Gubiņa Indra

Iztiksim bez Mēness

Indra Gubiņa

Iztiksim bez Mēness

Romans

CETURTDIENA

Tiešām, cilvēks reizēm var nobīties pats no sevis, no savas rīcības! Tā Marta Liepa tagad stāv apmulsusi pagraba nemīlīgajā gaismā un neticīgi skatās uz Ziemsvētku eglītes kājiņu, kura palikusi viņas rokā metiena gatavībā. Jā, tik tikko to neietrieca stiklos!

Klusums atbalso viņas pašas satraukto elpu un sirds sišanos, bet tā vien liekas, ka šajā klusumā skan izsmiekls. Pagrabs Martai nekad nav paticis, un tumšās vietas allaž baidījušas, jo liekas, tur varētu parādīties sveša seja, kāds briesmīgs cilvēks vai zvērs, kaut gan viņa skaidri zina: visas durvis bijušas aizslēgtas, kā gan te kāds būtu varējis iekļūt! Tomēr zināšana neko nemaina, bailes un nepatika paliek, tās kopā ar tumsu aptinas viņas augumam un žņaudz, un spiež, un smejas.

Priekšlogu rūtīs aiz krāsns stūra atspīd vājās spuldzītes gaisma un Martas kājas. Tās sastingušas, taču ceļi ir drebelīgi, kā no gumijas un tādēļ šūpo viņas augumu. Skats sastindzis ieķēries lielajā dzīvojamās istabas priekš-logā, kas atsliets pret veco skapi, tieši pa ceļam, tieši te, kur tam nebija jābūt un kur tas vēl vakar arī nebija. Tādēļ jau viņa ietriecās tajā, sāpīgi atsizdama plecu un kāju!

Pamazām acis apradušas ar vārgo pagraba izgaismojumu, un Marta nelaimīgi skatās telpas nekārtībā. Kad atsita plecu, dusmās un sāpēs izspruka kliedziens gluži kā bērnam, kas neprot savaldīties, un tas Martu pazemoja pašas acīs. Droši vien tādēļ paķēra turpat uz Ziemsvētku rotājumu kastes atstāto egles kājiņu! Patiešām viņa to gribēja triekt pa ceļam atstātajos priekšlogos, lai tad šķīst un plīst, lai reiz jūk šī nekārtība!

Bet nu jau viņa ir mazlfet nomierinājusies un nobijusies pati no sevis, no savām spējām dusmām, jo tās sastindzināja prātu, tās pat neļāva apdomāt, kas un kā noticis, kāpēc logi aizvilkti.

Lēni un dziļi viņa ievelk elpu un klusībā mēģina sev iestāstīt, ka nekas taču nav noticis. Noskaisties — tā ir ļoti nav sacījis, lai taču pārdod šo māju, ja pati nespēj ar visu galā tikt. Kam tā vajadzīga? Viņi varētu mierīgi noīrēt dzīvokli, un tad nebūtu jādomā ne par mauriņa apcirpšanu, ne atkritumu iznešanu, ne priekšlogiem! Viņš grib mācīties, ne niekoties te ap vecām grabažām!

Marta atkal stāv pagrabā viena un bezpalīdzīgi skatās lielajā priekšlogā, kas te stāvējis un apputējis, kuru nu vajadzētu mazgāt, spodrināt un ielikt, bet viņai nav spēka.

Par mājas pārdošanu Edgars atkal ir pateicis skaļi, un tas nav nekas jauns! To bērni saka vai katru reizi, ja kas darāms, sevišķi Edgars. Viņam nekam vairs nav laika, ieracies grāmatās, studijās, tik vien zina kā savus skaitļotājus un formulas! Ko Martai līdz citu sievu vēlīgās piezīmes par cītīgo dēlu, ja no šī dēla viņai nekāda atspaida nav! Vai viņš neredz, ka māja bez vīrieša rokām tomēr nevar pastāvēt? Nav taču vairs bērns! Vai tad nesaprot, ka māte nevar visu viena? Nē, nedomā, nesaprot! Jāmācās un jāmācās!

Un Maira? Kad tā meitene mācās, to neviens nezina, bet kaut kā no klases uz klasi viņa tomēr tiek, tikai mājās gan vairs nekad nav!

Nāktu nu vismaz tagad tieši no skolas mājās, varbūt par abām ieliktu arī tos priekšlogus!

Marta paņem tīrāmos piederumus, pastumj lielo priekš-logu vēl vairāk uz priekšu un sāk mazgāt. Vai tā tiešām būs, ka Edgars nenāks palīgā uznest?

Sasistais plecs sāp. Nav arī vietas, kur kārtīgi priekš-logu atsliet. Kad kāja atkal aizķeras pret kādu kasti, Marta jūt dusmas uzsitamies tāpat kā pirmīt.

Nudien, brīžiem tā vien gribas sasist te visu! Sasist un atstāt, lai tad nāk pārējie un brīnās, kas te ārdījies! Vai tiešām viņai vienai viss jāpadara?

Varbūt pašas vaina? Bet kā lai cilvēks zina, kā lai var visu izdarīt pareizi? Viņa neprot piespiest dēlu sev palīdzēt. Viņš allaž visgudri izrunājas par savas dzīves mērķi, par neatliekamām studijām un par nelietderīgi izšķiesto enerģiju tādos nevajadzīgos mājas darbos. Pārdot, īrēt dzīvokli! Vai jaunie apjēdz, ka tad pašiem nebūs vairs ne vietas kur dzīvot, ne kur mācīties?

Marta tīra logus, bet darbs neveicas. Te atsitas elkonis, te mugura pret kādu krāmu, un pirmīt sasistais plecs sāp, pavairodams jau tā īgno prātu.

Kā būtu, ja patiešām viņa tagad māju pārdotu? Nez kur varētu noīrēt tādu lielu dzīvokli, lai katram bērnam būtu sava istaba? Un kas par to maksātu?

Nē, tur nav ko gudrot, tik liela ģimene nemaz nevar tādu dzīvokli atrast, lai būtu tikpat ērti kā šeit. Visi sīkie mājas darbi kādam ir jāpadara, un kādam jāzina par visu un visiem, un šis kāds, protalns, ir viņa pati. Strādā vien!

Lielais logs notīrīts. Ar pūlēm viņa izvelk un izceļ virtuves priekšlogu. Tas nav tik liels, bet te nav vietas, kur kārtīgi kustēties. Sīkie mājas darbiņi! Cik mīlīgi, cik vienkārši, bet tik sīki šie darbi nemaz nav!

Gandrīz vai jāraud, ja padomā, ka šī te bija brīvā diena, viena no viņas atvaļinājuma dienām. Tā viņa izmanto savu atvaļinājumu — diena te, diena tur, vienmēr kādam darbam, kad kaut kas sastrēdzis, kad redz, ka ar parastajiem darbdienas vakariem un nedēļas nogali vien galā netiek. Vai atvaļinājums nav domāts atpūtai?

Jau pavakare, drīz nāks Maira mājās no skolas, drīz māte pārradīsies no slimnīcas — dod tik visiem ēst un mazgā traukus! Visa priekšpusdiena pagāja, istabas tīrot un sakārtojot. Logi, jā, šie priekšlogi taču ir jāieliek! Sāks salt, sāks puteņot, tad būs par vēlu! Vai gan citi neapdomā, ka šīs pāris saulainās atvasaras dienas tāds māneklis vien ir? Vai pirms pāris nedēļām jau Edgars pats nesūdzējās, ka vējš pūšot tieši virsū pa loga spraugām? Bet paskatīties, kā šīs spraugas likvidēt, nē, to jau viņš nedarīs! Nu atvasaras siltums licis aizmirst rudens vēju mitrumu!

Tiesa, lapas vēl kokos, bet ne vairs zaļas! Vienu dienu pamodīsies — un saules vietā būs sniegs. Vai tad vēl nav ievērojuši, kā te ziema sākas? Bet, nē, jaunajiem pašiem sava gudrība: priekšlogi nevajadzīgs izgudrojums. Bez tiem — svaigāks gaiss istabās. Kas par gudrību. Bet tad: mamm, man salst kājas! Un, ja nebūtu priekšlogu, nez ko tad teiktu, ja jau salst ar visiem priekšlogiem — nē, tik tālu ne Edgars, ne Maira nav aizdomājušies, un tas, ka bez priekšlogiem apkurināšana izmaksātu vairāk, viņiem pavisam nav prātā ienācis! Gan jau māte visu nokārtos un samaksās.

Blāva vakara saule pa vienīgo neaizkrauto pagraba logu krīt uz vēl nenotīrītajiem priekšlogiem. Ai, cik tie gan apputējuši, un vai patiešām to vēl ir tik daudz?

Marta izslējās, parīvē sāpošo plecu, bezpalīdzīgi apkārt skatīdamās. Kas notiktu, ja viņa patiešām kādreiz paņemtu dažas dienas un atpūstos, nedarītu nekā? Tad tikai plecs un roka, bet negrib atzīties, negrib pieļaut, ka tādi skuķi īsā brīdī var iedzelt arī ar klusēšanu.

Brīdi Martas skats ieķeras saulē un dzeltenajās lapās, bet tikai īsu, īsu brīdi. Gandrīz liekas, ka viņa darītu ko neatļautu, ja mirkli atsēstos un tiešām ieskatītos debesīs, tais dzidri zilajās oktobra debesīs! Jāstrādā, nav vaļas domām!

Ejot caur virtuvi, viņa paskatās pulkstenī. Būtu jāsāk gatavot vakariņas, bet priekšlogi vēl nenotīrīti! Pēc pāris stundām jau būs tumšs!

Kāds nāk. Varbūt Maira tomēr palīdzēs, tad jau ies ātri, ieliks arī vēl šovakar! Bet, nē, tā ir māte, kas lēni iečāpo priekšnamā un tāpat, neatģērbusi mēteli, atsēžas uz soliņa pie spoguļa.

«Vai, kā piekusu!» Viņa smagi elpo. «Nebūtu te pret kalnu, tad jau vēl kaut kā! Bet ilgi es vairs šo gabalu nevarēšu izstaigāt.»

«Kā tad tēvam.klājas?» Marta atspiežas pret durvīm, it kā sagatavodamās garākam stāstījumam, taču zina, ka nav vaļas te stāvēt, jāiet, jātīra, jāpiekārto, jāgatavo vakariņas.

«Nekādā jēgā! Sūdzas vienā gabalā. Iedomājies tik — viņas šorīt iesēdinājušas tēvu krēslā un piesējušas! Viņam esot jāsēž. Bet viņš nevar nosēdēt. Nu, tāpēc piesējušas. Sasien slimu cilvēku kā kādu noziedznieku! Kur tas redzēts; kur dzirdēts!»

«Varbūt tā vajaga. Ja viņš pats nevar krēslā noturēties, tad taču drošāk, ja piesiets.»

«Es viņu pabaroju,» māte turpina,«tur jau nav nevienam laika, neviens pat nepaskatās, vai viņš ko ieēd vai ne. To, ka pat karoti nevar noturēt, tās jaunās meitenes nemaz neiedomājas, un tādas — kopējas esot! Kas viņam, vecs cilvēks, lai neēd, ja negrib! Vecs vai jauns, ēst gribas, bet nevar. Un tā esot slimnīca!»

Brīdi māte un meita klusē — abas piekusušas, abas saīgušas. Nekāda gaišā diena tā nav bijusi ne vienai, ne otrai. Tikai ārā vēl balto vēlā rudens saule. Mirkli Marta ļauj skatam pa priekšnama durvju stiklu atkal palikt debesu dzidrumā. Diena taču bija ļoti skaista, saulaina, silta, pat bites vēl dūca rudens ziedos, un, ja viņa būtu varējusi mirkli pasēdēt dārza saulē, tad tā patiešām būtu bijusi atvaļinājuma diena.

«Paskat, kādas man tās kājas!» Mātes balss liek Martas skatam no debesu dzidruma novērsties.

«Tēvs ieraudzīja, teica: tu nestaigā tik daudz. Ārsts esot man piekodinājis kājas turēt augšā. Vai tad es to nezinu? Bet kā pie tēva tikšu, ja nestaigāšu? Pats tik prasa: vai rīt atkal atnāksi? Kā lai neiet, nomirs vēl badā, nevis aiz tās slimās sirds.»

Māte tausta savas pietūkušās kājas un nopūšas: «Ja jau man būs lemts pirmai krist, nu tad es kritīšu. Palīdzi man kurpes noaut, iešu tūlīt atgulties. Tās jau nav vairs kājas, bet bluķi.»

Marta skatās uz mātes piepampušajām kājām, bet dīvainā kārtā nejūt žēlumu. Automātiski viņa atraisa mātes kurpju saites, noauj kurpes, noliek tās skapī, palīdz mātei novilkt mēteli, bet viss tas it kā slīd viņai garām, it kā tā nebūtu viņa pati, kas te rīkojas. Patiesībā arī par tēvu viņa bija ievaicājusies tikai tāpat. Un Marta atkal no sevis nobīstas, no sava cietuma un nejūtīguma. Kas ar viņu šodien notiek?

Tusnīdama māte lēnām kāpj uz otru stāvu, kur viņas istaba. Marta pagriežas un iet. No virtuves galda pretim smejas piecas netīras piena glāzes un apdrupināts maizes dēlītis. Protams, kaut ko piekopt vai nolikt šajā mājā nevienam nebija laika! Saki vai nesaki — paliek tikpat viss Martai pašai padarāms.

Saule vairs nespīd. Par priekšlogu ielikšanu šovakar nav ko domāt. Varbūt labi vien ir, nejauki sāp plecs un roka, sāp visas maliņas. Kaut viņa varētu uz brīdi atlaisties gultā! Bet ēst grib visi, vecs vai jauns. Jā, tā tas ir vienmēr bijis. Nelīdz ne nopūta, ne dusmas, vakariņas jāgatavo.

Domāt jau var šā un tā, bet rokas tomēr kustas, un jau pēc brīža katliņā burbuļo kartupeļi un krāsnī čurkst gaļa. Paēdīs vakariņas, tad gan Marta pati arī brīdi atvilks elpu.

Maira iedrāžas kā viesulis, aizcērtot durvis. Mētelis ielido dzīvojamā istabā uz dīvāna. Viņas pagarie mati noplīvo vien, kādā steigā meitene nāk pie mātes.

«Es nupat satiku Kārkla kungu, viņš ir ar mieru man atdot savu kaķi!»

«Liecies mierā!»

«Viņam nav kur kaķi likt!»

«Brīnums gan, vienam pašam tik liela māja un nav kur kaķi likt?»

«Viņš brauks atvaļinājumā projām! Nevarot kaķi līdzi ņemt. Es varot dabūt.»

«Izbeidz!»

«Bet tas ir latviešu kaķis!»

«Tu nevīžo ne tās piena glāzes nomazgāt, ko tavas draudzenes te atstāj, kā tad tu kaķi apkopsi un pabarosi? Ņem tūlīt putekļu sūcēju un iztīri istabu, pašas piebirdinā-jāt.»

«Jā, jā, bet, mamm, paklausies taču: viņš nevar kaķi ņemt līdzi.»

«Tad tu vari aiziet un viņu pabarot. Kaķis pierod pie vietas, viņš dzīvos pa māju viens pats.»

«Protams, ka to es varu izdarīt, bet es gribu kaķi sev, man patīk, ja manā gultā guļ tāds raibs runcis.» Maira mēģina māti tomēr vēl pārliecināt, bet balsī vairs nav ne pirmītējā prieka, ne īstas ticības, ka viņai tiešām izdosies kaķi iegūt.

Edgars, balsis sadzirdējis, nāk lejā un jau pa gabalu prasa:

«Vai vakariņas gatavas?»

Marta pamet ašu skatu uz dēla pusi, taču nesaka nekā. Brīdi kaklā iesprūdis tāds kā rūgts kumoss, bet viņa to norīs, šoreiz vēl norīs. Laikam jau bērni mana, jūt mātes saīgumu, tādēļ bez teikšanas klāj galdu, viens otru izrīkodami. Pēc brīža Maira sauc vecomāti, un viņi visi četri sasēžas ap galdu. Sākumā klusums, bet tad Maira atsāk čīkstēšanu par kaimiņa kaķi, prātodama, ka suns tomēr būtu derīgāks dzīvnieks. Vecāmāte pa starpām gaužas par nebūšanām slimnīcā, par tēva nevarību un aušīgajām kopējām* bet Marta tik šad tad atmet — jā vai nē. Edgars ēd steidzīgi, kā pasvītrodams, ka viņam nav vaļas savu dārgo laiku izšķiest tukšām pļāpām.

Bet tad vecāmāte kaut ko atceras.

«Maira vakar bučojās ar vienu puiku,» viņa saka un raugās Martā. Pie šiem vārdiem visi četri pārstājuši ēst, un Marta un Edgars paskatās uz Mairu. Viņas acis papletušās patiesā izbrīnā, bet Edgara lūpu kaktiņi pavel-kas uz augšu smīnā.

Marta jūtas nogurusi, viņai patiešām negribas ne tincināšanas, ne bāršanās, tomēr saprot, ka mātes dēļ kaut kas jāsaka.

«Vai tas tiesa?»

«Jā,» Maira tīri priecīgi atsaucas, «bet, vecomāt, kā tu to zini?»

«Pa logu redzēju. Visa iela noteikti redzēja! Kauna vairs nemaz nav. Nāk mājās no skolas un bučojas.»

«Kā, vai tad par to man būtu jākaunas?»

Maira veras mātē ar tādu savādu, jautājošu skatu: «Vai tas kāds kauna darbs otru cilvēku mīlēt?»

«Vai tā tiešām ir mīlestība? Vai nav tik tāda patikšana?» Marta mierīgā balsī runā, un varbūt tieši viņas balss miers liek vecaimātei savu balsi pacelt:

«Nu gan te abas — sāks vēl filozofēt, kas ir mīlestība, kas nav! Vai tas kur redzēts, kur dzirdēts, skuķis nāk pa ielu skaidrā dienas laikā un bučojas. Tur jau tīri vai žagars rokā jāņem!»

«Vecomāt, vai tu nebučojies jaunībā? Ko tad tu darīji? Vai varbūt tev puiši pat virsū nepaskatījās?»

«Manā jaunībā cilvēki tā nedarīja.»

«Vai tu vecotēvu pirmo reizi nobučoji pēc kāzām?»

«Liec vecotēvu mierā, tagad mēs runājam par tevi. Un, ja gribi zināt, tad, cilvēkiem redzot, jau nu nebučojāmies vis.»

«Ā, slepus, pa nakti! Bet es nekā tāda nedaru, ka man būtu jāslēpjas vai jāslapstās. Ja man tas puika patīk un ja es viņam patīku, lai viņš mani bučo. Lai visa pasaule redz, ka mēs viens otram patīkam.»

«Paaudžu plaisa,» Edgars mazliet smīnīgi nosaka un pieceļas. Viņš ir paēdis un ilgāk savu laiku te pie galda nedomā pavadīt. Māsas bērnišķības viņam bojā nervus, un vecomāti jau sen viņš iemācījies neklausīties. Augšā gaida darbs, vēl jārēķina, jālasa, jālabo, lai rīt no rīta labi agri varētu steigties uz skaitļotāju centru pārbaudīt aizsākto projektu.

«Jaunās avīzes ir manā istabā, ja gribat nest vecamtē-vam, varat paņemt,» Edgars vēl nosaka, muguru jau galdam pagriezis.

«Tu jau arī varētu kādreiz pie vecātēva aiziet,» Marta priecīgi* pārķer šo tematu. «Tu neesi darbā no rīta līdz vakaram kā es. Nākot mājās no universitātes — aizej.»

Edgaram neinteresē vectēva slimība. Viņš pat priecājas, ka mājās viens cilvēks mazāk. Vairāk miera. Nu viņš atskatās uz māti, un viņa acīs ir lūgums un pārmetums reizē. Ar vienu roku atspiedies pret durvju stenderi, ar otru viņš atglauž matus no pieres. Slaids, mazliet gan jau plecos salīcis, puisis. —

«Jūs labāk pamāciet Mairai, kad un kur bučoties, es eju mācīties un lūdzu mani netraucēt.»

Nē, Edgars nav tas, kas klausīsies sieviešu pļāpās; visas trīs viņas šķietas vai vienādi muļķīgas — māsa ar savu kaķi un bučošanos, vecāmāte ar mūžīgo sūdzēšanos un mācīšanu un māte ar nebeidzamo kārtību un mājas apkopšanu! Ir taču pasaulē arī nopietnākas problēmas, bet sievietes laikam par tām neprot domāt. Edgars iet augšā mācīties. Viņš gan dzird vēl vecāsmātes nobubinā-šanu par neklausīšanu un izlaišanos, bet to jau viņa saka katru dienu, un tikpat neviens nemainās.

Marta nopūšas. Edgars pat nepaprasīja, vai viņa priekšlogus paguva ielikt vai ne. Protams, tā nav viņa darīšana. Viņš ir apzinīgs otrā kursa students, tāds, kas visu grib padarīt labi, kas negrib tikai slīdēt cauri un kaut kā pabeigt attiecīgos priekšmetus.

«Par to kaķi man tomēr Kārkla kungam kaut kas jāpasaka. Ko lai es saku?» Maira pieceļas un lēni virzās uz durvīm.

«Ka tu viņu esi ar mieru pabarot, tas viss.»

«Tagad es arī iešu, mazliet pamācīšos.»

Marta gan zina, ka Mairas mācīšanās vairāk vai mazāk būs tāda izlocīšanās, lai nav trauki jāmazgā.

«Tad jau es arī iešu augšā. Kamēr sataisīšos gulēšanai, būs galīgi vēls. Uznes man vēlāk zāļu tēju! Tā laba gan, bet tad tūliņ jāguļ.» Vecāmāte smagi atgrūž krēslu un lēni pieceļas.

Brīdi Marta pie galda paliek viena. Istabas klusums liekas kā saudzīgs glāsts. Pirmītējās dusmas noplakušas. Viss ir tāpat, kā bijis, kā daudzus iepriekšējos vakarus, kā būs daudzus nākamos. Nesteidzīgi viņa nokopj virtuvi. Logā guļ jau pilnīga tumsa.

.Negribēta, smaga nopūta pārveļas pār Martas lūpām. Viņa taču bija gribējusi šodien daudz vairāk ko padarīt. Pietrūka spēka un laika. Diena droši vien bija skaista, tikai viņa to lāgā neredzēja, viņai svarīgāki bija likušies tīrīšanas darbi.

Viņas skats apskrien virtuvi, viss nokopts, var arī viņa tagad brīdi atpūsties. Marta ieiet dzīvojamā istabā, telpā, kurā viņa gan laiku pavada, tikai to apkopjot. Vai tas nav absurds? Tieši šovakar viņa jūt, ka pašos pamatos viņas dzīvē kaut kas nav pareizi, tikai kas?

Istabā deg mazā lampiņa virs grāmatu plaukta, tīkama, mājīga gaisma, kas neizceļ asi ne ēnas, ne priekšmetus, viss tāds kā mazliet izplūdis, kā viegla plīvura pārklāts. Ar patiesu baudu Marta iesēžas ērtajā, mīkstajā krēslā un mirkli tā paliek ar aizvērtiem plakstiem.

Kad vēl bija maza meitene, viņa vēlējās būt lietus lāse un iesūkties zemē, lai redzētu zemes sirdi, jo tad viņa varētu vērot, kā saknes aug, kā akmeņi rodas, un, ja gribētu, izspiestos zemeslodei cauri jebkurā vietā. Nē, viņa negribēja būt ne puķe, ne zvaigzne, ne putns, bet lāse. Varbūt vēl tagad viņai tāda sajūta, ka vajadzētu iesūkties zemē, nebūt. Kādreiz Marta to stāstīja vīram, viņš atsmēja, ka no tā jau neizbēgšot, zemē palikšot visi.

Marta paver plakstus, un skats iesitas tieši gleznā, kur brūnos toņos divi cilvēki: jauns ģitārists ar smagu roku spiež stīgas, drūmi skatīdamies ielas akmeņos, un blakām viņam stāv tikpat drūma meitene apvalkātā jakā un tādā kā apakšsvārciņā. Aiz viņiem nopietna, lakatā satinusies paveca sieva ar diviem bērniem, kuri ziņkāri vēro muzikantus. Tālāk gleznā drūma iela, noplukušas mājas, izžauta veļa. Gandrīz taustāma kļūst pilsētas nabadzība. Kas šos cilvēkus spiež? Varbūt tā ir bezcerība.

Bezcerība? Marta jūt, ka tas ir īstais vārds viņas pašas šā mirkļa sajūtām. Jā, jā, tā ir bezcerība, kas liek viņai vēlēties kā lāsei iesūkties zemē, nebūt, bet tomēr vērot augšanu. Lūk, tādi nabaga muzikanti kā tajā gleznā taču vēl var uz ko cerēt, kaut vai uz saviem neizkoptajiem talantiem, uz kāda vēlību, palīdzību. Bet uz ko gan viņa lai vēl cerētu? Algas pielikumu? To pat nepamanītu visu vajadzību jūklī. Ko vēl? Sie drūmie spēlētāji varbūt mīl viens otru, ja ne — viņi var cerēt uz mīlestību. Bet Martai mīlestības vairs nav, un cerēt uz to būtu tukša sapņošana. Ir tikai darbs, steiga, raizes, citu vaidi un prasības, un atkal darbs.

Varbūt Edgaram taisnība, kad viņš saka: tu pārspīlē. Ja tā padomā, lai dzīvotu, nemaz tik daudz nevajag, bet ko visi dara? Nav jau viņa vienīgā, kas tā skrien diendienā. Arī citi dara simt nevajadzīgu darbu un paši jūtas kā mocekļi, lai varbūt dažos atsevišķos mirkļos justos kā visvarenie, kā tādi, kuriem ir viss. Citi varbūt vienkārši jūtas labi. Labi? Kā gan Marta varētu šajā mājā jebkad justies labi?

Ek, nedomāt. Arī brūnajā gleznā nav jāskatās, tā par daudz bēdīga un nospiedoša. Kāpēc viņa vispār šo darbu tur te dzīvojamā istabā? Maira, vēl maza būdama, teica, lai liek to gleznu pagrabā.

Protams, viss, kas kādam vairs nederēja vai nepatika, varēja stāvēt pagrabā. Vai brīnums, ka pa šiem gadiem tas tā piekravāts, ka ne kārtīgi apgriezties vairs!

Glezna tomēr ir laba. Padrūma, tiesa, bet laba. Reizēm Marta pat tajā grib paskatīties, kaut vai pati savu atmiņu pēc. Toreiz viņi šo gleznu pārveda no Anglijas, toreiz, kad brālis precējās un viņa ar vīru aizbrauca uz kāzām. Vīrs viņai šo gleznu uzdāvināja, jo toreiz jau viņš vēl bija kā vīrs, kā cilvēks, kas otru redz. Tagad — tagad Marta vismaz viņa acīs der vairs tikai mājas apkopšanai un naudas pelnīšanai, tagad viņai nekā vairs nevajag, pat ne laipna vārda!

Kāds grabinās pie ārdurvīm. Brīdi Marta sastingst un klausās. Vai patiešām vīrs būtu iebraucis? Svešs zvanītu, bet viņa skaidri dzird, ka ārdurvis kāds mēģina vērt tāpat. Viņa ceļas un iet skatīties. Pie durvīm stāv brālis, mēģinādams pabeigt izsmēķēt cigareti. Kā parasti, Ojārs mazliet uzlīcis, tas viņam paradums no zēna dienām, kad garš un izstīdzējis citu pulkā jutās neiederamies, salīka kā večuks, un nu tāds staigā visu mūžu. Viņš aizmet cigareti un nāk iekšā.

«Ko tad tu sadomāji atnākt?» Marta bez labvakara vaicā.

«Atnācu, tas viss. Kā tad jums te visiem klājas?»

«Kā klājas?» negribēts izsmiekls ieskanējies Martas balsī. «Gribi zināt? Riebīgi!»

Ojārs mēģina smaidīt: «Tik traki jau nav!»

Viņi ieiet istabā, un Marta atkal ieslīgst ērtajā krēslā, kamēr brālis apsēžas viņai iepretim dīvāna stūrī.

«Tu saki — nav? Ojār, vai tu esi vācis divus vecus cilvēkus, vai tu esi audzinājis padsmitgadniekus? Vai tu esi mēģinājis tik lielu māju kā mūsējo viens pats apkopt un uzturēt? Nē. Tev var likties, ka tas viss ir vienkārši, bet man ir traki. Un brīžiem liekas, ka arī es pati kļūstu traka. Šodien gandrīz aiz dusmām sadauzīju priekšlogus!»

Ojārs mazliet vainīgs skatās māsā, bet klusē.

«Un kas tev? Vai kāda nelaime atkal? Citādāk jau tu pie mums tikpat kā nenāc.»

«Nelaime?» Ojārs nopūzdamies novelk. «Ej nu izšķiro, kas laime, kas nelaime. Sēdēju istabā, skatījos visapkārt un par to pašu laimi arī domāju. Glītas mēbeles, istabai arī nekādas vainas, skapis piekārts pilns ar drēbēm. Varētu jau prasīt: kā gan man trūkst? Bet trūkst, briesmīgi trūkst. Gandrīz vai varētu kliegt.»

Ojārs brīdi apklust, Marta arī nekā nebilst.

«Iedomājies — nopirku sev stabuli. Aiz gara laika varēšu papūst!»

«Tā kā bērns!»-

«Ai, mās, ja es vēl būtu tā kā bērns, tad jau bijis labi! Bet sen, sen vairs neesmu tā kā bērns. Un arī tas reizēm sāp un spiež. Zinu jau, zinu — neklājas tā runāt. Bet pagājušo nedēļu man atkal bija pavisam nelabi, pat darbā negāju. Gulšņāju, brīžiem sāpes tādas, ka varētu kliegt, brīžiem — labi. Aizgāju pie ārsta: tas pats kuņģa jēlums. Jāuzmanās, ko ēd. Nedrīkstu raizēties. Un tieši tagad man raižu diezgan.»

«Un kas tās būtu par raizēm?» Marta gan jautā, taču patiesībā viņai Ojāra likstas neinteresē. Viņš ir viens no tiem cilvēkiem, kam nekas īsti neveicas, tādēļ allaž neapmierināts ar visiem un arī ar sevi. Kaites arī brālim visādas, kaut izskatās tīri spēcīgs.

«Reimatisms atkal moka,» Ojārs it kā pārķer Martas domas, «kā jau katru rudeni.»

«Vai tad zāles nelīdz nemaz?»

«Visus šos gadus nav līdzējušas! Kādu laiciņu labāk, tad sāp atkal. Kad slapjš, auksts laiks — skrien kaut vai ar pieri sienā!»

«Katram savs krusts nesams, un tavējais nav no lielākajiem. Pie tam tu varētu braukt un dzīvot kādā siltākā klimatā, kaut vai uz Floridu. Tur aizbrauc daudzi reimatisma un nez kādu vainu saēsti, bet, skat, pēc neilga laika gandrīz vai veseli. Atceries Avotu? Piecdesmit septiņu gadu vecumā vīrs vairs ne godīgi pastaigāt nevarēja, visi locekļi tā savilkti, ka žēl skatīties. Nodzīvoja gadu Floridā, tagad peldas katru dienu, spirgts, tikpat kā pilnīgi vesels. Un tevi šeit nekas nesien, tu vari braukt. Nav tā kā man — visa ģimene uz maniem pleciem.»

«Cik vairs ilgi, Edgars izstudēs, Maira apprecēsies. Alda jau projām!»

Dzirdot Aldas vārdu, Martas lūpas sakniebjas. Nē, par Aldu viņa nedomās un nerunās.

«Neaizmirsti tēvu un māti,» viņa saka, bet dzird pati sevī to svešo cietumu, kas ieskanas viņā katru reizi, kad kāds piemin Aldu.

«Jā, kā tēvam klājas?»

«Vai tu nevarētu viņu kādreiz apciemot? Māte nevar sarunāties ne ar ārstiem, ne kopējām, un es arī nevaru vienmēr izstaigāt. Šodien esot labāk, sēžot iesiets krēslā. Laikam ar sirdi tad vairs nav tik bēdīgi. Bet pats viņš izkustēties nespēj, tā viena puse jau vēl tāda kā nejutīga. Kopējām nav laika ne viņu pagrozīt, ne apčubināt. Diem-

žēl prāts arī viņam vairs nedarbojas skaidri. Kad pirms pāris dienām biju aizgājusi, tēvs runāja visādus niekus. Sūtīja mani uz šķūnīti pēc sava lielā āmura. Atceries to malkas šķūnīti mājās? Mēģināju viņam izskaidrot, ka tagad esam Kanādā, ne Latvijā. Viņš saka: jā, jā, bet uz to šķūnīti aizskrien gan. Un tad atkal par kaut kādiem cilvēkiem, kurus es pat vārda pēc nezinu, runā, prasa. Apklust, tā kā iesnaužas, tad apprasās, ko Maira dara, ko Edgars, un tad muldas atkal. Ļoti grūti redzēt savu tēvu tādu. Viņš ir tik bezspēcīgs, pilnīgi padots kopējām, un tām viņš ir tikai vecs, slims cilvēks. Mums viņš tomēr ir arī vēl tēvs.»

Ojārs klusē. Nē, ko gan viņš varētu palīdzēt tēvam? Vecs, slims cilvēks. Vienu sirdstrieku pārcieta, vai otru pārcietīs? Un, ja prāts vairs nav īsti skaidrs, vai būtu jāpūlas, lai pārcieš?

«Tā paiet pasaules godība,» Ojārs klusi saka, «un cilvēks pieder pie tās.»

«Vai tev nesāpētu sirds ja viņš tagad nomirtu?» Marta skatās Ojāram tieši acīs.

«Godīgi sakot, nē. Ja viņš būtu vesels, tad gan — j3, bet tagad labāk, lai viņš aiziet, būtu vieglāk viņam pašam un jums te.»

Mazliet sirdsapziņas pārmetumi Ojāram ir par to, ka Marta savus vecākus viena visus šos gadus vākusi. Bet, kamēr viņi vēl nebija tik veci un slimi, nebija jau arī nekādu grūtību. Bez tam — viņa sieva nekādi ar māti nevarēja saprasties. Tagad, kad sieva no viņa projām, abi vecāki kopjami, viņš taču to nespētu tā kā Marta.

«Varētu jau aizkāpt kādu vakaru pie tēva, ja pašam nebūtu sāpes visās malās. Šovakar tāds smags nogurums. Vecums ir riebīgs.»

Marta iesmejas: «Vai tu sevi atzīsti jau par vecu?»

«Piecdesmit trīs — nez vai būtu pareizi teikt pusmūžs? Tā kā par devīgu rēķināts.»

«Ja tu gaudies par visādām kaitēm, ko lai māte saka? Tiesa, viņa vairs kārtīgi staigāt nevar. Ja vien pāris stundas uz kājām, tās nopampst kā bluķīši. Neiecietīga, saīgusi. Es jau saprotu, sāp, grūti, bet tā nav mana vaina. Kad bērni bija mazi, cerības, ka reiz viņi būs lielāki un man nebūs vairs tik daudz darba, visus grūtumus darīja vieglus. Bet veciem cilvēkiem šādu cerību nav. Reizēm ir tā, ka gribētos visu pamest un aizbēgt projām. Kaut dažas dienas pabūt miera, citos apstākļos, atpūsties!»

\

«Aizbēgt? Jā, to jūs, sievietes, protat,» Ojāra balsī ieskanas dziļš rūgtums, bet tad viņš ikdienišķi pavaicā: «Vai tu nebrauksi kaut kur atvaļinājumā? Kad tu pēdējo reizi esi kur bijusi?»

«Kad? Es neatceros. Vismaz pēdējos četrus gadus neesmu bijusi nekur. Vienmēr kāds kopjams. Kā gan lai es varētu aizbraukt?»

«Vai tavs dārgais vīrs vairs mājās nemaz nerādās?»

«Kādreiz parādās, atbrauc, paēd, pārguļ un atkal aizbrauc. Dažreiz atstāj kādu dolāru bērnu vajadzībām, bet nekad ne tik daudz, lai mums iznāktu vismaz vienai nedēļai pārtika. Kopš viņš sāka strādāt Jūrmalas ciemā, iebrauc parasti reizi nedēļā. Viņam tā ir ērti un labi, kā man — to neviens neprasa.»

«Šķiries taču. Lai viņš iet ratā! Ja nav vīra, tad lai nav!»

Marta pasmaida. «Tev viegli pateikt, bet tik vienkārši tas tomēr nav. Viņš ir bērnu tēvs. Un vēl jau kāda cerībiņa pastāv, varbūt atkal kādreiz dzīvojam kopā. Nekāda naida jau mūsu starpā nav.»

Ojārs parausta plecus un domīgi nogroza galvu, Viņš māsu neizprot.

«Kopš es no sievas šķīros, ir tomēr tāda labāka sajūta. Tu, cilvēks, vismaz zini, kas un kā. Ja gribi, dzīvo viens, ja vari — precies atkal.»

«Nu, un kas tad ir — nevari?»

«Nevaru. Grietiņa brauc atpakaļ uz Angliju.»

«A, tāpēc tu šovakar atnāci! Atkal nekā! Un kāpēc viņa brauc atpakaļ?»

Ojārs aizklāj seju ar rokām, tad lēni atglauž matus un skatās Martā:

«Meitene negribēja manis! Saproti, Grietiņas meitēns mani vai ienīst. Un viņa — viņa pati ir starp mums abiem. Laikam tomēr tā meitene tuvāka.»

«Tu viņai esi svešnieks, kas izrāva māti no pazīstamas vides, kas it kā atņēma viņām māju! Es zinu, esmu ar Ilzi runājusies. Viņa kādreiz atnāca pie Mairas, bet Maira nav viņai nekāda draudzene, Maira par vecu. Ilzei tagad tikai četrpadsmit gadu, laiks, kad sāk skatīties uz pasauli ar tādām kā liela cilvēka acīm, bet pati vēl tomēr ir bērns. Un viņai Anglijā patika — tur bija skolas draugi, tur visi pazīstami jau no bērnu dienām, tur viņu mājas. Un, lūk, māte kaut kāda sveša cilvēka dēļ visu to pamet un brauc šurp uz Kanādu. Būs labāka dzīve, tā vismaz varēja sagaidīt. Bet meitenei nepatīk šīs skolas, viņa nevar

«Laikam jau tā ir.» Ojārs atglauž matus, izberzē acis, tad izstaipa rokas. «Sāp visas maliņas. Sevišķi kājas smagas. Bet jāuziet vēl pie mātes, vismaz labvakars jāpasaka. Viņa jau laikam neaptver, cik mums abiem paputējušas dzīves?»

«Mātei pašai savas rūpes, mūsējās viņu vairs neskar. Uzej gan, man viņai jāuznes zāļu tēja. Iešu uzvārīt.»

Marta pazūd virtuvē. Ojārs ceļas un smagiem soļiem kāpj uz otru stāvu. Savādi, domāja: parunāsies ar māsu, kļūs vieglāk, bet smagums liekas pieaudzis, ieķēries kājās. Protams, māsai taisnība: par vecu! Viņš jau to zināja un tomēr gaidīja kādu mierinājumu, pat cerēja, ka māsa dos labu padomu, pratīs Grietiņu paturēt šeit — viņam. Bet nu it kā ieplīsušais trauks sašķīdis pavisam, un tā šķautnes dur, asi dur! Vai Martai vajadzēja tik tieši teikt:.par vecu?

Maira, pabāzusi galvu, uzsauc priecīgu labvakaru. Meitenes balss Ojāram allaž likusi smaidīt, justies vieglāk, priecīgāk, bet šovakar tā ieduras tieši sirdī ar tādu savādu asumu. Kāpēc Grietiņas Ilze nevarētu pret viņu būt tāda kā Maira?

«Nāc nu pie mātes,» Marta ar kūpošo tējas tasi jau blakām, «jāskatās, vai nav aizmigusi. Mēs tik ilgi runājāmies. »

Nē, aizmigusi māte nav, tik tikko paspējusi gultā tikt. Kamēr sakārtojas, nomazgājas, paiet laiks, tagad jau viss viņai lēni veicas. Lūk, kājas satūkušas, ne pacelt. Gultā tomēr vieglāk, tāpēc jau pēdējā laikā daudz pa gultu valstoties. Pie tēva jāiet, kaut grūti vienam un grūti otram. Ļautu cilvēkam nomirt Dieva mierā, bet, nē, ved uz slimnīcu, dod visādas zāles, liek skābekļa teltī, visādi moka, lai paliek dzīvs! Vai nevarēja atstāt tepat mājās, ja izturētu — dzīvotu, ja nevar — tad lai aiziet ar. Tagad tikpat nekāds cilvēks vairs nav, ne pats var paēst, ne apkopties, ne rokas, ne kājas vairs klausa, ne īsti ko atceras, ne saprot. Nē, tādam cilvēkam pasaulē vairs nav vietas!

«Man gan ļaujiet nomirt, kad jāmirst!» māte stingri skatās uz Ojāru un Martu. «Nekādas slimnīcas. Un, ja es sākšu tā muldēties kā tēvs tagad, tad pat zāles nedodiet.»

Marta pie mātes runāšanas pieradusi, zina jau no galvas, ko kuro reizi sacīs. Ojārs stāv, nodūris galvu, paskatās, kā māte strebj Martas atnesto tēju, tad saberzē savu roku locītavas.

«Vai tev sāp atkal kauli?» Māte pamanījusi dēla kustības.

«Sāp. Un ne tikai kauli vien,» Ojārs atglauž matus un mēģina pasmaidīt, «bet jāizcieš. Mani gan tūlīt nerociet zemē, bet vediet uz slimnīcu vispirms.»

«Tevi!» mātes balss uzsitas. «Par tevi te neviens nerunāja. Tu vēl jauns cilvēks. Bet tēvu gan uz slimnīcu nevajadzēja vest. Būtu pie miera jau. Tagad, kad viņš no mājas ārā, te pavisam cita dzīve. Vismaz kaut cik varu atpūtināt savas kājas. Kad viņš bija mājās, tad. tikai: padod man to, padod šo, pagrozi mani uz šiem sāniem, pacel spilvenu augstāk, palīdzi man piecelties. Vai es lielu vīru varu izgrozīt vai noturēt? Cik reižu nekritām abi divi. Bet, skat, šodien jau ielikts krēslā, esot jāsēž, tā ātrāk atlabšot. Jūs redzēsit, pēc pāris nedēļām viņš būs atkal mājās, un sāksies visa tā komandēšana no gala! Viņš pat nepadomā, ka man kājas tūkst, ka man arī grūti.»

Marta nopūšas. Viņa negrib klausīties mātes vārdos, tie dzirdēti atliku likām. Patiesībā pati jau arī vēlējās, kaut tēvs būtu nomiris. Tomēr vienkārši skatīties, kā cilvēks mokās, un nekā nedarīt — to nu viņa nevarēja! Bet, tikai iedomājoties pēdējos trīs gadus kopš tēva pirmās triekas, Marta varētu raudāt, kliegt, ja vien tas kaut ko līdzētu. Tēvs, protams, nebija vainīgs par savu slimību, bet tas viss tik aplam sanāca. Vispirms — Alda, kā viņa izkliedza savu rūgtumu, savu nepatiku par mājas smago gaisotni. Bet ko gan Marta varēja darīt? Tēvs paliek tēvs, nevar taču teikt: tagad tu esi slims, ej uz veco ļaužu māju, mums tu esi tikai traucēklis. Nē, Marta tā nevarēja. Bet Alda aizskrēja. Un vīrs arī. Arī viņam tika vaidu par daudz.

Marta redz Ojāra pelēko seju. Vai arī viņš atkal būs Martai jāapkopj? Kādam ir jāiztur. Visi jau nevar aizskriet. Un tagad gaidītā Grietiņa arī nebūs. Uz viņu Marta cerēja ar tādu siltu prieku. Būs ģimenē otra sieviete, būs taču vēl kāds, kas vajadzības brīdī var palīdzēt! Nu vairs nekā. Un nez vai tikai Ilzes dēļ vien Grietiņa brauc atpakaļ uz Angliju? Vai viņu nenobaidīja Ojāra radi? Un brālis pats, kāds tad viņš izskatās? Vecs, saguris, bet vēl domā par bērniem. Vai nav jāsmejas, cik ačgārna pasaule! Pats ar sevi netiek galā, kā tiks ar ģimeni? Citi savus bērnus vienkārši izliek ārā kā nevajadzīgus atkritumus, cits visu mūžu pēc tiem dzenas, bet paliek tukšā.

Marta paskatās Edgara istabā. Dēls, iegrimis mācībās, ir nemana mātes kluso durvju pavērienu. Maira no savas istabas panākas pretim pati. Viņa vai plīst aiz prieka un smiekliem.

«Rīt piektdiena, krusttēv!» viņa sauc Ojāram, kas-iznācis no mātes istabas. «Un garā nedēļas nogale! Laiks — kā vasarā. Neticami, vai ne?»

«Jā, laiks gan skaists.» Ojārs atsmaida, bet Mairas prieks viņam nav pielipis. «Mācies vien,» viņš lēni nosaka, «arī piektdienā vēl var kaut ko paprasīt.»

Meitene iespurdz atpakaļ istabā.

Ojārs iet mājās. Ko gan ar māti viņš bija parunājis? Tik vien kā brīdi paklausījies viņas žēlabās, viņas kaitēs. Nuja, Marta klausījās viņa žēlabās. Vai kļuva vieglāk?

Marta paietas brālim līdzi līdz vārtiņiem. Oktobra vakars. Skaidrs, nav pat vēss. Atvasara, patiešām šogad vēla atvasara. Lūk, mēness apaļš kā bumba spīd ielas pretējā pusē, ēnas krīt tādas zilgani vizošas, dzeltenās lapas kokos, un asteres, un vazdiķes — nē, kā lai tic, ka kuru katru dienu var sākt snigt!

Ojārs pie vārtiņiem apstājas.

«Šodien tev izstāstīju vairāk nekā citkārt vesela gada laikā.»

«Smagums jāizrunā,» Marta klusi atbild, bet skatās sidrabainajās ēnās, un viņai liekas, ka šajā mirklī smaguma nav. Ir pasakains vieglums un vizma, ir silts, gaišs vakars, un nekad nebūs vairs tumšas nakts.

«Nez ko vieglāk jau nekļuva. Bet, ja tu runātu ar Grietiņu, vai viņa nepārdomātu?» Brāļa balsī tomēr-nekā no pasakainā gaišuma nav.

«Ojār, es tur nekā nevaru izrunāt. Ir lietas, kas jāizšķir katram pašam. Ja viņa man būtu prasījusi padomu toreiz, pirms brauca uz šejieni, es laikam būtu teikusi: Grietiņ, paliec, kur tu esi. Ojārs ir pavecs un slims, tev būs grūti.»

«Marta! Nē, tu viņai tā nebūtu teikusi! Vai tu pati gribi arī mani kopt? Tu jau redzi, ka ilgi es pats ar sevi vairs galā netikšu. Ārsts vienmēr saka: kārtīgu diētu. Nedrīkst ēst to un to, putriņas, pieniņu kā mazam bērnam. Man nav vaļas ķēpāties, man nepatīk! Būtu kāds, kas man tās putriņas sagatavo, kas paskatās, ko es ēdu, tas kuņģa jēlums būtu sadzijis. Bet tagad? Labāk atnāc rīt apskatīties, ja nepiezvanu. Šovakar jūtos tik nelāga, ka grūti pat nostāvēt.»

«Nebūs, nebūs tik traki! Tāpat kā tēvs un tāpat kā māte, tu pavaidēsi, bet izcietīsi. Jāiztur. Ko gan citu?»

Pa ielas otru pusi iet kāda sieviete ar zēnu. Abi runājas, un puišelis gaiši par kaut ko smejas. Ojārs un Marta noskatās gājējiem pakaļ.

«Varētu jau izturēt, ja būtu kāds, kam dzīvot,» Ojārs saka, «tagad atkal būšu pilnīgi viens. Un tad — tu jau zini — nekādas jēgas!»

«Pilnīgi viens tu nekad neesi bijis. Mēs tev vienmēr palīdzējām, kad tas bija vajadzīgs, un palīdzēsim atkal, ja vajadzēs, Ojār, mums taču jāturas visiem kopā. Vai tu nesaproti, ka tagad tu esi vajadzīgs man varbūt vairāk nekā jebkad agrāk. Tiesa, man ir dēls un vīrs, tikai nav neviena vīrieša, kad palīdzības vajag.»

«Kas es tev vairs par palīgu,» Ojārs uzliek roku uz māsas pleca, «bet tu esi stipra, tu tiksi galā ar visu pati.»

Brīdi viņi klusē un skatās mēnesī. Dzeltenās koku lapas rāmajā naktī sastingušas, pat tās, kas guļ uz ietves. Nevienas kustības.

«Skrej nu mājās, Ojār! Man vēl vakara darbi darāmi, un rīt — darbdiena. Ja jau tik slikti jūties, paguli kādu dienu, kļūs labāk.»

«Jāredz, kā būs no rīta.»

Tomēr Ojārs neiet. Viņš stāv, uzlicis vienu roku uz dārza vārtiņiem, skatās uz mēnesi un pamazām sāk smaidīt.

«Pilns mēness. Atceries, kā bērnībā es tev stāstīju pasakas par mēnesi, rādīju, kur viņam deguns, kur mute? Un tu tik svēti visam ticēji. Tu biji tik maza un dumja. Mēs ar Aldi tevi mānījām, kā tik mācēdami. Un, kad tu paaugies, es jau biju pieaudzis cilvēks, tad tu man kā lielam gudriniekam prasīji visādus padomus. Tagad — es nāku pie tevis.»

Tas bija tāds sāpīgs klusums, tāds iekrita vienmēr, kad kāds pieminēja Aldi, brāli, kas krita karā. Dīvaini, cik reti vairs viņi Aldi vispār atcerējās. Varbūt tādēļ, ka brāļa piemiņai viņa deva šo vārdu savai pirmdzimtajai meitai, un tagad, kad arī viņas te vairs nebija, kad Marta negribēja šo vārdu dzirdēt, citi izvairījās arī mirušo brāli pieminēt. Martai taču toreiz bija tikaļ desmit gadu, kad Aldi iesauca. Ko lielu viņa varēja atcerēties? Brālis bija, aizgāja, nepārnāca. Tā īsti brāļa nāve viņai sāka sāpēt tikai tad, kad Edgars paaugās, kad iedomājās, ja viņu tagad iesauktu? Un tad neatbildamais — kāpēc? Kāpēc

Aldim vajadzēja krist, kāpēc tik daudziem jauniem cilvēkiem bija jāatdod savas dzīvības? Toreiz tas tā cēli izklausījās: jāaizstāv tēvzeme. Bet Aldis krita Krievijā, tālu projām no tēvzemes, krita kopā ar vācu zēniem, saviem karabiedriem. Nē, Marta neizprata šos kāpēc, viņa tikai zināja, ka savu dēlu karā nelaistu, vienkārši nelaistu.

«Nu mēs abi iegrimām domās,» Ojārs klusi saka, «un ļoti iespējams, ka mēs abi divi domājām vienu un to pašu.»

Marta skatās brālī un smaida. Siltums atkal ir viņā, tāds tīkams siltums, kas liek pastiept roku un noglāstīt otru, kas liek otram dot, palīdzēt un nedomāt par sevi.

«Ko tad tu izdomāji?»

«Patiesībā to jau es izdomāju vakar, gulēdams un mocīdamies ar savām sāpēm. Vai tu maz vari iedomāties, kā tas ir, kad nav neviena, kam palūgt aiziet pēc zālēm vai pasniegt ko nodzerties? Ar tām pašām putriņām — vai es slims celšos un vārīšu? Nē, iekožu, kas ir. Un, lūk, tad es domāju: cik labi būtu pie Martas. Māja tagad tukšāka, Alda aizgājusi, tavs vīrs — arī aizgājis. Tēvs slimnīcā, un kas zina, vai vispār vairs pārnāks. Jā, kā būtu, ja es nāktu un dzīvotu te pie jums? Vismaz kādu laiciņu, kamēr atkopjos, kamēr pierodu pie domas, ka Grietiņa nekad nebūs mana sieva.»

Marta skatās uz mēnesi, kas nu palīdis aiz koka galotnes. Tā ir kaila, tikai zemāk lapas vizmo bālajā gaismā. Tās droši vien ir kaimiņa Kārkla vazdiķes, kas tā smaržo. Viņam gar visu māju tās saaugušas, smaržodamas tieši tagad, vēlajās rudens dienās. Un Maira labprāt ņemtu viņa kaķi, bet Marta kaķi negrib. Ojārs nupat kaut ko teica, un arī to Marta īsti negrib. Vai viņai kopjamo trūkst? Vai patiešām būs jārūpējas arī par brāli?

«Tu nekā nesaki,» Ojārs ierunājas, «es jau saprotu, liela klapata. Bet pamēģini iedomāties, ko nozīmē dzīvot pilnīgi vienam. Veselam cilvēkam grūti, kur nu vēl tādam kā es! Kaut kā jau var iztikt, bet gribas kāda tuvāka cilvēka. Tu man esi vienīgā tuvā palikusi. Maira, mana krustmeita, tur būtu, viņas smiekli ir tikpat labi kā zāles.»

«Jā, to es zinu. Bet ne jau vienmēr viņa smejas. Reizēm iecērtas, atkliedz tāpat kā . . .» viņa grib teikt Alda, bet apraujas.

«Varbūt tu man neticēsi, bet es Grietiņu patiesi mīlu. Un tieši tādēļ, ka es viņu mīlu, es pat neesmu mēģinājis viņu pierunāt palikt. Es ilgi cīnījos pats ar sevi, pirms viņu aicināju šurpu. Viņa vēl ir trīsdesmitos, vēl jauna, un es — Marta, man reizēm liekas, ka šis te ir mans pēdējais rudens. Un ir grūti, ir ļoti grūti.»

«Nemokies tik daudz ar visādām domām! Lai Grietiņa brauc atpakaļ, tā būs labāk jums abiem. Un nāc vien pie mums. Te bariņā tev nebūs vaļas par savām kaitēm domāt, būs jāklausās arī citu vaidēšanā, tad sevi aizmirsīsi. Viena mute vairāk vai mazāk — gan jau iztiksim! Maira tev varēs vārīt tās putriņas. Krustmeita ir, lai mācās palīdzēt!»

Sājā brīdī ielas otrā pusē piebrauc automašīna, un, kad no tās izkāpj vīrietis, Marta sāk skatīties. «Ojār, tas ir Juris! Vai tu negribi palikt vēl kādu brītiņu? Parunājies. Man ar viņu grūti. Jā, arī man ir grūti.»

Ojārs papurina galvu un atver vārtiņus: «Man tevis žēl, Marta, bet ar savu Juri tev jātiek galā pašai. Ar labu nakti.»

Ieslīpi pār ielu nāk Martas vīrs, kamēr uz otru pusi steigšus aiziet viņas brālis. Ojāram Juris nekad nav paticis, tāpat kā Jurim Ojārs. Varbūt tādēļ brālis tik reti te atbrauca. Viegli pateikt: tev jātiek galā pašai! Varbūt Ojārs to pameta ieraduma pēc, kā teikt, vēl no seniem laikiem. Marta ģimenē bija jaunākā, desmit gadu jaunāka par vecāko brāli, un abi brāļi toreiz kladzināja: tiec galā pati! Tas gan bija sen, sen, kad viņa vēl bija tāda knīpa un māte lielajiem brāļiem lika māsai palīdzēt. Viņiem tas likās pazemojoši, lieliem zēniem jānoņemas ar nieka skuķi! Un tad tik uzsauca: tiec galā pati! Bet tagad viņa ir pusmūža sieviete, kura tiešām mēģina ar visu tikt galā pati, tomēr nevar. Nav spēka un gribas kāda palīga. Vai tas tur, kas nu jau tepat klāt un saucas viņas vīrs, vai tas ko palīdzēs?

«Ko tad tu tik vēlu izvadīji?» Bez labvakara Juris prasa, aizvērdams vaļā atstātos vārtiņus.

«Ojārs bija atnācis pie mātes.»

Bez liekām ceremonijām, kā jau paša mājā, Juris iet iekšā. Marta blāvajā mēness gaismā noskatās viņam pakaļ, noskatās, kā viņš atver durvis, pamet gan skatu atpakaļ, bet nesaka viņai nekā. «Juri Liepa, tu man pagāji garām!» Marta domās sauc, viņa nespēj izkustēties, nespēj vīram sekot. Siltā atvasaras nakts liekas saudzīga, tā varētu paglābt, tā varētu pasargāt! Tik grūti viņai tagad būt ar vīru kopā, jo viņiem nekā kopēja vairs nav, pat ne dienas gaitas, nekā! Lūk, mēness, spožs un tāls, tas tomēr smaida viņai pretim! Tā ir auksta gaisma, un tomēr tā silda

vairāk nekā mirklis kopā ar viru. Marta nopūšas un iet iekšā, paskatās, ko Juris dara, tad laipni prasa: «Vai vakariņas esi paēdis? Vai paliksi pie mums pa nakti?»

«Jā,» Juris atsēžas dīvānā un atloka avīzi, «pilsētas tuvumā man ir kāds zemes pircējs. No rīta iesim nokārtot visus papīrus. Varbūt palikšu arī rīt, kaut gan Jūrmalas ciemā tagad daudz darba, sevišķi sakarā ar skaisto laiku. Daudzi tieši rudenī pārdod savas vasaras mājas.»

«Tad jau labi,» Marta pārtrauc vīru, «ja tu pārdod, tad kādi ienākumi tev arī ir, ne?»

«Ir.»

Mkrtai mēles galā jautājums: «Vai bērnu vajadzībām arī man ko iedosi?» Tomēr viņa klusē, un vīrs vairs tālāk nerunā. Varbūt tagad pats nožēlo, ka izrunājies par pārdošanu. Marta var iedomāties, kā viņš negribīgi noskaitīs piecdesmit dolārus, tad kā milzīgu žēlsirdību piemetīs klāt vēl piecus un noteiks: nu, ar to jau jums kādam laikam pietiks. Vai viņš maz iedomā, ka kurpju pāris vien jau maksā divdesmit piecus cfelārus? Vai viņš jebkad ir parēķinājis, cik Edgars nobrauc nedēļā un cik viņam maksā grāmatas? Ko jaunie noēd, Juris noteikti nespēj aprēķināt, ne viņš redz, nedz domā-par to!

Kāpnēs atskan Mairas soļi, bet tie apraujas.

Viņa pārliec galvu pār kāpņu margām un uzsauc tēvam: «Labvakar!» Nē, zemē viņa vairs nenāk.

«Maira, pagatavo tēvam vakariņas!»

«Kāpēc es?» meitene no augšas nīgri atprasa.

«Tāpēc, ka esmu piekususi,» Marta atsaka un atsēžas vīram pretim, tāpat kā pirmīt sēdēja pretim brālim.

«Tev taču šodien bija brīva diena!» negribīgi, pārmetumu pilna augšā skan Mairas balss, pati viņa nerādās.

«Brīva diena!» Marta iesmejas rūgti. «Nē, es tikai nestrādāju birojā, berzu un tīrīju šeit.» Tad viņa pievēršas vīram: «Paņēmu brīvu dienu. Tāds skaists, sauss laiks, domāju, jāieliek priekšlogi, kamēr nav auksts un slapjš. Bet viena jau es nevaru un nevaru dabūt arī palīgus. Gandrīz jāsmejas, ne? Man ir liels dēls, man ir vīrs un brālis, bet pēc palīdzības laikam būs jāiet pie kaimiņiem.»

«Kam tagad priekšlogus? Nav jau vēl nekāds aukstais,» Juris nevērīgi nosaka, bet tad, galvu pagriezis, skaļi uzsauc:

«Maira, vai tu nedzirdēji, ko māte teica par vakariņām?»

Pēc brīža Maira negribīgi nāk lejup, tēvam garām iedama, atmet savus pagaros matus un sakniebj lūpas.

Marta pagriežas, grib meitenei kaut ko teikt, bet asi iesāpas plecs.

«No tīrīšanas vien sāp rokas, un, kā par nelaimi, vēl pamatīgi sasitu plecu,» viņa saka, skaidri zinādama, ka vīru neinteresē ne mājas darbi, ne viņas plecs.

Viņa arī iedomā to, ka sākusi sūdzēties par savām sāpēm, sākusi darīt tāpat kā māte, kā brālis, kā tēvs. Vai viņa par to kādreiz nedusmojās, nesmējās?

«Ko tu plēsies tik daudz!» virs tomēr dzirdējis teikto.

«Netīrus priekšlogus taču neviens negribēs redzēt! Kādam tie ir jāmazgā. Kādam ir jātīra māja, jāpjauj zāle, jāpērk pārtika, jāmazgā veļa un jākopj visi slimie.»

To sakot, Marta satraucas, viņas balss skan asāk un skaļāk nekā parasti, bet tas tā allaž, kad vīrs te ierodas.

«Četrus gadus jau es tā esmu izniekojusi savu atvaļinājumu pa atsevišķām dienām, kuras tiek veltītas mājas apkopšanai. Te jāpielabo kas, te jātīra. Gandrīz neticami, ka neesmu varējusi nekur izbraukt. Citi atvaļinājuma nedēļas pavada pie ezeriem, pludmalēs vai skata citas zemes. Ko es? Jīru tikai māju vai kopju slimos!»

«Es taču tev ļfl^ieku to darīt! Brauc, kur vēlies, es tevi neturu!» Juris nomet avīzi sev blakus, un no šīs kustības vien jau var redzēt, ka teiktais viņu nokaitinājis. Agrāk Marta tādās reizēs apklusa, vienkārši pazuda no vīra acīm, bet šodien vijia ir tik pilna rūgtuma, ka gribas to izkliegt, gribas to uzvelt kādam citam, varbūt tādēļ viņa saka:

«Tu mani neturi gan, tas tiesa, bet tu te neesi. Ja tu iedomātos kādu nedēļu palikt mājās, tad es patiešām varētu kaut kur aizbraukt, atpūsties. Es pati jūtu, ka man pārmaiņas vajadzīgas, kaut vai uz dažām dienām tikt no visa projām!»

«Kādēļ gan te kādam būtu jāpaliekr»

«Vecāku un Mairas dēļ.»

«Nekļūsti smieklīga! Maira ir pietiekoši liela, lai paliktu viena. Un vecie slimi bijuši kopš pašas mūžības, gan jau iztiks paši. Tu tik tā iesākusi viņus lutināt!»

Marta apvalda balsi, tomēr pārmetums dzirdams tāpat:

«Maira ir drusku par lielu, lai viņu tagad atstātu. Sākusi jau bučoties ar skolas puikām. Vai tu padomā, kas varētu notikt, ja viņa paliktu viena? Māte vakaros agri iet gulēt, ne viņa redz, ne dzird, ko Maira dara!»

Juris iesmejas:

«Tu gan laikam jauna pati nekad nebiji? Varbūt tevi māte visu laiku turēja pie rokas? Tu tik izdomā visādas muļķības un pati kļūsti tām par mocekli.» Juris strauji mainīja sarunu tematu: «Vai Edgara nav mājās?»

«Mācās. Viņš jau grāmatās vien dzīvo.» Marta vēl satraukti elpo, viņa nevar tā uzreiz norimt vai aizmirst, tādēļ atkal piemetina: «Izrunājos šodien par priekšlogiem, vai tad klausa? Un ko es varu darīt, ja liels cilvēks mani vairs neklausa? Būtu tēvs mājās, varbūt...»

«Nesāc atkal!»

Maira ienes vakariņas.

«Lūdzu.»

Pat lāgā uz tēvu nepaskatīdamās, meitene veikli iziet un uzskrien augšā. Marta smagi nopūšas. Tā tas nu jau visu gadu gājis; bērni tēvam pasaka — labvakar, jā, nē, sveiki. Nekāda runāšana, nekādas tuvības. Un tā esot ģimene! '

Marta atceras, ka pagraba ārdurvis palika neaizslēgtas. Viņa pieceļas un iziet. Gandrīz lēkšus acīs lec izliktie priekšlogi, nekārtība, Edgara izstumdītās*piezīmju kastes. Neskatīties, neredzēt, neuztraukties! Var jau sev domās teikt nez ko, bet redzēt redz tikpat! Ejot garām veļas mašīnai, Marta redz, cik daudz netīrās veļas atkal piekrājies. Viņa apstājas. Vajadzētu iemērkt, vismaz daļu no rīta pagūtu izmazgāt!

Augšā nodimd soļi. Juris droši vien paēdis, tāpat pakustas. Savādi, ka šie daži soļi atbalsojas ar tādu savādu dunoņu. Ir tā, ka vajadzētu bēgt! Agrāk šo pašu soļu skaņa radīja prieku, vēlēšanos skriet pretim. Ko viņš tur dīdās? Martas īgnums aug augumā. Varētu traukus vismaz uz virtuvi aiznest, bet, nē, jāapkalpo! Pārbrauc kā tāds princis un sagaida, lai visi viņa priekšā klanās.

Veļu Marta neiemērc, tik atmet ar roku, it kā veļas mašīna būtu dzīva un redzētu, ko viņa dara. Aizslēdz pagraba ārdurvis un iet atpakaļ augšā. Patiešām, trauki stāv uz mazā galdiņa istabā. Vīrs atkal te ienāk, pastaigā dažus soļus, paskatās gleznā, it kā to tikai tagad ieraudzītu. Marta mana gan, ka viņš grib vēl ko prasīt, taču jautāt pati ir nedomā.

«Vai vecais vēl slimnīcā?» Juris beidzot ieprasās.

«Vecais? Vai tu runā par manu tēvu?»

«Par ko gan citu?»

Marta norij pirmos asos vārdus un mierīgi pastāsta par tēva slimību.

«Labāk atkal! Tad jau drīz nāks atpakaļ mājās! Taisni neticami, cik tie veči ir sīksti!» Juris to pateicis tādā kā izsmējīgā tonī, un Marta tāpat atcērt.

«Neesi tu arī vairs nekāds jaunais. Vēl desmit gadu — un citi tevi sauks par veci, un varbūt arī tu būsi slims un kopjams. Tikai jautājums, vai tava meita par tevi rūpēsies?»

Viņa paņem netīros traukus un iziet virtuvē, bet vīrs

seko.

«Pastāv tādi iestādījumi kā veco ļaužu mītnes. Kāpēc abi veči nevarētu tādā dzīvot? Ja viņu te nebūtu, varbūt es nāktu atpakaļ un mēs varētu dzīvot kaut cik normālu dzīvi. Es nespēju paciest to mūžīgo vaidēšanu, tuntuļoša-nos un žēlošanos. Nesaprotu, kāpēc tu esi noņēmusies tēlot žēlsirdīgās māsas lomu un vienmēr sēdēt pie slimiem cilvēkiem? Veseliem ir jādzīvo vesela dzīve, un, ja tu biji ar mieru vecāku dēļ putināt ārā mūsu dzīvi, tad sekas jācieš tev pašai. Vai tu kur gribēji pēdējā laikā iziet vai izbraukt? Nē, tev jāsēž pie tēva vai mātes. Tu nedrīksti viņus atstāt vienus. Pasarg’ dievs, papiņš slims! Māmiņai sāp kājas! Un visiem pārējiem jāstaigā uz pirkstu galiņiem, nedrīkst traucēt! Vai brīnums, ka meitai jābēg no tādas mājas! To jau pieaudzis cilvēks nevarēja izturēt, kur nu vēl jauna meitene!»

«Nerunā ar mani par Aldu, lūdzu!» Marta jau gandrīz kliedz. «Veco ļaužu māja! To jūs te skandināt visi, bet vai viens no jums padomājis, kas par to maksās? Vai tu esi bijis kādā no šīm veco ļaužu mājām? Es biju, es redzēju, kādas tās ir.»

«Vienalga, kādas tās ir, tajās veci ļaudis dzīvo. Kas mūsu laikos vairs tur vecos tā kā tu? Ja paši ar sevi galā netiek, tad viņiem jādzīvo tādās mītnēs!»

«Kā tu vari tā runāt!» Martas balss dreb, bet tā vairs nav skaļa, drīzāk lūdzoša.

«Kā gan es tagad varētu atstāt savus vecākus starp ļaudīm, ar kuriem viņi pat sarunāties nespēj? Tu taču ļoti labi zini, kāda ir mātes angļu valoda! Viņi ir veci, bet tas nenozīmē, ka viņi vairs negribētu dzīvot. Un, Juri, dzīvošana ir kaut kas vairāk nekā tikai ēst un gulēt. To viņi tajā veco ļaužu mājā varētu, tas tiesa, bet cita gan nekā.»

«Daudz vairāk par gulēšanu un ēšanu arī te viņi nedara. Varbūt vēl vaid!»

m Martai sadreb lūpas. Cilvēks taču vaid tikai tad, ja sāp. Vai Juris to nesaprot? Vai viņš ir tik drošs, ka pēc gadiem

Klusums ieildzis. Varbūt Juris domā apmēram tādas pašas domas. Viņš pētī sievu, un viņa acīs vairs nav ne izsmiekla, ne naida, ne arī līdzjūtības. Tad viņš pagriežas un iet uz durvju pusi.

«Iešu vannā, tad gultā. Ir jau vēls, un rīt — darbdiena.»

Marta nesaka nekā. Protams, arī viņai rīt ir darbdiena, bet tagad uz gultu steigties gan negribas.

Vīra soļi skan jau augšstāvā. Jā, viņam tas tik vienkārši: ! atbraukt, kad vēlas, paēst, izgulēties, sakopties un atkal aizbraukt. Lai viss rit savu ceļu, lai Marta gādā! Un tad pārmest: veca sieva.

Martai nemaz nav jāskatās spogulī, viņa tāpat zina, ka nekāda daiļā šobrīd neizskatās. Logus un grīdas jau nņviens nemazgā saposies, un visu dienu šodien viņa ir] tikai tīrījusi un mazgājusi, pat nav matus pārsukājusi. Vīra vārdi tomēr sāp. Ja viņa būtu zinājusi, ka Juris atbrauks, droši vien būtu mazdrusciņ saposusies. Dīvainā kārtā viņa tomēr vēl vienmēr grib viņam patikt. Kāpēc?

Vai nav vienalga! Viņas izskats taču vairs nekā te nevar līdzēt. Brālim taisnība: viņiem abiem dzīves paputējušas, un labi vien ir, ka māte to neredz un nesaprot. Bet, ja arī redzētu, ko gan viņa varētu līdzēt?

Martai liekas, ka gaiss iekšā kļuvis smacīgs, tas neļauj elpot, tas spiežas ap viņu kā tumša siena. Tās ir žēluma un dusmu asaras, kas smacē, bet kuras pašlaik nevar izraudāt. Dzīve — tāda tu esi! Par tevi sapņo, dzied, tev veltī tik daudz skaistu vārdu un ilgu, bet kas notiek? Sīkumos iestieg domas, sīkos darbiņos pagurst cilvēks pats. Paliek neatbildami un neatrisināmi jautājumi.

Tagad visi gaida tēva nāvi, visi, māti ieskaitot. Tā godīgi un atklāti sakot, arī viņa gaida tēva nāvi. Ir grūti redzēt, ka reiz mīļš cilvēks mokās, sabrūk un patiesībā, vēl dzīvs būdams, beidzis eksistēt kā cilvēks. Tādas bezapziņas beigas ir nejēdzīgas. Bet varbūt labi, citādi viņš pats savu slimību nespētu paciest, tagad viņš lāgā neapjēdz, kas notiek. Bet grūti viņam tomēr, to Marta saprot un jūtas vainīga. Juris ar tēvu negribēja kopā dzīvot jau no paša sākuma, bet viņa tikām runāja, kamēr vī£U pierunāja. Un kas iznāca? Vai tādēļ tēvs sevi nesabeidza, vai tādēļ viņš nav tik slims? Vai tādēļ nesākās nesaskaņas ar Juri?

Augšstāvā vannā tek ūdens. Vajadzēja iedot vīram tīru dvieli un veļu. Nē, lai viņš meklē pats!

Marta pa virtuves durvīm iziet dārziņā. Mēness jau pavisam augstu aiz lielā ozola, kas ap sevi sabirdinājis brūnas, sausas lapas. Visapkārt čirkst. Nakts skan un smaržo ar īpatnējo rudenīgo rūgtenumu. Viņa aiziet līdz puķu dobēm, kurās vēl zied samtenītes un asteres. Oktobris. Droši vien mānīgs siltums, kas liek apmulst pat cilvēkam. Skat, jasmīnam uzziedējuši daži zariņi otru reizi!

Marta pieliecas un dziļi ievelk elpu. Nesmaržo. Varbūt jasmīni smaržo tikai jūnijā, ne vairs oktobrī. Arī vīteņ-roze sākusi ziedēt pa otram lāgam.

Roze? Savādi, nu viņai jādomā par cilvēkiem. Vai arī tie var sākt ziedēt rudenī, vai arī tie var apjukt tādā mānīgā siltumā? Vai viņa pati negribētu, lai Juris būtu ienācis un aplicis roku ap pleciem vai pateicis kādu laipnāku vārdiņu? Vai viņa neplauktu pretim?

Nav vērts domāt par neiespējamām lietām. Marta nojauš, ka Juris viņai gan vairs rokas ap pleciem neliks. Pat ja arī vecāku vairs te nebūtu, arī tad viņš te nedzīvotu un nekoptu māju kā kārtīgs vīrs. Tagad viņas vecāki ir tāds ar pirkstu parādāms iegansts, tas viss.

Dārziņa stūrī gaišajā rudens naktī viz trīs kopā saspiedušies bērziņi. Mēness gaismā tiem piemīt kaut kas spokains, kaut kas tāds, kas nevelk pie sevis, kas neļauj uzlikt roku šmaugajiem stumbriem, kā bieži Marta to ir darījusi. Nuja, tad gan bērziņi bija vēl šmaugāki un baltāki, tad viņu līganajos zaros vienmēr skanēja gaiši smiekli. Tagad zaros samanāmas vairs tikai šur tur pa dzeltenai lapai. Cits mēģina atrast tās tāpat kā domas gaišos pagātnes mirklīšus. Pie tiem gribas sildīties, kaut nakts ir silta. Oktobra nakts. Un tieši šādā naktī gribas pieglausties pie kāda, sajust sevi kā dzīvības daļu, kas sevī šūpo vasaras siltumu!

Marta pie sevis iesmejas.1 Tie nav gaiši smiekli, nē, gaišie sen aiz kalniem. Ja mājās nebūtu Mairas, viņa vispār jau būtu aizmirsusi smieties. «Ķēķa sieva,»—tā Juris viņu nosauca, «vecs, nodzīts zirgs!» Viņam viegli tā sacīt, jo no tā, kas varētu plecus saliekt, viņš nekā nenesa, viss palika Martai. Vienam bija jānes. Tagad viņš augšā mazgājas. Ielīdīs pēc tam gultā un tomēr gaidīs to pašu veco sievu, varbūt mirkli būs pat maigs, varbūt — tikai prasīgs. Nē, viņa neies!

Dārza galā bērziņi sašūpo savus līganos zarus. Uz zemes iečabas sausās lapas, un viegla vēsma noglāsta Martas matus. Tas ir īss mirklis, vēsma pārskrēja, bet — neaizskrēja. Sis vieglais pieskāriens nav tikai matos, tas it kā ieķēries kaut kur dziļāk, un nu Marta jūt, ka krūtīs sadreb pirmīt iesprūdušās asaras. Tās vienkārši rit. Viņa apsēžas uz soliņa, aizklāj seju ar plaukstām un raud, ļauj visam dienas smagumam un rūgtumam izlīt.

Nē, viņa nav no tām, kas pašas sevi žēlo, kam asaras acīs biežāk nekā smaidi lūpās, nē, nē, Marta nav tāda, tikai šodien visa ticis par daudz! Viņa ir fiziski un garīgi piekususi, tāpēc ātri skaišas, ir neiecietīga un nemēģina savaldīties. Jā, jā, pašas vaina!

Siltā nakts spiežas visapkārt ar savādu spēku, ar aicinājumu izjust vēl atvasaru. Bērziņam atkal sadreb lapas, un dažas atraisās pn lēni krīt. Ek, varētu tā smagums atraisīties un nokrist no viņas! Nekas sevišķs taču nav noticis! Tādas dienas aizvadītas, tādas vēl būs jāvada. Jāsaņemas, tas viss!

Bērziņi te iestādīti, tie nekur nevar aiziet. Vai kāds prasīja, vai viņiem te labi? Kaut kā jau aug. Sākumā nīkuļoja, tomēr ar laiku iesakņojās. Arī Marta nekur nevar aiziet. Kaut kā tomēr ir iesakņojusies, nu tikai jāturas līdz beigām. Juris var pagriezt muguru, Alda arī varēja! Nē, par Aldu nedrīkst domāt, tad jau labāk iet augšā pie Jura. Gan nogurums palīdzēs ātri aizmigt un aizmirst visu kaut vai uz dažām nakts stundām — aizmirst!

Mēness gaisma krīt tieši uz bērziņiem. Toreiz no meža atveda: sak, katram bērnam viens. Toreiz Juris jau bija tāds neiecietīgs, taču turējās pie mājas un Martas bērnu dēļ. Nekas cits jau tad viņus nesēja kā kopīgie pienākumi. Kur palika mīlestība?

Marta pagriež seju pret mēnesi un pusbalsī prasa: «Mēnes, tu esi tik daudzus gadus skatījies uz šo māju, vai tu vari pateikt, kur palika mīlestība?»

Ne jau tikai viņas un Jura mīlestība paputējusi, bet arī tēvam un mātei tās sen vairs nav. Un bērniem? Vai viņi mīl savu tēvu un māti, vai mīl viens otru? Marta pat negrib dzirdēt patieso atbildi uz šiem jautājumiem, tā varētu būt tik skarba un rūgta, tā varētu viņu pilnīgi satriekt. Mīlestības nav. Varhūt ikviens no viņiem tās alkst, pēc tās tiecas, tikai neprot ne dot, ne saņemt.

Viņa skatās mēnesī un saprot, kādēļ suņi dažkārt tajā skatās un kauc. Bet viņa nekauks, nē, viņa tiks ar visu galā! Tas nekas, ka mīlestības vairs nav, iztiks. Jāiztiek! Tāpat kā iztiks bez palīdzības.

Tos logus kaut kā ar Mairu abas ieliks, kad patiešām sāks salt, agrāk jau meiteni nevarēs pārliecināt par šī darba nepieciešamību.

Viņa vēl pamet skatu uz mēnesi, un nu liekas, tas piemiedz vienu aci. Marta pasmaida. Ir taču vienalga, vai cilvēks tur augšā bijis vai ne, tas ir tālu, tālu, un ir vieglāk dzīvot, ja iztēlē tā nav vis kaut kādu ģeoloģisku formulējumu bumba, bet dzīva būtne. Kad viņa bija maza, tad cieši ticēja lielo brāļu stāstiem, ticēja mēness acīm un mutei, pat varēja ar tālo, spožo mēnesi sarunāties. Kādēļ lai to tagad vairs nevarētu? Var taču!

Cik savāds mēness izskatījās Floridā, toreiz, kad viņi visi pieci brauca atvaļinājumā. Kā tāds sagriezies joks mēness tad viņus, ziemeļniekus, uzlūkoja, pats ar vienu ragu ieķēries jūras viļņos. Toreiz bērni priecājās par visu, bet visvairāk par jocīgo mēnesi, jo tas bija pirmais, ko viņi pamanīja tajā vēlajā vakarā, kad iebrauca siltajā zemē. Kad otrā rītā pavērās saules pielietā jūrmala, kad bērni pārsteigti palika stāvam zem garajām palmām, tās taustīdami un glāstīdami, tad, protams, mēness aizmirsās. Marta atceras, kā visi trīs bērni stāvēja pie palmām tajā rītā, un arī viņa pati noraudzījās slaidajos stumbros, kas kā varenības slējās tālu pāri mazo namiņu jumtiem. Visdzīvākā, kā parasti, bija Alda, viņa gribēja visam pielikt roku, visu aptaustīt, izjust, viņai jau nekad nepietika ar paskaidrojumiem. Aldai vajadzēja visu sajust pašai. Nuja, tāpēc jau viņa arī aizgāja, aizskrēja izbaudīt dzīvi.

Marta nodrebinās. Nē, tik silta oktobra nakts nemaz nav. Ir vieglprātība tā stāvēt un skatīties mēnesī, rīt taču darbdiena! Rīt jāaiziet arī pie tēva uz slimnīcu, jāiepēr-kas garajai nedēļas nogalei, un tad — kas zina — varbūt tomēr Edgars sestdien palīdzēs tos priekšlogus ielikt. Uz vīru jau nav ko cerēt.

Kaut varētu nedomāt par visiem šiem ikdienas sīkumiem! Kaut varētu stundu, tikai vienu stundu justies brīva, priecīga, laimīga! Mēnes, tu dzirdi: tikai vienu stundu!

Marta ieiet virtuvē. Spožā gaisma apžilbina acis, bet viņa pamana, ka uz galda atstāta piena glāze, maizes drupatas un krēsls palicis atgrūsts. Ek, nevīžo ne tik daudz kā krēslu kārtīgi pie galda atpakaļ atlikt! Dusmas uzsitas atkal tik spēji, ka Marta jau gandrīz kāpnēs izkliedz: «Edgar!» Tomēr viņa savaldās. Paver dēla

durvis un prasa:

«Vai tu virtuvē ēdi?»

«Jā, man gribējās.»

«Nonāc.»

Ne vārda neteicis, dēls mātei seko.

«Atliec to krēslu un noliec netīros traukus.»

«Vai tāpēc tu mani sauci lejā?»

«Jā,» Marta grib mierīgi runāt, bet tas nākas grūti, «vai tu sagaidi, lai es tev vienmēr pakaļ staigāju un visu nokārtoju?»

«Vai tevi tas krēsls traucē?» Edgars prasa, likdams piena glāzi izlietnē.

« Jā.» >

«Māt, tad paņem un pieliec to krēslu pie galda tā, kā tu vēlies. Un, lūdzu, tādu nieku dēj mani netraucē. Man ir jāmācās. Māt, vai tu nesaproti, ka ekonomiskajā filozofijā ir ļoti daudz jālasa?»

Krēslu nenolicis, Edgars aiziet. Protams, Marta virtuvi piekārto. Iziet caur ēdamistabu priekšnamā un pēkšņi lielā skaidrībā viņa saprot, kur palikusi viņas un Jura mīlestība. To apēda šī māja, sīkie, mūžam nebeidzamie darbiņi, labojumi, krāsojumi, viss tas, kas Jurim tik ļoti nepatika, bet kas tomēr bija jādara. Kad pēc pirmās sirdslēkmes tēvs vairs nevarēja ne dobes rakt, ne krāsot, ne pielabot vajadzīgo, Jura mīlestība pazuda pavisam. Arī viņas mīlestība ir kaut kur pazudusi netīrajās piena glāzēs, veļas kalnos, pulētajās grīdās un slimnieku žēlabās.

Var jau būt, ka Edgaram taisnība, ka viņa par daudz visu grib noturēt zināmā kārtībā. Vai tas krēsls tiešām tā traucēja, ka par to vajadzēja saskaisties? Ja traucē, piegrūd pareizā vietā, nost no kājām! Kādi sīkumi, kādi nieki! Un tomēr ar šiem niekiem nācās dienas vadīt, tikai ar tiem, nekā cita jau vairs nav, nav nekā liela.

Smagiem, nogurušiem soļiem Marta kāpj augšā, kur vīrs varbūt gaida. Paies nedēļa, varbūt divas, līdz viņš atkal ieradīsies, novannosies, pārgulēs kādu nakti un atkaļ aizbrauks.

Maira pabāž galvu pa savas istabas durvīm:

«Pacel mani stundu agrāk no rīta. Es neizmācījos vēsturi un aizmirsu, ka būs klasesdarbs. Kāpēc gan man vispār jāzina, kas notika Francijā septiņpadsmitajā gadu 1 simtenī? Tagad ir divdesmitais, bet, kas tur pašlaik notiek, es nekā nezinu. Vai tu zini?»

«Jā. Cilvēki dzimst un mirst tāpat kā vienmēr.»

PIEKTDIENA

Siltais laiks patiešām cilvēkus apreibinājis. Vīrieši izmetušies kreklos ar atrotītām piedurknēm, sievietes kleitās vien, un jaunās meitenes dažas pat biksēs ar sauļošanās kostīmu augšdaļu, kaut gan gluži tik karsts jau nav. Ja tā padomā, ka vēl pagājušās nedēļas sākumā vajadzēja mēteļu, tad gan var saprast, kāpēc katrs mēģina ķert saules starus, cik vien vēl var. Tas nu ir skaidrs visiem, ka šīs te ir pēdējās šā gada siltās dienas un ilgi to nebūs, varbūt jau parīt vai aizparīt laiks sagriezīsies auksts, pelēks, un tam sekos sešus mēnešus garā ziema. Šejienieši siltās oktobra dienas sauc par indiāņu vasaru. Ai, kā to gaida, jo pēc aukstuma siltums liekas vēl siltāks!.

Debesis ir tieši neticami zilas, un koku dzeltenās lapas pret tām izceļas tādā skaistumā, ko varētu apzīmēt par pasakainu. Marta nāk mājup no darba un skatās dažādajos dzeltenumos un brūnumos, kas kokus pārvērtuši it kā par nereālām būtnēm, par kaut ko tādu, kas liek gan domāt par gleznām un krāsām, bet ne par īstiem kokiem. Piespiedusi sev iepirkumu turzu kopā ar adīto jaku, viņa iet, viegli smaidīdama, un pretimnācēji tāpat atsmaida. Liekas, ikviena sejā staro prieks, neticēšana, ka vēl oktobrī saule piešķīrusi viņiem tādas skaistas dienas. Un priekšā garā nedējas nogale, trīs brīvas dienas! Kā lai nesmaida!

Kā būtu, ja viņa izbrauktu, kur koki visapkārt, kur neskrien automašīnas, kur var staigāt pa tādām zeltītām lapām un nedomāt par visu to, kas notiek mājās? Viņa būtu laimīga. Jā, tik vienkārši tas ir, jo, lūk, cik maz pašlaik vajadzīgs viņas laimes sajūtai.

Smaids gan vēl turas lūpās, bet iekšēji jau krājas smagums. Viņa paveras saulē. Tā strauji slīd lejup un saulei līdzi — termometra dzīvsudrabs. Diena atdziest.

Ar katru soli, ko Marta nāk tuvāk mājām, saplok pirmītējais gaišais prieks par gaidāmo nedēļas nogali. Tā jau viņa vēlas ik pavasari, ik vasaru, ik rudeni — izrauties kaut uz dažām dienām, bet nekas nemainās, un nekur viņa netiek. Gadiem jau tā bijusi piesieta pie bērniem un vecākiem. Bērni, protams, nekādi bērni vairs nav, patiesībā lieli cilvēki, tikai neprot dzīvot, vismaz ne tā, kā viņa gribētu. Un vai nav audzināti, vai nav mācīti? Ir, bet visa apkārtne ir tāda, kas neļauj vecākiem bērnus veidot pēc j sava prāta. Vai gan Marta nav allaž gribējusi bērniem j tikai labāko? Bet kā lai zina, kas kuram tas labākais, kā lai viņa izprot savu bērnu domas? Viņi nav visi vienādi, viņi nevar visi domāt un just tāpat kā viņa. Kā lai māte zina, ka pareizi audzina? Tā pati Alda, vai netika mīlēta, skubināta uz labo, mācīta? Nē, iecirtās, sapinās citu un pati savās domās un aizskrēja!

Marta nosvīst. Viņa nomurmina kaut ko par neticamo siltumu, kaut gan skaidri zina, ka sviedri nav no siltuma vien.

Netālu no mājas viņu panāk Edgars. Marta mazliet izbrīnījusies, jo dēls uz universitātes skaitļotāju centru aizgāja jau pirms sešiem no rīta.

«Vai tu visu dienu pa universitāti?» viņa jautā, un Edgars to apstiprina. Viņam patīk mācīties, viņam patīk veidot jaunas programmas, tās pārbaudīt un pārstrādāt. Marta no ekonomijas matemātiskajām formulām nekā nesaprot, bet to viņa zina, ka jaunam cilvēkam grāmatās vien dzīvot ir aplami.

«Tev rīt derētu izbraukt svaigā gaisā, kārtīgi izstaigāties. Tu tikai pie grāmatām vien sēdi vai nu savā istabā, vai bibliotēkā. Tā tu neattīstīsies kā normāls cilvēks, tev jārūdās!»

Edgars iesmejas: «Kas man vainas?»

«Piemēram, tev pat prātā nav ienācis paņemt no manis iepirkumu turzu un panest. Tu soļo blakus, bet neredzi, ko es daru.»

«Piedod, es tiešām neiedomājos,» Edgars grib izņemt nesamo mātei no rokām, bet viņa mierīgi atsaka: «Tos pāris soļus jau nu es aiznesīšu pati. Citreiz paskaties vērīgāk!»

Viņi ieiet mājās, kur Martai sākas vakara darbi, ikdienas neatņemamais solis. Pie vakariņu galda viņi visi satiekas: māte, Edgars, Maira un Marta. Māte kustas lēni, smagi pūzdama un kaut ko pie sevis murminādama. Vai lai pārmet šo runāšanu pašai ar sevi? Neviena cita visu dienu mājās nav, un cilvēks neliekas dzīvs, ja ne skaņas nav visu dienu pār lūpām pārvēlis. Maira šad tad uzmet vecaimātei pa skatam, kurā skaidri samanāma jaunības

neiecietība, neapmierinātība un pārmetumi. Edgars nevienam neveltī sevišķu uzmanību, viņš ēd ar jauna cilvēka ēstgribu.

«Es rīt ar draudzenēm braukšu uz Jūrmalas ciemu,» Maira pēkšņi pavēstī. Viņa neprasa, vai drīkst, nē, to viņa sen jau vairs nedara. Galu galā septiņpadsmitgadīga meitene drīkst pilnīgi likumīgi dzīvot viena pati. «Tur kādas manas klases meitenes vecākiem ir prāva vasaras māja, mēs četras paliksim kopā.»

Marta paskatās meitā. Kaut nu tā būtu, ka viņas tur tikai četras meitenes kopā paliktu!

«Vai pie tēva arī aiziesi?» viņa ieprasās, jau iepriekš atbildi zinādama.

«Ko es tur darīšu?» Mairas balsī iecērtas spīts, un Marta to saprot. Jā, ko gan meitene tur pie tēva varētu darīt? Izmazgāt viņa istabu, pagatavot varbūt viņam vakariņas? Bet kādēļ lai viņa to darītu?

Edgars sācis ēst lēnām un skatās domīgi ārā pa logu, pa kuru var redzēt pretējās ielas puses lielo dzelteno kļavu. Otra kļava, kas netālu no viņu mājas dārza vārtiņiem, vēl pavisam zaļa.

«Ja arī rīt tāds laiks kā šodien, tad varbūt es sarunāšu ar draugiem, gan kāds mani paķers līdzi. Šodien par to vien visi runāja, kur kurais brauks.»

Marta pasmaida. Vienu īsu, pavisam īsu mirkli viņas apziņā ir gan ieskrējuši vēl neieliktie priekšlogi, bet to dēļ gan Edgaram nebūtu vajadzības palikt pilsētā. Viņš tik maz ir kopā ar citiem jauniešiem un tik reti atiet no savām grāmatām, ka Marta priecājas par visu, kas viņu izrautu no ierastā ritma.

«Ej tūlīt sazvanies, ka draugi neaizbrauc jau šovakar,» viņa saka un jūt, ka ir līksma kopā ar bērniem. Vismaz viņi dabūs vēl šo vēlo sauli, šos siltos starus un dzidrās krāsas! Vecāmāte kaut ko nopurpina.

«Ko tu saki, vecomāt, runā skaidrāk!» Marta nenociešas.

«Ko es varu daudz teikt, visi jau taisās skriet projām! Bet kādam būs jāaiziet līdz Ojāram. Viņš pirmīt zvanīja!»

«Kas tad viņam atkal?» Martas balss ir negribēti asa.

«Karstumi. Laikam gripa. Nevarot nostāvēt kājās, un nekā ēdama neesot mājās. Es jau to gabalu nevaru aizklapatāties. Un, ja arī aizietu, ko tad es viņam no veikala varu atnest? Labi, ja kaut kā pati ar sevi tieku galā, kur nu vēl kādu nesamo.» Un vecāmāte sāk stāstīt, kā mocījusies pēdējo reizi, nesdama mājās iepirkumus tepat no tuvējā veikala. Mairas acis uzzibsnī, un viņa vienkārši pārtrauc vecāsmātes stāstījumu:

«Krusttēvs vienmēr slims! Viņam vienmēr kaut ko no citiem vajag!» Strauji atgrūdusi krēslu, meitene pieceļas un aizskrien. Viņa nemazgās traukus, viņa neies citiem pirkties, viņa negrib neko par slimībām dzirdēt! Viņa grib priecāties, smieties, skriet kopā ar citiem! Tieši tā — skriet, ne vilkties kā vecāmāte, un nepavisam jau viņa nevēlas pie slimiem sēdēt! Paķērusi jaku, Maira pie ārdurvīm vēl atgriežas un uzsauc mātei:

«Mēs visu norunāsim par braukšanu, bet mājās es būšu ap kādiem vienpadsmitiem!» Durvis aizcērtas.

Vecāmāte izslējusies skatās savā meitā, bet Marta pat nejūt dusmas uz Mairu. Lai viņa skrien! Vai viņa pati šajā vecumā būtu rīkojusies citādāk? Ir tik labi, ja no visa nepatīkamā vēl var izbēgt, vēl var pagriezt muguru un izlikties, ka nekā nejauka, nekā nospiedoša pasaulē nav. Bet ilgi jau arī Maira tā nevarēs — izbēgt. Dzīve ir neizbēgama, tā prasīs un prasīs, un tad tik vien būs palicis kā atmiņu saujiņa par gaišajām jaunības dienām.

«Tā meitene taču mājās vairs nemaz nestāv!» vecāmāte sašutusi iesaucas. «Aizbizos tāpat kā Alda! Vai tev stingrības nemaz vairs nav?»

«Māt, Maira ir jauna. Laiks šovakar ir tik jauks, ka būtu grēks sēdēt istabā!»

«Vai viņai nevajadzēja palīdzēt nokopt galdu?»

«Gan jau es to izdarīšu viena. Un, runājot par mājas darbiem, Maira taču ir vienīgā, kas man vispār ko palīdz.» Nu Marta arī pieceļas, bet māte pagriezusies paskaļi turpina:

«Ūja, vai es vairs neko nepadaru? Visu dienu noņemos, ka neatliek laika pat kājas atpūtināt. Tādēļ tās sapampst kā bluķi. Ārsts labi pateica — turēt uz augšu!»

«Ko tu visu dienu dari, es nezinu. Kājas atpūtināt tev laika diezgan. Un tik slima tu arī neesi, lai nevarētu kādreiz nomazgāt traukus. Piemēram, šovakar. Es aiziešu apskatīties, kas ar Ojāru īsti ir. Saguris viņš jau bija vakar. Vai tu pie tēva šodien biji?» To, ka šorīt ar tēvu runājusi, Marta nepasaka.

«Nē, tu taču tēicies vakarā aiziet!»

«Vakar es nezināju, ka arī Ojārs būs uz gultas. Pie abiem es vairs nepagūšu. Edgar,» Marta pagriežas pret dēlu, «aizbrauc līdz slimnīcai un paskaties, kā vecamtē-vam klājas. Tās kopējas viņu nebaro, un pats viņš paēst nevar.»

«Māt,» Edgars patiesi izmisis skatās Martā, «ja es rit izbraucu, tad man šovakar ir jāmācās. Es nevaru staigāt apkārt!»

Un atkal Martai nav ne dusmu, ne stingruma balsī. Viņa tikai nosaka: «Jāmēģina vien būs izskriet abas

vietas.»

Edgars uziet mācīties, Marta sapošas un arī aiziet, vēl īsti nezinādama, vai vispirms doties pie brāļa vai pie tēva uz slimnīcu. Māte lēnām sāk nokopt vakariņu galdu, pie sevis runādamās.

Visi skrien vienā skriešanā, mājās tikpat kā nemaz. Par jauniem vispār vairs nav vērts runāt, tik vien redz kā vakariņu reizēs. Maira kā tāda spindzele — iekšā, ārā! Te kāds skuķis līdzi, te kāds svešs puika. Visiem bikses kājās, visiem pagari, nopinkājušies mati, ne vairs lāgā atšķirt, kurš zēns, kura meitene,— visi vienādi! Agrāk Maira ienāca parunāties. Kā pārnāca no skolas, tā — vecomāt, skaties, ko es atradu! Un nesa vien iekšā kādu lapiņu, kastani, puķīti, akmentiņu. Pašai brīnums — cik jauka lapiņa! Sevišķi rudeņos, kādas kļavlapas tik tā meitene nepārnesa! Nez vai tas bija pirms pāris gadiem vai varbūt vēl agrāk. Gadi jau sajūk, kas nu vecumā tā vairs ievēro, kurais gads. Kad paskatās uz bērniem, tad tikai pamana, ka tie izauguši.

Tāpat jau ar Aldu, likās, ka meitene vien vēl ir, bet, skaties, iecirtās un aizskrēja. Nez kur nu dzīvo, ko dara? Laikam taču nekā neraksta, vismaz neviens nerunā, nesaka nekā. Un Edgars arī tik liels jau, īsts profesors, vienmēr tikai mācās un vienmēr — lūdzu mani netraucēt! Nuja, vīrietis — tas tā var!

Lēni vecāmāte cilā traukus, nekur jau viņai nav jāsteidzas. Pie tēva šodien negāja, tad jau diena tāda vieglāka. Lai nu Marta aiziet, lai redz, kā vecu cilvēku nerro: iesien krēslā kā tādu noziedznieku. Un, lai pabaro, tad redzēs, kas tās par mokām un cik prasīgs viņš ir! Nekas vairs nav labi. Dusmojas par visu, nikns uz visiem, netic nekam, ko saka, runā tik par veciem laikiem un par cilvēkiem, kas sen jau kapā. Grēks tā domāt, bet kaut nu pats arī aizietu. Nu jau trešo gadu tāds — ne īsts dzīvotājs, ne mirējs. Brīžiem klunkurēja apkārt pa māju kā tāda nelaime, visur pieķeras, visu ko nogāž, pats arī nevar kājās kārtīgi noturēties, bet, kad ierunājas kāds par slimnīcu, tad — nē, viņam tādas slimnīcas nav vajadzīgas. Mājās arī var gulēt. Gulēt jau var. Bet būtu gulējis vismaz mierīgi, nē, jau!

Pēdējā laikā gan tāds padilis un paklusāks kļuva, laikam jau īsti labi nejutās, līdz, skatiēs, trieka atkal klāt! Vai te mājās kāds tādu lielu vīru var izcilāt? Prātiņa arī maz vairs palicis. Bet daudz jau viņam tā nav bijis visu mūžu, vienmēr ļāvās citiem sevi izmantot. Vienmēr kādam skrēja palīdzēt, ja tikai pasauca. Marta jau tāda pati. Vai viņai tā būtu jāplēšas? Ja nenāktu klāt abu veco pensija, nez kā viņa tos bērnus pabarotu? Un Juris tak braukā apkārt, kādreiz iegriežas kā tāds ciemiņš! Ģimenes galva esot! Smiekli nāk! Būtu Marta cietāka, saņemtu vīru grožos!

Tiesa, arī viņa pati savam vīram daudz kalpojusi, bet viņas vīrs vismaz par bērniem gādāja, māju vienmēr uzposa, pielaboja, kur tik kas labojams. Nez vai šoreiz vēl izķepurosies vai aizies arī? Labi jau būtu, ja aizietu.

Ups! Šķīvis no rokām ārā gan! Ek, lasi nu atkal lauskas pa grīdu! Vai patiešām tam skuķim bija jāskrien, ka ir traukus nevarēja nomazgāt! Marta — pieļauj. Zina taču, ka viņai vairs lāgā rokās nekas neturas, ka kājas pampst un acis nerāda gluži labi!

Māte atsēžas un skatās uz sasisto šķīvi. Rokas palikušas mierā, bet domas tinas tālāk. Nomirtu tēvs, atkristu tās rūpes par viņu, varētu ievilkt elpu arī Marta. Viņa noskrienas gan! Bet cik nu vairs ilgi, vēl kādus pāris gadus, un Maira aizprecēsies. Edgars arī būs studijas beidzis, varbūt aizies kur citur dzīvot vai strādāt, paliks mājās viņas ar Martu divas vien. Tad gan dzīve būs mierīgāka un labāka. Marta pārnāks no darba, nebūs nekur jāskrien, varēs tā mierīgi parunāties. Nevajadzētu jau viņām divām nemaz visu māju — izīrētu kādas istabas, ienāktu naudiņa, būtu taču vieglāk.

Bet nez, ja tēva nebūs un bērni te vairs nedzīvos, vai Juris negribēs nākt atpakaļ. Viņš jau tēvu necieta gan, to varēja manīt. Acīs neko neteica, bet tāpat — jūt jau. Tagad dzīvo kaut kur Jūrmalas ciemā. Pārdodot zemes un vasarnīcas. Vienmēr braukā apkārt kā tāds puisis, kam par ģimeni nav jāgādā. Marta sen varēja paskatīties pēc kāda cita, būtu vismaz mājās vīrietis. Jā, bet kam tad viņām divām to vīrieti vajadzētu? Paņemtu dzīvokli, ne tad daudz kas jākopj, ne jāgudro, māju apkopēji visu padara. Tagad — kaut arī vairs tikai četri mājas palikuši, vienmēr izlietne trauku pilna!

Jā, pareizi — tie trauki jābeidz mazgāt! Marta gan tik ātri mājās nebūs, bet jāpadara jau ir. Nez kas Ojāram atkal lēcies? Esot karstumi. Nevar arī viņš apprecēt kārtīgu sievu, vienmēr jāmeklē māsa, kas kopj. Viena sieva nomira, otra aizgāja, lai ņem trešo!

Māte pieceļas un sāk atkal mazgāt traukus. Māja klusa un tukša. Būtu gan labi, ja viņas varētu dzīvot — divas vien.

*

Tramvajs ļaužu pārpildīts. Steigas stunda pagājusi, nez kur visi šovakar tā brauc? Marta stāv, pieķērusies pie sēdekļa atzveltnes, un zvārojas nemierīgajam ritmam līdzi. Ļaudis noguruši, lielākā daļa brauc mājās no darba. Kādas pelēkas sejas! Kā tas nākas — vasara taču tikko pagājusi?

Pieturā iekāpj bariņš jautru vīriešu. Nav jāsaka, no kurienes viņi nāk, var redzēt un saost. Smiekli pāršalc pār braucēju galvām, un smiekli ir lipīgi. Marta smaida un vēro, kā smaidi ievelkas arī citu sejās. Un kādēļ gan nepriecāties: piektdiena, nedēļa pagājusi, priekšā trīs brīvas dienas, un tās sola saulainas. Jā, kurš atceras tādu siltumu oktobrī? To prasa viens no jautrajiem iekāpējiem, un citi viņam apgalvo, ka nekad, nekad viņu mūžā tāda siltuma tik vēlu nav bijis. Kāds vecāks pasažieris iejaucas sarunā, lūk, viņa tēvs stāstījis, ka tad un tad indiāņu vasara bijusi karstāka par augustu. Un arī viņš pats kā puika oktobrī vēl esot peldējies.

Marta nopūšas. Visa vasara pagājusi, un viņa ne reizi nav bijusi pie kāda lielāka ūdens, par peldēšanos nav vērts runāt, tas ir tik sen, kad viņa pēdējo reizi lielajā Hurona ezerā peldējās. Un spēji viņa sajūt tādu kā svaigu vēsmu, kā jūras smaržu un dzird viļņu velšanos, kaut kur pa starpām skan bērnu balsis un kaiju ķērcieni. Kā viņai gribētos tikai īsu brīdi pastāvēt atkal kāda varena plašuma priekšā, just ap sevi tāli, redzamu, ne iedomātu tāli!

Tramvajs bremzē, un Marta saļogās, blakusstāvētājs klupdams viņai uzkāpj uz kājas, atvainojas, viņi sasmai-dās un kratās tālāk. Vai nav dīvaini, ka viņa sākusi domāt par tāli, par kaijām tieši te, pieblīvētajā tramvajā, kur cits citam burtiski kāpj virsū?

Tas, ka Marta gadiem pa pilsētu vien nodzīvojusi, darbabiedriem liekas pilnīgi nesaprotami. Kā var vasarās palikt pilsētā, neizbraukt zaļumos? Jā, kā var? Ir jāvar, un ar to pietiek.

Vasarās mātei kājas tūkst vairāk nekā ziemās, un viņa tiešām nespēja tēvu vairs apkopt. Uz dažām stundām atstāt abus vecākus jau varēja, bet kur pa dažām stundām var aizbraukt? Un ar ko? Prasīt paziņām, lūgties, nē, to Marta ne gribēja, ne varēja. Dīvaini tomēr, ka vīrs nekad nepiedāvājās viņu ar bērniem kur aizvest. Viņam nedēļas nogalēs galvenais darbalaiks, viņam nebija vaļas. Nuja, tagad tēvs slimnīcā, māte pati ar sevi tiktu galā, varētu jau izbraukt kaut kur pa šīm brīvajām dienām, bet vienai netīkas nekur braukt. Labi, ja Maira ar Edgaru sarunātu ar kādiem un būtu ārā no pilsētas, taču dabūtu vēl sauli!

Tramvajs atkal strauji bremzē, un atkal Marta sagrūžas ar blakusstāvētāju, atkal atvainojas un sasmaidās. Viņa paskatās uz jautro braucēju pusi. Cik viņi izskatās apmierināti! Un, lūk, tie sēdētāji, arī viņi izskatās apmierināti un priecīgi, vai nogurušās sejas tikai rādījās? Vai viņiem visiem dzīves rit gludi, gludi? Droši vien ne. Tad viņa paskatās blakusstāvētājā. Varbūt viņš tāpat nopētī viņu un domā: tai gan viegla dzīve, skat, kāds priecīgs smaids!

Marta izkāpj, tuvējā pārtikas veikalā iepērkas un tad iet pie Ojāra. Mājas durvis neaizslēgtas, varbūt vaļā stāvējušas visu nakti un dienu. Brālis allaž paviršs, neko nepieskata, nepārbauda.

Nolikusi iepirkumus virtuvē, Marta dodas uz Ojāra istabu.

«Nu, kas tad tev īsti kait?» viņa apstājas pie brāļa gultas un kritiski vēro viņa seju. Tā ir pelēka, un neskūtās bārdas rugāji dara vēl gurdāku, vēl vecāku. Nudien, vecs vīrs, Marta pie sevis domā, taču nesaka nekā. Ojārs stāsta, ka naktī sācies drudzis, no rīta zvanījis ārstam, bet tas nav pat nācis apskatīties. Tagad jau ārstējot pa tālruni. Pasūta penicilīnu, gan jau drudzis pāries. Droši vien kāda vīrusa infekcija.

«Vai esi ko ēdis visu dienu?»

«Pat smēķēt negribas, kur nu ēst!» Ojārs mēģina pasmaidīt. Marta iziet virtuvē. Viņai brāļa žēl, ļoti žēl. Nav jau nemaz jābūt ārstam, lai redzētu, ka viņš patiešām stipri slims. Tagad viņa kaut ko pagatavos, iedos, bet kā

būs rīt? Ir traki, ja cilvēks dzīvo pilnīgi viens. Nebūtu tālruņa, Ojārs te varētu nomirt, un neviens pat nezinātu.

Marta kārto, vāra, viņa zina, ka brālis nevar visu ēst, bet viņa arī saprot, cik viegli tādam vieniniekam aizmirst vai nepiegriezt vērību diētai. Tādēļ jau viņš te mokās gadiem ilgi! Nudien, jāsaka, lai nāk un dzīvo pie viņiem, gan jau kaut kā iztiks.

Viņa ieiet atkal pie brāļa.

«Ja tev temperatūra kaut cik nokrītas, brauc pie mums. Ne jau šovakar, bet varbūt svētdien, pirmdien, kā vari.»

Ojārs tā silti paskatās māsā.

«Šovakar gribas tikai gulēt. Bet var būt, ka piezvanu tev svētdien, varbūt vienkārši ierodos. Mātei zvanīju, jo patiešām mājās nebija nekā ēdama, un rīt nekāds pircējs nebūšu, tas man pašam skaidrs, un ko tad — divi dienas veikali būs ciet. Es jau zinu, ka tev pašai savu rūpju diezgan, tādēļ negribēju tā uzreiz galīgi slims pie tevis skriet. Domāju, māte atbrauks.»

«Ir jau labi.» Marta atnes Ojāram sulu. Viņš to kāri iedzer, tad, pievēris acis, saka:

«Kad vakar nācu mājās no jums, nodomāju: rīt jāaiziet uz slimnīcu pie tēva. Tāds kā pienākums, jāapskatās, kā viņam klājas. Ne jau, ka es spētu ko grozīt vai palīdzēt, tik tāpat. Un tad naktī sākās drudzis. Šorīt skaidri zinu, ka nekur nevaru aiziet. Tas tā savādi izklausīsies — bet es biju priecīgs par to. Godīgi atzīstoties, jāsaka, ka man negribas pie vecākiem iet, kad viņi ir slimi.»

«Negribas?» Marta tā savādi to prasa, jo viņa redz gultā sevi, redz sevi vecu un slimu, vienu.

«Varbūt mani attur bailes. Negribas redzēt tēvu sabrukušu. Māte teica, ka viņš aplam vien vairs runājot.»

«Ja viņš aplami runātu vien, bet aplami arī uzvedas. Šorīt zvanīju no darba, apjautājos virsmāsai. Padomā, viņš šorīt iesitis kādai kopējai. Viņu liekot tagad krēslā pasēdēt, bet, lai nekristu no tā ārā, piesien. Varbūt tādēļ viņš dusmīgs uz visu pasauli, jo pats nevar piecelties, ne izgrozīties. Esot jau bāries visu rītu un, kad kopēja slaucījusi no viņa galdiņa putekļus, ievilcis viņai tieši pa seju. Tēvs saka: esot zagusi viņa naudu jau vakar! Pie tam viņam tur naudas nav, un, ka tā ir kopēja, viņam arī neesot varēts iestāstīt. Tagad kopējām no viņa bail.»

Marta redz, ka Ojārs smīn.

«Vai tu domā, man gribas pie viņa iet?»

Ojārs atbalstās uz elkoņiem, pieslējies pussēdus un smejas:

«Tēvam rokas vienmēr bijušas spēcīgas! Varu iedomāties, kā viņš vilka.»

«Tie nav nekādi joki!» Marta rūgti nosaka.

«Nē, tam, kam viņš trāpa, noteikti ne! Un tomēr tas skan jocīgi, ja tēvs sitis sievietei!»

«Bet, kad es ar viņu pa tālruni runāju, viņš saprata visu. Viņš lūdzās kā mazs bērns, lai ved mājās, ka slimnīcā viņam nepatīk. Mēģināju iestāstīt, ka mājās mēs viņam nevaram palīdzēt, jo pats jau viņš nevar ne pastaigāt, ne nosēdēt. Bet, kad es prasīju par sišanu kopējai, viņš kā tāds skolaspuika teica: es tā vairs

nedarīšu, lūdzu, lūdzu, vediet mani mājās, es nevienam vairs nesitīšu. Ojār, tieši šī lūgšanās mani visvairāk satrieca. Tēvs, mūsu lielais, spēcīgais tēvs! Viņam ir grūti, viņam sāp, un viņš nevar kustēties — tas viss kopā viņu dara īgnu un neiecietīgu. Var būt, lai šo nožēlojamo stāvokli aizmirstu, viņš domā par kādām pagātnes norisēm, un tad viņam sajūk tagadne ar bijušo. Es vēlāk par to ieminējos ārstam, bet viņš tā saudzīgi mēģināja man ieskaidrot, ka tēvs tomēr lāgiem, bet tikai lāgiem neapzinās vairs, ko runā vai ko dara. Šorīt, dodot iešļircinājumu, viņu esot turējuši divi sanitāri. Protams, tēvs nekad nebija no mierīgajiem un pacietīgajiem, bet tagad viņš ir kā satrakots dzīvnieks, kas nevarīgās dusmās un sāpēs mēģina sevi aizstāvēt. Tikai tā es varu izskaidrot, kādēļ viņš tai kopējai sita. Viņš jūtas apdraudēts, aizdomīgs pret visiem. Un, kad es teicu, ka man nav laika ilgāk ar yiņu runāt, viņš tā žēli sauca: «Mārtiņ, ņem mani mājās! Es netraucēšu nevienu, es gulēšu pavisam mierīgi, tikai vediet mani atpakaļ mājās.»

Marta notrauš asaras.

«Man tēva bezgala žēl, un tomēr arī man ir grūti pie viņa aiziet. Bet es aiziešu.»

«Nemoki sevi par daudz, tu tikpat viņam nevari palīdzēt. »

«Māte katru dienu saka: kaut nu tēvs ātrāk nomirtu. Ojār, arī tas sāp. Viņa saka, lai lūdzot Dievu par to — par nāvi, ne par dzīvību! Ar prātu es jau saprotu, ka nāve būtu atpestījums, bet es nespēju to lūgt.»

«Nav arī vajadzīgs,» Ojārs nosaka un palien atkal zem segām. «Labāk saki viņam, ka drīz vedīsi atpakaļ mājās, ka vairs tikai pāris dienas viņam jāpaguļ slimnīcā! Tas palīdzēs. Ikvienam vajadzīgs tāds gaišs punktiņš, uz kuru skatīties. Cik nejēdzīga ir dzīve, ja tāda punktiņa vairs

nav.»

«Nu tu atkal domā par Grietiņu!»

«Cita manā dzīvē vairs nav par ko sapņot. Padomā, visi šitie gadi, visa dzīve — neveiksmju virkne. Kādreiz es sapņoju par mūziku. Kas iznācis? Klausītājs. Kāds, kas sev nopērk stabuli. Un arī to man pašlaik nav spēka papūst!»

«Pašlaik tu esi slims, un daudz kas izskatās netīkamāks, nekā ir. Bet tev būs jāmācās sadzīvot ar sevi vien vai jāapskatās pēc vecākas vientuļas sievietes. Grietiņa tev bija par jaunu, to tu zināji pats!»

«Zināju. Un nedomā, mās, ka ne mazums esmu sev prasījis, vai drīkstu viņu, vēl jaunu un veselu, piesiet sev — vecam un slimam? Bet es viņu mīlu.»

«Ojār, kad tu runā par mīlestību, tad man jāsmaida.»

«Kāpēc gan? Cilvēks mīl vienmēr, vienalga, vai viņš ir divdesmit vai piecdesmit, vai pat septiņdesmit gadu vecs. Tu taču arī vēl mīli?»

«Es? Nudien nezinu.» Marta iesmejas, tad paveras apkārt, it kā viņas smiekli kādu būtu iztraucējuši. «Tu domāji Juri? Es nezinu, vai viņu vairs mīlu. Ir sarasts pa visiem šiem gadiem, bet viņš man darījis daudz pāri. Varbūt ne apzinīgi, bet tomēr darījis pāri. Mazliet es vēl viņu mīlu, tā liekas.»

«Tev liekas! Es zinu, ka mīlu, man nekas neliekas. Zinu arī, ka viņa mīl mani. Un, lūk, tur sākas tas absurds, ka divi cilvēki mīl viens otru, bet tomēr netiek kopā. Pie tam mūs nešķir nekādi likumi, ne papīri: ja mēs gribētu, rīt pat varētu iet pie mācītāja. Tomēr viņa aizbrauks.»

«Jā, viņa aizbrauks.»

Marta sāk gatavoties promiešanai.

Ārā jau pavisam tumšs. Vakari tagad ir tik īsi. Pulkstenis gluži nakti nerāda, bet liekas — ir nakts.

Marta apstājusies pie loga. Brīdi telpā klusums, dzirdama tikai Ojāra smagā elpošana.

«Rudeņos gaismas daudz mazāk nekā vasarā,» Marta pagriežas pret brāli, «ar to mums abiem jāsamierinās. Nesapņo vairs par Grietiņu, Ojār. Domā par sevi, veseļojies. Es nu iešu, manējie rīt taisās izbraukt. Garā nedēļas nogale, laiks silts, būs vismaz jaunajiem kāda gaišāka diena.»

«Atpūties pati arī! Un to Juri taču triec vienreiz projām pavisam!»

Marta jau durvīs.

«Un par ko tad es sapņošu? Tu pats teici, ka ikvienam vajadzīgs tāds gaišs punktiņš.»

«Bet Juris jau nav nekas gaišs tavā dzīvē!»

«Gaišāka nekā man nav. Ar labunakti. Rīt piezvani — un neaizmirsti zāles iedzert!»

Tad viņa ir ārā, kur oktobra vakara tumsa ielā, tikai tumsai šovakar piemīt silts maigums, un tas sāp.

Marta gan zina, ka šis ir tāds mānīgs siltums, tāpat kā dažkārt mānīgs var būt smaids kāda paziņas sejā, un tomēr labāk redzēt tādu smaidu nekā niknu skatu. Lai ilgst šī nakts, šī mānīgi siltā rudens nakts!

Marta īsti nevēro, kas viņai nāk pretim, viņa steidzas uz tramvaja pieturu, lai pirms deviņiem vēl pagūtu aizsteigties uz slimnīcu pie tēva.

«Labvakar, Marta!»

Marta apstājas un redz sev priekšā Grietiņu. Viņa nav pārsteigta, nē, bet tomēr paliek stāvam, pat labvakara neatņēmusi.

«Jūs droši vien bijāt pie Ojāra,» Grietiņa stāv patumšajā ielā, stāv dažus soļus no Martas, un tomēr viņa jūt urbjošu skatu, jūt to tumsai cauri.

«Jā, es biju pie brāļa,» Marta aši atbild, «viņš ir slims pa īstam — gultā, ar augstu temperatūru.» Marta to nober ātri, it kā viņai būtu jātaisnojas Grietiņas priekšā, it kā viņai būtu jādod norēķini par savām gaitām. Un viņa pati pasmejas par sevi — ne skaļi, varbūt pat ne ar lūpām, tomēr pasmejas.

«Vai sen jau?»

«Vakar vēl bija pie mums atnācis pats. Nakti sācies drudzis. Bet būs jau labi. Zāles ir, apkopts ir, lai izguļ.»

Viņas stāv un skaidri mana, ka viena otrai gribētu vēl ko teikt, ko vaicāt, bet vārdi neplūst.

«Jūs aizbraucot^» Marta pirmā pārtrauc klusumu.

«Jā, vēl tikai pāris dienas šeit. Nācu pateikt Ojāram sveiki.»

«Atlieciet to labāk uz rītdienu. Viņš patiešām tagad ir slims.»

«Rītdien. Ak dievs, kā viss ticis atlikts no vienas rītdienas uz otru! Marta, kaut jūs saprastu, kā tas viss ir iznācis!»

Mazdrusciņ jau Marta zina ari, bet tikai mazdrusciņ. Un nu viņas stāv uz ielas tumšā, mānīgi siltā rudens vakarā, un abas jūt, ka nedrīkst viena otrai paiet garām, šoreiz ne.

«Es varu atlikt to atvadīšanos arī uz rītdienu, bet es gribētu ar jums parunāties, es gribētu, lai jūs saprotat, kā tas viss iznāca, kāpēc es nevaru palikt.»

Marta pagrozās, kā meklēdama ar skatu, kur šeit viņas varētu parunāties. Namu spraugā viņa pamana mēnesi. Mēness ripa pašlaik ceļas pamalē, un tās blāvā gaisma ieķērusies puskailo un vēl lapoto koku zaros. Kā allaž, mēnesi uzlūkojot, Martai kļūst silti ap sirdi, jo šis debesu spīdeklis viņas apziņā asociējas ar bērnību, ar tiem gaišajiem brīžiem, kad pašai savu rūpju nebija un citu rūpes nesaprata.

Viņa pamāj uz mēness pusi: «Likās, ka nakts būs tumša, bet, lūk, gaišums!»

Marta īsti nezina, kā pret Grietiņu izturēties, nezina pat, kā viņu uzrunāt. Pirmo reizi viņas sapazinās Ojāra kāzās, kad viņš Anglijā otrreiz apprecējās. So vasaru kādas pāris reizes viņas sastapās, bet vienmēr Ojāra pavadībā. Šī nu bija pirmā reize, kad viņas satikās divas vien.

«Iesim kaut kur atsēsties, pasūtināsim tasi kafijas un parunāsimies mierīgi,» Grietiņa saka, un Marta nojauš, ka tēvu šovakar neapmeklēs. Viņa arī jūt tādu savādu atvieglinājumu, droši vien tādu pašu, kādu naktī juta Ojārs, apzinādamies, ka pie tēva nespēs aiziet. Taču viņa par šo atvieglinājumu jūt arī kaunu. Viss savijas tādā savādā rūgtumā, līdzjūtībā un nemierā.

«Man bija jāapciemo arī tēvs, viņš pašlaik slimnīcā,» Marta saka lēni, tik lēni, lai varētu sevī izdomāt, vai tālāk sacīt sveiki vai — iesim parunāsimies. «Vakar gan viņam bija labāk. Varbūt viņš jau gulēs, jo vēls jau ir. Parunāsimies!» Ar izteikto vārdu viņa jūt izšķiršanās smaguma novelšanos, jūt arī Grietiņas saspringumu.

Viņas aiziet līdz lielajai ielai, aiziet līdz netālajam ķīniešu restorānam, kurā sēž tikai daži cilvēki. Apsēdušās nostāk no citiem, pasūtinājušas kafijas tases, brīdi abas sievietes viena otrā noraugās. Marta pēkšņi atceras vīra teikto par savu izskatu. Grietiņa ir tikai dažus gadus par Martu jaunāka, bet skaistāka, koptāka. Marta ļauj skatam pārslīdēt Grietiņas, tad savām rokām. Starpība ir, un tieši šajā mirklī Martai liekas, ka starpībā vainojams brālis, virs, bērni — visi, kas viņai bijuši jāapkopj. Viņa taču redz, ka tādas rokas kā Grietiņai ir dāmai, bet tādas kā viņai pašai — sievai, vienkāršai sievai.

Grietiņas mati viegli brūni, katra šķipsna savā vietā, ne sirmuma, ne dienas pēdu tajos, liekas, viņa tikko no frizētavas nākusi, kaut Marta zina, ka tas tā nevar būt. Nekāda skaistule arī Grietiņa nav, tomēr viņa ir glīta, piemīlīga un svaiga. Jā, tieši šis svaigums viņas drēbēs, viņas matos, viņas lūpu krāsā liek Martai pašai justies kā vecai sievai, kuras vieta patiešām ir tikai virtuvē. Grietiņa nav nekāda modesdāma, bet viņas vienkāršībā ir elegance, un Marta skaidri zina, arī ja viņa uzvilktu tādu baltu blūzīti ar sīku ziediņu rakstu un atstātu augšējo podziņu vaļā tieši tāpat kā tagad Grietiņai, arī ja viņai būtu tāda pati brūni dzeltena jaka un tieši tādi paši svārki, viņa tomēr neizskatītos eleganta. Grietiņas blūzes svaigums, viņas pārlieku kārtīgie mati un koptās rokas — tas viss pasvītro Martas steigas un paguruma paviršības.

«Laikam man pirmai būs jāsāk runāt,» Grietiņa skumji pasmaida, bet Marta domās redz Ojāru tādu, kāds viņš šodien palika gultā — bāls, neskuvies, nesaposies, vecs. Kā Grietiņa tādu varēja iemīlēt?

«Jūs laikam visi uz mani dusmīgi par to, ka braucu projām, ka nepalieku pie Ojāra.»

«Nē, nepavisam!» Marta spēji izsaucas. «Vismaz es ne, un cita neviena nav, kas tajā lietā vispār būtu ieinteresēts! Ojārs pats arī nav dusmīgs, tikai viņam tas sāp. Tā liekas, ka sāp.»

«Arī man sāp,» Grietiņas pelēkzilās acis tieši un atklāti skatās Martā, «tikai man nav neviena, kam to pateikt,— neviena ne šeit, ne arī tur pāri — Anglijā. Un ir reizes, kad pats ar sevi vairs galā netiek, kad gribas dzirdēt kāda cita padomus, uzskatus, gandrīz gribas, lai kāds pasaka, kā nu rīkoties.»

To sajūtu Marta pazīst labi. Cik reižu viņa vēlējusies, kaut kāds spētu pateikt, kā attiecīgajā brīdī jārīkojas, kas ir pareizais veids. Tā pati Maira! Vai pareizi Marta viņu audzina, vai pareizi dara, ļaudama tik daudz skraidīt apkārt? Kā lai viņa tagad zina, kurš ir pareizais veids meitenes audzināšanā? Mairai ir pavisam citādāks raksturs nekā Edgaram. Nevar būt, ka abiem bērniem der viens veids.

Grietiņa nerunā par bērniem, viņa sākusi runāt par laiku, kad Ojārs vēl dzīvoja Anglijā, kad nomira viņa pirmā sieva. Toreiz viņa pati bijusi jauna, vēl neprecējusies un Ojāra sievas bēres uztvērusi traģiski, jo tās bijušas viņas dzīvē pirmās bēres. Dzīvodami mazā Anglijas pilsētiņā, turienes latvieši visi jutušies kā viena saime, un viena bēdas bijušas arī pārējo bēdas. Tā nu viņi bēdājuši Ojāram līdzi un palīdzējuši, kur un kā kurais varējis. Laiks dziedējis rētas, laiks arī izkliedējis toreiz tuvos latviešus. Ojārs apprecējies otrreiz, arī viņa pati drīz apprecējusies, un dzīve ritējusi tālāk savā parastajā ritmā. Ojārs ar jauno sievu pārcēlies uz dzīvi Kanādā, viņa vadījusi jaukus gadus kopā ar vīru un bērniem un ar Ojāru apmainījusies Ziemsvētku sveicieniem, pierakstīdama klāt jaunākos notikumus. Tātad — ziņas reizi gadā. Tādus pašus sveicienus sūtījis Ojārs arī viņas ģimenei. Bet tad nācis viņas dzīvē rūgtais laiks. Nelaimes gadījums paņēmis vīru un dēlu. Toreiz licies, ka ierok kapā visu pasauli, un viņa būtu metusies arī pati tur iekšā, ja vien nebūtu Ilzes, ja vien meitene viņu neturētu pie rokas, bailēs un izmisumā smilkstēdama kā mazs kucēns. Ilzes dēļ vajadzēja dzīvot. Ilzes dēļ vajadzēja strādāt un mēģināt radīt kaut ko līdzīgu ģimenes dzīvei.

Marta lēni dzer kafiju, kopā ar karstā dzēriena malkiem vēlēdamās norīt savādo kamolu, kas iesprūdis kaklā. Viņa mēģina iedomāties, kā tas būtu, ja vienā reizē kapā ielaistu zārku ar viņas vīra un Edgara augumiem. Iedomas vien jau smacē, bet Marta apzinās, ka nemaz īsti nezina, kā cilvēks var justies pie tuvinieka kapa. Viņai taču vēl nav miris neviens tuvs cilvēks. Aldis — jā, Aldis ir miris, bet ne viņa to redzēja, ne toreiz bija bēres, ne kaps, vienīgi ziņa, kuru viņa tā īsti izprata tikai vēlāk. Aldis it kā aizgāja, izgaisa no viņu ģimenes. Droši vien māte un tēvs viņu kādreiz apraudāja, bet Marta to neredzēja un nezināja.

Nu Grietiņa stāstīja tālāk, stāstīja par savu Ilzi.

Meitene tik smagi pārdzīvojusi tēva un brāļa nāvi, ka ierāvusies sevī, baidījusies no visa un visiem, sākusi stostīties, skolā vairs nespējusi sekot mācībām, un vajadzējis meklēt ārsta palīdzību. Grietiņa pati sākumā mocījusies ar smagajām domām:'vai, nelaimē mirstot, dēls nav šausmīgi cietis, bet ārsti viņai apliecinājuši, ka tādās reizēs no spēcīgā trieciena cilvēki apziņu zaudējot momentāni, tādēļ nejūtot vairs ne sāpes, ne bailes. Ar prātu jau viņa pieņēmusi ārstu izskaidrojumus un paskaidrojumus, bet allaž atkal un atkal sevī mocījusies ar jautājumu, vai viņiem bija bezgala grūti. Tā viņas abas ar meitu kādu gadu bijušas tādas kā slimas, un licies, ka normālā dzīvē ne viena, ne otra vairs nevarēs iekļauties.

Gadskārtējā Ziemsvētku apsveikumā Ojāram viņa izraudājusi savas bēdas un saņēmusi pretim garu Ojāra vēstuli ar viņa bēdām, jo viņš no sievas aizgājis. Abiem tās bijušas pagrūtas dienas, varbūt tādēļ rakstīja viens otram, rakstīja vairāk nekā sveicienus reizi gadā. Un tad viņa jutusi, ka gaida Ojāra vēstules, gaida kā viesi, kā draugu, jo ar Ojāru viņa varējusi vēstulēs runāt mierīgi, atklāti, nebaidoties no asarām, nebaidoties no pārprastas tuvības vai bēdu klāstīšanas.

Ar Ilzi esot bijis grūti, viņa netikusi un netikusi pāri pārdzīvojuma sekām, un ārsts ieteicis vietas un apkārtnes maiņu. Viņa bijusi ar mieru meitas dēļ darīt visu, jo Ilzi vajadzējis sargāt un glābt. Anglijā viņai neviena tuvinieka neesot, māte un tēvs palikuši Latvijā, jo viņu kā bērnu uz Vāciju līdzi paņēmuši mātes vecāki, kuri nu abi arī jau miruši.

Tajā laikā Ojārs aicinājis viņu pie sevis uz Kanādu. Viņa gan sapratusi, ka turpat divdesmit gadus viņi nav redzējušies un droši vien kļuvuši sveši cilvēki, bet pieķērusies šim aicinājumam kā vienīgai reālai iespējai mainīt dzīvesvietu, izrauties no tās vides, kas tik nelabvēlīgi ietekmējot Ilzi, vismaz pēc ārstu domām, ietekmējot. Ne sevis, bet Ilzes dēļ viņa bijusi ar mieru likvidēt Anglijā visu iedzīvi, bijusi ar mieru atstāt sava vīra un dēla kapu un kļūt Ojāra sieva.

Marta mazliet pārsteigta paskatās Grietiņas svaigajā blūzītē, viņas kārtīgajos, koptajos matos un rokās, skatās šajā glītajā, mierīgajā sievietē sev pretim un nespēj ticēt smagajies vārdiem. Vai gan Marta pati nežēlojās par savu nastu, par vecākiem, par bērniem un vīru? Vai tā nasta bija kaut pusi tik smaga kā tā, ko nesa Grietiņa? Marta jūt sevī kaunu, jūt labus vārdus, kurus gribētu pateikt, bet kaklā atkal tas kumoss, kas liek klusēt.

«Sakiet, Marta, vai es rīkojos aplami?» Grietiņa skumji vaicā, un Marta atčukst:

«Es domāju, ka ne. Bērnu dēļ mēs paciešam daudz.»

Un Grietiņa stāsta tālāk, kā izšķīrusies par braukšanu un runājusi par to ar meitu, kas jau piecpadsmit gadu veca, tātad ne gluži vairs bērns. Sākumā Ilze par pārcelšanos citur ne dzirdēt negribējusi, viņai bail no svešiem cilvēkiem, bail no svešām vietām un svešām skolām. Arī

Grietiņa pati baidījusies, jo neesot jau vairs jauna, bet gan pusmūžā. Ojārs drošinājis — būšot darbs, būšot dzīvoklis, būšot labi. Vai Ojārs varējis maz iedomāties, ko turpat divdesmit gadi, kurus viņi aizvadījuši katrs savā okeāna krastā, ar viņiem izdarījuši? No viņas, no toreizējās Grietiņas, jau palicis vairs tikai vārds, kādā viņu sākumā Anglijā sauca visi latvieši viņas jaunuma un pasīkā auguma dēj. Un vai viņa gan varējusi iedomāties, kāds pēc divdesmit gadiem ir Ojārs? Kad viņš aizbraucis no Anglijas, bijis stalts trīsdesmitgadnieks. Bet Ilzes dēļ viņa noņēmusies braukt. Beidzot arī meitene tā kā samierinājusies ar domu par pārcelšanos uz citu zemi, jo ārsti to ieteikuši un mudinājuši nekavēties. Kad šopavasar Ilzei skolas gads beidzies, kad nu viņas vai visu kustamo un nekustamo iedzīvi likvidējušas, bijusi jau vasara.

Viņa braukusi pāri okeānam ar cerībām sākt jaunu dzīvi, atgūt mieru un izlīdzinātību gan sevī, gan meitā.

Ojārs viņas sagaidījis un gribējis tūliņ novietot savā mājā, kas būtu bijis ērti un praktiski, bet viņas morālā audzināšana nav atļāvusi šo piedāvājumu pieņemt. Vienalga, kā viņi dzīvotu, meitenei vai citiem var rasties aplami uzskati, un to viņa negribot. Tādēļ noīrējusi sev istabiņu un domājusi, ka nokārtos visu pamazām.

Ilzei Ojārs galīgi nepaticis, jo viņas piecpadsmitgadīgajām acīm ikviens, kas jau piecdesmitos, šķiet vecs. Kad Grietiņa meitai mēģinājusi norādīt uz Ojāra labajām īpašībām, viņa histēriski raudājusi un iesaukusies: «Viņš jau drīz mirs!»

Pamazām atskārtusi, ka meitai bail vēlreiz sastapt nāvi un Ojāra vecums viņai liek par to domāt un no tās baidīties.

«Un es, braukdama šurp, cerēju, ka jaunā apkārtne meiteni ievirzīs citādās domās. Cerēju, ka mēs ar Ojāru spēsim pārlēkt lielajam laika sprīdim pāri, atstājot rūgtos gadus un pārdzīvojumus katrs savā pagātnē, sākot kopēju mierīgu, kaut cik drošu dzīvi, sākot kopēju tagadni, kurai vajadzēja palīdzēt Ilzei.»

Grietiņa apklust, un Martai telpas patumšajā gaismā liekas, ka pretim sēž tā pati jaunā meitene, kuru toreiz savās kāzās brālis viņai pieveda klāt un teica: «Sī te ir Grietiņa, mūsu latviešu saimītes siltais smaids.» Sis teiciens Grietiņai piestāvēja, viņa visa, ne tikai seja, bet visa bija kā tāds silts, gaišs smaids. Gandrīz ar izbrīnu Marta redzēja, ka šis siltums un mierīgums viņā ir vēl tagad, ka tas izstaro no viņas auguma, no viņas kustībām un sejas.

«Iznāca gluži pretējais, nekā cerēju. Domāju, pieradīsim abas, gan jau kaut kā iedzīvosimies. Bet, kad Ilze sāka apmeklēt šejienes skolu, tad sākās atkal stostīšanās, histēriskā raudāšana, bailes, ka viņa nespēs sekot šejienes mācību priekšmetiem, ka nespēs atrast draugus. Ilze ir dziļi nelaimīga, un viss, ko viņa pašlaik vēlas, ir atpakaļ uz Angliju, atpakaļ jau zināmajā dzīvesveidā un ritmā. Es viņu daļēji saprotu, arī es ļoti cietu, kad karš mani izmeta no ierastās dzīves un ģimenes, izmeta no dzimtenes.»

- j

Arī Martai noplaiksni gar acīm viņas krāšņā bērnība mājās dzimtenē, tad nometnes gadi. Vai viņai, ļoti toreiz sāpēja dzimtenes atstāšana? Vairāk gan bija ziņkāre un izsalkums, tādas iekšējas sāpes vai izmisums — nē, tādas toreiz nebija, tās nāca vēlāk, krietni vēlāk.

Grietiņa smagi nopūšas un gandrīz lūdzoši skatās Martā:

«Vai jūs saprotat mani? Vai jūs rīkotos citādāk? Jums arī ir bērni. Tikai iedomājieties, ja jums vairs būtu palicis viens vienīgs!»

Kuru no saviem bērniem Marta upurētu, ja varētu izvēlēties? Kāda nejauka doma! Kā gan māte varētu izvēlēties no trim bērniem vienu!

«Sakiet, vai es rīkojos aplami, tagad aizbraukdama, tagad, kamēr mēs ar Ojāru vēl neesam kopā dzīvojuši?» Grietiņa to saka klusi, bet ne jau tāpēc Martai sākušas ritēt asaras. Tās skalo ne tikai viņas pašas rūgtās domas, bet Ilzes izmisumu un viņas Aldas aizskriešanu. Kaut bērni kādreiz saprastu, ko vecāki ar mieru paciest un pieciest viņu dēļ! Nē, Marta vairs nedomā ne par brāli, ne par Grietiņu, vecākās meitas liktenis iedrebējies viņā citā skaidrībā: tajā spoguļojas Ilzes bailes.

Kā izbijusies ņo Martas asarām, Grietiņa pār galdu satver viņas roku:

«Nē, neraudiet! Nekas jau nav noticis, nekas tāds, par ko jums vajadzētu raudāt! Es tikai nejūtos droša, vai rīkojos pareizi. Tādēļ gribējās dzirdēt, lai kāds to apstiprina. Tikai dzirdēt!»

«Pareizi vai nepareizi,» Marta pasmaida, iedzer atlikušo atdzisušo kafiju un turpina: «Kurš gan to var

paredzēt. Es iedomājos, ka jums tur Anglijā atkal viss būs jāsāk no gala. Jums atkal būs jāiegādājas katrs nieks, katra krūzīte un bļodiņa, katrs krēsls un plauktiņš, un viss būs atkal svešs.»

«Jā, viss būs atkal svešs.»

Mirkli Grietiņas acīs arī pavid nemierīgas bailes, tad viņa pasmaida un runā pat ar siltumu balsī.

«Par tiem galdiem un krēsliem es vismazāk domāju. Gan jau iegādāsimies! Būtu tikai Ilze vesela! Mani baida iespējamība, ka vēlreizējā pārcelšanās un visa sākšana no gala varētu meitenei nodarīt lielāku postu nekā palikšana šeit. Bet kā lai es paredzu, kā viņa uzņems atgriešanos vietā, kur mēs abas esam piedzīvojušas daudz bēdu? Es nezinu, kas notiks, kad viņa atkal stāvēs pie tēva un brāļa kapa.»

«Ojārs tikai pieminēja, ka Ilzei viņš nepatīkot, tādēļ jūs braukšot atpakaļ, viņš neteica nekā par meitenes veselības stāvokli. Bet vīrieši laikam īsti nespēj bērnus redzēt, viņi domā paši par sevi,» Marta runā lēni, dzirdēto pārdomādama.

«Ojārs jums nav piemērots partneris, kaut gan man ļoti patiktu jūs saukt par savu radinieci. Kas jūs pie viņa saistīja?»

Grietiņa brīdi padomā, tad klusi atsaka: «Pirmā

kārtā — bēdas, tad mūzika. Anglijā bija pieejami lieliski koncerti, bet ne īsta koncertu publika — ne mums, un ne sākuma gados. Biju priecīga, ja varēju ar Ojāru par mūziku parunāties. Viņš bija krietni vecāks, daudz vairāk zināja nekā es, un tas bija tā, it kā viņš man parādītu, kā ieiet skaņu pasaulē, ko mūzikā meklēt un — galvenais — kur.»

«Jā, viņš tagad sev nopircis stabuli, sēdēs viens pats savā mājā un pūtīs!»

«Man ir grūti, Marta. Jūtos nodarījusi Ojāram pāri, bet es nevaru pie viņa palikt.»

Marta to saprot, un viņa no sirds novēlētu Grietiņai kādu jaunāku dzīvesbiedru, novēlētu viņai un Ilzei gaišas un priecīgas dienas, bet viņas vārdi ir tikai vārdi, no kuriem gan nekāds prieks nevarētu rasties. Viņa atceras nesen redzētu gleznu — gaismas dāvināšanu, redz dzelteno gaismas kamolu, kuru patiesā bijība kādai vecai, pelēkai sievai sniedz jauna meitene. Kaut viņai būtu tāds gaismas kamols, kuru tagad pasniegt Grietiņai, viņa to atdotu nedomādama!

Marta uzskata pie sienas pulksteni, kas nu jau rāda vēlu vakara stundu.

Grietiņa, pamanījusi viņas skatienu, atvainojas par aizkavēto laiku, un viņas ceļas un iet, un abas tomēr ir priecīgas, ka satikās. Uz tumšās ielas, pa kuru staigā tikai retais, viņas atvadās.

«Tātad rīt es teikšu Ojāram sveiki uz visiem laikiem. Rīt.»

Viņas abas zina, ka tas nebūs viegli.

Marta brauc atpakaļ uz mājām. Sēž tagad pustukšajā tramvajā un domā par Grietiņu un viņas meitu Ilzi, domā par savu tēvu, kuru neapmeklēja, un par kapiem. Viņu ģimenei vēl kapvieta nav iepirkta, vēl neviens zem velēnām neguļ. Bet cik ilgi liktenis viņu sargās?

Kad Marta izkāpj no tramvaja, mēness pacēlies krietni augstu un lej savu gaismu pār kluso dzīvojamā rajona ielu, lej pār kokiem, kuros čab sausas brūnas vai dzeltenas lapas. Visapkārt čirkst cikādes, ir tāds savāds miers, rudenīgs, bet tomēr vēl vasarīgi silts miers. Domās iegrimusi, Marta iet garām kaimiņa Kārkla mājai un redz pašu Kārklu iebraucamajā ceļā kravājamies pie automašīnas.

«Labvakar,» Marta klusi saka, «ko tad kaimiņš tik vēlu, vai vēl kur dosies?»

Kārkls atņem labvakaru un panāk soli uz Martas pusi, atspiežas pret atvērto automašīnas bagāžnieku it kā uz garu runāšanos. Tepat vienā ielā viņi dzīvo jau gadiem ilgi, bet nekādas sirsnīgās kaimiņu attiecības starp abām ģimenēm nav izveidojušās.

«Gribu rīt agri izbraukt, jāsaliek līdzņemamais,» Kārkls runā. «Biju pirmīt pie jums piegājis. Satiku jūsu dēlu, aprunājāmies, bet labāk jau parunāt ar jums pašu.»

«Vai par to kaķi, vai?» Marta iesmejas.

«Tā ir, par kaķi. Došos atvaļinājumā, varbūt palieku nedēļu projām, varbūt ilgāk. Māja būs tukša, bet jūsu dēls solīja mazliet pieskatīt, tas ir — pievākt avīzi, kuru ik rītus nosviež uz lieveņa. Un tad lūgums vairāk pie jums — pabarot to kaķi.»

«Viņš jau svešā vietā nestāvēs!» Marta iesaucās, it kā kaķis jau būtu apdraudējis viņu māju. Kārkls gaiši, bet skaļi iesmejas.

«Nestāvēs gan! Maira būtu gribējusi viņu ņemt, bet es pats zinu, ka mans kaķis jūsu mājā nestāvēs. Tad nu tikai atliktu kādam atnākt reizi dienā un uzlikt ēdamo.»

«Jā,» Marta saka, un viņa gan zina, kurš tas kāds būs. «Gan jau tiksim ar kaķi galā, brauciet droši. Bet kā tad jūs tik vēlā rudenī atvaļinājumā? Nu jau var sākties aukstais laiks kuru katru dienu!»

«Braukšu uz savu vasaras māju, tur tagad būs miers, vasarnieku laiks pagājis. Man netīkas tur būt, kad visapkārt citi.»

Mazliet izbrīnījusies, Marta veras kaimiņā.

«Jūs dzīvojat viens, un atvaļinājumā arī — pavisam viens? Vai neprasās pēc kāda cilvēka tuvības?»

«Ā, tuvības! Jā, pēc tuvības prasās, bet ne pēc svešu cilvēku tuvuma!» Kārkla gaišie, skaļie smiekli iekrīt mēness apspīdētajā tukšajā ielā.

«Un kāda tad bija jūsu vasara, vai bijāt atvaļinājumā?» viņš prasa Martai, un viss, ko viņa var, ir skumji papurināt galvu un atsacīt:

«Vairākus gadus nekur neesmu bijusi, es jau netieku.»

«Kādēļ jūs netiekat?» Kārkls ir pārsteigts.

«Pienākumi sien pie mājas.»

«Tagad? Kādi?»

Marta dažos teikumos atkal izstāsta visu slimības, piemin arī to, ko droši vien kaimiņš zina tāpat, ka vīrs pie viņas vairs nedzīvo, tikai dažkārt paciemojas. Sievu izvest viņam sen nav bijis ne laika, ne intereses.

Noklausījies Martas stāstu, Kārkls dziļā mierā saka:

«Jūs pati sevi piesienat. Tagad tēvs ir slimnīcā, tātad — aprūpēts. Māte nemaz tik vārga vēl nav, es viņu diezgan bieži redzu, un šad tad aprunājamies. Zinu, ka viņai grūtības ar staigāšanu, bet kopjama viņa nav. Brālis tagad slims, bet pati teicāt, ka drudzis mazinājies. Zāles ir, lai dzer, guļ un veseļojas, jums taču tāpēc nav viņam klāt jāsēž. Un bērni jums ir lieli, tie nav ne uzraugāmi vairs, ne apkopjami, tiem pašiem savas gaitas.»

Kārkls strauji paskatās uz Martu, tad rāmi saka:

«Laiku nedēļas nogalei sola vēl siltu. Trīs dienas. Ja jūs vēlaties izbraukt, varu jūs paņemt līdzi uz savu vasaras māju, tur vietas diezgan. Gribat?»

Marta apjūk. Vai viņa grib? Protams, ka grib, tikai — vai viņa var? Kā tas iznāks, ja pametīs māti vienu? Edgars ar Mairu taču arī taisās izbraukt!

«Nu, domājiet ātri — jā vai nē?»

«Jā, bet ...»

«Nekādu bet,» Kārkls cieši saka, «es prasīju tikai — jā vai nē. Tātad — jā.»

Marta klusē. Visa viņas būtība kliedz — jā, jā, jā, bet bail to teikt, bail šo milzīgo prieku izrādīt, bail, vai tā būs pareizi.

«Bet jūs gribat tur palikt ilgāk nekā šīs trīs dienas,» viņa mazliet nedroši saka, cerēdama, ka tas tomēr neizjauks braucienu.

«Esmu brīvs cilvēks, varu palikt trīs dienas vai trīs nedēļas, pēc patikas! Un jūs, vai nevarat palikt ilgāk, ja labs laiks? Jums taču atvaļinājums pienākas.»

«Jā. Tās trīs dienas jau es varētu dabūt brīvas, tikai — es tiešām nezinu, tā uzreiz!» '

«Uzreiz gan. Nu, brauksiet līdzi?»

«Jā,» Marta saka un jūt, ka vaigi sāk tvīkt kā jaunai meitenei. Domas steidzīgi maļas, bet pakrūtē kņud prieks, tāds skaļš prieks, kas prasīt prasās pēc skaļas gavilēšanas. Kādēļ gan lai viņa vienreiz tiešām neizrautos no mājas, kādēļ lai neizmantotu šo piedāvājumu? Nē, viņa negrib vienmēr būt tikai pieticīga mājās sēdētāja, kas visus izvada un sagaida, viņa grib arī pati reiz just dabas mieru un skaistumu! Vai mazums sapņots par ezeriem, par apvāršņa plašumu, kuru nekad te pilsētā nedabū redzēt!

Kārkls sakustas. Mēness gaismā Marta redz viņa sejā smaidu. Sakrustojis rokas pār krūtīm, viņš atspiedies pret atvērto bagāžnieku un noraugās Martā.

«Paņemiet līdzi kādu siltu apģērba gabalu arī. Simt jūdzes uz ziemeļiem — var būt starpība siltuma ziņā. Var arī ātri apsviesties pašreizējais skaistais laiks. No rīta ap septiņiem būšu pie jūsu durvīm! Norunāts?» •

«Norunāts!»

Marta paskatās kaimiņā, tad mēnesī un nosaka vēl: «Ar labunakti!» Tos dažus soļus līdz mājai viņa vai aizlido! Sen nepiedzīvots prieks rit viņā, tas dun deniņos, tas raisās vieglā melodijā, tas cilā soļus. Vai nu viņa nav kā auša? Tikai bērni tā priecājas, lēkā, klaigā, tikai bērni, ne pieaugušie! Marta to pati sev domās saka, saprazdama, ka prieks var būt vienādi liels gan bērniem, gan pieaugušiem, tikai lielie iemācīti sevi apvaldīt, prieku neizrādīt. Kāpēc? Martai taču tagad gribas rīkoties tāpat, kā Maira dažkārt dara: atrauj durvis, iedrāžas priekšnamā un sauc: «Es rīt braucu!»

Bet, kad Marta ir priekšnamā, ap viņu apsitas mājas drūmā gaisotne. Spēji noplok prieks, pazūd vieglās melodijas un soļu ritms, pazūd smaids no viņas sejas. Ko tad

viņa grib darīt — braukt līdzi svešam cilvēkam? Atstāt māju un māti?

Edgars, padzirdējis mātes ienākšanu, skrien pa kāpnēm

lejup.

«Es sarunāju,» arī viņa balsī ir līksme, «mēs no rīta agri brauksim, kamēr ceļi nav tik pārpildīti. Vai tu varētu salikt uzturu pāris dienām?»

«Jā, protams,» Marta steigšus atbild un atkal jūt, ka nosarkst. «Vai Maira mājās?»

«Vēl ne,» Edgars grasās vēl ko sacīt, bet no augšas atskan vecāsmātes balss:

«Marta, kur tu tik ilgi paliki? Es tevi gaidu un nevaru sagaidīt! Kā tēvam klājas?»

Marta pasviež jaku uz krēsla un dodas augšā pie mātes, steigšus stāsta par Ojāru un par to, ka pie tēva nemaz neaizbrauca. Netīkama vainas sajūta spiež viņas priecīgi satraukto prātu. Un tomēr šajā brīdī liekas, ka Grietiņai viņas klātiene šovakar bija vairāk vajadzīga nekā tēvam. Ojārs taču nekad netika stāstījis tā par Ilzi, nebija īsti pieminējis pat, kā Grietiņas vīrs miris.

Domas par tēvu un brāli, par viņa iecerēto un viņas meitu tomēr atkal aizslīd, tām priekšā aizstājies steidzīgs satraukums, prieks, neticēšana. Sirds dziļumos Marta jūt, ka vēlas šo prieku saglabāt. Tik reti viņa to jutusi, pēdējā laikā tik ļoti, ļoti reti!

Martai nav vaļas sēdēt pie mātes un runāties, viņai jāsaliek līdzņemamās drēbes Edgaram, sev, varbūt arī Mairai. Viņai jāsteidzas, viņai priekšā trīs dienas, trīs dienas liela ezera malā pašai ar sevi! Mātei vēl viņa nekā nesaka, nav vērts satraukt jau tagad, kad brauks, tad teiks, un cauri.

Marta steidzas, liek, kārto, pārkārto. Satraukums iekritis domās un locekļos, un visa pasaule pēkšņi izplaukusi gaišā ziedā. Cik maz gan cilvēkam reizēm vajag, lai prieks uzsistos augsts un gaišs kā labs ugunskurs naktī! Un vēl jau viņa nekur nav aizbraukusi, vēl rosās tepat pa māju! Tikai domas — tās skrien, tās jau sēž ezera krastā saulē!

Noklaudz ārdurvis.

«Ko tu tās jakas te uz krēsliem salikusi?» Martas domas pārtrauc Mairas sauciens.

«Tās es ņemšu līdzi!» Marta atsaucas tik priecīgi, ka meitene tūliņ nojauš, tūliņ saprot, ka šajā vakarā ar māti notikušas kādas negaidītas pārmaiņas.

«Kur tad tu brauksi?» Maira iestājas durvis un nopietni skatās mātē. Uzsvērtais — tu — Martas smaidam liek izdzist. Varbūt tiešām viņa aušojas, varbūt arī Kārkls tikai paķircinājās, un, lūk, viņa gatava skrējēja tūlīt!

«Kaimiņš mani paņems līdzi uz savu vasaras māju.»

«Kārkla kungs? Aha, paņems! Tā pavisam vienkārši — tevi paņems. Vai tēvs to zina?»

Meitas vārdos ir Martas pašas bailes, bet ar citu asumu, citu pieskaņu. Varbūt tieši tādēļ Martā saslejas spīts.

«Vai tu atceries, kad tēvs pēdējo reizi prasījis, kur es esmu, ko es daru?»

«Es taču nezinu, ko jūs runājat viens ar otru. Es gan neskrietu ar citiem vīriešiem, ja man būtu vīrs.»

Marta grib jau pateikt meitenei kaut ko pavēlošu, bet nepagūst, jo Maira pārmetoši turpina:

«Un vecomāti tu atstāsi vienu? Man tu vienmēr saki — vecus cilvēkus nevar vienus atstāt. Un tagad?»

«Un tagad es braukšu un atpūtīšos tās trīs dienas. Ja tu tik ļoti norūpējusies pašlaik par vecomāti, tad paliec vienreiz mājās tu.»

Meitene iesmejas un pēc brīža pavisam citādā balsī saka:

«No vienas puses būs labi, ja vecāmāte pabūs kādas dienas viena pati, tad viņa redzēs, kā ir, kad nav neviena ko tramdīt. Tā tikai: Maira, padod man to, atnes to! Kā tu to dari, tas jādara tā un tā; kur tu esi, kad tu nāksi? Man kādreiz tādas dusmas sanāk, ka varētu aizcirst durvis un aiziet!»

Martai mēles galā jau izsauciens: arī tu! Bet viņa tomēr to nesaka, viņa vairāk ieraduma pēc izgrūž:

«Maira, kā tu runā!»

Bet meitene ir aizsvilusies, īdzīga un varbūt nogurusi:

«Es runāju, kā man patīk! Ja tu gribi zināt, tad varu tev pateikt, ka man riebjas šinī mājā! Tikko beigšu skolu, sākšu strādāt un īrēšu istabu, tad man nebūs jāklausās simts komandās! Tad es rīkošos pati!»

«Tu jau tagad rīkojies pati! Vai tu klausies, ko tev kāds saka, vai tu klausi?»

«Es varbūt neklausos visā, bet es arī nerīkojos pēc sava prāta. Tas tā muļķīgi pieņemts: tikai tādēļ, ka es mājās tā jaunākā, visi mani drīkst izrīkot un mācīt. Es nespētu dzīvot, ja visiem sāktu klausīt! Edgars man vienmēr bļauj virsū, lai neskatos televīziju! Viņš vienmēr kā tāds simtgadīgais aizrāda, ka tāda un tāda grāmata nav laba, lai es lasot to un to. Bet man patīk tās grāmatas, kuras es lasu. Kas viņam par daļu!»

«Viņš ir tavs vecākais brālis, un tas ļoti labi, ja viņš paskatās, ko tu lasi.»

«Pēc viņa domām, man vispār grāmatās vien būtu jāguļ un jābūt kā skaitļotājam. Bet es esmu cilvēks, dzīvs cilvēks, un man pašai ir smadzenes, kuras es gribu lietot! Vai tu grļbi, lai esmu tāda kā Edgars? Visi jaunie par viņu smejas. Viņš neprot ar pārējiem runāties, viņš ir kā tāda zinātniska enciklopēdija un sagaida, lai citi par to ļoti priecātos, lai viņu apbrīnotu. Viņš ir baigi garlaicīgs, tādēļ viņam nav draugu. Vai viņš sarunāja izbraukt?»

Maira spēji mainījusi balss noskaņu, taču īgnums un neapmierinātība vēl spīd acīs.

«Jā. Es jau te kārtoju līdzņemamo viņam un sev.» Marta mirkli padomā, tad prasa: «Vai tu sadabūsi pati?»

«Protams, es jau neesmu tik nevarīga kā Edgars!»

Maira uzskrien savā istabā.

Marta, ēdamo sagatavojusi, saliek ledusskapī. Aši viņa apkopj virtuvi, paņem no krēsla jakas un arī iet augšā. Viņa paver Edgara istabas durvis: kā tad — dēls sēž pie galda un raksta, tā iegrimis darāmajā, ka pat nepamana mātes ienākšanu.

«Cikos no rīta jūs braucat?» Marta vaicā, nolikdama uz gultas dēlam domātās drēbes.

«Ap deviņiem.»

Edgars uz māti nemaz nepaskatās.

«Es arī izbraukšu,» viņa saka.

«Labi. Sola visu nedēļas nogali skaistu.»

Mirkli Marta stāv. Viņa gaida dēla jautājumu, kur tad viņa brauks? Bet Edgars turpina rakstīt.

«Kaimiņš solījās mani paņemt līdzi uz savu vasaras māju.»

«Labi, brauc vien. Es vēl gribētu pabeigt šo nodaļu.»

Marta saprot, tas nozīmē tikpat kā — lūdzu, ej ārā. Viņa aizver atkal dēla istabas durvis un brīdi klausās priekšnamā. Vai tiešām Edgaram pilnīgi vienalga, ko viņa dara, kas ar viņu notiek? Jā, var saprast, ka jaunie par Edgaru smejas. Reizēm jau Martai arī liekas, ka dēls nedzīvo īstu jauna cilvēka dzīvi. Viņam neinteresē, kas notiek ap viņu. Vai patiešām svarīgāk ir zināt un saprast grāmatu gudrības?

Mairas istabā vēl skan radio. Meitene droši vien kārtojas. No rīta izspurgs kā putns. Nez vai viņa saprot savu mati? Kārkls solījās piebraukt ap septiņiem. Maira droši vien tik agri neaizbrauks. Būtu jāpasaka par to kaķi un arī par Ojāru, kas zina, varbūt viņš svētdien vai pirmdien atnāk te, lai uz kādām dienām paliktu.

Tomēr Marta vilcinās. Maira bija tāda neapmierināta, viegli saērcināma, un ar meitu bārties vai strīdēties gan tagad negribētu, sabojātu tikai prieku!

Lēni viņa tomēr paver durvis. Maira pašlaik loka gultas pārklāju.

Marta paliek turpat pie durvīm.

«Var gadīties, ka es pirmdien vēl nebraucu atpakaļ. Ja laiks būs jauks, es kādas dienas tur palikšu. Ja pirmdienas vakarā neesmu mājās, piezvani uz manu darbavietu, pasaki, ka paņēmu atvaļinājumu.»

«Tātad tu nopietni brauksi! Un es domāju, ka tu tikai joko.» Maira, izģērbusies apakšveļā, uzsprauž matus spoguļa priekšā un runā, mātē nemaz nepaskatījusies, tomēr spogulī Marta pamana meitas skatu.

«Un gadījumā, ja es nepārbraucu pirmdien un Ojārs atnāk, lai viņš guļ manā istabā.»

«Ojārs? Kāpēc lai viņš te nāktu gulēt?» Nu jau meitene skatās mātē tieši.

«Viņam vajadzīga kopšana, jāēd tikai putras, nevis kas pagadās. Varbūt kādu laiku viņš pie mums dzīvos.»

«Ko?» Maira mirkli sastingst, tad viņas rokas savelkas dūrēs, un viņa skaļi sauc: «Nē, nē, un vēlreiz, nē!»

«Nekliedz, vecāmāte jau guļ!»

«Lai viņa guļ! Tās ir arī manas mājas, es te varu kliegt! Kādēļ man vienmēr jārēķinās ar citiem? Vai citi ar mani rēķinās? Ko Ojārs te meklēs, kādēļ viņam te jānāk? Te nav nekāda slimnīca!»

«Ojārs ir mans brālis, un viņam pašlaik vajadzīga palīdzība. Kas cits viņu kops?» Arī Marta pacēlusi balsi.

«Kur tad tā viņa brūte palika, tā no Anglijas? Lai tā kopj!»

«Viņa brauc atpakaļ jau pēc dažām dienām.»

Maira stāv un stīvi skatās mātē, tad strauji apcērtas un turpina matu spraušanu.

«Mamm, tu mani dzen no mājas ārā! Ne ar vārdiem, nē, ar tiem tu mani turi te iekšā, bet ar darbiem tu mani dzen ārā. Es negribu dzīvot mājās, kur vienmēr visi vaid un ir slimi. Man apnicis. Tu pati redzi, cik daudz labāk tagad, kad vecaistēvs slimnīcā. Bet, nē, tu vāksi mājās Ojāru. To, ka tev mums neatliek laika, tu neredzi. Tev tikai vienmēr jāpalīdz citiem. Kas tie citi ir? Es jau zinu — tavi tuvākie. Un bērni? Vai bērni nav tuvākie, vai bērniem nevajag palīdzēt?»

«Vai es jums nepalīdzu? Kam tad es pūlos vienmēr, kam es tīru, kam vāru, kam šuju, kam mazgāju?»

«Protams, tu to visu dari, bet ne tas vienmēr ir svarīgākais. Es šovakar ar tevi gribēju aprunāties, bet tev bija jāskrien pie Ojāra, pie tēva un nezin kur vēl ne.»

«Bet tagad taču es esmu te, tavā istabā, lai mēs runātu!» Marta, atspiedusies pret durvīm, iecietīgi vēro meiteni.

«Tagad. Man tava padoma vajadzēja pirmīt. Un tagad vākt vēl vienu slimo mājās! Vai tu sagaidi, ka mums patīk tā dzīvot? Nē, mums nepatīk!» Maira atkal gandrīz vai kliedz.

«Nerunā — mums. Runā par sevi vien.»

«Nē — mums. Kā tu domā, kāpēc Alda aizgāja? Es zinu, tu varbūt sapņo un negribi zināt patiesību.»

«Nerunā ar mani par Aldu, es negribu!»

«Nē, tu negribi! Bet viņa ir mana māsa, vienalga, kur pašlaik atrodas. Un tavs ieskats, ka viņu ietekmēja slikti draugi, ir galīgi aplams. Viņu neietekmēja nekas ārpus mājas, viņu ietekmēja šīs mājas piebāztība, tūkstoškārtīgās pamācības no visām pusēm, vecāsmātes gudrās runas par lietām, par kurām viņa nekā nesajēdz!»

«Izbeidz!» Marta draudīgi izslējās, bet Maira tāpat pretim.

«Nē, vienreiz uzklausi patiesību! Alda aizgāja galvenā kārtā vectēva dēļ. Viņš vienmēr Aldai pārmeta smēķēšanu. Tās bija tikai parastās cigaretes, ko viņa toreiz smēķēja. Kas tur liels? Visi smēķē, kāpēc lai Alda to nedarītu? Un kā viņš to darīja — nikni, ar tādiem nejaukiem izteicieniem, izsmiedams Aldu, runādams par viņu tā, it kā ar tām dažām cigaretēm viņa jau būtu kļuvusi tikpat kā noziedzniece. Vecāmāte savukārt pa savai modei, un tu pa savai, un tēvs pa savai! Un visi jūs uz viņu skatījāties kā uz nez kur pagrimušu meiteni tikai tādēļ, ka viņa smēķēja. Un tad, kad vectēvs pārnāca no slimnīcas, mums visiem bija jābūt kā pelītēm. Mēs nedrīkstējām ne radio uzgriezt, ne dziedāt, pasarg’ dievs, ja kāds sāka smieties!

Mamm, kā tu neredzēji, ka mēs visi — toreiz arī Edgars — gribējām no mājas būt projām? Es biju par jaunu, mani nekur nelaida, bet Alda vairs neprasīja, viņa muk-tin muka katru vakaru ārā, un viņai bija vienalga — kur.

Toreiz tā bija modes lieta lietot kādas zāles. Alda varbūt pati nebūtu sākusi, bet tajā vakarā atkal vecaistēvs sabāra Aldu, un viņa gribēja tikt no mājas ārā. Piezvanīja kādai draudzenei, tā teicās iet pie citiem draugiem un aicināja Aldu līdzi. Māt, klausies un saproti: Alda negribēja tur iet, jo tie pārējie viņai bija sveši. Tad vecāmāte kaut ko viņai lika darīt, un tas nebija labi padarīts vai nebija pietiekoši ātri izdarīts, es skaidri neatceros. Alda noskaitās un teica: es iešu tur, man vienalga, kas viņi ir un ko viņi dara.

Alda aizskrēja, un tajā vakarā viņi bija kokakolas glāzēs salikuši LSD, bet ne visās. Kādiem jāpaliek skaidriem, lai pievāktu tos, kuri vairs nezina, ko dara. Bet, kura glāze ir ar LSD, kura bez, to vairs neviens nezina. Ņem un dzer, un redz, kas notiek. Un notika tas, ka Alda iedzēra LSD. Tur tas sākās. Kad viņa tajā vakarā vai, pareizāk, naktī pārnāca mājās, viņa smējās un stāstīja, cik tas ir skaisti, kādas krāsainas vīzijas, kāda peldēšana un cik tie cilvēki bijuši jauki.

Viņu viens bija līdz durvīm atvedis, bet tad es viņu vācu. Mamm, un viņa bija vācama! Pēc tam Alda lūdzās, lai es tev neko nesaku. Es apsolīju un neteicu. Varbūt viņa nebūtu gājusi tur atpakaļ, ja mājās nebūtu tā mūžīgā vaidēšana un aizliegumi: nerunā skaļi, nesmēķē, necērt durvis, neskrien pa kāpnēm, nerunā pa tālruni tik ilgi, neskaties televīziju. Un tā bez gala, un tā no visiem — no diviem tēviem un divām mātēm, un man vēl no Edgara!

Bet tur, pie draugiem, Alda iedzēra savu kokakolu, protams, ar LSD un visu šo putru te mājās aizmirsa. Viņa jau toreiz saprata, ka jūs ar tēvu nedzīvojat tā, kā vajadzētu, un — kā viņa teica — vismaz tur, pie tiem draugiem, neviens uz viņu nekliedz un neviens neizliekas. To, ka mēs dzīvojam pavisam citādākā laikmetā, pavisam citādākā vidē un vietā nekā vecāmāte savā jaunībā, nekā tu, to laikam jūs nesapratīsiet nemūžam! Mēs nevaram būt tādi, kādi jūs bijāt, vienalga, vai jūs to gribat vai mēs paši to gribam, mēs nevaram!»

Martai meitas pēdējie vārdi noslīd garām. Viņa sēž un stīvi skatās spogulī, kurā atspīd Mairas šmaugais augums. Ar uzspraustajiem matiem meitene izskatās slaidāka, pie-augušāka, un Martai ciešāk sadreb sirds. Tik skaidri viņa saprot to, ka meitai būs jādzīvo sava dzīve, viņa aizies, un tomēr šīs domas negribas pieņemt, gribas atbīdīt tālu projām, vismaz pagaidām.

Maira paņem naktskreklu, pamet ātru skatu pulkstenī un steigšus aiziet. Pēc brīža vannas istabā skan ūdens tecēšana. Mirkli Marta klausās, kā cerēdama, lai ūdens plūšana aizskalotu nupat dzirdēto. Pagātne un nākotne! Var runāt par abām, tikai skaidri jāapzinās, ka cilvēka varā nav ne pagātni grozīt, ne nākotni izzināt. Nekāda skaistuma nav bijis Martas pagātnē, ne viņa var uz skaistumu cerēt nākotnē. Vai pagātne nav bijusi kā tāds milzu pelēks lauks tikai ar dažiem gaišiem vai krāsainiem laukumiņiem? Un vai gan nākotne varētu būt krāsaināka, gaišāka? Ne jau tikai pēc Mairas nežēlīgajiem vārdiem. Tomēr meitenei taisnība: no tās dienas, kurā tagad abas stāv, meitas mūžs taču garāks nekā mātes. Tā vismaz vajadzētu būt. Varbūt nav nekādas nežēlības skaudrajā tiešumā, ar kādu Maira pateica: lai cieš māte. īsākas ciešanas taču labākas nekā garākas, un, ja vienai jācieš — meitai vai mātei —, varbūt tiešām pareizāk ir domāt par nākotni — meitu. Un tomēr Martā kaut kas pret šo loģiku saslejas. Viņa negrib likt ciest ne mātei, ne meitai, tiešām negrib, bet nespēj ar vienādu maigumu abas saturēt. Jaunības straujums raujas uz priekšu, rausta Martu līdzi.

Smagi nopūzdamās, viņa pieceļas. Tiešām vēls, jādodas pie miera. Ka būs — būs, gan jau iztiks! Viņa zina gan, kā būs: bērni sēdēs katrs savā istabā, izies, neliksies ne zinis par citiem, tikai viņa pati būs kā tāds spēcīgā straumē ierauts neliels olis — par smagu, lai straume to izmestu krastā, un par vieglu, lai nogrimtu. Tā viņa mētāsies starp tēvu, māti, brāli un bērniem, un vīru. Tāda būs nākotne.

Lēnām Marta iziet priekšnamā. Brīdi viņa klausās. No mātes istabas nāk vienmērīgas elpošanas šņācieni, no vannas istabas ūdens šļakstēšanas troksnis. Maira nomazgāsies, nomierināsies, izgulēsies un no rīta aizspurgs kā putns. Vai maz vairs atcerēsies, kā aizsvilās, par pagātnes pārestībām domājot? Un vai tās bija pārestības? Marta nezina, viņai viss nu liekas sajucis tādā nepatīkamā kamolā, viss kopā, un negribas nekā vairs ne šķetināt, ne tīt, ne pārtīt. Lai stāv šis mudžeklis!

Lēnām viņa aizver aiz sevis istabas durvis, bet drīz vien tās atkal paveras. Maira pabāž galvu:

«Ar labunakti! Un neaizmirsti mani no rīta agrāk pacelt. Cikos tu pati brauksi?»

«Septiņos,» Marta automātiski atbild, bet vairs nezina, vai tiešām viņa kur brauks. Meitenes galva ir pazudusi,

durvis aizvērtas, ap viņu nu ir istabas naksnīgais miers un klusums, tikai kā tāds kliedziens pretim uz gultas atstātā,, ūeaizvērtā ceļasoma. Marta stāv un skatās uz to. Vai vtiesām viņa rīt brauks kaimiņam līdzi? Maira izkliedza savu neapmierinātību, nomazgājās un bija atkal te, tagadnē. Kāpēc Marta tā nevar? Kāpēc viņai tagad vajadzētu jau domāt, kā būs, kad Ojārs te savas dienas vadīs? Taču tā ir nākotne aiz rītdienas. Tuva, tomēr tāla. Kādēļ lai viņa nebrauktu? Meita ļāva savai neapmierinātībai izlīt, vai tādēļ jāmaina plāni? Vai tiešām viņa nevar pieņemt patiesību, ka bērniem nepatīk viņas brāļa dzīvošana te? Patīk vai ne — ir reizes, kad radiem rads jāpacieš, kad jāpalīdz. Ko tur gudrot tik daudz? Pavārīs viņas te Ojāram tās putras, uzmanīs viņu, pēc laika varēs atkal dzīvot katrs savā vietā!

Marta aizver ceļasomu. Vēl nakts starpā, vēl var domāt un pārdomāt. Viņa noliek somu pie sienas uz grīdas, atglauž matus un pagriežas pret spoguli. Šeit gaisma asāka nekā Mairas istabā, skaidrāk izceļas viņas pašas rievas un nogurums. Tieši šovakar Marta būtu gribējusi pretim sev redzēt priecīgu seju, satrauktu spīdumu acīs, tādu, kas liek smieties vai vismaz klusībā priecāties. Bet nav vairs pirmītējā prieka, vienkārši nav. Tas pagaisa ļ kaut kur starp Mairas vārdiem un pašas sirdsapziņas pārmetumiem, varbūt — bailēm.

Marta skatās savos sasvīdušajos, atglaustajos matos. Vai tā patiešām ir viņa? Nē, nē! Marta redz sevi jaunu, saposušos, redz sevi tajos gados, kad meklēja dzīves laimi, meklēja mīlestību. Tas nemaz nav sen, patiešām ne, tikai ‘ šīs rievas sejā, pelēkums matos, patuklais augums — tas viss tomēr pa šiem gadiem radies, nomainījis, izmainījis toreizējo meiteni.

Toreiz Marta daudz lasīja, viņa grāmatās izdzīvoja mirkļus, kad Parīzes naktslokālos satiekas divi vientuļi ? cilvēki, iemīlas, brauc pa pasauli un visur, liekas, tieši viņus gaida. Ar viņu tā neatgadījās, jo viņa jau nebija Parīzē. Viņai neskrēja puiši pakaļ, un neviens nesūtīja ne rozes, ne dāvanas.

Un tomēr — arī viņa bija jauna un glīta, gan nekas sevišķs, tikai biroja strādniece, tomēr ar pietiekamu algu, lai varētu pieklājīgi apģērbties. Nepabeigta vidusskolas izglītība? Un tad? Tādu taču bija tūkstoši! Viņa strādāja lielā apdrošināšanas sabiedrībā, kur ļoti maz bija to, kas vidusskolu tiešām beiguši. Kam mašīnrakstītājām va-

jadzīga vidusskola? Viņa pati tā gluži nedomāja, bet vai toreiz tāda meitene kā viņa varēja skolu pabeigt? Vācijā aizsāka nometnes skolu, tad izceļoja. Iebraucot Kanādā, ar saviem septiņpadsmit gadiem viņa bija strādniece, maizes pelnītāja, un nevienam nenāca ne prātā meiteni vēl skolās sūtīt. Visiem bija vajadzīgs darbs, viss bija jāsāk no paša gala! Māte un tēvs meklēja vienkāršu darbu, kur nevajadzēja valodas, bet Marta tika birojā. Angļu valoda gan arī viņai nebija nekāda labā, bet ciparus pazina, rēķināt prata — varēja birojā strādāt.

Jā, toreiz viņa bija jauna, bet kaut kas pelēks jau vilkās līdzi, un nekā saistoša, nekā interesanta viņas dzīvē nebija. Aizvadītie pelēkie nometnes gadi, sākums šeit Kanādā tāpat ar tukšu, pelēku istabu, ar apdauzītām krūzītēm un pāršūtām drēbēm — tas viss viņai uzspieda tādu lielu, pelēku zīmogu, no kura vairs nevarēja tikt vaļā, to varēja redzēt vienmēr. Bija vienalga, vai viņa uzvilka košus tērpus vai staigāja vienkāršā bruncītī, bija vienalga, vai matus atglauda, sasēja vai frizieris sacirtoja,— viņa vienmēr izskatījās pelēka un nesakopusies.

Marta pieliecās tuvāk spogulim, kā vēlēdamās saskatīt, kur ir tas pelēkums, kas apņem viņas ārieni? Kādēļ citas izskatījās daiļas, kādēļ dažiem cilvēkiem pat visvienkāršākajā tērpā piemita kaut kas karalisks? Kā lai Marta to zina? Viņa tikai redz sevi, redz pusmūža sievu ar pelēku seju, ar pelēkām acīm, ar pelēkiem matiem. Piemēram, Grietiņa gandrīz tādā pašā vecumā kā Marta, bet neizskatījās veca. Viņas tēls izstaroja svaigumu un tīrību, un to Marta nekādi nevarēja izprast, jo arī viņas tērpi vienmēr bija tīri un kārtīgi.

Varbūt jaunībā tomēr šis pelēkums nebija ap viņu tik blīvs, varbūt citu acīs viņa pat likās izskatīga? Viņa taču iepatikās Jurim! Nē, Juris vispirms iepatikās viņai pašai. Tas bija kora mēģinājumā, kad viņi pirmo reizi satikās, un viņa uzreiz vēlējās, kaut Juris viņu ievērotu. Korī dziedāt viņa gāja, sabiedrību meklēdama, ne jau dziesmu mīlestības dēļ! Darbs birojā paņēma dienas labākās stundas, paņēma viņas domas, varbūt tādēļ.vakaros gribējās būt pulkā, kur skan latviešu valoda, kur nav jādomā par katru vārdu un teikumu.

Tagad, domājot par tām tālajām kora dienām, Martai liekas, ka tepat istabā skan koristu balsis, ka patiešām «tur burvīgā gaismā viss zaigo un laistās»! Un tad Juris — slaids, skaists, smieklu pilnu muti vienmēr! Te blakus vienai meitenei, te otrai, uz Martu sākumā tikpat kā nepaskatījās. Bet Martai viņš patika. Viņai vispār patika skaistas lietas — derīgas vai nederīgas, ka tikai skaistas! Tagad var pasmieties, jo pirmo reizi Juri viņa ievēroja pirmā kārtā modē nākušā mēļās krāsas krekla dēļ. Viņš likās kā krāsains gailis. Toreiz Marta prata izgrozīties pārtraukumos tā, lai atrastos Jurim blakus, lai kaut ko pavaicātu. Mācēja arī iekārtoties, lai pa durvīm viņi izietu tieši reizē, un tad nevainīgi pajautāt, vai mums nav uz vienu pusi ejams. Un vienalga, uz kuru pusi viņš būtu gājis, uz to būtu varējusi arī Marta iet.

Tā tas sākās, sākās šīs uzmanības pievēršana sev, līdz’ sekoja kopīga iziešana uz kino, uz kādu sarīkojumu, pastaigas, izbraukums un vispārējais pieņēmums — Jurim ir Marta. Vai viņi mīlēja viens otru? Kas gan to vairs tagad spētu pateikt! Viņi patika viens otram, patiešām patika. Mīlestība jau katram ir citādāka, un kā gan lai viņa vairs zinātu, vai patiešām vairāk par patiku toreiz nekā nebija? Savāda lieta tāda mīlestība — vienam tā ir rokas pieskāriens, glāsts, otram kaislīga iekāre, trešam — vērošana pa gabalu.

Nē, nav vērts domāt par mīlestību! Tagad liekas, ka tās nekad nav bijis. Bija gan skaistas dienas, bet tās aizripoja kā košas pīlādžu ogas, un no šīm košajām dienām nepalika ne rūgtuma. Nav palicis nekā. Bērni. Jā, bērni viņus sasēja, bet varbūt arī atsvešināja, jo viņai vairs neatlika laika nekam citam kā tikai bērniem. Trīs — cits pēc cita, visi trīs mazi, visi kopjami un uzskatāmi, kā gan lai viņai vairs būtu palicis laika iziet kopā ar Juri?

Jurim nevajadzēja vakaros sēdēt mājās pie bērniem, viņš varēja iet uz kora mēģinājumiem, uz sarīkojumiem, pat uz ballēm. Kāpēc gan ne, vai viņam vairs prieka nevajag, vai tikai tādēļ, ka mājās sieva ar bērniem, viņš uzreiz kļuvis vecs? Viņam patika dejot, viņam patika aplikt roku šmaugam jaunas meitenes viduklītim un aizmirst māju ar bērnu balsīm, asarām, brēcieniem, netīrām drēbītēm un vienmēr pagurušu sievu. Viņai neesot laika izgulēties. To Juris nesaprata, jo sieva tajā laikā taču nestrādāja, dzīvoja mājās, vai tad viņai nebija vaļas diezgan gulēt? Kad bērni paauga, viņa atkal strādāja birojā, māte bērnus pa dienu uzskatīja. Vēl mazāk Martai palika laika sev, vēl mazāk viņa varēja izgulēties. Toreiz viena nakts, kārtīga gara nakts gultā likās vai vienīgais, ko viņa kāroja. Kādēļ citiem bērni naktīs neraud, kādēļ

citiem bērni guļ cieši? Viņa nezināja, viņa tikai zināja, ka kāds atkal modīsies, kāds viņu sauks vai raudās un būs jāmierina, jāapklusina, lai citi dabūtu gulēt. Galvenais, lai Juris dabūtu izgulēties.

«Juri, Juri,» Marta skatās spogulī un domā, «kas iznāca no mūsu dzīves? Tu jau mēģināji pildīt tēva un vīra pienākumus, bet tie tevi spieda, tie tevi gribēja siet, un tas tev nepatika! Tev neveicās un netikās darīt mājas darbus, tevi neinteresēja ne pilošie krāni, ne izdilušās kāpnes, kas brēktin brēca pēc labošanas. Tev bija vienalga, vai man pārtrūkusi veļas aukla, vai bērnam bumbiņa ieskrējusi pagraba logā. Kā lai saskaita tos simt sīkos darbiņus, kas prasās darāmi, lai vecu māju uzturētu kārtībā! Tev viss tas šķita lieki, smagi, nevajadzīgi. Darbs, no kā jāvairās. Un izvairīties tu prati, jo tavs maizes pelnīšanas darbs tev atjāva braukāt apkārt cauras dienas un vakarus, tu varēji nebūt mājās, kad vien tik vēlējies. Tev patika rādīt varbūtējiem pircējiem mājas, zemes gabalus, tev patika ar viņiem runāties, bet tu biji vājš pārdevējs, jo tikai retais no tevis kādu īpašumu iegādājās. Man bija jāsāk atkal strādāt, jo uz taviem gadījuma ienākumiem mēs nevarējām paļauties. Juri, vai tu atceries, cik bieži es aizņēmos naudu no saviem vecākiem pārtikai, vai tu zini, ka tēvs reiz nopirka visiem bērniem ziemās mētelīšus, jo citādi to gadu viņi nebūtu varējuši no istabas iziet?

Un tad tev nepatika mājās vairs nekas. Tu sāki stāstīt visādus niekus. Par meliem man tos vēl tagad negribas saukt, jo tie patiešām bija nieki, tādas sīkas nepatiesībiņas, kurās tu pats sapinies. Es jau redzēju, ka tev grūti, ka tev patiešām nav pietiekoši daudz ienākumu, lai mūs visus pabarotu, bet kādēļ tu man stāstīji niekus? Es vairs nezināju, kad tev ticēt, kad ne, es vairs nevarēju paļauties uz tevi, un to juta mani vecāki, un to redzēja bērni. Tie bija smagi gadi, kamēr bērni paauga. Bet bērni arī redzēja, ka mēs nekāds paraugpāris neesam. Viņi bija pirmie, kas sāka prasīt, kāpēc tu ar mani nekur neizbrauc, kādēļ es vienmēr vakaros mājās viena, kāpēc tētis dara vai teica tā un kāpēc viņš mums nepalīdz?

Sākumā vismaz bērnu acīs mēģināju tevi attaisnot, bet tas kļuva grūtāk ar katru gadu. Viņi sāka par tevi smieties. Juri, vai tu zini, kā tas sāp, ja bērni vairs neciena savu tēvu? Nē, tu to nezini. Kad reiz mēģināju tev to izskaidrot, tu tīri nikni atteici, ka bērnam jāredz lietas tādas, kādas tās ir. Tev neesot jāslēpj tas, ka tu pelni maz. Tas jau nebija apslēpjams, arī ja būtu gribējusi! Bet ne jau tikai pelnīšana, Juri, ne tikai tā bija bērniem kā tāds dadzis acis. Es nekad nezināju, kad tu būsi mājās, kad ne. Dažreiz tu pārgulēji kādā hoteli, moteli vai pie paziņām, bet es nekad nezināju, ne kur, ne kad. Bērni bija tajā vecumā, kad sāka teikt: tētim kaut kur ir brūte! Es to allaž apstrīdēju, pat notēloju viņiem, cik tas ir nepatīkami vienmēr braukāt apkārt, palikt vēlu svešās vietās, pārgulēt tādās bezpersoniskās istabās, bet viņu sirdis mani stāsti neiežēlināja, drīzāk otrādi — viņi sāka turēt mani par lētticīgo, kurai visu varot iestāstīt.

Pārmetu tev šo mētāšanos, nenoteiktību un neatbildību^ bet tādās reizēs tu man meti acīs manus vecākus. Vai gan tavas galvas te kādam vajagot? Te taču esot viens saim-j nieks, un tas, protams, zīmējās uz tēvu, lai saimniekojot, lai kopjot, ja neesot labi! Tu teici, ka būtu citādāk, ja viņi te nedzīvotu, ka tad tev pašam patiktos rīkoties, bet, Juri, es tev nevarēju vairs ticēt. Zināju, ka bez tēva un mātes palīdzības es nevarētu pelnīt un māja izskatītos kā postaža. Un tad pienāca vakars, kad tevi lūdzu izkārtot lietas citādāk, bet tu neklausījies, tu izturējies pret mani tā, it kā es tev prasītu neiespējamo. Man arī bija apnicis lūgties, mēģināt tevi citu acīs iztēlot labāku, nekā tu esi, apnicis vienmēr gaidīt, nezināt un pieņemt tavu parādīšanos mājās kā nez kādu laipnību. Jā, tā biju es, kas teica: tad paņem savas lietas un ej reiz projām pavisam! Un tu paklausīji, tā — cik varu atcerēties — laikam bija pirmā reize, kad tu bez pretim runāšanas mani patiešām paklausīji!

Tagad jāsmejas, un arī toreiz es smējos par to — ne par tavu aiziešanu, bet par to, ka tu man paklausīji. Tu aizgāji, un neviens mājās *par to nebija pārsteigts, drīzāk visi jutās atvieglināti.

Bet tēvs tad jau bija slims, Edgars — tomēr vēl puika, pie tam tāds, kam praktiskie darbi neveicās un neinteresēja. Tas bija smags laiks, sevišķi pagājušā ziema, un, laikam aizejot, arī tev sāka salt. Šad tad tu iebrauci pie mums, atstāji naudu, paēdi, novannojies. Zinājām, ka Jūrmalas ciemā tu sev noīrēji istabiņu un ka tagad tas rajons ir tavs galvenais darbalauks. Tas bija tāds loģisks izskaidrojums: ne jau tu mani atstājis, bet tikai darba dēļ pārcēlies uz dzīvi Jūrmalas ciemā. Tā tas tika teikts tēvam un mātei, tā paziņām, ja kāds tevi meklēja.

Reizēm, kad tu iebrauci, tu ieradies un izturējies kā jau palaikam cilvēks savās mājās. Tu pat redzēji, kur būtu vēl kas pielabojams, kas darāms. Protams, tu to neapdomāji, ka tēvs un māte bija slimi un veci. Tu izskatījies tik pašapzinīgs, it kā viss šajās mājās patiešām būtu tavs nopelns. Var jau būt, ka tā man tikai likās, varbūt tu juties kā izpērts suns, kas tomēr lien pie saimnieka atpakaļ, neuzdrīkstas smilkstēt, bet meklē piedošanu. Es tevi nesaucu, un pats tu neprasīji, vai drīkstētu nākt atpakaļ ģimenes siltumā. Mēs vispār maz runājām, bet mēs abi bijām kļuvuši asāki, spītīgāki. Sākumā izvairījies te palikt pa naktīm, bet reiz iznāca, ka bija jāpaliek. Un tad sākās šis posms, kad tu iebrauci un paliki dažkārt pat dažas dienas. Es tevi pieņēmu atkal kā vīru, bet ne aiz mīlestības, nē, Juri, to tu biji sabradājis.

Lūk, šī gulta tā te stāv, un tu atbrauc un mierīgi gulies tajā iekšā. Tiesa, tā ir mūsu gulta, tā patiešām nav ne tava, ne mana, tā ir mūsu, tāpat kā bērni ir mūsu. Bet mūsu dzīves vairs nav, vienkārši nav. Man palikusi tikai vairs gaidīšana, nīkšana, kaut kādu atmestu drumslu uzlasīšana. Un tas ir pazemojoši, Juri, vai tu neredzi to!»

Marta satrūkstas. Skatīdamās spogulī, viņa sākusi runāties pusbalsī, viņa tik pilnīgi aizmirsusi istabu, ka tiešām likās — pretim stāv Juris. Spuldzes gaismā tagad iznirst aizkars, platlapu puķe, naktsgaldiņš un platā, tukšā gulta.

«Kā jukusi! Pati ar sevi runā, sāk jau redzēt mirāžas un gaužas par pagājušo laiku! Mīlestības meklētāja! Vai nav jāsmejas!»

Marta to saka tagad savam attēlam spogulī, un viņai patiešām liekas, ka te ir divi cilvēki — divas Martas. Tā izpūrusī, pavecā sieva vēl kaut ko gaida, vēl gribētu kam ticēt, tikai neprot atrast — kam. Bet otra, šaipus spoguļa, tā var smieties, tā var atmest ar roku, un tā rīt brauks Kārkla kungam līdzi.

Jā? Un ja nu arī tā otra Marta sapņo, ja nu tomēr viņa nekur neaizbrauc?

Marta papurina galvu. Ja viņa grib no rīta braukt, tad jāiet tagad gulēt, ir jau tik vēls. Viņa ģērbjas, mazgājas, ielien gultā, bet tomēr palikusi tāda sajūta, it kā kāds stāv visu laiku viņai blakām, kāds mazdrusciņ smejas, mazdrusciņ viņu tirda.

Pie tēva tomēr vajadzēja aiziet, viņš teicās gaidīt. Varbūt to viņš aizmirsa vēlāk, varbūt tik tāpat izrunāja pieklājības frāzi, kā to tik bieži cilvēki dara? Nē, nē,

Marta tomēr juta, ka tēvs patiešām viņu gaidīja, viņš taču pa tālruni lūdzās, lai ved viņu mājās. Un nu paies vismaz trīs dienas, pirms viņa būs atpakaļ, pirms varēs aiziet. Tas mazliet grauž, tas traucē miegu.

Marta vāļājas gultā un nespēj aizmigt. Satraukums par braukšanu, Mairas dusmās izkliegtā patiesība, Grietiņas stāsts — tas viss jaucas un maļas, piemilst, atslābst, bet veido savādi ciešu loku, kas raujas ciešāk un ciešāk ap Martu, bet miegu dzen projām.

No Kārkla viņai mazdrusciņ tā kā bail, tā kā neērti. Gadiem ilgi tepat uz vienas ielas dzīvojuši, kaimiņi, bet tomēr maz pazīstami. Piemēram, viņa pat nezina Kārkla priekšvārdu. Runājoties vienmēr saka — Kārkla kungs. Marta pasmaida, jo ir gandrīz pārliecināta, ka savukārt Kārkls nezina arī viņas vārdu. Sākuma gados viņš teica Liepas kundze, ja kādreiz Martu uzrunāja, bet nu parasti saka — kaimiņien. Tas tiešām tā siltāk skan. Nez kāds runīgais viņš nav, un arī Marta neprot sarunas vadīt.

Māte gan ar viņu parunājusies biežāk, arī Maira, un viņām abām kaimiņš patīk. Laipns, pieklājīgs cilvēks. Tas arī ir viss, ko Marta par viņu var teikt. Varbūt vēl varētu piemest: atturīgs. Nekad viņš pie Liepām nav ienācis, nekad neko nav ne lūdzis, ne aizņēmies, vienmēr ticis galā pats ar visu. Pat toreiz, kad ar sievu izšķīrās un palika mājā viens ar saviem dēliem.

Pa aizkara spraugu uz grīdas krīt mēness gaisma — taisna, blāvi sudrabaina svītra. Marta skatās tajā, un domas par kaimiņu pazūd, to vietā viņā ieskanas tālas, liegas skaņas, kas izveidojas dziesmas meldijā «Nāc man līdz, es zinu malu laimīgu». Marta šo dziesmu savā laikā daudz dziedājusi un ļauj tai izskanēt sevī visai, līdz pēdējam pantam.

Viņa vēl skatās spožajā mēness gaismas svītrā, tad smagi nopūšas.

Vai ir tāda laimīga mala? Kur? Vai viņa ietu? Un kas sauktu? Vai Kārkls nesauca? Sauca, tikai nesolīja nekādu laimīgu malu, vienkārši aicināja līdzi atpūsties.

Jo ilgāk Marta skatās mēness gaismas svītrā, jo sidrabaināka tā kļūst un tālāks šķietas dabas nemiers. Daudziem mēness gaisma liekas auksta, netīkama, pat nevēlama, bet ne Martai tā! Viegli zilajā blāvojumā atviz neizprotamais, izsapņotais, atviz bērnības stāsti. Tagad viņa vairs neatceras, kurš no brāļiem reiz stāstīja, kā no debesīm pa mēness stariem pie cilvēkiem atnākot laumiņas, paņemot

tos pie rokām un vedot uz savu pili. Citi, kas to nesaprot, šādus cilvēkus saucot par mēnessērdzīgiem. Toreiz Marta bija maza, pat skolā vēl negāja un ticēja brāļu stāstiem. Toreiz viņa gaidīja mēness spīdēšanu, gaidīja un ticēja, ka reiz taču laumiņas nonāks arī pie viņas. Nenāca. Varbūt sidrabainie stari nebija pietiekoši stipri un gari. Varbūt tagad, šonakt tāda laumiņa nonāks, paņems viņu pie rokas un aizvedīs uz sidrabainu pili, kur zilā krāsā viss vizuļos un kur nebūs bēdu, kur nebūs pārmetumu un slimību!

J

SESTDIENA

Rīts pamostas kopā ar Martu, vēl jau viņa kādu mirkli varēja gulēt, pulkstenis tā kā atļautu, bet pašas nemiers neļauj, tas rautin rauj augšā. Platām acīm viņa skatās dzeltenajā kokā aiz loga, mirkli neapjēgdama, vai dzeltenums ir saules gaisma vai tikai lapas. Abi! Viņas sirds tā dīvaini sadreb, un līksme pārlīst visam augumam, pārlīst kā spēja gaisma. Šaubas vairs nemāc. Šodien viņa brauks no mājas projām, tiks ārā uz pāris dienām, būs pie lielā ezera saulē un mierā, būs tikai pati ar sevi un Kārkla kungu! Pie kaimiņa vārda jūsma mazliet saplok, saraujas, neziņa pat biedē, bet prieks tomēr paliek.

Martai pašai neērti par šo prieku, par šo neapdomāto steigšanos līdzi pirmajam, kas piedāvājās viņu no pilsētas izvest. Izbraukums zaļumos — citam tik vienkārša izrīcība, vasarās pati par sevi saprotama lieta, bet Martai tāds svarīgs notikums. Vai viņa nepārspīlē? Vai tas ir pats izbraukums, kas viņu satrauc, vai doma, ka viņa tur būs tikai ar Kārklu vien?

Vienalga! Diena solās būt skaista. Debesis rīta gaismā cauri dzeltenajām lapām smejas pretim un ievelk Martas lūpās smaidu, tās neļauj domām apmākties. Ir labi, ir labi tā, kā pašlaik ir!

Viņa izraušas no gultas un sāk posties ceļam, mēģinādama staigāt klusām. Soļi tomēr pamodinājuši arī abus jaunos, un ikdiena iet vaļā pilnā sparā.

Mairai un Edgaram tieši vienā minūtē jāskrien uz vannas istabu, pēc tam tieši vienā minūtē atkal abiem nepieciešams elektriskais matu sukātājs, un tad jāstrīdas, kurš ņems to somu, kuru abi nolēmuši uzskatīt par savu. Marta klausās strīdiņā, taču neiejaucas. Viņa nesāks atkal bārties, nē, ne šorīt, kad viss liekas gaišs un priecīgs.

«Mamm,» Maira spiedz, «saki Edgaram, ka tā soma ir mana! Lai viņš savas panckas liek iepirkumu kulē!»

«Turi taču reiz muti!» Edgars uzsauc un iemet somu Mairai rokās. Marta jau zināja, ka dēls piekāpsies. Miera un klusuma labad viņš to allaž dara, jo ar Mairu citādāk gala netiek. Nav vairs maza meitene, kuru varēja iedun-ckāt, ja neklausīja.

«Kas te par traci?» savas istabas durvis pavērusi ari vecāmāte. «Kur tad visi tā skrien?»

«Projām, vecomāt, projām!» Maira novītero un skrien lejup.

Marta pienāk pie mātes.

«Es arī aizbraukšu uz pāris dienām. Kārkls mani paņems līdzi uz savu vasaras māju. Esi tik laba un aizej pabarot viņa kaķi. Atslēgu viņš atstās.»

«Tu arī?»

Mirkli vecāmāte pārdomā, tad pārsteigti izsaucas: «Tad jau es mājās palikšu viena pati!»

«Tā iznāk, māt.» Vairāk Marta neko nepaskaidro, viņai jāsteidzas. Viņa seko Mairai virtuvē, kur meitene jau vāra kafiju.

«Būs skaista diena,» Marta silti uzsmaida meitai.

«Jā. Labi gan, ka tu arī tiec reiz no mājas ārā!» Maira skatās mātē un mazliet neveikli smaida. «Es vakar laikam biju nejauka pret tevi. Bet tas likās neticami, ka arī tu kur taisies! Nu, lūk, tu saposusies izskaties vēl tīri labi!»

«Jā? Tavs tēvs teica, es izskatoties kā vecs, nodzīts zirgs. Tieši tā viņš teica.» Mirkli Martā ir rūgtums, kas uzsities viņā līdz ar domām par vīra vārdiem, bet tikai mirkli. Sīs netīkamās domas viņa šorīt atbīdīs, lai nemaitā garastāvokli. Lūk, kā saulē vizuļo rasa, kas ieķērusies zirnekļa tīklos un vēlajos ziedos! Būs skaista diena. Tai jābūt skaistai!

«Un ja kas notiek ar vecotēvu, kamēr jūs visi projām?» vecāmāte notuntuļojusies lejā, iestājas virtuves durvīs, un Martai pēkšņi liekas, ka no mātes krīt smaga ēna, krīt tieši viņai pāri.

«Kas tad var notikt? Pati teici, ka vectēvam labāk, un slimnīcā taču viņu apkopj,» Maira sparīgi atjautā, pieceļas vēl ar maizes gabalu rokās un paspraucas vecaimātei garām, tad uzskrien augšstāvā.

«Māt, neskaties manī tā, i*t kā es darītu ko aplamu! Tēvs taču ir apkopts. Aizej pie viņa, parunājies. Saki, ka es nevarēju piektdienas vakarā tikt. Es patiešām nevarēju Ojāra dēļ. Bet, kad es pārbraukšu, tūliņ pie viņa aiziešu. Saproti mani, gadiem ilgi neesmu nekur bijusi. Arī man gribas kādas pārmaiņas, gribas miera kaut vai uz pāris dienām!» Marta to saka lūdzoši, bet mātes balsī ir asums.

«Un kas tad šodien ies pie Ojāra, ja man jāiet pie tēva?»

«Grietiņa.» Marta steidzīgi brokasto.

«Kas tā par Grietiņu?» Bet tad māte atceras gan: «Ā, tā, kura skrēja viņam pakaļ no Anglijas!»

Marta gribētu gan ko vēl piebilst mātei par Grietiņu, taču nepagūst. Pie durvīm jau atskan Kārkla automašīnas taure. To izdzirdusi arī Maira un steidz pa kāpnēm lejā, palīdz mātei ielikt automašīnā līdzņemamo, saņem no Kārkla viņa mājas atslēgu un sola par kaķi parūpēties arī tad, ja viņi vēl pirmdien nepārbrauktu.

«Lai jums laba atpūta!» Maira nosauc un paliek pie vārtiņiem stāvot, kamēr mašīna aizripo. Tas viss noritējis ātri un steigā, it kā viņiem nez kur jāskrien. Vecāmāte tikko paguvusi pie durvīm pienākt. Nē, viņa vairs nevar ne ko teikt, ne pavaicāt, kaimiņa zaļā automašīna jau apgriežas ap stūri!

«Skrien visi kā sadeguši!» vecāmāte nopukst un lēni iet atpakaļ uz virtuvi, kur Edgars mierīgi griež maizi, nepievērsdams vērību ne māsai, ne vecaimātei. Maira pļāpā vienā gabalā, liekas, viņai jāizrunā savs nemiers vai satraukums. Tad viņa skrien un nes somu lejā, kaut gan neviens vēl viņai nav pakaļ atbraucis.

«Kur tad Kārklam tā vasaras māja ir?» vecāmāte jautā, bet to tieši nezina ne Maira, ne Edgars. Kaut kur uz ziemeļiem no lielā ezera. «Un kur tu būsi?» vecāmāte grib zināt.

«Jūrmalas ciemā,» Maira negribīgi atsaka. Ne jau tādēļ, ka vecāmāte nedrīkstētu zināt, ka viņa brauc uz Jūrmalas ciemu, nē, bet šo vārdu Maira nelabprāt izrunā. Viņas ausīs tas ir skarbs, netīkams vārds, kopš tur tēvs dzīvo.

«Un kur būs Edgars?»

«Vecomāt, es nezinu. Droši vien viņš pats arī nezina; kur draugi vedīs, tur brauks. Punkts.»

Maira atstāj vecomāti virtuvē un drāž atkal augšā. Tad pakravājas pa savu istabu, pakārto vēl. Radio skaļi dzied, dažus vārdus Maira dzied līdzi. Viņa ir savāda nemiera pilna, viss viņā burbuļo, bet kaut kur dziļi sirdī gruzd tādas sīkas bailītes par māti.

Pēkšņi viņa atceras mātes vakarvakarā teikto par Ojāru. Brīdi prieks noplok, viņa stāv un nikni skatās uz savu gultu. Protams, tajā Ojārs negulēs nekad! Viņa ieskrien mātes istabā, tā kārtīgi saposta. Uz gultas stūra uzlikti palagi, sak, gadījumā, ja Ojārs atnāk, lai Mairai nav jāmeklē! Māte pati droši vien gulēs vectēva gultā.

Vietas jau visiem iznāktu, tikai Maira negrib, vienkārši negrib, ka te atkal kāds slimais gulēs.

Cik labi būtu dzīvot vienai ar māti vien! Nu, Edgaru arī varētu pieciest, dažkārt vīrieša cilvēks mājā tomēr noder. Varētu klausīties radio, kad un cik skaļi grib, varētu spēlēt plates un vest pie sevis ciemiņus, nebūtu vienmēr jārēķinās ar citiem!

«Es aizbraucu!» Edgars nosaucas priekšnamā.

«Brauc vesels!» Maira atkliedz un ziņkāri piesteidz pie loga. Viņa tomēr grib redzēt, kuri ir Edgara draugi. Nez kādi draugi jau nu tie brālim nebūs, to Maira zina tīri labi, tikai studiju biedri, kas ar mieru viņa klātieni šīs pāris dienas pieciest, tas viss! Kā lai Edgars sev iemantotu draugus? Tāds grāmatu urķis!

Maira skatās, bet neko lielu neredz, jo puiši no automašīnas nemaz neizkāpj. Edgars savu līdzņemamo saini un jaku uzmet uz aizmugures sēdekļa, un trīs puiši aizbrauc.

Mirkli Maira stāv domīga pie loga. Viņā ieskanējies jautājums: ko viņa darītu, ja Edgars būtu slims tā kā Ojārs tagad? Vai viņa koptu brāli, vai atteiktos no savām ērtībām viņa dēļ? «Nē,» viņa skaļi iesaucas un pati satrūkstas. Bet ja nu nebūtu neviena cita, kas to dara? Maira sajūt tādu kā kaunu, kā žēlumu pati par sevi, bet arī spītu. Nē, kādēļ gan Edgara dēļ lai viņa piepūlētos? Tomēr, tomēr viņa droši vien būtu tāda pati kā māte!

Labi, ka Maira pašlaik var skriet lejā pa kāpnēm, paķert savu somu un kopā ar draudzenēm aizbraukt!

Mājā iegulst klusums. Vecāmāte vēl mirkli pastāv pie durvīm un skatās uz ielu, kurā sen vairs nav tās automašīnas, kurā iesēdās Maira. Klusums visapkārt, kārotais klusums! Taču šoreiz vecāmāte par klusumu nemaz nepriecājas, tajā ir jūtams spriegums. Nav tā kā darbdienās, kad vienmēr kas jādara, jāpakārto, kad zina — drīz visi pārradīsies. Tagad viņa zina: vakars atnāks kluss un tukšs, un nakts — nakts būs bez citu elpām zem šī jumta. Iegājusi virtuvē, vecāmāte nokopj pamesto brokastu galdu, mirkli pavēro dārzu, tad, noņēmusies pie vectēva uz slimnīcu aiziet, kāpj atkal augšstāvā brīdi vēl atpūtināt kājas.

/

Marta sēž blakām Kārkla kungam, vērodama apkārtni. Viņa mēģina nedomāt, ļaut skatam klejot garām slīdošajās ainavās un aizmirst ikdienas raizes, aizmirst visu to rūgto un smago, kas gadiem vilcies līdzi. Kaimiņš braucot daudz nerunā, pamet tikai vienu otru teikumu par vispārējām lietām un notikumiem. Bet klusums nav spiedošs, tas ir labs. Marta nezina, kādēļ, bet viņa izvairās uz Kārklu cieši paskatīties. Tikai tagad Marta strauji pagriež galvu, tagad, kad Kārkls saka:

«Es pagājušo nakti par jums domāju. Un ziniet — tā nav pirmā reize.»

Marta jūt karstumu vaigos. Ko kaimiņš īsti gribēja teikt?

«Es priecājos, ka mēs būsim dažas dienas kopā. Reizēm uznāk tādas milzīgas ilgas ar kādu sievieti parunāties kaut vai par tīri ikdienišķām lietām un sīkumiem, jo gribas dzirdēt balsī maigumu, to silto rūpību, kādu tikai sievietes spēj parādīt. Tad ikdiena šķietas klusāka un labāka.»

Marta neko nepiebilst, un Kārkls, viegli smaidīdams, vēl paskaidro:

«Laikam šīs ilgas radīja mana bijusī sieva, jo viņa vienmēr runāja asi, skarbi: tā patiesībā bija kliegšana. Gandrīz vienmēr viņa pavēlēja, izsmēja vai bārās. Es neatceros, ka viņa būtu kādreiz arī ko lūgusi. Varbūt vairs neprata to, tāpat kā neprata ar vārdiem un balsi būt maiga.»

Marta jūtas neērti, viņa negrib tagad runāt par Kārkla sievu, šo skaļo, skarbo sievieti, no kuras viņa izvairījās visus gadus, kad viņa tepat kaimiņos dzīvoja un ļāva balsij reizēm kā asām krusas šaltīm iebirt apkārtējo māju dārziņos.

Kārkla vārdi par nemācēšanu lūgt pieskārušies kādai citai stīgai. Arī Juris nemācēja lūgt, bet viņš tomēr nebija vienmēr ass, kaut allaž pavēlēja, prasīja, pieprasīja. Pēdējā laikā vīra skarbais runasveids *bija pielipis arī Martai. Viņa to skaidri zina un varbūt tagad jūtas neērti, jo, lūk, nu sēž blakām cilvēks, kas viņas balsī meklē maigumu.

«Pa šiem gadiem mana balss kļuvusi cieta,» Marta atvainodamās saka, «ne vienmēr ar mīlīgumu var panākt nepieciešamo.»

«Jūsu balsī, kaimiņien, vēl vienmēr ir sievišķīgais maigums. Es jau nesagaidu nekādu personīgu labvēlību, ne to, ka šis maigums būtu veltīts tieši man, tikai tā vispārīgi to teicu. Gadiem ilgi jau dzīvoju viens, darbā sastopos tikai ar vīriešiem, dažkārt paiet nedēļas, kad ar sievietēm vispār nerunāju. Un tad rodas tās ilgas.»

«Es pat nezinu, ko jūs strādājat.»

«Maizi pelnu kā tehniskais zīmētājs. Bet cilvēkam ir jārunā, citādi var nosmakt pats sevī. Un darbā jārunā par darbu pašu. Ja kādreiz gribas pateikt kaut ko tādu, kam ar darbu nav nekāda sakara, tad bieži — nav kam teikt.»

«Un kur tagad jūsu dēli?» Marta mēģina atcerēties, cik gadu aizritējis, kopš Kārkla sieva aizgāja. Būs varbūt seši septiņi.

«Viens aizprecējās uz Ameriku, otrs tepat pa pilsētu dauzās. Strādāt strādā, ko vairāk! Lai tiek galā ar sevi pats. Abi jau pieauguši cilvēki.»

Jā, gadi aizskrējuši! Marta atceras laiku, kad Kārklu jaunākais dēls, toreiz tāds zēns ap četrpadsmit piecpadsmit, atskrēja kādreiz pie Edgara, tad abi sēdēja uz mājas lieveņa un runājās. Ja Marta pajautāja, kā pa mājām klājas, zēns tikai paraustīja plecus, dažkārt atteica — karsti vai skaļi —, bet vairāk neko nestāstīja.

«Vai par Aldu jums ir kādas ziņas?»

Tā, Kārkls nu ir ieprasījies par to, par ko Marta pat negrib runāt.

«Nē,» viņa strupi atsaka un sajūt šo aso dūrienu sevī, to, kas nāk vienmēr ar Aldas vārda skaņām. Kādēļ viņš to prasīja? Vai gribēja pasvītrot, ka arī viņas ģimenē viss nerit gludi, ka arī viņai ir kāds, par ko žēloties? Varbūt viņa dēls gājis to pašu ceļu, ko Alda? Viņš taču teica — dauzās pa pilsētu.

Garām slīd ceļmalas dzeltenums, vietumis pelēkums. Lauki tukši, daži uzarti, daži rugājaini, bet visiem piemīt rudenīgais pamestības skumjums. Tomēr dienas dzidrums blāvo zaļumu un dzeltenumu dara krāsaināku. Vietumis pazib pa sārtai kļavai, un tās ar savu košumu palīdz atvairīt netīkamās domas.

Atvasara! Jāizbauda vēl pēdējās siltās dienas šajā gadā, pēdējās saulainās dienas! Vai visas trīs brīvās dienas būs tādas skaistas, saules pilnas? Vai tas nebūtu par daudz prasīts un sagaidīts? Martai jau pietiktu arī ar vienu pilnu skaistu, tiešām brīvu dienu! Arī tas būtu daudz! Cik pieticīga gan viņa kļuvusi!

Nomācošās domas Marta ir iemācījusies atvairīt, atstumt. Nu jau viņa atkal ļaujas garām slīdošo ainavu skaistumam, juzdama, ka tajās atpūšas acs un prāts. Kaimiņš brauc, svilpo, vēro ceļu, tomēr viss viņa augums ir atbrīvojies, nesasprindzis, un šis paļāvīgais miers netieši pamazām ielijis Martā. Viņai liekas, ka aiz muguras pilsētā palicis viss smagais, palikusi steiga, nemiers, rūpes. Šeit mašīnā, kas slīd pa gludo lielceļu, drošu roku vadīta, tieši šeit ir tas miers, ko viņa gadiem nav izjutusi. Viņa atmet galvu, piever plakstus un ar visu būtni izjūt braukšanu, to nekustīgo došanos uz priekšu, kas cilvēku tik ērti tagad pārvieto.

Bet tad viņa sāk klausīties, kas tā par dziesmu, ko kaimiņš svilpo. Viņa zina, tā ir veclaiku ziņģe, pazīst to, bet pirmajā brīdī nespēj atcerēties, ko tā atgādina. Kaut kas no bērnības nozib viņas atmiņā, kaut kas, kam sakars tieši ar šo ziņģi.

Tas ir tikai īss mirklis, tomēr viņa atceras, kad šo dziesmu dzirdēja, un nu atmiņas liek iesmieties. Kārkla svilpošana pārtrūkst.

«Vai ceļmalā kas jocīgs?»

«Nē, tā dziesma, ko jūs svilpojāt!»

Un Marta sāk stāstīt par krusttēvu, kas pārzinājis nespējnieku patversmi uz laukiem. Bēres tādā mājā bijusi parasta parādība. Tā reiz krusttēvs vedis zārku no pilsētas, bet iegriezies arī ciemos un, jau iebraucot, bijis krietni kunga dūšā. Nolicis uz galda vēl šņabja pudeli un sācis līksmot. Martai tajā pēcpusdienā bijis kaut kur jāiet, un, ratiem ar zārku garām iedama, tos pamatīgi nopētījusi, gan zinādama, ka zārks tukšs. Zirgs stāvējis tāds bēdīgs, un to Marta zinājusi, ja zirgu neatjūdz, tad ilga ciemošanās nebūs. Bet, kad viņa nākusi mājās, izdzirdusi lielu burkšķi un redzējusi: krusttēvs sēdējis ratos, pret zārku atspiedies, pātagojis zirdziņu un pilnā balsī dziedājis šo te ziņģi. Zirdziņš rikšojis tīri mundri, bet krusttēva pātaga švīkstējusi vien. Tad nu zirgs palaidis strauju riksi, un ielas līkumā rati sazvārojušies un zārks sācis slīdēt lejup. Mai ca to redzējusi un saukusi krusttēvam, bet viņš tik pilnā balsī dziedājis. Ziņkārības dzīta, viņa negājusi vis mājās, bet paskrējusi aiz ielas līkuma skatīties, kā krusttēvs aizbrauks. Necik tālu viņš neticis, zārks nokritis. Krusttēvs tad nu rausies no ratiem ārā, mēģinājis celt, pats apgāzies, un tas viss izskatījies ļoti jocīgi. Piesteigušies palīgi, bet Marta tomēr vēl smējusies, līdz kāda sieviņa viņu sabārusi, nedrīkstot smieties, ja tuvumā miris cilvēks. Nu labi, vecais esot piedzēries droši vien aiz bēdām.

Līdzjutēji bija visi, atskaitot Martu. Viņa jau zināja, ka zārks nav krusttēva tuviniekiem, tikai tā — lai būtu mājās, kad ievajagas. Kad zārks atkal bijis piesiets un krusttēvs ierāpies ratos, viņš uzšāvis zirdziņam, uzsācis pārtraukto dziesmu un aizbraucis pa ielu, ka rīb vien.

«Un toreiz man viss tas likās ļoti jocīgi,» Marta savu stāstu beidz, «bet tagad — tagad redzu, ka tur nekā jocīga nebija.»

«Jā, laucinieki toreiz dzēra un piedzērās, bet tad atkal strādāja, nedēļām pudeles neaiztika. Bet paskatieties tagad, kā tagad mēs dzeram: vai katru vakaru kokteilltis, katrā ciemā, katrā satikšanās reizē! Mēs dzeram tāpat, tikai tā vairs nepiedzeramies, un kaut kā viss ir izsmalcinātāk — no skaistām glāzēm, ar ledu, ar citrona šķēlīti, ar marinētu ķirsi. Toreiz zemnieki dzēra tieši no pudelēm vai tējas glāzēm, vismaz mans tēvs.» Kārkla balsi samanāms rūgtums.

«Dzeršanas postu labi pazīstu, jo atkal un atkal dzīvē ar to iznāk tikties.» Kārkls mirkli iegrimis savās atmiņās, tad turpina: «Mēs dzīvojām uz laukiem, tēvam bija

jaunsaimniecība patiešām labā vietā. Apsaimniekojām paši vien. Pietika visiem, palika vēl naudas skolām, un varēja domāt, ka dzīvosim labi. Bet tēvs palaidās dzeršanā, līdz — tagad smalkajā vārdā — kļuva alkoholiķis. Agrāk mēs teicām atklāti — dzērājs. Brālis par mani bija dažus gadus vecāks un pirmajā vācu gadā aizgāja brīvprātīgajos. Mājās tad palikām tikai mēs trīs: tēvs, māte un es.

Vai tas bija karš vai tas, ka šņabi deva par nodotajiem ražojumiem, bet pienāca laiks, kad tēvs pilnā vien staigāja un māte viena rāvās pa māju ar darbiem. Vasaru pieņēmām pāris izpalīgus, bet ziemā — es tiešām nezinu, kā viņa vispār spēja kaut cik apkopt visu, jo tad jau ari es biju projām skolā.

Pēdējā pavasari, kad sākās atkusnis un ceļi bija izmirkuši un grāvji pilni ar ūdeni, tēvs nezin kur bija braucis ar velosipēdu, protams, atkal piedzēries. Viņu atrada noslīkušu grāvī. Pareizāk — viņš noslīka pudelē. Un no tā laika neviens dzērājs lai manās acis necer atrast žēlastību! Kas tā par gļēvulību tā palaisties, ka cilvēks kļūst atkarīgs no dzēriena, kad pats sevi vairs īsti neapzinās!»

«Un kas notika ar jūsu māti?»

«Māte palika mājās, ir tur vēl tagad. Esot pašai sava istaba, savs dārziņš. Katrā ziņā viņai tur labāk, vismaz pašu ļaudis apkārt, pašu koptā zeme.»

Brīdi viņi atkal brauc klusēdami, un Marta jūt pateicību par to, ka Juris vismaz nekad nav bijis dzērājs. Mazdrusciņ viņa tomēr pabrīnās par kaimiņa stāstu, jo no teiktā var secināt, ka dzērājus viņš necieš, bet viņa sieva taču kādreiz mātei bija žēlojusies, ka Kārkls vai visu naudu nodzerot. Nekad iereibušu kaimiņu viņas gan netika redzējušas, bet cik vispār viņi saredzējās!

Martai jautājums jau uz mēles, tomēr to nepasaka, tas liekas šajā brīdī neiederamies, jo dzidrā atvasaras saule viz viņiem visapkārt ar tādu gaismu, ka negribas pieminēt ne postu, ne ļaunumu.

Te Kārkls iesmejas.

«Kā savādi iznācis, mēs gadiem ilgi dzīvojuši vienā ielā, bet tikai tagad sākam viens ar otru iepazīties! Par jums es šo to kādreiz uzzinu no jūsu mātes vai Mairas. Varēja gan domāt, ka divas latviešu ģimenes, tik tuvu dzīvodamas, sadraudzēsies, bet, nē, mēs palikām svešinieki, tikai — labdien, kā klājas — un tas viss!»

«Tā ir,» Marta rezignēti atsaka. Varēja jau kādreiz kaimiņu paaicināt uz tasi kafijas vai svētdienā uz pusdienām, bet, kamēr viņa sieva tur dzīvoja, Marta ar viņiem nemaz negribēja satikties, un, kad viņas tur vairs nebija, tad šādu paaicināšanu varētu viegli pārprast. Kā viņas domas pārķerdams, Kārkls saka:

«Es taču varēju jūs paņemt līdzi uz savu vasaras māju agrāk! Kāpēc gan es to nekad nedarīju?» Un viņš skaļi iesmejas.

Marta jūt, ka šoreiz kaimiņš smejas no sirds un pats par sevi, tādēļ arī viņai kļūst vieglāk. Ne viņas vaina vien, ka nav agrāk tuvāk sapazinušies.

«Mēs laikam baidāmies cilvēkus sastapt tādus, kādi viņi ir, ar visām viņu nelaimēm un kļūdām. Tiklīdz pamanām, ka viņu dzīves nerit gludi, ka kaut kas sapiņķējies, aizķēries, tā novēršamies, izliekamies, ka neredzam. Tā mēs pa lielākai daļai darām, mēs visi!» Kārkls nopietni piebilst.

Ko Marta var teikt? So novēršanos viņa tik skaidri izjutusi, jo kur gan palika agrākie paziņas, kora laiku draugi? Kā viņi visi atsvešinājās? Kopš Juris pie viņas vairs nedzīvo, tagad viņai tiešām vairs nav neviena, kur kādreiz aiziet paciemoties, nav arī neviena, ko paaicināt pie sevis.

«Es redzēju tīri labi, ka jūs ar vecākiem vienmēr paliekat pilsētā, bet pieņēmu, ka nevēlaties izbraukt.

Automašīna taču jūsu vīram visu laiku ir. Pieņēmu, ja jūs gribētu kur tikt, vīrs aizvestu.»

«Bet neved, sen jau vīrs mani nekur neved!»

Teicamais Martai vienkārši pasprucis, un jau nākamā mirklī viņai savas atklātības žēl. Vai kaimiņam jāzina viņu attiecības, nesadzīvo — un cauri! Nevienam Marta nestāsta, nesūdzas, kādēļ lai tieši Kārklam viņa uzticētu savu rūgtumu? Bet Kārkls pasmaida tā silti, gandrīz priecīgi, mirkli pamezdams skatu uz Martu. Viņš nejautā, brīdi klusē un tad sāk runāt par ceļu, par vasaras mājām, par ezermalu, kuru viņš šogad tīrījis. Tā runādamies, viņi tuvojas ceļa mērķim un tuvojas viens otram. Sākotnējā atturība pazudusi, un Marta kaimiņa klātienē jūtas labi, jūtas mierīga, un tā viņai jau ir atpūta.

Viņi izbrauc cauri nelielam ciemam, aiz tā ceļš sadalās, un Kārkla auto iegriežas šaurākajā, kas brīdi ved gar akmeņainu pļavu un tad ievijas mežā. Koki abās pusēs zaļi. Tie ir dzīvības koki, smaili kā torņi, aiz kuriem pazib priežu vai egļu skujainais zaļums. Klajākā vietā paviz ezera ūdens atspīdums un piekrastes vasaras māju jumti. Marta sen nav bijusi vasarnieku vietās, nemaz nezina, kādas vasaras mājas tagad ļaudīm ir, un arī Kārkls nekā nav teicis par savējo, tikai to, ka vietas diezgan. Ceļš vairāk pietuvojas krastam, un nu viņa redz vasarnīcas skaidrāk. Dažas ir gandrīz tādas pašas kā mājas pilsētā, un Marta pārsteigta saka:

«Es domāju, ka te būs dēļu būdiņas, tādas vieglas, vasarai vien domātas, bet, lūk, dažam labam īsta māja!»

«Dažs labs te arī visu gadu dzīvo,» Kārkls atsaka.

Kad ceļš vēlreiz sazarojas, Kārkla mašīna iegriežas smilšainajā, šaurākajā, un Marta var atkal vērot tikai mežu. Vasaras mājas vairs neredz, varbūt tās aizslēpušās aiz kuplajiem kokiem, varbūt to šeit nemaz nav. Viņa neprasa. Viņa sēž un ļauj skatam apglāstīt skaistos kokus. Kārkls savā pusē atgriež logu, un pa to ieplūst meža smarža.

«Drīz būsim galā,» viņš saka, sākdams atkal svilpot.

Ceļš te nelīdzens, automašīnas gaita lēna, un tuvumā Marta neredz nevienas citas mītnes, tikai mežs, mežs, mežs. Viņai kļūst neomulīgi, taču Kārklam negrib neko teikt, ne jautāt.

Un tad viņš iegriežas pavisam šaurā celiņā, kur aiz kokiem redzama māja. Tā nav nekāda dēļu būdiņa, kādu

Marta bija iedomājusies Kārkla mītni, nē, tā ir māja, skaista, liela māja.

«Te nu mēs esam!» Kārkls raušas ārā no automašīnas, palīdz izkāpt Martai un noskata tad pats savu māju, kā pirmo reizi to redzētu. Vispirms ar saimnieka soļiem viņš apiet tai apkārt un tikai tad atslēdz durvis un vedina Martu iekšā. No meža puses māja izskatījās vienstāvīga, bet tā celta piekrastes slīpumā, un no ezera puses lielie stikla logi un durvis veido divus stāvus, kas saulē vizuļo un spīd, un Martai liekas, ka mežā uzcelta īsta pils.

Kārkls rīkojas kā jau cilvēks savās mājās: nes, kārto, apskatās iekšā. Marta stāv ārā un raugās stiklotajā priekšā, skatās ar latviskiem rakstiem izgreznotajā jumta dzegā un nesaprot, ka tik liela māja vienam pašam cilvēkam.

Kārkls atkal iznācis ārā pie viņas un, kā Martas domas nojauzdams, iesmejas:

«Nu, kaimiņien, vai pietiks vietas mums abiem?»

Martas skats slīd gar skaistās ēkas sienām, slīd gar smilšaino priekšu, ar akmens plāksnēm noklāto celiņu un apstājas tieši pie Kārkla acīm:

«Kam jums tik lielu māju vajadzēja?»

«Tiešas vajadzības jau nebija, bet man patika celt. Jā, es šo māju esmu uzcēlis pats, tikai dažas nedēļas nogales palīdzēja amatnieki. Viens gals vēl nav pabeigts, tas lai stāv uz nākamo vasaru. Zinu, ka būs ko darīt! Pamazām vien būšu uzcēlis un iekārtojis.»

Ar īpašnieka lepnumu un prieku Kārkls izvadā Martu pa istabām. Dzīvojamā telpa ir plaša, ar kamīnu, kas atdala virtuvi un priekšnamu, un vairākas durvis ved uz citām telpām.

«Te jau var apmaldīties!» Marta smejas, sekodama Kārklam, kas atver stikla durvis uz balkonu. Brīdi viņi abi stāv ārpusē un veras caur izretinātajiem kokiem ezera spogulī.

«Lielisks skats, vai ne?»

Marta tikai pamāj ar galvu. Viņa ir apmulsusi no necerētā skaistuma un lielā klusuma visapkārt.

«Šajā istabā varēsiet iekārtoties, tā domāta viesiem.» Kārkls rāda blakustelpu, kuras durvis arī paveras uz balkonu. «No rīta saule jūs aicinās te ārā!»

Marta ierādītajā istabā ienes savu somu un sāk iekārtoties. Tik skaistā telpā viņa vēl nekad nav pārnakšņojusi. Lielais logs ar ezera mirgu un koku zariem, brūnās dēļu sienas un sijas, gaišā, mīkstā grīdsega un lielā vāze stūrī — tas viss Martai liek domāt par skatlogiem, par žurnālos redzētām bildēm, kurās viņa pat nav varējusi sevi iesapņot. Nu viņa ir šādā telpā, patiešām ir! Vēl smaržo dēji, vēl telpas gaisā samanāms dūmu rūgtenums, kas jaucas ar dzīvības koku un priežu smaržu, kas ieplūst pa atvērtajām durvīm. Marta atkal paskatās uz lielo vāzi. Tajā jāieliek košs kļavas zars, kamīnā jāiekur uguns, un tad — tad skaistums telpā varētu būt pilnīgs!

Viņa ieiet dzīvojamā telpā, kur kamīna mute tukša un auksta lūgtin lūdzas pēc malkas šķilām un akmens plāksnes atgādina kaut ko no bērnu dienās redzēto pilsētu mūriem vai ielām. Martai jāsmaida. Vai viņa pati tagad nav kā apmulsis bērns? Acīmredzot cilvēki tā dzīvo, tikai viņai nav iznācis šajās mājās būt!

Viņa aizgriežas no lielā kamīna, pretim vizuļo ezers aiz stikliem. Kārkls teica, tas esot līcis, bet arī šim līcim Marta nespēj krastu samanīt. Ezers kā jūra, plašs, nepārredzams un pašlaik tālumā piebārstīts ar baltām burām. Vai agrāk viņa nedomāja, ka tā var būt tikai uz pastkartī-tēm?

Ārā Marta pa iestaigāto taciņu noiet līdz ezeram un ir mazliet pārsteigta par tā seklumu. Lēzenā mala atgādina jūrmalu, tikai smiltis te tumšākas. Ūdenī vairāki lieli akmens bluķi, un viļņi atsitas pret tiem ar šļakstu, ne ar tādu spēku kā jūrā. Koki, ūdens, sūnaina zeme, šur tur saulainās vietās zāļu puduri. Kārkla gals vairs nav nekopts mežs, te koki paretināti, izcirsta krastmala, bet abās pusēs egles, dzīvības koki, bērzi un apses kā cieša siena noslēdz šo vasaras mītni no apkārtnes acīm un balsīm.

Viņa uziet uz laipām, kas iestiepjas lēzenajā ezerā krietnu gabalu. Ūdens ir tīrs, tik tīrs, ka var saskatīt smilšu vilnīšus un sīkās zivtiņas, kas šaudās viņas ēnā. Marta pieliecas un pasmalsta ūdeni. Tas liekas silts, neticami silts vēlajam gadalaikam. Neticami siltas jau bija arī šīs pēdējās dienas, atvasara!

No laipām Marta skatās uz krastmalu. Te var redzēt pāris garu laipu arī no citām vietām iestiepjamies ezerā, var redzēt, ka koki ir kailāki nekā pilsētā un lapu dzeltenums pret skuju zaļumu deg ar košu kvēli. Krastmalā kupls bērzu puduris. Tie gandrīz pavisam kaili, tikai zemākajos zaros šūpojas sīkas lapas tāpat kā Martas dārzā. Un viņa domās ir mājās un baltajos stumbros redz pati savas dzīves mirkļus un cilvēkus. Nez ko māte dara? Droši vien būs aizgājusi pie Ojāra vai tēva. Ilgi slimnīcā tēvu neturēs, ja atlabs, ja būs tikai vairs jāguļ, tad teiks: vediet mājās. Un tad?

Nē, Marta tagad nedomās par ziemu, nedomās par dienām, kas nāks! Tagad jāatpūšas, jākrāj spēks. Viņa zina, ka to vajadzēs — un tieši viņai vajadzēs! Māte palēnām vien kļūs nevarīgāka, un kādam būs jākopj viņi abi.

Viņa dziļi ieelpo tīro gaisu, atmet galvu un pasmaida. Debesis ir dzidri zilas, un, lūk, šis zilums atviz ezera ūdenī, atviz kopā ar zaļumu, ar dzeltenumu un 'viņas pašas seju. Acis it kā aizgūtnēm dzer skaisto mieru un ausis klusumu, dzer un neatdzeras.

Vēlāk, kad viņi paēduši pusdienas, Kārkls izbrauc motorlaivu, došoties apskatīties, kas ezerā un vai paziņas esot savā mājā. Viņš aicina Martu līdzi, bet viņa grib palikt tepat, grib izjust to dziļo mieru, kādu gadiem ilgi pilsētā nav varējusi just.

Ar skatu pavadījusi Kārkla laivu, Marta no laipas uzlec uz paliela akmens un no tā tālāk uz nākošo un atkal uz nākošo, līdz sēž saulē uz liela akmens bluķa. Ūdens skalojas visapkārt, zilums viz visapkārt, un Martai ir tā, it kā vajadzētu gavilēt, vajadzētu šajā skaistumā, plašumā un mierā izkliegt, cik labi ir cilvēkam, kas tā var sēdēt uz saulē sasiluša akmens un visu šo skaistumu redzēt. Labi, labi, labi! Ūdens smaržo. Mirkli Marta gudro, kā smaržo ūdens, līdz skaidri jūt: tas smaržo pēc aļģēm un brīvības, tieši tā viņa sajūt šo smaržu — pēc brīvības! Un viņai liekas, ka šī brīvība šūpojas zeltītajā tīklā, kas veidojas, vilnīšiem skalojoties saules baltumā vai uzsitoties šļakatās gar akmens malu.

Pēc brīža padrāž garām kāda motorlaiva, un Marta domās nosaka: nekas nav nemainīgs. Atkal domas par mājām atsitas kā tāds laivas radīts vilnis, uzšļācas augstāk, bet Marta atvaira, nopurina tās. Tagad nedomāt, tagad viņa grib skatīties apkārtnē, tikai skatīties!

Tā viņa sēž uz lielā akmens bluķa, piever acis, pagriezusi seju pret sauli, un ļaujas siltumam, vējam un skaņām, kas plūst no krasta, kas plūst no ezera, kas skan viņā pašā. Domas tomēr nāk un iet bez kārtības, bez sakarības. Te viņa ir mājās, te slimnīcā un pie tēva, te kādā bērnības posmā vai kopā ar Juri, kad bija vēl jauna un priecīga. Viss saplūdis, satecējis atmiņās kā lielā ezerā, smel — katrā lāsē atvizēs cita krāsa, bet visas kopā būs tomēr tikai ūdens, kas iztek, ko nevar saujā saturēt.

Marta nemaz negrib tā tieši smelt no šī atmiņu ezera. Tomēr neizbēgami uzsitas augstāki vijņi, uzšļācas lāses, un tās tad ievizas bijušo dienu krāsās. Tajās pazib Aldas gaišie mati un spriganās acis un tūlīt arī tumšas ēnas un asaras. Tādas domu lāses Marta noslauka no sevis. Viņa liek skatam ieķerties kailajos bērzu zaros, skuju zaļumā vai baltajās, tālajās burās.

Tad, liekas, tuvumā nospurdz Mairas smiekli. Maira mājās ir visvairāk bārtā, kaut gan viņa ir ar visatsaucīgāko sirdi, vistiešākā un palīdzīgākā. Bet tieši Mairai Marta devusi vismazāk. Ne jau aiz negribēšanas, tā iznāca, nevarēja. Parasti gan saka, ka jaunākos izlutinot vairāk. Kāda aplamība! Ja kādu lutina, tad gan vecāko, pirmo bērnu, kas nāk kā liels brīnums, kad viss bērna augšanā ir jauns, vienreizējs, apbrīnas vērts. Pārējie bērni vairāk vai mazāk tomēr ir šī augšanas brīnuma atkārtojums, un vecākiem jau vairs neatliek ne tik daudz laika, ne pacietības kā pirmajam bērnam.

Kā viņa aijāja Aldu, kā rotaļājās ar viņu, kā runājās un stāstīja pasakas! Vēlāk, kad Maira nāca pasaku vecumā, Marta bija jau pagurusi, ne vairs rotaļām, ne pasakām atlika laika. Abi lielākie arī tomēr vēl bija pieskatāmi, apkopjami. Maira lutināta vismazāk. Un vai Aldai vai Edgaram augot bija jārēķinās ar vecāko māsu un brāli? Nē. Edgars Aldu neklausīja, tikai gadu par viņu jaunāks, taču vīrietis jutās pietiekami liels un stiprs visu vienmēr darīt pats. Bet, lūk, Maira četrus gadus par Aldu jaunāka, un šie gadi Aldu darīja apzinīgāku, drošāku, prasīgāku, pavēlošāku. Ja Maira neklausīja, Alda viņu iebukņīja, ja vēl neklausīja — vienkārši piekāva.

Bērni ātri vien prot ievest paši savu sociālo kārtību, ne mācīti, ne skoloti viņi aptver, ka vara tam, kam spēks. Un spēka parasti vairāk vecākajam, lielākajam. Edgars jau arī mazo māsu nesaudzēja. Kā paaugās, tā tik vien dzirdēja: nemaisies pa kājām, ej projām, liecies mierā! Un kāda rotaļāšanās Mairai ar abiem lielajiem varēja iznākt? Nekāda! Viņu apcēla un izmantoja, un vienīgais aizsarglīdzeklis Mairai atlika skaļā spiegšana. Tā tad nu palikusi arī vēl tagad.

Tāpat ar tērpiem: Aldu apģērba jaunās kleitiņās, Mairai — vai visas vecās. Pie jauna mētelīša tika pirmo reizi krietni paaugusies, vienmēr valkāja Aldas. Toreiz viņi nevarēja atļauties pusapvalkātos apģērba gabalus aizmest, nē, katrs cents bija jāapgroza pirms izdošanas, katra drēbīte pielāpāma un pāršujama. Tā Maira novalkāja Aldas mēteļus, zābakus, kleitas, pat Edgara kreklus. Cik labi Marta saprata meitenes rūgtumu, kad, reiz no skolas pārnākusi, viņa iekrita gultā, skaļi raudādama: vairs neiešot uz skolu ar Aldas mēteli.

Meitenes skolā prasījušas, vai viņai visas drēbes no Pestīšanas armijas? Sākumā Maira nesapratusi, kāpēc tā prasot, tad citas sākušas smieties. Viņai taču nekad neesot jaunu drēbju. Un tas bija tiesa. Marta vēl tagad atceras, kā žņaudza saņemtās lietotās nometņu laika drēbes, kā tās reizēm spieda plecus ar savu neziņu, kas bijis iepriekšējais valkātājs! Un nekad nekā jauna, viss apnēsāts vai atmests, nekā sava!

Martai pavisam tuvu laižas kaija, Tās spārnu baltums pret debesu tīro zilumu majestātiskā mierā slīd tuvāk un tuvāk. Šādam lidojumam piemīt kaut kas cēls, vilinošs. Marta iesmejas: te domas par apvalkātām drēbēm, te par putna spārnu skaistumu! Kaija iesēžas ezerā un šūpojas viļņu ritmā, stīvi skatīdamās uz priekšu.

Pēkšņi Marta jūtas viena, smeldzīgi viena. Vai tad nule tikai viņa atskārst? Ir taču pagājuši gadi, kā Juris iet viņai garām! Viņa ir bijusi viena jau ilgi, tikai mājas pienākumi, bērnu nākšana un iešana nekad nav ļāvusi vientulību izjust tā kā tagad te uz lielā akmens ar ezera plašumu visapkārt, ar kaiju tepat tuvumā. Kādēļ gan Juris nevarēja ar viņu dažreiz izbraukt, kādēļ viņi nekad nebija kopā divi vien? Jau kopš apprecēšanās, ja kur brauca, vecāki līdzi, vēlāk bērni un vecāki, tad — bērni, un tad vairs nebrauca. Un tieši tagad Marta sevī jūt siltus vārdus, tādus, kādus gadiem ilgi nav teikusi. Tagad tie nāktu paši no sevis, brīvi, tikai — nav, kas klausās.

Saule vēl nav norietējusi, bet Martai kļūst vēsi. Akmens liekas kļuvis cietāks. Ēnas izstiepušās garas, un no ūdens ceļas aukstums. Tālumā baltās buras kā baltas izsaukuma zīmes ezera zilumā. Klusums. Motorlaivas nebrauc uz šo pusi. Kāda gara pēcpusdiena!

Pa akmeņiem Marta aizlēkā atpakaļ līdz laipai, pa to aiziet uz krastmalu, brīdi paveras uz vizošajiem stikla logiem un durvīm, uz māju kā pili. Bet arī tā nevilina, arī tā ir tukša un klusa.

Neticīgi viņa paskatās pulkstenī. Garas stundas, jo nekas noteikts nav jādara, neviens nesauc, nerīko, nepieprasa neko! Marta pastaigā te uz vienu, te uz otru pusi, pastāv mirkli pie bērziem, tad atkal uz laipas, skatās ezera plašumā un ēnu garumā. Ķermenis tā kā būtu atpūties, atsprindzis, tikai domas vēl īsti nav norimušas. Tās varētu ilgāk palikt ezera plašajā mierā vai paskrieties līdzi kaijām to lidojumā, bet, nē, atkal un atkal tās tinas ap māju, ap bērniem, ap vecākiem.

Marta aiziet atpakaļ līdz vasarnīcai, izstaigā telpas. Vai tiešām to visu cēlis Kārkls pats ar savām rokām? Juris nevīžoja ne durvju rokturi sakārtot, ne priekšlogus ielikt! Katru sīkumu vajadzēja lūgtin izlūgties! Viņai tagad nav jādomā par Juri, nav jāsalīdzina viņš ar kaimiņu! Katrs cilvēks ir citādāks, dažam veicas vieni, dažam otri darbi. Un dažam patīk slinkot.

Arī viņa tagad slinkoja! Un, lūk, cik gara izstiepās diena bez noteikta darba. Viņa jau nav radusi tā laiskoties, staigāt, sēdēt, neko nedarīt.

Kārkls pirmīt viņai tur ezera malā aizvējā nolika sauļošanās krēslu: sak, paguli, atpūties, bet Marta tā nemāk atpūsties. Mirkli var krēslā iesēsties, paskatīties debesīs, bet mākoņu nav, un cik ilgi zilā tālumā vien lai skatās? Nē, Marta tā neprot gulšņāt, tā nav atpūta, vismaz viņai ne!

Kā meklēdama darbu, Marta skatās visapkārt, līdz acis atrod ko īpatnēju. Netālu akmens, pamatīgs bluķis no zemes izslējies kā kalns, un tam blakām uzziedējusi vēla margrietiņa. Martai liekas, ka akmens ir kā Kārkls, kā kaimiņš — nopietns, spēcīgs, neizkustināms. Tāds taču viņš ir, varbūt arī vēl stiprs un ciets. Un margrietiņa — vai tā būtu viņa pati? Bet tā aug no akmens tieši tik tālu, lai tam nepieskartos, ne vēja noliekta, ne pret sauli griežoties. Tātad — ne akmenim izjust zieda glāstu, ne ziedam akmens spēku. Tomēr akmens ziedu no vēja var sargāt!

Marta stāv, skatās un gudro, vai tiešām šis zieds nekad nevarētu akmenim pieskarties? Saknes to tur savā vietā, tās nevar izkustēties, bet akmens — akmens var kustēties, ja to kustina, ja to veļ! Ja šo milzeni mazdrusciņ sašķiebtu, vēlā margrietiņa tam pieglaustos ar baltajām ziedlapām, piekļautos cietajam spēkam. Nē, akmens veltos, kristu, un zieda vairs nebūtu! Tātad — lai dzīvotu, katram jāpaliek savā vietā uz visiem laikiem!

Nu Marta pasmejas. Savādi, ka viņa tā sākusi domāt! Ar Kārklu tuvāk viņa taču satikusies tikai šodien pirmo

reizi. Pa visiem gadiem, kopš viņi vienā ielā dzīvo, nav tik daudz runāts, kā runājās šodien šurpbraucot. Vai no viena kopēja brauciena var cilvēku iepazīt?

Vakars skrien pretim ar slīpiem saules stariem un garām ēnām, ar dzestrumu, kas kāpj no meža, un ēnā grimstošām sūnām. Marta kļuvusi nemierīga, viņa gaida Kārklu atgriežamies, gaida cilvēku savā tuvumā. Kādus sīkumus gan viņa tagad neierauga, kā spēj brīnīties par tādām vienkāršām dabas parādībām? Bet laikam gadiem ilgā dzīvošana pilsētā kaut ko viņai laupījusi — un nu viss-ieguvis citādu mērauklu. Sie vilnīši, kas veļas pār liedagu ar baltiem putu galiem, mala tiem zaļa. Kā tas nākas, kur viņi ņem zaļumu, ja ūdenī atspīd' debesis, krastmalas bērzu kailums un krasts pats ar smiltīm? Un kur diena ņēmusi tik garas stundas? Mājās tās skrien, aizaulekšo, ne lāgā tās redzēt, bet šeit slīd lēni garām, tik lēni, ka ilgotā vientulība sāk sāpēt. Par daudz pierasts pie citu tuvuma, pie balsīm, vienalga, kādas tās ir — prasīgas, pavēlošas, mīlīgas vai lūdzošas, pierasts, tāpat kā pierasts par kādu rūpēties vai raizēties. Nu acis tieši neredz, ausis neviena nedzird, un kaut kā pietrūkst, kaut kā ir par daudz.

Ar milzīgu atvieglinājuma sajūtu Marta ieklausās motorlaivā, kas brauc tieši šurp. Tā ir Kārkla laiva, un viņa priecīgi steidzas pretim uz laipām, steidzas, it kā tas būtu sengaidīts, viņai tuvs cilvēks. Tuvs? Varbūt šajā mirklī viņš tāds arī Martai ir, jo cita tuvāka te nav. Viņa . noteiktība, miers, brīvā valoda radījusi paļāvību un tuvību, jā, Marta nemaz nekaunas to atzīt. Lūk, tur viņš spēcīgs, stalts atsien laivu, izslienas un smaidīdams skatās viņai tieši sejā. Un tas ir jauki! Marta smaida viņam pretim, jo šajā smaidā un tuvībā jūt drošību, jūt mieru.

«Vai nesalstat jau?» kaimiņš lietišķi prasa. «Naktis tomēr ir aukstas, un vakari nu jau gari. Iekursim kamīnu.»

Cik vienkārši viņš to saka, tā, it kā šī te būtu viņu abu māja, it kā viss te attiektos uz Martu tikpat daudz kā uz viņu. Un viņi nes istabā malkas šķilas un kurina kamīnu, kamēr aiz lielajiem logiem strauji satumst vakars. Rūg-tenu dūmu smarža piepilda istabu ar sen nejustu mājīgumu un siltumu, kurā Marta jūtas kā apreibusi kamene. Viņa klausās malkas sprakšķēšanā, Kārkla soļos, elpā, un viņai liekas, ka viss šis mājīgais siltums ielīst viņā un pamazām izspiež ārā visas rūgtās domas, izspiež raizes, līdz paliek tikai smaržīgs miers.

Vakariņojot viņi daudz nerunā, bet klusums nav spiedīgs, tas netraucē, tas it kā apglāsta viņus abus.

Un tad viņi sēž pie kamīna zemos, ērtos krēslos un skatās liesmās. Tumsa aiz loga izpletusies plata kā aizvilkts aizkars. Liekas, aiz stikla nekā nav, tikai melns tukšums, pasaule ir šeit iekšā istabas siltumā, kamīna gaišajās liesmās, ir šeit kopā ar Kārklu.

Tikai vienreiz savā mūžā Marta iepriekš ir sēdējusi pie kamīna, tikai vienu vienīgu reizi: toreiz Anglijā, kad bija aizbraukusi uz Ojāra kāzām. Ne viņas bērnības mājās, ne Vācijas nometnēs, ne Kanādas dzīvesvietās kamīnu nav bijis, un pirms Ojāra kāzu reizes viņai vispār trūka priekšstata, kā īsti ir, kad liesmas, ne aizklātas, ne aiz durvīm aizsprostotas, rūc tāpat kā ugunskurs, kas drīkst brīvi plīvot, drīkst mest dzirksteles un tad izgailēt oglēs.

Toreiz viņi sēdēja — Ojārs ar savu jauno sievu un viņa —, sēdēja un skatījās liesmās, ogļu kvēlošanā, šo to runādami. Toreiz Marta pat nedomāja, vai viņai patīk brāļa jaunā sieva vai ne, viņa kā apmāta skatījās kamīnā, skatījās ugunī un izjuta pēckāzu atslābuma mirkļa skaistumu, mieru un siltumu. Ir tagad, ir toreiz Martai bija žēl, ka uz Angliju neviens neaizbrauca tad, kad brālim nomira pirmā sieva, tad, kad droši vien mierinājuma un palīdzības viņam visvairāk vajadzēja. Bet tad bija tie dzīves gadi, kad trūka līdzekļu tādiem braucieniem; protams, Ojārs to saprata. No sirds Marta priecājās, ka tomēr brālim laimējies satikt atkal kādu cilvēku, ar ko dalīties, kopā dzīvot un veidot savu ģimeni. 2ēl, ka no tā nekas neiznāca.

No tās tālās reizes Martai grūtos brīžos patika domāt par kamīniem, par tajā reizē izjusto skaistumu un tīka-mību, un bieži, kad viņai smaguma likās par daudz, vajadzēja tikai atcerēties, kā toreiz siltums staroja tieši virsū, apvijās ap rokām, kājām un, ja pieliecās tuvāk, kvēloja tieši sejā. Un pamazām, kaut vai tikai no šo iedomu siltuma vien smagums it kā izkvēloja kopā ar sārto ogļu gailēšanu vai sadega dzeltenajās liesmās.

Nu viņa sēž otru reizi savā mūžā pie kamīna, sēž un domā par sen aizvadītām dienām, nemaz nepievērsdamās cilvēkam, kas ir tepat tuvumā, gan iegrimis pats savās domās, vērodams liesmas un ogles.

«Jūs tik klusa,» Kārkls pagriežas pret Martu. «Es mazliet baidījos, vai nebūsiet pārlieku runātīga. Bet nav labi arī pārāk daudz klusēt, tad domas aiziet savos ceļos, kuros ne vienmer ir labi but. Ta ir, kaimiņien, nav labi pārāk daudz domāt.»

Martas lūpās ievelkas vainīgs smaids. Ko lai viņa atbild, ko lai saka? Varbūt tiesa, ka nav labi domām ļaut savu vaļu, iet savus ceļus, varbūt tiešām tā nav labi. Bet viņa neprot runāties par ikdienas sīkumiem ar svešu cilvēku, neprot tērzēt. Varbūt kādreiz to prata, varbūt gan, jo toreiz, kad viņa bija jauna un kopā ar Juri, tad varēja smieties un runāties par visu. Ieraudzīja zvirbuli koka zarā un varēja stāstīt par to, par čiepstēšanu un pēršanos, par pelēko spalvu un vientiesīgo lēkāšanu. Bet tas nu tik sen, ka pat atmiņās Marta nespēj atdzīvināt ne tos teikumus, ne tematus. Tagad viņa sēž kopā ar cilvēku, ar kuru pat gribētu runāties, bet neprot iesākt.

Labs ir klusums, tiešām labs ir šis dziļais miers visapkārt. Viņa to jūt un varbūt no tā ir kā noreibusi, kā apmulsusi. Tik daudz miera! Netraucē ne tālruņa zvans, ne radio ķērkšana, ne auto taures, ne skraidīšana pa kāpnēm augšā, zemē, ne taujāšana, ne pārmetumi. Ir tikai silts, gailējošs klusums, miers un otra cilvēka tuvums.

Kaut kā Marta to visu Kārklam ir pateikusi, pateikusi . vienkārši un atklāti un pati jūtas mazliet neērti, it kā tas būtu aplami darīts. Vai ir aplami, ja pieaudzis cilvēks tā var izjust un pārdzīvot vienkāršu dabas skaistumu, vienkāršu klusumu? Un kas tad ir vienkāršs?

Kārkls saprotoši smaida un saka, ka tikai tādēļ jau arī viņš šeit vienmēr braucot — lielā miera un klusuma dēļ, tas viņam esot tikpat nepieciešams kā maize.

Un tad Marta stāsta, kā šīs liesmas atgādina pagātnes brīžus, pie tam tikai skaistos, kas gan bijuši īsi, izkvēlo-juši un nu jau sen izputējuši pelnos. Jā, pa tādiem pagātnes pelniem var gan rušināties, taču kvēli, gailēšanu un siltumu arī tur vairs neatrast.

Marta nedomā pašlaik ne par kādu noteiktu pagātnes notikumu, tikai tā — vispārīgi par visiem skaistajiem mirkļiem kopā. Lai kāda viņas dzīve tagad, bijuši arī gaiši, skaisti brīži, tāpat kā reiz bija dzīvošanas prieks, tīrs prieks. Tagad to vairāk vai mazāk aizstāj pienākums, tas dzen, tas neļauj apstāties, tas neļauj daudz arī skatīties pagātnē. Bet brīžiem gribas atgriezties aizgājušajā laikā, gribas!

Kad Marta apklususi, Kārkls rūgti iesmejas. Reiz viņš esot iedomājies pa tādiem pagātnes pelniem rušināties ne tikai atmiņās, bet dzīvē, skaidri zinādams, ka ogļu un liesmu tur vairs nebūs. Kāds it kā dzītin dzinis atiet pagātnē. Zūd un pazūd bijušie mirkļi, bet cilvēki paliek. Un viņš iedomājies sastapt to cilvēku, kam viņa dzīvē reiz bijusi liela nozīme. Pirms dažiem gadiem braucis uz Angliju un iedomājies tur apciemot savas pagātnes skaistumu, savu jaunības mīlestību.

«Es ar viņu pat biju saderinājies,» Kārkls runā, mazliet saliecies uz priekšu, rokas uz ceļgaliem uzmetis, pats viegli šūpodamies.

«Mana Henriete! Tas viss sākās tad, kad viņa vēl gāja skolā ģimnāzijas pēdējā klasē. Tā bija liela latviešu nometne Vācijā, kur es, no gūsta iznācis, skatījos tikai, kā paēst un apģērbties. Mana gultiņa atradās pie loga,, kas pavēra skatu uz nometnes laukumu. Drīz vien noskaidroju, ka lielā ēka laukuma otrā pusē tiek izmantota skolas vajadzībām. Tad arī ievēroju skolniekus, kas no rītiem tur saplūda un pēcpusdienā izbira. Sī skolnieku vērošana kļuva man par tādu kā dienas saturu, jo nekā prātīgāka nebija ko darīt tādam panīkušam jauneklim.

Skolnieki pulksten divos iekrita nometnes laukumā kā liels, priecīgs murskulis un tad pamazām izdalījās uz visām pusēm. Sākumā es tikai skatījos, jo šajā ainā bija kaut kas satraucošs. Tad jutu ilgas, nemieru, vēlējos būt starp viņiem, starp šiem jauniešiem, kuru dienām bija noteikts mērķis un saturs. Bet es pie viņiem vairs nepiederēju, jo vidusskolu paguvu pabeigt Latvijā.

Nuja, es paguvu arī izkaroties un izsēdēties gūstā, un varbūt tādēļ šie skolnieki, kaut gan tikai dažus gadus par mani jaunāki, likās tomēr vēl bērni. Zināju arī, ka starp viņiem ir tādi, kas steidzās beigt nepabeigto. Katrā ziņā šie skolnieki ik dienas šķērsoja lielo laukumu ne dzīti, bet aiz patiesas dziņas, viņi gribēja mācīties! Arī es gribēju tālāk mācīties, bet tajā laikā tās iespējas mums nebija.

Un tad es ievēroju Henrieti. Sākumā vispirms ievēroju viņas tērpu. Tas bija pelēks, ar svītriņām, tātad nekāds košais, bet tik elegants, ka likās nepiedienīgs skolas meitenei. So eleganci pasvītroja sarkanais lakatiņš, Hen-rietes melnie mati un viņas glītais augums ar slaidajām kājām. Starp pārējām meitenēm viņa patiešām izskatījās dāma. Katru rītu steidzos pie loga, lai viņu redzētu, lai klusībā teiktu viņai labrīt. Ātri sapratu, ka viņas vērību man nāksies iegūt ļoti grūti, bet es biju nolēmis to darīt un mēģināju viņu sastapt. Patiesībā tas nemaz nebija grūti, jo no sava loga redzēju, kad viņa nāca šurp. Es

viņai jākāpj augšā. Dažas reizes tā mēs pagājām garām viens otram, un es viņu apskatīju tuvāk. Henriete gandrīz nekad nenāca viena. Pie skolas ap viņu bija puišu bars, un

varēju iziet un kāpt pa kāpnēm leja tieši taja mirkli, kad es biju greizsirdīgs jau uz viņiem visiem.

Tad kādas reizes viņa skrēja augšā viena, un es lēnām nācu lejā un teicu viņai labdien. Viņa sveicienu atņēma, bet nekādās sarunās neielaidās.

Kļuva aukstāks, un es ievēroju, ka Henrietei nav kārtīga mēteļa. Tajā laikā daži puiši varēja sameklēt visu ko, un ar vienu tādu es aprunājos par iespējām sagādāt mēteli. Viņš to apsolīja. Kāpnēs, atkal it kā nejauši sastopoties, es Henrieti uzrunāju, sak, tik auksts laiks, kā jūs tā bez mēteļa? Un atbilde bija tieši tāda, kādu biju paredzējis, jā, ko lai dara, ja mēteļa nav? A, nu man bija padoms! Varu palīdzēt mēteli sagādāt, gadījumā ja viņa būtu ieinteresēta. Protams, viņa bija, un tā mums vajadzēja aprunāties. Aizvedu viņu pie spekulanta, bet uzreiz jau mēteli nedabūjām. Taču tas bija tieši tas, ko es vēlējos: būt kopā ar Henrieti, būt viņai izpalīdzīgs. Tā mēs sapazināmies, un Henrietes mazliet paskarbā valoda mani saistīja ne tikai ar savām asprātībām, bet ar īpatnējo skaņu. Kā viņa prata smieties un ārī izsmiet! Tā bija ķircināšanās bez ļaunuma, un tad mēs smējāmies abi.

Kad viss bija izkārtots, man vajadzēja mēteli Henrietei nogādāt, un tajā reizē es devos uz istabu, kur viņa dzīvoja kopā ar dažām citām skolas meitenēm. Kad pieklauvēju pie durvīm, dzirdēju iekšā dziedam, un laikam tādēļ meitenes manu klauvējienu nedzirdēja. Stāvēju un klausījos, līdz viņas aizsākto dziesmu pabeidza. Tā bija skaista dziedāšana, un es stāvēju kā aizsapņojies, bet tad viņas manu klauvējienu tomēr dzirdēja un atvēra durvis. Meitenes kā zvirbuļi bija satupušas vienā gultiņā un dziedāja. Viņām patīkot krēslas stundās tāda panīkšana, kopīga padziedāšana. Teicu, ka dziedāt patīk arī man. Un tas bija tik vienkārši, Henriete iesaucās — nāc barā! Dziedādamas meitenes mani ierāva gultiņā sev līdzās, un mēs dziedājām visi kopā. Tūlīt ievēroju, ka Henrietes balss ir skaista, bieži viņa pārgāja tercu augstākos vai zemākos dziedājumos, kāda cita meitene izteiktā altā viņai piebalsoja, un tad vēl mana vīrišķā balss pa vidu, un mums iznāca gandrīz tāds kā koris.

Mēs to vakaru nodziedājām turpat vai stundu. Šī viena stunda mani satuvināja ar visām tās istabas meitenēm, un

vēlāk diezgan bieži mēs krēslas stundās dziedājām. Bet, kad meitenēm bija jāmācās, tad viņas mācījās, un tādās reizēs ne dziedāšanai, ne patērzēšanai viņām laika neatlika.

Kad nu tā biju sapazinies, uzaicināju Henrieti kādreiz iznākt ar mani pastaigāties, un viņa nāca. Mūsu valodas raisījās viegli un brīvi, mēs daudz smējāmies kā jau divi jauni cilvēki. Henrietē stāstīja par skolotājiem, par Rīgu, par operām. Nebūdams rīdzinieks, es par operām maz ko zināju. Bet man bija vaļas klaiņot pa pilsētu, tā atradu, ka arī te ir opera. Kā jau tajā laikā visu, arī biļetes bija grūti iegādāties, tās mistiskā kārtā tika izpārdotas vienā dienā. Vienu rītu es aizgāju sevišķi agri un stāvēju pie kases lodziņa, sak, man vienalga, uz kādu operu, bet biļetes jāiegūst! Un es ieguvu. Henriete par to ļoti priecājās un, protams, es arī, jo tā vien jau toreiz likās laime, ka varu sēdēt viņai blakām. Tā tiešām bija neaizmirstama operas izrāde. Nezinu, kas toreiz man tik lielisks, šjjūta — dziedātāji, saturs, Henrietes tuvums, mūsu pašu jaunība vai tas, ka pirmo reizi skatījos operu. Katrā ziņā šī izrāde mūs sasēja, mēs zinājām abi, ka esam iemīlējušies.»

Kārkls paskatās Martā:

«Vai es jūs negarlaikoju ar saviem seniem mīlestības stāstiem?»

«Nē. Jūs mani pārceļat arī manā jaunībā, un to atcerēties ikvienam patīk. Turpiniet vien. Tātad — jūs bijāt iemīlējies Henrietē.»

«Un viņa manī! Jā, tā bija skaista ziema, un tas bija vienreizējs pavasaris, kas ieskrēja svelmīgā vasarā. Mēs klīdām pa pilsētas nomalēm, jūsmojām par dzīvi un nākotni. Henriete vidusskolu beidza, un mēs par nākotni sapņojām kā par kaut ko kopīgu.' Tā vairs nevarēja būt mana vai viņas, tai bija jābūt — mūsu nākotnei. Sāka pieņemt jaunās meitenes par slimnieku kopējām Anglijā, un Henriete gribēja braukt. Varbūt Anglijā varēšot sākt normālāku dzīvi, varbūt tur varēšot mūsu nākotne veidoties, te Vācijā neesot nekādu izredžu dzīvot tā, kā viņa vēlētos. Un gan jau vīrieši arī varēšot braukt. Varbūt.»

Mirkli Kārkls apklust, smaida un skatās liesmās.

«Kā tāda pasaka prātā aina no vienas tās vasaras dienas, patiesībā — no viena mirkļa. Mēs bijām aizgājumi līdz upmalai, es atlaidos saulē zālē, Henriete apsēdās man blakām. Pret debesu zilo dzidrumu viņas baltā blūzīte un melnie mati izteiksmīgi izcēlās, un es nespēju no viņas ne

skata atraut. Tad Henriete liecās man tuvāk, viņas mati 1 slīdēja pār viņas, pār manu seju. Tad viņa atkal atslējās, sejā spīdēja saule, un debesis vizēja tādā spožumā, ka man asaroja acis. Tas bija vienreizēji skaists mirklis! Es ieliku galvu Henrietes klēpī, viņa glāstīja manus matus un sāka dziedāt, un es tajā mirklī pirmo reizi izjutu, kas ir svētlaime. Droši vien dziļi reliģiozi cilvēki mani par šo teicienu nobārtu, bet tiešām man tā bija svētlaime. Kad Henriete piecēlās, pret apkārtnes zaļumu viņa izskatījās kā glezna, nē, daiļāka par jebkuru gleznu, jo viņa bija dzīva! Un es nevarēju iedomāties, ka mums būtu jāšķiras kaut vai tikai uz laiku!»

Kārkls iesmējās: «Nu gan aizsapņojos savos pagātnes mirkļos! Bet mēs abi toreiz bijām jauni, pirmo reizi iemīlējušies, un Henriete daiļa, vienkārši daiļa. Mēs saderinājāmies, es sadabūju pat laulības gredzenus, kurus viņa ņēma uz Angliju līdzi it kā nodrošinājumu, ka

braukšu tur ari es.

Pirms Henrietes aizbraukšanas mes vel kopīgi devāmies pie viņas vecākiem, un tad es nopratu, ka tā bija

viņas mātes gudrība, tā — par to braukšanu. Mīlestība esot jāpārbauda, nevarot jau tūliņ pēc pirmās aizraušanās precēties. Tālums mīlestībai esot kā vējš ugunskuram — vai nu uzpūtīs liesmas lielākas, vai nopūtīs pavisam. Biju pārliecināts, ka manas liesmas gan nekāds tāluma vējš nevar nopūst, bet Henrietes aizbraukšana man tomēr nepatika. Sāpēja. Varbūt mazliet sāpēja arī šī pārbaudīšanas tieksme.

Henriete aizbrauca, es paliku, bet pie pirmās izdevības, kas gan nāca tikai apmēram pēc gada, es arī posos ceļā uz Angliju.

Viņa§ māte man iedeva aizvest meitai dāvanu — sudrablapsu. Laikam tādas skaitījās ļoti modernas, tādas tāpsas, ar nagiem, asti un galvu, bet man tās vienmēr bijušas pretīgas, tādēļ mēģināju jau pašā sākumā atrunāties un šo dāvanu Henrietei nevest. Nevarēju viņu iedomāties ar lapsu ap kaklu! Nē, nudien, kad uzskatīju lapsas acis — tās, protams, bija tikai pogas —, mani pārņēma nepatika, dusmas, un jau tajā mirklī zināju, ka Henriete gan šo dzīvnieka ādu nekad nevalkās. Mātei savukārt sudrablapsa šķita dārga dāvana. No Rīgas izvesta, glābta un sargāta visus šos gadus, sak, nu tiks meitai.»

Kārkls strauji sakustas un ieprasās:

«Vai es vēl neesmu jums apnicis ar savu stāstu?»

Marta gandrīz satrūkstas no pēkšņā jautājuma.

«Nē. Nu jau laikam tas īstais stāsts sāksies! Kas notika ar to sudrablapsu?»

«Paņēmu. Devos uz Angliju. Pēdējā laikā Henrietes vēstules pienāca reti, īsas, jo viņai neesot vaļas rakstīt, esot nogurusi, strādājot dažādās maiņās un brīvajā laikā gribot iziet svaigā gaisā, tikt ārā no slimnīcas mūriem. Vai es zināju, cik un kā slimnieku kopējas Anglijā strādā? Vienīgi vēlējos pēc iespējas ātrāk būt kopā ar Henrieti. Bet kā spītējot mūs aizturēja caurlaides nometnē. Un nedēļas skrēja, un uzturs bija tik niecīgs, ka mūs sāka mocīt izsalkums dienās un naktīs. Tika pārdots viss, lai tikai varētu iegādāties kādu kumosu. Pašus mūs no nometnes ārā nelaida, varbūt tādēļ spekulācija patiešām plauka. Tā kā devāmies uz Angliju, uz zemi, kur varēs pirkt visu vajadzīgo, kur paši pelnīsim, paši tērēsim, tad šajā krastā varēja pārdot vai visu, ko vien kāds vēlējās pirkt. Vēders prasīja savu un, pārāk daudz negudrodams, pārdevu Henrietei domāto sudrablapsu. Nekā cita pārdodama man tiešām nebija. Būtu šī dāvana bijusi kas cits, kas skaists un vērtīgs manās acīs, varbūt nebūtu tā rīkojies, bet es pats biju priecīgs, ticis no lapsas vaļā. Gan Anglijā strādādams sapelnīšu naudu un nopirkšu Henrietei kažoku, ne tikai tādu lapsu! Vēdera dēļ biju iztirgojis viņai domāto dāvanu, bet nejutos nekādu grēka darbu padarījis, tomēr šis solis izšķīra manu nākamo dzīvi.

Ļoti var būt, ka ne lapsa vien bija tā, kas mūs izšķīra, bet vismaz tā bija noteikts pierādījums, ka man nevarot uzticēties, ka es gribot savu patiku vai nepatiku uzspiest citiem. Ja dāvana kādam uzticēta, tā jānogādā vienalga kādos apstākļos. Es esot varējis pārdot savas lietas, bet nekādā gadījumā ne to dārgo, no Rīgas izvesto lapsu.

Teorētiski tas tā cēli izklausījās, un es Henrietes domām pat pievienojos, tomēr biju cerējis, ka viņa sapratīs arī mani. Vai tiešām bija kāda jēga man badoties, ja kaut kādā veidā varēja pārtiku iegādāties? Biju pietiekami daudz badu cietis gūstā. Vai tiešām Henrietei dāvana svarīgāka par mani? Pie tam tāda praktiski nevajadzīga, manā uztverē pat neglīta dāvana. Bet nebiju pildījis uzticēto uzdevumu, līdz ar to vairs nebiju viņas cienīgs.

Dīvainā kārtā pēc trim mēnešiem Henriete apprecējās ar jaunu angļu ārstu, un tikai tad es izpratu, ka ne jau lapsas pārdošana bija īstais iemesls, kas mūs izšķīra. Protams, ārsts viņai varēja solīt to normālāko dzīvi, kādu

viņa meklēja, kamēr es vēl to nevarēju. Un droši vien šis pats ārsts bija jau iesēdies viņas galviņā agrāk, nevis tajos trīs pēdējos mēnešos vien!'

Tā, redziet, kaimiņien, mana pirmā mīlestība izprecējās pie angļu ārsta, un es, nežēlastībā kritušais latvietis, paliku Anglijas miglā viens. Pirmajā izdevībā no Anglijas atkal izbraucu un tikai te, Kanādā, sāku skatīties arī es pēc normālas dzīves. Satiku Almu, un mēs apprecējāmies. Tā mīlestība, protams, vairs nebija tāda, bet mīlestība tomēr bija. Kā man veicās laulības dzīvē, jūs jau zināt. Nekā spoža nebija.»

Kārkls sarauš ogles ciešāk kopā un pieliek jaunas pagales.

«Jā, un tad nāca tā atiešana pagātnē. Pirms pāris gadiem iznāca brauciens uz Angliju. Nolēmu apciemot Henrieti. Starplaikā arī viņas laulība bija izjukusi, jo jaunais cilvēks sastapis citu jaunu meiču un ar to kopā aizlaidies uz Āfriku, bet Henriete palika ar pieciem bērniem bez apgādnieka. Viņa pati man to visu rakstīja, jo pēc šķiršanās no ārsta viņa mani ar vēstulēm sameklēja.

Viņa apprecējās otrreiz, kā pati teica, ar briesmīgi greizsirdīgu cilvēku, šoreiz latvieti. Es jau toreiz šo cilvēku mazliet apbrīnoju, jo nez vai es pats būtu ņēmis sievu ar pieciem angļa bērniem? Protams, kad Henriete man atkal sāka rakstīt, es viņas izjukušajā dzīvē nekā labol nevarēju, man pašam bija sava ģimene. Bet satikties pēc visiem šiem gadiem mēs taču varējām! Vismaz seno dienu atmiņu dēļ, atgriežoties tajā pašā zemē, vajadzēja atkal pateikt labdienu.

Aizrakstīju viņai, ka tajā un tajā vakarā esmu brīvs, vai drīkstu viņu apciemot. Par savu izjukušo laulību nebiju ne iepriekš rakstījis, ne arī tagad ko teicu, jo tas nāca pēc viņas otrreizējās apprecēšanās. Viņa atbildēja uz manu vēstuli ļoti ātri, norādīdama, līdz kurai vietai lai braucu ar vilcienu un tieši cikos, viņi tad būšot ar automašīnu man pretim.

Izrādījās, ka Henriete dzīvo ļoti nomaļā vietiņā lauku mājā, kuru tajā laikā, kad viņa palika ar bērniem viena, viņas vecāki iepirkuši un ļāvuši viņai tur saimniekot. Tā Henriete tur bija palikusi visus šos gadus, pa kuriem viņas vecākie bērni jau izauguši, pat apprecējušies, bet klāt nākuši vēl divi. Skaidri apzinājos, ka manas jaunības Henrietes vairs nav, ir septiņu bērnu māte, pat vecmāmiņa. Tomēr nekādi nespēju savā apziņā savienot to

meiteni, kuru reiz mīlēju, ar prata iezīmēto tagadējo pusmūža sievieti.

Bija pagājuši divdesmit pieci gadi, kopš mēs pēdējo reizi redzējāmies, gadsimta ceturksnis! Ar prātu sapratu, ka ģimenes rūpes un gadi viņu būs pārvērtuši, bet, pie viņas braucot, es tomēr traucos pretim tai meitenei, kas toreiz baltā blūzītē ar sauli sejā dziedāja man, kas liecās pāri manai sejai, līdz melnie mati pieskārās vaigam, un tad smiedamās atrāvās. Jā, es tomēr vēl satraucos, par Henrieti domādams, vēl pēc šī gadsimta ceturkšņa, pēc visa tā rūgtuma, kas mani pārņēma pēc viņas kāzām. Drāzos un vilciena klaboņā dzirdēju: Henriete! Henriete! Gan pats sev teicu: rēķinies ar realitāti, viņa ir vecmāmiņa!

Izkāpu vēstulē norādītajā stacijā, tādā mazā pieturas vietiņā, kur stacijas ēka bija viena liela istaba, kurai vējš dzenāja cauri papīrus un cigarešu galus. Nevienas automašīnas tuvumā nebija, vakars tumsa, un es zināju, ka vilciens atpakaļ uz Londonu iet tikai no rīta. Staigāju ap mazo staciju, pavēroju tukšo apkārtni un sāku jau gudrot, ko darīt, ja man neviens pretī neierodas.

Tad piebrauca automašīna, un no tās izkāpa pieklājīga izskata kungs un kāda sieviete. Skatījos, ko šie cilvēki darīs, jo steigšus vien sevī izrēķināju, ka pazaudēt viņus nedrīkstu, tie varētu būt palīgi tikt projām no šīs pamestās vietiņas. Henrietei tālruņa nebija, tātad nekādi nevarēju sazināties.

Kamēr es tā acīgi vēroju atbraukušos, atskanēja iebļā-viens, it kā nelaime notikusi: «Tur jau viņš stāv!» Tajā pašā mirklī apzinājos, ka šī tuklā sieva droši vien ir Henriete. Bet es viņu nepazinu. Mēs sasveicinājāmies, un tad es pazinu acis un smaidu. Vai es viņas acīs arī tā biju pārvērties kā viņa manējās?

Henriete steidzināja uz automašīnu — esot jau briesmīgi vēls un bērni gaidot. Jā, mašīnā gaidīja abi Henrie-tes jaunākie bērni, kas ne vārdiņa neprata latviski. Man paspruka izbrīnās sauciens — kā tā? Bet Henriete paskarbi atteica, kas tur ko brīnīties, te jau ir Anglija!

Nespēju vēl pieņemt, ka šī skarbā, it kā noplukusī sieva ir Henriete! Kur palika tā slaidā, daiļā meitene? Mani traucēja viņas nervozās kustības, straujais runasveids, kas bija tiešā kontrastā ar viņas vīra mieru. Mēs sasēdāmies automašīnā un devāmies uz Henrietes māju.

Biju galīgi samulsis un nekā sakarīga nespēju ne pajautāt, ne lāgā atbildēt. Viņa man ko stāstīja, pa starpām spalgi uzbrēca bērniem, kaut gan tie sēdēja rātni. Tikai pēc laiciņa apjēdzu, ka Henriete runā tādā kā arhaiskā valodā, lietodama vēl nometņu laika teicienus, bijušo karavīru žargonu, kuru paši karavīri sen vairs nelietoja. Katram laikmetam ir sava īpatnēja valoda, un katrā ziņā tāda izveidojās Vācijas nometnēs. Tajā laikā dažādie teicieni likās ļoti piemēroti, pat uzjautrinoši, bet tagad, pēc gadsimta ceturkšņa, no Henrietes mutes tie izklausījās piedauzīgi. Bērni savā starpā sačukstējās angliski.

Pēc steidzīgajiem jautājumiem, atbildēm un saraustītā Henrietes stāstījuma mūsu valodas iesala. Tad es ieprasījos, vai viņa vēl kādreiz dzied tās dziesmas, kuras toreiz mēs dziedājām nometnē.

«Hi, hi,» Henriete iesmējās asiem, spalgiem smiekliņiem, «nav jau vairs kompānijas! Mans vecais ne meldiņa nevar noturēt, un vienai bļaustīties nav jēgas.» Taču pēc brīža viņa vaicāja, vai es vēl atceroties dziesmu vārdus? Protams, es atcerējos.

«Nu tad jau mēs varam braukt un dziedāt!» Henriete priecīga iesaucās un sāka vienu dziesmu. Es piebalsoju.

Tad saklausīju Henrietes agrāko balsi, saklausīju pagātni. Skarbums pazuda, ieskanējās tas maigums, kurā es apreibu savās jaunības dienās, un man aizžņaudzās kakls. Es vienkārši vairs nevarēju padziedāt, bet Henriete sapinās vārdu trūkumā. Kā teikt, dziesma nomira neizdziedāta.

«Zini,» Henriete atkal iesmējās ar tiem netīkami spalgajiem smiekliem, kādi viņai agrāk taču nebija, «gadiem ilgi neesmu latviski dziedājusi, neprotu vairs. Kādreiz uzrauju angļu dziesmiņas.»

«Krogos,» piemetināja viņas vīrs, un Henriete tūliņ viņam uzbļāva: «Tu, vecais, netarkšķi! Pats neproti

dziedāt, tad tev liekas liela nelaime, ja es kādreiz krogū padziedu. Man patīk dziedāt kopā ar kādu.»

Henrietes vīrs smagi nopūtās. «Ar to jums jārēķinās, ka mana sieva mīl iedzert.»

«Turi muti un pieturi labāk pie kādas civilizētas vietas. Izbļaustījāmies, nu mute izžuvusi!»

«Par civilizētām vietām mēs apzīmējam krogus.»

Mani pārsteidza miers, kādā Henrietes vīrs uzņēma viņas asos uzbrēcienus, un arī tas, ka viņš tiešām pie

nākamā krogus pieturēja. Mēs iegājām, kamēr bērni palika mašīnā, un Henrietes vīrs viņiem iznesa limonādi. Henriete kāri dzēra alu, smiedamās pie sevis, un, kamēr vīra nebija klāt, steidzās man par viņu stāstīt.

«Viņš tāds neaptēsts. Kā izstāstīju, ka mēs reiz bijām saderinājušies, tā greizsirdīgs bez gala. Hi, hi, pēc visiem šiem gadiem! Bet ko es toreiz varēju darīt, bērniem vajadzēja maizi. Un tas velna dakteris aizlaidās ar visu un pazuda bez pēdām. Tiesas jau dzenāja, beigās iedeva šķiršanos kā nez kādu žēlastību. Lai brauc ellē, man tāds riebeklis nav vajadzīgs! Sataisīja pilnu pasauli ar bērniem un pats aizmuka. Padomā — un tāds esot ārsts! Bet vīrieši vispār ir riebīgi, ne viņiem kāda daļa gar bērniem, ne! Padomā — palika pieci gabali. Cik tev bērnu?»

«Divi,» atteicu, bet nepiemetināju, ka ne bērni, ne sieva pie manis vairs nedzīvo.

Henrietes vīrs, salīdzinot ar Henrieti pašu, bija daudz kārtīgāks un prātīgāks. Viņa miers bija tiešām apbrīnas vērts. Ienācis atpakaļ krogū, viņš mirkli klausījās, tad vairākkārtīgi atvainojās par sievas nepieklājīgo valodu, bet viņa tikai dzēra un smējās, līdz pēkšņi turpat krogū vīram uzbrēca:

«Ko tu klanies un atvainojies, mēs taču saprotamies jau no seniem laikiem. Domā, ja šis te iebraucis no cita kontinenta, tad vairs latviski nesaprot?»

«Redziet, es esmu pieradis pie šādas valodas. Bet labāk lai viņa bļaustās latviski nekā angliski, tad nāk ārā patiešām rupja valoda! Tagad vismaz pārējie nesaprot, un jūs, es ceru, viņu atvainosiet.»

Tas patiešām bija prātīgs vārds, jo nākamajā teikumā Henriete savu vīru nosvētīja pamatīgi, bet nu skaļi smējos es. Kaut kas atgādināja manu bijušo sievu, viņa arī tā prata bļaustīties vietā un nevietā, tomēr mana sieva nekad nekļuva rupja, un viņas lamāšanās, ja tā var teikt, saistījās ar dusmu izvirdumiem, kamēr Henriete pat nebija dusmīga, tāds bija viņas runas veids.

Tiekot no krogus ārā, tiešām jutos atvieglināts. Ir grūti skatīties, ja latviete tapusi par krogussievu, patiešām ir grūti, un ne jau tikai tādēļ, ka šī latviete ir Henriete, nē, tādēļ vien ne.

Kad iebraucām viņu mājā, bija sācis līņāt, un tumsa visapkārt, dziļa, necaurredzama, jo ārpusē spuldzes nebija nekur. Tā izrādījās savāda māja. Tā kā Henriete bija pavēstījusi, ka audzējot vistas, tad, ejot cauri mazai

priekštelpai, sākumā domāju, ka viņa mani ved caur kādu kūts nojumi vai kaut ko tamlīdzīgu, jo nevarēja neievērot gar sienām sakārtos kankarus, kurus par virsdrēbēm nevarēja saukt. Dēļu sienas, kas droši vien kaut kad bija krāsu redzējušas, tagad rādīja tikai traipus visādos lielumos un visādās krāsās. Taču izrādījās, ka tas ir priekšnams, no kura es tiku ievests dzīvojamā istabā, un Henriete tūliņ teica: «Sēdi tik nost.»

Es kritiski apskatījos visapkārt. Vispirms skats piesējās pāris dēļu plauktiem, kas bija pieblīvēti ar grāmatām, un uz pēdējā plaukta atradās patiešām grāmatu kalns. Ne jau saliktas stateniski, bet cita uz citas guļus! Visas šīs grāmatas izskatījās briesmīgi noputējušas, bet milzīgs ' lēvenis tomēr! Kaktā tūliņ sāka tarkšķēt televīzijas apa-rāts, un bērni piemetās uz dīvāna tam pretim, kas, tāpat I kā pāris krēslu, bija pārklāti ar nenoteicamas krāsas lupatām. Pretī grāmatām stūrī bija novietots koka šūpuļ-krēsls, bet spilvens uz tā sēdekļa bija sadilis, un vairākās vietās caur virsdrēbi spraucās kaut kas pelēks. Blakām 1 dīvāns bija piekrauts ar segām, spilveniem un avīzēm, tur vispār nebija vietas atsēsties. Es arī pamanīju, ka zem dīvāna krāsotā grīda izcēla biezo putekļu kārtu, vēl vairāk — pat neslēpa papīrus, cigarešu galus un peļu mēslus. Tas bija skaidrs, ka slaucīts vai tīrīts te nebija vismaz kādu mēnesi. Kā tas varēja būt? Henriete taču zināja, ka es braukšu. Istabas vidu klāja vairāki viens otram pāri samesti paklāju atgriezumi vai kaut kas tamlīdzīgs, viss nenosakāmi pelēki zaļā krāsā. Henriete ienāca un pameta kvēlojošu cigaretes galu zem vienas no šīm lupatām, uzmina virsū un gribēja man ko teikt, bet iesaucos pirmais: »Tā tu nosvilināsi māju!»

Meitene manī paskatījās un ļoti nopietni paskaidroja: «Mamma tā vienmēr dara, cigarešu tabaka esot laba pret pelēm.»

Bet Henriete iesmējās, aizdedzinādama jaunu cigareti: «Lai svilst, vai tu domā, ka man šajā būdā kā varētu būt žēl?»

Tas bija viens no prātīgākiem teikumiem, ko viņa man tajā vakarā pateica. Es tiešām biju kā apstulbis, redzot visu šo netīrību un nekārtību. Elegantā, skaistā Henriete! Kā tas nācās, kas bija ar viņu noticis?

Viņa ar meiteni iegāja virtuvē gādāt vakariņas, kamēr es, vēl aizvien kājās stāvēdams, aprunājos ar zēnu. Tad Henrietes vīrs ienesa villaini un pārklāja to dīvānam.

Viņa kustībās bija noteiktība, miers, pat maigums, kad pabužināja zēnam matus, teikdams, lai ejot vien gulēt, citādi rīt nesataisīšoties uz skolu.

«Man nāk gan miegs,» zēns atzinās, «bet gribas arī ēst.»

Drīz vien Henriete mūs aicināja pie galda. Cauri tam pašam priekšnamiņam, kuru es noturēju par kādu ieeju stallī, iegājām virtuvē. Patiesībā šo telpu par virtuvi nevarētu gan saukt, jo mūsu apziņā virtuve ir pilnīgi kaut kas cits. Kaut ko tik nekārtīgu, netīrīgu, lipīgu un piemētātu es tiešām savā mūžā nebiju redzējis. Visā šajā haosā stāvēja Henriete, novilkusi jaku, un nu es caur plāno blūzīti redzēju spiežamies cauri spraužamo adatu, kas saturēja kādu lencīti, redzēju pogu, kas ļengani zvārojās pāris diegos, un atrisušo vīli. Henriete kaut ko teica, bet man tajā mirklī kā filmā gar acīm noslīdēja tā aina, kad viņa, skaista, tīra, baltā blūzītē ar debesu zilumu apkārt, liecās man pāri toreiz upes malā.

«Sēdi, ja tev saka!» nu viņa uzbļāva arī man. «Nestāvi kā statuja, nu jau vairs tevi neapbrīnošu!»

«Henriet, lūdzu, runā pieklājīgāk,» vīrs satvēra sievas roku, bet viņa to izrāva, uzsaukdama: «Tu gar mani

negrābsties! Kā lai nebļauj, ja es saku un saku, un viņš pat neklausās!»

Vislabprātāk es būtu pagriezies un no šīs mājas aizgājis, bet nekur bez viņu automašīnas nevarēju tikt, un melnā naktī, nezinot, ne kur īsti esmu, ne uz kuru pusi griezties, nekas cits neatlika kā sēsties vien pie Henrietes galda, kas gan bija piekrauts, bet ne uzklāts. Bērni steidzīgi ēda, acīmredzot būdami pamatīgi izsalkuši, bet es nelaimīgā kārtā pamanīju kaķa spalvas pie krūzītēm, un glāzei, kas man bija nolikta dzeršanai, bija nezināmas mutes lūpu krāsas uzspiedums. Vai tiešām Henriete pati to neredzēja? Un tad es vēl ieraudzīju pie vienas sienas milzīgu zirnekli un to, ka Henriete sūca alu no pudeles. Palūdzu alu arī sev, jo viņas traukiem es nespēju pieskarties. Henrietes vīrs uzlika man uz šķīvja gaļas šķēles un salātus, kaut kā es mēģināju tos norīt. Rāmā balsī viņš aizrādīja Henrietei, lai viņa nedzerot tik daudz un lai paskatoties, kur cigarešu pelni krīt.

«Tavā putrā jau vēl nav,» Henriete ieķērcās, «bet, ja gribi, še!» Un viņa patiešām iebirdināja pelnus vīra dzēriena glāzē.

«Dzer tik iekšā, pelni iztīrīs māgu!»

«Redziet, kā pie mums iet!» viņas vīrs iecietīgi smaidīja.

Bērni Henrietes brēcieniem, spalgajiem smiekliem, dzeršanai vai nekontrolētai smēķēšanai vērības nepiegrieza. Viņi paēda, nolika savus traukus blakām izlietnei, pateica ar labunakti un pazuda.

Mēs runājām kaut ko vispārīgu, jā, pat pieminējām jūs kā savus tuvākos latviešu kaimiņus, un Henriete tad paziņoja, ka viņi gadiem latviešus vispār neesot satikuši. Vaicāju, vai viņai nepietrūkst sabiedrības. Kas tad tā esot par sabiedrību, tik vien zinot, kā gaudot par zaudēto tēvu zemi. Nē, tāda sabiedrība Henrietei neesot vajadzīga. Par avīzēm, pat par Dziesmu svētkiem viņi nezināja nekā. Grāmatu viņai netrūkstot, sastāvot angļu grāmatu klubā. To jau liecināja grāmatu kalns istabā. Viņa tās tiešām visas izlasot. To es arī ticēju, tas izskaidroja, kādēļ viņai nav laika izslaucīt grīdu vai nomazgāt traukus.

Arī mēs bijām paēduši un devāmies atpakaļ uz istabu, kad man sapinās solis tādā rozā lentītē. Henrietes vīrs to pamanīja, pieliecās un pavilka, no klubkrēsla apakšas izslīdēja apakšsvārks. Viņš to mierīgi pacēla.

«Vai šis ir tas, ko tu pirmīt nevarēji sameklēt?»

«Jā, dod šurp!» Henriete izrāva viņam apakšsvārku no rokām, samudžināja un iegrūda aiz krēsla sēdekļa. Galds virtuvē palika nenokopts, mēs visi trīs apsēdāmies istabā. Sarunas neveicās, es tiešām pinos vai ik teikumā. Tad Henrietes vīrs teica, ka došoties tomēr pie miera. Norunājām, ka viņš mani no rīta aizvedīs uz staciju, kaut Henriete pūlējās pierunāt, lai palieku vēl līdz vakaram. Esot taču jāparunājas. Teicu, ka varam runāties tagad, bet no rīta man tiešām jābrauc.

Un tad mēs bijām divatā, sēdējām blakus. Henriete smēķēja cigareti pēc cigaretes, un es ieraudzīju, ka aiz televīzijas aparāta ir vesels lērums tukšu alus pudeļu. Viņa stāstīja, cik grūti pa šiem gadiem klājies. Nekā gaiša un priecīga viņas dzīvē neesot. Māja vēl vienmēr piederot vecākiem, tāpēc viņi nekā te nedarot. Kādēļ lai labotu jumtu, kas nav pašu? Vecāki iegādājušies nu jau trešo māju, liekot tik naudu bankā, bet nelabojot šo graustu. Mēģināju iebilst, ka piekopt tomēr te drusku derētu, jo pašiem vien jau jādzīvo. Viņa te esot kopusi diezgan visus! Lielie bērni bieži braucot, kad neesot kur palikt, un tie tādi zirgi, tikpat neskatoties, ko darot, tik vien zinot kā visu pielāčot. Manā uztverē te gan neko vairāk pielāčot nevarēja.

Pēc Henrietes stāsta uzzināju, ka visi pieci lielie bērni vairāk vai mazāk tādi blandoņas vien iznākuši. Meita piedzīvojusi bērnu jau astoņpadsmit gadu vecumā, vēlāk sasitusies kopā ar kādu jūrnieku, apprecējusies, bet bērnu audzinot jūrnieka māte. Viens dēls sēdējis cietumā par auto zagšanu, otrs par narkotisko vielu pārdošanu, trešais ieprecējies īstā noziedznieku bandā, un ceturtais pašlaik slimnīcā ar lauztām kājām, braucis ar motociklu un gāzies. Dievs vien zinot, kas no abiem mazākajiem iznākšot, bēdas vien, bēdas vien!

Stāstīdama Henriete visu laiku sūca alu un smēķēja, pa brīžiem ieraudājās, tad pati sev iesita, pati sevi apsauca ne pārāk izmeklētiem vārdiem. Visu to liku uz izdzerto pudeļu rēķina. Dīvainā kārtā, šajā bēdu stāstā klausoties un skatoties, nesajutu ne mazākā žēluma. Man likās, ka skatos teātri, ka tas te vispār neesmu es un nekādā gadījumā šī nožēlojamā sieva nav Henriete. Viss šķita kā muļķīgā izrādē, kurai tūlīt, tūlīt jābeidzas. Bet tā nebeidzās. »

Kārkls pārmetoši nogrozīja galvu.

«Vai jūs vispār gribat tālāk dzirdēt?»

«Protams,» Marta sarosījās krēslā, «es tā biju iedzīvojusies jūsu stāstā, ka liekas, esmu pati pie Henrietes bijusi.»

«Nuja, tas patiešām bija dramatiski, tikai iedomājieties — es sēžu blakām savai jaunības dienu mīlestībai, ārā līst lietus, kaut kur aiz durvīm krāc viņas vīrs, kas esot briesmīgi greizsirdīgs. Bet mana mīlestība ir piedzērusies, izpūrusi, apraud savu grūto mūžu, birdinādama cigarešu pelnus visapkārt.

Un pēkšņi viņa ieķērās man elkonī. «Kā gan būtu bijis, ja toreiz mēs būtu apprecējušies?» viņa čukstēja, pamezdama skatu uz durvīm.

Jā, kā gan tas būtu bijis? Vai arī tad Henriete būtu šāda? Mana sieva taču arī nebija no kārtīgajām, arī mīlēja iedzert un smēķēt, bet viņa ne tuvu nebija tāda kā Henriete, viņa tomēr bija tīrīga. Man kļuva pretīgs pat Henrietes rokas pieskāriens, bet viņa, laikam iekritusi tādā kā sapnī, čukstēja: «Ja mēs būtu apprecējušies, es tagad dzīvotu Kanādā, un man nebūtu gar visu šito varzu galva jālauza. Un tas velns,» viņa pamāja uz istabas durvīm, «tas jau manus dēlus neieredzēja. Vajagot iekaut! Nu, ja viņš būtu tik pamēģinājis roku pielikt kādam no maniem dēliem, pats būtu dabūjis no manis!»

Bet tas cilvēks, ko Henriete apzīmēja par velnu, manās acīs kļuva tāds kā iecietības un pacietības simbols. Tai vajadzēja būt ārkārtīgai mīlestībai, lai visu šo jezgu izturētu ar tādu mieru. Ja kādreiz, lasot Jaunsudrabiņa «Aiju», domāju, ka tas ir pārspīlējums, tad tagad redzēju, ka Aija ir ļoti maiga Henrietes versija.

Kad Henriete bija izraudājusi savus grūtos gadus, arī mēs devāmies pie miera. Mani ieveda meitenes istabā, kur bija saklāta gulta. Tā bija kārtīgākā telpa visā mājā.

Lija, lietus grabināja gan uz plānā jumta, gan sitās rūtīs, gan sāka kaut kur tecēt iekšā. Nejēdzīgi salu un nemēģināju noskaidrot, kur ūdens tek, līdz sāku dzirdēt pakšķēšanu pavisam tuvu. Kā tad, ūdens tecēja tieši uz gultas. Tad gan lēcu ārā un mēģināju gultu pavilkt nostāk, bet, lai to varētu, bija vispirms jāpabīda skapīši, kas izrādījās kastes ar dažiem dēļiem, un tie visi sāka jukt un brukt! Devos uz vannas istabu sadabūt kādu dvieli un uzskrēju virsū Henrietei. Viņa naktskreklā stāvēja un kaut ko jauca glāzē. Teicu, ka man vajadzīgs dvielis. Bez neviena vārda viņa parāva turpat pakārto dvieli un iemeta man rokās. Nezinu, vai tas bija mazgāšanai domāts vai jau izmazgāts, bet katrā ziņā tas bija pelēks, tik pelēks, ka netikās ne rokās turēt. Kad ar dvieli aizbāzu spraugu pie loga, pa kuru sitās iekšā lietus, ielīdu atpakaļ gultā. Dzirdēju vēl Henrietes soļus. Tad viss aprima, bet es salu, klausījos lietū, gaidīju rītu un domāju par šo māju.

Kā gan apkārtne un apstākļi bija notrulinājuši manu kādreiz tik atjautīgo Henrieti! Mana Henriete, vai tiešām tava ikdiena ir tikai paēšanā, visu izsalkušo vēderu piepildīšanā? Un vairāk nekā? Tu iegrimsti grāmatās, televīzijā un esi laimīga, kad pienāk vakars vai kad esi ar alu apreibinājusies un viss tev kļūst vienaldzīgs. Tavi bērni kaut kā aug, kaut kā sakopjas paši. Un tu patiešām brīnies, kā tavi lielie bērni visi tādi blandoņas iznāca? Vai, šādā mājā augot, kas cits varēja iznākt? Henriete, paskaties! Tā domās es ar viņu runājos, līdz pienāca rīts, bet teikt jau es viņai tomēr nekā neteicu, nebija vērts.»

Kārkls smagi nopūšas, nopurinās, it kā vēl tagad visa tā nekārtība un netīrība būtu ap viņu.

«Tāda bija mana atiešana pagātnē. Pelni gan, tikai pelni vien, un no liesmas nekā! Biju laimīgs otrā rītā, kad varēju vilcienā nomazgāties. Henrietes mājas dvieļos es nespēju noslaucīties. Un tomēr aizbraucot man viņas bija bezgala žēl, es pat noskūpstīju viņas vaigu. Saburzītā rītasvārkā, pelēka, dzērumu lāgā neizgulējusi, viņa stāvēja savas mājas durvīs raudādama, kamēr es iekāpu viņas vīra automašīnā un aizbraucu. Tādu es tagad viņu redzu, tādu, nevis skaistu, elegantu meiteni. 2ēl, izpostīju pats savas atmiņas.»

Kamīnā gail ogles, Marta sēž tā, ka gaisma krīt tikai uz viņas rokām. Varbūt tādēļ mirkli Kārkls meklē viņas acis, viņas skatu.

«Tā, kaimiņien, dažreiz dzīve cilvēkus tiešām iznerro. Es sev pēc tam vairākkārt prasīju, kāda būtu bijusi mana dzīve, ja mēs toreiz būtu palikuši kopā? Atbildes nav. Kā gan mēs varētu kaut ko paredzēt?»

«Nē, paredzēt nevar,» Marta piebilst un dzird savas domas: es arī savu dzīvi ar Juri tādu neparedzēju!

Vēlreiz nopūties, Kārkls ceļas.

«Aizrāvos pats ar sevi! Kas jums no tā garā stāsta tika?»

«Mēs piegājām viens otram solīti tuvāk,» Marta klusi atsaka.

Mirkli Kārkls viņā skatās, tad pasmaida silti, un viņa lūpu kaktiņos vairs nav tā rūgtuma, kā stāstot par Henrieti.

«Jā, mēs piegājām viens otram solīti tuvāk. Un vakars ir aizvadīts. Ar labunakti.»

SVĒTDIENA

Rīts ir dīvaini kluss, nekur neskan radio, neviens nebļaustās, nesauc, neskrien. Ne skaņas! Tīri neomulīgi tādā mājā! Vecāmāte piecēlusies klausās, neticēdama pati savām ausīm. Klusums, tiešām pilnīgs klusums? Pa ieradumam viņa gan pabāž galvu priekšnamā, paskatās uz Mairas istabas durvīm, it kā gaidīdama, vai tās neatsprāgs vajā un Maira neizdrāzīsies. Bet nekā. Neviena nav mājās, neviena paša! Savādi, bet liekas, ka ausis tādas jocīgas, ka sāp. Dīvaini, nudien, kā gan klusums var traucēt! Un kā tad vakar no rīta te gāja — ļiru Jēru, kā pa putru! Skrēja viens, skrēja otrs, skrēja trešais, visi kopā kā sasviluši, ne lāgā pateica, kur kurais aizbrauc, ne kad būs atpakaļ. Pat Marta pa nakti bija sagudrojusi braukt un kur gan — pie Kārkla!

Nez kā tad viņi tā abi sarunāja? Varbūt jau agrāk tikušies, tikai viņai, mātei, nekā neteica? Ievērojusi gan viņa nekā tāda netika, jo Marta vienmēr no darba nāca mājās, te jau darāmā pārpārim. Vai nu viens sievišķis var uzturēt tādu lielu māju? Kaut kā Marta tomēr varēja, bet, kas zina, varbūt Kārkls ar padomiem izlīdzējis?

Mirkli vecāmāte tāpat vien domā. Izskrēja jau Marta arī, neba nu vienmēr mājās sēdēja: skat, te uz veikaliem, te pie tēva uz slimnīcu, te pie Ojāra, te uz kādu skolu. Un zināt neviens tieši nezināja, cik ilgi viņa kurā vietā, varbūt kādu stundu sēž pie Kārkla? Patiesībā, kas tur ko brīhīties, vajadzēja viņai jau sen uz kādu citu paskatīties, jo no Jura ne vīra, ne mājas turētāja. Tāds andelmanis vien tik ir! Būtu vismaz naudu Martai iedevis parādu segšanai, bet nekā!

Vecāmāte atceras, ka gulta vēl nesaklāta. Sačabina, saklāj, viss kārtībā, tad nu var doties lejā virtuvē. Un, skat, tur viss kārtīgs, tas tā neierasti, jo citus rītus parasti kaut kur netīra krūzīte pamesta, nazis, maizes drupatas — kā jau pēc ēšanas.

Ieraduma pēc viņa rosās slaucīt galdu, bet nav neviens pie tā šorīt brokastojis, nav nekā darāma! Brīdi pagrozījusies, viņa tomēr izlemj, ka brokastis vismaz pašai sev jāpagatavo un neēdīs maizi, šorīt sagribējies kārtīgu putru! Ja no rīta ieturas tā spēcīgāk, tad nav atkal tik ātri ar ēdienu jānoņemas! Tā, tad nu var sākt rīkoties. Kur tad tās auzu pārslas bija? Aha, tepat, tepat. Brīdi vecāmāte skatās dienas dzidrumā ārā pa logu, ne īsti ko domā, ne nedomā, vienkārši skatās, bet burbuļojošo katliņu gan pavisam aizmirsusi.

Vēl tikai rīts. Svētdienas rīts. Nez vai tad šodien tādas lielas pusdienas gatavos? Viņa jau pagriežas, lai Martai pavaicātu, kad atjēdzas, neviena nav mājās! Tāda maza vilšanās sajūta, tāds dīvains tukšums. Tā kā gribētos runāt, vaicāt, bet kā tad runāsies, ja nav atbildētāja? To, ka viņa runājas gan tāpat, vecāmāte sen nemana. Nuja, pie vectēva uz slimnīcu būs atkal jāaiziet, vakar tāds savāds, ne labāk, ne sliktāk, tikai tāds bēdīgs. Kāpēc Marta neesot atnākusi? Nuja, pie Ojāra bija jāiet. Ā, pie Ojāra jau viņai pašai arī šodien jāiet. Vakarā vēl piezvanīja, temperatūra turoties, spēka vairs nemaz. Nuja, gripa jāizguļ, tur nekā nevar darīt.

Tad vecāmāte atceras putru. Ūdens vārās vārīdamies, nu tik jāiekuļ.'

Pag, pag, kur tad tā vecā karote! Marta gan lieto citu, bet viņa to jauno nevar paciest. Sī pati vecā, vēl no Vācijas līdzi atvestā karote kārtīgi ieguļ rokā un kalpojusi tik ilgi, kā lai aizmet? Ir bērniem, ir bērnubērniem putras vārītas. Te tādu nemaz nevar dabūt. Kas šīs par karotēm, tādas tieviem, gariem kātiem, maisi kā ar skalu! Padilusi vecā gan ir, bet tas nav nekas!

Tā, putra nu gatava. Garda iznāca, patiešām garda. Derēja tāda arī Ojāram. Aizbrauks, izvārīs. Tikai nevar gan zināt, vai viņam kas mājās, būs jāpaņem tūtītē līdzi.

Paēdusi vecāmāte brīdi vēl darbojas ar traukiem, nomazgā bļodiņu, katliņu, apslauka plīti, un, skat, minūtes aizrit, lēni, pacietīgi, bet tomēr aizrit. Vecāmāte apskata savas kājas, tās vēl nav sākušas tūkt. Būs jādodas vispirms pie Ojāra, tas garāks ceļa gabals. Pārbrauks mājās, varēs kādu stundu atpūsties, un tad pēcpusdienā pie vectēva uz slimnīcu.

Tā, nu vismaz ir skaidrs, kas darāms, un viņa pošas iziešanai. Diena saulaina, silta arī vēl. Skat, un dzeltenas lapas visapkārt, tās gaismu dara vēl siltāku! Tīri vai acis apžilbst!

It mundri viņa dodas uz tramvaja pieturu garām Kārkla mājai. Kārkla māja. Vai, kā to kaķi aizmirsa! Rau, un atslēgas arī nav līdzi! Ek, vecāmāte nopukojas, bet griežas vien atpakaļ.

Tā jau nevar! No rīta vakar sadevuši kaķim barību, bet nu otra diena, nu jāiet skatīties! Viņa sadabū atslēgu, iet atpakaļ pa to pašu ceļu, mazliet pie sevis pabārdamās, ka pat kaķi mūsdienās tā izlaisti, ne paši sev maltīti apgādāt nemāk! Vai tad medījumu trūkst, bet dumji, pa istabām vien turēti, kur tādi kaķi medīt lai iemācās!

Tiklīdz viņa ieiet kaimiņa mājā, tā kaķis trinas gar kājām, luncinās. Skaidrs, ēst gribas gan! Trauciņi tukši. Vecāmāte pagrozās, paskatās, sveša virtuve. Teica gan, viss esot ledusskapī. Viņa paņem kārbu, paož. Nezina, ko tādam kaķim tagad ēst dod, bet liek šķīvītī, lai nu ēd, lai saēdas. Ielej bļodiņā pienu, paglauda. Lai jau dumjš kaķis, taču dzīvībiņa!

Jā, kas tad vairāk te jādara? Nekas. Ziņkāre tomēr liek paieties līdz istabai, paskatīties, kā tad Kārkls te īsti dzīvo. Ir gan kaimiņi gadiem ilgi, bet viens otra mājā iekšā nemaz nav bijuši. Kādreiz parunājušies tāpat uz ielas, dārziņu paskatījušies, bet istabās nav ieskatījušies. Tā kā gribas redzēt, kā viens vīrišķis dzīvo, ja nav kas apkopj.

Varēja jau viņi paaicināt Kārlu kādreiz pie sevis, bet neviens to nedarīja. Nuja, kad viņam sieva vēl te dzīvoja, tad bļaustīšanās bija dzirdama pa visu ielu, kas tādus aicinās? Pats jau gan pakluss cilvēks. Pretēji raksturi pievelkoties. Vai nu pievelkas, vai ne, kāda dzīve gan tur var iznākt, ja saskaņas nav? Labi vien bija, ka šī aizgāja. Bet puikas pameta, un to nu māte nedrīkst darīt. Toreiz mazākajam jau bija tikai kādi gadi trīspadsmit četrpadsmit, puišelis vēl. Lielais tikko skolu beidzis, tad arī pats tūliņ sāka strādāt un dzīvot, par brāli vairs ne zinis nelikās. Nez kur tie zēni palika? Jaunie jau tagad tā dara, sāk pelnīt, tad aizbrauc. Vai par Aldu kāds ko noteikti zina? Nezina. Vai viņa par mājām vairs neiedomājas? Adresi taču nebūs aizmirsusi. Nē, tādas lietas neaizmirst! Bet ne raksta, nekā. Varbūt raksta, tikai viņai neviens nekā nesaka?

Vecāmāte pagrozās Kārkla istabā. Brīnums, nemaz neizskatās pēc tāda vecpuiša dzīvokļa! Viņa nopētī lielo grāmatu plauktu. Pa kuru laiku tad tās visas var izlasīt? Un, skat, pie' sienām gleznas kā kādā muzejā.

Bet tās bildes tomēr ir skaistas. Martai tādu nav. Vienu toreiz pārvēda no Anglijas, bet tāda drūma, netīk ne skatīties.

Jā, jā, vecāmāte vēl noskata glītās mēbeles, paklāju, aizkarus, lampu. Viss tīrs, glīts. Laikam jau nāk kāda apkopt, citādi viss nebūtu tā kā no skatloga! Bet ko Kārkls iesāks, kad kļūs vecs, kā tad viens iztiks? Dēli jau laikam atkal pie viņa nenāks. Ojārs arī viens dzīvo, arī iztiek. Tik ar to ēdiena gatavošanu lāgā neveicas, tāpēc jau ir atkal slims. Bet, ja kas notiek, ne dvēselītes tuvumā. Kaimiņam tik vien ir kā tas kaķis, un tas gan nepalīdzēs, ja palīdzība būs vajadzīga. Vai nav dzirdēts: cilvēks viens dzīvo, nomirst, tikai pēc vairākām dienām kaimiņi atrod. Tagad jau vēl žirgts, var pats ar visu galā tikt, var braukāt ar savu automašīnu, var pats sev celt vasaras māju, bet, kad būs vecs, ko tad? Būs jāiet vien uz veco ļaužu mītni.

Nedod dievs, ja arī viņai pašai tādā būtu vecuma dienas jāpavada! Nē, nē, kādēļ gan viņa tādas domas lai prātā ņemtu, vai tad Martas mājā vietas trūkst! Pati jau ar sevi tiek galā, vēl var ir apkopties, ir palīdzēt. Bet tēvu gan vajadzēs tagad likt kādā mītnē. Mājās ņemt nevar, kas viņu apkops? Nē, ko tur par nākotni gudrot, kā būs, tā būs. Jāiet pie Ojāra.

Viņa paliek tomēr brīdi kāpņu telpā stāvot. Tā kā gribētos uzkāpt augšstāvā arī. Labāk tomēr ne, teiks, atnāca, izstaigāja manu māju, izokšķerēja. Tāpat vien jau tik acis iemeta, ir jau kaimiņi, latvieši, nav nekādi svešinieki.

Kaķis, pienācis vecaimātei klāt, vēl paglaužas ap kājām. Redz, pat dzīvnieks negrib būt viens, cilvēka meklē! Bet tāds cilvēks dzīvo gadiem ilgi viens un viens!

Viņa paglauda kaķa kūkumu, pakasa aiz auss, parunājas. Vai, cik nu mīlīgs, kā glaužas! Paēdis esi, ej nu gulēt, ej, nav vaļas te ar tevi ņemties! Tu te gan kā tāds kungs, staigā laikam pa visām istabām, kas tev nekaiš!

Vecāmāte steidzas. Jābrauc taču pie dēla, jāparauga arī viņam kas ēdams pusdienā, nevar te ar kaķi vien ņemties!

Kad nu viņa līdz tramvaja pieturai tikusi, liekas, ka jau liels darbs padarīts, un, kad iesēžas pašā tramvajā, kas pavisam tukšs, tad tāda laba sajūta, nu var atpūsties. Dzīvo gan Ojārs tālu, vai nevarēja toreiz māju skatīt radiem tuvāk? Bet, nē, sieva iedomājās, ka vajagot labākā rajonā dzīvot. Bet nebija labi arī tur, aizskrēja tikpat. Nevedas Ojāram, skat, nu arī tā trešā braukšot projām.

Tie mūslaiku sievišķi laikam nezina gan, ko grib! Vai tad Ojāram kāda vaina? Slimo bieži, nuja, tas tiesa, bet droši vien tādēļ jau slimo, ka nav kārtīgas sievas.

Vecāmāte tā aizdomājusies, ka atjēdzas tikai, braukdama garām vietai, kurā bija jāizkāpj. Kā nu viņa traušas, steidzas uz durvīm, bet tramvajs apstājas tikai nākamā pieturā, un viņai jāiet atpakaļ. Kamēr līdz Ojāra mājai tiek, piekususi, bet ir dēlam ko stāstīt, kā braukusi un pabraukusi garām. Kad tas un par kaķi, un par tukšo māju šorīt viss trīskārtīgi izstāstīts, viņa atceras, ka somiņā līdzi auzu pārslas putrai. Jāvāra, kā tad! Bet vāri nu svešā virtuvē bez savas vecās koka karotes! Darbs nesokas, un nezina jau arī, ne kur krūzīte stāv, ne kur sāli atrast.

Viņa darbojas pamazām vien un visu laiku pie sevis kaut ko runā. Tā ierasts, laikam domas kā straumīte satek lūpās, un ko tad vairāk darīt — jāļauj izplūst.

Ojārs klausās, klausās, tad no otras istabas tomēr iesaucas:

«Māt, vai tur tā putra tik ilgi vārās vai tu pati?»

«Vārāmies mēs abas. Nāc tik ēst, būs jau gatava.»

Pēc brīža Ojārs saģērbies un ienāk virtuvē.

«Joki, nudien, tikai pāris dienas uz gultas, bet kājās spēka nemaz vairs.»

«Gripa. Tā jāizguļ. Tev nekur nav jāiet, paēd, liecies tik atkal atpakaļ gultā. Es paraudzīšu tev ko ēdamu arī vēlākam laikam. Rīt neatnākšu, un tik slims vairs neesi, ka būtu gluži kopjams.»

Nē, tik slims Ojārs vairs nejūtas, bet spēka tomēr nav. Apjautājas, kā tēvam.

«Solījos šodien aiziet, un jāiet ir, citādi būs vēl bēdīgāks. Vakar, kad aizgāju, tēvs prasa pēc Martas, solījusies viņu mājās vest. Saku, ka Marta aizbrauca zaļumos. Un pēc brītiņa atkal prasa, bet kāpēc Marta neatnāca, kaut kas vēl jāpasakot. Saku — kad pārbrauks, tad atnāks. Bet ja nu šis nomirstot? Vai tad Marta nāvi aizdzīs, ja jāmirst, tad mirs. Kļuva dusmīgs. Negribot tik neviens pie viņa nākt. Ko gan kāds pret nāvi varētu izdarīt? Ne Marta to aizbiedēs, ne ārsti.» Māte smagi nopūšas: «Patiesībā

varētu nākt ātrāk tā nāve. Neglīti izklausās, bet, ja godīgi domā, lai nāk vien. Tāds kā pašlaik — ne šis, ne tas, ne dzīvotājs, ne nedzīvotājs.»

Brīdi māte paklusē, tad stāsta, ka vakar tēvs atkal bijis iesiets krēslā, uznācis nelabums, bet ne kādu pasaukt, ne pats atgulties, ne kārtīgi uz priekšu saliekties. Tad nodzīvojies galīgi un sēdējis tā vēl labu laiku, līdz kāda kopēja pamanījusi gan. Pārējie istabas iemītnieki arī stipri slimi, neliekas ne zinis cits par citu. Aizrauj vēl aizkarus kā kādas jaunkundzes. Kopēju esot tik maz, ka stundām jāgaida, lai kāda ienāktu. Tā esot slimnīca! Gribējusi tēvam padot ēst, bet nekā nevēlējies, esot visu laiku vēl nelabums. Un pēc brīža sācis atkal par Martu tincināt, kādēļ neatnākusi, kur tad aizbraukusi? Kāpēc viņai tieši tagad bijis jābrauc?

«Zūd pacietība tā sēdēt un skaidrot vienu un to pašu. Par tevi nekā neprasīja, kaut teicu, ka esi slims. Nuja, slims, lai tad veseļojoties, tas viss. Reizēm jāpabrīnās, kas viņam galvā ir tagad, par ko domā?»

Ojārs skatās mātē tādu pētošu skatu. Kaut kā bezgala žēl. Pašlaik viņš tieši nezina, vai mātes vai tēva, vai abu kopā, bet sāp ar tādu savādu, līdz šim nepazītu smeldzi.

«Vai tev, māt, būtu vienalga, vai tēvs tagad izveseļojas vai nomirst?»

«Nē, vienalga nebūtu vis. Bet izveseļoties viņš vispār vairs nevar, to jau ārsti pateica. Var tikai apārstēties. Un kā tu domā, vai man ļoti gribētos redzēt viņu vaidam un čīkstam, kamēr vien tik elpo? Staigāt nez vai kādreiz vairs varēs. Un vai es nezinu, cik vīrieši nepacietīgi, it kā viņiem vien būtu grūtumi, it kā viņiem vien sāpētu! Paskat, man kājas atkal sāk pampt, domā, tā ir viegli? Bet ko tad vaidēšana dod?»

«Vai tik tā ir, māt? Vai nu vīrieši vien tie vaidētāji? Es taču arī esmu vīrietis.»

«Un nekad neesi vesels! Tagad gripa, labi, to izgulēsi. Bet vispārībā: tad nevari ēst to un to, tad sāp kauli, tad nevari gulēt. Vai tā nav? Un ko tu teiksi, kad būsi tēva vecumā?»

«Kas zina, vai Jtādu vecumu piedzīvošu.»

Māte nopūšas. «Nav jau arī nekāda prieka no tiem daudzajiem gadiem. Kamēr vēl var kārtīgi kustēties, tad to var saukt par dzīvošanu, bet, kad nu vairs nevar pats ar sevi galā tikt, tad pasaulē vien nīkt nav vērts!»

«Bet tēvs tā nedomā, tēvs vēl grib dzīvot.»

«Dzīvot? Viņš grib tikt mājās, tas viss. Ieņēmis galvā, ka Marta viņu vedīšot mājās, un to vien runā. Pa starpām gan muldēja, ka nevienam vairs nesitīšot. Ej nu izproti.»

Ojārs paēdis mātes vārīto putru. Brīdi klusēdami viņi abi sēž pie galda. Dienas saule krīt pāri viņu galvām un uz virtuves skapīšiem veido spožus laukumus. Silta, laba gaisma. Silta?

Ojārs jūt, ka vēlētos runāt par Grietiņu, kaut vai stāstīt, kā vakar viņa te atnāca atvadīties. Gribas izrunāt viņas vārdu skaļi, un gribas arī, lai dzīva cilvēka auss klausās, lai kāds līdz ar viņu saprastu, ka saulei nu ilgi nebūs tā siltuma kā līdz šim. Nez vai māte saprastu? Vai māte tā kādreiz būtu tēvu mīlējusi, ka pietiktu tikai viņa vārdu dzirdēt, lai sirds sažņaugtos varbūt priekā, varbūt žēlumā, bet katrā ziņā — sažņaugtos? Grietiņa! Vai kāds cits vispār var saprast, kas viņam šajā vārdā skan?

Māte sarosās. «Būs jāiet mājās,» viņa saka, «kamēr aizbraukšu, brīdi atpūtīšos, kamēr tad aizkulšos uz slimnīcu un atpakaļ, skat, būs diena cauri!»

«Māt,» Ojārs tomēr ievaicājās, «vai tu tēvu vēl mīli?»

«Tāds kā! Tak jau mūžs kopā nodzīvots.»

«Bet vai tu viņu vēl mīli?»

«Ta’ nemāku pateikt! Kas mūsu vecumā vairs par mīlestību? Reizēm dusmas, reizēm žēlums. Ja tevi katru dienu izkomandē, vēl izbar, ja gandrīz nekas vairs nav labi, tad apnīk. Neba es varu pasauli mainīt vai viņam veselību atdot! Bet tās dusmas pašam par savu nevarību izgāžas pār mani, un tad man arī tās sanāk. Un mīlestība jau tikai jauniem! Mēs esam saraduši. Padomā vien, tak vairāk nekā piecdesmit gadu kopā nodzīvots.»

«Bet, ja nu tev vairs nebūs uz ko dusmoties, nebūs par ko erroties, vai nebūs tomēr žēl?»

Māte paskatās Ojāram tieši acīs. «Skaidrs, ka būs.» Tad tā svarīgāk vēl piebilst: «2ēl tā cilvēka, kas kādreiz bija, ne tā, kas vaid un grab. 2ēl , ka viņam jācieš, bet darīt jau nekā nevar.»

Ojārs domā savu. Vai nav dīvaini, ka divi cilvēki nodzīvo mūžu kopā, garu mūžu un beigās tomēr ir vientuļi, ir katrs par sevi, pat vēl kopā esot. Ja viņš būtu varējis Grietiņu pie sevis paturēt, pēc gadiem, kad viņš būtu vecs, varbūt arī slims, vai tad arī Grietiņa gaidītu viņa nāvi, runādama par viņu ar nepatiku kā jau par nastu? Katrs cilvēks mīl sevi — vairāk vai mazāk —,bet tomēr tā ir gaužām vienkārša un dabīga patiesība: māte mīl sevi, grib savas ērtības, tēvs mīl sevi, grib dzīvot!

Ojārs skatās mātes sejā, kur gadi ievilkuši grumbas un grumbiņas. Reiz tā bija gluda, skaista seja, un kāds mazs zēns tai allaž pieglauda savu vaigu, apsita savas roķeles ap kaklu. Tas ir sen, tik sen, ka pat grūti iedomāties mātes seju citādāku nekā pašreizējā mirklī.

Tikai māte var bērnu mīlēt stiprāk nekā pati sevi un tad arī tikai līdz zināmam laikam. Grietiņa tagad brauks atpakaļ uz Angliju meitas dēļ, tā viņa saka. Bet kā lai Ojārs zina, ka tā nav tomēr bēgšana pašai no sevis! Varbūt viņa redz, ka nespēj Ojāru mīlēt tik stipri kā pati sevi? Un viņš nu rūgts droši vien arī sevis dēj, paliks taču viens, nebūs tā, kā izdomāja. Nē, nē, tomēr rūgts arī tādēļ, ka Grietiņai pašai var klāties vēl grūtāk!

Māte pieceļas un sāk posties mājup. Ojārs tāpat vien vēl sēd, locekļos gurdenums, un domas tādas savādi saraustītas — te pie tēva, te Grietiņas, te pie mātes un neatbildēta jautājuma par mīlestības ilgumu.

«Paldies, māt, par atnākšanu,» Ojārs saka, kad māte jau saposusies iešanai. Pats pārsteigts par savādo noskaņu balsī. Laikam arī māte to ievērojusi, vēl brīdi minstinās, kā ko teikt vai jautāt gribēdama.

«Tad nu veseļojies vien. Zini, gripa jāizguļ, tas viss. Rīt manējie brauks mājās, tad neatnākšu. Piezvani un pasaki, kā ir.»

Un tad Ojārs atkal ir istabā viens, skatās saules laukumos uz skapīšiem un domā par tēvu un māti. Tā bija atklāta valoda no mātes puses: šo te cilvēku, kas grab un vaid, viņa vairs nespēj mīlēt. Bet vai māte vēl mīl viņu, Ojāru, vai mīl Martu? Un viņš vai tiešām mīl vēl māti? Vai šī kopā turēšanās patiešām ir mīlestība, nevis tikai tāda sarašana, tāda drošības meklēšana? Savi ļaudis. Nuja, savi ļaudis tie tuvākie, bet vai tie mīļākie? Mirkli Ojārs domā, viņam gandrīz bail bū{ godīgi atklātam pašam pret sevi, bail atzīties, ka pie vecākiem sien vairs tikai iemācīts pienākums, pateicība.

Skaidrāk nekā jebkad agrāk Ojārs saprot, ka ir vecums, kad katra māte izbeidz savu bērnu mīlēt, un droši vien ir arī laiks, kad bērni izbeidz māti mīlēt, kad paliek cieņa, varbūt rūpes, gādība, bet mīlestības vairs nav. Mīlamo taču vēlas apmīļot, apglāstīt, sajust. Vai viņš tiešām grib māti glāstīt, grib viņas plecam uzlikt rokas, vai māte grib viņam? Sen viņi to nav darījuši, gadu desmitiem vairs ne! Gan dzimšanas dienās un Ziemsvētkos paliek mātes vaigam uzspiests skūpsts, bet tas jau tikai tā — ieraduma dēļ. Jā? Gluži tik pārliecināts Ojārs nav, jo tomēr, ik reizes pieskaroties ar lūpām mātes vaigam, viņā ielijis savāds aizkustinājums. Var jau būt, ka šī atturība, kas liedz otram pieskarties, ir iemācīta, pieņemta. Dēliem taču jāaug par vīriem, jābūt stipriem, cietiem, mātes nedrīkst dēlus lutināt ar glāstiem, ar mīļiem vārdiem! Nedrīkst? Kur dēli ņems maigumu sievas mīlēt?

Un Marta, vai viņa patiešām savus bērnus vēl mīl? Mairu noteikti, to jau redz, to dzird, bet Maira vēl nav pieaugusi, viņā vēl ir kaut kas no bērna, no sargājamā, aizstāvamā, mācāmā. Bet kā ir ar Edgaru, kā ar Aldu? Lūk, Alda, vai viņa nepierāda to, ka mīlestība uz māti ir beigusies? Kā citādāk viņa spētu kaut kur dzīvot un nelikties ne zinis, pat nepaziņot, kur ir, ko dara?

Ojārs sāk domās kāpties atpakaļ savā dzīvē, grib atiet līdz brīdim, kad viņam māte kļuva vienaldzīga, kad beidza viņu tā īsti, sirsnīgi mīlēt, un nobīstas pats, cik šis gājiens ir garš, cik tālu atpakaļ pagātnē jākāpjas. Vai tiešām, vai tiešām viņš visus šos gadus māti vairs nav mīlējis? Nē, nē, Ojārs netic pats sev, netic šim tālajam ceļam. Protams, bērna padevīgā mīlestība kaut kad zūd, bet paliek cita, taču paliek!

Tomēr kaut kur viņā atkal skan svešāda balss, kas stāsta, cik pareizi rīkojas lāču mātes, savus mazuļus uzdzīdamas kokā, kad tie pieauguši un spēj paši iztikt, lai tad aizietu un viņu dzīvē vairs nekad neiejauktos. Ne bērniem kādas saistības pret vecākiem, ne vecākiem pret bērniem. Kas paaudzis, atbildīgs par sevi. Kāda gan būtu mūsu sabiedrība, ja tā tiešām būtu? Nē, Ojārs nemaz negrib to zināt, viņš apjauš, ka tā būtu nabadzīga, bezjūtu sabiedrība. Mīlestībai ir jāpaliek. Un gan jau māte arī tēvu vēl mīl, tikai mirkļa dusmas vai rūgtums dažkārt to neļauj vairs pašai apzināties.

Ojāram sāk salt, un viņš dodas atpakaļ uz istabu, uz gultu.

Smaga nopūta izlaužas un iekrīt istabas klusumā. Balsī Ojārs nosaka: «Grietiņa, kaut tu būtu te!» Un tikai tad viņš sāk tā īsti saprast, ka Grietiņa nu būs no viņa dzīves izlidojusi ārā pavisam, ne jau tikai uz Angliju vien. Vairs nebūs arī vēstuļu, vismaz ne tādu — ar cerību. Grietiņu Anglijā sagaidīs tukšums, bet viņai tomēr būs meita, saudzējamā Ilze, un divi kopjami kapi. Ojāram paliks vairs tikai tukšas istabas, tukšas nākotnes dienas bez gaidīšanas, bez cerēšanas.

Vai Grietiņa maz drīkst meitas dēļ ārdīt pati savu dzīvi? Ilze faču izaugs, aizies, Grietiņa var teikt, jāpagaida kādi pi-eci vai seši gadi, kamēr meita pieaugusi, bet viņš nevar gaidīt. Viņam jau pāri piecdesmit! Vai nebija cerējis vēl uz savu ģimeni, saviem bērniem? Bet pēc pieciem vai sešiem gadiem — nē, nē, tad viņš būs vecs, vienkārši vecs! Grietin, vai tu to saproti? Tad arī tu manis negribēsi, tad viss būs par vēlu!

Vai viņš bija iekārojis par daudz? Vai drīkstēja gribēt sev piesiet jaunāku sievu? Precējās gan vēl daudz vecāki vīri ar vēl daudz jaunākām sievietēm un dzīvoja. Neviens gan īsti nezināja, kāda dzīve šīm jaunajām sievām bija, vai viņām pietika ar veco vīru mīlestību, kaut tā ir patiesa?

Ojārs tālāk negrib domāt. Viņš netic tam, ka cilvēks mīl tikai jaunībā, kā māte teica. Nē, nē, mīl visos vecumos, tiešām mīl. Un ko viņš dara? Viņš viens guļ saulainajā pēcpusdienā, guļ savā gultā, domā par Grietiņu un raud. Jā, ir reizes, kad arī vīrietis raud.

*

Pārbraukusi mājās, vecāmāte pa ieradumam apsēžas tūliņ uz soliņa priekšnamā. Nav jau tik piekususi, ka nevarētu uziet istabā, sēdēja pie Ojāra, sēdēja, atpakaļ braucot, tramvajā, nāciens tik tas mazais gabaliņš no pieturas, mazdrusciņ tā kā pret kalnu, tādēļ jau jūt. Viņa ver muti, lai pasauktu kādu, Martu — tā allaž panākas pretim, paklausās, bet tad atceras, ka Martas nav mājās. Un nu viņa klausās — klusums. Klusums ir visapkārt, un, jo vairāk klausās, jo tas lielāks, tas it kā piemilst un spiež, un māja liekas nedzīva, tukša. To viņa zina, ka šodien neviena nav ko gaidīt, šodien jau nepārbrauks, laiks skaists, katrs gribēs palikt ārā, kur ir. Bet tāda neomulīga sajūta vienai pašai, liekas, šis dziļais klusums izpleties pa visām istabām un saldē. Jā, māja tukša, lietas vienas pašas to nevar piepildīt.

Un viņas nopūta atbalsojas visās sienās, visos stūros ar tādu savādu skumjumu, kādu vecāmāte sevī sen, sen nav jutusi. Viena'pati pa visu māju! Kad tad tā pēdējo reizi bijis? Kādu stundiņu, pusdienu, bet trīs dienas no vietas? Būtu nu vismaz pašas vīrs tepat, lai jau pabārtos viens ar otru, bet kaut kā labāk gan būtu!

Gausi viņa ieiet virtuvē, uzliek vārīties ūdeni, lāgā nezinādama, vai tēju maz gribēs. Kaut kā jādarbojas, tukšums ar kustēšanos jāpiepilda. Paņēmusi maizes riku, viņa brīdi domā, ko uz tās likt. Varbūt kārtīgāku riecienu arī tēvam aiznest? Rupju maizi jau slimnīcā viņam nedod. Pavērusi ledusskapja durvis, vecāmāte brīdi skatās. Nekā īsti sirds nekāro, jo ēst vēl negribas, viņa tik te ņemas vairāk gara laika dēļ, lai būtu pusdiena ēsta.

Brīdi pamielojusi acis pie dobēm aiz loga, kur vēl zied samtenītes, viņa mēģina atcerēties, vai Marta tulpes sastādīja. Asteres arī vēl šur tur spīd, bet gan jau salna drīz nokodīs.

Paēdusi, padzērusi, izdomājusies par puķēm, vecāmāte tomēr kāpj augšā uz savu istabu. Pirms iešanas uz slimnīcu jāatlaižas, jāatpūtina kājas. Derētu arī kādu stundiņu nosnaust, pagājušo nakti labi negulēja, visādi knikšķi un knakšķi, tā vien likās, ka staigātu kāds. Pati noslēdz visas durvis, bet bailes tā kā palika, tās nevarēja ar atslēgas pagriezienu aizgriezt. Un, kad ielikās gultā, tad likās, ka apakšā kāds dauzās, kāds grabinās. Ieklausījās uzmanīgāk, tad jau atšķīra, ka aizbraukusi pa ielu kāda automašīna vai pašas sirds sitas.

Domādama vecāmāte ielaidušies snaudā, bet iztraucē tālruņa zvans. Kamēr viņa izraušas no gultas un nokāpj lejā, zvans apklusis.

Ek, iztraucēja vien! Varbūt Ojārs tikai gribēja pavaicāt, kā viņa pārbraukusi? Bet viņš saprastu, ka māte tik ātri vairs paskriet nevar, būtu ļāvis zvanam ilgāk skanēt. Varbūt Martai kāds zvanīja? Droši vien Mairai, tā jau te lielā pļāpātāja, dažkārt vai stundu sēd pie aparāta. Un ne jau visu laiku runā, nē, pasaka kādu vārdu un tad smej, un spurdz, un droši vien otrā galā kāds tāpat Jikatājas vien.

Vecāmāte tīri vai salecas, kad tālruņa zvans ieskanas atkal. Nu viņa tepat tuvumā un jau pēc otra zvana iesauc klausulē hallo. Runā angliski, un uzreiz viņa nesaprot, bet tad apjēdz, ka zvana no slimnīcas un saka, ka viņas vīrs mirstot. Vecaistēvs! Bet kas tad viņai nu jādara? Lai brauc uz slimnīcu, ja grib būt klāt pēdējā brīdī.

Kad melnā klausule rāma un klusa atkal savā vietā, tikai tad vecāmāte tā īsti sāk saprast, ko viņai teica. Vecaistēvs mirst! Viņas vīrs! Vai dieviņ, un neviena nav mājās! Ko viņa viena tagad slimnīcā — ne ko pateikt, ne sarunāt? Ek, vajadzēja arī Martai tieši tagad būt projām! Gadiem ilgi nekur nebrauca, nu, kad tēvs mirst, nu nav mājās!

Nespēdama neko vairāk izdomāt, vecāmāte zvana Ojāram. Ai, kā nu sākuši pirksti ķerties, un pareizo numuru nemaz vairs nevar atcerēties! Viņa griež vairākkārt, līdz beidzot tomēr dēlu sazvana.

«Ojār, tev jābrauc uz slimnīcu, tēvs mirst. Nupat zvanīja.»

Ojārs netic, vai tik māte esot pareizi sapratusi. Viņš labāk piezvanīšot un aprunāšoties, tad steigšus atzvanīs mātei atpakaļ. Kā tad, pēc īsa brītiņa zvans skan atkal.

«Māt, brauc uz slimnīcu, tomēr ir tiesa, tēvs mirst. Vēl elpojot, bet pie apziņas vairs neesot.»

«Ko es viena šādā reizē! Nevarēšu neko sarunāt, ne nokārtot. Brauc līdzi, celies, ģērbies!»

Ojārs nopūšas: «Māt, es neesmu vesels. Nav taču

nekāda vajadzība man tagad tur braukt, ja tēvs nav vairs pie apziņas. Viņš vairs nezinās, ka esmu tur bijis. Ne viņš man, ne es viņam vairs ko varēšu pateikt. Bet kādam no piederīgajiem derētu būt klāt pēdējā brīdī. Runājamo es izrunāšu tāpat pa tālruni.»

«Un kas tad man jāsaka? Kas jākārto? Martas nav. Es nekā nezināšu. Kas man pateiks tagad, kā rīkoties?»

«Piezvanīsi mācītājam pēc tam, māt, tagad brauc uz slimnīcu! Tēvs mirst.»

Nuja, laikam tad jāsteidzas! Drebošām rokām vecāmāte sameklē somiņu, velk mēteli, kurpes, bet pirksti pinas, soļi ķeras, un galvā tāds savāds trulums. Tēvs mirst!

*

Diena savā atvasaras dzidrumā un mierā ir gandrīz neticami skaista, vismaz Martai. Viņa staigā gar ezera malu, staigā pa taciņu starp kokiem, piestāj vienā otrā vietā, ieelpodama rūgteno lapu smaržu vai ļaudama skatam iegrimt kopā ar saules vizēšanu ezera plašumā un ar kaijām slīdēt ap zvejnieku laivām. Ari Kārkls aizbrauca makšķerēt, gan aicināja Martu līdzi, bet viņai labāk patīk palikt uz zemes, patīk būt mierīgajā saules siltumā kopā ar lapu čabēšanu, ne šūpoties viļņos ar šļakatām un vēju. Marta it kā iegrimusi šajā vārdos neizsakāmajā mierā, kas staro no katra akmens bluķa, no vēlīnās margrietiņas, sūnām, no iemīdītās takas, pat no skaistās vasaras mājas lielajiem logiem. Ir labi, ir mierīgi un labi.

Bridi viņa apstājusies ezera malā un dzird rūkoņu. Tā nav motorlaiva, varbūt tādēļ Marta uzmanīgi klausās, līdz atskārst — lidmašīna. Lūk, plašajā debesu zilumā lidmašīna ievelk baltu svītru. Marta mirkli tajā skatās, tad jūt, ka šai svītrai un tālajai rūkoņai piemīt īpats skumīgums, kaut kas no tālo bērnu dienu ilgām par traukšanos, ceļošanu, kaut kas no visa tā, kas izkūpēja sen neredzēto vilcienu dūmos. Sameklējusi debesīs spožo, strauji slīdošo punktu, Marta vēro tā pazušanu. Lidmašīna.

Viņa lidojusi vien vienīgu reizi savā dzīvē, toreiz uz Ojāra kāzām, un tad viņi brauca abi kopā ar Juri, un tas bija tāds liels notikums viņu dzīvē, pie kā domās atkal un atkaļ atgriežas vēl tagad. Vai tikai pati lidošana? Marta īsti nezina, tomēr neskaidri nojauš, ka šis lidojums viņai tā palicis prātā gan vairāk tādēļ, ka tā bijusi vai vienīgā reize, kopš viņiem bija bērni, kad viņa ar Juri bija divatā, tā īsti atkal kopā, kad raizes un rūpes, pienākumi un darbs atbīdīti malā, kad viņi ieskrēja citā pasaulē. Vai Juris arī par šo braucienu kādreiz vēl domā? Vai redz to tādām pašām acīm kā Marta?

Tas taču bija skaists piedzīvojums viņu dzīvē! Toreiz Marta paguva apciemot dažas savas skolas draudzenes. Arī tas bija savādi, jo meiteni, ar kuru skolā vienā solā sēdēja, nācās grūti iedomāties kā sievu, kā māti. Pieauguši cilvēki. Tā tas gadu skaita ziņā, bet skolasbiedri dīvainā kārtā visos laikos palika ar tādu kā bērnības zīmogu pierē, nekad viņi nelikās tikai pieauguši cilvēki, un varbūt tieši tādēļ tālākā dzīvē vairs neiegūst draugus tādā nozīmē kā jaunībā, kā skolas laikā.

Marta nu domā par toreizējo viesošanos un smaida. Izrādījās, ka draudzenes bērni, viņus gaidīdami, kaimiņu bērniem stāstījuši — lūk, no Amerikas brauks miljonāri ciemoties. Amerika! Vai vēl daudzu apziņā šis kontinents nesaistījās ar brīnumzemes burvestību, kur viss iespējams? Vai tad Amerikā varēja būt arī kāds nabadzīgs? Nē, taču, nē!

Vai bērni būtu sapratuši to, ka Martai nācās aizņemties naudu ceļojumam, ka viņi Anglijā skaitīja katru izdoto pensu un tiešām nevarēja vairāk par saldumu kastīti bērniem aizvest? Un tomēr bija jauki būt apbrīnotiem.

Viņi redzēja, kā kaimiņu bērni skrēja skatīties, kādi gan šie Amerikas miljonāri izskatās. Droši vien jutās vīlušies, ieraugot pavisam parastus, ikdienišķus cilvēkus. Juris gan toreiz vēl izskatījās ļoti labi, augumā, sejā glīts, vienmēr prata labi apģērbties; viņš varēja arī bērniem patikt. Vēlāk draudzene rakstīja, ka bērni vēl ilgi pieminējuši to skaisto miljonāru.

Vai tiešām tas bija tikai Jura skaistums, kas arī Martu sākumā saistīja, vai tiešām tas vien? Marta nav īsti droša par to. Un tieši tagad, skatoties tālē, skatoties debesīs, kur pazuda lidmašīna, viņai gribas saukt: Juri, kaut tu būtu tagad te, kopā ar mani! Juri, esi te man blakām, vienalga, kāds tu esi! Es pacietīšu tavu prasīgumu, tavu rūgto neapmierinātību, tikai esi ar mani!

Bet Marta ir viena atvasaras pēcpusdienas baltumā, un tikai domas veļas kā ezera viļņi, slīdēdami pāri smilšainajam liedagam, atsitoties pret akmeņiem vai laipu pāļiem.

Aiz akmens bluķa zied pāris dzeltenu puķu. Marta nezina to nosaukumu, tikai atceras — tās esot labas, dodot spēku, tā māte reiz teica. Un pēkšņi viņā iemirdzas bērnības aina, tirgus, kur kopā ar māti tik bieži gāja. Visus šos garos svešumā pavadītos gadus Marta nav domājusi par tirgu, bet nu viņa to redz apbrīnojamā skaidrībā, redz puķu sievas, kuru sevišķi rudeņos saradās tik daudz. Citai grozos bija pušķīšos sasietas lauku puķes, citai dālijas, asteres, samtenītes, parastās dārza puķes. Protams, kas meklēja cēlās rozes, lilijas, neļķes, tie te nenāca, jo tās bija veikalu ziedi.

Viņas ar māti bieži pie puķu sievām piestāja. Pavasaros kurvjos vizēja gailenītes, vijolītes, vizbuļi — visi tie sīkie pļavu vai mežu ziediņi, kam pilsētniekiem neiznāca laika pašiem aiziet pakaļ. Un rudeņos asteres, tās Marta laikam iemīļoja tieši no puķu sievu groziem.

Sevišķi vienai bija tādas smailas, baltas, ar savādu, maigu iesārtu nokrāsu. Tās Martai jau toreiz atgādināja sapņus, un varbūt tieši šīs asteres lika viņai par sapņiem kā par puķēm domāt.

Blakus puķu sievām sēdēja pastāvīgās zāļu sieviņas, sēdēja, pacietīgi gaidīdamas, nelielīdamas un nepiesolīda-mas savu preci. Ja kāds piestājās pie viņām un apjautājās, kas derētu pret tādu vai tādu kaiti, sieviņas vēlīgi un plaši izklāstīja, cita citai ar padomu palīdzēdamas, un pat nepukojās, ja prasītājs aizgāja ar padomu vien, zāļu pušķīti nenopircis. Varbūt laukos, puķītes lasīdamas, viņas tās iemīlēja un necentās pārdot par katru cenu. Varbūt viņas savā būtībā bija tādas labas un gribēja palīdzēt ikvienam, kam kāda vaina.

Veroties ar pagātnes acīm tālajā, ilgos gados piemirstajā tirgus ainavā, Marta sajūt spēcīgas ilgas pēc mājām. Un tas ir tik savādi, ka tagad, kad viņai sen ir pašai savas mājas te, svešā pilsētā, tagad viņai ir tā, it kā kāds vilktin vilktu atpakaļ uz tālo Latvijas mazpilsētu, kur tēvs un māte bija vēl spēka gados, brāļi palieli un viņa pati — mazā, sargājamā, pieskatāmā. Mājas un bērnība — Martas apziņā tas nu atkal sen saplūdis vienā jēdzienā, saplūdis tādā sāpīgā skaistumā un gaišā, lielā mierā.

Kas tad ir tas dārgais no tām dienām, ko nekur vairs nevar atrast? Vai tiešām tikai pati māja, vieta? Nē, nē! Varbūt Marta to zinājusi jau sen, tikai tagad tas izskan vienā vārdā. Viņa zina, kas bērnu dienas darīja tik gaišas: drošības sajūta. Tā vienkāršā apzināšanās, ka ir kādi, kas par tevi rūpējas, kas ir stiprāki, pie kā var vienmēr patverties, tā labā sajūta! Viss ritēja noteiktās sliedēs, noteiktā ritmā, visa dzīve balstījās uz droša pamata, un viņai toreiz šķita, ka šo pamatu nekas, absolūti nekas nevar satricināt. Protams, tagad tas ir tāls laiks, bet tāda laba sajūta nekad nekur vairs nav bijusi, kaut arī vēl Vācijas nometnē viņa meitene vien bija. Tikai tur vairs viņas vecākiem nebija stipro pamatu zem kājām, nebija pašiem savas drošības. Jau toreiz Martai sāpēja, vērojot tēvu un māti, kā viņus baida neziņa un svešums. Ja Marta jautāja, no kā jums bail, māte atteica — no posta.

Toreiz gan viņa pati īsti neaptvēra šī vārda nozīmi. Nebija posts izsalkumā un aukstumā vien! Martu pašu tajā laikā visvairāk baidīja tumsa un dārdoņa, jo to nevarēja novērst, nevarēja redzēt, tikai just. No kā baidījās tēvs un māte, vai no nāves?

Tagad nav vairs svarīgi ne to zināt, ne saprast, posta laiks sen pagājis, tikai labo, mierīgo drošības sajūtu kā mājās Marta nekad vairs nav atradusi.

Kad viņa atbrauca uz Kanādu, cerētās drošības nebija arī te. Apmulsuši no svešās zemes, plašuma, straujās dzīves, viņi nespēja iekļauties lielpilsētas steidzīgajā ritmā un prasībās. Vecāku ilgas taču bija tik pieticīgas: savu kaktiņu, savu vietiņu, kurā neiespiestos viss svešais. Tā bija viņu drošības meklēšana, tikai tā bija nomākusi cilvēka cīnīšanos pašam par sevi. Bija palikusi netīkamā pazemība: kur sūtīs, tur ies, ko dos, būs labi.

Martai sākumā darbs gauži nepatika, bet vecāki teica: izturi, paliec, kur esi nozīmēta, tur jāstrādā! Un viņa strādāja, drīz vien citām biroja darbiniecēm aiziedama darba stājā priekšā ar savu centību vien. Lai ko, bet darbu taču latvietis nedrīkst kavēt! Iesnas vai kādas sāpes — jāstrādā!

Un tad Marta sastapa Juri, šo izskatīgo cilvēku, kas nāca korī dziedāt. Maizi viņš pelnīja, pārdodams mājas. Iebraucis Kanādā ar samērā labu angļu valodu, Juris bija latviešiem viens no pirmajiem māju pārdevējiem. Toreiz viņš pelnīja samērā labi. Vai viņa neredzēja Jurī savu drošību? Vai tāds cilvēks nevarēja solīt aizvēju? Varbūt arī solīja, tikai ne visi solījumi piepildās.

Pie laipas piebraucis Kārkls, un Marta priecīgi sarosās. Liekas, kaimiņš ar savu atbraukšanu atsvabinājis viņu no smagajām domām, atcēlis atkal tagadnē. Viņa steidzas uz laipām, skaidri juzdama, ka tomēr ilgojusies cilvēku tuvuma. Aplam bija domājusi, ka būs vai laimīga, palikusi ar sevi vien. Nu nācās atzīt, ka ilgstošā vienatne viņu nomāca. Tādas rūgtas domas vien galvā jaucās, tādas bez atbildēm, tādas, kas biedēja.

«Nu, lūk,» Kārkls izkāpj no laivas, «vakariņas noķēru!» Viņš priecīgs rāda Martai divas palielas līdakas. Marta paskatās gan, bet nekā nesaka. Viņai mazdrusciņ neērti par savu straujo pienācienu, taču tajā izpaudās prieks.

«Cepsim?»

«Ja jūs notīrītu, tad es ceptu!»

Protams, kaimiņš zivis notīra, sagriež, un Martai tik vien atliek, kā likt uz pannas. To viņa dara labprāt, viņa rosās pa virtuvi un uzreiz jūt locekļos prieku: ir darbs! Dīkā diena viņas ierastajam, steidzīgajam ritmam izstiepās gara. Nu var darboties, nav lieka šajā mājā, aiz kuras lielajiem logiem strauji satumst vakars.

Kamēr Marta klāj vakariņu galdu, Kārkls kamīnā iekur uguni. Malkas šķilas deg sprēgādamas, drīz vien telpu piepilda tīkama, šaudīga gaisma un ēnas kopā ar vēlīgu siltumu.

Beiguši vakariņot, Kārkls un Marta vēl brīdi kavējas pie galda.

«Kaut jūs zinātu, cik labi tā kopā pasēdēt! Ne jau man te slikti vienam klājies, bet sievietes tuvums miteklim piešķir dvēseli, rada mājīgumu.»

Marta jūt karstumu vaigos. Šie vienkāršie vārdi viņā sakustina klusu prieku, kas sen, sen gulējis, bijis viņā, tikai neviens tam nav pieskāries. Sirsnīgais Kārkla skats liecina, ka tie nav tikai vārdi, bet viņa patiesās izjūtas. Ir jauki zināt, ka viņas tuvums ir kādam darījis labu un šis cilvēks to novērtējis gandrīz kā dāvanu, nevis kā pašu par sevi saprotamu lietu.

«Ja sievietes tuvums jums tik nozīmīgs, kādēļ aizdzināt savu sievu?» Marta jautājumu izteikusi, bet tūliņ nojauš, ka nebija labi runāt par notikumiem, kurus tagad vairs nevar grozīt.

«Aizdzinis? Es? Jā, pareizi, tā gan runāja, pats jau arī dzirdēju. Tikai — es viņu neaizdzirtu. Ticiet man, kaimi-ņien, es viņu neaizdzinu! Tiesa, pats aizvedu ar savu automašīnu pie tā otra. Un ne tādēļ, ka tiešām to gribēju! Būtu viņu paturējis ar visām viņas kļūdām un niķiem, bet viņa pati gribēja, pati prasīja — aizved mani! Tajā mirklī es tūdaļ sapratu, ka to viņa dara aiz savas ierastās paražas vienmēr citus izmantot. Viņa taču varēja pasaukt taksometru un man pateikt: es aizbraucu. Bet, nē, viņai pietika nekaunības prasīt, lai aizvedu viņu pie tā otra. Un es aizvedu, tajā pašā laikā sajuzdamies kā īsts nelga. Bet sakodu zobus un iecēlu mašīnā visus viņas saiņus. Piekravājām mūsu auto vai ar kaudzi, iesēdināju pašu un apjautājos, vai nav kas aizmirsies, vai viss vajadzīgais līdzi. Kā lielmāti viņu pievedu pie mana sāncenša durvīm, sak — te ir mana sieva, ņem nu tu viņu, tu vainai patīc labāk! Izcēlu saiņus un somas, novēlēju šiem labu dzīvošanu un braucu mājās. Bet viņa staigāja pa pasauli stāstīdama, ka es viņu esot izdzinis! Jā, jā, to pasaciņu dzirdēju. Tikai kaut kā aizmirstas, paliek jau patiesība. »

Kārkls atspiež elkoņus uz galda un seju plaukstās. Parīvē sev pieri, it kā pēkšņi būtu sākusi galva sāpēt, un smagā nopūta Martai liek justies vainīgai. Kādēļ viņa pieminēja Kārkla sievu, kādēļ viņa aizskāra šo netīkamo tematu?

«Viņa man nodarīja daudz pāri,» Kārkls klusi saka, «bet nīst viņu tomēr nespēju. Mūsu kopdzīves pēdējie gadi patiešām bija riebīgi. Netīkas ne atcerēties, bet nav vērts mēģināt iestāstīt sev vai kādam citam, ka to nav bijis. Bija. Alma — manas sievas vārds ir Alma — jūs taču zināt? Alma bija pēc dabas nekārtīga, ārkārtīgi pavirša, bet ne netīrīga kā mana jaunības mīlestība pēc šiem gadiem.

Mājās mēs vajadzīgo nekad nevarējām atrast, kamēr nevajadzīgais mētājās pa malu malām. Kā tāds simbols mūsu kopdzīves laikam man liekas negludinātas veļas kaudze. Tā stāvēja vienmēr mūsu ēdamistabā uz krēsla pie loga. Reizēm varēju tiešām brīnīties, vai mums tik daudz veļas vispār ir, jo Alma allaž vaidēja, ka nav un nav. Ja ko prasīju, tad nav — un cauri. Bet šī kaudze vienmēr stāvēja. Reizēm saplaka, tad zināju, ka ilgāku laiku veļa nav mazgāta, un, ja vajadzēs tīru, izgludinātu kreklu, būs jāpērk atkal jauns.

Kad bērni bija mazāki, viņi izmazgātās veļas kaudzi dažkārt netīšām apgāza un savazāja pirms nolikšanas atvilktnēs. Alma bārās un kliedza, ka mēs dubultdarbus sagādājot un gaidot, lai viņa pati visus apkopj, bet paši nekā nedarot. Vai toreiz viņa gaidīja, lai zēni sāktu veļu gludināt? Alma taču dzīvoja pa māju, un tās apkopšanai laika atlika gana, bērni jau vairs nebija pie rokas turami. Ai, jā,» Kārkls iesmejas, «reiz uz kādiem svētkiem šī mūžīgā veļas kaudze pazuda, un es patiesā priekā sievu uzslavēju, ka nu vienreiz istaba izskatās sakopta! Vakarā, kad skapī gribēju iekārt uzvalku, kā vēru durvis, tā veļas kalns man virsū! Bet ne jau tādēļ mēs izšķīrāmies! Nē, Almai sākās dēkas. Vai neiesim sēdēt pie kamīna?»

Marta veikli novāc vakariņu traukus, un drīz, tāpat kā iepriekšējā vakarā, viņi sēž zemajos, ērtajos sēdekļos pie kamīna, lielajam logam muguras pagriezuši, un Kārkls turpina aizsākto stāstu par savu sievu.

«Mūsu īstās nesaskaņas sākās tad, kad vairākas nedēļas no vietas man pienāca no puķu veikala rēķini par rozēm. Protams, kad tos saņēmu, vaicāju sievai, kam viņa puķes sūtījusi. Vienreiz teica: kāda paziņa esot slima, tad — kādai draudzenei nomirusi māte, tad atkal — paziņām bērns piedzimis un tā tālāk. Pēc mēneša vai varbūt sešām septiņām nedēļām man šī rožu sūtīšana sāka likties aizdomīga, un es piezvanīju puķu veikalam, lai noskaidrotu, uz kādu adresi rozes tiek sūtītas. Protams, tās visas bija gājušas uz vienu adresi. Kad prasīju Almai, kas tur dzīvo, viņa sākumā sastostījās, bet tad sāka man pārmest par okšķerēšanos, par neticēšanu viņas stāstiem. Ko tad es gribot — turēt viņu kā cietumā? Vai viņa nedrīkstot iziet, nedrīkstot puķes aiznest? Lūk, viņai pat neesot pietiekami naudas kādu ziediņu slimam vai vecam cilvēkam nopirkt! Ko es galu galā iedomājoties, vai viņa nedrīkstētu rīkoties, kā pati vēlas?

Jā, ko gan es biju iedomājies? Ļoti vienkāršu lietu: proti, ka manai sievai katru nedēļu nav jāsūta rozes kādam Radzenko kungam. Un lūdzu, dārgā, tagad paskaidro man, ka ir šis Radzenko kungs?

Pamazām jau noskaidrojās, ka tas ir ukrainis, ar kuru Alma nejauši sapazinusies veikalā. Un to es atkal neticēju, jo viņas stāstīšanas talants bija diezgan ievērojams, un mēs bijām kopā nodzīvojuši pietiekami ilgi, lai es zinātu, ka vismaz divas trešdaļas no viņas -stāstiem parasti arī tiešām ir tikai stāsti.

Bet, lai būtu kā būdams, mēs šīs lietas tikai pārrunājām. Ja kāds kliedza vai bļāva, tā bija Alma, jo viņas taktika allaž bija, ja nevari aizstāvēties, uzbrūc! Es to zināju un piecietu, arī puikas to zināja, bet nepiecieta, viņi nāca tajā vecumā, kad sāka kliegt pretim, no mātes vairs nebaidīdamies. Tā jezgas mūsu mājā nekad netrūka, trokšņu līdz apnikumam!

Ko Alma pa dienām darīja, es nezināju. Reiz viens no puikām pārnācis no skolas agrāk, un istabā priekšā svešs kungs. Vienreiz to varētu kaut kā attaisnot, bet zēni ar šo pašu kungu satikušies diezgan bieži mūsu mājā un jo bieži tad, kad bērniem bija brīvlaiks. Visi kopā izbraukuši zaļumos. Zēniem gan piekodināts man nekā nestāstīt, bet patiesība vienkārši izsprūk.

Rozes un mājas draugs, un beigās es saku Almai: tā tas neies! Lai tāds Radzenko kungs te vairs nerādās, un ka es tevi neredzētu ne ar viņu, ne pie viņa. Skandāls mājās. Ko es te spiegojot, ko es gribot? Ja viens cilvēks, kas strādājot vakaros, ar mieru dienās no pilsētas viņu izvest, pie tam vēl kopā ar bērniem, vai es nesaprotot, ka tā ir cēla rīcība? Sveša vīra sievu ar nabaga bērniņiem, kas nekad citādāk ārā svaigā gaisā netiktu. Nu, protams, par to jāsūta rozes!

Pienāca vasara, zēnus aizsūtīja uz nometni, un mana Alma vienā dienā vienkārši pazuda. Dramatiska cedelīte: nemeklē mani, es aizeju. Pēc pāris dienām aizgāju pie Radzenko kunga, sak, reiz taču tā lieta jāizkārto.

Kāds tad bija šis kungs, kuram Alma veltīja tādu uzmanību? Pārsteigums iznāca liels, jo satiku jaunu, glītu cilvēku. Un patiešām biju pārsteigts, ka tāds sapinies ar Almu. Kā jau teicu, viņa bija nekārtīga, pavirša, aizmirsa iešūt pogas vai pielabot atirušu vīli, bet citādi tomēr vēl izskatīga sieviete. Bet šis cilvēks bija par viņu krietni jaunāks, un tieši tādēļ es jutos pārsteigts. Ļoti pieklājīgi pateicu viņam, kas esmu, un apjautājos, vai Alma nav pie viņa, jo no mājām viņa aizgājusi. Nabadziņš nobijās. Sāka stostīties, taisnoties, tiesa, esot satikušies, bet ņemt viņu pie sevis nekad neesot domājis, nē, kur nu to! Un ģimeni ārdīt jau nekādā gadījumā!

Vārdu sakot, mēs ar Radzenko kungu sapratāmies. Viņš bija pārsteigts arī par mani, pēc Almas tēlojumiem es esot riebīgs tēviņš, vienmēr piedzēries, skops, nedodot viņai naudu, tādēļ jāstaigājot tādos kankaros! To, ka viņa pirka visu, kas šķita lēts, vajadzīgs vai ne, to jau jaunais, glītais cilvēks nevarēja zināt, tāpat kā nevarējis saprast, kā viņa tomēr atļāvusies viņam tik daudz puķu sūtīt. Reiz izmetis, ka viņam ļoti patīkot rozes, un tad no savas nabadzības Alma viņam ziedus sākusi sūtīt, un viņš juties neērti. Arī pēc visiem stāstiem viņam Almas patiešām kļuvis žēl, un tā sākuši tikties, jo viņa taču esot tik vientuļa. Es aizliedzot satikties ar citiem cilvēkiem, sargājot vakaros viņu kā pūķis. Viņam dienās atlicis laika, domājis, var parunāties. Tā tas sācies.

Tiesa, viņš ievērojis nekārtību mājās, nemazgātos traukus un tradicionālo veļas kaudzi, tāpēc ļoti labi varējis iedomāties šajā vidē brutālu, rupju tēviņu, par kādu Alma mani šim cilvēkam veiksmīgi bija notēlojusi. Ka es gadiem ilgi cietu šīs’nekārtības dēļ, viņš, protams, nevarēja zināt. Mēs brīnījāmies viens par otru, sapratāmies, un, jāsaka, man arī Radzenko kungs patika. Ļoti taktiski vienojāmies, ka viņš Almu liks pilnīgi mierā, ar viņu vairs nesatiksies, bet, ja zinās, kur viņa ir, ziņos man. Un to viņš darīja. Alma dažas pirmās dienas pavadīja viesnīcā, zinādama, ka Radzenko kunga adrese man ir un ka droši vien tur viņu meklēšu. Bet cik ilgi lai cilvēks viens pats viesnīcā sēž? Vārdu sakot, Almai apnika, un tad viņa bija gatava gājēja pie Radzenko kunga. Bet izrādījās, ka Radzenko kungs viņu pie sevis nepavisam nevēlas! Nekas cits neatlika kā nākt vien atpakaļ mājās.»

Kārkls brīdi apklust. Marta pieliek jaunas malkas pagales, sabiksta uguni, tad atlaižas atkal ērtajā krēslā.

«Jūs, kaimiņien, varbūt brīnāties, kā es jums visu varu stāstīt? Vakar par Henrieti, savu pirmo mīlestību, šovakar par savu sievu — varētu teikt — pēdējo mīlestību! Gadiem ilgi esmu klusējis. Kam gan interesētu mana izjukusī dzīve? Nav arī paticis nevienam sliktu par savu sievu stāstīt. Tādēļ allaž klusēju. Jūs protat klausīties un, liekas, arī saprast.

Varbūt ikvienam reiz pienāk brīdis, kad no sava iekšējā smaguma gribas atbrīvoties. Ne ar nodomu izrunāties jūs te aicināju, nē, bet izrunāšanās iznāca dabīgi, tā izauga no jūsu miera, no vakara garajām stundām un uguns kamīnā.

Sen zinu, ko pilsētā sieva par mani sarunājusi, tikai nekad nevēlējos atspēkot viņas aplamības.

Tādā saspīlētā atmosfērā dzīvojām. Man vajadzēja kādu izklaidēšanās vietu atrast, ja negribēju mājās klausīties nebeidzamos pārmetumos. Nebija tiesa, ka es dzēru dzeršanas dēļ, bet mājas dzīve ievirzījās tādās sliedēs, ka sievas nevīžību un pastāvīgo bļaustīšanos vairs nespēju panest, tādēļ vakaros bieži no mājas izgāju. Vīrieša cilvēks mierīgi var iet un pasēdēt krogū, ja citur nav kur palikt, tikai tur nevar sēdēt pie tukša galda, kāds dzeramais jāpasūtina. Sī krogū pasēdēšana iznāca tīri pabieža, un katrreiz vismaz vienu glāzi arī izdzēru, nekāds naudas notērētājs vai dzērājs gan nekļuvu. Toties manai sievai iedzeršana sagādāja baudu — un ne tikai izejot pie paziņām —, bet viņa iedzēra arī viena pati mājās. Dažreiz, pārnācis no darba, sastapu viņu tīri priecīgu, bet, kad viņas reibums pagaisa, tad prātīgākais bija laisties no mājas ārā. Puikas to ātri iemanījās, un diemžēl tad viņi sāka dauzīties visādās bandās. Tieši zēnu dēļ mēs ar sievu sākām strīdēties pa īstam. Pārnākot no darba, vaicāju, kur puikas? Vai viņa varot lieliem bērniem pakaļ izstaigāt? Kad ar dēliem mēģināju aprunāties par tādu apkārt-staigāšanu un tās sekām, lielākais teica: «Vai tev patīk uzturēties mūsmājā? Man ne, man riebjas! Tiklīdz man būs sešpadsmit gadu, iešu projām un dzīvošu kārtīgi. Neesmu mātei nekāds kalps un negribu katru vakaru mazgāt viņas brokastu traukus.»

Mēģināju iestāstīt, ka mājas uzturēšanā jāpiedalās mums visiem, bet puikas smējās. It kā viņi citu cilvēku mājās nekad nebūtu bijuši? Citiem skolasbiedriem mātes ejot strādāt, vakaros tikai mājās, bet viss esot daudz kārtīgāks un glītāks. Viņu māte cauru dienu sēžot pie tālruņa vai televīzijas aparāta un līdz vakaram nevarot ne brokasta galdu nokopt. Viņiem tas apnicis!

Zēniem bija taisnība, es zināju, bet nevarēju tomēr pieļaut šo pastāvīgo klejošanu projām no mājas. Sestdienās dažreiz mēs ar puikām ņēmāmies un māju piekopām, tad Alma kļuva vēl niknāka un aizskrēja pie kādām draudzenēm žēloties. Sos stāstus dzirdēju gan krietni vēlāk: vīrs atkal piedzēries, ārdoties pa māju no paša rīta, viņai jāmūkot ārā!

Jūs apmēram varat iedomāties, kāda bija mūsu mājas dzīve! Tad vienu pavasari sieva paziņoja: esot sev sarunājusi darbu tīrītavā, izsniegšot iztīrītās drēbes ceturtdienu un piektdienu vakaros. Labi, visi bijām apmierināti ar tādu saprātīgu pasākumu. Pilnīgi sapratu, ka Alma mājās garlaikojas, bet strādāt pilnu darbalaiku viņa negribēja.

Viņa sāka strādāt, un drīz vien ievēroju, ka sieva kļūst mīlīgāka, sapošas vairāk un ir klusāka. Domāju, varbūt dzīve ievirzīsies labākās sliedēs. Tā pienāca vasara, mūsu pēdējā kopā pavadītā vasara.

Bet vai es jūs ar savu bēdu gabalu negarlaikoju?»

Kārkls strauji paskatās uz Martu, un viņa saraujas no negaidītās kaimiņa kustības.

«Stāstiet vien — tikai tā varam iepazīt viens otru. Es līdz pat šai dienai tik maz patiesības zināju par jūsu dzīvi. Tāpat kā citi latvieši, kas jūs pazina, biju dzirdējusi, ka jūs sievu padzināt, tas viss. Kāpēc, nezināju. Viņas bāršanos un kliegšanu uz puikām, protams, biju dzirdējusi, dažkārt jau skanēja visa iela!»

«Tiešām?» Kārkls smagi nopūšas. «Varbūt tādēļ vai visi kaimiņi man vēl joprojām sveši. Neviens neuzdrīkstas tuvoties, varbūt domā, ka es arī kliegšu!»

Mirkli viņi abi skatās ugunī, tad Kārkls tā skumji pasmaida un turpina aizsākto stāstu par savu sievu:

«Nav tomēr tiesa, ka mūsu dzīvē būtu bijusi tikai bāršanās un strīdēšanās. Bija arī labi brīži, tikai, gadiem uz priekšu ritot, to kļuva mazāk un mazāk.»

Marta piekrītoši pamāj ar galvu. Arī viņas dzīvē ir tā, gaišo mirkļu kļūst mazāk un mazāk.

«Es pieminēju mūsu pēdējo vasaru,» Kārkls turpina stāstīt. «Almai bija diezgan daudz paziņu, ar pāris ģimenēm viņa bieži satikās. Viņiem piederēja paliela vasaras māja ezera krastā, un nedēļas nogalēs mēs kādreiz tur braucām. Parasti salasījās liels paziņu pulks, pie tam tādi, kam patika kārtis spēlēt un iedzert. Mani vairāk saistīja zvejošana, bet pašam mājas īpašniekam laivas nebija, tādēļ kopā ar vēl vienu makšķernieku — Pēteri — mēs parasti kāršu spēlmaņus atstājām un aizbraucām līdz ostai, kur varēja laivas īrēt, tad abi iebraucām ezerā. Ne jau zivis bija tās, kas mani saistīja, bet man patika atpūta ezera klusumā. Makšķerēšana ir tāds dīvains atpūtas veids — spriegumā. Pēteris izrādījās ļoti kluss cilvēks, un mēs abi labprāt kopīgi zvejojām.

Patiesībā man jau visu pavasari bija tāda nojauta, ka Alma atkal ar kādu satiekas, tikai noteikti nekā nezināju. Un tad reiz makšķerējot šis klusais Pēteris teica: tu varētu pievaldīt savu sievu, vai neredzi, kā viņa ar

Zigurdu ņemas. Zigurds bija no savas sievas aizgājis, balamute, mētājās ar saldiem vārdiem uz visām pusēm, \ ikvienai kaut cik izskatīgai sievietei prata nobērt tādu komplimentu virkni, ka tās viņā vai no pirmā mirkļa iemīlējās. Bez tam Zigurds izrādījās liels un arī labs dziedātājs. Visas tās reizes, kad mēs viesojāmies pie Almas paziņām ezera krastā, arī Zigurds apgrozījās viesu pulkā.

Tikai pēc Pētera piezīmes sapratu puiku teicienu pavasarī, ka mamma uz tīrītavu neejot strādāt, bet spaidīties. Pēc tam, kad jau mēs bijām izšķīrušies, vecākais dēls tīri pārsteigts man jautāja, vai tad es tiešām neesot zinājis, ka Zigurds allaž sēžot tīrītavā? Nē, tajā laikā to nezināju.

No Pētera arī uzzināju, ka, pēc Almas stāstiem, es pa krogiem vien staigājot un nodzerot visu naudu, tādēļ viņai tagad pa vakariem esot jāstrādā. Laikam taču paziņas tam arī noticēja, jo ievēroju, ka pret Almu viņi izturējās ar žēlumu, kamēr pret mani izteikti nevērīgi, jo viņu acīs biju tas nejaukais vīrs, kas visu naudu nodzēra, un nabaga Almiņai tik ārkārtīgi grūti, māja vienai jākopj un, lai būtu ko zēniem ēst padot, pa vakariem nu jāstrādā. Cik Alma pelnīja un ko ar savu algu viņa iesāka, patiešām nezināju, tikai uzturam un pārējām sīkām vajadzībām viņa no manis prasīja tikpat daudz, cik toreiz, kad nestrādāja. Arī zēni jau sāka pa vasarām strādāt un kabatas naudu paši sev piepelnīt, tātad Alma ar savu algu varēja rīkoties pēc pašas patikas. Tomēr naudas viņai nekad nebija.

Bet ne tādēļ mēs strīdējāmies, mēs strīdējāmies par zēniem. Viņi jau bija pietiekami veci, lai redzētu un saprastu, kas mūsu mājās notiek, un diemžēl māti viņi vairs nerespektēja. Vecākais dēls ar saviem sešpadsmit gadiem gan nekur neaizgāja, tomēr kategoriski atteicās māti paklausīt vai viņas darbus darīt. Laikam pastāvīgā trauku mazgāšana zēnam patiešām bija radījusi kādus kompleksus.

Almas vienaldzību pret dēliem nekādi nevarēja saprast. Vai tiešām viņa nemīlēja pati savus bērnus? Kad to jautāju, viņa kļuva īsti traģiska cietēja. Ko tik viņa visu nedarījusi bērnu dēļ, kā cietusi un pacietusi visu, kā gan vispār kāds varētu apšaubīt viņas mīlestību pret bērniem? Kas tas viss, ko viņa cieta un pacieta, es nekad neuzzināju, un droši vien Alma pati arī nezināja, bet katrā ziņā bērnu audzināšana bija viens punkts, kurā mēs tiešām nesapratāmies.

Jā, tajā pēdējā vasarā, kad bijām pie Almas paziņām un Pētera piezīme par pievaldāmo sievu mani bija darījusi uzmanīgu, ievēroju, kā viņa ap Zigurdu luncinās, cik laipna un vēlīga kļūst viņa klātienē. Tā vienā svētdienā, kamēr citi ņēmās ar kārtīm un alus pudelēm, mēs ar Pēteri teicāmies aizbraukt makšķerēt uz dažām stundām, bet nelaimīgā kārtā nedabūjām īrēt laivu, tādēļ atbraucām drīz vien atpakaļ. Viss vasarnieku bars sēdēja krastmalā ap galdu, skaļi trieca un spēlēja kārtis. Pa starpām Zigurds uzdziedāja. Nezinu, kur Pēteris palika, bet es iegāju istabā un atlaidos uz dīvāna pie loga, un, tā kā tas bija atvērts, tad nevarēju nedzirdētākas notiek krastmalā.

Pēc Almas balss noskaņas zināju, ka viņa iedzērusi par daudz. Kāds pieminēja manu vārdu, un tas vien lika viņai iesaukties: «Lai viņš brauc ratā, kas no tāda vīra ir? Vai viņš mani redz, nē, skrien tikai pēc zivīm! Un kas man no tā tiek, tās jātīra!» Tas nebija tiesa, zivis vienmēr tīrīju pats, un to Almai aizrādīja citi, ka viņi gan vienmēr redzējuši mani, ne Almu zivis tīrām.

Laikam šī piezīme Almu nokaitināja, varbūt tas, ka viņai neticēja. Tad no manas sievas mutes sāka birt tādi brīnumi par mani pašu, ka es no pārsteiguma tiešām sastingu. Tajā mirklī manī pirmo reizi uzšķīlās gaisma, kādēļ cilvēki no manis it kā novēršas. Kaut jūs zinātu, par kādu nelieti, blēdi un dzērāju Alma mani iztaisīja! Stāstīt viņa prata! Un pēc šiem stāstiem, nudien, es nebiju cilvēks, bet lops, un, protams, ar tādu kopā dzīvot patiešām būtu ārprāts.

Alma pati savā traģiskajā stāstā tā iedzīvojās, ka sāka skaļi raudāt un vaimanāt. Kāda no sievietēm viņu mierināja: «Almiņ, neuztraucies, tik traki jau nav! Se, iedzer glāzīti, būs labāk!» Bet Almiņa uztraucās vēl trakāk. Ko, neesot traki? Lai tad šī pati pamēģinot ar tādu kopā dzīvot, noteikti nedēļu neizturētu!

«Almiņ, tu par viņu labāk tagad nedomā,»—tā kāda vīrieša balss norāda. «Šķirieties — un cauri. Lai viņš ķer savas zivis laimīgs!»

Nabaga Almiņa šņukstēja, bet es dzirdēju citu čukstus un smieklus, un skaidri bija manāms, ka Almu neviens īsti nopietni neuzklausīja. Bet tieši tajā reizē Alma ar Zigurdu laikam par kaut ko bija sastrīdējušies, -un nu viņa sāka vaidēt par mīlestību, ka vīrieši gan protot

izmantot, krāpt un solīt, bet pametot nabaga sievietes postā, visi esot tādi cietsirdīgi, novazājot sieviešu uzticību! Vēl bira daudz un dažādas sentimentālas, nodrāztas frāzes. Kādi sāka smieties un ieteica Almai to visu uzrakstīt, iznākšot stāsts. Un tad viņi sāka smieties par dzejošanu, sapņošanu un izsapņošanu.

Alma ieraudājās skaļāk, lūk, viņa domājusi, ka te ir draugi, bet tie tikai smejoties, pat neuzklausot viņas grūtās dzīves rūgto stāstu. Nudien, neesot vērts dzīvot. Ja tā ilgi vēl turpināšoties, viņa būšot spiesta darīt sev galu. Viens no bara iesaucās: āre, ezers tepat, lec tik iekšā! Un tad dzirdu, kaut kas notiek. Kā tad, Alma ezerā iekšā gan! Pacēlos pie loga paskatīties. Dziļš tur nav, skatos — Alma ar visām drēbēm ūdenī līdz kaklam. Peldēt viņa prot, varbūt tādēļ arī neviens necēlās un ir nemēģināja brist viņai pakaļ.

Sievietes tērgā, sauc, lai nākot ārā, ūdens nemaz tik silts neesot. Alma nenāk, stāv, un sievietes saka vīriem: ejiet viņai pakaļ, ir uztraukusies, iespītēsies un patiešām palīdīs zem ūdens. Bet Zigurds iesmejas: nelīdīs vis, viņa vakar bija pie friziera! Tagad piedzērusies. Lai tik pastāv aukstajā ūdenī, no tā kļūs labāk!

Laikam tiešām Almai sāka salt, un viņa no ezera sauca: «Jūs, nevīžas, nevienam nav pat dūšas mani glābt, tas pierāda, ka nevienam es neesmu vajadzīga!»

Tad Zigurds diezgan skarbi iesaucās: neāksties, nāc ārā! Un Almiņa Zigurdam uzreiz paklausīja. Es atlaidos atkal dīvānā, bet mani bija pārņēmis savāds stingums. Draudzene veda Almu iekšā pārģērbties. Ienākot viņas mani uz dīvāna nepamanīja un blakusistabā mirkli runājās. Dzirdēju, ka Alma sāka atkal raudāt, iekrita gultā, šņukstēdama — nu viņa zinot, ka neesot nevienam vajadzīga! Būtu gan bijis labāk, ja viņa patiešām varējusi noslīkt! Draudzene Almu mierināja un pēc brīža izgāja ārā, kur pārējie smēja un trieca un par Almu vispār vairs nerunāja.

Alma droši vien, ūdenī stāvēdama, atskurba, un viņas dabā nu reiz nebija būt vienai. Tādēļ arī istabā viņa ilgi nepalika, paņēma kaut ko ēdamu un laikam gribēja uz dīvāna atsēsties, kad pamanīja mani.

Kopš kura laika es te jau guļot? Atteicu, ka pulkstenī neskatījos. Brīdi viņa klusēja, kā pārdomājot. Tad apjautājās, cik zivju es noķēris. Atteicu, ka nedabūjām laivu un nekur neaizbraucām. Tas lika viņai atjēgt, ka esmu

varbūt atgriezies ļoti drīz pēc izbraukšanas. Viņa jautāja, kad es īsti esot ienācis istabā? Saklausīju viņas balsī nedrošību, bet pēc visa tā, ko viņa par mani bija stāstījusi, pēc visiem tiem meliem mani pārņēma auksta vienaldzība.

Padzirdējušas istabā runājamies, pāris sievietes nāca iekšā. Protams, arī viņas bija pārsteigtas, redzot uz dīvāna mani. Bet es mierīgi teicu: «Tavas dramatiskās spējas drīz būs plaši pazīstamas. Es ļoti labi dzirdēju tavus priekšnesumus. Varbūt tiešām tava vieta uz skatuves, un tev pat lugu rakstītājus nevajadzēs, tās tu pati saceri lieliski.»

Zigurds arī bija pienācis pie durvīm un droši vien dzirdēja manus vārdus. Viņš iesmējās, ak tad es esot redzējis gan Almiņas priekšnesumus. Jā, un man pietika! Es braucu mājās, tikai bez viņas. Tas Zigurdam nepatika, kur tad viņi likšot Almu? Redzēju viņa nekaunīgo smīnu, varbūt tādēļ iesaucos: «Ved viņu pie tīrītāja! Liec, kur gribi!»

Es piecēlos, sakravāju savas lietas un devos projām. Tajā mirklī man patiešām šķita vienalga, kas ar Almu notiek. Skaidrs bija tas, ka ilgāk kopā dzīvot nav jēgas. Ja viņa par mani varēja sagudrot tādas muļķības, tad vai nu viņa mani gribēja citu acīs padarīt par pēdējo nelieti, vai arī, ja viņa tiešām tā visu redzēja un juta, tad viņa bija slima.»

«Un puikas?» Marta iesaucās. «Ko viņi teica?»

«Puikas toreiz nebija līdzi.»

«Bet vēl jau jūs pēc tam tomēr kopā dzīvojāt?»

«Jā,» Kārkls smagi nopūšas, «vēl to vasaru nomocījāmies kopā. Tajā pašā vakarā Zigurds Almu atveda pie manis, un viņa laikam jutās diezgan vainīga, jo vairākas dienas mēģināja būt pret mani laipna, izpalīdzīga. Diemžēl es nespēju tā uzreiz aizmirst viņas stāstus, nespēju arī izlikties, ka nekas nav noticis. Sapratu tomēr, ka jādzīvo vien tālāk, kaut gan klusībā sāku cilāt domas par šķiršanās iespējamībām. Pagāja dažas dienas, un Alma atkal bija Alma: reizēm nerunāja, neatbildēja, reizēm atkliedza kaut ko, reizēm stundām ilgi kladzināja, ko un kā citi dara vai nedara, izteikti bieži kā piemēru vai mēru pieminēdama Zigurdu. Pie sevis vēlējos, lai taču Alma iet pie sava Zigurda, lai dzīvo ar šo patiešām labo, izdarīgo, kārtīgo cilvēku un tad lai salīdzina. Cik man iznāca Zigurdu sastapt, viņš gan nebija no tiem, kas sieviešu kaprīzēm pakļautos. Bet es neprasīju Almai, vai viņa ar

Zigurdu satiekas vai ne, es neteicu, lai viņa iet projām, es kaut kā aizvadīju nakts stundas mājās, ar bailēm gaidīdams rudeni, kad zēni būs pārbraukuši no vasaras nometnēm un pamanīs šo pārvērtību mūsu attiecībās. Man bija kauns pašam par sevi, bet nespēju saņemties un teikt: dzīvosim atkal tāpat kā senāk. Es izvairījos no Almas, un, protams, viņa to juta.

Vienu vakaru viņa paziņoja: esot apnicis dzīvot kopā ar tādu koka gabalu kā mani, viņai vajagot cilvēku, ar kuru var runāties, tādēļ nolēmusi doties pie Zigurda un tur palikt. Lai es aizvedot. Var jau būt, ka viņa to tikai tā teica, cerēdama — es lūgšos, lai neiet projām, lai paliek, jo kā gan es viens pats ar bērniem tikšu galā? Bet es nelūdzos, tikai mierīgi pievienojos: nu tad brauksim!»

Kamīnā vairs gail tikai dažas ogles, un istaba grimst krēslainā tumsā, kuru kliedē vienīgi mazā spuldzīte pie durvīm. Kārkls atskatās, kur aiz viņa lielajā logā guļ melna tumsa kopā ar istabas atspīdumu. Marta klusēdama raugās dziestošajās oglēs, un viņu pārņem žēlums.

«Divos vakaros esmu jums izstāstījis par savām divām mīlestībām, savām neveiksmēm. Vai nav savādi, ka tās ir tik satriecoši līdzīgas? Varbūt tādēļ izvairos no sievietēm, jo man bail atkal vilties, bail atkal sastapties ar nekārtību, meliem, skarbumu. Laikam toreiz, Henrieti zaudēdams, biju meklējis viņai līdzīgu. Paskarbas bija viņas abas jau jaunībā, bet aizejošie gadi to vēl pastiprināja, un varbūt tādēļ manī vienmēr bijušas ilgas sievietes balsī dzirdēt maigumu.

Nu jau būs septiņi gadi, kā dzīvoju viens. Sākumā gan mazākais dēls vēl turējās pie mājas, pie manis, bet aizgāja arī viņš.»

Kārkls nopurinās, atglauž matus, tad uzsit ar plaukstām sev uz ceļgaliem, saliecas uz priekšu, kā gatavodamies piecelties, bet vēl piebilst:

«Kāpēc es runāju par tādām netīrām, neglītām pagātnes dienām? Jūs gribējāt mieru un atpūtu. Es no sirds jums, kaimiņien, to vēlēju, bet laikam jau pats ar saviem stāstiem sabojāju.»

«Nē, ne sabojājāt, bet ierosinājāt citādākas domas.» Marta paraugās uz Kārklu, un viņai ir tā, it kā vajadzētu izstiept roku un noglāstīt šī vīra matus. Dzīve nav grūta tikai viņai vien, nē, arī citiem tā ir tāda kā ciņains lauks. To gludo taciņu dzīvē laikam ir gaužām maz.

Marta skatās pelnos, kur pašlaik vēl iekvēlojas sīkas oglītes. Pirms mirkļa bija vēl liesma. Vai Kārkla dzīve ir tāda jau pārpelnojusies ogle bez liesmas? Bet viņas? Vai viņas ugunskurā tomēr vēl nav liesmiņas? Protams, ir pelni, jā, tie ir, bet vēl kaut kas deg, jā, jā, vēl deg!

«Vai neiedzersim tēju?»

Marta grib celties, sākt rosīties, bet Kārkls neļauj: «Es pats,»—viņš tikai nosaka, pieceļas un darbojas, kā savu stāstu sen aizmirsis, kamēr Marta nespēj no tā tikt vaļā. Viņa mēģina iedomāties Kārklu kopā ar Almu un domās dzird Almas skarbo, skaļo balsi, kas galīgi nesaderas ar Kārkla mierīgo valodu.

Bet viņš jau nāk ar kūpošu tējas tasi rokās, sniedz Martai, tad paņem pats sev un atsēstas pie izdzisušā kamīna.

«Dzīve tomēr nav ļauna, kaimiņien, ticiet man! Ir daudz skaistuma un daudz labuma.»

«Jā?»

Nekā laba gan Kārkls šovakar nav pateicis un skaista arī ne. Viņi dzer tēju klusēdami. Domās Marta min, cik vecs kaimiņš īsti ir? Varētu būt četrdesmito gadu beigās, varbūt piecdesmito sākumā. Vēl priekšā gadu desmiti. Vai tiešām viņš tos domā nodzīvot viens?

«Izdzērāt? Vai vēl?»

Marta tikai papurina galvu un sniedz tukšo tējas tasi. To saņemdams, Kārkls mirkli paliek sastindzis un skatās Martai tieši acīs.

«Bēdīgi, vai ne!» Viņš iesmejas ar tiem īpatnējiem, skaļiem smiekliem, kuriem piemīt pilnīga bezrūpība: «Kamīns izdzisis, pelni vien, tējas tases tukšas, un mēs paši arī tādi iztukšoti, izdeguši!»

Marta paliek sastingusi sēdot. Kārkls tases noliek, kaut ko kārto, dara, tad noklaudz durvis.

Vairs nav nevienas sarkanas oglītes, pelēki pelni vien. Marta pagriežas. Lielajā loga stiklā pretim raugās viņas pašas seja, sakņupuši pusmūža sieva pie izdeguša kamīna.

«Bēdīgi, vai ne?» Arī viņa iesmejas, tikai viņas balsī nav tās bezrūpības, viņas smieklos skan gandrīz aizturētas elsas. No Kārkla skata palicis savāds nemiers. Vai tiešām viņa ir iztukšota, izdegusi? Vai var izdegt, nekad nedegot? Vai viņas mīlestība jebkad bijusi gaišs ugunskurs?

Marta domās skrien cauri savām aizvadītām dienām un gadiem. Tajos deg viens pats vārds — Juris, viena pati mīlestība. Kopā nodzīvotie gadi to gan deldējuši, bet nav izdeldējuši pavisam. Sājā mirklī Marta skaidri jūt, ka kopā ar Juri nodzīvotie gadi viņas mīlestību ieberzuši grīdās, veļā, netīros traukos un simt citos sīkos mājas darbos. Viņa skaidri jūt, ka mīlestību var samalt, sadrupināt, pat uzmīt tai tīšām vai netīšām! Un tad paši meklē, kur palika mīlestība? Jā, jā, viņa pati, bērni, vecāki, Juris — visi šo viņas mīlestību ir berzuši, drupinājuši un kaisījuši, un nu, nu viņa ir iztukšota, tiesa, kaimiņ, tiesa, esmu iztukšota, bet izdegusi tomēr vēl ne!

Marta klausās, viss kļuvis pilnīgi kluss, kamīnā vairs nesprakšķ pagales un vējš nežūžina pie loga. Tomēr, vairāk ieklausoties, viņa dzird, aiz loga san nakts, čirkst cikādes. Telpas klusums un plašums spiež. Smacē un saldē gan tukšais kamīns, gan lielais, tumšais logs. Trūkst cilvēka, trūkst balsu, trūkst soļu dipoņas. Trūkst, trūkst, trūkst!

Marta strauji pieceļas un iziet ārā, kur tumsa viņu apņem kopā ar rudens nakts īpato smaržošanu un skanēšanu. Brīdi viņa stāv un skatās tumsā, tā nebaida, tā liekas maiga un saudzīga. Savādi savandīta, sajaukta ir Marta pati, ik auds viņā kaut ko kliedz, sauc, tikai viņa nespēj izšķirt — ko.

Kaut kas viņas būtībā ir atmodies, bet nosaukt to vārdā Marta baidās. Baidās kļūt smieklīga pati savās acīs. Mīlestība? Vai tā patiešām ir mīlestība, kas pēkšņi kā dīvains maigums nakts tumsā pārkritusi viņai pāri un nu deg kā tās ogles kamīnā, kad viņa ar Kārklu kopā pie tā sēdēja? Ogles izdega. No liesmojošām pagalēm tur istabā palika tikai sīka kaudzīte pelnu.

Nakts san, nakts skan, un Marta skan naktij līdzi. Viņa to jūt un dzird, un viņai bail no šīm skaņām, no savādā saviļņojuma.

«Tu nedrīksti, tu nedrīksti,» kliedz tie paši audi, kliedz tā pati Martas būtība tik skaļi, ka jautājums — kāpēc ne?— nosmok šajās balsīs, kamēr viņas skats, neko neredzot un neuztverot, iegrimis nakts tumsā, kur starp kokiem vizmo ezers un pāri tā līcim dažas sīkas uguntiņas. «Tu nedrīksti!» atbalso tumšie, nu jau apjaušamie koki, kas vareni un lieli slejas pār Martas galvu. Nedrīkst! To taču viņa zinājusi visus gadus, bet tagad, tagad nakts sanēšanā un čirkstēšanā saklausījusi to šaubu jautājumu, kāpēc tieši es ne?

Kāpēc gan viņa nedrīkstētu alkt mīlestības? Visa dzīvība tajā atrod jēgu un piepildījumu, visa dzīvā daba pastāv un aug, kā gan lai viņa varētu gadiem ilgi bez tās dzīvot? Vai tikai tādēļ, ka kaut kad pii*ms vairāk nekā divdesmit gadiem kāds viņu mīlēja, vai tikai tāpēc tagad vairs nedrīkst? Drīkst! Ja ir tikai kopā turēšanās vairāk ērtības un ieraduma dēļ, ja sen vairs nav kopīgas gaitas, ne valodas, tad taču drīkst!

Marta nezina, kas prasa, kas atbild, tikai jūt savādu karstumu sevī, jūt nakti kā svelmi un savas domas kā ogles.

Un tomēr viņā ir šaubas. Vai tiešām Jurim ir vienalga, kur viņa iet, ko dara? Tiesa, ne viņš taujā, ne ko saka, ne vēlas zināt, kas notiek Martā pašā. Sen viņš nezina, kas sievā mutuļo vai kas izlīdzinātā mierā klusē.

Un atkal Martai liekas, ka nakts čirkstēšanā un sanēšanā pretim skan sauciens — drīkst. Tomēr nu viņa tam vairs netic. Tāpat kā paies nakts, tā paies šis sajauktais mirklis, gaismā nebūs tādu domu un jautājumu, viss spīdēs rāms un tiešs, un katras dzīvās būtnes gaitas iekļausies dabīgajā dienas ritumā. Cilvēks no dabīgā rituma sen izkāpis, tādēļ mokās pats ar sevi, ar saviem jautājumiem un vēlmēm.

Marta paiet dažus soļus uz ezera pusi un atkal klausās. Vai viņa gaida citu soļu dunēšanu? Kluss. Nē, nē, klusuma nav, visapkārt nakts ar sen nejustu spēku spiežas viņā, it kā būtu jāizspiežas cauri viņas ķermenim, cauri miesai un kauliem!

Nav labi tā stāvēt! To Marta jūt, tāpat kā jūt — nav labi domāt par mīlestību, par Juri vai Kārklu, nē, ne tagad! Viņa prātīgi liek soļus tumsā, virzās uz priekšu pret ezermalas pusi, kur koku melnais jumts izbeidzas un paveras debesu plašums ar zvaigznēm. Pāri, līča pretējā pusē, skaidrākas nu viz sīkās uguntiņas, bet arī tās ir tālas. Ne aizsniegt zvaigznes, ne tās viņpuses ugunis!

Marta uziet uz laipas. Miers, skanīgs miers visapkārt! Ūdens ir pilnīgi rāms, ne mazākās kustības, ne vēsmas, ne vilnīšu, apkārt tikai tumsa un bezgalība. Miers, lūk, tāds te ir miers! Tas nu sūcas Martā, piesātina viņu, līdz lūpas savelkas vieglā smaidā.

Bet viņa jūt atkal sevī kliedzienu, tas sauc: «Turi, turi šo brīdi! Tu zini, ilgi tāds tev nebūs, varbūt atkal gadiem ilgi! Ieelpo mieru, ieelpo ūdens smaržu un nakts skaņas!»

Viņa atmet galvu. Kas zvaigžņu! Kur tik daudz gadījies? Protams, pilsētā uguņu gaisma zvaigžņu spīdumu nomāca, tādēļ tās nevarēja redzēt ne no dārziņa, ne no ielām, kur nami aizklāja apvārsni, atstādami tikai spraugas, pa kurām debesis skatīt. Un nu, nu viņa skatās plašumā un brīnās. Gadiem ilgi nav zvaigznes redzējusi. Nav arī par tām domājusi. Savādi, kā cilvēks var aizmirst un neilgoties tāda krāšņuma, kas liecas pāri prātam netveramā varenībā un skaistumā?

Marta stāv un skatās debesīs. Nu viņa vairs nedomā par sevi, tikai ļauj skatam uztvert tālo mirgošanu. Viņa gandrīz fiziski sajūt, kā kļūst pilna, dzerdama šo pazīstamo un tomēr svešo skaistumu. Tad viņa dzird soļus un zina, kaimiņš nāk, cita cilvēka jau te nav. Laipa mazdrusciņ salīgojas, kad viņš uz tās uzkāpj un pienāk tuvāk.

«Vai zvaigznes pētāt?»

«Sen neesmu debesis tādā krāšņumā redzējusi,» Marta mierīgi atsaka, tad jautā: «Vai tas ir Lielais Lācis?»

«Jā, bet es saucu tos par Greizajiem Ratiem!»

«Kādēļ citi saka Lielais Lācis, citi Greizie Rati? Starp lāci un ratiem milzīga starpība!»

Kārkls iesmejas: «Bet zvaigznes tās pašas, vienalga, kādā vārdā saucam. Teiksim pareizi — ursus major. Vai tā skan labāk?»

«Nē, svešāk! Greizie Rati! Kas tā būtu par braukšanu ar zvaigžņu ratiem, kaut arī tie greizi!»

Viņa pagriežas un skatās. Pret debesu un meža tumsu Kārkla augums tik tikko samanāms. Nu arī Marta saprot, ka debesu velve varētu būt vēl plašāka un skaistāka, ja krasta pusē to neierobežotu augstie koki. Kādas gan izskatītos skaidrā naktī debesis no kalna, no augstas virsotnes, kad paveras brīva apkārtne, ne koku, ne namu ieslēgta? Bet varbūt cilvēkam nevajag skatīties skaistumā uzreiz, vismaz ne tik lielā, jo viņš jau nespēj aptvert redzēto!

Marta pagriežas uz vienu, uz otru pusi, atmet atkal galvu un lūkojas spožajā tumsā: «Piena Ceļš!»

Kārkls ir pienācis pavisam klāt, tik tuvu, ka Martas pleci neviļus pieskaras viņa rokai, un tā viņi paliek stāvot. Jo ilgāk stāv, jo stiprāk Marta atspiežas pret drošo balstu un pati veras debesu krāšņumā, skaidri saprazdama: šis ir tāds īss, īss brīdis. Zvaigžņu tālums un mirgošana valdzina. Ir tā, it kā vajadzētu atkāpties, izstiept rokas un mēģināt kādu no spožajiem punktiem sasniegt.

Kārkla rokas tur Martas plecus cieši, tomēr saudzīgi, tikai pietur, kamēr viņa atgāztu galvu skatās naktī un debesīs.

Viņa tā stāv, patiešām aizmirsusi sevi, aizmirsusi, kur stāv, ar ko stāv. Un tad pēkšņi šaujas spoža svītra, krīt zvaigzne, bet ne no augšas uz leju kā zemes kritienā, nē, tā skrien horizontāli un pazūd.

«Miers!» Tas ir pirmais vārds, kas ieskanas Martas apziņā reizē ar saklausīto ticēšanu, ka, zvaigznei* krītot, kaut kas jāvēlas. Ko gan viņa varētu vēlēties? Nu jau par vēlu izdomāt, zvaigznes zibenīgais skrējiens pazudis. Tik vien paspēja, kā sevī iesaukties — miers! Vai tas būs, vai nāks? Un vai tiešām miers dzīvē un dzīvošanā ir svarīgākais?

«Vai jūs redzējāt, krita zvaigzne!» Tā ir Kārkla balss tepat pie auss, silta un rāma.

«Jā, krita zvaigzne,» Marta atkārto un tad atjēdzas, ka visu laiku stāv, atspiedusies pret Kārklu, un viņa rokas vēl joprojām apņēmušas viņas plecus. Nu viņa atraujas un nomurmina: «Piedodiet, es aizmirsos.»

Kārkla gaišie smiekli iesitas nakts tumsā un klusumā:

«Nav par ko atvainoties. Mēs taču tikai skatījāmies zvaigznēs!»

Protams, protams, viņi tikai skatījās zvaigznēs! Un nu Marta atskārst, ka debesīs viņa parasti meklēja mēnesi, tādēļ tagad šīs lielās, plašās, tumšās velves lokā likās kas trūkstam.

«Vai mēness šovakar nebūs?» viņa prasa kā izbijusies, kā apmānīta.

«Iztiksim bez mēness!»

Kārkla balsī ir mierinājums, ir žēlošana un glāsts, un Martai pēkšņi kļūst viegli un labi, un viņai pat gribas smieties. Jā, kāpēc ne, iztiksim bez mēness! To taču var redzēt arī pilsētā. Te tas būtu ar savu spožumu noēnojis zvaigznes. Kā gaisma var noēnot? Ko dara mēness zvaigznēm?

Vai viņa to skaļi prasīja? Kārkls atkal iesmejas: «Mēness tās skaita, nezināt?»

Marta smejas līdzi un vēlētos tajā mirklī atkal pieglausties viņa varenajam augumam, sajust mieru un tuvumu, vienkāršu cilvēcisku tuvumu, bet prāts attur, prāts atgādina: tā nav pareizi! Nav? Marta jūt atkal sevi savādo saviļņojumu, tas ir spožs un īss kā pirmīt zvaigznes kritiens. Kāpēc tā nav labi? Kāpēc diviem cilvēkiem nav labi dot otram mieru un siltumu? Atbildes nav. Apkārt nakts tumsa un klusums, kurā pēkšņi skan vārds — Juris.

Marta paietas līdz laipu galam, kur ezera līmenis vieglāk sasniedzams, un ar roku sāk smalstīt vēl silto ūdeni. Viņas plauksta sakustinājusi virsmas lielo mieru, sīki vilnīši aplī slīd tālāk, plašāk, līdz pazūd tumsā un ezerā. Lūk, tikai rokas pieskāriens — un miers iztraucēts. Ezers un viņa pati, jā, viņi abi saviļņojās tikai no liega rokas pieskāriena.

«Vēl silts,» Marta saka pavisam klusi, bet viņai liekas, ka skaņas steidzīgi vien skrien vilnīšiem pakaļ. Ir taču oktobris, ir rudens, bet viņa te stāv vienā jaciņā un brīnās par ezera ūdens siltumu, brīnās par mieru, par savādo ietrīsēšanos sevī, kas pārgājusi tādā kā putna spārnu sišanas ritmā. Jā, jā, grī tad putns sitas, ja saņemts siltās plaukstās, pat maigi un saudzīgi saņemts!

Marta skaidri zina, ka nekad tādu paļāvīgu mieru viņa nav jutusi, kopā ar Juri esot. Nekad jau viņi abi tā nav mierīgi stāvējuši un skatījušies debesīs. Vienmēr steiga, nemiers, darbi dzinuši, vienmēr ap viņu tinies saspringums un bailes. Savādas bailes — kaut ko par daudz pateikt vai arī kaut ko nepateikt. Viņa gan centusies mierīgos brīžus saglabāt, vismaz pastiept tos kaut dažas minūtes garākus, bet tie vienmēr aizspurdza, tie vienmēr beidzās ar ikdienišķu piezīmi, kāda bērna saucienu, mātes aizrādījumu vai vīra rīkojumu. Un ar laiku jau pašai likās, ka nekad, nekur nedrīkst dīkā stāvēt, nedrīkst iegrimt ne apkārtnē, ne sevī, vienmēr jāsteidzas, jādara kaut kas, ja ne vairāk, tad jāsteidzas pie miera, bet jāsteidzas! Nu viņa un Kārkls stāv uz laipas, katrs savās domās iegrimis, katrs ar sevi un tomēr kopā. Un ir labi, tik labi, kā sen Martai nav bijis.

«Kļūst vēss, iesim vien iekšā. Pamalē sāk mākoņi celties.» Kārkls panākas pie Martas, saņem viņas roku un ved pa laipu krastā. Un Marta paļāvīgi seko šai rokai, šai gaitai un jūtas bagāta, bezgala bagāta. Tāds milzīgs skaistums ir viņā, tas ielija no zvaigznēm, un no ezera viņā iesūcās miers.

Kad viņi ir uz taciņas, kas ved uz vasaras māju, Marta saka: «Paldies.»

Kārkls paspiež viņas roku un atlaiž to. Jā, te ir zeme, te nav vairs visapkārt ūdens, kurā varētu iekrist. Koku tumsa nu gulstas viņiem pāri. Pametot skatu augšup, Marta tomēr redz caur koku zariem paspīdam vienu otru spožu punktu. Kad viņi gandrīz pie mājas durvīm, Kārkls saka:

«Eita jūs vien pie miera, es brīdi pasēdēšu ārā viens.»

Martai mutē jau vārdi, jau teiciens, ka arī viņa vēl labprāt pasēdētu, izjustu nakts sanoņu un tumsu, bet kaimiņš teica — viens. Lai tad nu paliek arī viens!

«Ar labunakti!»

Silts un mierīgs viņai pretim atnāk Kārkla teiktais ar labunakti, un Marta, vērdama durvis, zina, ka šī patiešām būs laba nakts ar siltu tumsu un mieru, ar otru cilvēku, mierīgu, laipnu cilvēku tepat aiz sienas.

PIRMDIENA

Grūti ticēt, ka jau rīts. Tumsa vēl karājas pie loga, satinusies ap visiem koku zariem pelēcīgā murskulī, un glūn Martai tieši acīs. Visapkārt klusums, neierasts, bezgalīgs, tāds klusums, kas ausī atbalsojas ar savādu sanoņu. Koki nekustas, putni nedzied, ezera viļņi nešalko, viss liekas sastindzis kādās baismās nojautās, un tās strauji iekrīt Martā. Viņa pieraušas gultā sēdus, apķer ar rokām ceļgalus un skatās loga pelēkumā, mēģina saklausīt kādas dzīvības skaņas.

Kārkls arī nestaigā, nav soļu, nav balss, nav kustības. Klusums. Varbūt kaimiņš vēl guļ?

Marta sēž gultā, bet viņai liekas, ka ir jau pie loga un kā netīru aizkaru norauj pelēko tumsu. Tagad vajadzētu atspīdēt saulei. Bet saules nav, un biezajam mākoņu slānim viņa negrib šajā mirklī ticēt. Kur gan varēja palikt spožā rudens gaisma, kas vēl vakar lējās tādā izšķērdīgā spožumā? Saule! Marta domās sauc un izmisusi veras logā, ķas salts un liels sevī atspīdina tikai pelēkumu. Smaga nopūta pārveļas viņas lūpām, atsitas brūnajās sijās, iekrītot paklāja mīkstumā, kurā Marta ieliek savas basās kājas.

Saģērbusies viņa klusiņām iziet istabā, kur kamīnā auksti blāv vakarvakara pelni. Pelēkums telpas plašumā šķietas izpleties vēl lielāks, tas spiežas Martai virsū no visām pusēm, smacē un saldē reizē. Kāds milzīgs, salts klusums!

Vai patiešām viņa sagaidīja, lai visas dienas spīdētu saule? Neviens prātīgs cilvēks nevar dusmoties vai izmist par lietu un mākoņiem. Un tomēr Martai tā liekas netaisnība. Saule lēja savu gaismu tik laipna visu pagājušo nedeļu, vai nevarēja mazdrusciņ pagaidīt, pataupīties šīm te dienām, kad viņa vienreiz tikusi ārā no pilsētas?

Viņas skats aizslīdējis līdz virtuves galdam, uz kura palikusi kafijas tase, maizes šķēle un piena pudele. Pazīstama rīta aina, bet vakarā viņa to visu te nokopa. Jau drošākiem soļiem viņa paietas līdz durvīm, aiz kurām

Kārkla istaba. Durvis vaļā, istaba tukša. Mirkli Marta stāv apjukusi. Pa kuru laiku viņš izgāja, un kā viņa nedzirdēja? Varbūt Kārkls pavisam agri izbrauca zvejot, varbūt ir tepat mājas tuvumā?

Piesardzīgie, klusinātie soļi nu lieki, Marta stāv un nezina, ko iesākt, ko darīt. Klusums un pelēkums liekas tik spiedīgs, ka viņai jau mute veras saucienam, vienalga, kādam, tikai nojaukt šo stindzinošo klusumu! Kā tagad derētu Maira ar saviem smiekliem, jautājumiem, izsaucieniem!

Paskatījusies vēlreiz uz nenokopto galdu, Marta sāk rosīties. Viņa uzvāra sev kafiju, un smarža dīvainā kārtā netīkamajam pelēkumam un klusumam liek pašķirties, mirkli pat piepilda telpu ar tādu kā svētdienas sajūtu. Bet, lūk, debesu pelēkums sāk lēni krist lejup, vispirms sīkās pilītēs tas glāsta logus, tad iegrābās jumtā ar dārdīgu pieskaņu un nu gar lielajiem stikliem straumītēs steidz lejup aizgūtnēm, aizmiglojot jau tā miglaino apkārtni.

Marta pieiet pie loga un skatās. Debess saplūdusi ar ezeru, nekā skaidri vairs nevar izšķirt, tikai ūdens malā sēru vītols šūpo savus šmaugos zarus lietus ritmam līdzi. Ne laivas, ne cilvēka samanīt.

«Tā,» Marta pie sevis nosaka, «vasara nu ir aizgājusi, vasara un atvasara. Siltās dienas nav vairs ko gaidīt līdz pavasarim.» Pavasaris taču vēl tik tālu, vēl seši mēneši priekšā, seši auksti, netīkami mēneši!

Marta jūt sevī to stingumu, kas viņu pārņem vai katru rudeni. Tā ir tāda savāda miršana. Kas mirst, to, protams, Marta šajā mirklī nevar pateikt, tikai apjaust. Varbūt tas ir prieks, varbūt ilgas pēc saules un siltuma, bet katru rudeni kaut kas viņā mirst, lai atkal sāktu dzīvot ar vasaras plaukšanu un gaismu.

Lietus grabēšana pārgājusi pamatīgā šalkšanā. Ezers ar debesīm nu saplūdis tik pilnīgi, ka liekas — pasaule tepat izbeidzas, tepat aiz krastmalas vītola. Tālāk ir tikai neredzama, neaptverama un nepazīstama nebūtība. Šaura, šaura nu ir pasaule, taustāmā, skatāmā! Un viņa šajā šaurumā ir viena, pilnīgi viena. Bet varbūt tajā pelēkumā, kaut kur lielajā ezerā sēž laivā kāds vīrs, lietū izmircis, vairs neredzēdams ne krasta, ne kādas zīmes. Kā lai viņš zinātu, uz kuru pusi braukt? Kas notiek ezera plašumā šādā laikā?

Kā drošību meklēdama, Marta ieiet Kārkla istabā un pa logu, kas paveras uz ceļa pusi pretim meža sienai, skatās apkārt, cik tālu vien lietus ļauj redzēt Tukšums, tikai koki palsi iezīmējas cauri spēcīgajām šaltīm. Iebraucamais ceļš pārvērties upītē, no kuras atdalās sīkas straumītes, strauji tecēdamas uz ezera pusi, līdz pazūd kaut kur smiltīs.

Pie šī loga Martai tomēr nepatīk stāvēt. Atrašanās Kārkla istabā vien jau liekas kā nedarbs, un mežs kā siena pasauli dara vēl šaurāku, vēl tumšāku. Viņa iziet, aiz sevis aizvērdama durvis.

Nu viņa atkal piespiežas lielajam istabas loga stiklam, mēģinādama saskatīt laipu, mēģinādama tur saredzēt kādu laivu. Nav, tikai pelēkais loks, kādā vasarnīca ieslēgta, liekas nākam tuvāk un tuvāk. Krastmales vītols vairs tikai apjaušams, ne saskatāms.

Martu pārņem baiga sajūta. Viņa taču šajā mirklī ir pilnīgi atdalīta no pasaules, no dzīvības! Kad viņa bijusi tā atšķirta no visa un visiem?

Nē, tādā dienā kā šī te nav ko darīt! Tad labāk braukt mājās! Bet līdzi ar domām par mājām Martā pieaug smagums, un lietus plīkšķēšanā atskan Mairas balss: «Ja man būtu vīrs, es gan ar citu nekur nebrauktu!»

Vai tiešām viņa darīja nepareizi, pieņemdama Kārkla piedāvājumu? Straujais jā piektdienas vakarā viņai izspurdza kā putns pa pēkšņi pavērtām būrīša durvīm. Pat neiedomājās, ka būs šeit tikai divi vien! Juris noteikti uzzinās to, uzzinās vai līdz sīkumiem, bet vai ticēs, ka viņa te atbrauca, lai tikai atpūstos, lai pāris dienas būtu svaigā gaisā, projām no mājots rūpēm un pienākumiem? Vai ticēs?

Viņai gan liekas, ka vīrs sen vairs neinteresējas, kur viņa iet, ko dara, bet ja nu tā nav? Ja viņš tomēr vēro? Līdz šim viņš zināja, ka Marta ar citiem nesatikās, bet tagad, kā būs tagad?

Viņa atraujas no loga. Tā vien liekas, ka pelēkumā, ka lietus lāsēs pazibēja vīra acis, pazibēja pārmetumi un salti vārdi. To bijis jau pārāk daudz. Vairāk ne, vairāk ne!

Spēji; kā no uzpūtiena, Martā uzliesmo pie kamīna aizvadītie pāris vakari ar ogļu gailēšanu, malkas šķilu sprakstēšanu un Kārkla stāstiem. Cik mājīgi un silti bija tā pasēdēt, bez steigas parunāties, izjust vakara stundas, to rāmo plūdumu un neraizēties, ka tās aizslīd, neraizēties par kaut kādiem nepadarītiem darbiem vai nepateiktiem vārdiem! Ir taču labi savā reizē pakavēties atmiņās, dalīties tajās. Atmiņās? Nu jau arī vakarvakara mirklis te,

pie kamīna, ir atmiņas, jo tiešā tagadne ir tik īsa, to neuztvert, tā aizslīd un slīdēdama vienīgi ir dzīva. Tagadne ir nežēlīga, tā iebīda katru mirkli pagātnē, tā neļauj pilnīgi izjust un saprast notikumu secību. Tikai atmiņās viss savirknējas īpatā kārtībā, kas paliek. Vakarvakarā zvaigžņu skatīšanās no laipas šīsdienas perspektīvā pavisam citādāka. Bet sauc, kā gribi, domā, kā gribi, vairs neizjust to tālo mirgošanu, ezera rāmumu un drošību, kas ieplūda no cilvēka, pret kuru Marta, pašai nemanot, bija atspiedusies. Nē, to vairs neatsaukt un neizjust! Un miers un nakts, un drošība, un maigums — tas viss bija tāds liels, tāds, kādu viņa nav jutusi, kopā ar vīru esot, pat ne tad, kad abi bija jauni. Nē, nav labi domāt atkal par Juri!

Marta rīkojas, nokopj galdu, saklāj gultu, izslauka istabas un tad atkal paliek pie loga stāvot. Straumes gar stiklu vairs nedrāžas tādā straujā skrējienā kā pirmīt, bet tomēr vēl tek. Jau skaidrāk samanāmi koki. Nelielā eglīte smagi nolīkusi, bet vītols šūpo savus zarus liegi un brīvi, visas lāses pa tiem noritējušas, tās neuzkrājas kā egles skujās. Marta šajā brīdī jūtas pielijušai eglei līdzīga, kas sevī sakrājusi pelēko debesu smagumu. Kādēļ viņa nevarētu justies kā līganais vītols?

Pēkšņi Marta saprot, kādēļ latviešu valodā dažiem kokiem dots sieviešu, dažiem vīriešu dzimtes vārds. Sievietes ir smaguma nesējas, tādēļ egle, priede, platlape liepa, kļava, kas savās lapās izdeg košumā un skaistumā, deg vēlā rudenī, turot vasaras sakrāto gaismu savās starainajās lapās. Un arī smagos augļus nes ābele, bumbiere, plūme, kamēr ķirsis ar saviem šmaugajiem zariem vējā var dejot un sīkās ogas noturēt bez bēdu. Vītols, bērzs, osis — tie pa saviem slaidajiem zariem noritina lietus lāses, nošūpo sniegu, tie netur nastas!

Marta pie sevis pasmaida. Nē, nē, viņa negrib būt nolīkusi, smagu lāšu pilna egle! Tad jau labāk kļava, tas skaistais koks, kas zied maigi zaļiem ziediem, kamēr lapas vēl nav plaukušas. Un, kad birst šie ziedi, ap kļavu paliek kā nomests līgavas plīvurs, kad ziedēšana beigusies un sākas vasara, sākas lapu turēšanas laiks. Tās plešas platākas un platākas, līdz tām cauri vairs netiek ne lietus \ lāses, ne saules stari, līdz pienāk rudens un kļavas aizdegas, bet ne visas, tikai daļa kļūst koši sārtas. Tās laikam tās neprātīgās sievas, kas, vasaru izvadījušas,

bērnus izaudzinājušas, grib pašas košuma rotāties, vizēt atvasaras saulē!

Kādēļ gan sarkanu uzskata par mīlestības krāsu, ja tās visvairāk rudenī? Pavasarī šīs košās krāsas tikpat kā nav, tad svaigs, tīrs zaļums vai balti ziedi dabai piešķir maigumu, un tādai maigai vajadzētu būt mīlestības krāsai, ne sarkanai, kas plosās pēdējā dzīvībā, deg augļu briedumā, rudens puķu staros un kļavās, kļavās, neprātīgajās, skaistajās kļavās!

Vai viņa, Marta, nevarētu degt savā rudenī? Vai patiešām viņa tajā jau iegājusi? Kur palika vasara, kur palika? Vai četrdesmit gadi jau ir rudens sākums?

Nē, ko gan visu viņa te nedomā, pat par mīlestību! Marta iesmejas balsī, bet smieklos ieskanas rūgtums, un kaut kur atbalsojas Ojāra teiktie vārdi, ka mīlēt cilvēks grib vienmēr, vienalga, kādā vecumā. Vai Kārkls domā tāpat?

Līšana mitējusies, taču urdziņas skrien pa ceļu uz leju, uz ezera pusi, lielas lāses pil no eglēm un dzīvības kokiem, un pelēkums blāvo sidrabainā vizmā. Marta paņem silto jaku un iziet ārā. Miklums liek drebināties, tomēr viņai jāaiziet līdz laipai, jāpaveras ezera plašumā, varbūt tur ir tā viena laiva, tā, ko viņa šajā mirklī patiešām vēlas ieraudzīt! Bet redzamā pasaule izbeidzas tepat ūdens malā, nav apvāršņa, nav debesu, nav nevienas tāluma līnijas, neviena atspīduma, tikai pelēka, mikla siena. Viss rāms, ezers neritina viļņus, arī vītols vairs nešūpo savus zarus, un pat lietus lāses vairs nekrīt. Pelēkais stingums rada nemieru, smacīgu, lielu, gandrīz tādu, kas liktu kliegt vai raudāt. Kaut taču Kārkls brauktu atpakaļ, kaut parādītos viņa laiva!

Marta aiziet līdz lielajam akmens bluķim. Vēlā margrietiņa noliekusi galvu, sarāvusies. Marta saudzīgi paceļ ziedu augstāk.

«Nu, ko mēs iesāksim? Tu nosalsi, ja nepagūsi noziedēt, un es — es nosmakšu klusumā, ja kāds drīz nepārradīsies!»

Viņa atspiežas pret akmeni un veras uz ezera pusi.

Auksts. Tomēr uz istabu netīkas iet, tur vientulība tieši skrien pretim. Te ārā tomēr labāk, var dzīvību just koku zaros, sūnās, pielijušā margrietiņā un pat akmenī. Viņa savelk jaku ciešāk un vēro pelēkumu, kas ir reizē ezers, debesis un migla. Bet domas aizlec atpakaļ mājās. Gar acīm nozib vārtiņi, celiņš, kas droši vien apbiris ar dzeltenām lapām, un mauriņš, kurā lapas varbūt izskatītos tagad kā zvaigznes ezerā. Jā, jā, tagad viņa redzēs atkal lietas citā gaismā, citā spīdumā. Pilsētas akmeņainais smagums un pelēkums viņas acīs tomēr atstaros mirkļus no šīs vasaras mājas, no šiem celiņiem, laipām, ūdens, kokiem un debesīm! Bet varbūt pilsētā ir vējš, un tas lapas būs izpūtis, izmētājis pa ielu, kur tās klīdīs apbružātas, netīras kā tādi nekur negribēti bērni, kā reiz viņa mētājās no vienas vietas uz otru.

Marta gan negrib atcerēties pelēkos nometņu gadus, bet tie mirkļi skrien pretim ar baraku nabadzību, skolu, kas nemaz pēc skolas neizskatījās, ar pelēko segu nodalījumiem un mūžīgo izsalkumu, nedrošību un nemieru. Tagad viņa nesaprot pati, kā toreiz varēja mācīties un atpūsties un ko sadarīja vecāki savā kaktā, savā mazajā nodalīju-miņā, kurā pat visi trīs viņi reizē nevarēja nostāvēt? Vismaz viņas bērniem bērnība bija saulaina, bezrūpīga. Māju iepirka ātri, dzīvoja visi kopā, tad svētdienās meitenes saposa kā lelles un Edgars izskatījās, kā no bilžu grāmatas izcelts. Viņi gāja pastaigāties uz tuvējo parku, kārtīga ģimene: tēvs, māte, trīs bērni un vecaistēvs un vecāmāte. Toreiz taču bērni prasīja daudz vairāk kopšanas un uzmanīšanas nekā pēdējā laikā, bet kaut kā laiks palika pašiem.

Tagad gadiem nav bijis vaļas iziet pastaigāties! Un parkā, kur ziedu un krūmu dažādība, kā bērni čivināja un prasīja: kas tas, kas tas? Kāds putns pamanīts, kāda vāvere, zieds vai cits saposts bērns — un par visu jāpajautā, par visu kas jāpastāsta! Tā bija tāda priecīga čivināšana, runāšanās, sadzīvošana, kas sen pagājusi, pazudusi kopā ar meiteņu dzeltenajām bizēm un gadiem.

Kā būtu, ja Marta tagad neredzama varētu ieslīdēt mājās un paskatīties, kas tur pašlaik notiek? Droši vien uz soliņa pie priekšnama spoguļa būtu pamests kāds kaklauts, rokassoma vai avīze. Varbūt Maira jau pārbraukusi, varbūt viņai līdzi atkal draudzenes, un visas, sakumpušas, zodus rokās iespiedušas, blenž televīzijas aparātā vai arī, aplipušas ap plašu atskaņotāju, žēlās balsīs velk līdzi gaudīgu melodiju. Nē, to vecāmāte neciestu, viņa nonāktu zemē tusnīdama un vaidēdama, pavilktu Mairu sānis un čukstētu: dzen tās meitenes ārā, par daudz trokšņa! Bet Maira mīlīga atsmietu: vecomāt, tā ir arī mana māja, un manas dfaudzenes drīkst te nākt! Pagrieztu muguru un izliktos, ka vairs ne redz, ne dzird, ko vecāmāte veļas. Kāda no meitenēm pat būtu tik asprātīga, ka pagrieztu atskaņotāju mazlietiņ skaļāk, un vecāmāte steigšus vien dotos atpakaļ augšstāvā uz savu istabu. Edgars, ja būtu jau mājās, kā parasti, uzgrieztu radio un mācītos. Vecāmāte to nekādi vēl nav varējusi saprast, kā var mācīties pie tāda trokšņa. To, ka ar šo vienu troksni viņš aiztur pārējos, Marta mātei nav varējusi ieskaidrot.

Domājot par bērniem, Marta jūt siltumu, jūt vēlēšanos sagādāt viņiem mazliet vairāk prieka. Viņa nespēj pat īsti dusmoties par jauno palaidnībām, jo tajās nekā Jauna neredz, tikai savu interešu aizstāvēšanu.

Bet tad viņa atceras Ojāru. Varbūt arī viņš ir mājās un Maira par to nikna. Nē, kā gan Maira varētu būt nikna, ja redzēs krusttēvu pelēku, novārgušu? Drīzāk žēlums pārņems meiteni, un viņa centīsies darīt visu, lai Ojāram kļūtu vieglāk. Ja viņš tur ir, tad mātei lieka klapata, varbūt par daudz, jo pie tēva jau arī jāaiziet. Nebija gan pareizi, ka Marta te atbrauca un visu pameta! Kas zina, varbūt arī Grietiņa vēl gribēja kādu vārdu pateikt, ja ne vairāk, tad — ardievu. Un ja nu tēvam kļūst sliktāk?

Marta nopurinās. Kādēļ gan viņai jādomā par visādām varbūtībām? Un kāpēc tieši viņai vienmēr par visiem jāraizējas? Viņa drīkst izrauties, drīkst būt te un nedomāt par kaitēm un likstām, drīkst skatīties mākoņos un nedarīt neko! Drīkst, drīkst, drīkst! Drīkst? Bet ja nu viņa to tik sev tā uz mirkli iestāsta, ja patiesībā nedrīkst? Varbūt tieši tagad mājās viņa visvairāk vajadzīga? Bet kā to lai zina? Kāpēc viņa nevarēja būt tā kā vīrs, nedomāt par citiem, bet dzīvot savu dzīvi? Juris nerēķinājās arī ar sievu, ar to, ka viņi atsvešinājās, ka Marta palika viena. Viena? Kāds pelēks vārds, tāds kā priekšā ar debesīm saplūdušais ezers!

Un, šajā pelēkumā skatoties, Marta atjēdz, ka viena viņa jau bija palikusi tad, kad vīrs ar viņu vēl dzīvoja kopā, bet braukāja nedēļas nogalēs, pārdodams mājas vai zemes gabalus. Viņam taču sievai un ģimenei laika neatlika, un tomēr viņš bija tas, kas Martai pārmeta pastāvīgo mājās sēdēšanu, pārmeta, ka viņa neesot sabiedriska. Tiesa, Marta nekādos sabiedriskos pasākumos piedalīties nevarēja, tāpat kā nevarēja iziet. Kur gan viņa būtu gājusi? Uz kino? Filmas varēja skatīties arī televīzijā, nebija vērts to dēļ tērēties vai braukāt. Un iziet Martai nenozīmēja tikai kaut ko redzēt vai dzirdēt vien, bet būt ar kādu kopā.

Viņa ar savādu smeldzi nu atceras kādu koncertu, uz kuru patiešām bija vēlējusies iet, bet nebija līdznācēja. Mairai un Edgaram koru dziesmas neinteresēja, steidzīgi bija jādara visādi darbi, nē, viņi uz tādu koncertu neies! Paaicināja māti, bet viņai tieši tajā vakarā kājas tā nopampušas, ka ilgāk sēdēt gan vairs nevar. Un tiešām nevar, Marta jau to redzēja. Tādu draudzeņu vai paziņu, ar kuriem kopā iziet, arī nebija, un tā viņa aizgāja viena.

Ja būtu iepriekš iegādājusies biļeti, nebūtu jāsteidzas pusstundu agrāk, kur vajadzēja stāvēt un skatīties, kā sanāk citi, kā sasveicinās, aprunājas, kā satiekas. Tieši šī vērošana pasvītroja viņas vientulību, tā kļuva asa, tā dzēla, tā dedzināja. Rūgtums pārņēma Martu, un viņa raudzījās, vai neatnāks kāds, kam arī viņa varētu pamāt sveicienu vai pasniegt roku un uzsmaidīt. Ļaudis nāca un gāja viņai garām, katram savi paziņas, savi draugi. Kam gan interesē stāvoša pusmūža sieva? Marta jutās atvieglota, kad atvērās zāles durvis un viņa varēja ieiet un apsēsties. Zāle pamazām pildījās, bet viņai abās pusēs vēl stāvēja tukši sēdekļi. No viņas krēsla rindas galā bija tikai viena vieta. Ja kāds tur apsēdīsies, tad arī tikai vieninieks. Otrā pusē Martai blakām apsēdās jaunieši, tie trieca savā starpā, uz viņu pat lāgā nepaskatījušies. Sēdvieta otrā pusē palika tukša visu koncerta laiku, varbūt tieši tas viņas vientulību pasvītroja, izcēla līdz tādam punktam, ka tā sūrstēja kā degums. Tad iesākās koncerts. PJrrnās pāris dziesmas Martai plūda garām, viņa gan mēģināja klausīties, mēģināja aizmirst rūgtumu, aizmirst tukšo sēdvietu blakām, aizmirst to, ka tur varētu sēdēt Juris, tomēr palika dīvaina atšķirtības sajūta, it kā stikla siena šķirtu viņu no pārējiem klausītājiem.

Tad uznāca koris, tas koris, kurā reiz Marta un Juris arī dziedāja. Vēl daži dziedātāji no tiem laikiem stāvēja koristu pulkā. Cik savādi šķita nu sēdēt un skatīties, un reizē vēlēties būt pie viņiem, būt tur krāšņajos tautastērpos un dziesmās. Martas skats lēni slīdēja no viena dziedātāja pie otra. Pazīstamas un tomēr svešas sejas. Jaunie izauguši, dažam tēvam blakām stāv dēls un mātei meita. Vai viņa nevarēja būt tur kopā ar Mairu? Vai Edgars nevarēja stāvēt blakām tam jaunajam puisim, kas, galvu atmetis, dzied tā, ka mežu gali, ja tādi te būtu, līgotos? Un lūk — pašā centrā dvīņumāsas Gunta un Daina, abas daiļas un jaunas, abām spoži vainagi galvā, un kā abas dzied! Tā nav dziedāšana tikai ar vārdiem, tur jau plūst pretim sirds! Tas skaidri redzams jauno meiteņu acīs, sejās, lūk, tās staro!

Martu sagrāba sāpīga līksme. Viņa nespēja vairs novērst skatu no abām dvīņumāsām. Kā divi spoguļi tās atspīdināja viena otru, abas vizuļoja, un Marta juta, ka arī viņa sāk skanēt. Koris pašlaik dziedāja dziesmu, kurā vijās cauri līgo, un šis līgo ar savu smeldzīgo vijīgumu ierāva viņu, ierāva dziesmā iekšā un aiznesa blakām abām māsām, kurām vārdi kā no Jāņu nakts — Daina un Gunta. Martai likās, ka viņa stāv koristu pulkā un dziesma viņus visus sien. Viņa nebija šīsdienas Marta, nē, tā tur, kas iekļāvās dziesmā, kas drebēja līdzi Dainas un Guntas vilktajam līgo, tā bija Marta, kas vēl jauna, kas dziesmas daudzbalsīgajā plūsmā tomēr saklausīja vienu atsevišķu balsi — Jura balsi.

Klausītāju aplausi Martu atsvieda atpakaļ viņas sēdvietā blakām tukšajam krēslam, atsvieda atšķirtības un vientulības saltumā bez Smaidiem, bez vārdiem.

Kad starpbrīdī viņa izgāja priekštelpā un ar dažiem bijušiem koristiem pārmija dažus vārdus, atšķirtības sajūta auga, tā piemilza, tā smacēja. Nē, nevienam īsti neinteresēja, kā viņa dzīvo, kur bijusi šos garos gadus. Ko deva saucieni: ā, tu, Marta! Kā klājas? Labi? Bet vairāk parunāties nevienam nebija vaļas. Jāsatiek citi. Martai šo citu nebija, tā viņa palika sienmali viena stāvam, kamēr apkārt skanēja balsu murdoņa. Viņa tad cieši noņēmās viena uz sarīkojumiem vairs nenākt.

Daudz labāk viņa jutās atkal koncerta tumsā, kad uz skatuves vizuļoja jauno meiteņu vainagi. Marta gaidīja dziesmas, tās viņu tomēr atbrīvoja, tās atņēma pašas smagumu, tās it kā iecēla viņu dziesmas un vainagu vizēšanā.

Kad koncerts beidzās, Marta jutās nomazgāta un, dodoties mājup, sevī vēl dzirdēja dziesmu skanēšanu, juta Guntas un Dainas vainagu vizēšanu un abu jauno māsu daiļumu kā taustāmu prieka daļu. Atšķirtības loks bija sašķīdis, un sevī jaušamās gaviles gribējās kādam dot, sniegt tālāk. Bet kam? Mājās viņu apņēma vakara tukšums un klusums. Māte gulēja, Edgars mācījās, Mairas nebija mājās, un vīrs — vīra arī nebija. Neviena, kam teikt, kam dot.

Tagad, par šo koncertu domājot, Martai atkal liekas, ka tepat, tepat miglainajā ezerā iešalcas dziesma un ievizuļo-jas abu daiļo dvīņumāsu vainagi.

Rūgts kumoss iestidzis kaklā. Marta zina, no tā varētu atbrīvoties, ja Jautu arī savai balsij uzvīties dziesmā, ieskriet pielijušo koku zaros! Bet tik sen, sen nav dziedāts, tik sen nav ļauts skaņām sevī skanēt, ka tagad bail muti pavērt, bail nobīties pašai no savas balss.

Salst. Marta savelk jaku ciešāk. Varbūt vajadzētu iet uz istabu un iekurt kamīnu. Bet arī tur negribas vienai būt, gribas cilvēka tuvuma. Viena pagale nedeg. Arī nedalīts prieks ir tāda viena pagale, deg gan, bet dūmo, sūri dūmo.

Martas ausis saklausa laivas motora rūkšanu. Steigšus viņa dodas uz laipu un veras ezerā, veras pelēkajā tālumā, līdz saskata laivu, kas tuvojas tieši šīm te laipām.

Pelēka diena ar pelēkām domām, ar neciešamu klusumu visapkārt. Nevienas dzīvībiņas. Kad nu tiešām vajadzētu kādu, neviena nav. Vecāmāte sēž savā gultā viena pati un raud, noslauka vaigus, paskatās loga pelēkumā, paskatās uz tukšo vīra gultu un raud. Tāda dīvaina sajūta, liekas, tepat jau viņš ir, tikai nevar nekā pateikt, nevar parādīties. Baiļu vecaimātei nav, bet tomēr gribētos kādu cilvēku tuvumā. Kādēļ tieši tagad visiem vajadzēja būt no mājām projām? Un Ojārs arī — guļ tikai! Tik slims jau vairs nav, ka nevarēja piecelties un aizbraukt uz slimnīcu pie tēva taču vēl paskatīties, kāds izskatās, kamēr nav pavisam atdzisis. Bet, nē, nejūtoties labi, nebrauks. Tēvs nemaz negribētu, lai viņa dēļ dēls, slims būdams, skraida apkārt! Kā viņš zina, ko tēvs gribētu vai negribētu, un slimāks jau tās stundiņas dēļ nebūtu kļuvis! Viss cits var pagaidīt, bet nāve negaida, tā nāk savā laikā. Nepagaidīja nāve arī šoreiz, jo, kad māte atbrauca vakar uz slimnīcu, tēvs jau bija miris. Kopējas, sakārtojušas segas, atstāja viņu, lai paskatās, lai atvadās.

Pirmajā mirklī vecāmāte nemaz neatjēdza, kas notiek, ka tiešām viņas vīrs miris, ka nu ir beigas uz visiem laikiem! Pielika roku pie pieres, tā vēl silta, paņēma roku, tā arī silta. Kā lai tic nāvei? Un tad uzskatīja laulības gredzenu, tas spīdēja tāpat kā pirms vairāk nekā pusgadsimta, kad pirmo reizi uzmauca pirkstā. Kur gan gadi palika, kur aizskrēja? Sājā mirklī, turot vīra roku savējā, l viņa domāja par kāzām. Laikam jau tas gredzens, tas spīdums tā kā samulsināja prātu! Cik nabagi gan toreiz viņi bija, cik nabagi! Ne godīga palaga, ne katliņa, ne

krūzītes, nekā, kā jau pēckara laikā, kad viss izputināts. Bet gribēja sākt kopīgu dzīvi, kaut viņas pašas māte ne dzirdēt par kāzām! No kā viņi dzīvošot? Vai toreiz par to domāja? Bija samīlējušies, jauni un veseli, ko vairāk? Noņēma pilsētā tādu mazu, mazu istabiņu, bet vai nebija laimīgi? Vai nepaēda, vai neizgulējās?

Vecaimātei tad sāka asaras līt gan laikam vairāk par to tālo laiku, nevis par nule mirušo vīru, kura roku viņa turēja savējā. Pašreizējo mirkli nevarēja apjēgt, kaut gan juta, ka roka kļūst vēsāka, stīvāka. Nomiris cilvēks, viņas vīrs! Tik ilgi kopā nodzīvots — vai viss mūžs, un nu, nu būs jāaprok.

Tad ienāca kopēja, pamanīja tūliņ roku ar gredzenu un sacīja, lai noņemot tagad, vēlāk būšot ļoti grūti, vēlāk pirksti būšot stīvi, ķermenis sastingstot. Ķermenis, viņa teica, lūk, tas vairs nebija tēvs, nebija vīrs, nebija cilvēks — tikai ķermenis, līķis. Kopēja redzēja vecāsmātes nevarību un nomauca gredzenu, apjautādamās, vai vēl kāds nākšot atvadīties. Nenāks, nenāks, vecāmāte bija šņukstējusi, neviena nav mājās, tieši šodien neviena nav!

Tik daudz viņa tomēr arī angliski varēja saprast, ka nu tēvu vedīs uz slimnīcas morgu un lai sazinās ar apbedīšanas iestādēm, tās tad visu tālāko nokārtošot. Vēl brīdi pasēdēja, paskatījās, kā vecā seja izlīdzinājās, tā kā jaunāka kļuva, bet piere arī vēsāka, un tad, tad doma, ka viņa pati tiešām vēlējusies tēva nāvi, lika asarām līt un līt.

Un tagad vecāmāte sēž viena pati un domā to pašu, un asaras atkal līst un līst, un žēlums izpleties kā pelēkie mākoņi aiz loga, un viss ir smags un auksts, un tukšs. Pametusi skatu atkal uz gultas pusi, viņa pie sevis nobubina, vēl jau kādu gadiņu varēja dzīvot. Atlabtu, nebūtu jau nemaz tik grūti! Pabārās, pabārās, bet kurš cilvēks tad savā reizē nepabaras! Neiecietīgs, jā, tāds bija gan pēdējā laikā, bet, ja sāp, tad arī pacietības nav. Nu viņa būs viena. Ar ko tad vakaros parunāsies? Jauniem jau nav laika, ne pacietības uzklausīt, tikai skriet! Martai gan arī vairs pacietības nav, pārnāk no darba nogurusi, negribot runāt, diezgan darbā ar cilvēkiem izrunājoties. Bet nevar tikai ēst un gulēt, cilvēkam jāparunājas! Brauktu nu mājās! Ka tik patiešām nesadomā palikt tur visu nedēļu!

Tieši pie šīm domām vecāmāte dzird, ka apakšā norīb ārdurvis un Maira priekšnamā iesaucas: «Vai kāds mājās?»

Meitene vispirms ieskrien virtuvē, tad cauri dzīvojamai istabai atpakaļ priekšnamā un drāž pa kāpnēm augšā.

«Vecomāt, es esmu mājās!»

Istabas durvis paveras, un Mairas gaišie, pagarie mati iekrīt spraugā, un tikai tad, kad viņa atsviež ar roku matus atpakaļ, vecāmāte redz meitenes starojošo seju, redz, kā smiekli pazūd:

«Vecomāt, kas tev?»

«Nomira, bērniņ. Vecaistēvs nomira.»

Mirkli Maira samulsusi stāv durvīs, tad atsēžas blakām un apliek roku ap vecāsmātes pleciem.

«Kad?»

Vecāmāte nu stāsta, kā viņa svētdien viena pati bijusi pie tēva, kā zvanījusi Ojāram, viņš apbedīšanas birojam, un nu jau vecaistēvs droši vien būšot iezārkots un viņas varēšot vakarā aizbraukt apskatīties. Vecāmāte runā un jūt lielu atvieglinājumu, jūt mieru un siltumu ieplūstam savos vecajos kaulos no mazmeitas rokas, kas visu laiku vēl guļ uz viņas pleciem.

«Neraudi, vecomāt,» Maira smagi nopūšas, «vecaistēvs bija slims, nu viņam vieglāk, vairs nesāp. Būs arī tev vieglāk.»

Meitene uzspiež ašu skūpstu uz grumbainā, slapjā vaiga, notrauš miklumu no savām acīm un aiziet.

Bet vecāmāte sāk rosīties, dodas uz virtuvi. Nu jādarbojas, kas jādara. Maira mājās, nav vairs viņa viena pati. Varbūt šajā nejaukajā laikā arī Marta brauc mājās, un Edgars drīz pārradīsies. Vakariņas vajadzēs paraudzīt, izbraukušies, nosaluši, tak jau gribēs!

Vecāmāte noslauka seju, pieceļas, izlīdzina gultas segu, pamet gan skatu vēl uz tēva gultu, bet dodas lejā virtuvē. Labi gan, ka Maira jau mājās. Bet kur tad viņa palika? Klusums atkal iegūlies visās malās. Viņa taču neaizskrēja atkal? Brīdi vecāmāte klausās, tad sauc:

«Maira!»

Neviens neatbild. Pat radio neskan. Nu gan savādi, vai tiešām tā meitene jau aizbizoja? Vecāmāte kāpj atkal augšā un paver mazmeitas istabas durvis.

«Maira, Mairiņ!»

Maira iekritusi gultā, iespiedusi seju spilvenā un raud elsādama.

«Ko tad tu tā? Būs jau labi, būs.» Nu vecāmāte papurina mazmeitas plecu un paglāsta to. «Vecaistēvs bija vecs cilvēks, pēc pāris mēnešiem būtu astoņdesmit.

Tas ir liels vecums, tad jau laiks mirt. Neraudi nu, nāc lejā, ieēdīsim kaut ko. Dzīvajiem jādzīvo tālāk.»

Bet meitene tik ātri nespēj rimties. Viņa savā jaunajā mūžā vēl nav redzējusi nevienu mirušu cilvēku, un nu viņai bailes jaucas ar žēlumu, ar rūgtumu un pārmetumiem, ka pati nebija labāka pret vecotēvu. Ko nu vecāmāte iesāks, un kā māte izkārtos bēres? Tas viss Mairas asarās plūst un plūst, un viņa ir domāt nespēj tagad par ēšanu.

Arā noklaudz automašīnas durvju ciršana, un vecāmāte steidz skatīties, vai Marta nav pārbraukusi. Kad viņa jau tikusi līdz spoguļa soliņam, ienāk Edgars, nevērīgi nolikdams savu saini turpat pie durvīm. Viņš kāpj augšā uz savu istabu, vecaimātei tik vien kā labvakaru padevis.

«Edgar,» viņa sauc, «neej, pagaidi!»

Edgars uz kāpnēm apstājas un pagaida arī. Pagriezies viņš skatās vecāmātē jau mazliet nepacietīgi.

«Vecaistēvs nomira, vakar.»

«Vakar?» Edgars mirkli klusē, stāv sastindzis un klusē.

«Un kad būs bēres?»

«Gribējām trešdien, bet Ojārs teica, ja nezinot, kad māte būs mājās, tad labāk pagaidīt līdz ceturtdienai. Tā arī norunājām.»

«Ceturtdien? Man tad ir seminārs pēcpusdienā!»

Vecāmāte gan īsti nezina, kas Edgaram tajā pēcpusdienā ir, bet tik daudz mazdēlam jāsaprot, ka visu citu var atlikt, vienreiz var, jo bēres paliek bēres. Bet viņa nemaz nepagūst to pateikt, kad Edgars jau uzsteidzies augšā, ieiet savā istabā, pat nepajautājis, vai māte un māsa ir mājās vai ne.

Vecāmāte tā kā gribētu vēl ko teikt, bet tukšās kāpnes, pamestais sainis, tas viss atbalso: lieciet mani mierā!

yiņa ieiet virtuvē.

Ēst gribēs visi, sevišķi jau Edgars. Nez ko prātīgu dabūja šajās dienās? Puiši vien kopā, tādi jau neprot nekā pagatavot! Maira gan laikam nenāks. Savāds bērns, nu raud no visas sirds, bet nemaz jau tā vecotēvu nežēloja, kad viņš vēl te staigāja.

Pēcpusdiena, kas jau bija tumša, nu pārgājusi pavisam tumšā vakarā. Vecāmāte rosās pa virtuvi, taču klausās uz ielas trokšņiem, klausās, vai kāda automašīna nepiestās. Laikam jau tomēr Marta nepārbrauks.

Martai vajadzētu padot ziņu, ka tēvs nomiris, citādāk sadomāsies un aizbrauks abi ar Kārklu nez kur. Vecāmāte

gudro visādi, bet tomēr nekā neizgudro un iet aprunāties ar Mairu. Jā, kur īsti ir Kārkla vasaras māja? Edgars un Maira tik vien zina, kā ezeru nosaukt, zina arī, ka ezers liels un vasaras māju tur daudz, atrodi nu! Varbūt Juris zina, varbūt var aizbraukt pasacīt?

Diezgan negribīgi Maira zvana tēvam. Par ziņu, ka vecaistēvs miris, viņš gan nebrīnās, bet brīnās par to, ka mātes nav mājās. Ko, viņa aizbraukusi? Patiešām, un kopā ar Kārklu? Divi vien? Nē, Kārkla vasaras mītni viņš gan arī nezina. Kādi pilsētā taču zināšot.

Tik daudz tēvs tomēr apsola, kā rīt atbraukt uz pilsētu paskatīties, kas tad nu mājās pašlaik notiek, kas darāms. Maira vaicā, vai kādi uz bērēm aicināmi un kā bēres rīko. To tēvs nezina, nezina arī, vai vecajiem ir kādi draugi, paziņas vai radi. Lai prasot vecaimātei.

Pēc sarunas ar tēvu Maira jūtas vēl bēdīgāka. Kaut būtu māte mājās! Viss tik tukšs! Vai mātes būtība izstaroja kaut ko lielu un siltu, kas vienā laikā var būt visās telpās uzreiz? Nu tā trūkst, māja šķietas nemīlīga, auksta, tukša. Nelīdz ne vecāsmātes ceptās pankūkas, nelīdz smaržīgā tēja, ne saldais zemeņu ievārījums, nelīdz tēva solījums rīt atbraukt, un nepavisam nelīdz radio troksnis. Mājās ienācis drūmums, Maira to skaidri jūt un mana, un, liekas, tas visvairāk ložņā tieši ap viņas istabas durvīm, kas tik tuvu vecāsmātes istabai, tuvu vecātēva tukšajai gultai. Rīt uz skolu viņa neies, jādomā, kā paziņot mātei. Laiks sametās pēkšņi auksts un nejauks, varbūt māte pārbrauc vēl šovakar vai rīt no rīta. Ko viņa pie ezera tādā aukstumā un lietū varētu darīt? Kārkls gan runāja par visu nedēļu. Nē, nē, Maira bez balss kliedz, mātei taču jātiek mājās, jābūt uz sava tēva bērēm!

*

Ar kūpošu tējas tasi rokā Marta stāv pie kamīna. Kārkls, ienesis jaunu malkas klēpi, sakārto pagales, kamēr sārtais atspīdums no oglēm un liesmām taustās pa viņa seju un rokām.

«Būs auksta nakts,» viņš saka, «apsviedās gan jaukais laiciņš.»

Marta neatbild, viņa skatās liesmās un domā par bērniem, domā, vai Edgars zinās, kur viņa cimdi un jakas, vai atradīs zābakus? Maira savējos dabūs, par to viņa nešaubās, bet Edgars droši vien aizskries rīt uz skolu plānajā jaciņā.

Laiks velkas gausi. Bez darba stundas ir lēnas, un šāda lietaina diena gara, gara. Pievakarē vējš izdzenāja mākoņus, un vienu mirkli pat paspīdēja saule, bet tad atkal pamale savilkās pelēka un draudīga. Kārkls teica, ka tie esot sniega mākoņi. Vai tiešām tas iespējams, ka vienu dienu silta atvasara, tad lietus, auksts vējš un nākamā jau sniegs?

Uz grīdas lielā māla traukā deg pīlādžu zari kā otrs ugunskurs. Sarkanās ogas gail ar skumji košu rūgtenumu.i Marta vēl tagad to jūt, ne jau tikai tāpēc, ka pirmīt košļāja ogas, nē, rūgtenums iekrita dziļāk. Kad pievakarē uzspīdēja saule, Kārkls aicināja viņu izstaigāties, teicās parādīt skaistu vietu. Marta labprāt gāja, jo nonīktā priekšpusdiena bez kustībām gulēja locekļos, un viņa zināja, ka no šī smaguma var atbrīvoties tikai ar darbu vai ar soļošanu. Viņi devās pa ceļu, kas izmircis, dubļains no peļķēm meta pretim starus gandrīz tāpat kā saule, kas spīdēja jau pazemu, rudenīgi balta. Varbūt gaisma pēc dienas nomokošā pelēkuma, varbūt kopā soļošanas mirklis pēc rīta cēliena vientulības, varbūt garās ēnas Martai ļāva just prieku, kas it kā sasiets, satīts, tomēr nespēja atrisināties, nespēja uzsisties, jo klāt jaucās skumjums.

Viņi nosoļoja krietnu gabalu, vairīdamies no peļķēm un spožās gaismas, kas krita tieši acīs. Ceļu gar abām pusēm sargāja dzīvības koki, priedes un kuplas egles, tikai aiz takas, pa kuru viņi nogriezās, mežs kļuva retāks, koki mazāki, un vietumis atklājās akmens bluķi. Tad tas pavērās — tas skaistums, ko Kārkls solīja rādīt. Tā bija pīlādžu birzs, un Marta aiz brīnuma palika stāvot, jo nekad viņa nebija vienkopus redzējusi vairāk kā trīs vai četrus pīlādžus. Vai te kādreiz tāls, nezināms cilvēks bija sastādījis kokus, cerēdams te ieplakā celt sev mājvietu? Vai tiešām tas būtu bijis vējš, kas iepūta vienu sēkliņu, no kuras izauga koks, un no tā atkal krita sēklas un atkal auga koki?

Viņi abi stāvēja un skatījās pīlādžos, sārtajā skaistumā, kuru pavairoja noejošās saules stari, kas nu vairs nekrita spoži balti, bet violeti sārti. Tie krita caur pīlādžu zariem, tie apglāstīja košās ogas, atspīdēja Kārkla sejā un viņa smaidam un acīm piešķīra pīlādžogu rūgtenumu. Savāda, mazliet baisma gaisma. Samulsusi Marta vērās gan saules rietā, gan rudens kvēles apņemtajās ogās un Kārkla sejā.

Lai labāk redzētu pamales gailēšanu, Kārkls aicināja Martu pakāpties uz akmens bluķa. Koku gali tomēr aizsedza apvāršņa skaistumu, tikai pa spraugām viņa varēja skatīties violetajos staros un mākoņu svītrās. Kāds skaists mirklis: dega debesis, dega koki, un mazdrusciņ dega arī roka, kas turēja Martas elkoni. Tāpat kā iepriekšējā vakarā uz laipas, kad viņi skatījās zvaigznēs, tāpat tagad Marta/ atspiedās pret Kārkla augumu, sajuzdama sevī ieplūstam mieru un drošību. Viņi nerunāja, jo ir mirkļi, kuru skaistumu vai vienreizību ar vārdiem var tikai traucēt, nojaukt vai izārdīt. Vai Marta ko domāja? Viņa neatceras vairs, viņa tikai zina, ka bija labi, mierīgi un labi, zina arī, ka tieši tajā brīdī, kad Kārkla pirksti stiprāk saspieda viņas elkoni, kaut kur pīlādžos iedegās vārds Juris. Dīvaini, kādēļ tieši Kārkla klātienē viņai par vīru bija jādomā vairāk un labāk? Viņa negatīvās īpašības it kā pazuda aiz Kārkla miera, aiz viņa klusās draudzības.

Tajā mirklī, kad Kārkls paspieda viņas elkoni un sacīja, ka jāsāk iet atpakaļ, jo saule slīd lejup strauji, strauji, un tad drīz uzkritīšot tumsa, tajā brīdī Martai likās, ka tā varētu būt arī Jura roka. Bet nekad, nekad Juris nebija ar viņu tā stāvējis un mierīgi vēries debesu un zemes skaistumā, nekad viņa balss nebūtu skanējusi tik rāmi, un nekad viņa roka nebūtu tik rūpīgi un saudzīgi pieturējusi Martu, kamēr viņa nokāpa no akmens. Viņi vēl nolauza pāris pīlādžu zarus, kuri nu deg te, iepretim kamīnam, gail tāpat kā sārtās ogles.

Marta vēro Kārklu, kā viņš krauj malkas pagales blakus kamīna mutei, kā mirkli noskatās, vērtēdams, vai šim vakaram pietiks, tad tomēr iziet ārā vēl pēc jauna klēpja un atkal glīti nokrauj, saslauka skaidas un sarušina ciešāk kopā ogles.

Martai liekas, ka no pīlādžiem, no liesmām un no Kārkla mērķtiecīgām kustībām, no viņa miera pretim kāpj savādais skumjums, no kura viņa nespēja atbrīvoties, kopš sāka soļot pa ceļu uz birzi. Kas tas ir, kas liek skaistumam un mieram sāpēt? Kādēļ viņa nevarētu kādreiz tā no sirds priecāties, izjust prieku vienu pašu, bez rūgtuma, bez bažām, bez skumju piejaukuma? Kāpēc vienmēr priekam līdzi nāk šī savādā smeldze? Vai tā ir apzināšanās par mirkļa netveramību, par visa aizslīdē-šanu?

«Tā,» viņas domas pārtrauc Kārkla balss, «šim vaka-i ram malkas pietiks. Nu, kaimiņien, vai nepasēdēsim atkal pie uguns ar stāstiem?»

Kārkla sejā labsirdīgs smaids un aicinājums, un Marta! no sirds vēlas, kaut viņa varētu pastāstīt kaut ko priecīgu; gaišu, bet domās nekā tāda nav, ne pašai priecīgi stāsti, ne no citiem dzirdēti.

Nez kā ausīs ieskanējusies Grietinas balss, ieskanējies viņas stāsts ar tā skumjām, un kā atbalss Ojārs ar savām ilgām pēc mīlestības, pēc vēlas mīlestības savā rudenī. Vai] lai viņa stāsta Kārklam par visām ģimenes bēdām? Kas' gan svešam cilvēkam tāda Grietiņa ar savu meitu, ar savu; izjaukto dzīvi?

«Pastāstiet kaut ko. Es divi vakarus esmu runājis tikai! par sevi, jūs bijāt klausītāja. Šovakar — jūsu kārta!»

«Par sevi?» Marta atsēžas krēslā.

«Jā, stāstiet par savu dzīvi.»

«Vai man tāda ir? Sava dzīve? Nē, kaimiņ, man nav savas dzīves, tikai ģimenes dzīve, kurā ietilpst bērni, vīrs, vecāki, daļēji arī brālis, bet es, es esmu tikai izkārtotāja, darītāja, kas gan centusies visiem palīdzēt, bet, vai tiešām esmu palīdzējusi, vairs tik droša neesmu. Kādēļ allaž izšķiršanās svarīgos jautājumos gulējusi uz maniem pleciem? Es nezinu, es patiešām nezinu un nesaprotu, jo man vienmēr likās, ka citi par mani zina vairāk, ir gudrāki, bet, kad kaut kas bija jādara,— tad visi: Marta, tu! Un tā es esmu darījusi un mēģinājusi vadīt mūsu ģimeni. Nevarēju bērniem ierādīt, ka nespēju vai nezinu, vismaz ne toreiz, kad viņi vēl bija bērni. Tā tas sākās, tā palika, tā turpinās. Mana dzīve? Mana dzīve ir viņu dzīve, citu dzīves!»

«Nav pareizi dzīvot citu dzīvi vai tikai citiem! Šīs dienas, kas piešķirtas jums, ir jūsu, un paturiet prātā, ka tas ir noskaitīts dienu skaits, jūsu skaits. Neviens cits tām nevar pielikt nekā no savējām. Dzīve jau nav tā kā ugunskurs, sak, izdeg viena pagale, piemetīs vēl kādu. Pietrūks pagaļu, palasīs sprunguļus, zarus vai pat čieku- ļ rus. Nē, ar dzīvi tā nevar.» 1

Kārkla skats, stingrs, bet laipns, iegulst Martas sejā, un  viņa jūtas kā skolniece, kas nav izpildījusi uzdevumu.

«Ja jūs vairāk vērības būtu pievērsusi tieši sev,, savai tiešajai ģimenei — vīram un bērniem, varbūt jūs vēl tagad visi mierīgi dzīvotu kopā.»

«Varbūt,» Marta parausta plecus un izmisīgi skatās kaimiņā. «Bet kā lai to iepriekš paredz, kā lai zina, kad rīkojas pareizi, kad nepareizi, kā?»

«Tas jā jūt!»

«Vai varbūt jūs arī domājat, ka man nevajadzēja dzīvot kopā ar vecākiem? Vajadzēja viņiem teikt — tagad jus man neesat vajadzīgi, ejiet ārā no manas mājas? To vienmēr mans vīrs gribēja iestāstīt, ka tā būtu pareizi, bet es par pareizu šādu rīcību nekad neesmu varējusi pieņemt. Viņi taču ir padzīti no savas dzīves, no savas mājas un vietas, no saviem pamatiem. Un, ja es, viņu meita, arī vēl viņus padzenu, ja viņu dzīve nav manas dzīves tieša daļa, tad kur lai viņi liekas, kam lai viņi vēl dzīvo?»

«Jā, to ir grūti pateikt. Ļoti daudzi nezina, ko ar saviem vecākiem iesākt, ja tie nepamanās laikus nomirt. Sevišķi šeit, pilsētas sabiedrībā, kad viss veidojas kā tāds milzīgs bērnu ērtību laikmets.»

Kārkls pārmetis vienu kāju pār otru, sakrustojis rokas uz krūtīm, atgāzis galvu un runā, ugunī skatīdamies.

«Pret vecākiem vienmēr ir pienākums, arī tad, kad viņi jau zem zemes. Sis pienākums sasien paaudzes ciešā ķēdē, ciešā, stingrā vienībā, tikai karš šo paaudžu ķēdi sarāva, izmētāja atsevišķos locekļus, kas vairs nekur īsti nespēj piesieties. Samesti kopā, tie žvadz, pazūd vai mētājas pa pasauli kā draza, ne vairs kā tāda stipra ķēde. Un dīvainā kārtā stipras ķēdes sākums vienmēr ir kādā kapā, un nav viegli tam, kas atrāvies, kas nespēj piesieties citai ķēdei vai sākt veidot savējo!»

«Alda atrāvās!» Marta to nočukst, bet Kārkls tomēr ir dzirdējis, Kārkls apklust un tikai pēc mirkļa uzprasa:

«Kur ir Alda tagad, ko viņa dara?»

Marta nodreb. Jā, kur ir Alda? Vai viņa nevarēja būt šeit, sēdēt blakām, skatīties liesmās un pīlādžos un klausīties par paaudžu ķēdēm, kuru gals parasti ir kapā?

Marta nezina, kur ir Alda, nezina, kur atrodas viņas meita, nu jau ir otrs gads, kopš viņa to nezina.

«Par Aldu nav labi runāt, es satraucos.»

«Kaimiņien, ar to domu jums jāsamierinās, ka bērni dzīvos savas dzīves. Jūsu satraukums nekā nemainīs, gluži nekā. Bet runāt vajag, vajag atbrīvoties no sava smaguma. Kad es vakar jums izstāstīju par savu sievu, jutu, ka mani vairs nespiež ne tas smagums, ne nepatika kā visus šos gadus, kad par viņu iedomājos. Nevienam tā nebiju visu

izstāstījis, likās neērti runāt par savām likstām un vainām, jo ne jau kāda laulība izjūk tikai viena vainas dēļ. Bet tagad zinu, pat sāku saprast, ka Alma varēja būt slima. Ir dažādas slimības, un ne vienmēr tas, ko mēs saucam par netikumu, ir tikai netikums. Skaidri redzēju savas draudzenes Henrietes slimību, un tikai tagad, kad stāstīju jums par viņām abām, tikai tagad sāku pats redzēt līdzību un iespējamību, par kādu agrāk vispār nedomāju. Nevar taču dusmoties vai ļaunu prātu turēt uz kādu par to, ko viņš pats nav spējīgs grozīt. Pastāstiet vien par Aldu — varbūt saredzat viņu citā gaismā, bez dusmām.»

«Es nedusmojos uz meitu, nē, tikai man sāp, nežēlīgi sāp!»

«Bērni izaug, pieaug, aiziet, sāk savu dzīvi. Kāpēc lai tās sāpētu?»

«Aiziet var dažādi. Alda vienkārši pazuda, aizgāja slepus kā kāda noziedzniece. Vienu vakaru pārnācu no darba, un meitas vairs nav. Pie tam vectēvs un vecāmāte bija mājās, un viņi pat nepamanīja, ka Alda aizgājusi. Tātad arī viņiem ne sveiki nepateica! Un tas sāp.»

«Tātad sāp ne pati meitas aiziešana, bet jūsu ievainotais lepnums?»

Marta atmet galvu, kā gribēdama protestēt, tad tomēr sagumst sevī un klusi nosaka: «Varbūt, varbūt tikai tas, bet tomēr sāp.»

«Un vai pa šo laiku nekas nav apdzijis?»

«Nezinu. Mūsu ģimenē tas bija tāds juceklīgs laiks. Tēvs bija pārnācis no slimnīcas pēc pirmās sirdslēkmes. Daļēji vēl slims, nespējīgs kustēties, jo viena puse bija vēl stipri nevarīgāka par otru, un bieži klupa, ja mēģināja staigāt viens pats. Bet staigāt viņam vajadzēja. Cilvēks, kas allaž bijis vesels un darbīgs, tādā stāvoklī nonācis, kad ik solis atkarīgs no cita palīdzības, kļūst neiecietīgs, īgns. Visvairāk tēvu uztrauca trokšņi, viņš necieta ne radio skaņas, ne bērnu skriešanu, un, ja kāds piecirta stiprāk durvis, no savas istabas vecaistēvs jau bārās. Ja kāds tūlīt nepaklausīja, uzkliedza diezgan pamatīgi. Bet bērni aizmirsās, smējās, sauca kāpnēs viens otru, apgāza kaut ko, uzgrieza radio par skaļu, un tā bāršanās un saukšana — klusāk, klusāk!— bija kā tāda atbalss visam, ko viņi darīja. Alda reiz atkliedza vecamtēvam, vai vairs ir nošķaudīties nedrīkstēšot bez viņa atļaujas, un tad tēvs kļuva dusmīgs, ka meitene par daudz izlaižoties un ka es

viņai atļaujot pretim runāt. Patiešām, es nespēju Aldu bārt par to piezīmi, jo viņa — vecākā, prātīgākā — taču saprata, cik tālu vecātēva prasības bija loģiskas un kad tas kļuva absurdas. Alda vienmēr bija dzīvākā, skaļākā no visiem.

Toreiz viņa pasāka smēķēt, un to vecaistēvs nevarēja ciest ne acu galā, bet meitene ir nedomāja no kāda mājās slēpties. Vecaistēvs ikreiz, kad pamanīja Aldai rokā vai mutē cigareti, kaunināja viņu: meitene smēķējot! Tikai ielasmeitas tā darot. Protams, arī man nepatika, bet ko es varēju darīt? Vīrs bārās, tēvs bārās, vecāmāte bārās. Visiem viegli pārmest man, jo atbildīgā es, ļaujot meitenei muļķoties. Vai es ļāvu? Kāda jēga bija sacelt brēku par izlietu ūdeni? Viņa jau smēķēja, tātad mana ļaušana vai neļaušana nekā nevarēja grozīt. Bet vīrs uzskatīja mani par galveno vaininieci, es neprotot meitu pieskatīt. Varbūt nepratu, varbūt patiešām tā bija mana vaina, tikai viņš aizmirsa, ka es biju spiesta strādāt pilnu darbalaiku jau gadiem ilgi. Nevarēju audzināt bērnus pati, man bija jāpelna viņiem iztika.

Mēs ar vīru jau toreiz lāgā nesapratāmies, un viss mājas gaiss likās uzlādēts, vajadzēja tikai vienu nieka dzirkstelīti, lai izceltos eksplozija. Tieši tad brālis izšķīrās ar sievu, un viņa kuņģa jēlums^sāka atkal asiņot. Viņš iznāca no slimnīcas un bija kopjams. Protams, man kopjams, jo kur citur viņš paliktu, kas viņu koptu? Vārdu sakot, visa māja nelaimju pilna. Mana māte, visu mūžu radusi izrīkot, nespēja pieņemt to, ka nu viņai nācās tēvu apkalpot. Protams, tas bija pagrūti, jo viņš kļuva neiecietīgs, nekas nebija labi, un savas sāpes viņš izgāza dusmīgos vārdos, kas bira pār māti. Tiešām, viņai nebija viegli, bet es nevarēju līdzēt.

Un es pati — es biju vienmēr nogurusi, neizgulējusies, tomēr mēģināju visus mierināt, uzmundrināt, salabināt. Tēvs allaž sūdzējās par māti, māte par tēvu un bērniem un bērni par viņiem abiem, bet vīrs par visiem. Reizēm nogurums, neziņa, ko darīt, vai žēlums un pastāvīgais nemiers mani tā sasprindzināja, ka droši vien pateicu skarbākus vārdus arī es, nemaz negribot un nedomājot.

Bet jaunie gribēja prieku, smieklus un dziesmas. Sevišķi Alda. Viņa mīlēja dziedāt, un, ja agrāk vecāmāte meiteni uzteica par dziedāšanu, tad tagad pati apsauca, un vecaistēvs vaidēja vien par mūžīgo nemieru un troksni. Mēģināju tēvam ieskaidrot, ka slims viņš ir, tomēr

jāpacieš arī citu dzīvošana, ka viņš nevar gaidīt, lai jaunie vienmēr būtu kā pelītes. Bet, lūk, viņš vakaros gribot gulēt, gribot miera. Un tikai vakaros jau Alda bija mājās, dienas taču pagāja skolā!

Bieži biju kā grauds starp divi akmeņiem. Nezināju, vaij rīkojos pareizi, bērniem aizliegdama vai atļaudama. Es tiešām nezināju, kas ir labākais mūsu stāvoklī, tikai jutu, ka mājas gaisotne nav jauniem piemērota. Asumi, pārme-j tumi, vaimanas, skumjas — viss kopā, un visa mazliet par daudz! Vairākkārtīgi Aldas dusmu izvirdumi kļuva jau histēriska kliegšana, un varbūt toreiz man vajadzēja tam pievērst lielāku vērību, bet es nepratu viņai ieskaidrot, ka jāpaciešas. i

Alda gribēja dzīvot, ne paciesties. Un es biju nogurusi. Es viņas kliegšanu par projām iešanu noklausījos kā ļ skaņu plati. Kur tad viņa varēja aiziet, no kā dzīvotu? Zināju arī viņas iebildumus, ka visiem vidusskola neesotJ jāpabeidz, es pati neesot beigusi. Un tas ir tiesa, es j neesmu beigusi vidusskolu, tikai manas skolas gaitas ! sajauca karš un izceļošana, bet to Alda negribēja ievērot.

Viņa mācījās pēdējā vidusskolas klasē, un es patiešām neticēju, ka viņa atstātu skolu tajā laikā! Bet, kad tuvojās ' pavasaris un līdz ar to skolas beigšana, pamanījām, ka Alda kļuvusi nekārtīgāka, nolaidīgāka un izvairās no visiem. Vakaros viņa parasti izgāja un vairs neteica, ne kur, ne cikos nāks mājās. Vīrs bāra mani, es ļaujot meitenei par daudz vaļas. Bet viņai jau bija deviņpadsmit gadu, pēc likuma pieaugusi, ne man ko liegt, ne atvēlēt.

Jā, un Ojārs atkal uz kādu laiku atnāca pie mums, un tas nepatika bērniem, un tas nepatika manam vīram, un mēs bijām kā divas naidīgas grupas: bērni un vīrs vienā pusē, es un vecāki — otrā. Ojārs, protams, juta, ka viņa klātiene nevēlama, bet pieņēma, ka tikai Juris, mans vīrs, viņu necieš. Mēģināju jaunajiem ieskaidrot, ka Ojāram ir jāpalīdz, ka jāļauj viņam pierast pie savām sāpēm un vientulības, ka ilgi jau viņš pie mums nebūs. Pacietību, pacietību, tikai uz laiciņu! Bet laiciņš ievilkās, dienas pārgāja nedēļās un nedēļas — mēnešos. Un tēvam kļuva ļaunāk, un mātei kājas tūka vairāk, jo slimie prasīja kopšanas, un vakaros man bija jākopj visi, ieskaitot māti. Es neatceros, vai man atlika laika bērniem. Vai es vienmēr neteicu: citreiz, citreiz, kad izveseļosies tēvs vai kad izveseļosies brālis?

Tad Alda aizgāja, aizbēga, un es nesapratu — kādēļ tādā veidā. Viņa bija pietiekami liela, lai sameklētu sev darbu un istabu un sāktu savu dzīvi pati, viņa varēja ar mums par to runāt, bet ne tā — slepus, tikai māsai atstādama zīmīti, lai viņu nemeklējot, dzīvošot kaut kur, gan jau iztikšot pati. Meitas aiziešana man bija pamatīgs trieciens, un otrs pamatīgākais nāca pēc tam, kad Edgars teica: Alda bija pasākusi laiku kavēt ar nezāļu smēķēšanu, lietojusi arī kādas stiprākas zāles. Un to es pat nebiju pamanījusi. Rūpēs un raizēs par vecākiem un brāli nebiju redzējusi, kas notiek ar manu meitu.

Edgars šajā laikā bija vienīgais mierīgais ar skaidru galvu, mērķtiecīgu rīcību. Viņš nejāva mūsu ikdienišķajām rūpēm ienākt savā dzīvē un darbā. Par Aldu viņš daudz neuztraucās: gan pāriešot tie muļķīgie gadi, lai skrien! Es, protams, tik mierīgi nevarēju domāt — lai skrien! Mocījos ar bezmiegu naktīs, ar pašpārmetumiem dienās, un patiešām vēl šodien nezinu, vai tā bija mana vaina.

Palika neatbildamais jautājums, kur viņa ir, kur guļ, ko ēd? Tēvs naktīs vaidēja, reizēm būdams nomodā, reizēm miegā. Māte cēlās augšā, deva viņam zāles vai tikai parunājās kādu brīdi, līdz viņš atkal iekrita nemierīgā miegā. Māte nosnaudās dienas laikā, bet es mocījos naktīs ar visiem šiem trokšņiem, ar sāpēm par citu sāpēm un dienās ar darbu, ar nogurumu un bailēm par Mairu un Edgaru, ja arī viņi aiziet tādu aplamu ceļu, ja arī Maira sāk kaut ko tādu.

Manas attiecības ar vīru jau vairākus gadus nebija ne draudzīgas, ne labas. Kā divi negaisa mākoņi mēs slīdējām viens otram garām, mezdami vēl savu ēnu pār tā jau satumsušo debesi. Kādēļ mēs nepalīdzējām viens otram? Es nezinu, tagad patiešām to nezinu un nesaprotu. Vai viņš neredzēja nelaimju kaudzi mājās? Vai viņam nesāpēja meitas aiziešana un mana mocīšanās pašai ar sevi?

Nespēju palikt vienaldzīga, nespēju paķlausīt ne vīram, ne Edgaram, es tomēr devos meklēt Aldu tepat pa pilsētas ielām, pa rajonu, kur saplūda jaunie narkomāni. Pat apjautājos dažiem, bet neviens man nekā.neteica, neviens par Aldu nekā nezināja. Līdz kādu vakaru, kad es mazgāju virtuvē traukus un Edgars blakusistabā skatījās televīzijā ziņas, viņš pēkšņi iesaucās: «Nāc, Alda!» Nesapratu — kas, kur, bet ieskrēju ēdamistabā un paguvu redzēt interviju ar kādu meiteni, kura aizbēgusi no mājām. Sī aizbēgšana tajā laikā patiešām bija tāda kā modes lieta, un intervējamā meitene bija Alda. Viņa, satinusies lakatā, ierāvusies pie kamīna stūrī, tupēja, smējās un nesakarīgi atbildēja intervētājam. Viņš jautāja,, kad pēdējo reizi Alda lietojusi narkotiskās zāles, un viņai mierīgi atteica: šorīt. Raudamās ciešāk čokurā, smieda-ļ mās viņa klāja sejai priekšā lakatu.

Manī viss sadrebēja, sarāvās tādā asā, sāpošā murskulī, nespēju ne parunāt, ne paraudāt, ne īsti izdomāt, ko te rāda, tikai redzēju savu meitu, dzirdēju viņas smieklus, saraustītus, atsevišķus vārdus un redzēju viņas matus,1 kas nopinkājušies krita pār lakata malu, kuru viņa; aizvilka sejai priekšā. Mana Alda, mana atjautīgā meita ar skaisto balsi, možām kustībām un milzīgu zinātkāri, te ] nu viņa tupēja, kaut kādas svešas mājas stūrītī pie kamīna!

Edgars sāka tūlīt rīkoties. No raidītāja stacijas viņš < dabūja intervētāja vārdu un adresi, kā arī tās vietas ļ adresi, kur Alda satikta. Nākošajā dienā Edgars jau bija māsu sastapis, taču mājās viņa nepārnāca.»

Martas lūpas sakniebjas, mirkli viņa klusēdama skatās ļ ugunī, kura viņas seju izgaismo ar spožu, dzeltenu atspī- ] dumu, kam pāri plaiksni ēnas. Kārkls, saliecies uz priekšu, < rokas uz ceļgaliem uzmetis, skatās tieši kamīnā. Lēni viņš i pagriež galvu uz Martas pusi:

«Un tālāk, vai jūs viņu pat nesatikāt?»

«Es ne. Edgars satika, un, pēc viņa stāsta, tas iznāca apmēram tā: pēc uzdotās adreses Aldu atradis, un tā patiešām bijusi intervijā rādītā istaba. Kad Edgars teicis, lai Alda nākot mājās, viņa atprasījusi, kādās mājās, kur ir mājas? Tur, kur māte, atteicis brālis, un Alda par to sākusi smieties — kopš kura laika Edgars lietojot tādus cēlus izteicienus? Laikam Edgars, nekur neiejaukdamies, tomēr visu redzēja un saprata, un tā viņš bija arī Aldai teicis, ka negribot redzēt māti katru dienu pagurušu un bēdīgu. Alda, protams, raustījusi plecus un brīnījusies, par ko mātei bēdīgai būt, māja taču pilna ar visiem tiem, kas man liekoties tie tuvākie. Nu Edgars diezgan asi noprasīja, vai kāds varot priecāties, ja viņa meita dauzoties ar visādiem salašņām? Un Alda pretim — labāk lai es painteresējoties, kāpēc manas meitas tieši tā darot, kāpēc viņas bēgot no tādām mājām ārā? Viņa esot pietiekami liela, lai dzīvotu, kā pati vēlētos. Un pašlaik viņa vēlētos tieši tā dzīvot, kā ir te. Kad Edgars vēl iebildis par

nekārtību un bezdarbību, viņa sākusi kliegt, ka viņai riebjoties mūsu tīrie dzīvokļi, kuru dēļ cilvēki kļūstot vergi, viņai riebjoties mūsu apģērbi un nepārtrauktā visa mazgāšana un mazgāšanās. Viņai neesot māju, jo tikpat tā sauktajās mājās nekas neesot bijis viņas. Tie sīkie nieki neko nenozīmējot, viņai vajadzīga brīvība, un tieši tās mūsu mājās trūcis.

Edgars mēģinājis viņus nomierināt, teicis, ka mazgāšanās viņai pašlaik pat ļoti noderētu, mazgāšanās un kārtīga izgulēšanās, tīras drēbes un ēdiens no tīriem traukiem. Bet Alda sākusi smieties, kam gan lai viņa koptos, kam tad viņa mājās esot vajadzīga? Lūk, viņas mati jau esot pilni ar utīm, bet kas brālim par daļu? Ja bailes, lai nenākot tuvāk, viņa baltie pirksti kļūšot netīri, viņa kārtīgajā kreklā kaut kas varot ierāpot. Edgaram apnikusi tāda nesakarīga runāšana, ņēmis māsu pie rokas, vedīšot mājās — un cauri. Bet Alda nav ļāvusies, lai liekoties mierā un tūliņ pazūdot. Tad sākusi šņukstēt, ka viņa nemaz nevarot mājās vairs nākt, jo visi rādīšot uz viņu ar pirkstiem, un māte nekā nesapratīšot. Viņai pašai šai netīrībā arī riebjoties palikt, patiešām riebjoties, jo te neesot kur nomazgāties, neesot arī ziepju, viņi te dzīvojot reizēm četri, reizēm pieci, reizēm pat vairāk.

Edgars mēģinājis vēlreiz, teicis, ka mēs mājās viņas kļūdīšanos piedošot, lai nākot vien, bet tieši šis teiciens par kļūdīšanos bijis kā uguns pakulās. Nē, kļūdījusies viņa neesot, no mājas ārā bijis jātiek, un māte vienmēr atlicinājusi laiku tikai citiem, ne pašās bērniem. Tad Edgars pārmetis, ka viņa gados gan vecāka, taču prātā dumjāka par viņu, vai neredzot, ka mātei nav izvēles, ka vecaistēvs un vecāmāte tieši pašlaik prasa laiku un tieši pašlaik Ojārs ir slims un nelaimīgs. Viņš cerējis ar Aldu aprunāties kā ar pieaugušu cilvēku, bet viņa esot tik aplami bērnišķīga un tikai tādēļ varot tā rīkoties, iespītēties. Ko gan viņa gribot pierādīt, vai savu muļķību? Runājot kā bērns! Un tad Alda sākusi atkal raudāt, jā, viņa gribot atkal būt bērns, nekā nesaprast, nezināt, nedomāt, no rīta pamosties savā gultā tīros palagos, apģērbt tīras drēbes un sajust kafijas smaržu, tad saposties un doties uz skolu. Bet tagad — tāda, kāda viņa pašlaik, viņa to vairs nevarot un nekad nevarēšot, viņa vairs neesot bērns. Un, kaut arī neviens mājās uz viņu nekliegtu un nebārtos, viņa tomēr nevarētu pār to slieksni pārkāpt, nē, tāda, kāda viņa tagad esot.

Edgars teicis, lai nākot vien, māte sapratīšot. Māteļ Varbūt māte, bet ne tēvs, ne vecaistēvs un ne vecāmāte Viņa varētu gan kaut kur dzīvot tikai ar māti, jā, arī aļ Edgaru un Mairu varētu sadzīvot, bet ne ar tiem citiemļ Un tad viņa iesaukusies, lai Edgars paliekot te pie viņas lai viņai vismaz kāds no tuviem patiešām būtu tuvuļ Protams, par kaut ko tādu Edgars nav gribējis ne dzirdēti un tad Alda atkal sākusi neganti bļaut, lai viņš pazūdot,] lai ejot projām, lai esot tas labais, priekšzīmīgais, kārtīgais, kas visu laiku bijis!

Tajā brīdī istabā ienākušas trīs skuķes, kas izskatījušās jaunākas par Aldu. Viņas sametušās uz zemē noliktā] matrača un vērojušas Aldu un Edgaru. Edgars stingri] teicis, lai nu ņemot, kas viņai te pieder, ja vispār kas, un] nākot līdzi. Viena no meitenēm iespiegusies: «Ej gan, būs mums mazliet ērtāk, šonakt būsim vismaz četras.» Alda ar] varu izgrūdusi Edgaru no istabas, bļaudama, lai liekot] viņai mieru, lai nenākot vairs te, viņa tikpat te nepalikšot, braukšot uz Kaliforniju, projām, tālāk no visa zināmā.

Edgars pārnāca mājās viens, bet otrā dienā viņš aizgāja atkal. Aldu vairs nesatika. Tās skuķes teikušas, ka aizbraukusi, varbūt uz Kaliforniju, varbūt kur citur. Tā mēs arī nezinām, kur īsti viņa palika. Ziemsvētkos Maira tomēr saņēma kartīti, kurā Alda teica, ka beidzot viņa dzīvojot savu dzīvi, tādu, kādu vēloties. Kāda tā ir, mēs nezinām. No pasta zīmoga spriedām, ka viņa tomēr ir Kalifornijā. Bet šī neziņa spiež, iespējas, varbūtības — tas viss nomāc vairāk nekā bēdīgā patiesība.

Tāds nu ir mans stāsts. Drūms, nekā gaiša.»

Kārkls vēl aizvien sēž salīcis, ugunī skatīdamies.

«Vai tiešām es vainīga? Kad es sāku nepareizi rīkoties, nepareizi audzināt? Es nezinu. Tāpat kā tagad nezinu, vai daru pareizi, Mairai ļaujot lielāku brīvību, vairāk vaļas. Un pašlaik atkal mājas gaisotne saspīlēta līdz eksplozijai, atkal visi slimi, brāli ieskaitot, un atkal viņš ir slims aiz bēdām un raizēm, un es nevaru pateikt: tiec galā pats. Pašlaik neviens nezinām, kas notiks, kad tēvs nāks mājās no slimnīcas, kas viņu apkops?»

Kārkls paceļ galvu un ieskatās Martai tieši acīs.

«Vai jūs spētu redzēt, ja Mairas dzīve sāktu jukt jūsu labuma dēļ?»

«Es domāju — jā, es redzētu. Tikai labums ir tāds relatīvs jēdziens. Nedomāju, ka mana dzīve sāka jukt

vecāku labuma dēļ. Vai, aizejot no mums, viņu dzīve būtu sliktāka vai labāka, grūti spriest.»

«Tagad. Bet jau pašā sākumā nevajadzēja ar vecākiem kopā palikt. Ģimene ir vienība par sevi, un tai tā arī jāveidojas.»

Marta iesmejas. «Un kas ir ģimene? Vai mans tēvs un mana māte nav mana ģimene, vienalga, cik viņi veci? Pienākums taču bieži vien stāv pāri mīlestībai vai labumam. »

«Bieži esmu domājis par šo vārdiņu — par pienākumu. Tas mūs sien ciešāk kā nekas cits, tikai sen vairs neesmu tik pārliecināts, vai pienākumus cilvēks pats nevarētu vērtēt un pārvērtēt. Mēs bieži velkam sev līdzi gadsimtu vecus pienākumus, kas pašreizējā dzīvē nemaz nav vajadzīgi. Bērnu pienākums pret vecākiem — gādāt par viņiem. Vai mūsu urbanizācijas laikmetā tas vēl ir tāds pats pienākums kā agrāk, kad nepastāvēja sociālā palīdzība? Man ir savs darbs, ar to mans pienākums pašam pret. sevi ir nodrošināt vecuma dienas, un es patiešām nedomāju, ka maniem dēliem būtu pienākums mani uzturēt.»

«Bet varbūt mīlēt, rūpēties?» Marta pārtrauc Kārklu.

«Mīlestība nekad nevar būt pienākums, tā vai nu ir — vai tās nav. Rūpes? Bieži mēs nodarām vairāk posta cilvēkiem, rūpes noņemdami nekā atstādami. Rūpes ir dzīves dinamikas pamatā, un tā sauktās bezrūpīgās dienas var būt tikai bērnībā, kad bērns vēl nespēj pats pieaugušo pasaulē iekļauties, bet rūpes viņam ir arī tad, lielas rūpes. Vecie ļaudis bieži atiet bērna prātā tieši tādēļ, ka jaunie atņem viņiem visas rūpes. Viņi vairs nav spiesti vingrināt smadzenes, un tās, tāpat kā locekļi, ierūsē!»

«Bet, kur ir izeja, tieši mūsu dzīvē, manā ģimenē?» Marta skumji prasa, un Kārkls noplāta rokas:

«Kaimiņien, to jums neviens nevarēs pateikt, ne tagad. Jums jāsadzīvo ar visiem savas ģimenes locekļiem un arī pašai ar sevi. Tas dažkārt grūtākais.»

Logā iesitas lietus šaltis, brīdi Marta un Kārkls paveras tumšajā logā un klausās.

«Būs auksta nakts,» Kārkls pieceļas un sāk kraut pagales kamīnā: «Atstāsim kuroties.»

Marta piegājusi pie lielā loga. Nekā redzēt, melns tas atspīdina sevī istabas gaismu. Tikai lietus lāses kā daudzas izbiedētas acis raugās pretim. Vai bija pareizi kaimiņam stāstīt par Aldu, par vecākiem? Vai bija pareizi mājās

aizliegt par Aldu runāt? Vai līdz ar to viņa neizsvītroja meitu no ģimenes locekļu skaita? Alda bija tāda, kāda ir, un nekas — ne pārējo vārdi, ne klusēšana — tagad nespēj neko grozīt. Varbūt tiešām Kārklam taisnība, runājot par netīkamo, to sāk redzēt citādā gaismā.

Lāses gar stiklu rit, vējš šad tad iešņācās tepat aiz loga. Bet tumsā, lietus lāsēs un aukstajā rudens naktī, Martai liekas iespīdējis dīvains siltums un gaisma. Nejūt vairs rūgtumu sevī, domājot par Aldu. Tagad viņa varētu izstiept roku un atkal noglāstīt meitas matus, varētu, ja tikai zinātu, kur Alda ir. Sirds dziļumos Marta tomēr nojauš, ka meita būs atradusi savu ceļu dzīvē. Un pirmo reizi kopš Aldas aiziešanas Marta sāk domāt, vai, atkratīdamās no visiem pienākumiem pret citiem, Alda savā dzīvē neizvēlējās pat grūtāku ceļu, nekā palikdama mājās?

«Ja tāds laiks, rīt jābrauc mājās,» Marta pie sevis nosaka, skatīdamās ritošajās lāsēs gar stiklu, un viņai J liekas, ka tumsā paviz Aldas gaišie mati un smejošā mute. «Lai tev laba nakts,» Marta uzsmaida stiklam.

OTRDIENA

Kā par brīnumu, vecāmāte bija gulējusi pavisam labi. Iepriekšējās divi naktis, viena mājās palikusi, gan nevarēja gulēt. Visādi trokšņi šķitās skanam, un jāklausās, jāgaida kāds — tā vien līdz rīta gaismai! Vakar vakarā vēl abas ar Mairu labu laiciņu runājās, gaidīdamas māti pārbraucot. Tomēr viņa nepārradās. Maira skaidroja, ka nevarot noteikti zināt, vai tur, kur māte, laiks tāds pat auksts un lietains kā te, dažkārt tieši ziemeļos silts un skaists, kamēr te auksts. Sī gan ir jocīga zeme, laiks mainās pa stundām, to vecāmāte ir ievērojusi un par uznākušo aukstumu nemaz nebrīnās. Ir jau vēls rudens.

Tikai, ja tur pie ezera arī laiks tāds nemīlīgs, auksts, ko tad Marta nebrauc mājās? Vai neiedomājas, ka jaunajiem ziemas drēbju vajag? Vai vecāmāte zina, kur Edgara cimdi, kur ziemas jaka? Ai, ai, vajadzēja tieši tādā reizē viņai aizbraukt!

Pamazām, ar sevi runājoties, vecāmāte saģērbusies, sakārtojusies un var doties lejasstāvā virtuvē, jāparauga taču brokastis! Maira gan teica, paši visu dabūšot, bet vai vecāmāte nezina, kā tad pa virtuvi iet, kad jaunie darās! Labāk viņa pati pieskata, citādi strīdēšanās vien. Nesatiek māsa ar brāli tā kā divi pūcēni!

Kāpnēs noburkšķ skrējiens. Tā, protams, ir Maira. Ek, var gan tā meitene drāzties kā sadegusi, kādreiz kritīs, un kas tad būs?

«Vecomāt, ko mēs darīsim, ja māte šodien nepārbrauc?» Mairas balss tiešām norūpējusies, tā liek arī vecaimātei mirkli skatīties loga pelēkumā un domāt, ko tad iesāks, ja Marta arī šodien nepārbrauks.

«Tad kādam jādodas viņu meklēt.»

«Bet kur? Tas ezers ir liels, tāds kā jūra. Mēs taču nevaram braukāt simtiem jūdžu un prasīt, vai te ir Kārkla vasaras māja. Tā paietu nedēļa, kamēr to atrastu!»

Vecāmāte nezina padomu.

Maira uzskata uz palodzes atslēgas.

«Kas ar to kaimiņa kaķi?»

Vai, to gan piemirsa! Vakar neaizgāja ne paskatīties, nebija taču vaļas par tādu sīkumu domāt, ja mājās bēdas! Maira nu paķer atslēgas un aizjož uz Kārkla māju. Pa to laiku Edgars nonāk, rāmi paēd brokastis, pasaka paldies un aiziet uz universitāti. Vai viņš maz dzirdēja, ko vecāmāte saka, ko jautā? Vismaz neatbildēja, aizgāja. Maira jau skrien atpakaļ. Ir arī tāds meitēns neapdomīgs, vai nevarēja mētelīti paķert? Tāpat kleitiņā, saaukstēsies, gulēs tāpat kā Ojārs!

«Tā, saliku trauciņos, lai ēd pats, cik grib. Laikam bija gan izsalcis, bļaudams skrēja man pretim.»

«Taisies uz skolu arī tu, Edgars jau aizgāja.»

«Es neiešu. Jāsameklē taču māte!»

Vecāmāte nekā nesaka, lai jau meitene rīkojas, pati zina, kad var skolu kavēt, kad ne. Jāmēģina tiešām sazvanīt kādi, kas zinātu, kur Kārkla vasaras māja.

Lietus sitas logā ar vēja brāzieniem, un debesu smagums liekas pielīdis pavisam tuvu, it kā vēlētos iespraukties istabās. Tādā laikā Marta taču nedzīvos pa ezermalu, tādā laikā jābrauc mājup!

Vecāmāte brīdi skatās lietū, aizmirsusi Mairu, aizmirsusi jau arī Martu. Tāds lietus! Nolītu nu viss tagad un būtu jauks ceturtdien! Bēres slapjā laikā netīkamas palicējiem un netīkamas aprokamam. Liekas, nodara pārestību, mirušo slapjā aukstumā atstājot. Gan saka, viņš nejūtot, bet tas tik tā pieņemts, noteikti taču neviens nezina. Nē, nē, vecotēvu slapjā laikā gan nevajadzētu glabāt. Saulītē, gaismā, lai kāds gaišumiņš kapā līdzi ierokas!

Rīts vienmuļi rit uz priekšu, rit ar pelēkām minūtēm un pelēkām lāsēm aiz logiem. Maira mētājas no vienas istabas otrā, līdz ierodas tēvs. Vecaimātei viņš sniedz roku un kaut kā nomurmina līdzjūtības vārdus. Viņa gan tikai nopūšas, kā teikdama: zinu jau, zinu, kāda tava līdzjūtība! Droši vien klusībā priecājies, sak, beidzot nomira gan! Varbūt tomēr tā nav, varbūt Jurim tomēr tēva mazdrusciņ žēl arī? Ilgi gadi kopā nodzīvoti, kaut lāgā nekad abi nesapratās. Bet Juris sāk tincināt par Martu, kad viņa aizbrauca, kur? Kā var braukt projām varbūt uz vairākām dienām un nepateikt tieši — uz kurieni?

«Bet viņa jau pati to nezināja!» vecāmāte tomēr meitu

aizstāv.

Vēl trakāk, pati nezina, kurp dodas! Pilnīgi svešam cilvēkam brauc uzreiz līdzi, nē, to nu Jurim neiestāstīs! Viņš pagriežas pret Mairu, kas stāv virtuves durvīs un klausās:

«Vai māte bieži ar to Kārklu satiekas?»

«Nē.»

«Bet tagad brauca līdzi?»

Maira parausta plecus. «Garā nedēļas nogale likās ļoti jauka, saulaina. Atvasara taču pa divi lāgi nenāks, tādēļ visi gribēja vēl izbraukt. Kārkls piedāvājies paņemt māti līdzi ārā saulē. Tas viss!»

Juri meitenes atbilde tomēr nenomierina, viņš sievas aizbraukšanu nepieņem kā vienkāršu atpūtu, jo kā gan uzreiz tā brauktu divi vien? Ar šķirteni! Mairas balss kļūst asāka, kad viņa tēvam skaidro:

«Mātei šī bija pirmā izdevība šogad ārā no mājas tikt. Un ne jau tikai šogad vien! Es domāju, ka tas bija tiešām laipni no Kārkla māti paņemt līdzi, jo, manuprāt, katram cilvēkam pārmaiņas un atpūta vajadzīga.»

Juris, protams, dzeloni meitas balsī pamana gan un varbūt tādēļ strupi nosaka: «Lai tad viņa atpūšas!»

Maira saslejas. «Ja māte līdz pusdienas laikam nepārra-dīsies, tad tev jābrauc viņa meklēt, tev jābrauc viņai pakaļ! Es mēģināšu piezvanīt .vēl kādiem, taču jāuzzina, kur tā vasaras mītne ir.»

Maira to pasaka tādā balsī, ka Juris skaidri saprot, kas ir viņa pienākums. Pirmajā mirklī viņš meitai grib aizrādīt, ka tā gan neklātos ar tēvu runāt, tomēr nesaka nekā, bet paņem vecāsmātes piedāvāto kafiju un izdzer to, tāpat kājās stāvēdams. Tad ieiet dzīvojamā istabā. Bet arī te netīkas piesēsties, ir tāda savāda sajūta, liekas, šoreiz viņš te atbraucis kā ciemiņš, ne kā mājinieks. Telpas tādas savādi tukšas, nemīlīgas. Trūkst Martas! Droši vien dienas pelēkums un miklums visu dara netīkami aukstu, taču Juris jūt, ka trūkst Martas. Viņš staigā pa istabām, pieiet pie gleznas — arī tā drūma, arī no tās pretim dveš pelēks aukstums. Kādēļ tieši tādu drūmu Marta toreiz izvēlējās? Kādas sastingušas sejas, kāda nospiestība abos muzicētā-jos, un vecā sieva satinusies melnā lakatā kā baiga nākotnes ēna jaunajiem aiz muguras!

Juris strauji pagriežas un uziet augšā guļamistabā. Uz gultas stāv uzlikti tīri palagi. Viņa sieva aizbraukusi kopā ar Kārklu! Juris jūtas piekrāpts, izmuļķots. Nē, to gan viņš nekad nebūtu iedomājies, ka Marta yarētu aizbraukt kopā ar Kārklu!

Kamēr Juris zvana paziņām, kas varētu zināt Kārkla vasaras mītni, ierodas Ojārs, un tieši Ojāra klātiene' pasvītro Jura nepiederību šajā mājā. Te taču tikai Martas piederīgie, viņas ģimene! Jurim Ojārs nekad nav paticis, liekas tāds kā mīkstčaulis, nejēga. Juris nekādi nespēj saprast, kā cilvēks var šajā zemē dzīvot un neiemācīties vadīt automašīnu. Bet Ojārs pat nemēģina mācīties, nedomā sev auto iegādāties! Tomēr svainis vien ir, kāds vārds jāpasaka, un brīdi abi vīrieši runā par lietu, par siltajām atvasaras dienām, kas nu aizgājušas, un arī par to, cik sveši kaimiņi tagad savā starpā, pat nezina, kur kuram vasaras māja, kur aizbrauc atvaļinājumā.

Tad Juris ceļas, došoties uz garāžu apmainīt riepas, ja jau bijis jābrauc uz pilsētu, tad vismaz automašīna jāsakārto ziemas braukšanai.

Juris aiziet, bet telpās paliek savāds, skarbs tukšums. Tas izpleties pa visu māju, tas liek Mairai staigāt pa istabām, kā meklējot kaut ko; tas liek viņai piesēsties blakām Ojāram vai vecaimātei un piespiesties kā nosalušam putnēnam. Asaras šorīt viņai nebirst, bet smagums guļ sirdī, jo visu laiku neatstājas pamestības sajūta. Ojārs ir bāls, melnā uzvalkā, un Mairai tā vien liekas, ka krusttēvs arī drīz mirs. Veseli cilvēki tādi neizskatās!

«Vai neaiziesim uz bēru māju? Tēvs nu būs iezārkots, novietots,» Ojārs ieprasās.

Cik svešādi Mairas ausīm liekas skanam vārds — iezārkots. Tas kā ass nazis griež mājas tukšumā un atbalso sevī mūža galu, nobeigumu. Maira nav redzējusi iezārkotus cilvēkus, viņa īsti nezina, kāds izskatās zārks, bet vārds vien jau liek nodrebēt. Un viņa piespiežas vecaimātei tuvāk, grib prasīt, vai tiešām viņai arī jāiet līdzi, bet vārdi nenāk pār lūpām. Ojāra bālā, svinīgā seja liekas sāpju pilna, un Mairai mazdrusciņ neērti, ka pašlaik viņā pašā vairāk baiļu nekā sāpju vai žēluma. Kaut būtu māte mājās, kaut varētu viņai tagad pieķerties pie rokas! Māte zinātu, kas darāms, kur ejams! Vecāmāte atkal kaut ko saka par iezārkošanu, un Mairai nu jādomā par bezgalību un to, ka vecāmāte arī mūžīgi nedzīvos. Tas ir Ojārs, kas uzliek roku uz meitenes pleca un saka:

«Saģērbies, aizbrauksim un pasūtināsim vecamtēvam

puķes.»

Kā gan viņa par ziediem nemaz neiedomājās? Labi gan, ka kāds no lielajiem tomēr ir te, labi gan!

*

«Nu, kaimiņien,» Kārkls, saģērbies biezā jakā, zābakos, ienāk no āra ar lielu malkas klēpi, «sasildīsimies?»

Marta iztrūcinājusies paskatās. «Es domāju, ka brauksim atpakaļ uz pilsētu. Te taču nav ko darīt šādā laikā! »

Kārkls silti pasmaida. «Nobaidīju gan jūs! Brauksim, brauksim! Nupat klausījos radio, sola pat sniegu. Ieputi-nās mūs abus te, ko tad iesāksim? Nav man mašīnai uzliktas ziemas riepas. Ceļi lietū tagad var izmirkt tā, ka patiešām vēlāk netiekam vairs ārā. Bet jūs pasēdiet vien te un pasildieties, man jābrauc palīgs meklēt.»

Un Kārkls izskaidro, ka nu vairs tik drīz neatbrauks, nevarot laivu atstāt ūdenī, un nevarot arī viens to novietot ziemas guļai. Marta gan piedāvājas palīdzēt, taču Kārkls atsmej, ka viņam vajadzīgs cits palīgs. Netālu dzīvojot Salenieku pāris, tie viņam allaž palīdzot, ja vajagot, un tagad viņš braukšot un vedīšot Salenieku līdzi, nolikšot laivu, noslēgšot te visu, un tad varēs braukt atpakaļ uz pilsētu.

Kārkls aizbrauc, un Marta paliek sēžot pie kamīna un domā par sarkanajām pīlādžu ogām un saules rietu, kas kvēloja vakarvakarā, un nemaz negrib skatīties pelēkajā logā, aiz kura gausi rit pelēkā diena ar pelēkajām lietus lāsēm. Un tomēr viņas skats guļ šajā logā, skats pamana sīko kļaviņu, kas savā zarā vēl tur lapu, vienu vienīgu platu, dzeltenu lapu, un tā vējā un lietū grozās un šūpojas tik nemierīga, kā pati vēlēdamās atraisīties, lai skrietu kopā ar ritošajām lietus lāsēm. Muļķa lapiņa, Marta pasmaida, vai neapjēdz, ka atraisoties mirsi, nebūsi?

Ar šiem pāris vārdiem viņas domās ieskrien nepatīkamas atmiņas, tādas, kas sāp. Vispirms tās saistās ar Ojāru un Grietiņu, ar viņas mirušo vīru un dēlu, ar nelaimīgo meitu Ilzi, kurai bailes Ojārā vēlreiz sastapt nāvi. Tad atceras Aldu. Kas zina, kā meitai klājas? Alda gan bija izmanīga, uzstājīga meitene, bet, lietojot narkotiskās vielas, viņa tagad varbūt — Marta pat nevar teikumu domās līdz galam izrunāt, viņa zina — tas beidzas ar skaudro: aizgājusi bojā. Tomēr prāts noraida, tā nevar un nedrīkst būt! Un, ja būtu kas tamlīdzīgs noticis, policija taču ziņotu! Kaut kur kāds noteikti zinās, no kurienes Alda nāk, kur dzīvojusi agrāk.

Kādēļ Marta savai pirmdzimtajai deva mirušā brāļa vārdu? Ja nu Aldai tāds liktenis kā Aldim, ja abiem jāmirst jauniem?

Marta satrūkstas no uguns sprakstēšanas. Sabiksta ogles, uzmet jaunas pagales, mirkli skatās liesmās, kā tās vārgas, zilganas tinas ap jaunajām pagalēm, līdz kļūst lielākas, gaišākas un tad apņem, apglāsta ar savām dzeltenajām, šaudīgajām mēlēm malkas šķilas, līdz tās kvēl sārtas. Marta mēģina no apziņas izstumt Aldu. Viņa ir aizgājusi, aizgājusi, aizgājusi! Vai Juris arī kādreiz iedomājas par meitu? Kopš Marta piesacījusi viņas klātienē par Aldu nerunāt, neviens arī nerunā, un katrs nes to pašu bēdu viens. Varbūt tādēļ tā tik smagi spiež.

Marta saklausa auto motora rūkoņu un ir pārsteigta, redzot Kārklu jau tik ātri atpakaļ. Viņš ienāk istabā viens, smagiem soļiem, kādus Marta neatceras dzirdējusi, viņam te staigājot, un varbūt tādēļ ieskatās kaimiņam tieši acīs. Tajās ir rūpes, kuras viņš tūliņ arī Martai uztic. Salenieks neesot bijis mājās, uz dažām stundām izbraucis, tā viņa sieva teikusi, bet solījusies viņam piekodināt tūlīt steigties šurp. Nekas neatliekot, kā šīs pāris stundas pagaidīt. Nekur tuvumā cita palīga neesot.

Varbūt arī Martas sejā parādās rūpes, šo ziņu dzirdot, un varbūt kaimiņš tās redz un tādēļ piebilst:

«Pacietīsimies. Dažas stundas agrāk vai vēlāk — bet šovakar mājās būsim.»

Marta jau no paša rīta visu sakārtojusi, atliek tikai gaidīt, atliek šīs pāris stundas nosēdēt tepat pie kamīna.

Arā pelēkums izpleties liels un varens, tas spiež, žņaudz, tas ieslēdz savā lokā kokus, ezeru, tāli, ieslēdz un atbaida, bet tajā pašā mirklī vilina — iebrist iekšā šajā lielajā bezrobežu plašumā, iebrist un pazust citu acīm, citu balsīm. Pazust? Nē, nē, Marta nemaz negrib pazust, viņa grib būt, grib just!

Nu viņa klausās Kārkla soļos, lietus grabēšanā, kas brīžam uzsitas spēcīgāk uz jumta, kā bundziniekam darbojoties, brīžam noplok, un tad klusums ložņā pa istabas kaktiem un ložņā ap Martu, ap tukšo krēslu viņai blakām un sakravātajām ceļasomām un saiņiem. Martas skats atkal ieķēries lielā loga lielajā stiklā, un pēkšņi viņa redz — trūkst, trūkst tās vienas dzeltenās lapas, tās pie sīkās kļaviņas. Nu visi koki gluži kaili, un aukstums šķietas izpleties lielāks, tas nav vairs tikai ārpusē, tas nav tikai aiz loga tajā pelēkumā, nē, nu tas rāpjas iekšā un lien te pie uguns. Marta nodreb. Vai patiešām kļūst salti?

Stundas rit. Nav tikai pāris, bet jau trešā, jau ceturtā, bet Salenieks vēl nebrauc. Kārkls manāmi nervozē. Pa tumsu negribot braukt, bet, ja palīgs laicīgi neatnāks, tad iau pa gaismu vairs līdz pilsētai netiks. Marta palīdzēt nevar, tāpat kā nevar aizturēt stundu ritēšanu, tāpat kā nevar debesu salto pelēkumu aizbīdīt. Bezspēcīga viņa sēž krēslā pie kamīna un mēģina neievērot Kārkla nemieru.

Ir jau pievakare, kad piebrauc Salenieki. Lietus pierimis. bet aukstais miklums ieskrien pa atvērtajām durvīm veiklāk nekā Salenieka kundze, kas rāmi un klusi tās atkal piever, kamēr abi vīrieši dodas tieši uz ezeru. Marta pieceļas un paiet viešņai pretim.

«Skat, ciemiņš, un es domāju, ka Kārkls tikai aušojas, teikdams, lai ieeju parunāties.»

Salenieka kundze dod roku, smaida, un Martai liekas, ka līdz ar šīs sievietes ienākšanu telpā kļuvis gaišāks. Varbūt tie ir baltie mati, kas sasprausti, tomēr manāmi viļņaini rotā vienkāršu,‘labsirdīgu seju.

Vārdi mijas laipni: te par silto atvasaru, te par nejauko laiku, par kuru Salenieka kundze gan nedusmojas. Laiks esot tikai dažāds, ne nejauks. Katrai dienai, tāpat kā katram cilvēkam, sava seja.

Aizvadījusi lielāko dienas daļu istabā viena. Marta patiešām jūtas atvieglināta, pat priecīga, runājoties ar svešo un dīvainā kārtā it kā tuvo, sirmo kundzi. No viņas plūst labestība un sirsnība, no viņas plūst miers.

Marta pārsteigta, ka Salenieki te netālu ezera krastā dzīvojot arī visu ziemu.

«Gan Kārkls arī te pārcelsies uz dzīvi, kad vairs nebūs jāstrādā, kad nāks pensijas gados! Ko tad pilsētā sadarīs?»

«Te?» Marta iesaucas. «Tieši te nav ko darīt. Pilsētā ziemā daudz kas notiek! Es tikai te pāris dienu, bet jau sajūtu bezdarbības garlaicību.»

«Ja šī būtu jūsu māja, jūsu dzīve, būtu darba atliku likām.»

Marta netic. Kas gan te darāms?

«Jātīra, jāgatavo ēdiens, jāpiekopj māja, dārzs un jācep maize. Viss prasa laiku.»

«Bet šie darbi divi cilvēkiem vien taču nevar piepildīt visu dienu,» Marta neticīgi piebilst.

«Var gan,» Salenieka kundze, mierīgi smaidīdama stāsta. «Ir arī citi darbi. Vīrs gatavo no siekstām lampas, es lampām kupolus. Izšuju kādu paklājiņu, vasarnieki labprāt nopērk — ir darbs, ir ienākums. Dienu var piepildīt. Un kas te par dienām! Ik rīts atveras ar savu jaunumu, ne saules riets, ne lēkts ne reizi neatkārtojas. Ir labi vērot, kā mostas diena, kā vējš atskrien, atlīgo, kā visa dzīvība dzīvo saskaņā un skaņās. Un ir prieks, ja var to redzēt. Arī man agrāk likās nesvarīgi, kā saule lec. Kaut kā pulkstenis atmodināja steidzīgu darbadienu, vai saule aiz mākoņiem vai logos — nebija vaļas vērot, daba ir daba, tā aug, veidojas, un tas viss likās dabīgi. Bet šeit, tieši šeit esot, es sāku vērot, kas ir dabīgi. Kāda vienreizēja kārtība un gudrība atklājas dabā!

Mēs nebijām laucinieki, kad šeit atnācām. Bet nu mums iekopts dārzs — puķes, saknes, daži ogu krūmiņi jau paaugušies, pietiek pašiem un atliek paziņām. Mums vislielākais prieks no brīnumu gaidīšanas, augšanas, briešanas. Gaidām ziedus, gaidām sēkliņas, mācāmies un augam stādiem līdzi. Ik rītu kopā ar vīru apstaigājam mūsu dārzus — mēs vienmēr sakām daudzskaitlī, tā jaukāk skan. Ir taču puķu dārzs, augļu dārzs, sakņu dārzs — kopā dārzi, tas nekas, ja katrā pāris dobīšu, tās tomēr pašu rokām veidotas, viss pašu dēstīts, kopts, viss mīļš.»

Salenieka kundze brīdi vēro Martas neticīgo smaidu.

«Patīk te. Bet, ja kāds pirms pieciem gadiem man būtu teicis, ka rakņāšos pa dārzu un dzīvošu tik tālu projām no pilsētas, es būtu smējusies, neticējusi. Esmu pilsētās pavadījusi visu savu mūžu, esmu radusi iet, steigt, virpuļot, apžilbināt un ļaut apžilbināties. Bet tagad, kad esmu redzējusi mieru un dabas skaistumu, tagad es zinu, kā cilvēkam pilsētās trūkst.»

«Bet puķes un saknes nevar aizstāt kulturālo dzīvi,» Marta iebilst.

«Tā nav jāaizstāj. Mums ir plašu atskaņotājs, mums ir radio, televīzijas aparāts: klausies un skaties! Grāmatas pērkam, aizņemamies, un ir taču bibliotēka tuvējā pilsētiņā! Draugi brauc ciemos, atraksta. Saskare ar cilvēkiem paliek. Nē, trūkt mums nekā šeit netrūkst.»

«Bet latviešu sarīkojumi, baznīca, vai tā netrūkst? Tagad rudens, drīz būs 18. novembris, vai jums negribas būt kopā ar citiem latviešiem?»

Salenieka kundzes smaidā ievelkas tikko jaušams rūgtums.

«Neesam jau tik bezgala tālu, lai nevarētu aizbraukt. Pagājušo ziemu pāris reižu aizbraucām uz teātra izrādēm un arī uz pieminēto 18. novembra sarīkojumu. Bet nepatika, kaut kā pietrūka.»

«Pilsētā tik daudz latviešu, un 18. novembrī visi pulcējas, grib būt kopā,» Marta piebilst, bet Salenieka kundze

turpina:

«Varbūt tieši tādēļ mums nepatika. Mēs no savas noslēgtības aizbraucām. Tiešām — zāle ļaužu pilna, visi mūsu tautieši, un visi ir pacilāti, mazliet satraukti, it kā gaidītu ko ievērojamu, vārdu sakot, ir svētku noskaņa — un jo sevišķi mums. Patiešām ir prieks redzēt tik daudzus latviešus kopā un sevišķi — jaunos. Pazib meiteņu pulciņš ģimnāzistu kleitiņās, baltās apkaklītes pamet pretim tālu laiku tālās atmiņas, un zēni — slaidi noauguši, Mazie bērni tautastērpos, koristi, mākslinieki, rakstnieki, viss kopā — tiešām skaisti, pacilājoši, sološi. Un tad sākas šie svētki. Tikai iedomājieties: mēs esam braukuši krietnu gabalu būt savējo vidē, dzirdēt latviešu valodu. Bet kāds angļu valodā runā, oficiāli, pieklājīgi, korekti atklāj svētku sarīkojumu. Mūsu sirdis to noraida, kamēr prāts saprot svešās valodas lietošanas jēgu. Mūsu acīs ir patiesas aizkustinājuma asaras, kad visi kopā dziedam valsts himnu. Un tad atkal ir runas angļu valodā, centrālā runa gan ir arī latviski, bet runātājs atkal uzrunā klausītājus visādos tituļotos vārdos, bet nepasaka tos vienkāršos, tos siltos vārdiņus, kas mums liktu visiem justies kā vienai saimei. Neviens nesaka mīļie latvieši vai mīļie tautieši. Mēs esam dāmas un kungi, un godājamie klausītāji, bet mēs gribam būt tikai latvieši, tikai tauta, tieši šajā 18. novembra sarīkojumā mēs taču gribam justies viena saime ar vienu valodu un vienām ilgām!

Bet viss ir tik oficiāls, pulēts, auksts, un, kad nu tas viss ir oficiāli beidzies, katrs steidzas uz izeju, ātrāk projām. Nav iespējas parunāties, nav iespējas sastapties, izjust šos ļaudis kā savu tautu. Viss beigās kaut kā izčib, jo telpas jāatstāj, auto novietošanas laukumi jāatbrīvo, un runāšana ievilkusies atkal kādu pusstundu vai stundu garāka, nekā paredzēts, bērni grib gulēt, lielie grib ēst, un katrs aizsteidzas savā ikdienā. Sirdī paliek rūgtums. Pietrūkst tiešās kopā pabūšanas, kopā dziedāto mūsu tautas dziesmu, kopīgas lūgšanas, kopīgu asaru vai smieklu.

Šoruden droši vien uz 18. novembra sarīkojumu neaizbrauksim. Mēs jau šo datumu atceramies, no mūsu sirdīm to izdzēst nevar vairs nekas, un mums pašiem, kopā pie kamīna sēžot, pārdomājot vai padziedot «Karavīri bēdājās», tiek vairāk nekā tādā steigas braucienā, burzmā, kurā tomēr cilvēks cilvēku neredz.»

Marta skatās sirmajos matos un laipnajās acīs, redz izlīdzinātu mieru, redz, ka Salenieka kundze staro. Tā parasti staro jaunas meitenes iesvētību vai kāzu dienās, kad iekšējā gaisma un mīlestība viņu sejas dara pacilātas, pat apgarotas. Bet tādu starošanu vecā sejā Marta agrāk nav pamanījusi, un nu viņai jādomā par savas mātes allaž apmulsušo, neapmierināto skatu, par tēva īgnumā sarautajām uzacīm un sakniebto muti. Viņa gan zina, ka vecākus moka sāpes, un tās savu zīmogu atstājušas viņu sejās, tomēr redz arī, ka Salenieka kundzē dzīvo latviešu pasaku māmuļu viedais maigums un siltums.

«Vai jums neapnīk būt tikai diviem vien?» Marta klusi vaicā, steigdamās vēl piebilst: «Es to prasu, jo mani

vecāki apgalvo, ka nespētu izturēt, ja viņiem ilgstošāk būtu jādzīvo tikai diviem vien. Tad strīdēšanās un bāršanās vien iznāktu!»

Salenieka kundze nu smejas no sirds, un viņas smieklos ir kaut kas gaišs, kaut kas tāds, kas arī Martai liek pasmieties līdzi. Jau šajos smieklos viņa saklausa, jūt, ka var, tomēr var divi cilvēki dzīvot kopā mīlestībā un saticībā arī pēc četrdesmit vai piecdesmit kopā pavadītiem gadiem.

«Pie mūsu mājiņas aug seši lieli vītoli. Tie ir tik lieli un tik veci, ka nevaram vairs pateikt, kur viena zari beidzas, kur otra sākas. Tie ir saauguši kopā, zari savijušies, sapinušies, saknes gan katram savas, bet varbūt arī tās zem zemes savijušās tādā pašā neatšķetināmā mudžeklī kā zari. Laikam šos vecos kokus nevarētu nocirst pa vienam, tie ir saauguši. Un tādi saauguši veci koki esam arī mēs ar vīru. Gadu gaitā vairs neatšķir, kurš kura zars, kur kurā sakne ieurbusies. Mums jādzīvo kopā. Tpatā veidā tieši šeit darbs mūs satuvinājis vēl vairāk. Mēs stādām puķes un kociņus, un tie kļūst mīļi kā bērni, un nav tavs vai mans — bet tikai mūsu. Pat diena aust mums, un gribas būt kopā. Dzīve iegriezusies vakara pusē, tad sāk skaitīt stundas. Kas zina, cik ilgi vairs varēsim kopā staigāt, kopā priecāties, kopā strādāt? To iedomājoties, cilvēkā redz vairāk labo, redz to, kas varētu zust kopā ar cilvēku pašu, un tad ar patiesu prieku aizvada kopējos mirkļus. Tas ir tāds tikai diviem cilvēkiem pilnībā izjūtams prieks, ci-1iem varbūt nemanāms. Piemēram, tagad es varēju palikt mājās, darba man tur netrūkst. Bet gribēju būt kopā ar vīru. jau rīts likās garš bez viņa. Vai jūs saprotat mani?»

Marta pamāj ar galvu, bet nespēj pateikt neko.

Viņai liekas, ka tepat tuvumā pavīd Juris, aizrūc viņa automašīna, aizcērtas durvis. Nē, viņiem nav ilgas būt vienam ar otru kopā, viņiem neliekas garas šķirtās dienas un naktis, sen vairs ne! Un tēvs un māte — vai viņi grib būt viens ar otru kopā? Vai telpas klusumā tomēr neskan mātes vārdi par tēva ātrāku nomiršanu? Vai, gadiem paejot, tikai dāži kļūst tuvāki, kamēr daži svešāki? Un kuri ir tie izredzētie daži?

Marta meklē atbildi Salenieka kundzes acīs. Tik skaidri viņa redz: tajās staro miers, gaisma, ne īgnums, sāpes, neapmierinātība kā tagad tēva un mātes acīs.

Ogles vēl kvēlo, bet liesmas plok mazākas un mazākas, un Marta īsti nezina, vai pielikt vēl kādu pagali vai ļaut ugunij izdzist. Drīz jau viņi brauks projām, atpakaļ uz pilsētu, bet vīrieši ienāks no āra nosaluši. Varbūt tomēr vēl vajadzētu kamīnā ielikt kādu šķilu, lai kuras, lai deg, lai šajā nemīlīgi pelēkajā dienā vismaz ir viena vieta ar siltumu un gaismu. Marta paskatās uz loga pusi. Ievilkās gan diena pavakarē. Kad nu tiks mājās? Drīz uznāks tumsa. Ārā viss tik slapjš, pelēks un auksts.

Salenieka kundze laikam sevī tālāk ritinājusi iesākto domu un nu turpina:

«Cilvēki atsvešinās viens no otra bez kopēja darba un kopējas atpūtas. Vai nav labi tā pasēdēt pie uguns?»

Marta smaidīdama pamāj ar galvu. Ir labi, patiešām ir, sevišķi kopā ar tādu mierīgu cilvēku, kāda ir Salenieka kundze pati.

«Daudzās mājās nav mājīguma, jo trūkst pavarda. Ne jau parastās gāzes vai elektriskās plīts, nē, tās ir mums visiem, bet trūkst pavarda ar dzīvu uguni, ar siltumu, kas silda gan nosalušās rokas, gan rosina domas. Agrākos laikos pavards bija ģimenes vienotājs, mājas centrs. Pie tā piestāja, paskatījās ugunī, piesēdās, atpūtās, parunājās. Pašas malkas šķilas vien ir jau kaut kas dzīvs. Sveķi, tāss, kaut kāda skabarga delnās, koku brūnā miza, gadu loki — viss tas kā dzīvības un dzīvošanas daļa iegulst rokās, pirms tādu malkas pagali atdodam ugunij. Siltums bija mājīgāks, mīlīgāks nekā tagadējiem elektriskajiem vai cita veida sildītājiem, jo ugunij ir dvēsele. Cilvēki šo dvēseli meklēja, pasēdēja pie pavarda, krāsns vai kamīna.

Tā nebija slinkošana, bet nodarbība, kaut vai tikai pavērties liesmās! Tukšā sienā neviens neskatīsies, arī radiatoru caurulēs ne! Kaut siltas, tās tomēr neveicina ne domas, ne atpūtu, jo tās ir cietas un nedzīvas. Uguns ir dzīva, tādēļ ar to dzīvoja, sadzīvoja, pie tās radās dziesmas, stāsti, tuvība. Pie tās patika sēdēt, adīt vai paknibināt kādu citu rokdarbu, varbūt mirkli palasīt vai ļaut domām vaļu un acīm kvēles un liesmu prieku. Ja blakām piesēdās otrs, tad siltums kļuva vēl mīlīgāks, vēl tīkamāks. Nevajadzēja ne vārdu, ne roku pieskārienu, pietika ar tuvību vien, arī no tās plūda siltums, un tad, skatoties ugunī, varēja just gandrīz ar tādu smeldzīgu žēlumu dzīvošanas skaistumu un iznīcības nenovēršamību. Arī to iemācījās pieņemt, vienkārši pieņemt kā neizbēgamu dzīves daļu.»

Gandrīz vienlaicīgi pār Martas un Salenieka kundzes lūpām izlaužas nopūta, un viņas paskatās viena otrā, pasmaida un atkal pievēršas ugunij.

«Kur agrāk pasakas stāstīja, kur tās radās? Pie pavarda! Kur bērni iemācījās dziesmas un pantiņus, kur ģimenes pārrunāja notikušo vai izplānoja nākotni? Pie pavarda, pie dzīvās uguns. Bet tagad? Tagad ģimenēs lielāko tiesu centrālo vietu ieņem televīzijas aparāts. Bērni sēž un skatās, dažkārt arī vecāki, tad vismaz ģimene kopīgi sēž, ir kopā. Nokauti vārdi, nokautas domas, nokautas dziesmas. Televīzijas aparāts ir derīga lieta savā reizē, bet tā ir tikai nedzīva lieta, kas nerosina kopību, nespēj aizstāt dzīvo uguni un nespēj vienot. Esmu pilnīgi pārliecināta, ja cilvēki biežāk rāmi pasēdētu un pavērotu degšanu, ļaudami siltumam ieplūst ne tikai locekļos, bet arī domās un sirdīs, viņi nebūtu ne tik steidzīgi, ne tik strīdīgi, viņi nebūtu garlaikoti vai nomākti un daža laba ģimene nebūtu izjukusi.»

Sājā brīdī Martai liekas, ka Salenieka kundze to saka tieši viņai. Marta jau pati bija iedomājusies, ka trūkst mājās šāda siltuma, jo tagad viņa bija izjutusi, cik labi tā sēdēt pie kamīna, ļaut norimt sevī visam. Kā ezers norimst naktī, kā uguns noplok, tā vajadzētu arī cilvēku steigai, satraukumiem norimt, noplakt, bet viņus ikdiena dzen, tikai dzen. Trūkst izlīdzinātības. Trūkst dzīvās uguns. Jā, trūkst, tādēļ viņas ģimene sākusi irt.

«Trūkst pavarda,» Marta klusi saka, paceldama seju pret sirmo Salenieka kundzi. Domās acu priekšā nozib bērnu bilžu grāmatas, kur runcis sēd pie plīts vai maza meitene, auklēdama lelli, tai kaut ko stāsta, un nu liekas, ka no oglēm, kuras jau taisās sakrist pelnos, ceļas pretim tāds labs, mīļš siltums. Neizskaidrojamā, spējā jūtu izplūdumā viņa sāk runāt, sāk stāstīt Salenieka kundzei par savu māju, par saviem vecākiem, viņu slimībām, nomācošo gaisotni ar rūgto neatbildamo jautājumu, kas kops tēvu, kad viņš pārnāks no slimnīcas, kā tad izkārtos dzīvošanu.

«Māte viena tēvu vairs apkopt nevarēs,» Marta runā, skatīdamās oglēs, «un man ir jāstrādā, es nevaru dienās būt mājās. Kas atliks? Veco ļaužu mītne.»

Pie Martas pēdējiem vārdiem Salenieka kundzes galva nedaudz paceļas un viņa ieskatās Martai tieši acīs. Marta iau redz, ka šajā skatā vien ir pārmetums.

«Zinu, ka latvieši uz tādiem, kas savus vecākus ievieto šajās mītnēs, parasti skatās gandrīz vai kā uz noziedzniekiem. Tie savus vecākus nemīlot. Bet tā nav!» Martas balss aizķeras, it kā nolūst, jo tieši tagad viņa pati ir sākusi šaubīties, vai mīl vēl tā no visas sirds savus vecākus, vai patiešām vēl mīl. «Bet jābūt reāliem,» viņa kā taisnodamās piebilst, «jāredz, ka dažkārt citādas izejas nav. Kamēr cilvēks kaut kā pats ar sevi tiek galā, tikmēr kopā dzīvot un sadzīvot ir jāvar, bet, ja vecāki prasās kopšanas, uzraudzīšanas, jā — kā lai to var, ja jāstrādā ārpus mājās?»

Salenieka kundzes seja nu pievērsta logam, varbūt tādēļ tajā vairs nav siltā gaismas atspīduma, bet pavakares pelēkums.

«Reizēm jau citas izejas tiešām nav,» viņa rezignēti atsaka, mirkli vēl raugās ārā, tad pagriežas pret Martu.

«Vai jūs esat redzējusi, kādas ir. veco ļaužii mītnes?»

«Nē. Vēl ne. Bet, cik man zināms, vecie cilvēki tajās tomēr ir apkopti, uzmanīti, paēdināti.»

Salenieka kundze rūgti iesmejas.

«Apmazgāti? Paēdināti? Nē, viņi nav. Varbūt tā izskatās, ja vienreiz tur ieiet, ja kāds stāsta. Es strādāju tādā pilsētas uzturētā veco ļaužu mītnē, tādā, kur ievietoti tie, kas kopjami. Tiesa, privātajās iestādēs ir labāk, tur vairāk kopēju, bet tās pamatīgi maksā. Princips tomēr paliek tas pats: vecie ļaudis tur ievietoti sagaidīt nāvi, un viņi ir nevajadzīgi, nederīgi un negribēti normālajā dzīves plūdumā, mūsdienu lielpilsētu dzīves plūdumā, kas tomēr ir nenormāls jau pašos pamatos. Sie vecie cilvēki ir izrauti no ģimenēm, zaudējuši piederīgos vai pilnīgi

vieninieki. Lai kādi viņi būtu, visi viņi ir izrauti no ierastās vietas, savas vietas, ielikti svešā telpā, svešā gultā ar redelītēm kā zīdaiņiem. Lai neizkrīt, lai guļ rāmi, lai nāvi sagaida šajā vienā viņiem norādītajā vietiņā! Tikai tā tagad ir viņu, tikai šī svešā gulta! Ja nu kāds tomēr par nemierīgu, ja sadomā celties vai citādāk izkustēties, tam uzvelk īpašu vestīti un piesien. Pēc zināma laika kā malkas pagali pagroza uz vienu, uz otru pusi. Neviens par viņiem tādā iestādē vairs nedomā kā par cilvēkiem ar jūtām, vēlmēm, prasībām, nē — viņi ir tikai objekti. Kaut arī kopējas domātu citādāk, viņām nav iespējams tik daudzus apkopt tādā nozīmē, kā mēs to saprotam. Mēs toreiz bijām tikai divas kopējas četrdesmit vecīšiem. Lielākā daļa no viņiem bija autiņos, kurus pārmainījām zināmā laikā. Pārmainīt autiņus vecam cilvēkam tomēr nav tas pats, kas mainīt zīdainim. Daži stundām ilgi gulēja paši savos mēslos. Tas izklausās briesmīgi, bet tāda ir realitāte. Smakas, jēlas miesas, nesakarīga murmināšana, vaidēšana, pārmetumi, īgnums un baigs trulums valdīja šajās telpās. Laimīgi tie, kuriem prātiņš zudis tik tālu, ka vairs nesaprata, kur ir, kāpēc te ir. Bet tie, kas vēl visu saprata, kas notika ar tiem? Viņiem nekas cits neatlika kā dzīvot pagātnes ilūzijās, atmiņās, it kā ignorēt visu šo nejēdzīgo jezgu ap sevi. Kā lai saprātīgs, vecs cilvēks pieņem šādus apstākļus, kur ar istabas biedriem kaut cik sakarīgas sarunas vairs nav iespējamas, kur bezdarbība nokauj garu un miesu?»

«Bet visi vecie taču nav augu dienu gultās turami!» Marta pārsteigta iesaucas, jo Salenieka kundzes stāsts nu liekas pārspīlēts.

«Nē, visi nav. Daži jau staigā apkārt. Tomēr lielākai daļai vairs nav līdzsvara sajūtas, nevar pietiekami veikli kājas pakustināt, neredz, viņi bieži klūp, apmaldās, apmulst, tā gadās visādas nelaimes. Drošākā vieta — gulta. Vienus viņus nelaida nekur, pat ne tādā kārtīgākā pastaigā pa dārzu. Ap mītni, kur es strādāju, bija patiešām skaists dārzs, bet vecie cilvēki pat skaistās, saulainās dienās nīka savās gultiņās vai krēslos pie logiem. Nebija, kas viņus izved ārā. Ja kādu izveda piederīgie, to ap-skauda pārējie. Mēs, divas kopējas, nespējām visus četrdesmit izvadāt vai pieskatīt. Tā viņi nīka vienā telpā pa astoņi, desmit, katrs ar savām vajadzībām, saviem vaidiem, asarām, nopūtām, zaudējuši jebkāda veida individualitāti. Dažam uz galdiņa stāvēja kāda tuva cilvēka fotogrāfijas, skapī drēbes, un tajās pāris atvilktnītēs visa viņu iedzīve. Ne viņi vairs ir kas, ne viņiem kas. Ja tā padomā, šie vecie cilvēki tika aplaupīti. Viņiem taču atņemts viss, kas kādreiz piederējis, un varbūt tieši tādēļ tās nedaudzās lietiņas, kas kuram no iepriekšējās dzīves no mājām līdzi, viņi sargā un glabā pat līdz muļķībai. Viņiem liekas, ka visi citi tieši pēc viņu sīkuma kāro, visi zog, visi ir nejauki, negodīgi, jo citi — vienalga, kas tie citi ir,— citi ir atbildīgi par to, ka viņi ir tādā mītnē, jo tajā jau tikai ievieto, tajā neviens neienāk pats.»

Salenieka kundze atglauž baltu matu šķipsnu, kura paslīdējusi pāri pierei, pārkārto matadatas, tad turpina tālāk:

«Un kāda tā sargājamā mantība viņiem ir? Dažam Bībele, dažam ģerānijas podiņš, kāda bļodiņa, kārbiņa, kas nozīmīga vai vērtīga var likties tikai pašam īpašniekam. Mantas sargāšana, pārcilāšana, pārskaitīšana ir viņu nodarbība. Citādāk — jānīkst. Vecenītes, kas vēl varētu savas dienas aizpildīt ar sīkiem darbiņiem, tos neprot. Lielai šejieniešu daļai trūkst darba darīšanas jēgas. Vecās sievas ne ada, ne šuj, ne vērpj, ne auž. Mašīnas cilvēkiem izņēmušas māku no rokām, izņēmušas skaistuma sajēgu. Cilvēks, kam nekad nav bijusi vajadzība veidot rakstu, domāt par cimdiem, zeķēm, bērniem vai mazbērniem, tādā vecumā un nespēkā vairs nemācīsies, tā teikt, jaun,u amatu. Viņas grib dzīvot tā, kā agrāk. Tomēr nevar, jo pašas vairs nav tādas, kā agrāk bija. Viņas neizsūs galdautus, jo viņām pašām jau vairs nav galdu, un, kam vajag, lai pērk, veikalos galdauti labu labie. Viņas arī nepalīdzēs viena otrai, lai sauc kopējas, tām maksā, lai strādā tās! Viņas top vecas, īgnas sievas, kas vairs tikai domā par ēšanu un sargā savu naudu, kādu citu krikumu vai kādu vecu zīda tērpu, kuru noteikti pati vair% nekad nevalkās, bet kuru pārcilājot paceļas atmiņas no viņu aizgājušām dzīvēm, no pagātnes, citiem neredzamas, nesaprotamas atmiņas. Tādās viņas grib tomēr dalīties, grib kādam stāstīt, bet parasti nav, kas klausās. Kaut cik saprātīgās tad sāk katra savu stāstu, jo katrai savējais liekas tomēr skaistāks, interesantāks, ievērojamāks. Klausās vienīgi tās, kas nedzird vai teikto nesaprot. Pašas stāstītājas to arī jūt un mana, un tad viņām tomēr gribas, lai kāds saprot, lai pajautā, lai dzīvo līdzi. Viņas mēģina savus stāstus pavēstīt ārstam, kopējām vai aptīrītājām, bet šiem cilvēkiem ir jāstrādā, un viņiem nav vaļas

klausīties, nav vaļas pat atsmaidīt. Un tā viņas tur nīkst. Pastrīdas viena ar otru, kādu laiku nerunā, vai puskurlās sakliedzas, nerēķinoties ne ar citu valodām, ne miegu.»

Salenieka kundze apklust. Marta sēž sadugusi, nespē- : dama uzreiz dzirdēto īsti pieņemt par patiesību. Stīvi viņa skatās, kā no oglēm, no gailējošām, košām oglēm rodas pelēkas pelnu plēnes. Vairs tikai šur tur pasitas pa sīkai liesmiņai. Viņa paskatās istabā uz to stūri, kur lielajā vāzē stāv vakar atnestie pīlādžu zari. Visus taču viņi mājās nevedīs!

«Malku vairs nav vērts pielikt,» viņa saka, pieceļas un mēģina izcelt no vāzes dažus zarus. Tie palieli, saķērušies, kā apjauzdami savas beigas, turas kopā. Tomēr Marta tos atraisa un dažus ar visām košajām ogām iemet kamīnā. Liesmas sākumā bailīgi taustās ap miklajiem kātiem un sarkanajām ogām, bet drīz vien apņem meža skaistuma pilnos zarus. Tie deg.

«Vai vīriešiem ar laivas novietošanu drīz nevajadzētu būt galā?» Marta iejautājas.

«Vajadzētu jau būt! Varbūt viņi ceļ ārā arī laipas. Tās nevar atstāt, citādi ledus salauž.»

«Mēs vēlu tiksim mājās.»

«Tā gan. Bet Kārklam te viss jānokārto, tā teikt, ziemas ^uļai.»

Brīdi starp abām sievietēm kopā ar zariem švirkst tikai klusums. Salenieka kundze pasmaida un paskatās atkal Martā.

«Es vēl domāju par to veco ļaužu mītni. Varbūt man nevajag jums visu stāstīt, bet tomēr labāk, ja zināt, ar ko rēķināties. Arī paēduši vecie ļaudis tur nav. Aprēķinātais nepieciešamais kaloriju skaits tiek piegādāts, bet ne vienmēr viņi pagūst to apēst. Dažs, visu nakti izmocījies ar kādu vainu, nejauku sapni vai lielu domu, tieši rīta pusē aizmidzis, gribētu pagulēt, bet, nē — viņu ceļ augšā: jāēd. Tajā mirklī viņam negribas ēst, viņam gribas gulēt! Viņš neieēd necik, iemieg, bet, kad pamostas, brokastis jau aizvāktas. Jāgaida pusdienas laiks. Tad nu šis pats cilvēks ir īgns, izsalcis. Kad pusdienas pienes, viņš tām uzklūp, steidzīgi rīdams, ne ēzdams. Un pēc tam viņam sāp vēders, un viņš mokās atkal. Cits atkal putras vai salda cepuma vietā vakariņās gribētu kādu sāļāku kumosu, bet, nē —: tāds nav paredzēts, gaidi nākamo pusdienas laiku. Jāiztiek ar to, ko attiecīgā reizē dod. Nekā nevar dabūt pēc savas kāres, pēc sava vēdera prasībām.

Bet cilvēki nekad nav bijuši vienādi, un nekad viņu garšas nav bijušas vienādas. Viņi visi ir izsalkuši pēc mājās gatavota ēdiena, viņu mājās! Bieži mītnē gatavotais ēdiens viņiem negaršo, un viņi dažkārt iespītējas un neēd to, ko dod, ja pašlaik gribas ko citu. Bet viņiem pašiem vairs nedrīkst būt nekādu prasību! Tāpēc rodas milzīga greizsirdība pret tiem, kuriem kāds atnesis kaut ko gardu. Tas tad sargā savu skapīti, savu atvilktnīti, paslepus pats ēd, lai citi neredzētu, lai citiem nebūtu jādod, un, kaut arī neviens nav bijis viņa skapītim tuvumā, viņam tomēr liekas, kāds noēdis tieši to labāko kumosu! Šaura, šaura kļūst viņu pasaulīte, jo ēšana praktiski ir viņu dienu lielākais darbs, dažam — vienīgais. Ar ēšanu tad arī saistās visa dzīve — atmiņas, gaidīšana, nepatika, sāpes, izmisums, labsajūta —, vārdu sakot, visa viņu pasaule. So saraušanos, šo mazo pasaulīti veicina iestādes kārtība. No savām pensijām viņi saņem dažus dolārus sīkām vajadzībām, bet lielākai daļai tos pašus pāris dolāriņus noņem radi vai kāds, kas prot pārliecināt, ka viņam tie dolāri vairāk vajadzīgi. Daudzi jau patiešām vairs neapjēdz ne naudas vērtību, ne to, kā viņam vajag. Bieži šie jau tā aplaupītie cilvēki ir tādā nabadzībā, ka viņiem nav ne centa pastmarkām vai zīmulim. Viens no otra lūdzas, aizņemas un tad rēķinās un pārrēķinās. Nedēļām ilgi tiek atgādināts parāds, kaut tas sen atdots!»

«Tas jau izklausās, it kā šie vecie ļaudis būtu cietumā!» Marta rūgti iesaucas.

«Bēdīgāk gan! No cietuma tomēr ir cerības kādreiz izkļūt, tur jāpavada tikai nosacīts laiks. Cietumniekam ir arī iespēja mainīties pašam, laboties, ar savu paklausību un rīcību pierādīt sevi kā sabiedrībai tomēr derīgu cilvēku, bet šiem vecajiem ļaudīm tādu iespēju nav. Viņi nevar mainīties, un cerības no veco ļaužu mītnēm izkļūt nav nevienam. Tāpēc viņus pārņem trulums, tāpat kā tas pārņem kopējas, kurām tas diendienā jāredz, kā pārņem ārstu, kas pāris reižu nedēļā atnāk šos vecos, slimos apskatīt. Un šis trulums palīdz dzīvot gan tiem vecīšiem, gan paļīds kopējām strādāt. Redziet — es nespēju kļūt tāda Arula bn vienaldzīga, tāpēc arī šo darbu nevarēju iztui%t.

Tā,vesnTu jums izstāstījusi daļu no savas pieredzes, mazu daļu. To, kā šie cilvēki mirst, kā viņi gaida un cīnās ar nāvi, pagaidām jums nestāstīšu. Varu tomēr ieteikt ikvienam savus vecākus tādās mītnēs neievietot, vismaz tik ilgi ne, kamēr viņu prāts ir gaišs. Mūsu veco ļaužu; grūtumam klāt vēl nāk valodas nesaprašana, pārprašana un bailes, ka citi viņus nesaprot.»

Marta satriekta klausās Salenieka kundzē.

«Mēģiniet noalgot kopēju vismaz dažām stundām. Ja jūsu māte pa dienu mājās, viņa var pieskatīt tēvu, var viņam palīdzēt. Es saprotu, ka liela auguma vīru veca sieva vairs nespēj izcilāt, ne noturēt, bet palīdzēt var ikviens, kas vien pats uz savām kājām. Jūsu mātei tēva apkopšana būtu daudz svētīgāka nekā ieslīdēšana bezdarbībā, kāda ātri vien pienāks, ja viņa nebūs spiesta citu dēļ kustēties. Dienai nedrīkst atņemt jēgu un pienākumu. Kādēļ mums Latvijā nebija tādu veco ļaužu mītņu un tādu veco ļaužu? Mūsu nespējnieku patversmēs ar ļoti maz izņēmumiem ikvienam apkopties vajadzēja pašam. Vecie cilvēki kustējās, čabinājās, palīdzēja cits citam, jo bija savstarpēji atkarīgi cits no cita. Tiesa, viņi arī strīdējās, pat kāvās, bet tā ir dzīvošanas tiešā daļa, sava veida garīgā modrība. Te ar dažādām zālēm viņus tur mierīgus, ar zālēm tur pie dzīvības nevajadzīgi ilgi, nejaujot aiziet Dieva noliktajā laikā. Vecīšiem jau patīk, ka viņus ārstē, ka dod zāles. Gandrīz visiem tās liekas nepieciešamas. Viena daļa savas nīkšanas izraisīto nevarību tad attaisno ar slimību, kādas parasti viņiem nav. Iedod baltu ripiņu, kas ir cukura un miltu sajaukums, un vecītis uzreiz žirgtāks, zāles iedzēris, jūtas labāk! Ja nedod, guļ un vaid visu dienu, pat nevar sēdus piecelties paēst. Viņiem nav vairs nekādu pienākumu, nav atbildības, un viņu teikto uzskata par absurdu. Ja kāds ārpus-nieks uzklausa, tad ar smīnu gan, sak, runā vien, prātīga jau tu nekā nepateiksi tik un tā! Sie vecīši tomēr jūt, ka viņus nopietni vairs neviens neuzklausa, viņu padomus neviens nepieņem, un tad tie prātīgākie ieraujas sevī, kļūst ēnām līdzīgi tajās bezdvēseles istabās, kuru sienās sasūkušās visas cilvēciskās smakas. Jaunus cilvēkus viņi redz gaužām maz. Ciemojas parasti viņu bērni, kuri paši vairs nekādi jaunie nav. Mazbērni vai rņ^ana^zbērni izvairās, tie nenāk, jo nespēj šo gaisotni izturēt, ^Tā ir, jaunie bēg no šādām veco ļaužu mītnēm, negrib neķto par tām dzirdēt, ne saprast un nekādā gadījumā ne^Wb^iomāt, ka tāda dzīve varētu būt viņu pašu nākotne.»

«Es saprotu jaunos,» Marta klusi saka un domā par savu Aldu.

«Es arī,» Salenieka kundze rezignēti piebalso, «es tiešām viņus saprotu. Jūs pirmīt pieminējāt latviešus, mūsu sabiedrību. Padomāsim par mūsu vecajiem cilvēkiem, ne slimiem, kopjamiem, bet tikai vecajiem. Vai tas nav aklums, ka vēl mums nav pašiem savas veco ļaužu mītnes, kur apkārtnes valoda būtu šiem cilvēkiem saprotama un dzīvesveids latvisks, viņiem piemērots? Tik daudziem vairs nav piederīgo vai arī piederīgie nav tuvumā. Ar to vien viņi jau atšķirti no latviskās sabiedrības, no iespējas tajā kaut retu reizi, bet tomēr pabūt. Viņi tik nevarīgi nemaz nav, bet viņiem nav kam savu darbu vai gara možumu veltīt. Kāpēc mēs nevarētu tāpat kā Ķīnā, kur pilsētās vecie mīt vienkopus mazākās vienībās kopā ar kādu gados vēl spējīgu pārraudzītāju un šie vecie cilvēki ir bērnu pieskatītāji, lai jaunās mātes varētu strādāt? Vienam cilvēkam visu dienu bērnu uzraudzīt var būt par grūtu, bet par visiem kopā, pulciņā, viņi var sadzīvot, vecie palīdz maziem, mazie — vecajiem. Mūsu bērniem tā būtu ne tikai uzraudzīšana, bet arī latviskā audzināšana. Bērniem būtu saskare ar veciem, viņi cits citu iemīļotu, un veco dzīvēm, viņu atlikušajiem gadiem būtu jēga un svētība ne tikai individuālā plāksnē vien. Ja tagad skatāmies nākotnē, vai nevar iznākt tā, ka mums gan būs balles zāles, skatuves, uz kurām dažas reizes gadā rādīsim saviem bērniem, kādas reiz bija latviskās tradīcijas, kamēr vienu no mūsu skaistākajām un vērtīgākajām tradīcijām — veco ļaužu cieņā un godā turēšanu — aizlaidīsim iznīcībā, jo mēs nebūsim mācējuši atrast veidu, kā šajos apstākļos to iemācīt un kopt.

Mēs taču redzam, ka pašreizējais dzīvesveids neglābjami ārda ģimenes, mazina to svarīgumu ekonomiskajā laukā. Cilvēks it kā paliek pilnīgi viens; ja nevarīgs, tad savas eksistences materiālo nastu uzveļ sabiedrībai. Sabiedrība to spiesta apmierināt, bet kas notiek ar katra garīgo nastu? To ignorē. Cilvēks salst savā vientulībā, nespēdams no tās izkāpt, ne atrast dzīvošanai pilnīgāku saturu, jo tikai ar maizi, gultu un jumtu virs galvas pietiek ļoti-īsam laikam. Dzīvošanai vajag daudz vairāk: kaut vai cīnīšanos par maizi, par šo gultu un jumtu. Bezcīņas un bezraižu dzīve dzen izmisumā un trulumā.»

Salenieka kundze pieceļas un pieiet pie loga. Pelēkums aiz tā lūkojas pretim. Pelēkums nu ir arī kamīnā, zari izdeguši, ogles beigušas gailēt.

«Mes te pārceļamies, lai dzīvotu.» Salenieka kundze uzsmaida Martai. «Svaigais gaiss un fiziskais darbs mūs pasargās no iestigšanas, no nīkšanas, kāda ātri vien var draudēt pilsētas dzīvokļa noslēgtībā un ērtībās. Mēs te I sākām jaunu dzīvi, un viss jaunais ir stimulējošs. Darbs, ! rūpes, prieks, gaidīšana, mīlestība ir vajadzīgi tāpat kā maize un ūdens. Es ļoti labi tagad saredzu to starpību starp dzīvošanu pilsētā, kas vairāk vai mazāk paiet telpās, un dzīvošanu te ārā. Cilvēkam ir jāsadzīvo ar apkārtni. Cik nu dzīvoklī tās apkārtnes ir? Ar sienām vien ir vienmuļi, tās nemainās tā kā ezers, kam cita krāsa rītā, cita vakarā. Sienas klusē, tās nešalc kā koki vējā, tās atbalso tikai katra paša vārdus un nopūtas.»

«Ne jau visi var pārcelties no pilsētām. Mani vecāki nevarēja,» Marta klusi iebilst.

«Es to pilnīgi saprotu. Visi nevar. Bet gandrīz visi var par kādu rūpēties, kādam palīdzēt. Neatņemiet šīs rūpes ne tēvam, ne mātei. Lai tēvs guļ mājās, viņam būs ģimene tuvumā, apkops viņa paša sieva. Būs ar ko parunāt, kam pajautāt, ko pavadīt. Un mātei darbs un rūpes par tēvu liks mazāk domāt par savām kaitēm> Tiesa, būs neērti un pagrūti visiem, bet šis paciešamais grūtums tomēr būs mazāks par to, kāds jums būtu, redzot savus vecākus tādās veco ļaužu mītnēs.»

Marta tikai nopūšas. Viņa nezina, kad tēvs tiks no slimnīcas mājās, kāds viņš būs, nezina arī, ko ar viņu iesāks. Mirkli istabā ir klusums. Nesprakšķ vairs zari, tikai aiz lielā loga var dzirdēt vēja pūtienus. Salenieka kundzē vēl stāv pie loga, viņas sirmie mati kā gaišs loks izceļas pret pelēkumu aiz tā.

«Nu jau vīrieši nāk!» Viņa strauji pagriežas pret Martu. «Būs visu nokārtojuši.»

Marta sakustas. Vairs nevar sēdēt, jātaisās taču pēc iespējas ātrāk atpakaļ uz pilsētu! Lūk, jau sācis krēslot! Kārklam un Saleniekam ienākot, līdzi ieplūst spirgts gaiss un dzīvība, ieplūst skaļākas balsis un smiekli. Darāmais padarīts! Bet nekāda tālāka ciemošanās vairs nebūs, nav laika!

Salenieku pāris atvadās un aiziet. > Marta pavada viņus līdz durvīm, tad ar skatu viņu automašīnu, kas ātri vien pazūd aiz zaļajām eglēm un dzīvības kokiem. Ir skumji, bet arī priecīgi. No sirmās Salenieka kundzes miers un laipnība izstaroja kā no saules, tik pārsteidzoši jūtams miers! Kaut Marta varētu uzsūkt daļu no tās izlīdzinātī-bas un rāmuma, kas atspīdēja Salenieka kundzes gaitā, acīs un vārdos! Dzīvās uguns vajag! Jā, jā, tās patiešām trūkst.

Marta paskatās izdzisušajā kamīnā, un viņa gandrīz pavisam skaidri jūt, ja viņu mājās būtu tāda dzīva uguns, tāds kamīns, kurā ogles un liesmas dalītu siltumu, krāšņumu un dzīvību, kliedēdamas tumsu, pie tāda viņa labprāt piesēstos. Atnāktu arī māte, atsēstos, droši vien uzslietu kājas uz kāda soliņa, un viņai būtu ērti un silti. Tad pieskrietu Maira, pačivinātu kā bezdelīga, kaut ko pajautātu, līdz vecāmāte sāktu stāstīt. Un, ja būtu klāt arī vecaistēvs, tad tēvs un māte atcerētos senos laikus, Maira klausītos, vaicātu, pasmietos. Pienāktu Edgars ar savām gudrībām, bet aizmirstu tās, sāktu skatīties liesmās un varbūt ir negribētu vairs skriet augšā pie grāmatām! Kas zina, varbūt arī Juris būtu mājās un viņi — visa ģimene— sēdētu pie uguns, pie dzīvās uguns! Viņiem būtu kopīgas valodas, viņi justu siltumu un kaismi, justu kopību!

Bet pretim rēgojas šī te izdzisušā kamīna pelni, pelēki, bez sārtā košuma, bez liesmu kustības. Marta pasmaida pati par sevi. Nē, tik vienkārši jau nebūtu visus atkal saturēt kopā. Bet labi tomēr būtu tā kopā visiem pasēdēt. Tā taču ir tik niecīga, tik iespējama vēlme, vai patiešām tā nevarētu piepildīties?

«Nu, kaimiņien,» Kārkls sāk darboties virtuvē, «vēl tasi kafijas, tad brauksim! Nāciet, ūdens jau vārās.»

Marta jautājoši paskatās, it kā nezinātu, kurp jābrauc. Tad viņa sarosās, pieceļas, noliek krēslu nostāk no kamīna, iejauc tasēs kafiju un, tāpat kājās stāvot, dzer.

Kārkls mazliet nodzeras no savas tases, šo to vēl piekārto, atkal nodzeras un pa starpām runā. Vasaras mītne tiekot noslēgta ziemai, līdz Ziemsvētkiem viņš noteikti te vairs neatbraukšot. Vēlāk varbūt atkal. Kad ezers aizsalis, varot automašīnu atstāt viņā krastā un pārkāpt vai pārslēpot. Pa mazajiem ceļiem iebraukt nevarot, jo daudz sniega. Viņš te bijis pagājušo gadu ziemā, kad viss aizsalis, piesnidzis. Kas tad te par mieru un skaistumu! Pilsētnieki pat nespējot iedomāties, cik skaistas ir ziemas. Logi aizziedējuši ar leduspuķēm, kupenas visās malās, un viss tik balts un tīrs, tikai šur tur putnu vai zaķu pēdas. Un klusums, kas par klusumu! Rāmā laikā ne skaņas, jo ezers guļ zem bieza vāka.

Marta dzer savu kafiju un grib jau teikt: paņemie mani arī kādreiz līdzi! Taču laikam atjēdzas, ka viņi saista ģimenes pienākumi, viņa nezina, kad atkal varēs nc mājām izrauties. Viņa nevar rēķināties tikai ar sevi uri braukt šeit meklēt skaistumu, mieru un klusumu. Vēl pat nezina, kas notiks ar tēvu. Tomēr vienu tagad Martai zina—ja tēvu ilgāk slimnīcā neturēs, viņš nāks mājās, nekādās veco ļaužu mītnēs viņas vecāki savas mūža beigas nepavadīs! Kamēr viņai ir māja un kaut cik spēka pašai,i tikmēr vecākiem pie viņas būs vieta, arī kopšana, ja tāda būs vajadzīga, vienalga, ko saka bērni vai vīrs.

Tā, kafija izdzerta, tases noskalotas un noliktas, ceļaso-ļ mas ieliktas jau mašīnā. Jāiet!

Marta vēl aizsteidzas līdz ezermalai. Salts vējš purina viņas matus, lien aiz jakas piedurknēm, aiz apkakles un nejauki saldē. Ezera nemierīgajā pelēkumā, tādā savādi spocīgā gaismā iezīmējas vienas debess malas atspīdums — blāvi dzeltens ar pāris violetām mākoņu svītrām. Viņa paskatās uz visām pusēm. Virs otra krasta tik tikko samanāmās līnijas ceļas draudīgi, melni mākoņi. Dzeltenīgā un violetā gaisma šķīst ezera viļņos, kas straujā ritmā sitas pāri liedagam. Krastmalas vītola šmaugie zari vējā šūpojas, kā vicinādami atvadas. Vai tās viņai vai vasarai? Mirkli Marta stāv un skatās krāsu un kustību bagātībā. Skaisti te ir arī šādā laikā, bet no skaistuma vien nevar dzīvot. Un tagad viņa nevar arī te stāvēt, skatīties un salt, jāsteidzas taču mājup!

Skats ieķeras vietā, kur vakar vēl stāvēja laiva, kur bija laipas, bet tagad rēgojas tikai pāļu gali. Viņā iedrebas tas mirklis pirms pāris dienām, kad te uz laipām kopā ar Kārklu viņa stāvēja un skatījās zvaigznēs, kad viņas augums paļāvīgi bija atspiedies pret Kārkla plecu un vēl silts vakars viņus apņēma ar savu mieru un nakts krāšņumu tur augšā. Varbūt tādēļ, ka viņas domas ir tajā aizgājušajā mirklī, tagad viļņu un vēja šņākoņā liekas skanam Kārkla teiktais: iztiksim bez mēness. Pēkšņi šie divi vārdi Martas apziņā veidojas pavisam citādā sakarībā, citādākā skaidrībā. Kārkls taču nebija runājis par īsto mēnesi, nē, nē! Viņš tikai skaisti bija pateicis, ka jāiztiek bez tā, ko nevar aizsniegt. Tomēr cilvēkam piemīt tāda savāda īpašība sniegties pēc tālā, neaizsniedzamā, un, ja nevar ar rokām, tad vismaz ar skatu grib aptaustīt!

Pamatīga vēja pūsma purina Martas plecus, un vītola zari sitas nu uz visām pusēm. Viņa strauji pagriežas. Jāiet!

Viņai nevajag tālā mēness, viņai nevajag neaizsniedzamā, kaut arī tas būtu tepat blakām!

Viņa strauji dodas uz mājas pusi garām lielajam akmenim, pie kura vēl vējā klanās vēlā margrietiņa. Vai šonakt tā nenosals? Marta jau pieliecas, kā glāstīt, kā nolauzt gribēdama, tad tomēr atslejas, uzsmaida vēlajam ziedam un steigšus vien dodas tālāk garām sīkajai kļaviņai, kura vairs nešūpo nevienu no savām platajām lapām, garām pielijušai, nolīkušai eglei, tad garām skaistajai vasaras mājai, kas savos lielajos logos atspulgo dziestošās dienas pelēkumu. Viņa piesteidzas pie Kārkla automašīnas; motors jau rūc, un pats braucējs skatās viņai pretim.

Kad Marta iesēdusies, Kārkls iesaucas:

«Sveika, šī vasara! Tevī vairs neatgriezties!»

Viņa vadītā automašīna lēni izripo uz ceļa, pa to dodas tālāk uz priekšu, pretim pilsētai. Marta skatās ārā pa logu, kur cauri kokiem vēl pa brīdim paviz ezers. Viņai ir skumji; liekas, pie ezera palika kaut kas, kas varēja atvērties kā krāšņs zieds, bet rudens aukstumā nepaguva, nevarēja! Vai viņa sagaidīja no šīm dažām stundām vēl ko vairāk? Te taču bija labi, tiešām labi: siltas, saules pilnas pāris dienas ar tīkamiem vakariem pie kamīna, ar Kārkla skumjajiem stāstiem, kas viņus tuvināja, vienkāršā atklātībā savedot soli pa solim tuvāk. Nē, nav par ko skumt, šīs bija skaistas dienas!

«Vai jums vēl salst? Jūs drebat tā, ka visa mašīna trīc!» Kārkls skaļi iesmejas, un Marta it kā atjēdzas, pamana, ka aizbraukuši jau krietnu gabalu pa mežaino ceļu.

Nē, Martai nesalst, bet drebēt viņa tomēr dreb. Varbūt no ezera paķērās līdzi aukstais vējš, kas vēl lodā ap viņas locekļiem, varbūt tas bija melnais mākonis, kas kāpdams dīvainā kārtā viesa viņā neizskaidrojamu vainas sajūtu par te pavadītajām dienām. Un kaut kur ap viņu tomēr visu laiku karājas tādas kā bailes, kā jautājums: ja nu mājās kaut kas nelabs atgadījies? Marta to kaimiņam pasaka, un viņam jāsmejas atkal.

«Jūs par daudz raizējaties par varbūtībām. Vai nepietiek raižu par to, kas tiešām ir? Jāmācās visu pieņemt tā, kā nāk, un tad, kad nāk. Paskatieties ārā — sāk līt! Mēs nekā nevaram grozīt, vai raizējamies vai ne! Mūsu izvēle vienīgi ir braukt uz priekšu vai atpakaļ. Nu, ko darīsim, brauksim uz priekšu, uz pilsētu?»

«Ko gan citu!» Marta iesaucas un redz, ka diena dziest ne tikai mākoņu pelēkumā, bet vakara tumsā. Kas zina,

varbūt prātīgāk būtu bijis pārlaist nakti vasaras mājā unļ braukt no rīta ar gaismu? Bet cik ilgi tad līs? Gan jau,; pāries, gan viņi pārbrauks! Tiks uz lielā ceļa, tad vien-j alga — līst vai nelīst! ļ

Mašīna ripo uz priekšu tālāk no ezera, tālāk no tiem vakariem pie kamīna ar liesmu un cilvēciskās tuvības siltumu.

«Kā jums patika Salenieku pāris?» Kārkls ieprasās, bet pats turpina: «Tādi izpalīdzīgi cilvēki, nekad nesūdzas ne par sliktu laiku, ne vientulību, bet priecājas par to, kas ir ap viņiem. Ja tā sāk skatīties, tad patiešām pasaulē vēl daudz kā, par ko cilvēks var priecāties.»

«Ja neklausās ziņas,» Marta piemetina, un tajā brīdī mašīnas stiklos iesitas spēcīgs lietus un vēja brāziens. Kārkla rokas un seja saspringst.

«Paklausīsimies tomēr tās ziņas,» viņš uzgriež radio. Mežu siena izbeidzas, un viņi jau ir pie lielā ceļa.

Radio ziņotājs kaut ko saka par sniega vētru, bet ne Kārkls, ne Marta neuztver, kur šī vētra plosās. Tad brīdinājums: ceļi kļūst slideni, brauciet uzmanīgi.

«Jā, un ziemas riepas nav uzliktas, neviens par slideniem ceļiem vēl nedomāja!» Kārkls nosaka, cieši vērodams ceļu. Brīdi viņi brauc klusēdami, tomēr katrs savā spraigumā. Martai pat liekas, ka Kārkls radio nogrieza tikai tādēļ, lai nedzirdētu sliktās ziņas. Braukšana grūta, to redz un jūt bez ziņošanas, ka ceļš slidens, ko tad klausīties brīdinājumā! Marta izmisīgi skatās tumsā un netic tam, ko pamana. Tas vairs nav lietus, kas sitas logos, bet sīki ledus gabaliņi. Tie lēkādami atgādina rotaļu bumbiņu jautru, bezbēdīgu spēli gan uz ceļa asfalta, gan automašīnas virsmas. Starmešu gaismā liekas — birst sīki sudraba gabaliņi. Marta skatās, klausās grabēšanā uz jumta un zina gan, cik šie sudraba gabaliņi braucējiem bīstami.

Vakara pelēkums pilnīgi izzudis. Tas nu ir melns lakats, kurā kāds, liekas, grib ietīt visu zemi un cilvēkus, melns lakats ar spožiem graudiņiem. Kārkls brauc lēnāk, bet vējš triecas mašīnas sānos ar tādu sparu, kā gribēdams to no ceļa nogrūst. Marta sēž taisni, ar rokām atspiedusies pret priekšējā loga malu, kā triecienu gaidīdama. Arī Kārkls sasprindzis vēro ceļu pa logā attīrīto laukumiņu. Vienmuļi klikšķ tīrītājs, bet nebēdīgi jautri pa automašīnas jumtu rībina sīkie ledus graudiņi. Jo tālāk viņi brauc, jo lielāki kļūst šie graudiņi.

Kārkls klusē, sakodis zobus, cieši turēdams stūres ratu, viņš stīvi skatās uz ceļu, pa kuru pretim brauc tikai reta automašīna. Pēc laiciņa grabēšana tomēr mitējas, un Marta atlaižas sēdeklī ērtāk. Viņa skatās taisni uz priekšu, uz melno, slapjo ceļu, brīdi izjuzdama tādu kā atslābumu, neko arī vairs nedomādama. Viņai salst kājas, vējš, liekas, pūš iekšā pa malu malām, tomēr viņa šajā mirklī neuzdrošinās Kārklam lūgt, lai ieslēdz sildītāju. Mašīna izslīd, un Marta saspringumā atkal atspiežas ar rokām pret priekšējo malu. Bet nu viņa ievēro, ka tās ir ķepīgas sniega pārslas, kas līp pie loga stikla tīrītājiem, kuri steigšus mēģina šīs smagās, negribētās pārslas aizslaucīt. Kā neticēdama Marta veras starmešu gaismā. Sniegs, patiešām sniegs!

«Nebija gan prāta darbs tagad braukt. Vējš tik nejēdzīgi spēcīgs, lietus, ledus un arī vēl sniegs! Trakāk jau vairs nevar būt!»

Kārkls to tāpat vien saka, un tomēr Marta jūtas, it kā tas būtu pārmetums viņai. Protams, tagad arī Marta domā, ka tas nebija prāta darbs tik vēlu no vasaras mājas izbraukt. Viņi varēja nakti pārlaist turpat. Bet vai paredzēja, ka tā ieilgs laivas novietošana, ka tik ātri uznāks tumsa un tādi laika apstākļi? Tur, pie ezera, bija tikai lietus un vējš. Viņai ne prātā neienāca klausīties gaidāmā laika ziņas. Var jau būt, ka brīdināja braucējus agrāk, var jau būt, ka vētra sākās kaut kur tālumā jau vakar, tikai viņi par to nekā nezināja. Jā, kas zina, varbūt tā bija pilsētā jau šorīt, tie smagie, draudīgie mākoņi taču cēlās no tās puses. Marta nu saspringst vēl vairāk. Viņai bail — bail no tumšā, slidenā ceļa, no sniega pārslām, kas starmešu gaismā triecas pretim kā melni tauriņi, un bail arī no domām par mājām. Viņa zina, ja lietains laiks, mātei kājas sāpēs vairāk, viņa nevarēs lāgā pati ar sevi galā tikt, kur nu vēl aiziet pie tēva vai Ojāra!

«Jāpaklausās, kas notiek,» Kārkls saka un atkal uzgriež radio. Pēc brīža ziņo, ka lielās pilsētas rajonā plosās nikna sniega vētra, kura sākusies agrā pēcpusdienā. Apmēram piecdesmit jūdžu uz ziemeļiem ārpus pilsētas salstošais lietus visus ceļus darījis slidenus un nedrošus. Daudzi nelaimes gadījumi, pilsētas tuvumā satiksmes sastrēgums. Ja kādam patiešām jābrauc, lai to dara ar vislielāko piesardzību, bet, kam nav absolūta nepieciešamība ceļā būt, lūdzu, nebrauciet!

Ziņotājs lūgumu atkārto vēlreiz, un Marta, kā pa līdzību un drošinājumu meklēdama, pagriežas pret Kār klu. Viņš stingri tur stūres ratu un cieši skatās uz priekšu, bet Martas skatu tomēr laikam jūt.

«Kā nu tiksim pilsētā?» Kārkla smiekli uzsitas gan, bet tie nav parastie gaišie smiekli. Viņa balsī skaidri dzirdamas raizes. Mašīna sazvārojas, pārslīd ceļa pretējā pusē, brīdi brauc pa to, tad lēnām Kārkls to atkal atgriež pareizajā.

«Hū, labi, ka neviens nebrauca pretim!»

Marta piever acis un nesaka nekā. Viņa negrib vairs redzēt lielās sniega pārslas, kas jau uzsēdušās uz priekšloga stikla un palikušas pie tā. Tikai tīrītāju atbrīvotais laukums paver slapjo lielceļu un nakts melnumu.

«Tā mēs varam slidināties visu nakti,» Kārkls atkal saka, «riteņi griežas uz vietas.»

Marta jūtas vainīga. Varbūt tur uz mazā meža ceļa, kad viņi izbrauca un sāka līt, varbūt tad viņai vajadzēja teikt, lai brauc atpakaļ. Nē, Kārkls ir braucējs, viņam pašam jāzina, kādā laikā braukt, kādā nebraukt. Marta taču ir tikai viņa līdzbraucēja!

Aukstums neganti spraucas iekšā gar durvju malu un saldē Martas kājas. Ja būtu kāda apdzīvota vieta, viņa tagad teiktu: nebrauksim tālāk. Bet kur te viņi varētu palikt? Visapkārt klaji lauki ar koku puduriem. Un braukt atpakaļ? Ceļš vienādi slikts uz abām pusēm.

«Pusceļš vēl nav nobraukts,» Kārkls ieminas, it kā būtu dzirdējis vai nojautis Martas domas. Viņa skatās krītošajā sniegā, kas uz ceļa tomēr nepaliek, klausās vējā un mēģina kustināt kāju pēdas, lai tās galīgi nesastingtu. Viņa redz pretim nākam gaismas starus, zina, ka tā ir otra automāšīna, bet sajūt bailes. Un tad tas notiek. Pretimnākošās ugunis sadreb, mirkli pazūd, tad Marta redz, ka viņu starmešu gaismā uz ceļa kā vilciņš griežas automašīna un viņi brauc tai tieši virsū. Marta pagūst rokas izstumt uz priekšu, tad jūt strauju pagriezienu, mašīnas sazvārošanos, un jau nākamajā mirklī viņi ir no ceļa nost. Neizlīdzinātā gaitā mašīna slidinās gar pašu grāvmali, tad tā apstājas. Kārkls smagi, bet atviegloti nopūšas. Marta redz, kā viņa rokas vēl saspriegumā dreb uz stūres rata, un mirkli viņš, dziļi ievilcis elpu, tur acis aizvērtas.

Tas risinājās tik ātri, ka viņa vēl īsti nav sapratusi, kas notika. Nekādu belzienu nebija, tikai slīdēšana, mētāšanās. Kārkls skatās, kas noticis ar otru mašīnu.

«Viņi tepat aiz mums! Tikai grāvī.»

Tad Kārkls pagriežas. «Jums taču nekas nenotika?»

«Nē, nepaguvu pat nobīties,» Marta atsaka, tomēr jūt, ka dreb.

Kārkls nu steigšus izkāpj un dodas pie grāvī ieslīdējušā auto. Martai liekas, ka viņa ir savādi viegla, viņa pat īsti sevi nemana, tikai jūt locekļu drebēšanu. Jāiet skatīties, kas noticis ar tiem tur! Viņa pati sev domās saka, bet rokas neceļas, lai atvērtu durvis. Mirkli viņa sēž, uzlikusi plaukstas uz ceļgaliem, kā mēģinādama apturēt to drebēšanu. Tad viņa atgūstas, brīdi taustās, līdz atrod durvju rokturi un izkāpj. Salts vējš ieklūp viņas matos un drēbēs, slapjas sniegpārslas sitas sejā, un pirmajā mirklī dziļajā tumsā nekā nevar saredzēt.

Marta tomēr liek soļus uz izmirkušo, dubļaino ceļa malu, paietas atpakaļ un redz grāvī ieslīdējušo automašīnu, pie kuras jau ir Kārkls un palīdz kādam izrausties. Viņa piesteidzas, bet pretim sauc gandrīz līksma balss:

«Nekas nav noticis, nekas nav noticis!»

Nu Marta ir klāt un pa atvērtajām durvīm redz solā sakņupušu jaunu meiteni, tā aizklājusi seju ar rokām un raud. Jauns puisis ar Kārklu jau spriež, kā izvilkt mašīnu uz ceļa, bet Marta liecas iekšā pie raudošās meitenes, kuras pagarie, taisnie mati liek iedomāties par Mairu.

«Vai jūs sasitāties, vai kas ievainots?»

Meitene papurina galvu, tad ar vienu roku atmet atpakaļ matus, ar otru notrauš asaras.

«Tikai kāju,» viņa izdveš, tad iesmejas. «Laikam vairāk tikai izbīlis.» Nu viņa paskatās uz Martu, vēlreiz noslauka asaras un ar drebošām lūpām sāk runāt:

«Mēs sākām slīdēt uz leju, un tajā mirklī mani pārņēma tādas bailes, it kā nupat būtu jāmirst! Tad mašīna sāka griezties, un es redzēju jūsu mašīnu nākam mums tieši virsū un domāju: tās ir beigas.» Viņa ievelk saraustītu, strauju elpu. «Bet mēs vēl esam dzīvi!»

Martas roka uzgūlusies uz meitenes pleca, un arī viņa pati smaida ar drebošām lūpām. Viņa grib meitenei teikt kādu mierinājumu, bet nespēj pateikt nekā, vienkārši nevar parunāt.

«Ja jūs mums palīdzētu stumt, šī mašīnīte būtu uz ceļa dažās minūtēs,» Kārkls saka Martai, un jaunais puisis savukārt skaidro meitenei, ka viņai nu jāsēž pie stūres.

Neticami ātri mazais auto ir atkal uz ceļa, vīrieši to apskatījuši un priecājas, ka ne mašīnai, ne cilvēkiem nekas ļauns nav noticis.

«Ja es nebūtu paguvis paraut mūsu auto sānis, mēs visi četri varējām gulēt lūžņu kaudzē tur grāvī,» Kārkls atviegloti iesmejas un uzsit jaunajam puisim uz pleca. «Nepareizā ceļa pusē gan tagad esat, bet grieziet vien mierīgi apkārt un brauciet tālāk, kā nu varat.»

«Brīdi jāievelk elpa,» jaunais puisis drebinādamies atsaka. Marta stāv sarāvusies, pūš -uz nosalušajiem pirkstiem dvašu un raujas Kārkla aizvējā.

«Vai nebūtu labāk braukt atpakaļ?» meitene nedroši ieprasās.

«Mums vairs tikai desmit jūdzes jābrauc,» puiša balsī skan apņēmība, «gan nobrauksim. Ceļš taču pilnīgi tukšs. Prātīgi, piesardzīgi braucot, nepaies vairāk par pusstundu. »

Kārkls palīdz meitenei iekāpt, bet vēl iejautājas: «Vai nemanījāt tuvumā kādu moteli, kādu vietu, kur var nakti pārlaist?»

«Mēs pirms kādas jūdzes vienam pabraucām garām. Mazs gan likās, bet tiešām nav vairs tālu.»

Viņi atvadās, Kārkls ar Martu iekāpj savā mašīnā un lēnām atsāk braukšanu. Marta sarāvusies berzē nosalušās rokas.

«Es kā tāds nejēga, pat siltumu neesmu uzgriezis,» Kārkls pēkšņi iesaucas. «Jūs, kaimiņien, laikam salstat visu ceļu un nekā nesakāt! Es pats, te pie stūres cīnīdamies, pa brjžam pat nosvīdu un nemaz neiedomājos, ka vējš arī no jūsu puses!»

Kārkls nu uzgriež siltumu, bet Marta vēl dreb.

«Drīz iesils,» Kārkls pamet īsu skatu uz viņas pusi, «un drīz būšot motelis. Mēs tam garām nebrauksim. Jūs jau redzat pati, ka šādā laikā tālāk uz priekšu kulties nav nekādas jēgas.»

«Jā,» Marta atčukst un raujas ciešāk čokurā.

Kārkls uzgriež atkal radio. Ziņo, ka ap pilsētu sakritusi jau vairāk nekā pēdu bieza sniega kārta, nebrauc vairs pat lielceļu policijas mašīnas, jo neiespējami tikt uz priekšu. Braucējus aicina atstāt mašīnas ceļmalās un meklēt naktsmītnes tuvākajās mājās, nekādā gadījumā nebraukt uz pilsētas pusi.

Priekšā manāmas moteļa reklāmas gaismas, un Kārkls jau samazina braukšanas ātrumu. Lēnām viņi no lielceļa nogriežas, bet tūlīt arī pamana sabrauktās automašīnas.

«Tāpēc ceļš tik tukšs, visi palikuši tepat!» Kārkls to saka mākslīgā jautrībā, un tomēr Marta dzird viņa balsī rūpes. «Ja pat policijas mašīnas nevar tikt uz priekšu, kā gan mēs tagad varētu doties tālāk?» Kārkls nu pagriežas pret Martu: «Ko mēs darīsim, ja visas vietas aizņemtas?»

«Paliksim tepat mašīnā.»

«Jūs jau nosalsit!» Kārkls raušas ārā un dodas uz moteli. Marta viņu gaida, skatīdamās sabrauktajās automašīnās, uz kurām jau sakrājusies balta sniega kārta. Sniega ķēpas sitas ap spuldzēm, ņirb pret moteļa apgaismotajiem logiem, un Martu pārņem izmisums un bailes: ko viņi iesāks, ja tiešām visas istabas jau aizņemtas!

Uz priekšu braukt būtu aplamība, atpakaļ — taču tāpat! Otrreiz laime nelaimē var arī vairs negadīties. Viņa nemaz negrib domāt, kas būtu noticis, ja Kārkls nebūtu paguvis mašīnu paraut sānis nost no asfalta, uz kura griezās pretimnākošais auto. Tās būtu bijušas beigas. Varbūt atrisinājums visam, vieglas, ātras beigas!

Marta nopurinās. Brīdi stīvi viņa veras izgaismotajā nakts tumsā, tomēr pirmītējā negadījuma dažādās iespējamās sekas maļas nu viņā ar milzīgu spēku. Ko lielu viņa varētu nožēlot, ja būtu bijis jāaiziet pavisam? Vai viņa nav dzīvojusi, nav izjutusi daudz? Ir taču mīlēts, strādāts, gādāts un veidots, ir radīti un audzināti bērni, ir sapņots, jā, un ir arī ciests. Vai viņa izjutusi visu, ko dzīve var sniegt? Vai var vēl nākt kas jauns? Bēres, atvadas, tas rūgtais mirklis, kad pār kādu zārku dunēdamas kritīs smiltis.

Marta iesmejas ar tādiem īsiem, piesmakušiem smiekliem, kas drīzāk izklausās pēc šņuksta. Ko gan nu viņa domā? Marta satrūkstas, kad durvis strauji paver Kārkls.

«Paņemsim vajadzīgo un iesim uz istabu. Nekādas izvēles vairs nebija, bet labi, ka nav jābrauc tālāk, kaut kā pārlaidīsim nakti.»

Marta seko kaimiņam uz pašu pēdējo moteļa istabu, kas patiesībā ir tikai piebūve. Tā ir maza, neapkurināma telpa ar galdu, pāris krēsliem un divām gultām.

«Jāiztiek vien būs,» Kārkls saka, it kā dzirdēdams Martas kritiskās domas. «Visas telpas aizņemtas, saimniece esot pat savu dzīvojamo istabu atvēlējusi šonakt lietošanai.»

Viņi ir nosaluši, bet te nav kur apsildīties. Kaila spuldzīte met savu salto gaismu, darīdama ēnas asas kā vēja cirtienus rūtīs un durvīs, kuras no brāzieniem dreb.) Blakus istabai šņāc koki, bet logā tumši ņirbīgā nakts.

Marta paskatās uz gultām, parauga segas. «Plānas,» viņa saka, «un uz katru gultu tikai viena sega.»

«Saimniece solīja iedot vēl vienu. Vairāk viņai neesot, bet man vēl ir viena mašīnā, paņemsim to un iztiksim. Tur pie saimnieces varēs dabūt arī karstu tēju un kaut ko uzēdām, aiziesim. Būs siltāk un mierīgāk ap dūšu.»

Kārkls satver Martas elkoni. «Neraizējieties, būs labi. No rīta aizbrauksim mājās pa gaismu un pa attīrītiem ceļiem. Tāds spējš putenis jau neilgs visu nakti.»

Marta nesaka nekā, viņa klausa, ko Kārkls liek darīt, ļaujas vadīties, iet viņam līdzi slidenajā pagalmā, tam pāri uz saimnieces istabu, kur ap galdu sēž jau vairāki tādi paši pārnakšņotāji kā viņi. Katrs stāsta sava brauciena piedzīvojumus un grūtības. Dažs slīdējis, dažs lēni, lēni ticis uz priekšu, dažs par mata tiesu izglābies no sadursmes. Tad runātāji apklust un klausās radio ziņas. Nebraukt pa šo lielceļu. Nelaimes gadījumu skaits jau liels, un policijas mašīnas nevar tikt palīgā. Slīd visiem, redzamība ap pilsētu gandrīz neiespējama. Nebrauciet!

Kāds vīrs tomēr pieceļas, atmet ar roku un nosaka: «Man ir jābrauc! Nebūs mans pirmais putenis, ne arī pirmo reizi tāds slidens ceļš!»

Kārkls noskatās pakaļ gājējam un piebilst: «Pirmais putenis droši vien šis nav tādam vīram, bet vai nevar būt pēdējais?»

Tad viņš istabas gaismā tā ciešāk paskatās Martā. «Mēs gan paliksim tepat, vienalga, kā. Bet es redzu, ka jūs vēl esat pamatīgi nobijusies no tās slīdēšanas. Laimīgā kārtā mašīna neapsviedās. Tās varēja būt mūsu beigas.»

Nu Marta ierunājas, un viņas balsī vēl ir pirmītējais aizsmakums:

«Vai tas būtu bijis sliktākais? Ātras, negaidītas beigas!»

Saimniece viņiem atnes tēju un maizītes, bet pēc brīža Marta turpina:

«Pirmīt, kad paliku mašīnā viena, sāku domāt, vai es maz tik ļoti gribētu tālāk dzīvot. Skaidru atbildi vēl nezinu, bet tomēr liekas, ka man pieticis dzīvot. Ko gan dzīve vēl varētu piedāvāt vai ko es dzīvei?»

«Mirkja iedomas. Jums taču ģimene, par ko jāgādā. Visu laiku jūs raizējāties par viņiem — un nu beigas? Ko tad viņi 'iesāks? »

«Dzīvos, ko citu. Tādā reizē, kad tik tuvu nāves iespējai būts, rodas visādi jautājumi un pārdomas. Nonācu pie atziņas, ka man dzīve nekā vairs nevar dot, vismaz nekā jauna vairs ne.»

«Katra diena nāk ar savu skaistumu.» Kārkls dzer karsto tēju un uzsmaida Martai ar tādu siltu, labsirdīgu smaidu, kā uzsmaida bērnam, kas sāk prasīt vairāk, nekā pieaugušie viņam var atbildēt.

«Ar savu skaistumu? Kādēļ jūs neteicāt — ar savām rūpēm? Ar savām raizēm? Vai dienas dod tikai skaistumu? Man ne.»

«Arī rūpes ir labas. Ticiet man, kaimiņien, nekas nav nejēdzīgāks par bezraižu dzīvi. Man patīk rūpēties kaut vai par kaķi, par puķēm, par laivu, par māju, vienalga, par ko — kaut ko, ja nav cilvēku, ja tie mani atstūmuši.»

Nu Marta dzird Kārkla balsī rūgtumu un saprot, cik daudz bagātāka viņa tomēr ir, bagātāka ar visiem tiem, par kuriem var rūpēties. Bet vai šie aprūpējamie Martu arī patiešām mīl? Tomēr, tomēr. Ojārs vienmēr labs kā brālis, gan ierāvies sevī, ar savām kaitēm.un neveiksmēm noņēmies, bet pret Martu vienmēr labs. Nav jau latviešu dabā mīlestību apliecināt ik teikuma galā vai vienmēr krist ap kaklu, nē, latvieši ir atturīgi, gandrīz uzskatīdami to par sava veida varonību — mīlestību neizrādīt. Maira — tā gan vēl to izrāda, reizēm izbļaustās, parāda savas dusmas tikpat tieši, cik mīlestību. Mairai Marta ir vajadzīga, to viņa zina labi. Visvairāk Mairai! Varbūt Edgaram arī, lai gan, grāmatās ieracies, dēls māti tikpat kā neredz. Domājot par bērniem, Martu pārņem savāds nemiers. Ja ap pilsētu tagad plosās putenis, kā gan viņiem tur ir, vai viss ir kārtībā? Lūk, tālrunis, viņa piezvanīs un pateiks, ka ir ceļā uz mājām.

Marta uzgriež mājas tālruņa numuru, bet nekas nenotiek. Tad atskan iesķaņots paziņojums: sarauto vadu dēļ savienojumus nevar dabūt. Drīzumā vadus cer salabot. Marta apjukusi klausās klusumā, to pēc zināma laika atkal pārtrauc tas pats ieskaņotais ziņojums. Sarauti vadi.

Viņa pat nav pamanījusi, ka Kārkls pienācis blakām, tikai jūt viņa roku, ļaujas tai un atkal jau sēž pie galda, kur stāv pusdzertā tējas tase.

«Kas bija?»

«Nesavienoja. Vadi sarauti.» Marta nelaimīga skatās Kārklā, it kā viņš varētu palīdzēt.

«Tā vētra ir drusku spēcīgāka, nekā mēs domājām. Un šādā laikā jau pāris stundās neko neizdarīs.»

«Kad es pirmīt stāvēju pie ezera, vienā pusē cēlās draudīgs, melns mākonis,» Marta saka un nodreb, jo pēkšņi viņai liekas, ka tas mākonis bija tāds, kas vēstīja liela posta nākšanu. Vai būs noticis kas ļauns ar bērniem, vecākiem, varbūt ar māju, kaut kas būs izpostīts?

«Nebaidieties — tas mākonis tik melns un tik draudīgs nemaz nebija. Sarauti tālruņu vadi, ceļi slēgti, bet jūs pašlaik izskatāties tā, it kā jūsu māja jau būtu aiznesta pa gaisu. Neraizējieties, kaimiņien,— nekas sevišķs nav noticis, un mājās ir jūsu dēls, tas vairs nav puika, bet vīrs.»

«Maira droši vien bēdājas par mani.»

«Bērniem der dažreiz pabēdāties arī par vecākiem.»

Brīdi viņi sēž istabas siltumā, dzer tēju, klausās pārējo valodās un klusē. Martas domas ap māju vien griežas.

«Iešu, palūgšu saimniecei to apsolīto segu,» Kārkls pieceļas, «vismaz izgulēsimies, lai rīt spēka braukt!»

Marta brīdi gaida, līdz Kārkls ar segu nāk viņai pakaļ, tad viņi atkal iet ārā aukstajā naktī, kur pagalmā vējš un sņiegs sitas tieši sejā.

«Uh,» Kārkls iesaucas, «vējš kļuvis niknāks!»

Gandrīz klupšus Marta iekrīt istabiņas durvīs, tad pāri slieksnim iekšā, kur vājās spuldzes gaisma viņus saņem ar savu auksto spīdumu, kas vēl aukstāks atspīd pelēkajā galda virsmā. Kāda nemīlīga telpa! Nebūtu sienas asi baltas, nebūtu galdam un krēsliem metāla kājas, Marta jau saprot, šī telpa nav domāta dzīvošanai, tikai pārnak-šņošanai, tikai īsam atpūtas brīdim. Cauri plānajam aizkaram pret pagalma laternu var manīt ķēpīgā sniega ņirbēšanu.

«Salenieka kundzei taisnība,» Marta saka, «bez kamīna, bez uguns telpai trūkst dzīvības, trūkst centra.»

Kārkls kravājas pa savu somu un neatbild. Martas skats vēlreiz apslīd mazajai, bezdvēseliskajai istabai. Tik tiešām, te nav vietas, kur gribētos piesēsties. Saltais galds un krēsli neaicina. Gultas tīras, varbūt pat ērtas, bet arī tām trūkst mīlīguma. Būtu pavards, būtu kamīns! Šaudīgās liesmas telpā mestu kustīgas ēnas, tīkamu krēslainību un siltumu, rastos dzīvība gan liesmu rūkšanā, gan ēnu kustībās. Tad gribētos pretim gaismai un siltumam pastiept nosalušās rokas! Tagad tās var tikai sabāzt kabatās. Uguns radītu mājīgumu arī šajā telpā!

Sarāvusies Marta stāv pie abām gultām un vēro, kā Kārkls no somas izvelk puloveri, apģērbj to, un, kā ko meklēdams, apskatās vēlreiz visapkārt, tad pašķir plānos aizkarus un palūkojas ārā. Arī viņa pieiet pie loga, kas tieši blakām durvīm, un pa tām pūš iekšā aukstums. Kājas jau viņai vēl nav atsilušas no brauciena! Sabāzusi rokas jakas kabatās. Marta paiet atkal sānis un skatās uz abām gultām, tad sāk tās kārtot. Segas patiešām ir plānas, arī tā, kuru Kārkls no mašīnas ienesa.

«Ko nu darīsim? Salsim vai līdīsim tūliņ gultās?» Kārkls pagriežas pret viņu.

Marta bēdīgi purina galvu.

«Mēs salsim arī gultās.»

«Man patiešām žēl, ka tādas pienāca jūsu brīvo dienu beigas. Tik agra sniega vētra gadiem sen nav piedzīvota!» Kārkls nu stāv Martai tieši pretim un. sakrustojis rokas, berzē pats savus plecus, skatīdamies viņai acīs, it kā tajās varētu atrast siltumu. «Nedusmojieties, kaimiņien, šāda vieta un nakts nebija ieplānota.»

Marta iesmejas. «Es taču nedusmojos! Ir tikai raizes par manējiem, tās nedod miera, varbūt tādēļ mani vārdi izklausījās kā pārmetums. Jūs taču neesat vainīgs, ja uznācis putenis, ja visas istabas aizņemtas un ja segas ir plānas! Katrā ziņā ir labi. ka vispār te varam palikt! Kurā gultā jūs gulēsiet?»

«Man pilnīgi vienalga!» Kārkls atmet ar roku. «Bet jūs sev ņemat to saimnieces doto otro segu, tā tomēr liekas biezāka nekā manējā.» Kārkls atkal pieiet pie loga, it kā cerēdams, ka pa šo īso brītiņu laiks būs mainījies. Pacēlis aizkaru, viņš brīdi vēro sniega krišanu.

«Zeme jau balta,» viņš saka, «laikam temperatūra krītas. Kad mēs braucām, sniga gan, bet nekas liels uz zemes vēl nekrājās. Nu jau pagalam salts. Skat, un brauc iekšā vēl viens auto! Kur šie ļautiņi paliks?»

Nu arī Marta pieiet Kārklam blakām, un mirkli abi veras ārā.

«Jācer, ka saimniece varēs viņus iekārtot savās istabās vai kādā. kur vairāk gultu nekā gulētāju.» Viņa nopūšas un grib jau aizgriezties no loga, bet tieši tajā mirklī Kārkls atlaiž aizkara stūri un viņa roka noslīd, pieskaroties Martas plecam. Tas ir īss mirklis, bet viņi abi paliek kā sastinguši. Marta raugās gan vēl pa logu ārā, bet nekā vairs neredz, aizkars aizsedz skatu, bet viņa to nepamana. Domas palikušas Kārkla rokas pieskārienā. Vai tas bija glāsts, netīšs vai gribēts?

«Piedodiet,» Kārkls mazliet samulsis saka, bet tomēr vēl nekustas. Viņa skats taustās ap Martas seju. Tad viņš nopurinās, kā nokratīdams domas, un atiet no loga.

Marta paliek stāvam. Viņa jūt, kā no durvju apakšas velk uz kājām, kā aukstums lien iekšā pa loga spraugām, tomēr viņai pēkšņi ir karsts. Lēnām viņa sāk atpogāt jaku un novelk to.

Klusēdams Kārkls kārtojas guļai. Marta vēlreiz aptausta segas, uzmet novilkto jaku virs tām un, kamēr Kārkls mazgājas, ir jau gultā. Pēc brīža apdziest spuldze un nobrīkšķ blakus gulta. Brīdi Kārkls grozās un knosās, tad aprimst.

«Ar labunakti, kaimiņien, mēģināsim vismaz kaut ko jauku nosapņot!»

«Ar labunakti,» Marta atbild, drebinādamās aukstajos palagos.

Līdz ar istabas gaismas izdzēšanu telpa tomēr nav iegrimusi tumsā. Cauri plānajiem aizkariem spraucas pagalma laternas spīdums. Nav arī klusuma: vējš grabina durvis un logus, šņāc kokos, kuru zari reizēm nošvīkst gar vienu jumta stūri, un mētā moteļa izkārtni, kas, griezdamās ap metāla stangu, nejauki čīkst.

Marta lūkojas nemierīgajā gaismā. Viņai liekas, ka tajā redz sniegpārslu ņirbēšanu, skriešanu pretim starmešu gaismai, kā pirmīt braucot, un tā vien liekas — tūlīt, tūlīt slīdēs, kāpt kas notiks. Pati sev viņa atgādina, ka nav vairs uz ceļa, bet drošā vietā. Pašlaik nekas nevar notikt. Salst. Kāju pēdas vēl pavisam aukstas, un to Marta zina, ka nespēs aizmigt, kamēr tās nebūs sasilušas. Viņa guļ, muguru Kārkla gultai pagriezusi, bet no durvīm, kas iznāk tepat blakām, vēja pūsmas sitas tieši sejā. īsu laiciņu to var ciest, tad viņa apsviežas uz otriem sāniem, saraujas čokurā, aizver acis un mēģina gulēt. Drīz vien sāk salt mugura. Arī kājas vēl nemaz nekļūst siltākas. Klusītēm, lai netraucētu Kārklu, Marta mēģina pēdas rīvēt vienu gar otru, bet tad viņai uznāk smiekli. Te nu viņa ir, kaut kādā ceļmalas motelītī, aukstā istabā kopā ar savu kaimiņu, cilvēku, kuru gadiem ilgi pazina tikai vārda un izskata pēc! Nu abi guļ vienā istabā kā seni paziņas. Nē, kaut ko tādu viņa taču pat sapnī nebūtu varējusi iedomāties!

Vai viņa vēl nesen nedomāja, ka viņas dzīvē nekas jauns nevar notikt? Vai nu nav kā dažkārt filmās? Nez ko teiktu Juris, ja viņš zinātu, kādā situācijā pašlaik viņa sieva? Bet ko viņa teiks Jurim? Kā gan viņa, kas gadiem ilgi dzīvoja tikai bērniem, vecākiem un mājai, rūpējoties par tīrību un kārtību, kā viņa vispār varēja uzreiz Kārklam braukt līdzi, pat nejautādama, kāda viņa vasarnīca ir, kur viņa paliks? Pat negudrodama par vīru un ko viņš teiks! Viņa taču bija bijusi gaužām vieglprātīga! Arī tagad viņa neizdomāja, kādas sekas var būt šādai kopīgai nakts pārlaišanai.

«Vai jūs' ko jautru domājat?»

Kārkla balsi ir saklausāmi smiekli. Varbūt viņš, tāpat kā Marta, domā par visādām nākotnes varbūtībām, varbūt viņš smejas tikai tāpat līdzi.

«Smejos pati par sevi,» Marta droši atsaka, bet viņas balss trīc. Tas no aukstuma, no vēja, kas te lien iekšā pa visām malu maliņām. Bridi Marta gudro, ko vēl varētu uzmest uz kājām, lai tās sasilst. Tad strauji izkāpj, paķer no pakaramiem abus dvieļus un pārklāj tos pāri segām.

«Es nevaru gulēt, ja kājas nav sasilušas,» viņa paskaidro Kārklam savu rīcību. «Vai jums nesalst?»

«Salst gan, bet man biezāka āda, es varu vairāk paciest.»

Bridi viņi abi guļ klusēdami, bet vējš neklusē. Tas kauc gar stūri, grabina durvis, un, lai kā Marta raujas ciešāk čokurā, viņa tomēr vēl salst. Neguļ arī Kārkls, un pēc brīža viņš izkāpj no gultas, sameklē savu adīto kamzoli un apģērbj, stāvēdams netālu no Martas gultas un durvīm.

«Kā te velk!» viņš iesaucas. «Vai jums nepūš virsū?»

«Pūš gan,» Marta vienu dvieli* velk pār galvu, «bet nav mūsu spēkos vēju apsaukt. Te iekšā tomēr labāk nekā uz lielceļa vai sēdēt automašīnā.»

Mirkli Kārkls stāv ar seju pret plānā priekškara aizklāto logu. Tad viņš nodrebinās un steigšus ielien atpakaļ gultā.

«Ir jau tāda dēļu būdiņa. Droši vien iekšā tikpat auksts, cik ārā.»

«Jā,» Marta atsaka un gudro, ko vēl varētu uzklāt.

Pēc maza brītiņa Kārkls klusiņām ierunājās: «Kaimiņiem jums taču zobi klab!»

«Es pati nezinu, vai tas tik no aukstuma vien, vai ari mani vēl dreb pirmītējais izbīlis!»

«Es jums došu vēl vienu segu, lai varat sasilt!» Kārkls jau raušas atkal no gultas ārā.

«Nē, nē, ko tad jūs pats iesāksiet!»

«Patiesībā,» Kārkls īsi iesmejas, «ko mēs te mokāmies! Esam taču prātīgi cilvēki. Nāciet šajā gultā pie manis, te tā nepūš, un mums būs vairāk segu! Nav taču vērts salt! Nāciet droši!»

Tāpat kā Marta nemaz nedomāja, kad Kārkls viņu uzaicināja līdzi braukt, tā arī tagad viņa atsaka īsu — jā, un veikli parauj segas, pārklāj tās pār otru gultu un pati ielien Kārklam blakām. Sevišķi ērta gulta diviem gulētājiem nav, taču otra cilvēka ķermeņa siltums un segu daudzums palīdz sasildīties.

Pamazām Marta pārstāj drebēt, Kārkla roka guļ uz viņas pleca, viņa augums silda, un viņai kļūst silti un labi. Atsilst kājas, domas pierimst, un miegs drīz vien viņas elpu dara vienmērīgu un paļāvīgu. Tāpat mierīgi viņai blakām elpo Kārkls, kamēr aiz plānās sienas kauc vējš un ķēpīgais sniegs vēl ņirbinās spuldzes gaismā.

Elektrības nav, tālrunis nedarbojas, apkure nedarbojas, logā cērtas ass vējš kopā ar sniega pārslām. Koku zari brakšķ un birdina ap sevi ledus gabaliņus kā stikla lauskas. Tepat ielas pretējā pusē kļavai liels zars nolūzis. Un kā lai nelūst! Vēl lapas turējās, uz tām nosēdās vispirms lietus lāses, pārvērzdamās plānā ledus kārtiņā, kurai pāri pārkrita sniegs, kas neatrāva tikai lapas, bet visu lielo zaru.

Vecāmāte skatās pa logu ārā. Daudz nevar redzēt, bet samana tomēr, ka zari mētājas visās malās un lūzuši pat tādiem kokiem, kam jau lapas paguvušas nobirt. Nejauka, blāva tumsa glūn pretim no ielas, un trokšņi visās malās, tādi savādi, knakšķīgi trokšņi, it kā gribētu kāds pielīst pie loga vai pie durvīm. Netīkama, neomulīga sajūta. Istabas metas vēsas. Nav nekādas citas apsildīšanas iespējas — ja elektrība nedarbojas, nedarbojas pagrabā lielā krāsns. Salst. Ko lai cilvēks sadara tādā aukstā, nemīlīgā rudens vakarā, kad tumsa un klusums visapkārt?

Tik vien ^vecāmāte var izgudrot, kā gatavoties guļai. Vismaz zem segām būs siltāks, un kājas atpūtīsies, šodien jau viņa daudz staigājusi, atkal sapampušas. Tā liekas, kas te mājās ko darīt, bet, kamēr paskatās vienā, otrā istabā, kamēr pagādā ēdienu vienam vai otram, laiks paiet. Šovakar gan visi palika bez siltām vakariņām, jo bez elektrības nevar nekā pagatavot! Labi, ka Juris pievakarē aizbrauca Martu meklēt, citādi, nudien, viņa nepārradī-sies uz tēva bērēm! Labi jau arī tas, ka Juris ārā no mājas, dīdījās kā tāds nemiera gars, iztramda tikai bērnus!

Vecāmāte sakārtojas un ielien gultā. Nekāda siltā gulēšana sākumā nav, bet pamazām iesilst, pat jāpamet viena sega nost. Vēja kaucieni gan vēl tepat gar logiem atgādina, ka ārā ir auksts, tomēr gultā kļūst siltāk un labāk. Tāds traks laiks! Iztrakosies šodien, būs rīt aprimis, apžuvis. Pirmais sniegs jau nekad ilgi neturas, kas pēkšņi uznācis, pēkšņi aiziet. Kaut tik nelītu ceturtdienas rītā, kad jāapglabā vecaistēvs! Un Marta, kaut nu tā pārrastos šonakt!

Vecāmāte smagi nopūšas. Savādi, savādi tai dzīvītē izkārtojas. Gadiem ilgi Marta ir mājās, un tieši šādā te reizē, kad visādas nelaimes notiek, tieši šādā viņa aizbraukusi! Juris vismaz sadzenāja kādus, kas zināja Kārkla vasaras mājas vietu, un tad nu šis aizbrauca pa visu nejauko laiku. Vēlāk uznāca īsts putenis. Nez kā tad tika uz priekšu? Juris gan pieradis braukāt pa visādiem ceļiem un visādos laika apstākļos, vai nu tagad būs tā, ka nespēs aizbraukt līdz tam ezeram.

Laikam vecāmāte ieslīdējusi snaudā, jo spēji satrūkstas no durvju vēršanās. Ojārs ienācis. Pareizi, pareizi, viņš taču atnāca te jau vakarvakarā, teicās šo nakti pārlaist tepat tēva gultā. Ja jau Juris arī tagad mājās, tad Martas gultā viņš vairs nevar gulēt. Tā ir, vecāmāte jau saprot to, bet bija piemirsusi, ka dēls tepat kaut kur istabā sēdēja. Nu pa tumsu taustās uz gultu. Varēja taču paņemt kādu sveci!

«Vai tu jau guli, māt?»

«Kas nu šajā laikā par gulēšanu! Nav jau tik vēls, tikai tumšs. Vējš kauc kā negudrs. Drošības pēc paņem vēl šo te segu, lai nekļūst auksts! Tu jau vēl tāds apaukstējies esi.»

Ojārs paņem mātes doto segu, atklāj gultu, apguļas. Brīdi viņš uzmanīgi klausās vējā. Apakšējās istabās tā nedzirdēja, bet te augšā, te tiešām vējš gaudo. 'Tāda nelāga sajūta, it kā šī kaukšana būtu biedinājums, kā posta vēstījums. Tēva gulta. Tēvs gan tieši šajā gultā nenomira, bet tomēr gadiem ilgi ir te gulējis gan vesels, gan slims. No šīs te gultas viņu aizveda uz slimnīcu, uz beigām. Palagi ir citi, tīri, bet segas, varbūt segas vēl tās pašas, kas pirms pāris nedēļām sildīja tēvu? Un ar tām Ojāram uzgulst tāds skumjš smagums. Viņam sāp kauli, pašam gurdenums visos locekļos. Kas zina, vai ari viņam šī te nav pēdējā guļasvieta pirms kaut kādas slimnīcas gultas, pirms kaut kādām beigām?

Var cerēt, ka, pārejot vētrai, nejaukam laikam, pāries arī viņa kaulu sāpes. Var cerēt, ka gripa pāries, var cerēt, ka pamazām atkopsies no visām kaitēm, bet ir reizes, kad cerības spiež, kad tām nav nekā no spārnu viegluma vai gaišuma, kas liktu gribēt dzīvot tālāk. Kam gan lai viņš dzīvotu, kam? Grietiņa pie viņa nepalika.

«Kā tad būs ar maksāšanām? Tās bēres vien maksās bargu naudu,» vecāmāte iztraucē viņa domas.

Ojārs pagriežas pret māti:

«Gan jau. To visu nokārtos vēlāk, māt. Tagad viss uz parāda, beigās saskaitīs un samaksās.»

«Kas tad? Man nav tik daudz, un Martai arī nekādu ietaupījumu nav, tā dzīvo visus šos gadus no rokas mutē. Ja uzreiz jāmaksā tūkstoši, kas to maksās?»

Ojārs nopūšas. «Neraizējies, māt, tagad par tādām lietām. Tēvam taču pašam bija iekrāta nauda, samaksās.»

«Nuja — ir. Es tādas mazas grāmatiņas te viendien atradu, bet nekā nesaprotu. Viņš man nekad neizstāstīja par naudas lietām.»

Pēkšņi māte sarosās, aizdedzina sveci. No naktsgaldiņa izņem bankas grāmatiņas un rāda tās Ojāram.

«Kāpēc divas? Un kas tie par cipariem, es nekā nesaprotu!»

«Nu, raug, māt, viss kārtībā. Tēvam nauda noguldīta divi bankās. Nokārtosim visu pamazām. Iznāks bēru nauda, ir tev paliks vēl pāri.»

«Man? Cik tad īsti viņam ir?»

«Turpat četri tūkstoši.»

Mirkli telpā iegulst smags klusums.

«Bet kāpēc tad viņš visu laiku skopojās? Dzīvoja tikai no pensijas naudas vien. Nedrīkstējām nekā atļauties ne paši, ne bērniem.»

«Droši vien tēvs jau agrāk domāja par bērēm.»

«Bet vai tā nav mānīšanās — ja nauda divi bankās?»

«Nav, māt. Guli tagad. Kādēļ tev tieši šovakar jādomā par naudas lietām? Pārbrauks Marta, nokārtosiet visu pamazām.»

Ojāram kaut kā nepatīk mātes saīgušais tonis, nepatīk tagad domāt par tādām tīri praktiskām lietām. Viņš jau saprot: kādam tas viss jānokārto, un viņš palīdzēs Martai, nudien, tikai ne tagad, ne pašlaik, kamēr tēvs pat nav vēl apbedīts.

Māte vairs nerunā, tomēr klusums mazajā telpā nav iestājies, tikai balsu vietā nu asāk skan vēja brāzieni, ledus gabaliņu kritieni un zaru sišanās. Ojāram sāp pakrūtē un tik smagi ap sirdi, ka jāpiespiežas, lai noturētu asaras. Te nu viņš ir kopā ar māti, kā sen, sen nav bijuši. Būtu nu abi izraudājušies, varbūt kļūtu vieglāk, bet māte domā par naudu, domā praktiskas lietas ar skaudru tiešumu. Savādi, ka māte visu tā vienkārši pieņem. Liekas — tēva nāve viņu nav skārusi. Nomiris cilvēks, dzīvajiem jādzīvo tālāk — tas viss. Un tēva nāvi jau viņa vēlējās.

Nevar arī Ojārs teikt, ka tēva nāve viņam ļoti sāp. Šorīt bēru namā gan likās, ka tāda salta roka sažņaugusi viņa kaklu, ka tādēļ nevar vairs ne lāgā paelpot, ne parunāt. Savādākais tomēr bija tas, ka nekādi viņš nespēja pats sevi pārliecināt: tur šķirstā guļ tēvs. Likās, ka tur ir pavisam svešs cilvēks, kas nav pat vairs cilvēks. Nekādi tuvie jau viņi nebija, varbūt tādēļ Ojārs tēva nāvi nespēj īsti pārdzīvot. Svētku reizēs tomēr satikās, tāpat parunājās ķādreiz, kad te pie Martas pieskrēja, bet tās vienmēr bija tādas vispārējas sarunas par darbu, par laiku, par slimībām. Ne viņš zināja, ko tēvs jūt, pārdzīvo, domā, ne tēvs zināja, ko Ojārs domā. Tuvums? Kas tad ir tuvs cilvēks? Vai māte ir? Kā bērnu māte viņu uzaudzināja, bet nu sen viņš pieaudzis, sen dzīvo viens, sen bijis tuvāks citām sievietēm. Viņš pat nesaprot, kā tagad, tikpat kā bēru priekšvakarā, var gudrot par naudu? Varbūt vecums cilvēkiem iemāca just un domāt citādāk.

Brīdi viņš klausās, liekas, ka māte tomēr sākusi vienmērīgi elpot.

Vējš vēl aizvien nerimstas, un Ojārs iedomājas par Juri. Lai jau nu viņš labs braucējs, bet šādā laikā, kad ledus, sniegs, vējš, nē, šādā laikā braukšana jebkuram ir riskanta.

Ojāra domas pieķeras Grietiņai. Šorīt viņai vajadzēja izlidot. Šorīt vēl nebija puteņa, un varbūt viņa jau Anglijā.

«Grietiņ!» Ojārs varētu kliegt, saukt viņu, skriet šajā vējā un sniegā viņai pakaļ, ja tikai tas ko līdzētu. Un viss meitenes dēļ! Kā gan Grietiņa to nesaprata: Ilze izaugs, aizies pati savā dzīvē. Cik vairs ilgi — pieci seši gadi — un tagadējā meitene būs liels cilvēks. Un tad, ko tad viņa iesāks viena? Ojāram tos piecus vai sešus gadus savējiem gan nemaz negribas pieskaitīt, tad tiešām viņš būs vecs vīrs!

Varbūt tomēr pareizāk, ka Grietiņa aizbrauca, varēs Anglijā apskatīties pēc cita vīra, tur viņas gadagājuma puišu netrūka. Pareizāk? Bet ne vienmēr pareizais ir labākais.

Un ko gan viņa viena Anglijā ar meiteni iesāks tagad, kad visa iedzīve likvidēta, kad viņām pat nav zināma vieta, kur piemesties? Grietiņai taču būs vēl grūtāk! Bet viņa tikai domāja par Ilzi, viņai vajagot drošības sajūtas, te tās neesot. Ilze nevarot iedzīvoties šejienes skolās, neesot draugu. Uzreiz nekur nevar iedzīvoties, bet varēja jau vēl pagaidīt, vismaz mēģināt dzīvot! Grietiņ, kas notiks, kad tu paliksi viena?

Pēkšņi Ojāram kļūst karsts. Tās ir viņa domas, kas atradušas jaunu ceļu. Labi, Grietiņa aizbrauca, bet viņš arī šeit nav piesiets. Viņš arī var braukt uz Angliju, būt viņas tuvumā, vismaz palīdzēt dzīvot! Varbūt tad Ilze viņu pieņemtu! Gan jau sadabūtu darbu, gan iekārtotos, ja veselība turētu. Ja tagad viņš padzīvotu pie Martas, apārstētos, varbūt pavasarī būtu vesels diezgan, lai brauktu un dzīvotu Anglijā Grietiņas tuvumā.

Ojārs nu ir satraucies un apjucis pats no savas spējās iedomas. Kādēļ visu laiku tas likās neiespējami? Tiesa, iespējas dzīvot šeit bija labākas, bet ne tās svarīgākās, ne tās! Grietiņa pati!

Ojārs atceras, ka nav iedzēris nervu zāles. Ja viņš domā par pārcelšanos uz Angliju, viņam jākļūst veselam! Lēni viņš iztraušas no gultas un pa tumsu taustās uz vannas istabu.

«Ko tu staigā?» māte atkal uztrūkstas.

«Aizmirsu zāles iedzert.»

«Kas tās par zālēm, kas tik vēlā naktī jādzer?»

«Nervu zāles. Tās nomierina, atslābina muskuļus, var labāk gulēt.»

«Vai tādas derētu man arī?»

«Kāpēc ne, gulēsi labāk.»

Ojārs pēc brīža ienes mātei ūdeni un mazu, dzeltenu ripiņu.

«Gulēsim abi divi, nebūs jāklausās visu laiku vējā.»

Māte zāles iedzer un palien atkal zem segām. «Būtu tik Marta mājās!»

«Gan jau pārbrauks. Varbūt Juris paliek tur pa nakti, šādā laikā braukt atpakaļ nebūtu prāta darbs. Es pieņemu, ka viņi būs atpakaļ rīt ap pusdienas laiku.»

«Tā gan, tā gan.»

Un māte un dēls sasegušies, saritinājušies mēģina gulēt, kamēr ārā aiz loga kauc vējš un ķepīgs sniegs krājas uz vēl nenobirušajām lapām, liekdams zarus zemāk un zemāk, līdz ar brākšķi kāds lūst.

Jā, kaut kur atkal lūst zars, un Maira uztrūkstas, viņa paceļ galvu un klausās. Logā sitas graboši, sīki ledus gabaliņi. Kāda dziļa tumsa visapkārt! Tie ir zari, kas švīkst, tie ir zari! Un tomēr Maira aiztur elpu un klausās. Nē, taču kāds grabinās pie durvīm! Tomēr — nē. Liekas — brīkšķ un brakšķ visi pakši. Negaudotu vējš tā, varētu skaidrāk dzirdēt pārējos trokšņus!

Maira vēl pusguļus uzmanīgi klausās, tad sāk drebināties. Saltums lien zem mīkstā lakata, ar kuru viņa apsegusies. Bet kā gan viņa tā aizmigusi ar visām drēbēm, nenoģērbusies?

Atkal kaut kas nobrikšķ, un Maira labprāt pārvilktu segu pār galvu, lai neko nedzirdētu. Tik griezīgas, asas šīs skaņas, tādas baigas, draudošas. Neviens nestaigā, visi mājās laikam guļ.

Spiedīgajā istabas tumsā vēl iespiežas meitenes nopūta. Nu viņa atceras, kā sēdēja uz gultas malas un skatījās logā, vēroja zaru šūpošanos pret jau satumsušo debesi, līdz vairs neredzēja nekā, līdz pretim sitās tikai visādi trokšņi un smagums. Būtu vismaz televīzijas aparāts darbojies, varētu sēdēt pie tā un nedomāt neko! Bet arī tas klusēja, tāpat kā radio, kā plašu atskaņotājs. Tad ienāca prātā vecaistēvs. Parīt viņu apraks. Vai lietus laikā bēres notiek? Maira to nezināja, viņa vēl nevienas bēres nav redzējusi. Nemūžam, to viņa zina, nemūžam vairs neredzēt vectēvu! Viņa soļi vairs neskanēs šajās mājās nekad, un nekad viņš vairs neteiks neko, nejautās, nemācīs.

Mairas apziņā pazibēja laiks, kad viņa kā maza meitene bieži gāja, vectēvam pie rokas pieķērusies, un bieži no vectēva varēja izčīkstēt kādu saldumu, kādu nieciņu. Kādos Ziemsvētkos vectēvs viņai uzdāvināja skaistus leļļu ratiņus, paša gatavotus, tādus, kādi nevienam citam nebija. Edgars toreiz ratiņos pat vadāja Mairu pašu, tikai kājas nācās grūti savākt. Cik sen, cik bezgala sen tas viss pagājis! Viņa vairs nav bērns. Viņa ir liela!

Un toreiz, kad viņa bija tāda pusaudze, bet gribēja ar kādu tā prātīgi aprunāties, tad vienmēr vecaistēvs uzklausīja, jā, pat runāja ar viņu kā ar pieaugušu cilvēku.

Lūk, tā bildīte pie sienas — vecaistēvs to palīdzēja pielikt; skapja durvis — tām vecaistēvs salaboja rokturi; lampa — arī vecātēva pielikta! Griez acis, kur gribi, visur pretim it kā sniedzas vecātēva rokas. Viņš nebija no tiem, kas sēž dīkā, vismaz ne tad, kad bija vesels. Un, tikai slims būdams jau, viņš kļuva tāds dusmīgs un bārās! Pirms tam vai gan vecaistēvs nebija kā šīs mājas dvēsele, pie kā visi griezās, ja ko vajadzēja, kam prasīja atļauju un padomu? Bet nu vairs vecātēva nebūs. Nekad. Drīz zārku ieliks kapā un apraks. Slapja zeme kritīs uz vāka, kritīs tieši vecamtēvam virsū.

To iedomājoties, Mairai sāka tecēt asaras. Tāpat kā tumsa, žēlums un bailes kļuva ciešāki. Un tad viņa vēl iedomājās, ka pie zārka stāvēs māte un ka arī viņa varētu sākt raudāt, jo tas taču ir viņas tēvs! Mairai kļuva arī mātes žēl, un asaras lija un lija, un viņa iespieda seju spilvenā un laikam raudādama aizmiga.

Nu viņa pieceļas un klausās uzmanīgi, vai nedzirdēs kaut kur soļus. Vējš vien švīkst aiz loga, bet te iekšā, te viss tik savādi kluss. Maira nodreb. Salst. Viņa paņem mīksto vilnas lakatu no gultas, kuru bija sev pārvilkusi pāri guļot, satinas tajā un brīdi stāv istabas tumsā.

Vajadzētu paskatīties pulkstenī, cik tas rāda. Bet kā lai redz? Viņa patiešām tagad nezina, vai ir vēla nakts vai tikai tāds pavēlāks vakars. Nezina arī, vai tēvs ar māti pārbrauca vai ne?

Maira uzmanīgi, kā baidīdamās kādu atmodināt, paver istabas durvis un izslīd priekšnamā. Atkal viņa apstājas un klausās. Neko nedzird, tikai no vecāsmātes istabas skan elpošana, skan cauri aizvērtajām durvīm. Uzmanīgi Maira aiztaustās līdz mātes istabas durvīm, brīdi vēl pastāv, paklausās, tad uzmanīgi tās atver. Loga aizkars ir neaizvilkts, un pretim blāv sniegotā tumsa. Sājā gaismā meitene uzreiz redz, ka mātes gultā neviena nav, tā saklāta, tukša un liekas dīvaini auksta. Nē, gulēt te neguļ neviens. Maira savelk ciešāk lakatuv iebāž degunu tā siltumā. Kaut kas liels, smags, tumšs it kā spiežas viņai visapkārt. Saltums piepilda visu istabu, saltums kā blāvi pelēkas rokas sniedzas tieši viņai pretim, tas taustās jau ap viņu, tas žņaudz!

Maira izmetas priekšnamā, strauji, tomēr klusu aiz sevis aizvērdama durvis. Ir tāda sajūta, ka vajadzētu bēgt, paglābties pie kāda, bet visapkārt tumsa un klusums.

Viņa atkal iedomājas zārku, tikai tajā tagad, liekas, neguļ vairs vecaistēvs, bet māte. Pār šo zārku krīt slapjā, smagā zeme. Tā dun. Maira taču skaidri dzird šo dunē-šanu! Un ja nu mātei patiešām kaut kas ceļā atgadījies? Ja bēru mājā stāvēs atkal viens zārks?

Nē, nē! Viņa iešņukstas un metas uz Edgara istabu, parauj durvis vaļā un gandrīz apkrīt brālim ap kaklu, ieraudzīdama viņu sēžam pie galda, sveces gaismiņā strādājam.

«Edgar, man bail!»

Edgars, pagriezies pret Mairu, līdzjūtīgi pasmaida.

«No kā?»

«No visa!»

«Nav ko baiļoties. Kam jānāk, tas nāks. Putenis pāries, salabos vadus, būs elektrība, būs siltums. Tagad jāpaciešas. »

«Cik pulkstenis?»

Edgars paskatās uz sava radio pusi un pamāj ar roku. «Apstājies!»

Piecēlies viņš no naktsgaldiņa paņem savu rokas pulksteni un sveces gaismā to aplūko. «Drīz būs divpadsmit.»

«Cik ilgi jābrauc līdz Kārkla vasarnīcai?»

Edgars atkal atsēžas pie galda, tomēr negriež māsai muguru.

«Tēvs rēķināja ap trīs stundas. Bet tas ir labā laikā.»

«Edgar, ja nu viņiem kaut kas noticis, ja mašīna apgāzusies?»

Edgars skatās mā$ā, un sveces plīvojošā liesmā viņa seja izskatās daudz vecāka. Un tikai tagad Maira ievēro: Edgars taču izskatās tieši pēc vecātēva!

«Notikt nelaime var vienmēr, bet nav jāraizējas par kaut ko, kas vēl nav noticis.»

Maira nu panākusi uz priekšu, stāv brālim gandrīz blakām.

«Ja mēs paliekam tagad bez tēva un mātes, tad mēs esam bāreņi.»

«Jā, tad mēs esam. Bet kāpēc tu domā tādas lietas?»

«Man bail. Edgar, man bail no tām bērēm!»

«Jā, to es saprotu. Es tikai nesaprotu, kāpēc cilvēki visu tā sarežģī? Šī izdarīšanās ar iezārkošanu, puķēm, ceremoniālo aprakšanu — kam tas vajadzīgs? Tā ir palicēju mocīšana, teātra spēlēšana vai kaut kas tamlīdzīgs. Agrāk šie rituāli bija saistīti ar cilvēku aprakšanu pavisam citādāk nekā tagad. Agrāk patiešām domāja par dvēseli, tagad vairs tikai par miesu. Dvēsele ir jau aizgājusi, un miesa ir jānovāc. Bet to var izdarīt arī citādāk.»

«Vai tu domā, ka vecātēva dvēsele vēl ir tepat pie mums?»

Edgars parausta plecus.

«Kad es pirmīt ar Ojāru biju bēru namā, man likās, ka vecaistēvs visu redz un dzird, tik nespēj mums to pateikt. Bet kas tad notiks, ja mēs viņu aprokam un viņš vēl nemaz nav miris?»

«Maira, viņa maņu orgāni vairs nedarbojas, viņš nekā nejūt. Viņš ir miris. Un miesa no zemes ir jāaizvāc.»

«Kā tu tā nejauki runā — miesa jāaizvāc!»

«Nu, kas tad ir bēres? Manās acīs tāds lieks pomps, bet, ja viņi tā grib, tad ir labi, mums atliek šoreiz pieņemt. Jāaiziet reiz būs visiem. Tagad ir vecaistēvs, nākošā būs vecāmāte, tad tavs krusttēvs Ojārs, tad varbūt tēvs vai māte ...»

«Nerunā tā!» Maira saķer brāļa plecus. «Kā tu vari tik mierīgi runāt?»

«Maira, to taču tu zini, ka jāmirst visiem! Arī tev, arī man. Nav jau teikts, ka nākošā noteikti būs vecāmāte, varbūt kāds no mums. Bet nav vērts par to tagad galvu lauzīt.»

«Te velk no loga, kā tu vari sēdēt tādā vējā?»

Maira atraujas no brāļa, bet Edgars tikai noplāta rokas.

«Tos priekšlogus jau mēs paši neielikām. Jā, kājas man, te sēžot, ir nosalušas. Būs jāiet gulēt. Grūti lasīt tādā sveces gaismiņā. Un tēvs ar māti laikam šonakt nepār-brauks, nav ko gaidīt.»

Maira vēl stāv, kamēr Edgars sāk gatavoties guļai.

«Nu? Nesalsti — ej tu arī gulēt!»

Mairas skats ieķēries brāļa radiopulkstenī, tas apstājies, pretim rāda 5.17.

«Jau septiņas stundas nav elektrības,» Maira klusi saka.

«Varbūt līdz rītam būs. Ej vien gulēt, nebaidies. Es tepat būšu.»

«Vējš tik nejauki kauc.»

«Bet mēs esam drošā mājā.»

«Māte varbūt kaut kur ceļa malā! Edgar, ja viņi no rīta vēl nav mājās, neej uz universitāti. Lūdzu!» Edgars skatās māsā līdzcietīgi un norūpējies saka:

«Ja viņi tiešām nepārbrauks, es palikšu pie tevis. Bet tagad ej vien. Ar labunakti.»

«Ar labunakti,» Maira klusi atsaka un lēni izslīd, bet turpat pie durvīm priekšnama tumsā sastingst. Viņa dzird soļus, dzird tos nākam tuvāk un tuvāk, un tad jau tie nodun uz lieveņa. Kāds mēģina vērt durvis.

«Edgar,» Maira strauji metas atpakaļ, «kāds nāk!»

Brīdi viņi klausās, tad Edgars paņem sveci un iet lejup. Bet nu viņi abi dzird atslēgu durvīs, un pēc brīža pa tām ienāk tēvs viens pats. Maira sastingusi stāv kāpnēs aiz Edgara un skatās tēvā. Viņa pat nespēj pajautāt, kur māte.

Tēvs ir nikns, to redz tūlīt, to jūt no viņa kustībām, no soļiem, no mēteļa pasviešanas uz soliņa pie spoguļa un asā skata uz Mairas pusi, kas apjukusi, satinusies lakatā, stāv kāpnēs aiz brāļa. Edgars paiet tuvāk tēvam un mēģina ar sveci apgaismot priekšnamu. Laikam bērnu klusēšana tomēr tēvam liek pirmajam sākt runāt.

«Pilsētas šajā galā viss tumšs, ielas kā slidotavas, riteņi griežas gan, bet uz priekšu netiek. īsta ellīte! Kopš cikiem jums te nav elektrības?»

«Kopš pieciem,» Edgars rāmi atsaka, bet Maira vairs neiztur.

«Kur māte?»

«Vai es zinu!» Tēva balss nu uzsitas īstās dusmās, bet Maira tomēr jautā tālāk:

«Vai Kārkla vasaras māju tu atradi?»

«Atradu. Domāju, ka pats dabūšu galu, kā tur vienu laiku salstošais lietus kapāja. Ar visu ārprātīgo slīdēšanu, tumsu un sniegu — es tomēr to māju atradu. Uzcēlis tādu pili, stikli vien laistās, bet aiz stikliem tikai tumsa un tukšums. Neviena tur nebija.»

«Nebija?» Maira jūt, ka sāk drebēt, jūt, ka viņas pirmītējās bailes, pirmītējā prātošana par nelaimēm patiešām varētu būt taisnība. Viņa klusi nočukst: «Bet mājās arī viņas nav.»

«Visas ceļmalas pilnas ar automašīnām. Citas apgāzušās, citas tāpat grāvī ieslīdējušas, citas atstātas. Laimīgā kārtā uzliku ziemas riepas, citādi arī es būtu kādā ceļmalā palicis. Turp vēl varēju aizkulties pa lielo ceļu, bet atpakaļ braucu pa mazajiem, zinu, kā no tās vietas izbraukt. Mazie ceļi pašlaik drošāki, nav tik slideni.»

«Bet māte, kur viņa varētu būt?»

«Varbūt kādā ceļmalā, varbūt kādā slimnīcā, kas to lai zina! Uzvāri man tēju, Maira! Esmu pamatīgi izsalis.»

«Nav taču elektrības!»

Mirkli viņi visi trīs stāv priekšnama pustumsā, kur Edgara turētās sveces sīkā liesmiņa patumši plivo, un skatās cits citā. Mairas lūpas ir cieši sakniebušās. Kā tēvs varēja runāt par māti tādā nicīgā, dusmīgā tonī, it kā tā būtu viņas vaina, ka uznācis putenis un ceļi tik slideni? Vai tas neizklausījās pēc novēlējuma, kaut viņa tiešām būtu kādā ceļa malā?

«Jācer, ka putenis nakti rimsies un māte pa gaismu pārradīsies.»

Edgars mierīgi to saka un kāpj atpakaļ augšstāvā. Tad viņš pagriežas pret tēvu.

«Paņem kādu sveci līdzi, augšā vairāk nav.»

Jurim piere savilkušies īgnumā, bet viņš mēģina rāmi runāt.

«Kur tās sveces ir?»

Viņš jau gribēja uzsaukt Mairai, lai dabū, bet redz, ka meitene uzslīdējusi pa kāpnēm augšā. Edgars paiet tēvam garām un pēc mirkļa iznāk no dzīvojamās istabas un, ne vārda neteicis, pasniedz tēvam trīsžuburaino svečturi.

Tad viņi abi kāpj augšā. Pie istabas durvīm Juris apstājas.

«Vai manā gultā jau kāds neguļ?»

«Ojārs guļ vecāsmātes istabā.»

Priekšnamā viss paliek kluss. Maira iegājusi savā istabā, atsēdušies uz gultas malas un atkal skatās loga blāvajā tumsā.

Viņas gaidīšanas spriegums nu atslābis, taču neziņa par māti bailes atkal uzpūš kā tādu milzīgu, tumšu balonu, kas plešas vēl lielāks un, šķiet, jau piepildīs visu istabu, pašu Mairu saspiezdams. Ja nu patiešām Kārkla mašīna kaut kur apgāzusies vai nogāzusies, ja viņi ievainoti, sasisti vai nosaluši? Tēvs taču teica, pilnas ceļmalas ar automašīnām. Vasarnīcā viņu nav, tātad izbraukuši pirms tēva! Kur viņi ir? Ja būtu aizvesti uz slimnīcu, tad taču kāds piezvanītu, paziņotu!

Mairai izlaužas paskaļš šņukstiens, un viņa no tā nobīstas, kaut gribētos pilnā kaklā saukt: «Māt, nāc mājās!»

Viņa dzird, kā tēvs un Edgars nomazgājas, kā aizver istabu durvis, kā viss paliek kluss, rāms te iekšā, bet ārā vēl kauc vējš un šņāc zari. Tad kāds ieklepojas. Laikam Ojārs. Nu Maira iedomājas, ka šodien bēru namā pirmo reizi redzēja Ojāru raudam. Viņš stāvēja pelēks, saguris un raudzījās ut šķirstu, pats likdamies līdzīgs vecamtē-vam. Un tad viņam sāka ritēt asaras, kamēr vecāmāte mierīgi paraudzīja vecātēva apģērbu, noslaucīja kādu pūciņu no viņa uzvalka, paglāstīja vēl viņa rokas, pataustīja šķirsta popējumu, tad apskatīja puķes. Daudz jau to nebija, tomēr daži paziņas ziedus atsūtījuši. Maira nespēja uz vecotēvu skatīties. Viņa pamanīja dzeltenīgo, smailo degunu un tūliņ atrāvās. Likās — deguna asums durtin dūra, tas raidīja projām. Vislabprātāk viņa būtu metusies no bēru mājas ārā, bet vecāmāte mierīgi staigāja un skatījās, un Ojārs stāvēja kā pārakmeņojies, tik ritošās asaras viņu atšķīra no statujas. Viņa mēģināja domāt par kaut ko citu, bet šo citu nespēja atrast. Viss bēru nama telpās spieda, žņaudza, viss lika domāt par nāvi, kaut arī gleznas, skulptūras, logu aizkari it kā tādēļ vien te bija, lai izkliedētu palicēju domas.

Cik atvieglota Maira jutās, kad vecāmāte teica, ka nu laiks iet projām. Ojārs tikpat strauji kā Maira devās uz izeju, laikam arī viņam bija grūti tur stāvēt. Nu viņš klepo. Varbūt arī viņu tagad vēl smacē asaras, jo viņš taču guļ tēva gultā!

Maira satrūkstas. Kaut kur pavisam tuvu skan savādi klaudzieni. Viņa aiztur elpu un klausās, taču sirds sitas dobji un traucē. Tik daudz viņa tomēr uztver, ka klaudzieni ir te, dārza pusē, un pavisam tuvu mājai. Vai māte būtu tomēr pārbraukusi un mēģinātu ienākt pa virtuves durvīm? Maira sastingusi klausās, tad dzird atkal Ojāru ieklepojamies. Klaudzieni liekas vienmērīgi, tad pazūd, tad atkal sadzirdami.

Maira saņemas, izkāpj no gultas un pa logu skatās ārā. Tumsa liekas kļuvusi vēl biezāka. Viņa redz, ka gar logu sijājas sīks lietus, tas mazgā projām sniegu. Viņa uzmanīgi skatās un klausās, un tad saprot: tēvs, iebraukdams garāžā, nav kārtīgi aiztaisījis durvis, nu tās vējā virinās. Viņa piespiež seju loga stiklam un skatās: tiešām, garāžas durvis pasitas vaļā, tad ar troksni atkal aizcērtas.

Maira ielien atpakaļ gultā, bet miegs nenāk, jādomā par māti. Ja nu viņa vēl rīt nepārbrauc, ko tad?

Negribēdama dzirdēt durvju sišanos, vēja šņākšanu un lietus grabināšanu logā, Maira pārrauj segu pār galvu un mēģina gulēt Pamazām iesilst locekļi, un viņa laižas miegā, kas patiesībā ir tāds murgains mirklis. Maira redz šķirstu ar vecotēvu, redz vecpmāti, kura kaut ko dara pie puķēm, bet tad uzreiz aizslēpjas. Pie šķirsta piestājas

Alda. Maira grib steigties pie māsas, grib viņai ko vaicāt, bet redz, ka Alda velk vecotēvu aiz kājām ārā no šķirsta. Un tad Alda ierauga Mairu, pagriežas pret viņu, saukdama, ka Mairai jāliekas tagad šķirstā iekšā! Un Alda vairs nerauj vecotēvu, bet grūž Mairu šķirstā, un māsas seja ir savādi dzeltena, acīs nikns spīdums, ur^ viņas mati ! ir no brūnajām dzijām kā lupatu lellēm. Mairai bail, bet viņa nespēj no Aldas tvēriena izrauties. Maira kliedz, bet nu Alda sāk nelabi smieties. Maira kliedz no visa spēka, un viņai pat liekas, ka dzird savu balsi. Vai tā ir Alda, kas nu viņu purina? Kāds sauc: «Maira, Maira!» Bet Maira nevar pamosties, viņa jūt rokas uz pleciem un kliedz, jo tās taču ir Aldas rokas, kas grūž viņu šķirstā!

«Mosties, mosties, nekliedz!» Tas ir Ojārs, kas pacēlis viņu pussēdus un purina.

Maira beidzot atver acis, un viņa zina, ka ir gultā, ka te nav šķirsta, un tomēr Aldas dzeltenīgā seja ar dīvainiem dzīparu matiem liekas tepat*, tepat. Vai tās bija Ojāra rokas, ko viņa juta uz saviem pleciem? Viņa vēl dreb sapņa bailēs, piespiežas Ojāram klāt kā mazs bērns un ļauj asarām un elsām vaļu. Meitenes augums dreb, bet Ojārs viņu, cieši aptvēris, ritmiski šūpo un viegli glāsta Mairas sasvīdušo muguru. «Nomierinies, nomierinies. Tu sasapņojies.»

Nu jau Maira arī zina, ka tas bija tikai sapnis, tomēr nezina, cik ilgi gulējusi, tādēļ uzprasa: «Vai māte mājās?»

«Nav vēl, bet tagad, pa nakti, nav ko gaidīt. Sācis līt, tas nozīmē, ka ārā kļuvis siltāks. Nomazgās ledu, būs vieglāka braukšana. Rīt māte noteikti pārbrauks, tu redzēsi!»

Kaut tā būtu, kaut tā būtu!

Ojārs vēl arvien tur meiteni apskautu un lēnām šūpo.

«Cik labi, krusttēv, ka tu esi pie mums!» Maira klusi saka, un viņas galva, mierīgi piespiedusies Ojāra plecam, kļūst smagāka un gurdāka.

«Guli nu, Mairiņ,» Ojārs saudzīgi atliek meiteni spilvenā un apsedz. Klusiņām viņš iziet no istabas.

Juris tomēr dzird Ojāra soļus, tāpat kā dzirdēja Mairas kliegšanu. Meitene sasapņojusies! Kaut kas tomēr iedzeļ. Ojārs iegāja pirmais pie Mairas, droši vieņ nomierināja, nu iet atpakaļ. Juris pats īsti neattapās, ka jāsteidzas meitai palīgā pamosties. Domāja — pakliegs un atmodīsies. Vai pirmā reize, kad kāds murgo! Bet nu Ojārs būs atkal tas labais! Laikam grib parādīt, ka tāds Juris šajās mājās bijis nebijis!

Jurim iedzeļ paša apziņa: un ja tā ir patiesība, ja patiešām viņš šajās mājās bijis nebijis? Vai viņi te nav dzīvojuši bez viņa, vai nav iztikuši? Vai viņi nav kā tāda sazvērnieku banda? Kāpēc Ojāram te jānāk tagad gulēt? Māte tik nevarīga nav, lai pati neiztiktu, un tik bēdu sagrauzta, ka būtu pieskatāma, jau nepavisam! Bet, nē, viņam jānāk te pārnakšņot. It kā pasvītrodams: Martas nav mājās, tad tomēr kādam jābūt pie bērniem. Maira viņa krustmeita, lutināma, pieskatāma!

Brīdi Juris guļ un stīvi skatās tumsā. Miegs ir iztraucēts, miers arī, nogurums tomēr nav tāds, lai varētu iekrist dziļā miegā un nepamosties. Patiesībā Juris mazliet brīnās, ka iesnaudies tikai uz brīdi, ka dzirdēja pat Mairas kliegšanu. Laikam jau arī viņa nervi saspīlēti līdz tādai pakāpei, ka nespēj gulēt. Un visādas domas maļas galvā, tādas savādas, kā nekad agrāk.

Marta aizbraukusi. Kā gan viņa tā varēja rīkoties? Nē, to viņš pat sapnī nebija iedomājies, ka Marta varētu satikties ar kaimiņu Kārklu. Maira gan teica, ka šī esot pirmā reize, bet ko meitene īsti zināja? Vai viņš bērniem teiktu, ja ar kādu citu satiktos? Kāpēc lai Marta par to runātu? Vai viņai jādod bērniem norēķini, kur iet, ko dara? Varbūt jau sen viņi satiekas. Kārklam sieva projām jau vairākus gadus, nebūtu nekāds brīnums, ja sāk skatīties pēc citas. Marta te tuvumā, kā teikt, ērti un labi.

Juris noskurinās. Paša domas radījušas dusmas ne tikai pret sievu, bet pret Kārklu, jo sevišķi pret viņu. Ja viņš te parādītos, paņemtu viņu pie apkakles un izmestu!

Jurim tomēr pašam sevī jāpasmejas: izmestu? No

kurienes? Vai viņš pats jau nav izmests no šīs mājas? Un tik vienkārši viņš Kārklu pie apkakles nepaņemtu vis, spēcīga auguma vīrs!

Garāžas durvis atkal sitas. Troksnis kaitina, bet celties, ģērbties un iet ārā tās kārtīgi aiztaisīt netīkas. Salts visapkārt, salts un nemīlīgs. Būtu gaisma, varētu lasīt, varētu aizmirst pats savas niknās domas, bet elektrības nav, un no tām svecēm jau arī nekā prātīga nav, acu bojāšana, nekas cits!

Būtu Marta blakām, būtu siltāk. Nudien, viņš apliktu tagad rokas sievai ap pleciem, un varbūt varētu viss būt kā agrāk, kā pirms daudziem gadiem. Varētu? Nē, vis-

pirms viņam būtu jāzina, kādas ir Martas un Kārkla attiecības.

Jo vairāk Juris par Martu domā, jo asākas dusmas sevī jūt. Un, jo vairāk skaišas, jo skaidrāk apjauš, ka paša vaina vien būs visam pamatā. Tomēr šo apjaušanu negribas pieņemt. Tiesa, daudz gar sievu viņš pēdējā laikā nav licies zinis, taču vienmēr pieņēma, ka te viņa būs, te — mājās. Pēdējā laikā jau viņa bija atkal tāda pieļāvīgāka. Ja arī neizrādīja nekādu sevišķu prieku par viņa apciemojumiem, tomēr arī neteica, lai meklē citur naktsmājas. Kopš septembra viņam bija iznācis iebraukt pilsētā vai katru nedēļu, pārlaida naktis tepat. Un kāpēc gan ne — taču paša sieva un paša māja?

Vai ir?

Juris apmetas uz otriem sāniem. Tā vien liekas, ka istabas tumsā kāds par viņu smejas. Vai tad tā nebija Marta pati, kas sacīja, lai viņš labāk no mājas iet projām? Vai viņš vainīgs, ja tāds darbs, kas liek braukāt apkārt, kas liek būt Jūrmalas ciemā vairāk nekā te, pilsētā? Vai Marta varēja iedomāties, kā tas ir, kad, nobraucis visu dienu, runā, stāsta, rāda, skaidro, ir pieklājīgs, laipns pret klientiem pat tad, kad gribētu viņus pasūtīt pie velna! To jau iemācās redzēt diezgan ātri, kurš būs pircējs, kurš ne, kurš tikai braukās un skatīsies. Un, ja nu tad, kad, laimīgi no tādiem braukātājiem vaļā ticis, Juris negrib vairs braukt vēl kādu stundu uz mājām, ja viņš paliek motelī vai pie paziņām, vai tas kāds grēka darbs? Bet Marta dusmīga. Nezinot nekad, kur viņš ir, kad būšot mājās, kā ar viņu rēķināties. Varbūt nezināja, kā ar Kārklu rēķināties, varbūt tieši tāpēc ieteica viņam mājās nedzīvot? Kā citādāk uzreiz tā būtu skrējusi līdzi? Vai nav dzirdēts, kā pa tādām vasaras mājām dzīvo? Divi vien kaut kur mežā, kur citi ne dzird, ne redz!

Juris vārās pats savās dusmās, un, 'jo ilgāk par sievu domā, jo tumšākās krāsās rādās ne tikai pagātne, bet arī nākotne. Mirkli viņš klausās nakts trokšņos. Viņš dzird, kā virinās un sitas garāžas durvis, dzird, kā švīkst koku zari, .kā šad tad ieklepojas Ojārs, un visi šie trokšņi viņu kaitina, nejēdzīgi kaitina. Bet viņš dzird arī tādu izmisušu balsi pats sevī: kas notiks, ja Marta patiešām paliks pie šī Kārkla, paliks pavisam?

Viņš, kā parasts, aizbrauks atpakaļ uz Jūrmalas ciemu, pārdos zemes gabalus, mājas, kādu dienu iebrauks atkal pilsētā, nāks mājās, bet priekšā būs cits, un viņu varbūt palūgs te vairs vispār nerādīties. Kārkls staigās pa istabām, Kārkls gulēs te, viņu gultā! Juris nikni paslejas uz elkoņa un sapurina spilvenu, pagrūž to augstāk, uzmetas uz tā tik nikni, ka gulta nokrakšķ.

Tā gan, viņu izstums no šīs mājas pilnīgi, pavisam, pateiks: tu mums neesi vajadzīgs! Vai viņš neredz — Maira vairās, bēg ik reizes, kad viņš te parādās. Vai parunājas kā ar tēvu? Nē, skatās tikai virsū ar tādām acīm, it kā viņš viens pats par visu atbildīgs, pie visa vainīgs. Bet uzstājas: tev jābrauc pēc mātes! Un vai Edgars neizturas pret viņu kā pret skolaspuiku? Vai viņš stāsta par savām studijām? Nē, tēvs jau nesapratīs, nav vērts! Tiesa, nav jau viņš studējis, bet gluži zābaks arī nav, taču šajā pasaulē dzīvo, redz un dzird. Bet dēls uz viņu noskatās kā uz tādu, kas neprot ne reizesrēķina. Vai tas nebija apvainojums šovakar ar tām svecēm? Sak, tu pats ir svečturi neproti paņemt, jāiedod! Un vecāmāte jau to tik vien gaida, kā tikt vaļā no tāda znota! Tai viņš vējagrābslis vienmēr bijis un paliks!

Jā, Juris pavisam skaidri redz, ka šajā mājā pēc viņa neviens nesērotu. Tomēr nevar īsti zināt, ko domā Marta pati? Varbūt Mairai taisnība, varbūt tomēr šī ir tikai pirmā reize?

Vējš atkal aizsit garāžas durvis, un Juris strauji izrauj no pagalvja spilvenu un uzliek uz ausīm. Viņš negrib klausīties visādos trokšņos!

Jāmēģina gulēt, jāmēģina vēlreiz aizmigt! Rīt nekāda vieglā diena nebūs. Viņš pats nezina, ko iesākt, ko darīt? Bet to viņš saprot, ka no viņa sagaidīs, lai zinātu, lai rīkotos, vismaz bērni sagaidīs. Vecāmāte varbūt pateiks, ka Ojārs jau arī vēl te ir, un tas būs skaidrs un gaišs mājiens atkal, ka bez viņa var iztikt.

Juris nu redz, cik patiesībā viens viņš ir. Ja Marta patiešām te ieved Kārklu, tad viņam nav nekā, gluži nekā. Neliela istaba Jūrmalas ciemā — tas viss. Ne mājas, ne sievas, ne bērnu, nekā! Ģimene izputējusi!

Vai tā būtu viņa sirdsapziņa, kas sauc: nevis izputējusi, bet izputināta? Tevis izputināta! Nē, nē, Juris negrib to pieņemt, nav taču viņš vainīgs, ka tā iznācis!

Varbūt viņš tiešām nepievērsa pietiekami uzmanības sievai, varbūt atstāja ģimeni novārtā, bet Marta vienmēr bija aizņemta ar bērniem, runāja par slimībām, par grūtumiem: te tēvam sirdslēkmes, te mātei kājas tūkst, te vienam bērnam tas, otram tas. Un pati vienmēr nogurusi

un pagurusi un pat nepajautā, kā vīrs jūtas, vai viņam arī ļ kas nesāp? Ja Juris kādreiz ieminējās par iziešanu, vai Martai bija laika? Nē, nevar atstāt vai nu bērnus, ^vai ļ vecākus, vai atkal nav vaļas, kaut kādi mājas darbi svarīgāki par visu citu. Mūžīgās rūpes un raizes! Vai tā bija Jura vaina, ka Marta nemācēja priecāties, nemācēja pa reizei no ikdienas raizēm atbrīvoties? Apnika tāda čīkstēšana un vaidēšana, apnika klausīties visādās nebūša- ļ nās!

Un tomēr Juris negribētu Kārklu redzēt te, savā vietā! Nē, šoreiz viņš neklausīs Martu, arī ja viņa teiks: labāk aizej. Viņš neaizies! Marta ir viņa sieva, Maira ir viņa meita, un Edgars ir viņa dēls!

Nakts lēnām velkas ar lietus lāšu ritēšanu gar logu, ar garāžas durvju sišanos, ar Ojāra klepošanu un Jura paša domām, kas nekādas gaišās nav. Ko viņš teiks, kad rīt pārradīsies Marta? Pārmest viņai aizbraukšanu pie Kārkla? Viņa atteiks, kāpēc tad tu pats mani neaizvedi? Jā, kāpēc viņš to nav darījis pēdējos gadus? Juris nezina atbildi, tikai zina, tā ir iznācis. Zina arī, ka nu ir jāizšķiras, ir skaidri un gaiši jāizrunājas ar Martu. Kādu trešo pa vidu viņš negrib redzēt!

Juris jau gandrīz ieslīd miegā, bet pēkšņi jauna doma, nejauka, asa doma, iztrūcina viņu atkal. Ko tad, ja Marta vispār vairs nepārbrauc? Varbūt viņi bija norunājuši, izkārtojuši šo aizbraukšanu jau iepriekš, tikai tagad tā izskatās, it kā viņi pēkšņi būtu satikušies.

Nu Jura smadzenēs maļas dažādas iespējas. Viens viņam ir skaidrs: ja Marta aizgājusi, tad viņš arī šajā mājā negrib dzīvot, tad viņš paliek Jūrmalas ciemā un iebrauks apskatīties, kā bērniem klājas, tāpat kā līdz šim, iebrauks tajās reizēs, kad būs pilsētā. Droši vien Ojārs te uzmestos par saimnieku, par žēlotāju. Bērni jau lieli, tie tiktu galā ar visu paši, bet satikties ar sievasmāti diendienā Juris vairs negrib, vismaz ne tad, ja Martas nav tuvumā.

Pēc brīža tomēr šīs netīkamās domas atslābst, Juris netic varbūtībai, ka Marta būtu plānojusi aiziešanu. Nē, viņa taču par daudz aizņemta ar vecāku slimošanu, ar bērniem, ar māju pašu. Viņa nemaz nevar tā kaut ko izdomāt!

Viņš varētu pavisam mierīgi tagad teikt: tēvs nu ir miris, kāds vīrietis tomēr mājās vajadzīgs, es nākšu atpakaļ pie tevis, Marta. Vai viņa teiktu: nē, nenāc? Vai

neredzēja, cik tomēr grūti dzīvot vienai? Bet Juris jau nezina, vai Martai bija grūti? Viņa nekad visu neizrunāja, ierāvās sevī, rīkojās, bet tomēr nekad Jurim nestāstīja īsti, ne kā viņa pavada savas dienas, ne kā ar visu tiek galā.

Šaubas Jurim tomēr liek mētāties, liek domāt dažādas iespējas un tomēr nākt pie atziņas, ka viņš labprāt nāktu atpakaļ te, pie Martas.

Nakts gausi rit tālāk, un arī Jura domas kļūst mierīgākas, lēnākas. Marta pārbrauks, un būs viss atkal pa vecam.

TREŠDIENA

Pelēks un smags ataust rīts. Vējš mitējies, tikai sīkas lietus lāses mazgā nelaikā uzkritušo sniegu, kas gan vēl turas uz zemes, bet jau aizskalots no namu jumtiem, no dzeltenajām kļavu lapām, kuras nu steigšus krīt zemē, it kā baltajā sniegā varētu paglābties. Lēni un vienmērīgi lietus līņā, rītu darīdams smagu, smagu.

Edgars piecēlies pirmais un jau nonācis virtuvē. Elektrības vēl nav. Brīdi viņš stāv un skatās pelēkajā rītā, nespēdams uzreiz izgudrot, vai vērts šodien uz universitāti doties. Nezina īsti, vai citās pilsētas daļās arī strāvas nav, vai tramvaji brauc, vai universitāte vispār nebūs slēgta? Rīt bēres. Varēja būt šodien, tad vismaz diena nebūtu izniekota un netīkamais apbedīšanas mirklis būtu garām! Rīt pēcpusdienā viņam jāvada seminārs, jālasa, jāskaidro. Ej nu sazini, kāda dūša pēc bērēm. Varēja jau profesoram pateikt un semināru atcelt, bet viņš tomēr uz to ir gatavojies, grib, lai arī tas būtu garām!

Edgars nav radis dīkā stāv(ēt, ja viņš nonācis virtuvē, tad — lai ēstu. Nekā silta šorīt brokastīs nedabūs, to viņš saprot, tādēļ paņem pienu, ielej glāzē, nogriež maizes riku un ēd. Brīdi viņš uzmanīgi klausās. Nē, nestaigā vis vēl neviens. Māte laikam tā ir nepārradās. Un vai tā bija Maira, kas pagājušajā naktī bļāva? īsti pārliecināts Edgars par to nav, varbūt viņš pats tikai sapņoja. Vakar viņš Mairai solījās neiet no mājas projām, ja māte un tēvs nepārbrauks. Tēvs pārbrauca, māte ne. Kā nu ar solījumu?

Maizes rika apēsta, piens izdzerts, augšā viss vēl kluss. Edgars nu ir izlēmis: viņš tomēr šodien uz universitāti neies. Viņam arī ir skaidrs, ka priekšlogi tomēr jāieliek. No viņa loga velk uz kājām, un vējainā laikā, tādā kā vakar, patiešām nosalst mācoties. Tēvs šodien arī mājās, būs kas palīdz.

Izlēmis, kas jādara, Edgars sparīgi noiet pagrabā, kur māte pagājušo ceturtdienu aizsāka logus mazgāt. Sveču gaismā viņš skatās un redz, ka gandrīz visi jau notīrīti, tos pāris viņš veikli vien nomazgās.

Pamazām mostas arī citi, sāk skanēt soļi vienā, otrā istabā. Vecāmāte piecēlusies runājas ar sevi, pa starpām šo to pasaka Ojāram, bet Ojārs guļ tēva gultā, savilcis segas cieši ap kaklu, un ir nedomā celties. Viņam sāp visas maliņas, sāp kauli, sāp krūtis un jāklepo. Gribas miera un siltuma. Bet siltuma nav, un miera — miera nebūs. Ojārs to zina, tāpat kā viņš zina, ka negrib celties arī tādēļ, lai nebūtu jāsatiekas ar Juri. Nekā ļauna māsasvīrs viņam nav nodarījis, bet tomēr šis cilvēks Ojāram nekad nav paticis. Būtu viņš toreiz bijis te, kad Marta sagājās, būtu teicis: tādu Juri gan sev par vīru neņem. Bet ne Marta viņam padomu prasīja, ne būtu klausījusi.

Māte iziet no istabas. Ojārs iedomājas Mairu, un viņu pārņem savāds, rūgts maigums. Gandrīz atkal gribētos pieglaust meitenes galvu sev pie krūtīm un šūpot. Naktī viņa likās tik bezpalīdzīga, izmisusi kā no lizdas izkritis putnēns. Mairai šīs būs pirmās bēres, un tieši tagad mātes nav pie viņas, tieši tagad putenis un aukstums, un tumsa, salta, netīkama tumsa bija ap viņu. Kāpēc Grietiņas Ilze nav tāda kā Maira? Cik silti viņam kļuva ap sirdi, kad Maira teica: labi, ka tu esi pie mums. Vai Ilze nevarētu viņam paļāvīgi pieglausties un teikt: labi, ka tu esi pie mums? Nē, viņa grib projām, viņai te nepatīk, viņa te nevar iedzīvoties, un Grietiņa klausa meitenei!

Vecāmāte, izgājusi priekšnamā, pagrozās. Te galīgi tumšs, jo bez elektrības tik vien gaismas ienāk kā pa kāpņu logu, kuram pavisam tuvu ir kaimiņu mājaš mūris, un aiz tā šorīt kā otrs mūris guļ pelēks rīts. Vecāmāte paietas un paver Mairas istabas durvis. Meitene guļ sarāvusies, vēl cieši aizmigusi. Taču laikam salusi, citādi nebūtu tādā čokuriņā! Daudz nedomādama, vecāmāte aizsteidz uz savu istabu, paņem segu un pārklāj to Mairai. Viņa sagrozās un kaut ko saka, prasa, par māti. «Paguli vien, kur tādā aukstumā skriesi!»

Vecāmāte paver arī Edgara istabas durvis un tīri pārsteigta, ka istaba jau tukša. Vai viņš būtu aizgājis uz skolu? No Edgara visu var sagaidīt, vienalga, kāds laiks, vienalga, kā pats jūtas, bet mācības nevar kavēt! Vecāmāte atstāj Edgara istabas durvis vaļā, lai priekšnamā ieplūst gaisma. Par Juri viņa neiedomājas, bet durvis paver, gribēdama pārliecināties, vai Marta ir vai nav mājās. Nē, nav vis, to jau viņa tūliņ redz un ir tīri pikta, kad Juris paceļ galvu un prasa:

«Vai ko vajag?»

«Nē, ko tad man no tevis vajadzētu? Skatījos tikai, vai Marta nav pārradusies.»

Laikam vecāsmātes paīgnā atbilde aizkaitina Juri, un viņš tāpat atsaka:

«Vai tad Martai mājas interesē? Varbūt guļ kādā motelī kopā ar to jūsu kaimiņu Kārklu!»

Gluži tā viņš nebija gribējis teikt, bet tas nu ir izsprucis, un izteiktu vārdu atpakaļ vairs nevar atņemt. Varbūt šī iespējamā kopā gulēšana viņu kaitinājusi visu nakti, grauzusi un tādēļ bija mēles galā pirmajam teikumam.

Vecāmāte pamet niknu skatu uz znota pusi un ver durvis ciet. Viņa gan zinātu, ko atbildēt par to gulēšanu, tomēr nesaka neko, tikai pukodamās kāpj lejā uz virtuvi. Atradies Martas tiesātājs! Kuram tad mājas neinteresēja visus šos gadus? Nu, uz brīdi iebraucis te, būs īstais kungs un sāks niekāt Martu par to, ka viņa izbraukusi zaļumos!

Virtuvē vecāmāte paklikšķina elektrisko slēdzi, bet nekas nenotiek, strāvas vēl nav. Kā tad uzvārīs kafiju? Nu jau visi celsies, ēst tomēr gribēs! Ojāram derētu karsts piens, visu nakti krekšķēja, tāpēc jau ir atkal saguris, ka ne no gultas ārā negrib līst. Te viņa pamana, ka pagraba durvis pusvirus.

«Vai tur kāds lejā?» viņa iesauc, paliekusies kāpnēs.

«Es,» Edgars atsaucas un nāk augšā.

Vecaimātei pārsteigums: nav aizgājis uz universitāti, bet pabeidzis tīrīt priekšlogus. Paskat, paskat, un bez teikšanas sadomājis palīdzēt! Laikam jau pats pagājušo nakti pamatīgi sala, citādi neiedomātos vis pats no sevis, būtu Martai jātīra. Vai viņa neizrunājās par tiem logiem līdz apnikumam, bet nē — palīgu nav.

Lietus arī tā kā piestājies, tikai pelēkums karājas gar logiem, smags, netīkams pelēkums.

«Redz nu, kamēr nelīst, pieslien kāpnes un apslauki rūtis no ārpuses. Piecelsies Maira, palīdzēs logus ielikt, būs vismaz viens darbs padarīts.»

Edgars šoreiz vecomāti klausa tūlīt un iet ārā, kamēr līšana piestājusi.

Pēkšņi ierūcas krāsns, uzzibsnī spuldzes. Elektrība! Varēs atkal vārīt, varēs istabas sasildīt, varēs ziņas paklausīties, varēs izkliedēt netīkamo, auksto tumsu!

No prieka vecāmāte paietas priekšnamā un pie kāpnēm sauc:

«Elektrība ir, elektrība!»

Nu viņa sāk rosīties pa virtuvi, šorīt taču trīs vīriešiem brokastis jāparauga, pie tam Edgars, pa āru ņemoties, būs izsalis līdz kauliem. Laikam vecāsmātes sauciens tomēr parāvis gulētājus ārā no gultām, augšā dip soļi, diena ir klāt ar savu dzīvību. Klau, Mairas istabā skan radio! Mājās pamostas parastā diena ar dzīvošanas skaņām.

Tomēr tā nav parasta diena. Pelēka un gausa tā velkas ar īgnām, strupām atbildēm un tādiem pat strupiem jautājumiem. Vai ik uz soja pietrūkst Martas. To jūt vecāmāte, to jūt Ojārs, Edgars, Juris, un bezgala rūgti to jūt Maira. Istabas iesilušas, bet tomēr tās ir saltas, netīkamas bez mātes. Savādi, pat tad, kad māte dusmojās, māja tomēr likās gaismas un siltuma pilnāka nekā tagad, kad te ir gan cilvēki, bet nav sirsnības.

Tēvs palīdz Edgaram ielikt priekšlogus. Ko viņi viens otram pa brīžam uzsauc, Maira neklausās, un tomēr viņa dzird, ka Edgars, parasti mierīgais, prātīgais Edgars, skaļā balsī šķendējas. Darbs nesokas, ārā auksts, mikls, ne tēvs, ne dēls nezina, kur tās lielās naglas, kuras parasti liek priekšlogu v.irās, nezina, kur mazais āmurītis, kur kāds mīksts slaukāmais. Trūkst Martas.

Arī vecāmāte brīdi paklausās, kā tēvs ar dēlu ap logiem ņemas, tad atmet ar roku un pie sevis nosaka: tā kā bērni!

Tomēr darbs beidzot padarīts. Juris sakopjas, braukšot uz pilsētas centru darīšanās, būšot atpakaļ vakarā.

«Bet kas notiks, ja māte nepārbrauc?» Maira izmisīgi sauc, sekodama tēvam no virtuves priekšnamā līdz pat ārdurvīm.

Juris jūt, ka kaut kas meitenei tomēr jāatbild, un atkal, asāk nekā gribējis, izsaka:

«Ja māte nepārbrauks, apraksim vecotēvu rīt bez viņas!»

Kad tēvs aizgājis, aiziet arī Edgars. Te, mājās, viņš tikai kavē laiku, ies paskatīties, kas universitātē. Un, ja arī nebūs lekcijas, bibliotēka noteikti būs vaļā.

Mājā iestājas miers.

Ojārs visu pēcpusdienu nonīcis pa gultu, nu bāls, sadudzis staigā, un Maira vairāk tā kā pienākuma pēc ieprasās, vai uz bēru māju šodien viņš neies?

«Varbūt vēlāk,» Ojārs atsaka, «klātstāvēšana tēvam vairs nepalīdzēs, kas miris, tas miris.»

Mitrais laiks liek sevi just visos locekļos, nē, Ojārs tādā dienā ārā negrib iet. Arī vecāmāte uz bēru namu šodien netaisās, un vienai Mairai bail.

Kāda gara diena! Maira mētājas pa istabām, pacilā vienu lietu, otru, nekā īsti nedara, nekā nepalīdz, tikai snaikstās gar logiem ielas pusē. Edgars teica, ka ap pusdienas laiku mātei vajagot būt mājās. Bet nu jau pēcpusdiena, un no mātes ne ziņas, ne miņas!

Brīdi Maira skatās gleznā, skatās nomāktajos, bēdīgajos muzikantos, un viņai liekas, ka šodien pirmo reizi īsti saprot uzgleznotās meitenes drūmumu. Bet kādēļ māte toreiz neizvēlējās priecīgāku gleznu, kādēļ tieši šo te?

Jo ilgāk Maira skatās, jo vairāk viņai liekas, ka gleznotā meitene noplukušajā jakā sāk atgādināt māti, ka varbūt viņa tā no gleznas skatās uz katru Mairas soli, skatās ar skumjām, pārmetošām acīm.

Te Mairas skats noslīd gar logu, un viņa pamana ārā uz ielas Kārkla zaļo automašīnu.

«Māte mājās!» viņa iesaucas un metas pretim. Patiešām māte ir mājas! Maira paskrienas līdz mašīnai, palīdz paņemt somas un tūliņ mātei saka: «Kā mēs tevi gaidījām!»

To, ka māte par tēva nāvi vēl nekā nezina, viņa neiedomājas.

«Šausmīgs laiks!» Marta saka, ienākusi istabā. «Domājām, ka arī šorīt vēl netiksim atpakaļ. Bet sāka līt, ledus nokusa, un tad lēnām varējām kustēties uz māju pusi.»

Padzirdējusi Martas balsi, no virtuves iznāk vecāmāte.

«Pārbrauci gan beidzot! Izgaidījāmies jau vakar! Un tieši tādā reizē tev bija jābūt no mājam projām!»

«Māt, es taču nevarēju paredzēt, ka laiks tā apsviedī-sies! Pati redzēji, cik neticami silts un saulains vēl bija sestdienas rīts.»

«Vai es par laiku runāju,» vecāmāte atmet ar roku, «par bērēm, par bērēm!»

«Par kādām bērēm?» Martas sejā jau iegulst savāds stingums.

«Svētdien taču tēvs nomira. Padomā — šodien trešdiena — un tu vēl neesi mājās! Tevis dēļ tikai nolikām bēres rīt, citādi būtu jau šodien glabājuši.»

«Tēvs nomira!»

Marta stīvi skatās mātē, tad, nekā neteikusi, paņem somu un iet augšā. Maira seko un ātri mēģina izstāstīt, kas viss te noticis pa šīm pāris dienām. Marta vēl joprojām klusē, ieiet guļamistabā, bet, pamanījusi nesak-lāto gultu, ieprasās:

«Vai Ojārs te gulēja?»

«Nē, tēvs. Ojārs gulēja vecātēva gultā.»

Marta stāv un skatās. Nu viņa zina, ka te gulējis vīrs, zina arī, ka viņš atkal te šonakt gulēs. Ojārs gulējis tēva gultā. Un tēva vairs nav.

Galvā ir savāds tukšums. Viņa sāka gan kustēties, kārtot gultu, bet tā vien liekas, ka locekļi kļūst stīvāki, gausāki, ka viņa it kā pazūd pati no sevis. Kad gulta saklāta, kad drēbes no somām izkārtas, viņa atsēžas un skatās pelēkajā gaismā, neko īsti neredzēdama un neko nedomādama.

«Tu esi nogurusi un nosalusi no brauciena,» Maira norūpējusies saka, «es uznesīšu tev karstu tēju, tu pasēdi un atpūties.»

Marta pasmaida. No meitenes mutes skan it kā viņas pašas balss, skan rūpība un vēlēšanās palīdzēt, darīt labu. Bet skan arī kaut kas cits, kaut kas no tiem vakariem, kad viņa kopā ar Kārklu sēdēja pie kamīna, kad varēja sasildīties uguns gaismā un sprakstēšanā. Viņa tur sēdēja, dzēra tēju, skatījās ogļu kvēlē un sildījās, nezinādama, ka tēvs jau miris. Viņa nebija klāt tēva pēdējā brīdī. Pat neaizgāja pie viņa piektdienas vakarā, kā bija solījusies, viņa vienkārši pameta savu tēvu, aizbrauca! Viņa taču tēvu bija piemānījusi!

Kad pēdējo reizi viņi runājās piektdienas rītā, tēvs solījās būt labs, vairs nevienam nesist, tikai lai ved viņu mājās!

Marta skaidri dzird tēva žēlīgo balsi: «Mārtiņ, ved mani mājās!» Un ko viņa izdarīja? Viņa aizbrauca sava prieka pēc projām, aizbrauca atpūsties! Nekad, vairs nekad viņa tēvam nevarēs to izskaidrot, nekad nevarēs pateikt, kāpēc piektdienas vakarā neaizgāja!

Kā māte teica — bēres būs rīt? Rīt. Martu pārņem savāda neticēšana. Vai tā tiešām bija viņa, kas pirms pāris stundām kopā ar Kārklu sēdēja automašīnā un pa lietaino dienu brauca šurp? Vai tā bija viņa, kas pagājušo nakti pārlaida mazā moteļa istabiņā vienā gultā ar Kārklu, jeb vai tā ir viņa pati, kas te sēž un skatās, un neko neredz, un neko nedara?

«Tēvs ir miris.» Viņa to saka balsī, un tikai tad liekas, ka tā ir patiesība. Nu ir noticis tas, ko visi gribēja, ko gaidīja!

Maira ienāk un sniedz mātei tasi tējas:

«Iedzer siltu tēju, tev būs vieglāk.»

«Man?» Marta pasmaida, viņa pat nejūt sevī smagumu, jūt tikai stingumu, tukšumu.

«Tēvs ir miris. Mans tēvs ir miris.»

Marta skaidri redz: Maira grib būt laba, palīdzīga, viņas jaunajā sejā iegūlusies neparasta nopietnība, kas to dara vecāku, pieaugušāku, bet arī piemīlīgāku. Dzerdama meitas atnesto tēju, viņa jūt, ka ar katru norīto karsto malku pašreizējā apkārtne kļūst skaidrāka, viņa sāk tiešām izjust pašreizējo mirkli. Cik savādi skan: tēvs ir miris. Tāda drūma skaņa šais vārdos, un tomēr arī izlīdzinājums, miers un pat mierinājums.

Marta mēģina atcerēties, kas notika toreiz, kad viņi saņēma ziņu par brāļa nāvi. Vairs neatceras, kā māte to uzņēma. Viņai pašai paziņoja to tikai pēcpusdienā, kad pārnāca no skolas. Māte vēstuli droši vien bija saņēmusi no rīta. Tas toreiz bija tāds drūms vakars, neviens nerunāja, katrs ierāvās sevī. Bet pēc tam dzīve ritēja tālāk, tikai vairs nebija gaidīšanas, viņi zināja, ka nepienāks vēstules un Aldis pats arī vairs nekad nepārnāks. Varbūt vecāki bija sadrūmuši labu laiku pēc tam, bet tad jau nāca kara jukas, pašu bēdas un posts, un tikai retos mirkļos viņi pieminēja Aldi.

Maira apsēžas mātei blakām un pieglaužas viņas plecam. Sen Marta nav meitu jutusi sev tik tuvu, un viņai pat liekas, ka Maira tagad dzird viņas domas. Vai ar vārdu Aldis Martas pašas domās nebija ienākusi Alda? Viņa nerunās par to, nepieminēs. Kā Kārkls teica: izrunājoties kļūst vieglāk, redz rūgto citā gaismā? Varbūt. Marta apliek meitai roku, piespiež viņu sev cieši klāt, un viņas vaigs uzgulst uz Mairas mīkstajiem matiem. «Mana meita,» Marta domā, «tā dzīvos tālāk, kad manis vairs nebūs, tāpat kā es tagad dzīvoju tālāk, kad mana tēva vairs nav.»

«Māt, kur paliek dvēsele?»

Mairas galva mierīgi guļ uz Martas pleca, bet domas droši vien ir pie vecātēva, pie neparastās mūžības, dzīvošanas un miršanas jautājuma.

«Es nezinu, es patiešām to nezinu.»

Marta domā to pašu: kur paliek dvēsele?

«Varbūt dvēsele paliek cilvēka darbos, lietās, ko viņš skāris, vārdos, ko teicis. Tā droši vien ir visur vienā laikā cilvēka prātam neaptveramā un nesaprotamā veidā, bet ir. Tu taču vēl jūti vecotēvu, vai ne?»

«Kad es savā istabā skatos, es viņu jūtu visur. Tur plauktiņš, tur bildīte, kurus vecaistēvs pielika, tur soliņš, tur skapja rokturis. Zem gultas vēl glabājas tā koka kaste, kuru viņš man pagatavoja rotaļlietu glabāšanai. Bet tās ir lietas, māt. Kaut kur jābūt viņa dvēselei.»

«Dvēselēm ir sava dzīve, par ko mēs nekā nezinām, tikai minam.»

Martas skats nu apstājies logā, aiz kura pelēkā diena ievilkusies pēcpusdienā. Bet kaut kas ir savādāk, kaut kas ar logu ir noticis. Un tad viņa saprot — priekšlogi ielikti!

«Edgars ar tēvu šorīt ielika,» Maira paskaidro, un Marta mazliet pasmaida. Tā ir tāda maza uzvara viņas mūžā, viņas ikdienā. Droši vien darba sācējs bija Edgars, Jurim pat nebūtu ienācis prātā, ka mājai vispār priekšlogi ir un ka ziema būs auksta. Domām par Juri nāk līdzi kaut kas draudošs un tumšs. Viņa grib, bet baidās ar vīru satikties. Varētu pajautāt Mairai, ko tēvs sacīja par viņas aizbraukšanu, tomēr prāts neļauj meitu it kā nostādīt starp viņiem.

Tā ir vecāmāte, kas sparīgi atgrūž istabas durvis, un Mairas galva atraujas no mātes pleca.

«Ko nu sēžat abas? Darbu līdz kaklam! Iejaucu pirmīt mīklu, taču kāds pīrāgs jāuzcep. Pārnāks no kapsētas izsalušies, katrs gribēs iekost. Gan jau kāds paziņa arī atnāks līdzi, bērinieki taču jāaicina, jāpacienā.»

Marta skatās mātē, un tikai pamazām teiktie vārdi nonāk līdz apziņai. Jā, jā, bērinieki ir jāpacienā!

«Man piekusušas kājas, nevaru vairs nostāvēt. Ej sagriez speķi, tūliņ būs jāsāk pīrāgi cept.»

Marta saprot, ka jārīkojas, jāgatavojas bērēm, tomēr tas viss šajā mirklī liekas nenozīmīgs. Māte izjaukusi kādu skaistu mirkli kopā ar meitu.

«Es sagriezīšu speķi,» Maira pieceļas, «lai māte atpūšas. »

Viņa paņem izdzerto tējas krūzi un steidzīgi iziet.

«Tevi žēlo. Atpūties vien, atpūties!» Vecāsmātes balsī ir īgnums. «Nule jau pūties vairākas dienas no vietas, kamēr es viena pati te ar visiem — gan dzīviem, gan mirušiem! Iedomā tikai — neviena paša mājās, kad zvana no slimnīcas! Vai es to svešo mēli saprotu, vai es varu ko izrunāt? Tik vienu zinu, ka mirst tēvs. Ne ko zinu par bēru izdarībām, ne par kapa vietām. Un Ojārs arī uz gultas, tas necelsies augšā nepavisam. Es paguvu uz

slimnīcu aizbraukt, kamēr tēvs vēl bija silts. Bet nomira viens pats, kad neviena no tuviniekiem nav klāt!»

Marta jūtas vainīga, bet neviens vārds nenāk pār viņas lūpām.

Vajadzētu teikt mātei ko labu, nomierināt viņu, bet vārdi pazuduši. Tie iesaluši, un viņā atkal ienācis pirmītējais bezdomu stingums.

Māte laikam gaidījusi no Martas taisnošanos, taujāšanu, bet klusums nu ir ap viņām abām, pelēks, nospiedošs klusums. Varbūt tas ir nogurums, varbūt spējš jūtu uzplūdums, bet vecāmāte iešņukstas.

«Ko tu raudi, māt? Tu taču vēlējies, kaut tēvs ātrāk nomirtu! Nu tas brīdis ir pienācis, ir noticis tieši tas, ko tu gribēji.»

«Gribēju, lai nomirst? Negribēju, ka cilvēks mokās! Vai tad vajadzētu dzīvību vilkt, ja dzīvot vairs nespēj?»

Marta sēž. Jāceļas, jārīkojas! Kādēļ vajadzēja mātei pārmest? Kaut kas mātes balsī un izrīcībā ir ass, tiešs, un tas Martu satriec. Viņa jūtas vainīga tēva un mātes priekšā un tomēr nedara neko un nesaka neko, lai šo vainu mazinātu. Vai tiešām tā ir viņa, kas te sēž uz gultas malas un skatās saīgušā mātē, kurai satūkušas kājas?

Ikdiena! Marta, atjēdzies — ap tevi ir ikdiena, kas ap tevi apsitusies kā pelēks, smags lakats! Jā, jā, Marta to zina, jūt, būs šis pelēkais, smagais lakats jānes cauri visām tālākām dienām!

«Ledusskapis kā izslaucīts. Paskaties, ko dosi vakariņās! Seši cilvēki ar dažām baltmaizes rikām neiztiks. Rītdienai arī vēl kas jāpagādā. Tavs vīrs aizskrēja savās darīšanās, ir nepaprasīja, vai no veikala kas jāpārved.»

Ai, kā Martai iedzeļ šis — tavs vīrs! Kādēļ māte neteica Juris? Viņa taču labi zina, kāds vīrs Juris viņai ir.

Vecāmāte savu pateikusi, nu viņa var iet uz istabu un atgulties, jau tā par ilgu bijusi uz kājām. Marta vēl sēž. Skats uztver pulksteņa rādītājus, prāts aprēķina, ka veikali būs vaļā pāris stundu, un šais pāris stundās jāveic ikdienas darbi. Rīt būs tēva bēres, viņa beigu beigas. Bet šīdiena rit savā gaitā, rit pret vakaru, un darbs dzen darbu, tikai Marta tos nedara. Viņa pat iedomājas, kas notiktu, ja viņa nebūtu vēl šodien pārbraukusi? Ja laiks būtu turējies skaists, viņa noteikti vēl būtu Kārkla vasarnīcā un ir nezinātu par tēva nāvi vai bērēm.

Cik labi būtu sēdēt pie Kārkla kamīna vai saulē uz lielā akmens vai būt kopā ar Salenieku pāri un runāt mierīgus, labus vārdus! Esot kopā ar Salenieka kundzi tikai pāris stundu, viņa izjuta to mieru, ko cilvēks cilvēkam var dot. Tur sveši, pirmoreiz sastapti cilvēki patiešām deva mieru, te — savi tuvinieki pamet tikai raizes un nemieru.

Maira uzskrien augšā.

«Mīkla ir uzrūgusi. Māt, jģisāk cept, bet es neprotu!»

Marta nu atdzīvojas, pieceļas un iet meitai līdzi. Jārīkojas, jādzīvo! Maira palīdz. Viņas abas veido pīrāgus, un pamazām, darbā aizrāvusies, meitene aizmirst bēdas, aizmirst, kam šis cepiens domāts. Jau pasprūk smiekli par neizdevušos pīrāgu, priecīgs sauciens par smaržīgajiem, brūnajiem, tikko no krāsns izņemtajiem un par karstumu pirmajā kodienā! Marta mana, ka meitas atdzīvošanās ielīst arī viņā, tikai citādākā veidā. Tagad Marta sāk just žēlumu par tēva aiziešanu. Arī viņa iekož tikko no krāsns izņemtajā pīrāgā, bet atliek iedomāties, ka tas bēru cepiens, un siltais, gardais kumoss iesprūst kaklā, kļūst rūgts un nenorijams.

Kā tēvs lūdzās uz mājām! Viņš kā mazs bērns solījās būt labs, tikai lai Marta ved viņu mājās. Varbūt viņš juta savas pēdējās stundas tuvumu, vēlējās nomirt savā gultā. Bet viņa neaizgāja piektdienas vakarā, viņa neturēja solījumu un nu vairs nekad to nevarēs izlabot. Neaizgāja Grietiņas dēļ. Kas lai tik droši apgalvo, ka tajā vakarā viņa Grietiņai nebija vairāk vajadzīga kā tēvam? Tagad Grietiņa jau būs Anglijā, un Ojāram tālāk jādzīvo vienam. Kaut kā viņi dzīvos, viņi visi, kas vēl nav miruši. Un, vienalga, kāda šī dzīvošana būs, tā tomēr būs dzīve ar priecīgiem un bēdīgiem mirkļiem, ar tikšanās un šķiršanās sāpēm un priekiem, ar sauli, lietu un mēnesi.

Martas rokas ir apstājušās darboties. Viņa stāv pie virtuves galda un pa logu skatās ārā pagalmā, kur stūrī pretim raugās trīs bērziņi. Tie nu pavisam kaili. Pelēkajā pēcpusdienā baltie stumbri liekas nākam pretim. Arī kociņi vēl dzīvo. Trīs jauni kociņi. Alda, kur tu tagad esi? Vai priecātos par vecātēva nāvi? Tu viņu nespēji ciest, tev daļēji viņa dēļ bija jāaizskrien no mājām, no ģimenes, no tādas dzīves, kādā vecaistēvs tevi būtu gribējis redzēt. Nē, nē, Marta nojauš, ka par vecātēva nāvi Alda tomēr nepriecātos. Tāpat kā Maira, viņa atcerētos to labo, ko vecaistēvs darījis, tos gaišos brīžus ar labiem vārdiem. Skarbums un īdzīgie vārdi būs pagaisuši, tos sapratīs ar tagadējo prātu kā slimības daļu, tos piedos! Alda, nāc mājās!

«Māt,» Maira sapurina māti, «pīrāgi apdegs!»

No dārza stūra pretim raugās trīs baltie bērziņi. No reiz pilnās un skaļās mājas divi cilvēki jau aizgājuši.

Ko Maira teica? Pareizi, pīrāgi apdegs! Bēru mielasts apdegs!

Marta atkal ir atguvusies, viņa rosās, izvelk no krāsns pīrāgus, veikli iestumj iekšā nākošo plāti, dara visu, kā jādara, pat mēģina uzsmaidīt Mairai, kuras sejā pazudis pirmītējais vieglums. Nedrīkst paļauties mirkļa smagumam, vairs ne! Darbs prasās darīšanas. Un, lūk, vai pret Mairu liktenis nav nežēlīgāks nekā bijis pret Martu? Viņai pāri pusmūžam, un pirmās bēres rīko, kamēr Maira vēl pavisam jauna un jau spiesta ar nāvi sastapties tieši.

«Kur Ojārs?» Marta cenšas būt lietišķa.

«Izgāja. Varbūt aizgāja pie vecātēva.»

Pirmajā brīdī Marta nesaprot teikto, bet tad viņa atjēdz, ka nav tēvu vēl redzējusi, nav no viņa atvadījusies. Rīt būs bēres, rīt vairs nebūs iespējams pabūt ar tēvu divatā, bet tagad jāgatavo cienasts, it kā tēvam vai viņai tas būtu svarīgākais.

Pīrāgi izcepti, trauki paliek nenomazgāti, bet viņas abas ar Mairu steigšus vien dodas iepirkties, tik tiešām mājās pārtikas nav. No veikala pirkumu sola aizvest.

Viņas ir iznākušas no veikala, un pelēkā diena ir ieslīdējusi vēl pelēkākā vakarā. Marta vairs nedomā par darbiem, nedomā par vakariņām vai nemazgātajiem traukiem. Viss var gaidīt. Pie tēva viņa var būt tikai šovakar, rīt viņš vairs nebūs virs zemes. Marta skaidri jūt, ka pašlaik nemaz negribētu mājās būt, negribētu tikties ne ar māti, ne brāli, ne vīru. Viņa negrib ne ar vienu runāt, visi vārdi šķiet lieki un nevajadzīgi. Bet bez vārdiem dzīvošana nerit, un viņiem visiem jādzīvo un jāsadzīvo.

Klusēdamas māte un meita brauc uz bēru namu, kamēr pilsēta pamazām iegrimst naktī.

Bēru mājā pie vecātēva neviena nav. Varbūt Ojārs ir bijis un aizgājis, varbūt arī Juris šodien te atnāca, bet tagad šķirsts aizvērts, un tās dažas puķes un vienīgais vainags, ko Ojārs licis atsūtīt visas ģimenes vārdā, skumji smaržo. Viņas abas stāv un brīdi veras šķirsta vākā, ne Mairai, ne Martai nav drosmes to pavērt. Marta skatās puķēs, skatās zaļajā skuju vainagā, kurā zars ar zaru sasiets ciešā lokā. Tādā lokā vajadzētu turēties ģimenei, cieši, skaisti sakļauties. Neviens atsevišķs zars vainagu neveido, bet visi kopā noteiktā kārtībā, noteiktā ritmā un piekļāvībā. Viens zars no viņu ģimenes vainaga izrauts.

Marta nopurinās. Ne jau vecaistēvs ir šis pirmais zars, kas sajauc vainaga noslēgtību, Alda un Juris to ir izdarījuši daudz agrāk, vēl dzīvi esot. Tad Marta iedomājas, ka atnākusi no tēva atvadīties ar tukšām rokām, neviena ziediņa neatnesusi.

«Maira, varbūt te tuvumā kāds puķu veikals. Vēl jau vajadzētu būt atvērtam, un varbūt vēl var dabūt kādus baltus ziedus. Vienalga, kādus baltus.» Marta iedod meitenei naudu, un Māira steidzīgiem soļiem aiziet.

Nu ir tas mirklis, kad Marta ar tēvu pēdējo reizi ir divatā. Viņa var to droši teikt: pēdējo reizi. Marta paver šķirsta vāku. Satina popējums iemet viņas acīs savu balto gaismu gandrīz kā izsmejošu kliedzienu. Kam tēvam tagad tādu spīdīgu zīdu? Baltu linu palagu viņam vajadzēja, vienkāršu, stipru, kāda bija viņa dzīve! Zīdos un samtos jau viņš nekad nav gulējis, nav pat to kārojis, kādēļ tagad tāda ērmošanās? Bet tā dara, tādus šķirstus gatavo! Marta to zina, tikai sirds dzijumos nespēj pieņemt. Tēva seja ir pelēki dzeltenīga, bet no tās pretim vīd miers, milzīgs, liels rņiers. Pēdējā laikā parasti viņa seja bija saviebusies netīksmē pret apkārtni, nu tā izlīdzinājusies, izskatās pat jaunāka.

Te guļ dzīvības devējs, un rīt, rīt būs jau kaps. Kā gan Kārkls teica par tām ķēdēm, kas sasien paaudzes? Stipras esot tās, kas sākas kādā kapā. Kaut nu bērni no šīs ķēdes neatrautos, kaut paliktu!

Marta iedomājas Salenieka kundzes stāstu par veco ļaužu mītnēm. Tēvam tādas mūža beigas nebija jāpiedzīvo. Bet kā būs ar māti? Bez vārdiem Marta sola nomirušajam tēvam, ka nekad māti neievietos tajos priekšnāves kambaros, kā Salenieka kundze šīs mītnes sauca. Gan iztiks, gan! Nespēs vairs Marta, palīdzēs Maira. Vai šodien neredzēja, cik meitene daudz var, ja ir jāvar?

Maira nāk ar baltām rozēm. Tās nav mākslīgi sakārtotas, tie ir vaļēji rožu ziedi, kurus Marta uzliek uz šķirsta.

«Tie tev, tēv, paldies par visu, paldies par tavu dzīvi,» Marta to saka tikai domās, bet apziņa, ka šis te ir atvadu mirklis uz mūžu un ka šīs pāris rozes tēvs ne redz, ne jūt, atraisa Martas asaras. Visu laiku kopš pārbraukšanas, kopš ziņas saņemšanas viņa bijusi savādā stingumā un tikai tagad var apraudāt tēva nāvi ar patiesu žēlumu. Starp savām elsām Marta dzird Mairas šņukstus. Viņa pagriež galvu un redz: meitene atsēdušies, aizklājusi seju ar abām rokām un raud, raud no sirds dziļumiem. Nu Marta apsēžas viņai blakām, un Maira apmet abas rokas mātei ap kaklu, piespiež savu pieri pie viņas vaiga un raud, un raud, un viņu abu asaras satek kaut kur uz Martas vaigiem kopā. Varbūt to nojauš abas, ka viņas neraud tikai vecātēva dēļ, bet raud par visu bijušo, skaisto un rūgto.

Pamazām jau norimst viss, un arī viņu acis kļūst sausas, kļūst skaidrākas, it kā izmazgātas. Ikdiena sevi atgādina. Blakus telpās skan svešu ļaužu soļi un balsis, pie kāda cita varbūt raud kādi citi. Cilvēku tuvums liek viņām abām nomierināties, liek iedomāties māju, pārējos un rītdienu. Lēnām Marta aizver šķirsta vāku. Nav smilšu dunēšanas, nav atvadu lūgšanas, bet šis mirklis ir tāds, kas Martai •liek pilnīgi sajust, ka nu viņa tēvu aprok.

«Rozes novītīs,» Maira ierunājas.

Marta skatās uz baltajiem ziediem, kas vientuļi stāv uz šķirsta.

«Lai vīst, nav svarīgi. Tēvam — nemaz.»

Viņas iziet, un tikai pēc laika, kad jau brīdi gājušas pa nakts tumsas apņemto ielu, Maira ieprasās:

«Kādēļ mirušajiem nes puķes, ja viņi tās neredz?»

«Simboliskas atvadas. Greznojums.»

«Iznāk, ka palicēji puķes nesuši paši sev, lai pierādītu, ka bērēs bijuši.»

«Nē,» Marta šo domu noraida, «grib tomēr, lai aizgājēju no šīs zemes izvadītu ar skaistumu. Grib, lai nepaliktu tikai samesta smilšu kaudzīte, bet krāšņa kapu kopa. Arī uz manas kopas tu uzliksi baltus ziedus, kad tas būs vajadzīgs.»

«Vai krāsai ir kāda nozīme?» Maira pieķeras mātei pie rokas.

«Visi ziedi ir skaisti, bet baltajiem tomēr piemīt īpatnējs skaidrības un tīrības skaistums.»

«Bet saka, ka sarkans ir mīlestības krāsa!»

«Ir dažādas mīlestības. Tēvu es nemīlēju ar tādu pašu mīlestību kā tevi vai tavu tēvu.»

«Māt, vai tu viņu vispār vēl mīli?»

Meitenes tiešais jautājums Martu samulsina. Viņa negrib teikt patiesību, bet viņa nezina pati, vai vēl Juri mīl vai ne.

«Es domāju, ka — jā.»

«Un viņš tevi?»

«Maira, es nezinu. Mēs sen neesam par tādām lietām runājuši. Bet es pieņemu, ka tomēr — jā, ka arī viņš mani vēl mīl.»

«Māt, man reizēm liekas, ka tu esi naivāka par mani, ka tu neredzi vai negribi redzēt īstenību.»

Marta klusē, viņa nejautā, kāda gan šī īstenība Mairas domās ir, viņai bail, ka meitas atbilde varētu sašķaidīt druskās tās ticības, cerības un mīlestības pārpaliekas, kas viņā vēl paglabājušās. Vai aplami būtu pieņēmusi, ka Juris tomēr vēl viņu mīl? Vai to vakaru, stāvot kopā ar Kārklu uz laipām un skatoties zvaigžņotajās debesīs, viņa būtībā nebija vēlējusies, kaut Kārkla vietā būtu Juris? Viņa taču gribēja, kaut tādi skaisti brīži, kādi bija kopā ar Kārklu, kaut tādi būtu kopā ar Juri! Bet ko domā Juris, ko ilgojas viņš? Marta to nezina, gadiem ilgi nav zinājusi. Tagad Marta nav viņu sastapusi kopš atbraukšanas, un viņai bail no tā mirkļa, kad būs jāsaka, kur bijusi. Kādēļ lai baiļotos? Nekā nosodāma taču viņa nav darījusi? Un tomēr ir tāda sajūta, ka nodarīts Jurim pāri. Viņa taču nedrīkstēja atstāt māju un aizbraukt kopā ar citu! Nedrīkstēja? Kāpēc ne? Tikai ceturtdienas vakarā vīrs vēl te bija, vai pajautāja, ko Marta pa nedēļas nogali darīs, vai piedāvāja viņu aizvest kaut vai uz to pašu Jūrmalas ciemu, kur viņam istaba? Juris taču nelikās zinis, kur viņa iet, ko dara, ar ko satiekas. Kādēļ lai tagad viņa justos vainīga? Un tomēr prāta apsvērums un loģika neatbrīvo Martu no netīkamās sajūtas.

Kad Marta ar Mairu ieiet mājās, tūliņ redz un dzird, ka pārradušies arī pārējie. Ojārs īsi sasveicinās ar māsu.

«Kā tu jūties?» Marta vēro brāļa pelēko seju, kas priekšnama gaismā izskatās gandrīz tikpat dzelteni pelēka kā tēva seja zārkā.

«Kā pirms bērēm,» Ojārs atsaka. «Iešu tagad augšā, likšos tēva gultā un mēģināšu savilkt spēkus kopā rītdienai. Laikam, tēva gultā guļot, nāk tēva padoms. Pagājušā naktī izgudroju tā: ja Grietiņa ar meitu nevarēja palikt pie manis, es varu braukt pie viņām. Vai te mani sien? Māti jau tu aprūpēsi?»

«Tā gan. Un tu domā, ka viņas Anglijā tieši tevi gaida un tieši tevi pieņems?»

«Varbūt. Ja arī nepieņems un ja arī negaida, es tomēr varu viņām palīdzēt. Marta, vai tu saproti, ka cilvēks grib būt kādam vajadzīgs un derīgs? Es gribu Grietiņai palīdzēt, vienalga, kā. Es varu pārdot māju, ar līdzekļiem palīdzēt viņai Anglijā atkal iekārtoties, jo manis dēļ jau viņa tur visu iedzīvi likvidēja. Bez tam tā meitene taču izaugs. Drīz būs pieaudzis cilvēks, sāks domāt citādāk!»

«Ojār, tu izskaties tik noguris un slims. Tiec nu tagad vispirms pats ar sevi galā un tad domā par Grietiņu un Angliju.»

Marta skumji noskatās, kā Ojārs lēni kāpj pa kāpnēm augšā, un viņai tā vien liekas, ka tie nākamie gadi, par kuriem Ojārs pašlaik domā, var viņam nepienākt. Bet kāda sapņa cilvēkam vajag! Jā, jā, tas gaišais punktiņš priekšā, tas ir vajadzīgs. Grietiņ, esi viņa gaišais punktiņš, vienalga, kur tu esi!

Edgars ir virtuvē, padzirdējis mātes balsi, viņš iznāk priekšnamā, bet pagaida, kamēr Ojārs uziet, un tikai tad jautā:

«Kā tu pārbrauci, māt?»

Marta dzird dēla balsī neierastu rūpību un līdzjūtību, dzird arī prieku, un tas viņu pārsteidz un aizkustina. Viņā grib atbildēt, bet acīs sariesušās asaras, un tik vien viņa pašlaik var kā silti uzsmaidīt. Edgars māti nav redzējis raudot un varbūt tādēļ nu jūtas pavisam nelāgi.

«Māt,» viņš neveikli uzliek roku uz mātes elkoņa, «neraudi. Vecamtēvam tagad labāk, nesāp nekas. Vesels jau viņš nekad nevarēja kļūt.»

Vai Marta drīkst teikt, ka ne jau vecātēva dēļ pašlaik asaras acīs? Viņa stāv, smaida, kamēr asaras rit pa vaigiem, un Edgars mākslotā vieglumā stāsta par vakardienas vētru, tumsu, aukstumu, par priekšlogiem, kurus viņš notīrījis un kopā ar tēvu ielicis, un par rītdienas semināru, uz kuru viņam noteikti jāiet. Marta mēģina klausīties, mēģina reaģēt uz teikto un jūt siltu prieku par Edgara vārdiem. Sājā mirklī patiešām nav par ko raudāt, vajadzētu priecāties, ka dēls tomēr nav tik vienaldzīgs, kā likās. Bet asaras līst, un Martai nav spēka tās apturēt. Viņa ieiet istabā, atsēžas krēslā un tikai tad pamana, ka turpat dīvānā sēž Juris. Viņš Jauj Martai raudāt, ne ko saka, ne vaicā, ne mierina. Pēc brīža Marta izslauka acis un var paskatīties vīrā tieši. Pamanījis viņas skatu, Juris ieprasās:

«Vai vakariņas šovakar nebūs?»

Tādu jautājumu Marta vismazāk gaidījusi. Kopš tā mirkļa, kad viņas abas' ar Mairu iegāja bēru namā, viņa nav domājusi par pirkumiem, par vakariņām vai citiem ikdienas sīkumiem. Bet dzīvie dzīvo, un ēšana patiešām ir dzīvošanas neatņemama daļa. Tikai ne Ojārs, ne Edgars par to neko neminēja, laikam taču katrs kaut ko iekoda un iztika, bet Juris, kas te kā ciemiņš šad tad iegriežas, Juris prasa. Marta nu ir aizkaitināta, bet viņa ceļas, iet virtuvē un sāk darboties. Viņā iesēdusies dīvaina, salta spīts. Tā gan palīdz veikli izkravāt pirkumus, pasildīt ēdienu un atturīgi to nolikt vīram priekšā, viņu pašu neievērojot, bet šī spīts saldē, Martas domas.

Kad virtuvē viss puslīdz apkopts un Juris vēl joprojām neko nesaka, neko nevaicā, Marta atstāj viņu vienu ēdot un pati uziet augšā guļamistabā. Tik daudz viņa atjēdz, ka rītdienai jāsakārto melnais tērps. Bet Juris arī nāk augšā, viņš viens virtuvē bez vajadzības nesēdēs. Nu viņš tomēr grib zināt, kur Marta bijusi, un lai viņa nestāsta pasakas, jo uz Kārkla vasaras māju Juris tomēr aizbrauca vakarvakarā, tikai tur neviena nebija. Ja viņš varēja pa tādu laiku tikt atpakaļ, kādēļ gan viņi nevarēja?

«Mēs pārgulējām motelī,» Marta dzestri atbild uz vīra jautājumu, «un, ja tu brauci, tad redzēji, kādi ceļi bija. Bez ziemas riepām gan neviens uz priekšu nevarēja tikt.»

«Un ar Kārklu kopā tomēr bija patīkama nakts!» Juris to ir pateicis negribēti asi, un Marta tāpat atcērt:

«Jā.»

«Droši vien palikāt vienā istabā!»

«Jā.»

«Varbūt pat gulējāt vienā gultā?»

«Jā.»

Marta stāv vīram pretim, iecirtušies un salta, un viņš nu nezina, vai šis pēdējais «jā» ir viņas nopietnība vai tikai spīts. Martas skats urbjas vīra sejā, urbjas bez žēluma, bez bailēm, tad viņa pagriežas, un mirkli spogulī skats pārslīd viņu abu atspulgiem. Tā vien liekas, tur stāv divi sveši cilvēki, stāv izslējušies viens pret otru. Dīvainā kārtā Martai ir tāda sajūta, ka viņai ar šiem diviem cilvēkiem nav nekāda sakara. Tā taču nav viņa!

Juris kaut ko saka par piedauzību, par goda zaudēšanu un bērnu pamešanu, un viņa balsī nav nekā no tā miera, drošības un maiguma, ko Marta gaidījusi, ko būtu gribējusi no vīra dzirdēt. Ir tikai asi, gaisā pamesti vārdi, kas īsti pat nesāp, tikai kaitina.

Varbūt tie ir šie vārdi, kas iesitas spoguļa stiklā, varbūt Martas pašas cietums, bet viņai nu liekas, ka stikls sasprādzis sīkos gabaliņos. Kā zirnekļa tīkls plīsuma svītras plešas uz visām pusēm tieši no tās vietas, kur atspīdēja Jura seja. Tā nu pazudusi, ir tikai caurums, dziļš, melns caurums. Martas skats urbjas spogulī, bet tad viņa apcērtas un skatās vīram tieši acīs.

Tas ir tāds savāds bezjūtu mirklis, kad gribas kaut ko triekt, mest, ārdīt, kad vairs viņa nesajūt pati sevi kā sevi. Viņas balss spēji atmostas, dreboša, cieta un auksta, un tajā nav nekā no saudzības un miera. Juris viņai pārmet dzīvošanu, viņas dzīvošanu! Arī Marta prot pārmest, tā svešā, tā cietā, tā, kas atspīd spoguļa saltumā. Un viņa ļauj balsij uzsisties skaļi, nedomādama, vai pārējie mājinieki dzird vai ne. Ir taču vienalga!

Marta tagad pārmet Jurim par aizgājušām vasarām, kuras viņa bija spiesta pavadīt tikai pilsētas akmeņos, pārmet par mūžīgo nemieru, vīra nenoteiktību un visas atbildības uzvelšanu viņai, pārmet par visiem tiem sīkajiem, neizdarītajiem darbiem, kas gadiem ilgi krājušies, par solījumiem, kuri palikuši nepiepildīti, un par izniekoto dzīvi, kuru atpakaļ neviens nespēj atdot.

Bet nu arī Jura balss kļūst asāka un skaļāka, tā noraida sievas pārmetumus, tā meklē vainas. Lai pārspētu Jura balsi, Martas skarbie vārdi uzšaujas kā raķetes. Viņa jau kliedz! Viss gadiem krātais rūgtums un nepatika nu gāžas ārā nežēlīgā skaļumā un tiešumā. Nekādas saudzēšanas. Saglābt paputējušo dzīvi taču cerību vairs nav.

Nē, nē, tā nav viņa, tā nav Marta, kas te ārdās! Un tomēr tā ir Marta, kas jūt: nu visam ir beigas, pilnīgas beigas. Tikai viņai nekā nav žēl, vismazāk pašai sevis! Lai Juris vienreiz atjēdzas, lai dzird, lai redz, ka viņa nav šajā mājā tikai mēbele, kam jāstāv tur, kur nolikta. Viņa ir dzīvs cilvēks, viņai arī sāp, viņai arī var nepatikt, un viņas pacietības mērs arī reiz var būt pilns!

Jura acīs viņa ir tā, kas tagad noziegusies. Varbūt, ar simtprocentīga puritāņa acīm skatoties, tā tas varētu likties, bet kuram tad ir tās tīrās acis? Jurim? Taču nē! Vai viņš drīkst Martai pārmest šīs pāris dienas, ja pats dzīvo visu laiku kaut kur no mājām projām? Vai viņš dod norēķinus, kā viņš dzīvo? Un, ja arī dotu, kāda tam nozīme? Viņi taču vairs tikai skaitās vīrs un sieva uz papīra, pat bērni vīpsnā par viņu attiecībām. Jā, jā — vīpsnā! Tiesa, viņa tagad ir bijusi kopā ar citu vīrieti, viņi zem viena jumta pavadījuši vairākas naktis, pie tam ļoti labas, mierīgas naktis ar cilvēcisku tuvumu un drošību. Bet tādēļ vien Jurim nav nekādu tiesību viņai ko pārmest vai viņu kā skolasmeiteni te tincināt! Viņa var un drīkst darīt, kā pati atrod par labāku, Jurim tur patiešām nav nekādas daļas, tāpat kā viņai tagad ir vienalga, kā viņš savas dienas un naktis pavada.

Juris mēģina iebilst, ka gluži vienalga nevarot būt, bet Marta atcērt, ka viņai ir gan tagad pilnīgi vienalga, ko viņš dara!

ir?

Tā, tas nu ir izkliegts, un Marta izskrien no istabas, neievēro māti, kas, pārsteigta par traci guļamistabā, stāv pie savām durvīm, nezinādama, vai iejaukties meitas un znota strīdā vai ļaut visam ritēt savu gaitu. Martai šobrīd vienalga, vai māte dzirdējusi vai ne, tikai kauns no bērniem, un tie noteikti dzirdēja tēva un mātes aso sakliegšanos, pārmetumus vienam pret otru, un tieši tagad — bēru priekšvakarā.

Noskrējusi lejā, istabā, Marta atkrīt krēslā un stīvi skatās telpas tumsā, neko ne redzēdama, ne aptverdama. Pirmītējais saltums viņas domās piemilzis vēl lielāks. Nē, tā taču nevar būt viņa pati! Viņa nekad nav kliegusi uz vīru, viņi nekad nav tā strīdējušies! Un kā viņa dreb!

Pamazām elpa kļūst mierīgāka, pamazām satraukums pagaist, tikai saspringums mājas klusumā palicis. Ne Mairas soļu dipoņa, ne smiekli, ne vārdi, ne radio skaņas neatbalso parasto mājīgumu, salts, draudošs klusums nu izpleties pa visām telpām. Rīt bēres. Nāves priekšā cilvēki parasti apklust. Bet ko darīja viņa? Lai kādi bija kopā ar Juri nodzīvotie gadi, viņi tos aizvadīja bez asiem strīdiem, bez tādas balsu pacelšanas. Kā tas gadījās šoreiz, kā tas nācis, ka viņi nevaldījās?

Marta telpas krēslainajā gaismā skatās uz grāmatplauktu, tur stāv trīs tukšas vāzes. Neviena zieda! Sestdien vēl dārzā ziedēja vēlās rudens puķes, sestdien vēl tās varēja sanest un salikt vāzēs, bet sestdien viņa sēdēja saulē ezera malā un skatījās debesu dzidrumā, nedarīdama neko. Sestdien māte bija mājās viena, un sestdien vēl dzīvoja tēvs. Kā gan viss ir mainījies! Saules vietā putenis, dzidrās debess vietā pelēki mākoņi un nakts, un tēva vietā — šķirsts. Vāzes ir tukšas, neviena zieda. Tā raibā, vidējā vāze, cik tā gan negaumīga un tomēr cik Martai mīļa! Pirms daudziem gadiem to kādā dzimšanas dienā uzdāvināja bērni, kad viņi visi trīs patiešām vēl bija bērni, un nāca čukstēdami un bakstīdamies, vēlēja daudz laimes, un Alda, kā jau vecākā, sniedza šo raibo vāzi. Marta teica, ka skaista, kaut gan viņai smiekli vien nāca par vāzes raibumu. Bērni priecājās līdzi, skaista, tiešām skaista vāze!

Marta pieceļas un pieiet pie plaukta. Paņēmusi vāzi rokās, ļauj delnai pārslīdēt pār tās apaļo liekumu kā pār bērna galvu. Un pēkšņi viņa pati jūtas kā bērns, kam nav nekādas raizes, kam nav jāatbild, kas ir noticis šajā mājā. Tā vien liekas, ka šī te ir sveša māja, kur viņa nez kādēļ ienākusi, bet kuru katru brīdi pavērsies durvis, ienāks tēvs, paņems pie rokas un vedīs uz mājām, uz viņu īstajām mājām. Marta grib mājās! Viņa redz tālās mazpilsētas māju, kurā viņa dzīvoja savā bērnībā, dzīvoja vecāku aizvējā, bez īstām rūpēm, bez asumiem, bez skarbiem vārdiem. Mājās!

Viņa atliek atpakaļ raibo vāzi un pakļaujas tam savādam spēkam, kas velk projām, kas pārņēmis locekļus un domas. Paķērusi mēteli, viņa izsteidzas ārā, atgrūž dārza vārtiņus un pa nakts apņemto ielu dodas uz priekšu. Viņa steidzas uz mājām. Viņa nemaz vairs nav ne apjukusi, ne samulsusi, steidzīgi soļo, it kā zinātu, kur jāiet. Viens ielas stūris, otrs, vēl daži, un drīz būs mājas, kur viss būs kā toreiz, kad viņa vēl bija meitene. Tikai jāsteidzas, jāsteidzas, lai laicīgi vēl tiktu tur, kur būs miers, kur būs siltums un nebūs raižu, nebūs pārmetumu.

Martai galvā nav vairs tukšuma, nē, tā ir pilna ar gaismu, ar satraukumu, kas viņu velk uz priekšu, kas liek nejust auksto rudens nakti. Viņa nu patiešām drāžas uz priekšu, jo liekas, ka jau skaidri redz tās durvis, kas ved mājās, kas ieved viņu atpakaļ bērnībā. Gandrīz fiziski Marta it kā sajūt durvju rokturi. Vai viņa to jau paspieda, vai durvis vērās? Lūk, viņa ieiet priekšnamā, tas garš, patumšs, bet pretim sitas ēdienu smarža, siltums un vārdos neizsakāms gaišums. Viņa zina, māte ir virtuvē, un viņa pati ir tāda no skolas pārskrējusi meitene ar garām bizēm un atplēstu priekšautiņa kabatu. Nē, māte par to nebārsies, viņa piešūs un teiks: tā jau dažkārt gadās!

Nu viņa iesoļo pa brūni svītroto kājceliņu, kuru tik bieži kopā ar brāļiem purinājusi, un stāv mājas siltajā gaismā un ieelpo savu bērnību. Tad viņai liekas, ka rokas sajūt ēdamistabas durvju stiklu, misiņa rokturi, kas lāgā negriežas, un viņas mazajām delnām krietni vien jāpiepūlas, līdz tas tomēr padodas un durvis atveras. Pasmagās mēbeles svinīgā nopietnībā liek pierauties viņas draiskajiem soļiem, bet tas tikai te, ēdamistabā. Tur pa otrām durvīm, kur spīd gaiši zaļā siena, tur ir viņas istaba ar gultiņu, galdu un rotaļlietu kasti. Brāļi gan viņu ķircinājuši, ka tik lielas meitenes vairs ar rotaļām nenodarbojoties, bet Martai viņas rotaļlietas mīļas, viņa grib, lai tās dzīvo, lai noveco kopā ar viņu pašu. Vai tas nabaga lācītis nav auklēts un mīļots gadiem ilgi? Kā lai iebāž kādā bēniņu kaktā apputēšanai? Nē, Marta savas lietiņas mīl! Lai tās dzīvo te; lai sēž lācītis viņas istabā! Vai noskanēja ārdurvis? Droši vien Aldis pārnāca, tas allaž tā cirta durvis. Arī Alda tā darīja. Alda bija vecākā, dzīvākā, drošākā, visu gribēja pati izjust, sajust, aptaustīt. Alda bija . . .

Marta apstājas. Viņa stāv sastingusi rudens naktī un svešā ielā un nesaprot vairs nekā. Kādēļ te tik tumšs? Kur palika mājas gaišums, siltums, kur palika mājas? Kaili koki švīkst pār viņu, apkārt ir auksta tumsa, sveša iela un nakts. Pretim nāk divi jauni cilvēki, nāk,cieši saķērušies, un Marta redz, ka meitenei ir pagarš brūns mētelis, adīta cepurīte, no kuras spraucas ārā dzelteni mati. Šais dzeltenajos matos sapinas Martas skats, tad lēni kāpj uz augšu, tinas ap meitenes seju, bet abi jaunie paiet viņai garām, tikai pamezdami bailīgu skatu uz vientuļo stāvētāju. Tad Martā nodun kā spējš zvana sitiens, kā plīsiens: Alda! Viņa apcērtas un steidzas pārītim pakaļ. Alda, vai tu tā esi? Alda?

Marta neredzēja, bija taču tumšs, tikai dzeltenie mati, tikai adītā cepurīte! Bet nu viņa jūt savas nosalušās kājas un paskatās uz tām. Kā tad viņa iznākusi ‘mājas kurpītēs? Kāpēc viņa nav kārtīgi apģērbusies? Viņas soļi kļuvuši gausi, tad atkal steidzīgi, līdz viņa jaunajiem ir tikpat kā aiz muguras. Puisis pagriežas un ieskatās viņā ar tādām asām acīm, un Martai liekas, ka no tām lec ārā akmens šķembas. Viņa redz, puisis kaut ko saka meitenei, tā pamet skatu atpakaļ. Vai tā ir Alda? Marta neredz, tikai jūt, ka savāds spēks velk viņu meitenei tuvāk, bet puisis apcērtas.

«Vai jums kas noticis?»

Marta nespēj atbildēt, viņa pieliek vēl pāris soļu un ir blakus jaunajiem.

«Alda, vai tu tā esi?» viņa ātri izgrūž latviski, bet puisis vēlreiz atkārto jautājumu, un Marta vēlreiz latviski prasa: «Alda, vai tu tā esi?»

Viņa redz, ka meitene raujas projām. Puisis grib kaut ko vēl sacīt, bet meitene viņu ņem pie rokas un velk, tad pati sāk skriet, un Marta redz noplīvojam gaišus matus, tad ap viņu ir tumsa.

Kādēļ nakts tik tumša? Viņa stāv, atmetusi galvu, un skatās debesīs, jau aizmirsusi izbiedētās meitenes seju.

Kaut kur noskan vārdi: iztiksim bez mēness. Kas tos teica, kad?

Marta jūt, ka viņai nosvīst mugura. Pēkšņi viņa atceras Kārkla vasaras māju, laipnas nakts mieru, tad vēju. sniegu, slīdošo ceļu, mazo, auksto moteļa istabu un Juri, redz visu vienā mirklī, dzird visu vēja šņākšanā, kas sacēlusies draudīgi asa, tikpat asa, kā pirmīt cirtās Jura vārdi. Vai tie bija tikai Jura vārdi? Tie taču bija arī viņas! Bet kur tagad viņa gāja, ko meklēja te nakts tumsā un šajā svešajā vietā?

Izbijusies Marta sāk vērties apkārt. Nē, viņa nezina, kur atrodas, nezina arī, kas ar viņu notiek. Kā gan viņa bija skrējusi ar neapautām kājām šādā laikā?

Smagiem, tomēr steidzīgiem soļiem viņa sāk soļot, nezinādama, uz kuru pusi būtu jāmeklē mājas. Marta nobijusies pati no sevis, no savādā tukšuma, no neziņas, no straujajām dusmām. Vai patiešām viņa sāktu zaudēt prātu?

*

Mājā iegūlies milzīgs klusums. Tas spiežas cauri visām sienām, tinas āp katru mēbeles gabalu, ap katru cilvēku, tikai neapglāsta, tas sit un žņaudz. Maira uzmanīgi, kā bīdamās kādu pārsteigt, paver savas istabas durvis un ieskatās priekšnamā, kurā netīkamais klusums sajaucies ar aukstumu. Visas pārējās durvis ir aizvērtas. Brīdi viņa klausās, tad lēniem soļiem nokāpj lejā, paskatās virtuvē, ēdamistabā, pabāž galvu pagraba kāpnēs, tad ieiet dzīvojamā istabā. Viss kluss un tukšs. Mirkli viņa stāv un domā, bet tikai īsu mirkli, tad uzsteidzas augšā un droši parauj vecāku guļamistabas durvis vaļā.

«Kur māte?»

Juris guļ gultā uz muguras, rokas aiz pakauša salicis, un stīvi skatās griestos, tomēr, meitai ienākot, galva paceļas augstāk.

«Kā lai es zinu?» viņš atsaka, un pats atkal ir nepatīkami pārsteigts vēl par savas balss asumu. Ir gan pagājis krietns brīdis, kopš Marta izdrāzās, taču dusmas viņā vēl nav rimušas, tās ieķērušās balsī, tās vēl elpā, vēl visā istabā manāmas!

«Lejā mātes nav,» Maira nu skatās tēvam tieši acīs, un Juris to nevar izturēt. Viņš pieraušas sēdus, pārliek kājas pār gultas malu un berzē acis, it kā pēc miega.

«Par ko jūs strīdējāties?»

Šī nu ir pirmā reize, kad meita uzdrošinās tēvam tā tieši jautāt.

«Es nezinu,» Juris gausi novelk, «es patiešām nezinu. Par visādiem sīkumiem.»

Mairas augums mazdrusciņ padodas uz priekšu, bet ar roku viņa turas ieķērusies stenderē.

«Vai tu māti aizdzini?»

«Nē!»

Nu Juris ir apmulsis. Bet tā ir taisnība, ne vārda viņš nav Martai teicis par iešanu projām, viņš nav viņu ārā dzinis!

«Tad viņa ir aizgājusi pati!» Maira rūgti saka, bet tajā mirklī pamana mātes rokassomu. Vairāk viņa tēvam nekā neprasa, tikai apgriežas un iet, aiz sevis vēl dzirdēdama:

«Varbūt aizskrēja pie Kārkla!»

Bet Maira ir jau priekšnamā un skatās pakaramos, kur mātes mēteļa tomēr nav. Nu viņa vairs daudz nedomā, ķer savu mēteli, auj kurpes, bet kāpnēs parādās tēvs.

«Un kur tu tagad skriesi?»

Mairu pārņēmušas dusmas. Kā tēvs drīkstēja mātei vispār ko pārmest, kā drīkstēja ar viņu bārties, kā kliegt uz viņu? Viņš taču šeit pats vairs īsti nedzīvoja, tikai iegriezās paskatīties, paciemoties. Mātei taisnība! Tēvs par māju nelikās ne zinis, un nu viņš būs tiesātājs, pārmetējs! Par ko? Par šo vienu izbraukumu, ko māte atļāvās?

Mairai jau uz mēles asa atbilde tēvam, bet gar acīm nozib vectēva šķirsts ar baltajām rozēm, kuras māte atstāja savam tēvam. Savam tēvam!

Sie divi vārdi skaudri iegriež meitenes apziņā, un viņa norij asos vārdus, taču nespēj norīt rūgtumu, kas žņaudz kaklu un balsi.

«Es iešu meklēt māti,» Maira atčukst un izmetas ārā.

Auksta, mikla tumsa apsitas ap meiteni, apsitas kopā ar neziņu un izmisumu, un viņa steidzas uz Kārkla māju, kur dzīvojamās istabas gaisma spīd logā tīkami silta. Strauji piezvanījusi, Maira ar drebošu sirdi stāv pie durvīm un gaida, kamēr Kārkls tās paver.

Ņē, viņas māte te nav bijusi. Varbūt Mairas zoda noraustīšanās, varbūt aizsmakums balsī liek Kārklam meiteni aicināt iekšā, bet viņa neiet. Neesot laika, jāmeklē māte.

«Bet kas ir noticis?»

Un nu Maira ātri stāsta par vectēva nāvi, par to, kā tēvs ar māti sastrīdējušies un ka tā ir pirmā reize, kad viņi tā asi viens ar otru runājuši. Jā, un tad Maira dzirdējusi māti noskrienam lejā. Bet tur viņas vairs neesot, māja tukša.

«Viņai nav rokassomiņas līdzi, tas nozīmē, ka aizbraukt viņa nekur nevarēja,» Maira vēl piebilst. «Iešu viņu meklēt. Sevišķi tālu māte nevarētu būt aizgājusi, es panākšu. Man bail, ka uztraukumā viņa varētu izdarīt kādu aplamību!»

«Ar automašīnu mēs viņu panāktu ātrāk!» Kārkls steidzīgi iesaucas un ņem jau mēteli. «Tu pagaidi tepat, es tūliņ izbraukšu!»

Maira paliek pie durvīm un gaida, juzdamās reizē atvieglota, reizē aizvainota, pat pazemota. Kādēļ tēvs nevarēja iedomāties, ka ar automašīnu māti varētu panākt ātrāk, drošāk? Vai viņš vispār iedomājies, ka tādā satraukumā, kādā māte noskrēja lejā pa kāpnēm, ka tādā cilvēks var izdarīt daudz tāda, ko normāli nekad nedarītu? Bez tam māte taču tikko kā bija pārnākusi no bēru nama, kur viņa pirmo reizi redzēja savu nomirušo tēvu, un mātei tas viss nāca pēkšņi, šodien.

Kā tēvs varēja tik mierīgi gulēt gultā un pat nedomāt, kur māte pašlaik ir?

Kārkla mašīna nu jau uz ielas, un Maira steigšus tajā iekāpj.

Klusēdami viņi brauc pa dzīvojamā rajona ielām, no vienas otrā, skatās uz ietvēm, bet gājēju nav. Aukstais, netīkamais laiks neaicina nevienu iznākt pastaigāties, un, kam tiešām vajadzība kur tikt, brauc ar automašīnu. Tukšs, kluss un tumšs. Spuldzes met gan savu bālo gaismu, bet tajās šūpojas tikai koku zaru ēnas. Tad viņi brauc krietnu gabalu pa lielo satiksmes ielu uz vienu, uz otru pusi, un Maira cieši vēro gājējus. Te jau arī to pavisam maz.

«Nav. Kur viņa varēja palikt?» Maira nemierīgi ieprasās.

«Palīkumosim vēl pa mazajām ielām,» Kārkls drūmi atbild, «mana vaina laikam pie visa.»

«Jūsu? Kā tā?» Meitene patiešām ir pārsteigta. «Jūs taču neesat vainīgs, ka tēvs ar māti baras!»

Kārkls pasmaida. «Šoreiz varbūt esmu. Man nevajadzēja māti aicināt līdzi uz savu vasaras māju.»

«Jūs devāt mātei iespēju pāris dienu atpūsties. Kas tā par vainu?»

«No tava tēva viedokļa skatoties, tāda atpūšanās sveša cilvēka mājā var likties aplama.»

Nu Maira saprot gan, ko Kārkls domā, bet viņai par to dusmas uz tēvu. Nē, nē un vēlreiz nē! Par māti tā neviens nedrīkst domāt, pat tēvs ne!

Viņi līkumo pa šaurajām ieliņām un nu uzgriezušies uz tādas, kas met līkumu ap trīsstūrveida apstādījumu laukumiņu, kurā zem kokiem daži soli. Maira redz, ka uz viena sola kāds sēž. Kārkls arī pamanījis vientuļo sēdētāju un brauc pavisam lēni.

«Vai tā ir tava māte, Maira?»

«Es nevaru saprast. Tumšs.»

Kārkls aptur automašīnu, un viņi abi redz sakņupušo sēdētāju. Maira izkāpj un nedroši tuvojas solam. Tad viņa pazīst mēteli. Jā, tā ir nlāte! Un nu viņa metas klāt un

steigšus prasa:

«Kāpēc tu te sēdi?»

Marta pagriež galvu un skatās meitā ar savādām acīm, it kā nesaprastu, ne kas viņa ir, ne ko viņai saka.

«Mamm, nesalsti. Celies, iesim mājās!» Maira, saņēmusi māti pie elkoņa, mēģina palīdzēt viņai piecelties, bet Marta neceļas, viņa stīvi skatās tumsā, tad izberzē acis.

«Mājās?»

Vai tad viņa nebija devusies mājās, vai viņa nebija gājusi un gājusi, vai viņa patiešām nebija likusi soļus uz brūni svītraina priekšnama kājceliņa, nebija vērojusi ēdamistabas stiklotās durvis un iesprukusi savas istabas mīlīgumā?

«Es gribēju iet mājās,» viņa klusi saka, «pie tēva — drošībā. »

«Mamm,» Maira mēģina vēlreiz māti izkustināt, «vecaistēvs ir miris, tu nevari pie viņa tagad iet. Nāc, brauksim mājās. Kārkla kungs tevi aizvedīs.»

Bet nu Marta izslējās. Viņā uzsitas tā ledainā spīts, kas pirmīt lika mest visus tos asos vārdus Jurim tieši acīs. Viņš pārmeta tikai pagājušo nakti, viņa — visus aizgājušos gadus!

Pareizi, viņi taču bija strīdējušies, bārušies, klieguši viens uz otru. Un bērni to dzirdēja.

«Nāc,» Maira pavelk māti aiz elkoņa, un šoreiz Marta ceļas un klusēdama iet meitai līdzi tos dažus soļus līdz Kārkla automašīnai. Viņa apsēžas blakām kaimiņam, Maira viņai līdzās, aizcirzdama durvis. Varbūt šis spalgais troksnis Martu iecērt atpakaļ ikdienā, varbūt Kārkla mierīgais jautājums: «Nu, kaimiņien, kur jūs tik vēlā pastaigā?»

Maira jūt, ka māte nodreb, ka ievelk elpu, varbūt vēlēdamās ko sacīt, bet tad aizklāj seju ar rokām un sakņūp izmisīgās elsās.

«Mamm,» Maira apķeras mātei ap kaklu, «neraudi!» Bet viņai pašai jau atkal tek asaras, taču viņa vēl varonīgi čukst: «Brauksim mājās. Tagad tu esi nosalusi, izmisusi, nogurusi. Tu izgulēsies, un būs labāk. Rīt mums visiem priekšā smaga diena, bet tā jāaizvada. Būs labi, tu redzēsi. Mēs dzīvosim tālāk, mēs tev palīdzēsim.»

Kārkla mašīnas motors darbojas, tomēr viņš nebrauc. Viņš arī neko nesaka, ļauj Martai izraudāties. Protams, bērni palīdzēs dzīvot, viņi jau ir Martas dzīve!

Sastingums viņā ir salūzis kā pavasara palos ledus. Straume mutuļo, tā drāžas ar plūdu laika steigu, bet pamazām norimst, pamazām atiet vecajā gultnē, atiet krastos. Ar izraudātajām asarām Marta pamazām atiet atpakaļ savos krastos, savā tiešajā būtībā. Elsas pierimst, un viņa jau var sakarīgi domāt. Viņa izslauka acis, pat uzsmaida Mairai un lēni un dziļi pāris reižu ieelpo un izelpo.

«Nu, kaimiņien, vai brauksim uz manām vai uz jūsu mājām?» Kārkls mierīgi jautā, uzlikdams savu roku uz Martas elkoņa.

«Brauksim! Uz mūsu mājām, protams,» Marta atčukst. «Un piedodiet, ka es nesavaldījos.»

«Visi esam tikai cilvēki, reizēm visiem ir jāraud.» Lēni Kārkls sāk virzīt automašīnu ap apstādījumu laukumiņu. Kad no ielas spuldzes brīdi iespīd gaisma, viņš pamet ātru skatu uz Martu. «Šoreiz gan piedošana bija jālūdz man no jums vai — pareizāk — no jūsu vīra.»

Marta klusē. Maira tur mātes roku cieši, cieši, kā baidīdamās, ka viņa atkal varētu aiziet. Asaras vēl dreb meitenes skropstās, bet viņai jātur māte, viņa nevar tās tagad noslaucīt. Kad Marta atkal smagi nopūšas, Maira paglāsta viņas roku un klusi vēlreiz saka:

«Būs labi, mēs tev palīdzēsim.»

Sājā mirklī gan viņa īsti nezina, ko palīdzēs un kā, bet ar visu savu jauno sirdi viņa grib māti mierināt, drošināt, grib, lai dzīve ritētu tālāk ierastajās sliedēs.

«Būs jau labi, būs,» Marta atčukst meitenei, noslaucīdama vaigus. Domas ieķeras šajos izčukstētajos vārdos, un Martai liekas, ka nakts tumsā iemirdzas koši sārtas pīlādžu ogas, tādas kā tās, kuras vizēja saules rieta gaismā netālu no Kārkla vasaras mājas. Košas, rūgtas ogas, rudens greznums.

Bērnībā tādas viņa vēra uz diedziņa un nēsāja ap kaklu kreļļu vietā, tās bija rota. Pīlādžu ķēde! Dzīvības ķēde, paaudžu ķēde — kā gan tās visas savijušās cita ar citu! Rīt ieraks zemē viņu ģimenes ķēdes vienu galu, otrs paliks viņu mājā. No šīs ķēdes nedrīkst atrauties neviens! Arī Marta to nedrīkst darīt, citādi paliks robs, atkritīs citi šīs ķēdes locekļi, un tādus ir viegli aizspert vai iemīdīt zemē. Tad atsevišķie locekļi būs zuduši uz visiem laikiem. Nedrīkst atrauties. Jāturas, jāturas, jāturas! Mums visiem jāturas kopā!

Kārkla autorņašīna apstājas.

«Tā, kaimiņien, jūs esat mājās.»

Brīdi viņi visi trīs sēž un skatās uz vārtiņiem. No Martas vēlreiz izplūst saraustīta elpa. tad viņa pagriežas pret Kārklu un saka:

«Paldies jums par visu.»

«Ja kādreiz vajag izraudāties, pienāciet, neskrieniet kaut kur pa ielām. No smaguma ir jāatbrīvojas, bet to vieglāk izdarīt, ja var ar kādu dalīties. Es uzklausīšu jūs labprāt.»

«Ceru, ka vairs nevajadzēs raudāt,» Marta apņēmīgi saka un sniedz Kārklam roku atvadām.

«Kaut tā būtu! Es to jums no sirds novēlu.»

Maira jau raušas no automašīnas ārā, bet Marta vēl pagriežas pret kaimiņu:

«Kas notika ar tiem pīlādžu zariem, kurus mēs salauzām birzī un gribējām vest mājās?»

«Tie vēl mašīnā, bagāžniekā!» Kārkls priecīgi iesaucas. «Gribat kādus?»

«Jā. Tāds rūgts košums tieši pašlaik mūsu istabās derētu.»

Viņi izkāpj no automašīnas, mirkli Marta un Maira stāv, kamēr Kārkls iedod viņām pīlādžu zarus.

«Vēlreiz paldies, un ar labunakti.»

Marta to ir pateikusi jau pavisam mierīgi, tomēr viņas abas ar Mairu stāv nakts tumsā uz ietves, kā baidīdamās atvērt vārtiņus un ieiet mājā. Kārkla automašīna pabrauc uz priekšu un iegriežas viņa braucamajā ceļā. Marta redz sarkanās aizmugures uguntiņas, un atkal viņai liekas, ka iekvēlojas pīlādžogas, iekvēlojas skaisti mirkļi, bet tie ir jau pagātnes mirkļi. Tagad ar Mairas rokas pieskārienu un īstiem pīlādžzariem vedina iekšā, vedina atpakaļ ikdienā, kuras skarbumā viņai pašai jāatrod un jāieliek gaišums.

Beigas

IR KATRAM SAVA PASAULE

Bet caur dainām kā apburtiem vārtiem ar mūsu senču saules un gudrības vārdiem tomēr varu savas tālās tēvu zemes mūžīgo spēku dzert.

Grāmatas lasītājiem domātās izziņas virsraksts un citētās dzejas rindas pieder Kanādas latviešu dzejniecei un prozaiķei, Jāņa Jaunsudrabiņa balvas prozā laureātei Indrai Gubiņai.

Rakstniece dzimusi 1927. gada 8. augustā Līvbērzes pagastā Latvijas armijas kara ierēdņa Bencona ģimenē. Pateicoties mājās valdošajai cieņai pret kultūru un literatūru, Indra agrā bērnībā iemīlējusi vārda mākslu un jau pamatskolas gados rakstījusi dzejoļus.

Kad ierasto mierīgās dzīves ritumu satriec drupās vēsturisko notikumu straujā maiņa un karš, Indrai jāpārtrauc mācības Jelgavas Valsts skolotāju institūtā. Kopā ar ģimeni viņa nokļūst Vācijā. Atceroties šo dzīves posmu, apcerē «Pašportrets» rakstniece stāsta: «Savu pēkšņo iekrišanu dzīvē ar visām tās rūpēm, likstām, netaisnībām un sāpēm toreiz Vācijā izteicu dzejoļos un tādu pārdzīvojuma dziļumu nekad vairs neesmu varējusi pantos atstāt, kaut arī tas bija parādīts klišejiskā, bērnišķīgā veidā. Atsāktā dzejošana turpinājās, un viens no manas dzīves grūtākiem, bet skaistākiem posmiem — Lībekas ģimnāzijas gadi — deva daudz spilgtu pārdzīvojumu un piedzīvojumu.»1

Pēc Lībekas latviešu ģimnāzijas beigšanas Indra kopā ar citiem absolventiem dodas uz Baltijas tautu universitāti Pinebergā. Tomēr no studijām viņai jāatsakās, un Indra 1947. gadā izceļo uz Angliju. Šeit viņa ir strādniece tekstilfabrikā un vienlaicīgi apgūst komerczinības, lai ar darbu, neatlaidību un spītu pēc kāda laika varētu veikt biroja darbus.

Indra Bencone un sporta žurnālists, publicists Gunārs Gubiņš (1925—1987) nodibina ģimeni, kurā aug dēls Arnis un meita Nora.

Sākot ar 1950. gadu, jaunās dzejnieces Indras Gubiņas dzejoļi tiek publicēti latviešu trimdas periodiskajos izdevumos. Viņa piedalās trimdas jaunatnes izdevuma «Ulubele» (pašu jauniešu žurnāls) redakcijas darbā. Dzejnieka Pētera Aigara rosināta, pievēršas prozai, un 1952. gadā laikrakstā «Londonas Avīze» publicēts rakstnieces pirmais stāsts. Seko dzejoļu, stāstu un tēlojumu publikācijas gan šinī, gan arī citos trimdas preses izdevumos.

Dzīvojot Anglijā, rakstnieci ieinteresē Londonas mākslas galeriju bagātības. Kad viņa 1952. gadā pārceļas dzīvot uz Kanādu, strādā birojā un studē literatūru, interese par mākslas vēsturi kļūst vēl spēcīgāka. Pēc Eiropas mākslas centru apmeklēšanas, it īpaši pēc Romas un Venēcijas, atgriezusies Kanādā, rakstniece Toronto Universitātē sāk studēt mākslas vēsturi. Studiju noslēgumam seko darbs Toronto Mākslas galerijā. Vēlāk Indra Gubiņa pāriet darbā uz Toronto Universitātes Mākslas departamentu, vienlaicīgi studē bibliotēku zinātnes un pēc studiju beigšanas strādā Toronto Universitātes bibliotēkā.

Indra Gubiņa aktīvi darbojas Latviešu Preses biedrības Kanādas kopas valdē. Kopš dibināšanas 1973. gadā iesaistās Latviešu Rakstnieku apvienības (LaRA) darbā. Piecus gadus viņa māca bērnus Sv. Jāņa draudzes svētdienas skolā, pasniedz latviešu valodu trimdas jaunatnes semināros un kursos, piedalās literāros sarīkojumos.

Runājot par dzīves uzskatiem, iepriekš minētajā apcerē rakstniece saka: «Ikviens ir veidojies sava laikmeta sabiedrības un ģeogrāfisko vietu ietekmē. Cilvēks jau nav kā glezna, ko reiz pabeidz, ielogo un atstāj. Cilvēks mainās vienmēr, arī viņa garīgā seja, kaut pamatvilcienos ta paliek nemainīga. Mēģinot sataustīt savas garīgās sejas pamatvilcienus, liekas, tie ir: darbs, pienākums, mīlestība un spīts.

Sie četri vaibsti, mantoti jau bērnībā, palīdzējuši man dzīvi veidot, kā arī pievērsties rakstniecībai.»2

Pirmo rakstnieces stāstu un noveļu krājumu «Draugam nepiemērota sieva» grāmatu apgāds «Vaidava», ASV, nodod lasītājiem 1958. gadā. Tas aptver deviņus īsās prozas darbus. 1959. gadā apgāds «Tilts», ASV, izdod viņas pirmo romānu «Zelta ieleja».

Ar šīm pirmajām grāmatām Indra Gubiņa piebiedrojas trimdas rakstnieku saimei, kuri veido un tālāk attīsta latviešu vārda mākslu svešumā.

1963. gadā apgāda «Grāmatu Draugs», ASV (kas turpmāk izdevis lielāko daļu Indras Gubiņas grāmatu), izdotajā noveļu krājumā «Par sapņiem nemaksā» ievietotas piecpadsmit noveles. 1965. gadā iznāk romāns «Gandrīz karaliene». Isrecenzijā par šo romānu kritiķe Ņina Luce (1917—1985) secina: «. . . Vielu saviem darbiem autore ierauga svešajā vidē, vērodama latviešu iekļaušanos jaunajos dzīves apstākļos un to attiecībās ar citām tautām. Mīlestība un laulība ir autores iemīļotākie temati, kam tā pieskārusies arī romānā «Gandrīz karaliene». Vientuļa latviešu bēgļu meitene 2anete, nonākusi Londonā, baidīdamās pazust «Londonas miglā un drūzmā», apprec skotu lordu. Tā Žanete iepazīstas ar jauktās laulības problēmu, kas 2anetes būti sašķeļ divās daļās. Viena — pieder mīļotam cilvēkam, otra — paliek saistīta ar savu tautu.

[. .] Indra Gubiņa ir ļoti jūtīga rakstniece — viņa mīl savus gara bērnus un jūtas ar tiem nedalāmi saistīta. »3

1967. gadā izdotais stāstu un tēlojumu krājums «Rītdiena neskaitās» aptver sešpadsmit Isprozas darbus. Tam seko romāni «Raksts putekļos» (1970) un «Ziema nāk pretim» (1973). Par nākošo grāmatu — stāstu krājumu «Ar diviem punktiem teikums nebeidzas», kur ievietoti septiņi darbi, 1974. gadā Indra Gubiņa saņem Latviešu Preses biedrības Kanādas kopas literāro balvu.

Kopā ar Anglijā dzīvojošo rakstnieku un dzejnieku Gunāru Janovski (1916) Indra Gubiņa 1974. gadā izdod dzejoļu krājumu «Paskaties kļavā». Par 1976. gadā publicēto romānu «Iztiksim bez mēness» rakstniece saņem Jāņa Jaunsudrabiņa balvu prozā. Paskatīsimies, ko par šo darbu saka romāna vērtētāji. Rakstnieks un literatūrzinātnieks Arturs Bauma-nis (1905—1989): «Vērtīgs pienesums jaunākajā latvju romānu literatūrā. Psiholoģiski dziļā tēlojumā pārliecinoši risināta trimdas sievietes vientulības problēma . . .»4 Žurnāla «Jaunā Gaita» atbildīgais redaktors Laimonis Zandbergs (1932): «Sis romāns ir lielisks šīsdienas dzīves

īstenības attēlojums. Romāna varone Marta Liepa uz ikdienas dzīves skarbā fona parādīts kā spēcīgs latviešu sievietes tips latviešu literatūrā.»5 Rakstniece Ilze Šķipsna (1928—1981): «Gubiņas darbs ir profesionāli pabeigts un izstrādāts līdz galam.»6

Dzejnieks un literatūrzinātnieks Gundars Pļavkalns (1931), recenzējot Indras Gubiņas romānu «Ir katram sava pasaule» (1979), raksta: «Gubiņas romāns ir «saistoša lasāmviela», bet nav vienīgi laika kavēkļa literatūra: autore ir būtībā nopietna, pietiekami redzīga rakstu māksliniece, kuras sacerējums lielā mērā atspoguļo viņas patiesos viedokļus.»7

Tanī pat gadā iznāk arī Indras Gubiņas dzejoļu krājums «Dziesma — tevī esmu». Vērtējot šo grāmatu, rakstnieks, dzejnieks un literatūrzinātnieks Andrejs G. Irbe (1924) konstatē: «Indras Gubiņas dzeja ir no sudraba un kapara.

Viņa ir birzij cauri gājusi un vienu zariņu nolauzusi, vienu kaparkrā-sas zariņu ar zaļa sudraba lapiņām.

Ar to zariņu pagalvī viņa izsapņo dzeju.

Ticu, ka viņai pagalvī ir vēl otrs zars arī, jau krietni resnāks. Tas prozai, kurā viņai laimējies apvienot ikdienas lasītāja izklaidēšanās literatūras ārējo paņēmienu ar dziļi tvertām, nopietni iztirzātām tā paša ikdienas cilvēka psiholoģisko atvaru analīzēm.

Dzejas novadā viņa turas uz mīlestības spārniem, un tie viņu nes.»8

1980. gadā izdotajā stāstu krājumā «Sidrabkāzas» ievietoti vienpadsmit darbi. Vērtējot šo veikumu, rakstniece un kritiķe Rita Liepa (1914) atzīst: «Gubiņas tēli cieši noenkuroti trimdas latviešu sabiedrībā, bet autore nebūtu nopietni vērtējama rakstniece, ja tos rādītu tikai pašu pagalma perspektīvā. Sai grāmatā, tāpat kā savos romānos, viņa ar sev raksturīgo tiešumu un godīgumu, aso redzējumu attēlo mūsdienu cilvēka iespējamās un neiespējamās attieksmes, galvenokārt vīru un sievu, bērnu un vecāku starpā. Viņa mazāk izceļ personu rīcību, bet vairāk to jūtu un prāta darbību, ko spējīga pētīt un iztirzāt bez sentimentalitātes. »9

Valtera Ziediņa apgāds Kanādā 1982. gadā izdod dzejoļu krājumu «Pār plašu jūru», bet «Grāmatu Draugs» 1983. gadā romānu «Uz vienpadsmito stāvu» un 1984. gadā ceļojumu piedzīvojumu grāmatu «Kaza kāpā debesīs». Austrālijā dzīvojošā literatūrzinātniece un publiciste Irina Ozoliņa (1920), vērtējot grāmatu, pieskaras rakstnieces daiļradei un norāda: «Turoties pie psiholoģiskā reālisma, viņa savos romānos veikli un pārliecinoši attēlo galveno personu dažādu attiecību samezglojumus. [. .] Gubiņai ir «viegla spalva», plūstoša, lokana valoda un bagātīgs vārdu krājums. Viņa ir populāra rakstniece, jo attēlo visiem saprotamus apstākļus, rūpes un psiholoģiskos sarežģījumus. Viņas darbos velti meklēt lielas kaislības, donkihotisku cīnīšanos vai hamletisku šaubīšanos. Mērenība un laba līdzsvara izjūta raksturo Gubiņas darbus.»10

Par «Grāmatu Drauga» 1986. gadā izdoto romānu «Uz akmeņa stāvēdams» Indra Gubiņa apbalvota ar Latviešu Kultūras fonda Krišjāņa Barona prēmiju.

Otro ceļojumu stāstu grāmatu «Ar gliemežvāku» 1988. gadā izdod LaRAs Grāmatu klubs, bet kopā ar Gunāru Janovski sagatavoto dzejoļu krājumu «Vai ilgi vēl» 1989. gadā Amber Printers and Publishers Kanāda. Rakstnieces divdesmito grāmatu — romānu «Dzilnas dziesma» — lasītāji saņem 1990. gada nogalē.

Par savu rakstnieces darbu Indra Gubiņa saka: «Man liekas, ikviens cilvēks vēlas kaut ko radīt, veidot un tad redzēt sava darba rezultātus. Arī es radu, veidojot dzīves — savu tēlu dzīves, liekot viņiem darboties, domāt, kaut ne vienmēr viņu domas ir manas. Tās bieži ir dzīvē uztvertas, pieņemtas, varbūt pārprastas citu domas, tomēr vienmēr esmu centusies rādīt cilvēkus, kādus tos redzu, resp., sava laika cilvēkus ar viņu problēmām. Grāmata ir tikai daļa no rakstīšanas radīšanas rezultāta, taustāmā daļa. Tiešais darba rezultāts, liekas, lasītāju atbalss. Es īsti neticu, ka rakstniekam būtu kāda īpaša sūtība, tāpat kā neticu, ka rakstnieks justu dziļāk nekā pārējie. Manā uztverē vienīgi rakstniekam ir izteiktāka vēlēšanās dalīties savos pārdzīvojumos, savās domās, sevis radīto tēlu dzīvēs. So dalīšanās sajūtu panāk ar grāmatas publicēšanu, bet īstā dalīšanās ir tikai tad, kad cilvēks, resp., lasītājs, rakstītājam dara zināmu, kā grāmata saprasta, ko tā viņam devusi.

Lasītāji no manis kā rakstītājas ņem un dod, tāpat kā es no viņiem ņemu un viņiem dodu, un tikai šādās savstarpējās attiecībās man pastāv radīšanas skaistums un es iegūstu spēku jaunam darbam.»11

Ja vairumam literatūrā ieinteresēto lasītāju Latvijā līdz šim bijusi iespēja iepazīt Indras Gubiņas daiļradi no atsevišķu stāstu un noveļu publicējumiem preses izdevumos vai Rīgas radio raidījumiem, tad tagad šo iepazīšanos paplašinās rakstnieces pirmais dzimtenē izdotais romāns, un gribas ticēt, ka tas ir sākums daudz plašākai viņas darbu pārnākšanai pie lasītājiem Latvijā.

Jānis Anerauds

PIEZĪMES pēcvārdam

1 «Pašportreti». Apgāds «Grāmatu Draugs», ASV, 1965, 122. lpp.

2 Turpat, 121. lpp.

3 Ņina Luce. «Gandrīz karaliene». Žurnāls «Jaunā Gaita», 1965, nr. 55., 38. lpp.

4‘ 5» 6 Laikraksts «Laiks», 1979, nr. 70.

7 Gundars Pļavkalns. «Subjektīvās pasaules». Žurnāls «Jaunā Gaita», 1982, nr. 137., 65. lpp.

8 Gunārs Irbe. «Zariņu nolauzusi». Laikraksts «Laiks», 1980, 2. janvārī.

9 Rita Liepa. «Kas esam, kas bijām». Laikraksts «Laiks», 1980, 29. novembrī.

10 Irina Ozoliņa. «Jābrauc, jāredz, jāmeklē». Žurnāls «Jaunā Gaita», 1987, nr. 161., 57. lpp.

11 «Pašportreti». Apgāds «Grāmatu Draugs», ASV. 1965, 123. lpp.

Content

Gubiņa Indra Iztiksim bez Mēness

CETURTDIENA

PIEKTDIENA

SESTDIENA

SVĒTDIENA

PIRMDIENA

OTRDIENA

TREŠDIENA