bezkaislīgajā sejā,

kur no veselīga sārtuma nebija ne miņas.

- Kā parasti. Izpildījām, un viss... Kāpēc tā jautā?

- Kā parasti, saki? Nu labi... - Romovs nošņaukājās. - Ko tad puikas skraida kā traki? Trepēs mani gandrīz notrieca no kātiem. Vaļeriks ar Sašu - laikam jau priekšniecība šos rausta.

- Nezinu. Laikam jau par kādu citu lietu. Man viss ir normāli.

- Tātad normāli? Kā parasti? - Svina vāciņš noklikšķēdams pavirzījās sānis, rentgena staru kūlis caururba Vikentjevu, taču jau nākamajā mirklī, kā parasti, mirkšķinājās tikai duļķainās, asarojošās ačteles. - Nu tad visu labiņu!

Ivans Aleksejevičs aiztipināja līdz durvīm, atvēra tās, tad uz mirkli atgriezās.

- Bet ja nu piepeši tavs nošautais Luņins mierīgi brauc tālēs zilajās, teiksim, uz Altaju, un mierīgi dzer aliņu? Varbūt pat šņabīti, ko?

Romovs piemiedza.

- Kā tu domā, vai kaut kas tāds būtu iespējams?

Durvis aizvērās.

Skabarga Vikentjeva smadzenēs aizdegās ar spožu liesmu. Gan dakteris, gan aksakals... Otrais numurs nospieda podziņu, lai sazinātos ar dežurantu:

- Atrodiet Šitovu un Sivcevu, lai ienāk pie manis.

Pēc pāris minūtēm ceturtais un piektais numurs stāvēja uz sliekšņa.

- Nāc iekšā, Pjotr! - apakšpulkvedis pavēlēja. - Bet tu, Fedja, gaidi, kamēr pasaukšu!

- Kas noticis, Vladimir Mihailič? - Šitovs bailīgi apvaicājās. «Vai tiešām aizrakušies līdz tām rezerves daļām? Cik ūdeņu aiztecējis, bet viņš tomēr ķeras klāt...» galvā plosījās nepatīkamā doma.

- Kā noritēja objekta apbērēšana? - Vikentjevs bargi noprasīja. - Pūt vaļā visos sīkumos: kas un kā...

Centīgi un sīki izprašņājis abus seržantus, Vikentjevs viņus atlaida, atspiedās pret krēsla atzveltni un sirdīgi pie sevis noteica:

- Kaut kāda trakomāja!

Tādiem pašiem vārdiem savas jūtas pauda arī seržanti. Itin kā apstiprinādami teikto, kur bijuši, kur ne, uzradās Sergejevs un Popovs, kuri, nesasveicinājušies un izlikdamies viņus neredzam, iemetās savos kabinetos.

Operācija, ko Predgornajas APSR veica Savienības kriminālmeklēšana, ļāva izbeigt meklēšanas lietas «Klejotāji» un «Dullums». Taču ar «Trasi» notika citādi: atklāja un varēja sodīt tikai tos. kas nodarbojās ar nolaupīto automašīnu realizēšanu. Galvenās figūras-vilkači milicijas formās, kas bija nogalinājuši cilvēkus un sagrābuši viņu automašīnas, - operatīvo pasākumu tīklos nebija sapinušies. Operācijas noslēgums ar «Sitiena» piedalīšanos nogrieza «trasistus» no līdzdalībniekiem, piespieda tos «nolīst pagrīdē» un rūpēties par pēdu dzēšanu. Zināms, pastāvēja iespēja, ka aizturētos izdosies piespiest runāt, kaut vai to pašu Petruņu, lai gan visi it labi saprata, ka šai iespējamībai ir gluži teorētisks raksturs. Ne mazāk riskanti bija aizturēšanu atlikt. Bet tad izdevās pārtvert telefonsarunu.

- ...cik ilgi tu vēl domā čakarēties? Es jau apsolīju un saņēmu avansu...

- Nesanāca: viena aizgāja gar degunu, otra...

- Kuru gan tas interesē... īsāk - kad būs?

- Nu ko tu uzplijies? ļa netici man, paprasi Nikolajam... Ja solījām, tad arī izdarīsim! Pamēģināsim rīt vai parīt... Gan jau kaut kas trāpīsies...

- Man nav vajadzīgs kaut kas... Man vajag melnu ekstravāģi. Vai saprati? Un nevelc garumā...

- Sapratu. Rīt izdarīsim.

Saruna bija ierakstīta pilnībā, bet kopijās jēlības aizstāja ar daudzpunktiem, un apjoms uzreiz saruka uz pusi. Parasta

saruna - tagad lamājas visi, liels vai mazs, sieviete vai vīrietis, priekšnieks vai padotais, izglītots vai neizglītots. Lai zinātu ieraksta patieso vērtību, vajadzēja orientēties meklēšanas lietas «Trase» realizācijas gaitā un pazīt, ka rupjā, uzstājīgā balss pieder pašam Petruņam, bet otra - lietišķi solīdā, tomēr bailīgā - pagaidām nezināmai personai, kas zvanīja pa tālsarunu automātu no Tihodonskas.

Lai noskaidrotu jauno figurantu, IeM brigādei Predgorskā bija atvēlētas labi ja piecas minūtes. Ņemot vērā attālumu - septiņsimt kilometru -, efektīvi izmantot šo laiku būtu iespējams vienīgi kino. Meklēšanas lietas «Trase» ārkārtējais svarīgums un virkne labvēlīgu apstākļu tomēr jāva paveikt neiespējamo.

Trīsdesmit sekundes pēc savienojuma operators paziņoja par zvanu Beimurazam Abdurahmanovičam. Tas nekavējoties aizrāva Savienības brigādes vadītāju sev līdzi uz ministra kabinetu, pa ce|am izklāstīdams lietas būtību. Pa apstulbušā ministra augstfrekvenču telefonaparātu, kura īpašnieks ar skatienu bija gatavs vai aprīt sevišķi smagu noziegumu izmeklēšanas nodaļas priekšnieku, kurš bija izstiepies mierastājā, maskavietis pavēstīja jaunumus Tihodonskas ģenerālim, kurš nekavējoties sazvanījās ar dežūrdaļu. Ritēja sarunas piektā minūte, kad leP mašīna piebrauca pie tālsarunu punkta. Predgorskas automāts darbojās slikti: rija monētas un bieži atvienojās, bet cita automāta šajā virzienā nebija.

ļauns, taču izglītots opers iegāja zālē, neuzkrītoši pietuvojās telefonbūdiņai tieši tajā mirklī, kad jaunais «Trases» figu-rants beidza sarunu un, nikni iezvēlis pa kloķi, nolika klausuli.

Opers pamanījās nesalaist visu dēlī un nemanīts izsekoja «trasistu» līdz pašām mājām. Kad durvis aiz novērojamā aizvērās, opers atsēdās uz kāpņu margām un ilgi nevarēja piecelties, veltīgi cenzdamies apvaldīt drebuļus, kas kratīja visu ķermeni.

Tad viņš piezvanīja, un ieradās speciāla grupa, kas bloķēja ieejas un izejas, noskaidroja figuranta personību, ar ko viņš mēdz kontaktēties, lvans Grebeškovs, divdesmit septiņus gadus vecs, par zādzību sodīts pusaudža vecumā, sodāmība dzēsta. Strādā mēbeļu veikalā par krāvēju, dzīves un darba

vietā nekādas kompromitējošas ziņas ievākt neizdevās. Uztur ciešākas attiecības ar trim bērnības draugiem un diviem sava veikala darbiniekiem - krāvēju brigadieri un pārdevēju. Dažkārt ar viņiem kopā lieto alkoholiskos dzērienus, ar bērnības draugiem brauc makšķerēt. Ar kolēģiem attiecībām vairāk lietišķs raksturs: kam izgādāt deficīta mēbeles, kur aizvest, cik prasīt... Grebeškova paziņu, vārdā Nikolajs, noskaidrot neizdevās.

Informācija, ko par «trasistu» savāca nepilnu astoņu stundu laikā, saprotams, bija visai pieticīga. Pret vakaru k|uva zināms, ka viens no bērnības draugiem ir augsti kvalificēts automehāniķis. Mazliet vēlāk pienāca paziņojums, ka Grebeškovs šad tad braukā ar sarkanu automašīnu, kas it kā pieder kaut kādam radiniekam, ne radiniekam, paziņam, ne paziņam.

- Mājās mēs diez vai kaut ko atradīsim, - Ļedņaks skaļi spriedelēja, kā parasti, vaikstīdamies, ej nu sazini, aiz ieraduma vai nerimstošajām vēdergraizēm. - ļa arī izpurināsim no viņa šito «korridas žigulīti» un «piešūsim» viņam to krāsu, ko tālāk? Pateiks, ka iedevis kādam pabraukāties vai arī ka tas vāģis bijis nosperts, bet pēc tam atkal atradies... Ko tad vēl? Fotorobotam viņš līdzīgs nav. Atliek vienīgi tā telefonsaruna, labi vēl, ka vismaz šis pierādījums. Tikai - ko gan tas pierāda?

Apspriede notika vēlu vakarā plašajā Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieka kabinetā. Pats Skļarovs - būdīgs, četrdesmit piecus gadus vecs pulkvedis - gandrīz visu laiku klusēja, vilkdams uz papīra lauztas līnijas, taču beidzot viņš pacēla galvu.

- Nē, vajag uzraut uz tāda āķa, lai vairs neizsprūk, lādabū rokā tas Nikolajs, tāpat ierocis, forma... Vislabāk, ja varētu notvert nozieguma vietā - uzbrukuma laikā.

- Bet vēl labāk, kad būs to šoferi jau nokniebuši un slēps līķi, - piepeši ierējās Sergejevs, un visi astoņi klātesošie pagriezās pret viņu. - Lai šiem vairs nebūtu atpakaļceļa.

Līdz šim majors nebija atļāvies izteikt priekšniecībai dzēlības, tāpēc šī frāze tika novērtēta kā ne visai pārdomāts priekšlikums:

- Mums ir pienākums. - Skļarovs šo vārdu īpaši uzsvēra.

- Mums ir pienākums novērst noziegumu, nevis noraudzīties tajā no malas!

- Tad ir tikai viena iespēja - jāiesmērē viņiem mašīna ar slēpni, - Sergejevs mierīgi turpināja. - )a vajag, varu braukt arī es.

Iestājās klusums. Nodaju priekšnieki un pāris operu sāka apdomāt piedāvāto variantu. Tam bija daudz priekšrocību un gandrīz tikpat daudz trūkumu. Vajadzēja noskaidrot, kas dominē.

- Gluži saprātīgi, - Skjarovs pārtrauca klusēšanu.

-Atradīsim vietu, piesegsim, nosēdināsim pāris snaiperu.

Trīs lai brauc mašīnā: viens pie stūres, divi gu| aizmugurē, izņemsim sēdekli... Gluži saprātīgi. Vajag tikai noskaidrot, kad un kur viņi grasās uzdarboties.

- Tas nu ir tīrais sīkums, - Sergejevs nevērīgi noteica, un Ļedņaks vērīgi viņā noskatījās, tam vairs nebija ne mazāko šaubu, ka padotais vienkārši ņirgājas.

- Tikai kur lai ņem piemērotu mašīnu? - majors turpināja.

- Ģenerālim ir melna «trīsdesmit pirmā», tā būtu labu labā ēsma, tikai viņš droši vien nedos? Kā jums šķiet, biedri pulkvedi? |a nu sanāk pašaudīties, un noteikti sanāks, tad mašīna beigta!

Popovs manīja, ka pēc pēdējās «Fināla» operācijas Saša stipri izmainījies. Joprojām nervozēdams, viņš lēca uz ecēšām, balansēdams uz pieļaujamības robežas, bet dažkārt pat tai pārsvērdamies, tāds nu bija šis jaunais Sergejevs, kuram pie vienas vietas gan dienests, gan subordinācija, gan priekšniecība. |a kas - apliecība uz galda, tāpat atslēgas ar žetonu un zīmogu, dzīvojiet veseli, biedri pulkveži un ģenerāļi!

Taču gan Skļarovs, gan aizkaitinātais Ļedņovs uzņēma majora piezīmi kā nopietnu un lietišķu risinājumu pamazām aprises iegūstošajam gaidāmās operācijas plānam.

- Ģenerālim nemaz neprasīsim, - Skļarovs cieti noteica.

- lāizdomā kaut kas cits.

- Vajag kaut kur sarunāt... Piemēram, autokolonnā, -ierosināja Ļedņaks.

- Labu jau nedabūs, bet tāda, kādu iedos, nevienu neiekārdinās, - kāds izteica visu klātesošo viedokli.

- Ir nu gan ķeza... - Sk|arovs izskatījās apjucis.

- Kas nu tā par ķezu? - Sergejevs mundri iegavilējās.

- Es dabūšu mašīnu - tas ir īsts luksusa vāģis! Gluži svaiga, melna volga ar lūku jumtā, ar «trīsdesmit pirmās» riteņiem un dzelteniem miglas lukturiem! Acis iztecēs! |a tās dēj mani nenogalēs, varēsiet mierīgi atlaist!

- Ko tu, Aleksandr, tur muldi, - Ļedņovs tēvišķi uzbārās. - Kur tad tu tādu mašīnu ņemsi?

-Aizņemšos, - majors ikdienišķi attrauca. - No sava drauga Ašota. Vai zināt pelmeņu bodīti stacijas nogāzē? Viņš ir tās saimnieks. Starp citu, ļoti gardi pelmeņi. Iesaku nogaršot.

- Labi, liecies mierā ar saviem pelmeņiem, - Skļarovs atgaiņājās. - Nopietni? Tā mašīna būs?

- Simt punktu. Protams, ja Ašots nav aizbraucis vai kāds to volgu jau nav nospēris.

Operatīvā sanāksme bija galā.

- Kas tev, Aleksandr, kait? - Ļedņaks gaitenī apvaicājās. -Tāds nervozs un uzskrūvēts, jokojies ar nopietnām lietām... Neesi pārpūlējies? Varbūt nervi nav kārtībā?

- Nē taču, viss pa pirmo. - Sergejevs pagriezās un aizgāja pa gaiteni. Nodaļas priekšnieks cieši noraudzījās viņam pakaļ.

Nākamajā dienā astoņos no rīta Grebeškovs izgāja no mājām, likdams sarosīties visai novērošanas un fiksēšanas brigādei. Pa ceļam uz veikalu viņš iegāja telefona būdiņā, uzgrieza numuru, kuru fiksēt neizdevās. Taču ierīce «Skaņa», ko uz laiku bija aizņēmušies no VDK, ar lāzera stara palīdzību fiksēja būdiņas logu svārstības, atkal pārvērzdama tās dzirdamā runā. Neraugoties uz palielo attālumu (ap simt metriem), ieraksta kvalitāte bija teicama, ja vien neņem vērā īsos pārrāvumus, kad lāzera staru aizsedza kāds nejaušs garāmgājējs.

«- Labrīt, Nikolaj, tas esmu es. Zvanīju vakar, kā jau bijām sarunājuši. Lamājās, klaigāja, teica, ka jau esot saņēmis avansu...»

«Skaņas» trūkums bija tas, ka tā nespēja fiksēt sarun-biedra sacīto.

«- Es tā arī ...eicu. Bet šodien to vajag izdarīt. Aha, ...āk

drusku vēlāk, man vēl jāaizved viena kreisā ...itūra. Labi, piecos. Sapratu.»

No šā brīža sevišķi smago noziegumu nodaļa, faktiski jau visa Kriminālmeklēšanas pārvalde, iegrima saspringta darba atvarā.

lvans Grebeškovs nesteidzīgi aizkātoja līdz veikalam, kur ar svarīgu izskatu izpildīja savus dienesta pienākumus, kuri paredzēja nopirkto mēbeļu iekraušanu, bet sakarā ar to, ka nebija pircēju, aprobežojās ar blandīšanos pa zāli, jautru tērzēšanu ar jaunajām pārdevējām un sačukstēšanos ar kaut kādiem ļautiņiem, kas laiku pa laikam uzradās pie sētas durvīm.

Ap to laiku Sergejevs iegriezās pelmeņu bodītē un palūdza Ašotam volgu, lai pavizinātu meičas. Iespējams, ka lūgums saimniekam negāja pie sirds, taču viņš nelika to manīt.

- Protams, dārgais, kāda runa! Atdosi, kad gribēsi, vizinies kauč visu mūžu!

Tiesa, priecīgā balss šķita diezgan samākslota.

Sergejevs iebrauca mašīnu leP iekšējā pagalmā, izņēma aizmugurējo sēdekli un ielīda iekšā. Vietas pietika labi ja viņam vienam. Vaļera Popovs piedāvāja majoram sēsties pie stūres, bet aizmugurē noslēpsies viņi ar Timohinu. Izmēģināja, un viss sanāca pa pirmo. Taču Ļedņaks šo variantu izbrāķēja.

- Mašīna pamatīgi iesēdusies, tas izskatās aizdomīgi. Var jau padomāt, ka piestūķēts bagāžnieks... Taču Saša pie stūres... Pārāk varens rumpis, un arī fizionomija nav diez cik mīlīga. Baidīsies riskēt. Vai arī uzreiz bliezīs virsū, lai tā lieta būtu droša...

- Nu tad braukšu viens, - Sergejevs nicīgi attrauca. - Un lai tik pamēģina izlocīties, kuņas! Sasitīšu lupatās!

Pusdienlaikā Grebeškovs ar draugiem ieturēja maltīti. Kasieres uzcepa kartupeļus un pat izvārīja kaut ko līdzīgu zupai, vīri cēla galdā šņabi. Viena pudele uz četriem - šī kompānija gan zināja mēru.

Pa to laiku OMON un patruļdienesta pulka specializētā rota izķemmēja trases, kas veda uz Tihodonsku visos četros virzienos, iepazīdamās ar apvidu un izraudzīdamās labākās vietas slēpņiem.

Tieši trijos mēbeļu veikala pārdevēji beidza ieturēties,

Grebeškovs ar diviem pāriniekiem ielādēja kravas mašīnā virtuves mēbe|u komplektu un aizveda uz jauno mikrorajonu.

Ap to laiku, kad viņi atgriezās, snaiperi saņēma šautenes un patronas, tad ieņēma savas vietas Ziemeļu, Dienvidu, Rietumu un Austrumu maģistrāļu sākumā. Bet Sergejevs sagatavoja Ašota glauno volgu gaidāmajam darbam, piesēja pie durvju iekšējiem rokturiem tievas, taču izturīgas trosītes. Popovam vajadzēja atraut vaļā durvis vadītāja pusē un, vienlaikus paraujot arī savu trosīti un pārsteidzot naidnieku, izlēkt pa pretējām -labās puses dūnām. Sergejevam ar savu trosīti vajadzēja atraut kreisās aizmugurējās durvis, kam tāpat vajadzēja nobiedēt uzbrucējus un piesaistīt viņu uzmanību, un arī pašam izlēkt labajā pusē. Ar šādu manevru operatīvie darbinieki izsistu uzbrucējus no sliedēm, iegūtu vairākas liekas sekundes un nonāktu taktiski izdevīgākā stāvoklī - mašīnas aizsegā. Nabaga Ašots!

- Bet ja viņi uzbruks no abām pusēm vienlaikus? - Sergejevs pavaicāja pats sev, un tūlīt pats arī atbildēja: - Tad jau manīs...

Patrenējušies izlēkt ar šaušanai sagatavotiem ieročiem, abi lādēdamies novilka desmit kilogramu smagās bruņuves-tes, kas bezcerīgi traucēja kustības.

- Jādabū «Mirāžas». OMONam dažas ir, taču viņi tās pat savējiem nedod, tikai demontrē augstiem viesiem.

Ļedņaks apsolīja izraut divas «Mirāžas» no OMON komandiera rīkles un nekavējoties devās pie ģenerāļa. Un tiešām, pēc pusstundas kāds leitnants garos šņorzābakos, platās biksēs, ērtā jakā un sportiskā galvassegā atveda prasīto.

Popovs uzvilka vieglo kevlara vestīti, kas šķita pašūta no boloņas auduma vairākās kārtās, šķietami pavisam parasts apģērba gabals - kur gan cietība un stīvums, kam vajadzēja pasargāt no lodēm? Taču savulaik kvalifikācijas celšanas kursos viņš pats savām acīm bija redzējis, kā šitādu jocīgu džem-perīti no desmit metru attāluma šaudīja ar «MP», bet pēc tam ar izbrīnu virpināja rokās starp aizsargslāņiem iestrēgušo lodi. Vestei pa virsu vajadzēja uzvilkt stilīgu Aļaskas tipa jaku ar pūkainu kažokādas apkaklīti, kas īsti atbilda pašreizējiem laika apstākļiem. Tā bija šūta no parupja auduma, bet sirdi un vēderu aizsedza titāna plāksnes. Arī piedurknes bija no kev-lara, tāpēc it nemaz neierobežoja kustības. Viss aizsargtērps svēra mazāk par trim kilogramiem.

Cita lieta! Sergejevam veste bija par mazu, un arī jaku nebija iespējams aiztaisīt, taču viņš bija apmierināts. Vairākas reizes viņi atkārtoja ģenerālmēģinājumu. Vispirms Ļed-ņaks, pēc tam Skļarovs apstādināja mašīnu, kas lēnām ripoja pa pagalmu. Popovs atvēra kreisās puses durvis, taču metās ārā labajā pusē un sekundi vēlāk jau tēmēja ar pistoli, ko bija ērti atbalstījis pret volgas jumtu. Arī Sergejevs veiksmīgi izpildīja māņu manevru un notēmēja ar automātu.

Pāri četriem Grebeškovs atstāja darbavietu un devās uz pilsētas centru. Uz to brīdi Skļarovs beidzot «izsita» helikopteru bez milicijas pazīšanās zīmēm un nosūtīja divus darbiniekus uz aerodromu.

Grebeškovs iegāja alus bārā, pēc tam kafejnīcā, tad nostājās rindā pie kinoteātra bi|ešu kases, pēkšņi strauji apcirtās un devās uz rindas pakaļgalu.

VAI priekšnieks noformēja divas manevru grupas, kurām bija jāapstādina melnas volgas, kas varētu piesaistīt noziedznieku interesi.

Vairākas reizes ļoti primitīvi pārbaudījis, vai viņam kāds neseko, Grebeškovs iegāja kādā necilā namā uz Kamenogor-skas un Upes prospekta stūra.

Septiņsimt kilometru uz dienvidiem piespiedu dīkstāvē nīka «Sitiens», nervozēja vietējie un piekomandētie operi, gaidīdami vēstis no Tihodonskas. Bet Tihodonskas milicija, vismaz tie trīsdesmit, četrdesmit cilvēki, kas bija tieši iesaistīti operācijā, gaidīja neuzkrītošo krāvēju Ivanu Grebeškovu un viņa draugu Nikolaju.

- Suseklis iznāca laukā, - bezkaislīgi ziņoja novērošanas postenis. - Viņam mugurā ir milicijas seržanta forma. Ar viņu kopā vēl viens, piešķiram viņam pseidonīmu Vilks. Arī milicijas seržanta formā...

Novērotāji |oti precīzi bija uztvēruši novērojamo objektu

ārējās pazīmes, un viņu pseidonīmi itin labi aizvietoja to vārdiskos portretus.

- Suseklis un Vilks no Upes prospekta nogriežas uz Mazo Dārza ielu. Ieiet pagalmā. Vilks atslēdz garāžu. Izbrauc žiguli korridas krāsā bez numuriem. Brauc pa Mazo Dārza ielu. Nogriežas pa Pils ielu. Nogriežas pa labi uz Darba ielu.

- Dienvidu trase, - nodomāja Sergejevs, bet Popovs un Ļedņaks pateica to skaji.

- VAI bloķēšanas grupai pārvietoties pie Dienvidu tilta, -Ļedņaks pavēlēja mikrofonā. - Visām OMON un specrotas grupām izvietoties no tilta līdztekus Dienvidu trasei. Nelīst ārā no krūmiem, maksimāli maskēties!

- Nogriezās pa kreisi uz Dienvidu tiltu, - turpināja ziņot novērotāji. - Maz mašīnu, atpaliekam.

- Paceliet helikopteru! - Ļedņaks pavēlēja. Viņš vienā mirklī bija pārvērties: pagaisa cietēja grimase, izlīdzinājās krunkas. Skatiens k|uva izlēmīgs un stingrs, bet acis izstaroja uzņēmību un gribasspēku. Vēl gados pajauns vīrs, ar kuru labāk nestrīdēties...

- Lai turas iesāņus no trases pietiekamā augstumā. Novērot tikai ar optiku!

Pēc četrdesmit minūtēm, attālinājušies no Tihodonskas sešdesmit kilometru, Suseklis un Vilks pieturēja mašīnu ceļmalā un paši nostājās tai līdzās, ne pielikt, ne atņemt - īsts VAI pārvietojamais postenis.

Bloķēšanas grupa sāka meklēt automašīnu straumē labi uzturētas melnas volgas, lai ar jebkādu ticamu ieganstu apturētu tās vai novirzītu pa citu ceļu.

Pievilkās novērošanas, piesegšanas un trieciena grupas. Divu kilometru augstumā slinki riņķoja helikopters. Snaiperi ieņēma pozīcijas.

- Aiziet, zēni, ar dievpalīgu! - novēlēja Ļedņaks.

Atvērās smagie dzelzs vārti, kas Popovam nez kāpēc atgādināja Iestādi KT-15. Viņam kļuva nepatīkami.

Volga ripoja smagāk par pierastajiem žiguļiem, un sākumā Vaļera jutās diezgan nedroši. Viņš neveikli mainīja joslas, lēni

uzsāka un prātīgi izbrauca krustojumus. Taču jau pirms tilta pievedceļa bija piešāvies, un mašīna sāka ripot vienmērīgāk.

- Uzgriez krāsni, baigi auksts, - teica Sergejevs. Viņš visu laiku dīdījās, krekšķēja, staipīja kājas, taču tā arī nespēja ērti iekārtoties. - Ja nu uzreiz ieročus ārā nevelk, bet sāk pārbaudīt dokumentus un lūrēt mašīnā? Velns un elle! Pagaidām apsēdīšos normāli, tumšie logi, tik un tā neko neredz.

Atskata spogulī uzradās giganta galva.

- Tad vajag sakaitināt, - Popovs izgrūda caur zobiem. Viņam negribējās sarunāties.

Savilkās agrais ziemas mijkrēslis.

- Kāda jēga no tiem snaiperiem...

Abi operi domāja par vienu un to pašu.

- Viņiem ir nakts tēmēkļi.

- Nūja...

Šoseja bija tukša. Tālu priekšā zem spilgtas kvarca lampas rēgojās melns punkts.

- Gatavojies, - teica Popovs. - Es viņus redzu.

Sergejevs noslīdēja uz grīdas. Nožvadzēja automāta aizslēgs.

- Laba jaka - nemaz netraucē.

Visam vajadzēja izšķirties pēc pāris minūtēm. Popovs mazliet nometa ātrumu un pārkārtojās pirmajā rindā. Tūlīt mēs ieraudzīsim jūsu mūļus, draņķi tādi! Grebeškova fotogrāfija viņam bija rādīta: apaļa seja, lielas apaļas acis, deguns kā kartupelis. Sīkumi fotogrāfijā nebija saskatāmi. Bet tam otram - Vilkam -bija zināmas tikai pazīmes: izstiepts ģīmis, asi vaigukauli, iekritušas acis, masīvs zods... Nekas, tūliņ redzēsim...

- Mašīna stāv trases malā, - Popovs nobēra. - Blakus viens ar zizli, otrs nav redzams...

- Droši vien tup kabīnē, negrib saldēties vējā, nelietis tāds!...

Vēja gan tobrīd nebija. Melno trases segumu vietām klāja sniegs, ceļmalā tas bija sapūsts krietni vairāk, tāpēc korridas krāsas žigulis (Popovs bija par to pārliecināts, lai gan mironī-gajā kvarca lampas gaismā mašīna izskatījās tumšā ķiršu krāsā) bija atstājis skaidri redzamas riepu pēdas.

Cilvēks milicijas formā vērīgi noraudzījās šurp braucošajā volgā un lēni, lēni cēla augšā roku ar zizli.

«Še tev!» Popovs ieslēdza pagrieziena signālu un samazināja ātrumu, kā mēdz darīt pieredzējuši pārkāpēji, lai apmuļķotu modro inspektoru, taču piepeši viņš spieda gāzes pedāli grīdā. Volga uzņēma ātrumu. Šādā situācijā autoinspektori droši vien būtu metušies viņiem pakaļ. «Trasisti» rīkojās tieši tāpat.

Sākumā Vaļera gribēja imitēt noskriešanu no ceļa, taču baidījās riskēt: ceļmala bija pilna ar sniegu, un mašīna nepierasta. Viņš ļāva «trasistiem» izrauties priekšā, pa atvērto lodziņu izbāzās melna roka ar zizli. Popovs apstājās.

- Nāk! - viņš izgrūda sakostiem zobiem. - Viens pats. Tas ir apaļģīmis, Suseklis. Vilks tup mašīnā. Laikam piesedz.

Grebeškovs panācās vairākus metrus uz priekšu un pavēra muti:

- lidritvaikociņ, kāpēc neapstājāties? Tūlīt es jums...

Popovs lēnām izkustējās no vietas, apbrauca Susekli, kurš

klaigāja briesmīgus vārdus, un laida uz dienvidiem, Predgorskas virzienā, uz kurieni bija paredzēts aizgādāt Ašota volgu.

«Pat trasi izmeklējuši pēc iespējas ērtāku, salašņas nolāpītie,» nodomāja Popovs, panorāmas spogulī vērodams vajātāju starmešu ugunis. «Jūtas kā īsti saimnieki...»

Aizturēšanas operācija bija izgāzusies. Steigā izstrādāta, būtībā tā paredzēja tikai vienu variantu - tiešu uzbrukumu, kas ļautu aizstāvēties. Bet šie vis netaisījās uz šosejas daudz riskēt...

Priekšā pa labi jābūt sānceļam uz vasarnīcām, kur ziemā parasti neviena nav. Taču tā jau būtu tīra improvizācija, bet atkāpšanās no plāna draudēja ar pamatīgām ziepēm...

- Kas tur ir? - Sergejevs noprasīja nospiestā balsī.

- Tuvojas... Tūlīt nogriezīšos uz lauku ceļa, tur tad arī ies vaļā...

Starmešu gaismas atpakaļskata spogulī kļuva lielākas un

spožākas. Slēpņi un snaiperi palika tālu iepakaļ, nu varēja paļauties tikai un vienīgi uz sevi. Divi pret diviem - nekāda vaina. Bez tam Saška ir triju vērts, un viņam ir automāts... Bet šie tādu pretsparu negaidīs, tāpēc būs apjukuši un samulsuši, viņiem trīcēs rokas...

Domas brāzās kā titri filmas noslēguma kadru fonā: stepe ziemas spelgoņā, melnais asfalts starmešu gaismā, tumsā vīdošais pagrieziens uz lauku ceļu. Popovs piebremzēja un ar samērīgu ātrumu grieza līkumā, domas pagaisa, palika tikai kadri, kas bija uzņemti skarbā manierē: melnbalti, bez kādiem izskaistinājumiem, ar rokās lēkājošu kameru - necaurredzama nakts un divas vāji dzeltenas gaismiņas tālumā, kupenu atliekas ceļmalā, žilbinošas gaismas, kas nāk aizvien tuvāk un tuvāk...

- Gatavojies, Sašiņ, - Popovs nosēca, tad piebremzēja un ietrieca volgas purnu kupenā.

Aizmugurē nošvīkstēja bremzes. Ar labi ietrenētu žestu Popovs atrāva vaļā kreisās puses durvis, parāva trosīti, kas bija piesieta labās puses durvju rokturim, un lēca atvērto durvju ailē. Kad viņš vēlās sniegā, nogranda šāviens. Viss, rokas bija brīvas! Kadri sāka brāzties neaptveramā ātrumā: kūlenis pa sasalušo zemi, sniegs aiz apkakles un piedurknēs, lēciens, un viņš jau stāvēja, ceļos ieliecies, pistole atbalstīta uz mašīnas jumta, Suseklis metās viņam virsū, zibsnis, rievotā plastmasas roktura atsitiens.

Kur ir otrais? Popovs apskrēja apkārt volgai un aci pret aci sadūrās ar savu kādreizējo pārinieku un pirmo skolotāju seržantu Kļincovu. Viņu skatieni sastapās mirkli pirms šāviena, un Vilks nodrebēja: lode aizsvilpa garām. Laikam jau bija vainojams pārsteigums un neizdevīgais stāvoklis. Nākamajā mirklī Kļincovs izmeta pistoli, nejēdzīgi noplātījis rokas, atsprāga atpakaļ un novēlās uz apsnigušās zemes. Filma apstājās.

Ceļš, kas aizvijas stepē, melnie, kailie koki trases malā, vientulīgās uguntiņas tālē, Ašota volga un meklēšanā izsludinātais žigulis korridas krāsā, sniegā izstiepušies «trasistu» ķermeņi, Vaļera Popovs ar pistoli, kas ar savu svaru bija novilkusi roku līdz celim...

Viņš vēl nebija pilnībā atguvies, vēl nebija ne vēsts no tīkamās atvieglojuma sajūtas, tāpēc ka viss aiz muguras. Un prāts kļuva nemierīgs, jo kaut kas nebija kārtībā... Sergejevs nebija izkāpis no mašīnas!

Lēni, lēni Popovs vēlreiz apgāja apkārt volgai, pirksti slīdē-

ja pa lakoto virsmu, sirdij pamirstot, baidoties, ka teju, teju sataustīs lodes izsisto caurumu, taču bleķi bija veseli. Tikpat lēni atvēris durvis, viņš pieskārās aukstajai sejai, tad sataustīja delnas locītavu. Pulsa nebija.

- jocīgi, izskatās pēc sirdslēkmes, - pusstundu vēlāk sacīja ārsts.

Divdesmit otrā nodaļa

Pavasarī tiesāja Skolotāju. Process bija slēgts, taču Tiesu pili ielenca milzīgs pūlis, kas kāri tvēra baumas, kuras spēja izlavīties no tiesas sēžu zāles.

- Maigi gan tagad soda, negrib piespriest nošaušanu...

- U-ū-ū, - cilvēku masa lauzās pie augstajām durvīm, taču, atdūrusies pret asajiem konvoja šineļiem, plūda atpakaļ.

- Gan piespriedīs, uz to pusi jau iet, - pavēstīja kārtējais nopratinātais liecinieks.

Pūlis atkal iemurdējās, tikai šoreiz piekrītoši.

- Kā tādi izdzimteņi vispār drīkst dzīvot zem saules? Viņu vajadzētu saplosīt gabalos un dzīvu aprakt...

Tiesa ilga gandrīz nedēļu, pusdienu lasīja spriedumu. Uz lieveņa izlika jaudīgu skaļruni, un vairāki simti cilvēku gluži pamiruši noklausījās tiesājamā neģēlību uzskaitījumu. Vairākkārt klausītāju rindas pāršalca sašutis vaids:

- Nu kā tādu nelieti zeme spēja nest? Vai tad tiešām nenošaus?

Beidzot izskanēja rezolutīvās daļas noslēguma frāzes: «...augstāko soda mēru - nošaušanu...»

Nogranda aplausu vētra, atskanēja gaviles, gaisā uzlidoja cepures. «Tomēr pasaulē vēl ir kaut kāda taisnība!»

Par procesa rezultātiem informēja radio un televīzija, rakstīja avīzes. Cilvēki priecājās par bargo spriedumu.

Vēl tikai vajadzēja to izpildīt.

Pilsēta nepacietīgi gaidīja šo vēsti.

Juvetas 2007

1

1 KP - Kriminālmeklēšanas pārvalde.

2

leP - Iekšlietu pārvalde.

3

' Patlaban samazināta pārtikas deva ieslodzījuma vietās ir atcelta kā esoša pretrunā ar starptautiskajiem standartiem attiecībā uz ieslodzītajiem

4

Sevišķais - īpašs, pastiprināts režīms.

Content

Koreckis Daņils Izpildīt spriedumu

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmitā nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmitā nodaļa

Piecpadsmitā nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmitā nodaļa

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otrā nodaļa

1