Skujiņš Zigmunds

Jātnieks uz lodes

Zigmunds Skujiņš

Jātnieks uz lodes

Poruka nakts Rīga. Eņģeļi un velni

Sastapšanās bija neikdienišķa, skatienu piemetināja degošās, skumjās acis, garie mati un kalsnais, gandrīz nemieslgais augums zem tāda kā apmetņa, kas varēja būt bijis gan grezns pleds, gan parasta armijas sega. Novakares sarecējušajā krēslā dīvainais lūdzējs vārtrūmes pavēnī atklājās tikai daļēji, saplūzdams ar tumsu kā figūra melnējuma apsēstā vecmeistara gleznā. Centra ielu starp četrzvaigznīšu viesnīcu un pilsētas lepnāko banku palaikam iezīmēja ubagu aleja, tāpēc satikšanos varēja uzlūkot arī par gluži parastu gadījumu. Allažīgo neparastajā vērta tas, ka šis ubags nelūdza naudu.

— Vienu labu vārdu! — viņš atkal un atkal klusā balsī atkārtoja. — Vienu labu vārdu!

— Vārdu? Kādu vārdu?

Figūra tumšajā vārtu ailē pārrunās neielaidās, bet turpināja savu. Gājēju vairums steidzās garām, uz dīvaino lūdzēju pat nepaveroties. Tikai retais, aicinājuma pārsteigts, saminstinājās vai kā spļaušus izspļāva uzkrāto īgnumu.

— Atradies filologs!

— Sertifikātus negribi?

Krišjānis Tomariņš, bridi pastāvējis savādā lūdzēja priekšā, turpināja ceļu. Jau krietnu pusgadu viņš bija gleznotājs un arī naktssargs. Kā apsējs ap lādes vāku vai kaut kas tamlīdzīgs. Ilūziju par to, ka viņa sargāšana izšķiroši varētu kavēt lādes atvēršanu, šķiet, nebija nevienam. Bet šādas tādas neērtības naktssargu klātbūtne mūķīzeru un revolveru brāļiem laikam tomēr sagādāja, vai gan citādi viņam maksātu algu. Ne jau nu kādu dižo, taču pietiekamu, lai viņš savukārt spētu samaksāt īri par darbnīcu.

Pēc stundas vai pusotras Tomariņš nāca atpakaļ. Uz dežūru aiz pārpratuma bija ieradies ari docents Laukmanis, un galu galā viņi vienojās brīvdienas samainīt. Tā nu varēja uzskatīt, ka Tomariņam gluži kā laimests loto-toto-bingo žibulēšanā Ziemassvētkos kritis brīvs vakars. Patiesībā — jāteic — viņš jutās nevis iepriecināts un atvieglots, bet samulsis un zināmā mērā nelaimīgs. It kā viņam būtu uzdāvināta kaza vai krokodila mazulis. Kopš Zigrīda bija projām, ne tikai Tomariņa drēbju skapī, visā viņa dzīvē nekas vairs neatradās tur, kur tam pienācās būt. Tā vietā, lai staigātu, normāli balstoties uz zemes, viņš tagad virpuļoja, parauts gaisā aiz vienas kājas kā trapeces vingrotājs cirkā. Kaut gan šajā ņirbīgajā mutuļošanā, iespējams, slēpās kāds glābiņš. Ļaunāk kļuva, kad pēkšņi uzkritušā mierā vientulība ar joni iznāca no aizkulisēm. Merilendas simtgadīgā tante Frīda nebija viņu radiniece. Tantei Frīdai zāles nepalīdzot, viņa gribot latviski parunāties par Dzērbeni, par Āraišiem. Zigrīda ļāvās tantes vedeklai pierunāties — aizbrauca peļņā, lai viņš nedomātu par naudu un mierīgi gleznotu. Bet Zigrīda viņa dzīvi bija turējusi kā masts telti. Un tagad viņš kūņojās it kā ar audeklu kaudzi uz galvas. Ja Zigrīda būtu mājās, viņi droši vien sēdētu pie galda, ēstu siltus pīrāgus, skatītos sveču liesmās un klausītos pa radio baznīcu zvanus. Domas turētos pie svētkiem — tumšāks vairs nekļūs, katra jauna stunda piemetīs dienai pa gaišam mirklim. Spēku samēra mūžīgās šūpoles.

...Rīgas centrs bija kļuvis naksnīgi spokains: spoži, sastinguši skatlogi, kuros neviens vairs neraudzījās, mironīgi dzeltenā gaismā iebalzamētas ielas, no kurām paspējuši aizbēgt gandrīz visi gājēji. Krišjānis Tomariņš mēģināja uzminēt, ko šis apgaismotais tukšums viņam atgādina, un pēdīgi attapa — pilsēta naktī sauca atmiņā spuldžu kveldētu terāriju zooloģiskajā dārzā. Starp stikla sienām valdīja šķietams tukšums un pamirums — čūskas bija nolīdušas pa terārija kaktiem, skorpioni un indīgie tarantuli paslēpušies snauda līdz nākamajai ēdienreizei.

Veltīgi zibsnīja krāsainās spuldzītes ap laipnajiem vēlējumiem “Priecīgus Ziemassvētkus!”, veltīgi šūpojās elektriskās svecītes izpušķoto egļu zaros — nevienu tās neuzrunāja. Dārgie, spogulīgie limuzīni šaudījās pa tukšajām ielām, ar apkārtējo pasauli it kā nesaistīti; tas, no kā viņi bēga un ko ķēra, attiecās tikai uz viņiem, citi to ne zināja, ne saprata. Bet varbūt šie nakts joņotāji patiesībā bija savdabīga tukšuma spocība, šie cilvēki, kas rēgojās caur limuzīnu stikliem — mānīgas butaforijas kā spožie papjē-mašē kriņģeļi, kā brūnās plastmasas piparkūkas svētku eglēs bulvāru stūros.

Ubagi starp četrzvaigznīšu viesnīcu un pilsētas lepnāko banku savus posteņus pametuši. Šāda vai tāda Betlēmes kūtiņa laikam katram atradās. Pirms gada kopā ar zemessargiem Krišjānis Tomariņš šo “nulles stāva Rīgu” bija nedaudz iepazinis: drēgnos kaķu pagrabus un putnu piemēslotās pažobeles, kur nakts melnumu pārlaida tie, ko dzīve bija izkratījusi caur visiem sietiem. “Ubagu svētki” — mūžveca, nezūdīga tēma. Ja mūsdienu mākslinieki instalācijām un hepeningiem aizmetņus galvenokārt meklēja fantāzijas dīdītās abstrakcijās, tas nepavisam nenozīmēja, ka beigusi pastāvēt realitāte. Gan Rīgā un Parīzē, gan Ņujorkā un Londonā. Tur, uz kurieni tagad bija pārcēlusies brēgeliski rēgainā varza, Ziemassvētku dziesmas neskanēs un svecītes eglē nedegs. Nemazgātās rokas mēģinās pietrāpīt pudeles kaklu lūpām, lai trīcošie ķermeņi, ievīstījušies ciešāk mitruma piemilzušajos kankaros, kādu bridi aizmirstos reibuma paradīzes mākoņos.

Ieraudzījis vārtrūmē joprojām kvemam dīvaino lūdzēju,Tomariņš pieķēra sevi nesaprotamā ziņkārē. Protams, darīšana ar īpatni, ar gaisā pasistu savādnieku. Bet sestais prāts, ko viņš sauca par “savu suni” un kas bieži pačukstēja priekšā to, kam dažkārt trūka pierādījumu, bet ko nekaitēja zināt, tad nu, lūk, šis viņa “suns” sacīja: redzi, vēl viens, kas netiek sev pāri; trūkuma vajātie samierinājušies, ka vairāk neko neiegūs, un aizvākušies projām, viņš tukšā, pamestā ielā gaida, viņam uzņemt svētvakaru kaut kas liedz.

Klusējot viņi lūkojās viens otrā. Tomariņam uznāca skaļais šķaudiens, bet mutauts neatradās ne bikšu kabatā, ne mētelī. Sāka snigt. Gaisā uzvirmoja lielas pārslas, dzeltenīgajā gaismā spīguļodamas gluži kā apzeltītas. Kabatlakata vietā izvilcis klepus konfektes, Tomariņš roku vispirms pavērsa pret vārtrūmes savādnieku.

— Priecīgus Ziemassvētkus!

Skumjās acis kustību, iespējams, nepamanīja. Bet vēlējums dīvaino ubagu iepriecināja, tas atklājās nepārprotami.'

— Piesēdies uz kastes! — viņš sacīja. — Veikalam šodien atveda Jafas apelsīnus.

Jafas vārds pārsvieda Tomariņa domas uz bērnības Ziemassvētkiem tālajā sendienu pasaulē pirms... Nu, labi... Skolā pie eglītes Ziemassvētku vecītis dalīja kreppapīra maisiņus ar svētku gardumiem. Starp piparkūkām, bārkstai-nām konfektēm un āboliem allaž bija ari kāds saulains apelsīns. Oranžie bumbuļi Latvijā tolaik uzradās tikai ap Ziemassvētkiem un visbiežāk ar rombveidīgām uzlīmēm “Jafa”. Viņš lobīja un spaidīja sulīgās mizas, gaiteņos šaudījās ar glumajām sēkliņām, un visa skola smaržoja pēc apelsīniem.

It kā nojauzdams Krišjāņa Tomariņa domas, dīvainais ubags klusā, sausā balsī sāka rindot vārdus, kurus reiz skolā bija skaitījis ari Krišjānis:

— “Kad svētku līksmību skan zvani Un debess zvaigžņu pulkos mirdz.

Bāls eņģelis pa ielām staigā,

Aiz sāpēm sažņaudzas tam sirds... ”

Kā tālāk? Vai tu atceries?

Likās, nepazīstamā vārdi Krišjāni Tomariņu atmiņām pievirzīja vēl tuvāk, it kā skolas laiks atrastos tepat tumšās telpas dziļumā.

— Kādreiz to prata visi, tas bija eglītes vakaru kroņa numurs.

— Bet kā bija tālāk?

— Man liekas, eņģelis dalīja zeltu un dārgas mantas. Bagātības izdalījis, viņš piesolīja ļaudīm mīlestību, bet tad viņš palika naktī uz ielas viens. Atceros tādas rindas:

“Jel nāciet, skūpstiet manas lūpas,

Tās Pestītāja skūpstu nes! ”

Vai apmēram tā. Pagājuši jau tik daudzi gadi...

— Jā, tik daudzi gadi, — kā klusa atbalss vārtu ailē apdzisa dīvainā ubaga vārdi.

— Interesanti būtu uzzināt, kas ar viņiem notika pēc tam? — Deguns turpināja tecēt, un Tomariņš atkal iegrāba kabatā, kur Zigrīda mēdza ielikt kabatdrānu.

— Ar viņiem?

— Nu ar tiem, kas no eņģeļa to zeltu un dārgās mantas dabūja. Viņus droši vien aizveda uz Sibīriju. No eņģeļa puses gandrīz vai tāda kā provokācija.

— Bet kas notika ar eņģeli, tevi neinteresē?

Izklausījās, ka viņš jautāja nopietni.

— Vai tad ar eņģeļiem kaut kas var notikt?

Augums tumšajā apmetnī manāmi saguma, bet jautājošais skatiens nelaidās vaļā.

— Tev liekas, ka nevar? Varbūt eņģeļi bija ari Sibīrijā un Būhcnvaldē, un daudzajās frontēs...

Tomariņa acu priekšā iznira aukstā ziemas gaisā virmojoša aina: pa nepārskatāmu sniega klajumu bārdaini veči tādās kā bajārienes Morozovas kamanās ved eņģeli; spārni izpluinīti, aplauzti, asiņu plankumu izraibināti. Tad milzīga bedre kā apdzisuša vulkāna krāteris, pilna ar kailiem un puskailiem ķermeņiem, divi vīri, viens aiz pleciem, otrs aiz kailajām, dubļainajām kājām eņģeli iešūpo un iesviež bedrē — spārniem nedzīvi mētājoties, tas kūleņo lejā...

— Es redzu, tu netici, — ubaga balss atsauca Tomariņu vārtrūmē.

— Gan ticu, gan neticu, kā to lai pasaka...

Baznīcā, uz kuru dažkārt bērnībā veda Tomariņu, abas altāra puses greznoja eņģeļu tēli. Altārgleznā rādītās cilvēciskās figūras viņa uzmanību tikpat kā nepiesaistīja, toties no eņģeļiem grūti nācās atraut skatienu. Viņš bija redzējis zemu pār pagalmu rudens vakarā pārlaižamies gulbju kāsi, un doma, ka līdzīgi varētu lidot ari būtnes ar cilvēka seju un cilvēka augumu, vienlaicīgi pildīja mazo sirdi gan ar jūsmīgu pacilātību, gan skumjām šaubām. Vēlāk, mācoties glezniecību, jautājums par eņģeļu esamību vai neesamību atkrita — mākslā viņi vienkārši bija. Jautājums vienīgi, ar ko Džoto eņģeļi atšķiras no E1 Grēko eņģeļiem vai, teiksim, Van Eika eņģeļi no Bleika eņģeļiem.

Visdīvainākais tomēr atgadījās nesen, pēc Zigrīdas aizbraukšanas, kad viņš sadomāja uzgleznot viņas portretu. Viņu pēkšņi bija apsēdusi doma, kas zināmā mērā kļuva par šifra atslēgu viņa dzīves noslēpumainās daļas tekstam. Patiesi, sastapšanās ar Zigrīdu nekādā ziņā nevarēja būt nejaušība. Jo vispusīgāk viņš šo ieskatu apcerēja, jo vairāk tam pieķērās. Izmantojot banālo dzīves salīdzinājumu ar šaha spēli, nācās ievērot, ka partiju viņš bija iesācis mazcerīgi, pavirši izraugoties figūras, pārgalvīgi nerēķinoties ar gājienu sekām. Atklāsme nāca ar skatiena atžilbumu — tā turpināt nebija jēgas. Ar prātu jau viņš to neaptvēra. Gluži vienkārši, sev līdzās viņš pēkšņi pamanīja Zigrīdu, par kuras esamību līdz tam nebija nejautis, ne zinājis. Un viņam sāka veikties.

Patiesībā vārds “veikties” nebija īstais: viņa dzīve, kas līdz tam bija šūpojusies straumē kā motorlaiva, kam neizdodas un neizdodas “uzraut” motoru, atdzīvojās un ieguva gan gaitu, gan jaudu.

Viņš atcerējās ne mazums gadījumu, kad, ļaudamies vēlmēm, bija meties kāpt, skriet, iegūt, bet kaut kas neredzams un netverams apstādināja. Un tikai vēlāk atklājās, ka tas, ko viņš bija noturējis par kāpnēm uz cerīgu gaiteni, patiesībā bija ēnas pārklāts tukšums. Tik tiešām, ja padomāja, ar viņu dažādos laikos bija notikuši tādi brīnumi, ka jūras pašķiršanās nemaz nelikās kas ārkārtējs un atmodināšana no mirušajiem — neiespējama. Vajātāji skatījās viņam virsū, bet neredzēja. Karš viņu iesūca tāpat kā citus, taču viņam nekad nebija iznācis ne uz vienu šaut un neviens nekad nebija šāvis uz viņu. Bumbas krita kā biezs lietus, ap viņu valdīja klusums un miers. Viņu iedzina vagonā, lai aizvestu uz ogļraktuvēm, vilciens nez kāpēc pagriezās uz Rīgu. Vai kādam vispār varēja stāstīt, ka, nodzīvojis tik garus gadus, viņš ne reizes pie savām kājām nebija dzirdējis čūskas šņācienu un viņam nekad nebija uzklupis neviens suns. Viņš nekad neko vērtīgu nebija pazaudējis, un viņam nekad nekas mantisks nebija atņemts ar varu. Viņam joprojām vietā atradās gan mandeles, gan aklā zarna. Tiešām dīvaini, ka viņam tas nebija ienācis prātā agrāk. Nu labi, spārnu Zigrīdai nebija, tomēr viņa pie viņa sāniem nolaidās kā no debesīm...

— Ļaudis pa īstam nemaz nav pamanījuši, cik bīstami samazinājies eņģeļu skaits. Avīzes raksta tikai par roņu bojāeju Baltijas jūrā, par koala lācīšu iznīkšanu Austrālijā.

— Jaunībā liekas, ka brīnumi notiek vienīgi pasakās un fantāzijā. Ir vajadzīgs laiks, lai aptvertu, ka vislielākie brīnumi sastopami tieši dzīvē.

— Ko katrs par brīnumu uzskata. Vienam brīnums ir elektriskā zobu birste, otram...

— ...Perspektīva. Jā, jā, perspektīva. Daudziem šausmīgi patīk optiskā mirāža, ka dzelzceļa sliedes tālumā saplūst kopā. Kādus tik secinājumus redzes apmāns nav radījis: par priekšā stāvošo tuvināšanos un apvienošanos, par virzību uz ieskatu izlīdzināšanu, par robežu izzušanu. Patiesībā apvieno un tuvina vienīgi atmiņas. Jo atmiņās allaž atrodas kas kopīgs — priekšteču atstātais, skolas gadi, pārdzīvotie kari, arī barikāžu laiks. Mēs abi, piemēram, esam mācījušies dzejoli par eņģeli.

Runādams Krišjānis Tomariņš turpināja domāt par Zigrīdu. Sapnī viņa reižu reizēm atnāca pie viņa: redzi, es esmu tālu un tomēr atrodos pie tevis. Sapnī Zigrīda viņu nesen pat noskūpstīja. Viņas lūpas bija tik aukstas, ka likās — tūdaļ viņus abus savienos ledus. Viņi tomēr atrāvās viens no otra. Viņš atskatījās un redzēja, ka Zigrīda skrien viņam pakaļ un grib noskūpstīt vēlreiz. Viņš saprata, ka, vēlreiz pieskaroties Zigrīdas lūpām, patiešām sastings ledū. Šausmīgās bailēs viņš metās bēgt, bet biedīgāka par bailēm sastingt bija apziņa, ka viņš no Zigrīdas bēg...

Krišjānis Tomariņš piecēlās. Kastes vārtrūmes tumsā tik jauki smaržoja pēc Ziemassvētku vakara.

— Arlabunakti, es nu tagad iešu, — viņš atvadījās. — Tu joprojām gaidi to vārdu? Neviens manējais tev nederēja?

Dīvainis ubags raudzījās uz Tomariņu un klusēja.

Šajā brīdī riebīgi nošņerkstēja riepas un iepretim vārtiem apstājās zems, plakans braucamrīks, kaut kas vidējs starp lidojošo šķīvīti un milzīgu sudraba gludekli. Bez skaņas atvāzās durvis, biezas un smagas kā naudas skapim. No automašīnas izlēca slaida garkāje meitene gaisīgā zīda kleitiņā ar kaudzīgu sudrablapsu jaku uz pleciem. Paraudzījusies apkārt, sarāva uz augšu šifona lēverus. Iemesls varēja būt tas pats, kas Dibarī kundzei un Marijai Antuanetei, savulaik izlecot no karietes pie Versaļas pils pakša. Taču, redzot krītošā sniega pārslas, meitene uz mirkli sastinga. Tad it kā viņai vien dzirdamas mūzikas taktī sāka bērnišķīgi naivi virpuļot. Augstpapēžu kurpes klumburēja, šmaugās potītes brīžiem saļodzījās. Plaukstas pavērstas augšup, likās, sniega pārslas tvēra arī viņas seja, pleci, viss augums.

Mašīnas durvīs parādījās staba galam līdzīga cīkstoņa galva. Vīrieša balsī jaucās dusmas, apnikums un skumjas:

— Džūna, končai duračiķV Dzirdi! Tas nav fīlings.

Bet meitene tik plivinājās un ķēra lidojošās pārslas.

— Džūna, dzirdi! Man pietiek. Pojehaļi![1] [2]

— Es dzirdu.

— Tu nožēlosi!

— Brauc laimīgs!

— Džūna, es nejokoju.

— Ko tu gaidi? Tās lupatas?

Sieviete neveikli norāva no pleciem ādas un pasvieda automašīnas atvērto durvju virzienā.

— Pievāc, pievāc, gan jau noderēs. Re, šito roku dzelzi ar! — Durvju virzienā aizlidoja somiņa. — Kas par kolosālu sajūtu: uz sejas kūst sniegs!

Mašīnas durvis aizcirtās. Braucamrīks izgaisa gandrīz bez skaņas, pamezdams aiz sevis garu, sarkanu švīku.

Meitene it kā atjēdzās un pamanīja lieciniekus. Tas viņu, šķiet, īpaši nepārsteidza. Viņa pacēla rokas, kas no sniega bija kļuvušas sārtas un mitras:

— Redzi, naudas man vairs nav. Kāds brīnišķīgs vakars! Ko lai es tev iedodu? Varu tevi vienīgi noskūpstīt, tā pa īstam, ja?

Meitene pagājās uz priekšu un apmetās dīvainajam ubagam ap kaklu.

Krišjānim Tomariņam gribējās gan smieties, gan raudāt. Noņēmis cepuri, viņš gāja mājup, sveicinādams katru pārslu, kas iekrita matos, kas nolaidās uz pieres.

Pār pilsētu cēlās blāzma. Viņam likās, ņirbošajā plašumā aizšalca balti spārni.

Mans gadsimts

Tā es uztveru šodienu. Aiz loga turpina snigt. Ziemassvētki ir savā ziņā metafiziski, tos nevar pakļaut anatomiskai izpētei. Tā ir sajūta, kuru nevajag izskaidrot, saistīt ar kaut ko reālu. Svētki jārada pašam. Jānoskaņo pašam sevi, svētki jāsagādā sev un citiem kaut vai ar savu attieksmi, ticību. Ziemas tumsa paliek aiz muguras, un mēs pārkāpjam gaismas slieksni. Tur nepaliek

tikai tumsa, paliek ari mūsu ieguldījums, kas, iespējams, veido kārtējo pakāpienu uz to, ko simboliski saucam par gaismu.

Ziemassvētkos esmu ieradies pasaulē, manā mūžā tiem ir īpaša nozīme. Varbūt tāpēc dzīve aiztecējusi bez plosīgām pretrunām, ka esmu laimīgi savienots ar dabas mūžīgo kārtību. Ikviens mans gads — tāpat kā gadskārtu ritējums vispār — sākas un beidzas ar Saulgriežiem. Tu esi kļuvis vecāks, kalendārs šajā dienā man saka. Bet zaļais egles zars atbild: sākas jauns loks pretim dzīvībai.

Manu acu priekšā aizritējušas divdesmitā gadsimta septiņas desmitdaļas. Jauni cilvēki līdzinās astronomiem, kas pie debesīm atklāj nepazīstamus kosmiskos ķermeņus: personas un notikumi viņu priekšā iznirst kā neatšifrēti, vairāk vai mazāk spoži punkti. Nodzīvotie gadi dod iespēju vērot šo “punktu” kustību, kas pārtop stāstošās trajektorijās. Vai laika nogrieznī, par ko man tiesības liecināt, pasaule daudz mainījusies? Vai izmaiņas ir nozīmīgas? Pasaules kopainu nosaka iespaidu juceklis, atšķirt nozīmīgo no nenozīmīgā nav nemaz tik viegli.

Divdesmitais gadsimts nojauca robežu starp reālo un nereālo, padarot arī nereālo par realitāti. Tūkstošiem gadu cilvēka domāšana pamatos vadījās no pieņēmuma, ka redzēt nozīmē fiksēt esošo. (“Tas tā ir, es pats savām acīm to redzēju!”) 1995. gada martā Amerikas Kinoakadēmijas Oskara balvu saņēma filma “Forests Gamps”, kurā aktieris Toms Henks sarunājas ar īsto Džonu Kenediju, ko — kā zināms — nošāva trīsdesmit gadus pirms šīs filmas uzņemšanas. Drīz, pavisam drīz dokumenti neko vairs nepierādīs un dzīves lielākā daļa paies starp vīzijām — redzamām, dzirdamām, grafiskām un ožai pakļautām. Ticams būs viss, bet ticēt nevarēs nekam. Vai tādai dzīvei esam gatavi?

Diemžēl augošās tehniskās iespējas cilvēks nav izmantojis, lai turētu kārtībā savu dzīves telpu. Tuvojoties divdesmit pirmajam gadsimtam, cilvēkam draud nobeigšanās paša radītajās drazās. Bērnībā es dzirdēju kādu savādu lāstu: kaut tu slīkdams ūdeni prasītu! Lāsta jēga mūsdienās atklājas jo spilgti.

Šoslaikos retāk nekā manā bērnībā sastopami sarkanmataini cilvēki. Agrāk katrā klasē bija pa “rižikam” ar baltām skropstām, mālaini rūsganu vai gunīgi sārtu matu cekulu. Sarkanmatainu puisiešu izzušana diez vai kādu apbēdina, bet ar rudmataino meiteņu iešanu mazumā pazūd īpatnējs sievietes tips.

Vēl gadsimta vidū iznāca sastapt ļaudis ar baku rētām sejā. Tās bija atskaņas no Pirmā pasaules kara un bēgļu gaitām Krievijā. Pēdējais poliomielīta uzliesmojums Latviju piemeklēja 1953. gada vasarā. Mēs līdz vēlam rudenim dzīvojām aukstā Jūrmalas verandā, jo baidījāmies, ka meitai Rīgā saslimšanas iespējas lielākas. Solka vakcīna pasauli no poliomielīta izglāba. Sie panākumi, kā arī atklātais penicilīns mediķus apskurbināja. Likās, nu jau miesas kaitēm dienas skaitītas. Mans draugs Vitāls Oga, ķirurga praksi sācis toreiz tālajā Viļakā, jokojis: operēsim kaut vai kūtī. Izgriez tik, kas jāizgriež, uzkaisi antibiotiku un šuj ciet. Pūķim nocirsto galvu vietā izauga jaunas.

Nav šaubu, slimības Visuma kārtībā pilda būtisku uzdevumu, tāpat seksualitāte un nāve. Izskaust nāvi — kāda valdzinoša utopija! Tai piepildoties, diemžēl sagrūtu dabas sistēmas. Mani pārsteidz, ka no divdesmitā gadsimta mēra — imūnzudes — brīdinājuma, kas gluži bībeliskā bardzībā atgādina prasību par “šķīstu un kaunīgu dzīvošanu”, cilvēce pagaidām izdarījusi vienu vienīgu secinājumu: jālieto prezervatīvi.

Manu acu priekšā jauno tehnisko iespēju radītās elektriskās ģitāras un dinamiskie skaļruņi no cilvēku instinktu dzīlēm izlaida jandālmūzikas džinu. Pēc menueta grācijas 18. gadsimtā, pēc vectētiņu un vecmāmiņu kadriļas draiskulībām, pēc mūsu vecāku tvīksmīgās slīdēšanas valša un tango taktīs, pēc mūsu pašu aizrautības ar svingu, rumbu un džaivu nāca iekritiens primitīvā ritmikas ekstāzē. Iespējams, pie vainas bija jaunais narkomānijas vilnis. Erotisku ārišķību maskētajā impotencē pāru attiecībām nebija nozīmes. Partneri viens otru pazaudēja. Visi pulsēja un virda kā kopīgā katlā vārīti putraimi. Dziesma tūkstošiem gadu bija paudusi galvenokārt jūtas. Ar smagā roka parādīšanos dziedāšana lielā mērā pārtapa par plosīšanos.

Mana paaudze atceras mēmās filmas. īpaši klavierspēlētāji — taperi —, improvizējot mūzikas pavadījumu, kuplināja skatītāju emociju buķeti. Esmu bijis liecinieks gan platekrāna, gan telpiskā kino dzimšanai, gan citādiem projekciju jauninājumiem. Tomēr jāatzīst, ka kino kā mākslas nozare atpaliek no tehnisko iespēju izaugsmes. Gribot negribot uzmācas domas, ka kino virsotnes jau sasniedzis, lai ieķīlētos vēsturē kā divdesmitā gadsimta fenomens. Diez vai ko spētu grozīt pat jauna Eizenšteina, Viskonti, Fellīni vai Bergmana parādīšanās. Vienkārši — katram laikmetam savs estētiskais un emocionālais klimats.

Kāda būs divdesmit pirmā gadsimta māksla numur viens, protams, grūti zīlēt. Taču daži principi ir puslīdz skaidri. Māksla tiks ievadīta dzīvoklī, līdzīgi kā dzīvoklī jau ievadīts ūdens, gāze un elektrība. Pie kompjūteru spēlēm pieradinātais ērtību baudītājs nevēlēsies izlaist no rokām tālvadības pulti. Viņš gribēs jaukties autoram pa vidu ar personīgām vēlmēm un kaprīzēm. Ar pāris pogu spiedieniem, piemēram, Romeo un Džuljetu pārvērst lezbiešu vai pederastu pārī. Cilvēku vairums vairs nav spējīgs sevi apstādināt. Un, ja kaut kas nepiespiedīs atjēgties, jādomā, ies vēl tālāk, līdz kādreiz cēlā cilvēktiesību ideja būs novesta līdz galīgam absurdam.

Arī operas māksla, neraugoties uz spožāko žanra izpildītāju pūliņiem, divdesmitajā gadsimtā iesprūda. Pat Britens, Bemsteins, Endrjū Loids Vēbers renesansi nepanāca. No astoņpadsmitā un deviņpadsmitā gadsimta dižā opermākslas kriņģeļa ar zināmiem panākumiem tiek izurbinātas un baudītas vienīgi gardākās rozīnes.

Desmitiem tūkstošus gadu cilvēces eksistencei nozīmīgo savienību cilvēks—zirgs divdesmitais gadsimts nomainīja ar citu: cilvēks—automašīna. Mākslīgi radītais zemeslodes līdziedzīvotājs — automašīna — īsā laikā iekarojis ļoti apjomīgu vietu un izmainījis ari zemeslodes seju. Ja mūsu planētu garāmbraucot vērotu citu civilizāciju pārstāvji, uz jautājumu “kas zemeslodi apdzīvo?” atbilde, iespējams, skanētu: “Dažādu tipu automašīnas un neveikli, lēni divkājaini čāpotāji...”

Zēna gados es sastapos gandrīz ar pašiem aviācijas pirmsākumiem. Iļģuciemā virs Spilves aerodroma klusās vasaras novakarēs, pukšķinot primitīvus motoriņus, gaisā riņķoja dīvaini spārnoti ērmi no finiera, īpaši apstrādātas drēbes, tērauda trosītēm un koka līstēm. Par nosacītajām lidaparātu spējām turēties gaisā var spriest pēc daudzajiem lidotāju piemiņas akmeņiem Rīgas kapos. Tas “sastrādāts” no 1920. līdz 1940. gadam. Bet es vēl nebiju pārāk vecs, kad tālrādē tiešā reportāžā skatījos cilvēka nolaišanos uz Mēness. Manu acu priekšā zemeslode no milzīga, grūti aptverama plašuma kļuva par bumbiņu, ko kosmonauti aplido nedaudz stundās. Ari pats, zvilnot mīkstā krēslā, pa lidmašīnas iluminatoru esmu noraudzījies gan uz Kilimandžaro sniegoto virsotni Āfrikā, gan uz Āzijas Hindukuša smailēm, gan uzAustrālijas sārtajiem tuksnešiem, gan Amerikas debesskrāpjiem. Ar tādām pašām izjūtām, kā savulaik, braukdams no Iļģuciemā uz Rīgas centru, caur tramvaja logu biju noraudzījies uz Mārtiņa baznīcas divtorņaino fasādi, Uzvaras laukuma smiltāju un pontontilta peldētavu Daugavā.

Nemaz nerunāšu par citiem Žila Vēma fantāzijas cienīgiem sasniegumiem, kas ienākuši dzīvē mana mūža laikā: atomenerģiju, katodstaru lampu, datoriem, lāzerstam, dzelzceļa satiksmi zem Lamanša utt., u. t. jpr.

Nav noliedzams, tādu lēcienu cilvēces vēsture agrāk nav pazinusi. Diemžēl tas ir lēciens šaurā sektorā — eksaktajās zinātnēs un tehnikā. Laiku pa laikam dzirdamais slēdziens, ka cilvēks tūdaļ tūdaļ atrisinās savas ķezas, ir naiva alošanās. Cilvēces loma pasaulē daudzējādā ziņā kļuvusi pat traģiskāka. Tehniskās varēšanas jaunajā stāvā ienestie cilvēka instinkti, tikumi un morāle ir tikpat spalvaini kā mūsu tālajiem pirmsenčiem. Neviena sengrieķu teika, neviena Šekspīra drāma nav novecojusi. Sugas turpināšanas nemainīgais uzdevums ari augsti skolotus integrāļformulistus un zvaigžņu telpas topogrāfus dzen atpakaļ tēviņa un mātītes primārajā shēmā. Un vai gan cilvēkā apslāpusi zvērīgā tieksme nogalināt? Cilvēki gudrāki nekļūst, viņi vienīgi uzzina daudz jauna.

Man bija lemts piedzīvot sabiedrības uzskatu maiņu par jēdzienu “koloniāls”. Trīsdesmito gadu sākumā valdīja pārliecība, ka koloniālie īpašumi lielvalstis grezno, pierāda spēku, varenību un bagātību. Anglijas karaļkronī iestrādātais Indijas milzu dimants Kohinors šķita pušķojam Britānijas valdnieku līdzīgi kā Indija pušķoja impēriju, “kurā saule nekad nenoriet”. Francijas paviljoni starptautiskās izstādēs sajūsmināja publiku ne tikai ar Kotī smaržām, bet ari ar aizjūru īpašumu aromātu — kardemona, vaniļas, piparu, kanēļa eksotisko garojumu. Kolonijas tēlojās kā bagātību akas, no kurām laimīgie īpašnieki neierobežoti smēla labumus. Pat apzīmējums “mežoņi” šķita pieņemams. Tie tādi krāsaini, puspliki cilvēciņi, tādi jocīgi divkājainie, kas dzīvo džungļos, citiem vārdiem — kolonijās.

1935. gadā Itālija gandrīz vai lepni nosūtīja karaspēku pāri Vidusjūrai, lai iekarotu neatkarīgo Āfrikas karaļvalsti Etiopiju. Ļaužu vairums to uztvēra kā normālu notikumu. Kolonizēšanas ideja ir veca kā pasaule. Mainās tikai formas.

Nesen, šķirstot 1937. gada laikrakstus, atradu zīmīgu virsrakstu — “Nākamais karš būs par koloniju pārdalīšanu”. Iespējams, tas bija viens no Otrā pasaules kara cēloņiem. Kā zināms, šī grandiozā cilvēces katastrofa tomēr noveda nevis pie koloniju pārdalīšanas, bet pie klasiskās koloniālās sistēmas sabrukuma sākuma. Anglija, Francija, Holande, Beļģija, Portugāle, Japāna beidza pastāvēt kā impērijas. Jēdziens “koloniāls” ieguva apkaunojošu pieskaņu. Galu galā sabruka arī padomju impērija. Diemžēl krievi šo “kritienu” psiholoģiski nespēj pārdzīvot. Tas viņus kairina ar aizvainojumu un nostalģisku drūmi. Tikai tā var izskaidrot absurdo pieķeršanos domai par ieroču spēka visvarenību.

Tas, kas vakar kā atvarains noslēpums virpināja fantāziju, šodien — tikai apkārt apgriezta kabata. Nesen civilizācijas pēdējo sasniegumu sakarā tālrāde pasvieda ēterā amerikāņu zinātnieku datorizētu cilvēka anatomijas modeli. Jauna vīrieša līķis sasaldēts un ar lāzera staru sašķēlēts milimetru platās plēksnēs. Tas ļāvis ievadīt datorā precīzus muskuļu, kaulu un orgānu iekšskatus un ārskatus. Atklāts paliek jautājums, vai jebkad būs iespējams datorizēt cilvēka garīgo anatomiju? Domas diez vai izdosies sasaldēt, tāpat nav lielu cerību sagriezt šķēlītēs dziņas. Priekšstati par to, kas ir būtība un kas ir aizspriedumi, nav norobežoti ar neapstrīdamām kontūrām. Kad skolnieks vēstures grāmatā lasa par viduslaiku raganu prāvām, viņš nevar beigt brīnīties par cilvēku naivumu samērā nesenā pagātnē. Kad 1995. gadā sātanistu-slepkavnieku prāvā kādā Latvijas pilsētā apsūdzētais pieprasīja par galveno vainīgo atzīt sātanu, augstā tiesa aizgāja apspriesties.

Zinātnieki ar bioloģiskām metodēm ieguvuši jaunu atziņu: homo sapiens suga neesot vis izveidojusies pirms miljons gadiem (kā domāja agrāk), bet “samērā nesen”, apmēram pirms 270.000 gadu. No tiem vēsture dod mums miglainu priekšstatu apmēram par četrdesmit tūkstošiem gadu. Pārējos 230.000 gadu joprojām sedz noslēpuma tumsa. Varbūt tas bijis cilvēces uzlidojumu un pagrimumu viļņojums, civilizācijām iznīkstot globālās kataklizmās, briesmīgos karos, klimatiskās pārmaiņās. Varbūt vienmuļi drūma nīkuļošana pusdzīvnieka mijkrēslī. Šumeru periods, Babilonija, Ēģiptes Vecā valsts vēstures grāmatās nes “seno laiku” apzīmējumu. Patiesībā cilvēces garajā mūžā tā nav pat vakardiena. Tas ir šīsdienas rīts. Nebukadnecars un Jūlijs Cēzars tikai gadījuma pēc nebrauc ar mums vienā tramvajā.

Cerība un bezcerība

Pamatskolā mācījos vienā klasē ar brāļiem Pēteri un Jāzepu. Viņus audzināja māte, sīka auguma bakurētaina latgaliete, kas runāja tik dziļā dialektā, ka sākumā viņas vārdos klausījos ar īpašu uzmanību, lai kaut ko no sacītā saprastu. Vēlāk jau — lai iemācītos tā runāt arī pats: latgaliskajai runai piemīt savāds valdzinājums. Rīgā viņi bija ienākuši no Līvānu puses pēc tēva, ģimenes galvenā apgādnieka, bojāejas, ceļot Ķeguma clcktrospēkstaciju.

1943. gadā Pēterim apritēja astoņpadsmit, un kopā ar dzimšanas dienas apsveikumiem pastnieks atnesa iesaukšanas pavēli. Teksts bija parastais. Ar pašpārvaldes ģenerāldirekcijas pavēli tad un tad jāierodas tur un tur. Nepaklausības gadījumā sods pēc kara laika likumiem.

Māte raudāja asaru aklām acīm — vīrs pagalam, tagad paņem arī dēlu. Pēteris sprieda lietišķi. Nepaklausība pavēlei solīja nepatikšanas tūdaļ, paklausība varbūt ļāva kādu laiku novilcināt. Pēteris izšķīrās par paklausību. Reiz viņš no Opočkas iebrauca Rīgā atvaļinājumā — vācu kājnieka mundieri ar sudrabotiem leņķiem uz zaļās piedurknes. Kā lauku zēns viņš bija iedalīts saimniecības rotā un uzdienējis par grupas komandieri ar noteikšanu par pieciem vīriem un desmit zirgiem.

1944. gada rudenī iesaukšanas pavēli saņēma arī Jāzeps. Māte raudāja vēl gaužāk. Pavēlē minētie draudi par sodu pēc kara laika likumiem nebija nekāds joks. Vienīgā cerība slēpās neskaidrībā, cik ilgi vācieši Rīgā savus draudus spēs izpildīt.

Ģimenes dzīvojamo istabu apsildīja liela krāsns. Jāzeps pa vienu nakti vidu izkala tukšu. Vaļējo krāsns augšgalu nevarēja redzēt. Tā nu Jāzeps slapstījās, riskantākos brīžos paslēpdamies krāsnī.

13. oktobrī Rīgā ienāca krievi. Jāzeps izlīda no krāsns. Urrā! Glābts! Lai prieks būtu pilnīgāks, pastnieks atnesa vēstuli no Pētera: dzīvs! vesels! gaidiet mājās! No kurienes īsti Pēteris raksta, nevarēja saprast. Sīkā, bakurētainā Latgales sieviete pateicās Dievmātei simts reižu dienā un vēl naktī ik brīdi, kad pamodās no miega. Abiem dēliem tā paveicies!

Fronte aizvēlās pāri Daugavai uz Kurzemi. Stikla fabrikā, kur māte strādāja, no jauna iekūra kausējamās krāsnis. Vakaros Rīgu joprojām aptumšoja, un ielas bija karavīru pilnas, tomēr sajūta nez kāpēc bija tāda, ka karš beidzies. Varbūt tāpēc, ka svaru kausos līgojošais karojošo pušu spēku samērs vairs neradīja šaubas.

Gluži negaidot Jāzepam atkal pienāca iesaukšanas pavēle. Šoreiz krievu valodā. Kara komisariāts tad un tad pavēl ierasties tur un tur. Nepaklausības gadījumā sods pēc kara laika likumiem...

Izskatījās — krievi enkurojās uz ilgu. Slapstīties krāsnī likās bezcerīgi. Jāzeps aizgāja. Viņu uzslavēja, ka nav pakļāvies iesaukšanai vācu armijā. Māte no jauna slaucīja asaras, taču Jāzeps viņu mierināja — karš taču beigsies ja ne rit, tad, vēlākais, aizparīt. Un tūdaļ tūdaļ mājās solījies pārrasties Pēteris.

Abi brāļi satikās frontē pie Džūkstes lielo Ziemassvētku kauju laikā. Viņi dienēja katrs citā daļā, bet pie sabombardēta tilta bija radies sastrēgums, un automašīnas, kurās viņi brauca, diezgan ilgi stāvēja līdzās. Pēteris, vācu daļai izjūkot, bija kritis gūstā un kā latvietis uz karstām pēdām iekļauts padomju armijā, “lai ar asinīm izpirktu vainu”.

Pēteri uzbrukuma laikā lode trāpīja krūtīs. Pēc smagas operācijas viņš galu galā palika dzīvs. Pēckara rudenī mūsu pirmā atkalredzēšanās iznāca tramvajā. Pēterim nevajadzēja pirkt biļeti, viņam bija invalīda apliecība un pie svārku stūra medaļa “Par piedalīšanos Lielajā Tēvijas karā”. Atlika vienīgi piebilst: abās pusēs...

Jāzeps guļ Kurzemes lielajos karavīru kapulaukos. Varbūt pie Vaiņodes, varbūt pie Džūkstes vai vēl kur citur. Karavīru kapu Kurzemē daudz.

Vērodams Priekules kapulauku, kur apglabāti vairāk nekā divdesmit trīs tūkstoši kritušo, viens no maniem ārzemju kolēģiem nekādi nespēja apslēpt sašutumu:

— Divdesmit trīs tūkstoši šajā nomaļajā nostūri? Kāpēc? Kas ar to tika iegūts?

Loģika un fakti ne vienmēr iet roku rokā.

Nāves vilnis bija pārgāzies pāri. Nu tikpat strauji un neapturami cēlās dzīvības vilnis. Vai prieku un atvieglojumu sajuta vienīgi uzvarētāji? Karš ikvienu cilvēku, nepētot, kurā pusē viņš atrodas, apkrauj ar nenormālu psiholoģisku slodzi.

Vēsts, ka karš beidzies, radīja nomestas nastas sajūtu. Prieks izauga no atklāsmes: esmu palicis dzīvs! Iemesls līksmībai bija pat ķirurgu salāpītajiem pusķermeņiem, kruķotajiem vienkājiem, tukšo piedurkņu vēcinātājiem, kurlajiem un aklajiem, jo — galu galā — viņi negulēja masu kapu tranšejās, viņi joprojām elpoja, viņi bija kripatiņu veiksmīgāki.

Likās, dzīvotdziņa gluži kā reibinoša gāze mutuļu mutuļiem vēlās pa ielām, tvanoja laukā no zemes, no bruģa akmeņiem. Kara laika varmācīgi ienestais dalījums — vīrieši atsevišķi, sievietes atsevišķi — sagruva brāzmainā savienošanās dziņā. Daudzi karavīri uz fronti bija aizrauti tieši no skolas sola, caurcaurēm vēl zēni. Iepazinuši nāvi, viņi tagad steidzās iepazīt dzīvi. Kara paaudzes meitenes, izaugušas par mīlestības izbadinātu sieviešu paaudzi, tāpat metās atgūt nokavēto.

Ganību dambja rajonā kādā karagūstekņu nometnē mitinājās liela grupa latviešu leģionāru. Katru ritu, skaļi, izaicinoši dziedādami karavīru dziesmas, viņi ar īpaši nozīmētiem tramvajiem cauri pilsētai brauca uz darbu Vefā un katru vakaru — atpakaļ uz nometni. Ak kungs, kas toreiz notika! Visā ceļa garumā stāvēja meitenes (mātes, vecmāmiņas), kliedza sveicienus, svieda vēstulītes, sainīšus, ziedus. Tramvaja vadītāji izmantoja jebkuru ieganstu, lai vagonus piebremzētu vai pat uz bridi apstādinātu. Meitenes aplenca vagonus, metās pie braucējiem. Sargi kliedza, vicināja šautenes, draudēja. Tika pārkāpts režīms.

Vācu laikā publiski sarīkojumi ar dejām bija aizliegti. Veselai paaudzei “balles” likās īsts atklājums. Vienā klubiņā spēlēja Goldšteins, citā — nez no kurienes Rīgā uzklīdušais itāļu ansamblis “Alfio”. Populārs bija ari Burovs, jā, vēlākais leļļu filmu klasiķis, Melnais Andrejs, Ķesteris, Krēmers. Līdz ar padomju armiju no austrumiem Rīgā iegāzās arī plašs kriminālistu desants, nakts stundās parādīšanās ielās saistījās ar zināmu risku. Tāpēc izpriecas, vienalga, publiskās vietās vai mājas kārtībā, parasti turpinājās līdz rīta gaismai.

Arī mans draugs Kihtelis (iesauka no vācu komēdijas), bija savācis “orķestri”, pats darbodamies par bundzinieku. Līdz krievu ienākšanai septiņpadsmitgadīgais Kihtelis dažus mēnešus bija dienējis gaisa spēku izpalīgos, taču īstā brīdī “piesitis pēdu” un slēpies pie radiniecēm dzimtajā Iļģuciemā. (Krievi divdesmit septītajā gadā dzimušos neiesauca). Pa slapstīšanās laiku Kihtelis faktiski bija paguvis apsievoties. Es saku “faktiski”. Formāli šim solim ceļā stāvēja vairāki šķēršļi, no kuriem pats galvenais bija laimīgi atrastās partneres piecpadsmit gadi. Salīdzinājumā ar Kihteli mēs — viņa neprecētie, karu izstaigājušie vienaudži un kādreizējie skolas biedri — izskatījāmies pēc lielās dzīves nožēlojamiem diletantiem. Kihteļa pārākums balstījās ne vien solīdā praksē, bet ari plašās teorētiskās zināšanās. Kihteļa grāmatu plauktā goda vietā stāvēja Foreļa “Dzimumdzīves jautājumi”, aptveroša, bieza grāmata, ko, varām mainoties un armijām mijoties, viņš bija diez kur uzgājis un izstudējis no vāka līdz vākam.

To es nestāstu, lai izklaidētu lasītāju ar pikantiem kurioziem. Es stāstu, lai parādītu, cik ačgārni, pat absurdi dzīve dažkārt var izmainīt daudzus priekšstatus, cik būtībā viss ir relatīvs.

Mūsu nelielajā grupiņā, kas tūdaļ pēc kara no amerikāņu zonas Vācijā meklēja atpakaļceļu uz mājām, uz Latviju, uz Rīgu, bija arī kāds jauneklis, nu, sacīsim, Krūmiņš. Bijušais leģionārs. Ap gadiem divdesmit pieci. Toreiz mums likās — jau padzīvojis tēvainis. Pretstatā mums — astoņpadsmit, deviņpadsmitgadīgajiem —, kas par atgriešanos bijām izšķīrušies, impulsīvu jūtu vadīti, par tālāko daudz neprātodami, Krūmiņš bija svēris un domājis. Viņam bija profesija, viņš zināja, kā pelnīs iztiku, zināja, kur dzīvos. Rīgā viņu gaidīja arī līgava; viss jau bija norunāts, atlika vienīgi salaulāties. Krūmiņš pat varēja pateikt, kurā baznīcā notiks laulības un kāds uzvalks viņam būs mugurā. Jā, uzvalks bija nopirkts, tas atradās Āgenskalnā, viņa mātes divdurvju skapī. Kad ešelons pēc icsprūdumiem nomaļās stacijās izbrauca uz spožsliežainām maģistrālēm, atsākot skrējienu Latvijas virzienā, Krūmiņš aizvien tā īpaši sasita plaukstas un iesaucās: “Puikas, nu jau mēs tikpat kā mājās! Atcerieties, jūs visi esat ielūgti kāzās!” Tā īpaši Krūmiņš sita plaukstas, ne jau vellu dzīdams, — mīnas šķemba vienai rokai bija izārdījusi dilbu, un pirkstus bija grūti kustināt.

Krūmiņa sapņi piepildījās. Apmēram mēnesi pēc atgriešanās Rīgā saņēmu ielūgumu uz kāzām. Tās bija skaistas kāzas latviešu garā ar baltā kleitā ziedošu līgavu un svaigi apcirptu līgavaini jaunā, neienēsātā uzvalkā. Ar klātiem galdiem, pie kuriem lielajam viesu skaitam neērta sēdēšana. Ar dziedāšanu, ar aurigām valodām, ar apgāztām vīna glāzēm, ar “rūgts! rūgts!”, ar dejām pie patafona mūzikas (toreiz vēl pie patafona!), ar ķīlu spēlēm, ar līgavas zagšanu, ar mičošanu un jaunā pāra guldīšanu.

Mana brāzmaini plaukstošā vīrietība visu atklāja kā saistošu jaunumu. Apskurbis ne tikdaudz no dzērieniem, kā no atgrožotās, valšķīgās gaisotnes, kas palaikam valda kāzās un kas tik saderīgi iekļāvās laikmeta bangojošajā instinktu gaisotnē, jūsmīgi ļāvos vēlmju straumei.

Kā puiša cilvēkam galda dāmu man bija nozīmējis mājastēvs. Es domāju, viņa bija Krūmiņa radiniece vai laba ģimenes paziņa. Jaunais vīrs, galda galā sēdēdams blakus jaunajai sievai, gan visas pārējās sievietes dēvēja par savām “vecajām brūtēm” un lepojās, ka apgādājis viņas ar cerīgiem pēctečiem. Manas blakussēdētājas izskats sen jau izgaisis no prāta. Un tam ari nav nozīmes. Svarīgi, ka viņa tur bija. Skanēja smiekli, bet man pār muguru skrēja tirpas. Aiz runām gailēja noslēpums, ko es vēl nepazinu, bet kas piesaistīja un vilināja.

Līdz pat agram ritam es dejoju tikai ar viņu. Viņa bija tikpat priecīga kā citi. Kad vajadzēja izpirkt ķīlas, mēs skūpstījāmies. Kad līgavainim pusnaktī no kāzu uzvalka atloka noņēma pušķi, viņa sazvērnieciski saskatījās ar vedējmāti un piesprauda to man. Un pati no līgavas saņēma noņemto plīvuru. Tā, protams, bija rotaļa, bet rotaļā stīgoja cerību jausmas.

Pret rīta pusi daļai apgurušo kāzinieku guļasvietas saklāja turpat lielajā istabā. Nodzēsa gaismu. Tumsā intīmi čaukstēja kleitu zīds, krita noautās kurpes. Ari tas piederēja pie kāzu draiskajām izdarībām, kam vieglprātību un vaļību piešķīra savstarpējā uzticēšanās un godaprāts.

Pirmo reizi mūžā es gulēju, juzdams pie sava pleca sievietes augumu. Apkārt slēdzās tumsa kā silta, vilinoša migla. Citu maņu stihija. Tālākceļu varēja taujāt vienīgi rokas. It kā rotaļai turpinoties, saspringu ziņkārē. Viņa mani maigi apstādināja, stingri satvēra aizklīdušos pirkstus un piespieda sev pie krūtīm.

Toreiz vadīju burzmīgas, steigas žilbinātas dienas. Iekļūšana miera dzīvē notika caur šauriem, ļaužu piedrūzmētiem iestāžu gaiteņiem: vajadzēja gādāt personības dokumentus, kārtot attiecības ar kara komisariātu, dabūt pārtikas kartiņas, pierakstīties. Iestājoties mākslas skolā, prasīja krietnu žūksni zīmējumu. Visur gribējās būt, visu gribējās redzēt.

Jauno vīru satiku pēc dažām nedēļām. Apjautājos, kā klājas manai nejauši atrastajai un pazaudētajai paziņai. Krūmiņš ar samulsušu skatienu raudzījās sāņus un klusēja. Beidzot ar stīvo plaukstu paberzēja zodu un sacīja:

— Zini, tas ir traks numurs. Mēs neviens neko nesaprotam. Viņa taču padarīja sev galu. Piezvanījusi draudzenei: dzīvei tikpat neesot jēgas. Viņa bijusi kādās bērēs. Zārkā gulējusi jauna meitene un izskatījusies tik skaista un apmierināta...

Tas bija sarežģīts laiks. Jautājumu “kāpēc” atstāsim malā. īstie iemesli šādos gadījumos ne vienmēr peld pa virsu. Un kas mainītos, ja mēs tos uzzinātu?

Šo notikumu es atceros vienmēr, kad jādomā par pasaules samezgloto uzbūvi. Cik gan tuvu cerībai dažkārt mājo bezcerība!

Asni ena

Naivu cilvēku jautājumi dažkārt ir interesanti. Nesen kāda latviešu izcelsmes amerikāniete, piemēram, noprasīja man skaidri un gaiši: nu, bet toreiz, Staļina laikos, kā jūs visi te nesajukāt prātā? Dzīvot tādās šausmās, pieredzēt tādas noziedzības!

Es kaut ko atsmēju par Bokačo “Dekameronu”, pačaloju par jaunības bezbēdību pat mēra laikā. Un patiesībā jau viņa atbildi nemaz negaidīja. Mums abiem rokā bija šampanieša glāze, oficiāla pieņemšana baismām sarunām nav īstā vieta. Tāpat kā tā nav īstā vieta jogu vingrošanai vai grego-riāniskai dziedāšanai.

Bet, naktī pamodies, jautājumu atcerējos un sāku domāt. Patiešām, kā mēs toreiz visu uztvērām? Vai apkārt drūzmējās viena vienīga baiļu birga? Protams, mēs zinājām daudz ko šaušalīgu. Pirms gadiem desmit Rīgas kinostudija uzņēma dokumentālu filmu par cilvēku, kas, notiesāts uz nāvi, gaida soda izpildīšanu. Kāds kritiķis rakstīja, ka ar tik baigām lietām skatītājus neētiski traucēt. Cits kritiķis savukārt atbildēja: visi mēs esam notiesāti uz nāvi un gaidām sprieduma izpildīšanu.

Cilvēkā, cik noprotams, darbojas automātiska regulācija: šausmām, ārkārtas izjūtām tā ļauj valdīt pār mums ierobežotu laiku. Visasākie pārdzīvojumi noplok, visneparastākās situācijas sākam uztvert aukstasinīgāk. Āfrikā, Ngorongoro krāterī savulaik gaužām pārsteigts vēroju plēsonīgo lauvu un neaizsargāto zāles ēdāju — antilopju, gaceļu, gnū — dīvainās attiecības. Stirnas un buki vienaldzīgi ganījās lauvām gandrīz blakus. Līdz ēdamreizei. Kad īsais medību sasprindzinājums ar bēgšanu un gūstīšanu aprima, lauvas plosīja dienišķo upuri, bet zāles ēdāji turpat lauvām degungalā turpināja ganīties.

Es domāju, liela nozīme bija sajauktajiem kritērijiem un laikmeta visnotaļ augstajam necilvēcību fonam. Vācija, kas tik skaļi bija klaigājusi par komunistu briesmu darbiem, pati izrādījās ne mazāk vainīga. Koncentrācijas nometņu tuvumā uzgāja jaunus un jaunus nevainīgu upuru masu kapus. Draus-monību atklāsmes bija kļuvušas ikdienišķas. Mūsu apziņā viss griezās juku jukām — Salaspils un Litene, čekas upuri un žīdu šaušanas, krievu kara-gūstekņu nosaldēšana un nomērdēšana badā, komunistu organizētās izvešanas uz Sibīriju un katra desmitā latvieša piespiedu bēgšana uz rietumiem. Šucmaņi ķemmēja sarkanos, sarkanie ķemmēja šucmaņus. Vācieši savus ienaidniekus publiski šāva tirgus laukumos un pakārtajiem piesprauda apkaunojošas vizītkartes. Komunisti uz lauku skatuvēm gluži kā teātra inscenējumus rīkoja “budžu tiesas”. Latvijas tuvos un tālos novados joprojām notika cīņas, bet kas pret ko cīnījās, dažkārt nemaz tik viegli nebija nosakāms. Abās pusēs gāja bojā gan kārtīgi, likteņa izspēlēti ļaudis, gan idejas aizrauti fanātiķi, gan ļaundari un asinīm aplipuši slepkavas.

No padomju režīma ieprogrammētajām briesmām pašas lielākās, bez šaubām, bija izsūtīšanas. Upuru skaita ziņā tās varēja pielīdzināt tādai stihiskai nelaimei kā zemestrīce. Kad kārtējais vilnis bija pāri, cits nekas neatlika kā cerēt, ka nelaime neatkārtosies.

Vācu laikam un pirmajiem pēckara gadiem raksturīgās jausmas par “glābjošo pavērsienu”, kas brīžiem izpaudās angļu gaidīšanā, brīžiem neskaidrās jauna kara izredzēs starp krieviem un Rietumu sabiedrotajiem, pamazām uzsūca dzīves īstenība. Lampedūzas “Gepardu” vēl nebiju lasījis (tas nemaz nebija uzrakstīts), tomēr atgādināšu tur fiksētu psiholoģisku niansi: jebkuru pagaidu kārtību, kas solās pastāvēt simt gadu, mums lemts uztvert kā mūžīgu. Šo domu pārfrāzējot — apstākļi virzīja vēsturiskā kopskatā varbūt aplami, taču no toreizējā lūkojuma visnotaļ reāli spriest: tāda ir pasaule, kurā mums lemts dzīvot. Citas nav un nebūs.

Man bija deviņpadsmit gadu. Mācīdamies Rozentāla mākslas vidusskolā, pa ceļam no Pārdaugavas uz Lāčplēša ielu šad tad iestaigāju Blaumaņa ielas redakcijas namā. Manas informācijas labprāt ņēma pretī. Ātri apguvis padomju žurnālistikas štampus, es atļāvos tos izgreznot ar fantastiskiem izdomājumiem tādos apmēros, ka tas jau kļuva interesanti. īpaši skaisti varēja izrakstīties, ja runa bija par tā saukto sociālistisko sacensību. Kamēr citi žurnālisti skrēja apkārt aizelsušies un slapjām mugurām, nekādu sociālistisko sacensību neatraduši, es izzīdu no spalvaskāta brīnišķīgus sižetus. Šie izdomājumi nevienam ļaunumu nenodarīja. Manas informācijas iestādes un fabrikas zināmā mērā pat glāba no pārraugu rājieniem, un atsaukumi tā arī nesekoja.

“Padomju Jaunatnes” redakcijā tolaik darbojās krāsainas personības. Par redaktoru Rafaelu Blūmu un Annu Tirzmali jau rakstīju “Sarunās ar jāņtārpiņiem”. Redaktora vietnieks bija literāri ievirzītais Fricis Rūmnieks, nodaļas vadīja Ēvalds Vilks (Lācis), Laimonis Pūrs, Velta Spāre-Kaņiveca, Solomons Hillers, Ilga Kreituse (nejaukt ar mūsdienu politiķi!) u.c. Sekretariāts atradās jaukās Zentas Jankovskas ziņā. Ar medicīnas māsas somu plecos izstaigājusi fronti, viņa miera apstākļus ar vaļējām acīm sapņoja kā sapni. Es viņu redzēju jau aizkustinoši kuplu — Zenta gaidīja bērnu. Pirmā miera ziema bija auksta. Pa kara gadiem iztricinātie logi slikti turēja vēju. Redakcijā Zenta staigāja, uzmetusi uz pleciem frontinieces šineli.

Otomārs Rikmanis, kas ari strādāja redakcijā, iepazīstināja mani ar Zentas vīru Janku — demobilizētu gvardes majoru. Karš bija izrādījies par viņa stihiju — neievērojams jauneklis kļuvis par atzītu komandieri. Frontē vairākkārt ievainots, viņš ar nicīgu lepnumu nēsāja ordeņus un medaļas. Dzīvot miera laika dzīvi Janka ne prata, ne vēlējās. Neko citu kā karot, riskēt ar dzīvībām viņš neprata un pēkšņi jutās lieks. Janka bez pārtraukuma dzēra un rīkoja tračus. Uzdeva nervi. Kārtējais ģimenes skandāls beidzās traģiski — Zenta noasiņoja, līdz slimnīcai netikusi. 1946. gada 1. aprīlī redaktors Blūms izdeva pavēli par Zigmunda Skujiņa ierakstīšanu redakcijas štata darbinieku sarakstā. Mana pirmā darbadiena pagāja kapos — todien glabāja Zentu Jankovsku.

Redakcijā valdīja visai īpatnēja gaisotne. Darbinieku lielākā daļa bija jauni cilvēki. Gandrīz visi puiši īsāku vai garāku laiku bija cīnījušies frontē un dziedējuši ievainojumus. Ari “sieviešu bloka” biogrāfijas bija samērā vienveidīgas — vai nu fronte vai “padomju aizmugure”. Tie bija cilvēki, kuriem 1940. gada pārmaiņās izdarītā izvēle (vai nejaušā sasaistīšanās) jautājumu par tālāko ceļu aiztaupīja. Cauri badam, aukstumam un kara ellei, daudzi pat ar sakropļotiem locekļiem, kontūziju sabelzti un rētaini, viņi bija atnākuši līdz uzvarai. Kāpēc gan lai viņus mocītu šaubas par uzņemtā ceļa pareizību? Viņi tagadni izjuta ar eiforizētu baudu kā atmaksu par izciesto. Dažkārt man likās, esmu nokļuvis nevis darbavietā, bet kādā sektantu draudzē ar īpašu mikroklimatu. Redaktors Blūms šīs “sociālistiskās apziņas attiecības” visādi veicināja. Atgriezušies ļaužu patukšajā Rīgā, vairums redakcijas darbinieku pirmajās nedēļās dzīvokļus bija saņēmuši redakcijas tuvumā. Uz māju viņi aizskrēja vienīgi pārgulēt, pārējo laiku pavadīja redakcijā. Darba stundas neviens neskaitīja. “Paskaidrojumu kladē” katrs pats reģistrēja savas gaitas: “aizbraucu pārbaudīt faktus”, “strādāju bibliotēkā”, “aizeju uz lekciju”. Vakarā pēc koncerta vai teātra cilvēki vēl ieskrēja pārlasīt topošo avīzi. Ari es bieži gulēju redakcijā, toreiz avīzes signāleksemplārs iznāca trijos no rīta. Tiešas tramvaja satiksmes ar Pārdaugavu vēl nebija. Pāri koka tiltam līdz Kalnciema ielai nācās kājot.

Sākās laulību drudzis. Fricis Rūmnieks turpat redakcijā atrada sievu literārās sekretāres Laimas personā. (Viņu dēls Valdis Rūmnieks turpina ģimenes profesionālās tradīcijas.) Ēvalds Vilks sievu Vizmu sameklēja starp korektorēm. (Viņu meita Aija Lāce, sekodama tēva pēdās, kļuvusi par rakstnieci.) Roberts Gcistards otro pusi Rutu sameklēja ārpus redakcijas, un tas bija ārkārtējs notikums.

Belzienu redakcijas kopībai sagādāja literārā līdzstrādniece O. Par labu mācīšanos četrdesmitajā gadā viņa, caurcaurēm normālas, ar politiku nesaistītas latviešu ģimenes atvase, bija saņēmusi ceļazīmi uz Arteka nometni Krimā. Kara sākums atpakaļceļu uz Latviju aizslēdzis. Kara gadi pagājuši bērnu namā Tatārijā. Rīgā O. atgriezās jau kā baltās spalvas ieguvusi gulbju jaunava. Redakcijā viņa bija pati jaunākā, pret viņu visi izturējās kaut kā īpaši. Bet, iespējams, ka ar gadiem tam nebija sakara. Viņa vienkārši no pārējiem atšķīrās. Atgriezusies ģimenē pie tuvajiem cilvēkiem, O. bija izkļuvusi no “kolektīva” lipīgās ietekmes. Pretēji mūsu dāmu vairumam O. staigāja aizvien glīti uzposusies. Ziemā pat kažokā — kā no mierlaika modes žurnāla. Pēckara Rīgā tas bija neparasti. Šķiet, ar baltu lāčādas kažoku tolaik lepojās vēl Džemma Skulmc. Kā trieciens nāca atklājums, ka O. gatavojas precēties. Un nevis ar redakcijas varoni, Ļeņina ordeņa kavalieri, partizānu-spridzinātāju V., kas O. bija iemīlējies līdz savām allaž sārtajām ausīm, bet — kā runāja — ar kāda mācītāja dēlu. O. no redakcijas aizgāja, iestājās svešvalodu fakultātē. Viņas kara gadu paziņas neizpratnē grozīja galvas un pūta vienā gabalā — kā viņa varēja tā izdarīt! Atklāts skandāls tomēr izpalika, jo sakāves ērtāk noklusēt un aizmirst.

Mūža pieredzes skatījumā gados jaunās O. toreizējo izraušanos no vispārējās inerces varu vienīgi apbrīnot. Ari šobaltdien — neatkarīgajā Latvijā — ieinteresētas personas, personu grupas vai grupu pārstāvji ar dažādiem mītiem cenšas regulēt domāšanu, nojaukt vērtību apjēgu. Turēties pretī skaļi, neatlaidīgi uztieptām dogmām nemaz nav tik vienkārši. Maldi ir kā nezāles, kas atkal un atkal atjaunojas svaigos dzinumos. Patiesība jāatklāj vienmēr no jauna. Gudrība, tāpat kā kaķa bērni, piedzimst ar aizvērtām acīm.

Latviešu avīžniecībai ir sena tradīcija — bez literatūras vērā ņemams laikraksts nav iedomājams. To saprata pat sausā un oficiālā “Cīņa”, par literārās daļas vadītāju pieaicinot Aleksandru Čaku. Ja “Cīņa” īsā laikā savāca itin iespaidīgu abonentu skaitu — ap 200.000 —, tad viens no iemesliem, bez šaubām, bija turpinājumos tecinātie Viļa Lāča romāni. Publicēja arī feļetonus, stāstus, dzejoļus — kādi jau nu tie tajos laikos bija.

“Cīņas” redakcija Blaumaņa ielas namā atradās otrajā stāvā, “Padomju Jaunatne” — ceturtajā. Prominentie rakstnieki līdz mums gandrīz nekad neuzkāpa, bet iegriezās pie Čaka. Elīna Zālīte mīlīgi čivināja, Grotam un Plaudim no kabatām allaž līda laukā papīri, neaizpogātie mēteļi plīvoja, atrisušie kaklauti plandījās. Sudrabkalns tolaik bija krietni apvēlies. Viņi abi ar Čaku izskatījās pēc buržujiem no Kozinceva unTrauberga filmām (“Maksi-ma atgriešanās”, “Vīborgas pusē” u. c.) — melni uzvalki, melni mēteļi ar samta apkakli, virs kurpēm gaišas getras. Čaks sava literatūras kantora neoficiālu filiāli bija ierīkojis netālajā kafejnīcā “Daile” (blakus kinoteātrim). Tur, otrā stāva zālē, viņš bieži sēdēja pie nepieklājīgi mazas konjaka glāzītes. (Mode vedināja dzert no tējas glāzēm.) Dažkārt viens, dažkārt itin plašā, trokšņainā kompānijā. Čaks man palicis atmiņā kā darbīgs cilvēks: viņš negaidīja, kamēr pienāks oficiante, pats ar neatdarināmu grāciju apkalpoja savus viesus, skraidīdams uz virtuvi un pie bufetes dāmām. Un vēl man palikusi prātā sirsnīga aina: lielais Čaks ar dižo, olveidīgo galvu rātni pie rokas tēvam — sīka auguma tipiskam drēbniekmeistaram — uz mūsu pašu Blaumaņielas. Čaks, kā zināms, nomira samērā jauns, piecdesmito dzimšanas dienu nepieredzējis. Tēvs nodzīvoja par dēlu ilgāk.

Jaunatnes avīzei nekas cits neatlika, kā mēģināt literatūru gādāt pašu spēkiem. Pirmais stāstus sāka rakstīt Ēvalds Vilks un drīz vien izvirzījās par redzamu īsprozas pārstāvi. Vērtēt Ēvalda devumu literatūrvēstures izvērsumā neuzskatu par šo piezīmju uzdevumu. Ēvalda pasaules skatījums laika gaitā piedzīvoja krasas izmaiņas. Viņa sākotnējie stāsti nav salīdzināmi ar pēdējiem darbiem. Es runāju par viņu galvenokārt kā prozas viļņa iešūpotāju Latvijā pirmajos pēckara gados. Vecās literatūras tradīcijas naidīgi apkaroja, un kritika pieprasīja “laikmetam atbilstošu domāšanu”. (Nu, apmēram kā šodien — gan literatūrā, gan mākslā!) Ēvalds šo vilni pārstāv spilgti. Tāpat viņš pārstāv šā viļņa metamorfozi — atjēgšanos un kritēriju atgūšanu, jo bija talantīgs mākslinieks un izcili godīgs cilvēks. Vienīgi sava laikmeta apmuļķots. Taču maldīgi domāt, ka laikmets apmuļķoja tikai toreiz. Laikmets dažu labu apmuļķo ari šodien. Un viņiem stāv priekšā tāds pats ceļš. Labākajā gadījumā.

Netaisos apgalvot, ka bez “Padomju Jaunatnes” redakcijas latviešiem nebūtu rakstnieka Miervalža Birzes. Tomēr tieši šeit viņa pirmie literārie mēģinājumi atrada izpratni un atbalstu. Citās redakcijās “pirmsatkušņa” sastingums veidoja krietni zemākus griestus. Mēs jaunības pārgalvībā atļāvāmies šo to vairāk. Var jautāt: kas tad Birzes darbos bija tāds, ko vajadzēja “atļauties”? No mūsdienu viedokļa, protams, nekas. Toreizējā dogmu sliedējumā neparasts rādījās Birzes skatījums uz dzīvi. Viņa pirmie stāsti, piemēram, bija par saindēšanos, par medicīnas māsiņām un puķēm. “Sīktēmība” skaitījās kaitīgs literatūras netikums.

Kaut arī gadu ziņā par Birzi esmu jaunāks, viņš pie manis vērsās kā pie vērā liekama profesionāļa — man jau daži stāstiņi bija publicēti. Priekšā stādījās dīvains cēsinieks. Kājās visdārgākās kurpes, kādas tolaik varēja dabūt, — čehu imports uz kaučuka (“biezpiena”) zoles. Ne Ēvalds, ne Laimonis Pūrs, ne es nebijām pabeiguši pat vidusskolu. Birze ar universitātes diplomu kabatā strādāja par ārstu. Tā vien gribas sacīt — kārtējā laikmeta komēdija. Un tomēr ne. Vismaz manas attiecības ar Birzi kā komiska epizode nav kvalificējamas. Toreizējā sastapšanās izrādījās sastapšanās uz gariem gadiem. Loģiskāk droši vien izklausītos, ja Miervaldi Birzi uzņemšanai Rakstnieku savienībā būtu rekomendējis, teiksim, Aleksandrs Štrāls, Jānis Plaudis vai Herberts Dorbe. Bet tā nu sanācis, ka viņa “cunftes krusttēvs” esmu es. Cik man zināms, Miervaldis Birze par to īpaši nekauņās. Sirdsdraugi neesam kļuvuši, taču tuvības saite allaž saglabājusies. Miervaldis Birze manā skatījumā — dramatiska personība ar pasmagu raksturu un savdabīgu, smalku talantu, kas izpaužas gandrīz vai blaumaniski plašā diapazonā — no dziļas traģikas līdz jautrai klaunādei.

Miervalža Birzes mūžam neizdzēšamu zīmogu uzlicis viņa — tā vien gribas sacīt — gēniskais sakars ar trešo politisko spēku. Latvijas vēsturi parasti zīmē kā divu spēku — komunistu un antikomunistu — cīniņu. Tiek aizmirsti sociāldemokrāti — marksistu pusbrāļi, kas Latvijas proklamēšanu 1918. gadā pieņēma tikai ar zināmām iebildēm. Kad citi dziedāja “Dievs, svētī Latviju!”, daļa sociāldemokrātu dziedāja “Internacionāli” un plivināja sarkanos karogus.

Miervaldis Birze nāk no sociāldemokrātu ģimenes. Viņa tēvu, savulaik Rūjienas pilsētas galvu, Ulmanis pēc nākšanas pie varas atbrīvojis no darba, īsu bridi turējis pat apcietinājumā. Četrdesmitajā gadā Bruno Kalniņš aicināja sociāldemokrātus atbalstīt Kirhenšteina valdību. Studentam Miervaldim

Iļģuciemieši pirms kara, kaut pamodināti naktī no miega, sīki un smalki varēja pastāstīt par trim notikumiem: cepelīna parādīšanos virs Dzegužkalna, laivinieka Kvitkova Zunda kanālā izzvejoto nāru un Paulu vecākās meitas Lidijas glaunajām kāzām ar kaimiņa Hāzenfūsa dēlu.

Paulu jaunākajā meitā Olgā jau skolas gados iemīlējās mans bērnības draugs Alberts Jukšs. Karš Iļģuciemu no jaunekļiem izslaucīja tukšu. Bet, karam beidzoties, daļa pamazām atgriezās. Cits no Vācijas, cits no gūsta, cits no krievu armijas, kā nu kurš. Albertu no gūsta atbrīvoja 1946. gada vidū, un 1947. gada pavasarī viņš ar Olgu rīkoja kāzas. Latvijā valdīja staļinisms — rēgainu sapņu un paradoksālu māņu laiks, kad bieži neesošo loloja kā esošu un esošo noliedza kā neesošu. Olga par spīti vispārējai nabadzībai un proletāriskai kārtībai gribēja tikpat iespaidīgas kāzas kā māsai Lidijai Ulmaņlaikos. Mārtiņa baznīcā. Ar īpaši klātu tepiķi, sudraba svečturiem un lauru kokiem. Ar frakās tērptiem “maršaliem" un līgavas “Slēpēs" nesējiem. Lūk, šo kāzu fotogrāfija, kas piecdesmit gadus kā kompromitējošs dokuments pie vajadzības varēja apdraudēt šajā uzņēmumā redzamos.

Otrajā rindā no labās pirmais — Olgas brālis Ādolfs Pauls, otrais — “Padomju Jaunatnes ” Žurnālists, komjaunietis Zigmunds Skujiņš, trešais Edgars Krievs, tālāk—Viesturs Sveilis, Teodors Čipāns, Andrejs Vīksne, Pēteris Ķirkums, Reinis Aldersons. “Šlepes " nesēja — Edīte Paula (vēlāk Edīte Paula-Vīgnere). Viņas brāli Raimondu Paulu no “šlepes” nesēja goda izbrāķēja garā auguma dēļ (viņam bija vienpadsmit gadu), Edītes partneris Raimonda brālēns Roberts.

Kas tas toreiz bija man ? Teātris, joks, varbūt jaunības pretestība laikmeta kārtībai? Visticamāk — vērtību apjēgas kūleņošana, kad nekas nelikās tik īsts, lai būtu patiess, un patiess likās viss, ko apliecināja azartisks mirklis.

iestāšanās komjaunatnē bija gandrīz vai likteņa lemta. Tālākais aptuveni zināms. Vairāku gadu garumā balansēšana starp dzīvību un nāvi kā pa naža muguru, kā pa dzeloņstieples stīgu.

Skolas burtnīcā ierakstītu pagaru stāstu “Notikums Pelēkajā ielā” atnesa Visvaldis Lāms. (Bijušais leģionārs slēpās zem pseidonīma Visvaldis Eglons.) Tēlojuma stils, epizožu zīmējums un autora spriedumi liecināja par Dieva dotu talantu, bet alkatīgi iegrābto materiāla klēpi sižeta segā neizdevās iesiet, stūri šļuka vaļā, un nasta nesanāca. Jautājām Lāmām, vai viņam nav kas īsāks, avīzei piemērotāks. Viņš atbildēja, ka bez šī darba viņam esot vēl tikai daži romāni.

No Lāma allaž vēdīja tāda kā augstprātīga neapmierinātība. Runāja viņš daudz un labprāt, taču vienmēr nīgrā, atvēsinātā balsī. Un aizvien piesauca visādus piemērus no literatūras hrestomātijām ar skaidri jaušamu apakštoni, ka viņam viss zināms labāk; ja tāda lieta kā taisnība uz pasaules vispār pastāv, tad tā noteikti ir viņam. “Konversācijas vārdnīcu” viņš, likās, zināja no galvas un turēja par savu pienākumu iemācīt arī citiem.

Garos strīdos izčīkstējies, Lāms apsolīja Ēvaldam Vilkam pie stāsta vēl drusku pastrādāt. Kad pēc dažām nedēļām viņš ieradās, bija izmainīts gan sižets, gan personas, gan apjoms. Tikai stāsts nebija kļuvis ne par mata tiesu īsāks, bet gan garāks. Tas atkārtojās vēl vairākas reizes, līdz dzima kopīgs slēdziens, ko Lāms noapaļoja ar frāzi:

— Nav ko ķēpāties. Sīkrakstnieks no manis neiznāks.

Lāma romānu raža ir bagāta un plaši zināma. Līdztekus prozas gabaliem Lāms it birigi laidis pasaulē arī polemiskus rakstus un apcerīgas esejas. Bet īsa izteiksme viņu nekad nav vadījusi. Astoņdesmito gadu vidū kārtoju latviešu īso stāstu izlasi un kādu darbu vēlējos saņemt ari no Lāma. Viņš laikam atcerējās mūsu pirmo tikšanos, jo, parastajā manierē caur sarauktu degunu nosmējies, atmeta ar roku: “Tu taču zini, tas nav mans atvēziens!”

Mēs bijām jauni, un prāts nesās uz jokiem. Avīžu tonis likās salmaini sauss. Nokarsa doma izveidot humora un satīras pielikumu “Asā Slota”. Tādā kārtā tika atdzīvināta vēl viena latviskai mentalitātei absolūti nepieciešama izpausme, kas lasītājos tūdaļ guva lielu atsaucību un savukārt radīja priekšnoteikumus humora un satīras žurnāla “Dadzis” izveidošanai.

Tas bija 1956. gads. Ungārijā brieda revolūcija. Mani stāsti “Traģēdija” un “Vienas nakts hronika” izsauca plašas diskusijas. Kad iesniedzu redaktoram atlūgumu ar norādi, ka turpmāk vēlos strādāt žurnālā “Dadzis”, viņš gluži apmierināts teica: bezpartijiskam cilvēkam tā noteikti ir piemērotākā vieta.

Humoru mīlējām abi un šķīrāmies priecīgi, ar vieglām sirdīm.

Maskava—Parīze. Līdzības un atšķirības

Gribēju turpināt stāstu par tālajiem pēckara gadiem, par laiku, kad iepriekšējais tika ārdīts un jauno ideju atklāsme katru dienu pārvērta par ekskursiju nezināmajā. Taču dīvainā kārtā atcerējos 1992. gada rudeni un braucienu uz Franciju. Neliegšos, es pat nedaudz satrūkos. Kāda muļķīga domu pārslīde! It kā radioaparātā nosvilptu, noburkšķētu un vienas stacijas vietā pēkšņi skanētu cita. Un tomēr — vai tā bija nejaušība? Nojauta neatlaidīgi un stūrgalvīgi signalizēja par noslēpumainu kopsakaru. Starp manu otro braucienu uz Maskavu (pirmo 1940. gadā nav ko skaitīt, toreiz vēl biju bērns, īstā Maskavas atklāsme notika 1948. gadā, kad turp devos jau kā žurnālists) un manu otro braucienu uz Franciju (tūrisma ekskursija 1968. gadā tāds kultūrfilmas seanss vien sanāca) starpā bija vairāk nekā četrdesmit gadu. Divas dažādas pasaules, atšķirīgas un nesalīdzināmas! Nē, es laikam pat skaļi iesmējos! Kādas te iespējamas paralēles.

Vissteidzamākais, ko pēckara Rīgā izdarīja, bija veco nosaukumu maiņa. Populārais Dancigera uzņēmums ieguva “Parīzes komūnas’’ vārdu. Parīzes komūnas dienu padomju impērija plaši atzīmēja. Tai veltītās svinīgās sēdes notika vēsīgās zālēs, ziema vēl negribēja atlaisties. Pēc tā laika tikumiem skaitījās gluži dabiski, ka prezidijā viens otrs salīgāks sēdēja ar velteņiem kājās. Priekšnieki pa lielākai daļai bija demobilizēti armijas vīri. Pie pusmili-tārajiem mundieriem viņi ziemā nēsāja smalkus baltvilnas velteņus ar ādas zolēm. Sieviešu filca zābaciņus parasti rotāja brieža attēlu uzšuves.

Un kā sauca sarkankarogotās Baltijas flotes ievērojamāko kreiseri? “Marats”. Par godu dižajam Franču revolūcijas varonim Žanam Polam Maratam ar iesauku Tautas draugs, kuru vannā nodūra aristokrāte Šarlote de Kordē. Un ko mācīja skolas grāmatas par komunistiskās mācības pamatiem? Burts burtā stāvēja rakstīts tā: “Balstoties uz K. A. Sensimona, R. Ovena un F. M. Š. Furjē utopiskajām mācībām, K. Markss un F. Engelss izveidoja zinātniskā komunisma teoriju.”

Kādreiz tas mani vareni mulsināja. Krievi, kas autortiesības par spīti vēstures faktiem piesacīja gandrīz uz it visu, uzdodoties gan par pirmās tvaika mašīnas izgudrotājiem, gan par pirmās lidmašīnas, pirmā radio un vēl septiņi simti septiņdesmit septiņu citu svarīgu atklājumu pasaulē laidējiem, uz komunistiskās ideoloģijas autoru lomu nepretendēja. Pat sarkano karogu un “Internacionāli” viņi nebija izgudrojuši. Tas viss nāca no modernās kultūras šūpuļa, cilvēces avangarda — Eiropas. Ari cēlais lozungs “Brīvība, brālība,

vienlīdzība”, kas ietvēra konceptuālo domu par valstu un tautību sapludināšanu laimības savienībā.

1940. gadā populāra bija “Sarkano jūrnieku dziesma” ar brašo piedziedājumu “Pār robežām, žogiem un mūriem mūs vienotā armija trauc”. Sarkanie jūrnieki, asie Kronštates zeļļi, aiz nepacietības mīņājās kārē doties uz Berlīni, Parīzi un Londonu. Bet pati doma par tādu “pār robežu soļošanu”, lai atbrīvotu, sabrāļotu, savienlīdzinātu, bija atnākusi no Berlīnes, Parīzes un Londonas. Runājot mūsdienu terminoloģijā, bija pamats sacīt, ka, pārņemdama

komunistiskā internacionālisma ideālus, Krievija toreiz izrādīja vēlmi “ieiet Eiropā”. Katrā ziņā vīruss nebija radies Krievijā. Tāpat nevarēja teikt, ka tas izcēlies kādā vienā noteiktā Eiropas valstī. To bija radījuši visuresošie K. Markss un F. Engelss, “balstoties uz...” utt., utt. Turklāt noteiktā situācijā — nacionālās apziņas uzplūdu laikā, kas pārņēma veco kontinentu (daļēji arī Ameriku) pēc Napoleona sakāves. Grieķi atbrīvojās no turkiem. Ungārija pasludināja neatkarību no Austrijas. Poļi sacēlās pret Krieviju. Garibaldijs uzkarsēja itāļu patriotiskās jūtas. Beļģi pēkšņi atcerējās, ka ir beļģi, un holandieši atcerējās, ka ir holandieši. Vāciešus vairs neapmierināja dzīvošana sadalītā valstī, viņi gribēja apvienoties.

Jaunās valstis radīja jaunas robežas. Marksam un Engelsam tas nepatika. Protams, ne jau viņi sacerēja sarkano jūrnieku dziesmu. Bet viņi pateica, ka robežām jāiet pāri. Robežas varot vilkt tā un šitā, taču bez atrisinājuma, īstās robežas velkot nauda starp bagātajiem un nabagajiem.

Kāpēc es to atcerējos?

1992. gada rudenī Francijas Kultūras ministrija piecus Latvijas rakstniekus: Vizmu Belševicu, Māru Zālīti, Andru Neiburgu, Knutu Skujenieku un mani ielūdza apmeklēt Franciju. Brauciens bija daļa no programmas, kas saucās “Baltijas sezona”. Uzdevums: informēt frančus par Baltijas valstu mūziku, baletu, glezniecību un literatūru. Bija paredzēts literārs vakars Pompidū centrā, pieņemšana pie kultūras ministra Žaka Langa, seminārs San Nazarā un iepazīšanās ar Eiroparlamenta pilsētu Strasbūru. Mūsu vizīte bija labi sagatavota ar publikācijām žurnālā Eirope un grezni iespiestiem prospektiem, tomēr mūsu personības te, saprotams, nenozīmēja neko. Francija draudzīgi pamāja Latvijas kultūrai, pār kuru turpat pusgadsimtu bija gulējis okupācijas akmens. Tagad tas bija dabūts nost. Bez hlorofila izdīgušajiem, sapresētajiem dzietiem deva iespēju apjaust, ko nozīmē normālas zaļošanas un kuplošanas iespējas.

Parīzē mūs nometināja pašā centrā, vecpilsētiski šaurajā Mont Thabor ieliņā pie Tilerija dārza, dažus simts soļus no Luvras. Vēsture apkārt biezēja kā sastingusi marināde. Iepretim atradās nams, kurā 1857. gada maijā bija miris Alfrēds de Misē. Viesnīcā, likās, nekas nebija mainījies kopš Napoleona Lielās armijas laikiem. Miniatūrajās istabiņās ar zīda tapetēm puskrēslā snauda ampīra mēbeles, sadzeltējuši asējumi rožkoka rāmjos rādīja maršala Mirā brašos kavalēristus ar gariem zobeniem pie sāniem un šarmantas dāmas naktskrekliem līdzīgās kleitāsa /aZozefīne Bohamē. Vajadzēja gandrīz kniebt sev vaigā, lai pārliecinātos, ka neredzu ilustrācijas kādai Zolā vai Stendāla lappusei.

Sagadījās, ka kalendārs rādīja 18. novembra priekšvakaru. Pieci brīvi latvieši brīvības šūpulī Parīzē sagaidīja brīvās Latvijas dzimšanas dienu. Apzinoties, ka mūsu mūžā diez vai kas tamlīdzīgs atkārtosies, nolēmām vakaru pavadīt kopā. Tas kļuva par pamatu Latvijas literatūras vēstures faktam, kas līdz šim nekur nav atzīmēts: Vizma Belševica, Māra Zālīte, Andra Neiburga, Knuts Skujenieks un Zigmunds Skujiņš zem vēstures caurvējotās Triumfa arkas velves par godu brīvībai iztukšoja konjaka pudeli.

Elizejas lauki atgādināja gaišu krastu, gar kuru rāmi vilnīja reklāmuguņu apmirdzētā daudzkrāsainā Parīzes drūzma.

Parīze savā ziņā ir fantastiska pilsēta. Atliek pieminēt tās vārdu, un tūdaļ jau it kā apņem gaišs starojums. Man nav gadījies sastapt nevienu, kas par Parīzi izsacītos slikti, ar naidu, ar dusmām. Vai tas nozīmētu, ka te visiem klājies vienīgi labi? Franču literatūra liecina, ka tieši Parīzē notikušas visšausmainākās lietas. Tomēr pilsētai, šķiet, piemīt kaut kas tāds, kas iznīcina smaguma gravitāciju. Teiksma stāsta, ka frīģiešu valdnieks Midass ar savu pieskārienu ikvienu lietu pārvērtis zeltā. Liekas, ka ikviena ar Parīzi saistīta atmiņa pārvēršas nostalģiskā sapnī.

Varbūt tāpēc Parīze atļaujas to, ko neatļaujas citur. Tā cep kastaņus un laiku pa laikam kvēlošās ogles pamaisa ar riekšu. Par ko gan vairs brīnīties, ja pieredzēta Romas varenība un krišana, Bērtuļu nakšu fanātisms un Luija XIV absolūtisms, giljotīnas Konkordijas laukumā un Robespjēra nāve, Napoleona karjeras sākums un gals, Parīzes komūnas maldi, Versaļas triumfs un Višī kauns, oasiešu terors un augstskolu barikādes. Kur vēl citur kā Parīzē atļautos vēsturiskas stila celtnes — Luvra — pagalmā uzcelt funkcionālu stikla piramīdu? Vai, teiksim, Pālē Rojai priekšā modernās instalāciju idejas vārdā sadzīt bruģī melnbaltas metāla kolonnu parodijas. Parīze smaida, dzied priecīgas dziesmiņas un iet tālāk.

Nevar nepamanīt, ka Parīzē pēdējos gados strauji izmainījies iedzīvotāju sastāvs. Nu jau pilsētas centrā katrs otrais vai trešais pretimnācējs ir pārceļotājs no Āfrikas vai Āzijas. Nostādni, ka francūzis skaitās ikviens, kam kabatā Francijas pase, joprojām uzskata par progresīvu un atbilstošu sauklim — brīvība, brālība, vienlīdzība. Un Francijā neesot minoritāšu kompleksu. Saglabājoties šai inercei, Parīzē tuvā nākotnē iedzīvotāju vairumu veidos ļaudis, kam ne tikai ar Voltēru, Zolā un Stendālu, bet pat ar Napoleonu, Ivu Montānu un Šarlu Aznavūru nebūs nekāda etniska sakara. 1995. gada vēlēšanas rādīja, ka aug piekritēju skaits partijām, kas uzstājas par stingriem imigrācijas ierobežojumiem.

...Brauciens uz Maskavu, par ko jau minēju, notika ziemā. Prātā bija iespiedies virsraksts no kāda vācu laikā lasīta apraksta “Sniegā iepurinātā Krievija”. Caur vilciena logu tādu to ari ieraudzīju: bezgalīgus sniega kupenu klājienus, no kuriem šur tur laukā rēgojās lāstekām apaugušas pažobeles un akli, aizsaluši lodziņi.

Maskava likās neaptverami plaša. Krieviski runāju vāji. Par laimi, mans kolēģis kara laikā pēc ievainojuma frontē Maskavā bija mācījies žurnālistikas kursos. No Gorkija ielas puses ienākot Sarkanajā laukumā, viņš man paskaidroja: “Tagad esam jaunās pasaules centrā.” Pie Ļeņina mauzoleja abi noņēmām cepures. Mēs bijām pilni ar “buržuāziskajiem aizspriedumiem” kā suņi ar blusām. Vecajā Latvijā, ejot gar Brīvības pieminekli, noņēma cepuri. Ja pa ielu garām devās bēru gājiens, pretimnācēji noņēma cepuri. Ēst ar cepuri galvā skaitījās neiedomājama lieta.

Seminārs notika Pravdas ielā laikraksta Pravda kultūras namā. Atceros, braucām pa Ļeņingradas šoseju. Netālu atradās viesnīca Sovetskaja, kurā savulaik mitinājies Čērčils, bet vēl agrāk, laikam nepa laikā, atradies slavenais Jars, kurā uzstājies Vertinskis. Ne es zināju, kas tas /ars, ne es zināju, kas tas Vertinskis. Bet tieši šie noslēpumainie jēdzieni, šie neatklātie vārdi, savienodamies un saplūzdami ar neskaitāmiem citiem tādiem neatklātiem un nesaprotamiem jēdzieniem un vārdiem, veidoja manus toreizējos priekšstatus gan par Maskavu, gan par dzīvi vispār.

Sacīt, ka Maskavā ieraudzīju kaut ko skaistu vai jauku, nozīmētu runāt nepatiesību. Hipnoze vērsās citā virzienā. Apmēram kā pasakā, kad Meža māte iedod Sprīdītim sprungulīti un saka: redzi, sprungulītis izskatās gluži parasts, bet patiesībā tas ir burvju sprungulītis. Tajā ieslēpts burvju spēks.

Sniegā iepurinātā Maskava, kas ārēji likās noplukusi, apdilusi un ielāpaina, nupat bija paveikusi vienu no vislielākajiem pasaules brīnumiem — uzvarējusi Hitlera armijas. Vai tas neliecināja par Maskavas burvju spēku? Šīs burvju spēka ticības šamaņus — izdarīgos, daiļrunīgos šiverus, kas Maskavai izrādījās raksturīgi un kas manos priekšstatos ar laiku kļuva gandrīz vai par Maskavas simbolu, toreiz sastapu kā lektorus, instruktorus un kuratorus. Vēlāk, kad es braucu uz Maskavu kā vēlēts Latvijas rakstnieku pārstāvis un PSRS Rakstnieku savienības valdes loceklis, šie ņiprie, darbīgie vīri ņirbēja gar acīm kā izkāpuši no Bulgakova mistērijas “Meistars un Margarita”. Saukt viņus par kolēģiem tā kā nevarēja. Viņi nebija ne žurnālisti, ne rakstnieki, viņi bija zinātāji. Kritiķi un teorētiķi, pētnieki un konsultanti. Sarunāties ar viņiem bija grūti. Viņi nedzirdēja, ko viņiem saka. Aiz tā vienkāršā iemesla, ka sacītāji vienmēr bija viņi. Tāpēc ka viņi un tikai viņi zināja, kā jābūt. Un ja kaut kur kaut kas vēl nebija tā, kā jābūt, tad tas nozīmēja, ka vēl nebija tā, kā viņi sacīja.

Līdzšinējā dzīves pieredze mani bija padarījusi par skeptiķi un rūdītu reālistu, taču noslēpumainā apkārtējā vide un, šķiet, pat gaisā virmojošais brīnuma psihozes spiediens manu neticību jūtami skrambāja —ja nu tiešām viņiem taisnība? Vai burvju spēks, sevi pierādījis ar vienu brīnumu, to nevarēja atkārtot? Galu galā doma par robežu nojaukšanu, par taisnīgu kopvalsti uz brīvības, brālības un vienlīdzības pamatiem nebija radusies ne vakar, ne aizvakar. Ja tas nebūtu tik kārdinošs mērķis, vai cilvēce atkal un atkal pie tā atgrieztos? Varbūt patiešām sīkmanība domāt par Latviju un latviešu interesēm, kad dienas kārtībā izvirzījās pasaules pārbūve pamatu pamatos? Ko nozīmēja Auseklis un Pumpurs, Virza un Brigadere, Skalbe un Akuraters, kad pretī stāvēja burvju spēka ideja, izlolota Eiropas gudrākajās galvās. Varbūt robežu stabi tiešām liekami nevis tā, kā diktēja nāciju intereses, bet tā, kā prasīja cīņa pret kapitālu?

Starp citu, robežstabu pārvietošana jau noritēja pilnā sparā. Ar katra desmitā Latvijas iedzīvotāja piespiedu aizklīšanu pasaules plašumos. Ar “starptautiskā proletariāta” vilni, kas gāzās uz Rīgu no visām Krievijas malām. Robežstabus Rīgā strauji pārvietoja dzīvokļos un uz ielas, tramvajos un skolās, fabrikās un iestādēs. Sacīja, ka tādējādi atpalikusī, nacionālisma iežņaugtā pilsēta ātri un mērķtiecīgi pārtapšot progresīvā, ziedošā pirmrindas sabiedrības kopienā.

Praksē Latviju piesēja pie krēsla ar rīklē ieliktu skārda piltuvi, lai tajā ar varu lietu izkausēto brīvības, brālības un vienlīdzības svinu, ko jebkuram dzīvam organismam labprātīgi dzert liedz pašsaglabāšanās instinkts.

1948. gada ziemā es to, protams, neatskārtu. Un nevarēju atskārst, jo atziņām tāpat kā āboliem zarā ir jānobriest. Tolaik Rīgā iestādēs, pie ārsta un veikalos vēl varēja runāt latviski. Tāpat lielā 1949. gada izsūtīšana tikai brieda. Uz aizsalušajiem patiesības logiem skaisti ziedēja cerību leduspuķes.

Atgriežoties no Maskavas, vilciena kupejā braucām kopā ar inteliģenta izskata vīrieti. Kā man likās — krietni pavecu, tā ap gadiem četrdesmit. Izdzirdis, ka esam žurnālisti, kaimiņš kļuva priecīgs. Arī viņš esot žurnālists. Uzzinājām daudz interesanta par Tālajiem Austrumiem, par zelta skalošanu Sibīrijas upēs, par tīģeru medībām Usūrijas taigā. Stāstus svešais pavadīja ar koptu roku izteiksmīgiem žestiem. Aiz briļļu stikliem vīdēja laipnas, smējīgas acis, nedaudz ieslīpinātas kā lācim.

Iebraucot Rīgā un apvelkot spožu ādas mēteli, svešais stādījās priekšā: Nikolajs Pavlovičs Zadomovs. Žurnālists un rakstnieks, kopš neilga laika arī rīdzinieks.

No dažādām Krievijas malām uz Latviju plūda visāda kalibra rakstnieki. Nikolajs Pavlovičs viņu vidū ieņēma īpašu vietu. Pirmkārt, ar to, ka bija smalks cilvēks. Otrkārt, ar to, ka tiešām bija rakstnieks, ko apliecināja Staļins, piešķirot Nikolajam Pavlovičam Staļina prēmiju.

Rakstnieku savienībā klīda nostāsti, kā Nikolajs Pavlovičs ticis pie sava lepnā dzīvokļa. Viņš aizgājis pie Viļa Lāča uz Ministru Padomi un sacījis: jūs esat Latvijas lielākais latviešu rakstnieks un es esmu Latvijas lielākais krievu rakstnieks. Iedomājieties, Vili Tenisovič, cik tas izskatītos pareizi, ja mēs dzīvotu vienā mājā.

Vilis Lācis esot domājis īsu mirkli — to pašu, ko Nikolajs Pavlovičs saka smaidīdams un eleganti žestikulēdams, kāds Maskavas ierēdnis var jautāt citā intonācijā: kāpēc pie jums krievu rakstnieki dzīvo sliktāk nekā latviešu rakstnieki?... Zadornovs saņēmis dzīvokli tajā pašā mājā, kurā dzīvojis Lācis.

Zadomovs necienīgi neklaigāja, neapgrūtināja sevi ar rindām un vispārējo kārtību. Ja viņš gribēja izdot grāmatu, viņš negāja uz izdevniecību. Viņš gāja pie visaugstākajiem priekšniekiem. Nikolajs Pavlovičs ārkārtīgi mīlēja Krieviju — pa gabalu. Dzīvot viņš gribēja Latvijā. Visu mūžu garā romānu virknē viņš risināja vienu galveno tēmu — Krievijas paplašināšana ar jaunām teritorijām.

Reiz Nikolajs Pavlovičs man sacīja:

— Jums tikai liekas, ka es dzīvoju šeit. Patiesībā es mītu Tālajos Austrumos. Jūs nevarat iedomāties, cik tur skaista daba, veselīgs klimats, kādi brīnišķīgi ļaudis!

Bija tāds brīdis — toreiz es strādāju Rakstnieku savienībā par prozas konsultantu — kad Zadomovs mēģināja pierunāt Albertu Jansonu rakstnieku vārdā nākt ar uzsaukumu latviešu jaunatnei: apgūsim Tālos Austrumos! (Atcerēsimies, ka nesen Viktors Avotiņš parakstīja vēstuli par minoritāšu “grūto stāvokli” Latvijā!) Alberts Jansons bija vīrs ar skaidru galvu. Viņš pajautāja: ja latviešu jaunieši aizbrauks uz Austrumsibīriju, kas tad apgūs Latvijas zemi?

— Nebēdājiet, Latvijai apguvēji atradīsies! — Nikolajs Pavlovičs laipni lūsināja ieslīpās lāča acis.

Nikolajs Pavlovičs vēl nebija paspējis uzrakstīt kārtējo romānu, kad ar steigu to jau tulkoja un gatavoja izdošanai latviešu valodā. Viņš bija “mūsējais”. Viņam piešķīra Nopelniem bagātā nosaukumu. Kongresos, vēlot valdi, Zadornovu nekad neaizmirsa. Vēlot delegātus Maskavas kongresiem, Nikolaju Pavloviču vienmēr aicināja Latvijas pārstāvju vidū.

Latviešu rakstnieku sabiedrībā bija pierasts viņu redzēt smaidošu, laipnu un apmierinātu. Ziemā viņš nāca pretī augstā bebrādas cepurē, plivinādams melna tūka mēteļa kažokoderi, un viņā jautās Šaļapina dižums, Staņislavska cēlums. Viņa sirdsdraudzenes citu pēc citas nomainīja vienīgi latvietes. Mirdzai Ķempei, ar kuru man bija tas gods ilgus gadus strādāt vienā telpā, viņš atzinās, ka romantisks dvēseles stāvoklis viņam absolūti nepieciešams. Latviešu dziedātājas un dzejnieces esot turgēņeviskas pērles — ārēji bremzētas, bet ar vētrainu iekšējo dzīvi.

Trešās Atmodas laikā kādā sanākšanā Rakstnieku savienībā mēs ar Nikolaju Pavloviču sēdējām blakus. Kāds no runātājiem, ja atmiņa neviļ — Jānis Liepiņš — pateica ko sarkastisku, un zāle atsaucās ar smiekliem.

— Što on skazalT — Nikolajs Pavlovičs ziņkārots jautāja.

Nodzīvojis Latvijā turpat četrdesmit piecus gadus, viņš nebija papūlējies

iemācīties latviski tikdaudz, lai saprastu, ko apkārtējie runā.

Nikolajs Zadomovs ir miris, un viņa vārdu retais atceras. Toties liela popularitāte pavada viņa dēlu Mihailu Zadornovu, humoristu un satīriķi, kas, tagad dzīvodams Maskavā, nevis pa jokam, bet gluži nopietni vāc naudu [3] palīdzības fondam, lai atbalstītu nelaimīgos krievus, kam liktenis lēmis sūro postu dzīvot starp latviešiem Latvijā.

...Uz Strasbūru mēs braucām ar vilcienu. 1992. gada ziema bija dīvaina. Eiropas centrā pēkšņi izcēlās plūdi. Arī uz austrumiem no Nansī plašas teritorijas vietām atradās zem ūdens. Jo vairāk tuvojāmies Reinai, jo pilsētu un ciemu seja kļuva vāciskāka. Un kā gan savādāk. Šis taču bija Francijas un Vācijas mūžvecais strīdus rajons — Elzasa.

Par Elzasu Rīgā biju sameklējis dažus vēsturiskus faktus. Elzasiešu izcelsme — no alemaņiem, franku valsts vāciskā zara. 1645. gadā ar Vestfales miera līgumu Elzasu pievienoja Francijai. 1870. gadā vācieši Elzasu frančiem atkaroja un sāka iedzīvotāju pārvācošanu. Pēc Pirmā pasaules kara Elzasa atkal nonāca Francijas ietekmē, bet Hitlers to no jauna pievienoja Vācijai. Kopš 1945. gada Elzasa iekļauta Francijas sastāvā. 1978. gadā Rīgā izdotajā ģeogrāfijas vārdnīcā “Pasaules zemes un tautas” rakstīts: “Elzasieši runā īpašā augšvācu dialektā, daļa — franciski. Literārā valoda — vācu.”

Strasbūrā īpašo augšvācu dialektu dzirdēt neizdevās. Par to, ka šajā pilsētā bez francūžiem dzīvotu vēl kādi citi, nekas neliecināja.

Šo jautājumu ar vietējiem pārstāvjiem pārrunājām jau pirmo visai omulīgo pusdienu laikā pie sātīga elzasiešu bifšteka un laba Reinvīna.

— Vai Strasbūrā daudziem ģimenes valoda ir vācu?

— Ģimenē katrs runā kā grib.

— Bet skolās? Vai skolās vēsturisko elzasiešu valodu māca?

— Kāpēc lai franču skolās mācītu elzasiešu valodu?

— Vai tad jūs neesat elzasieši?

— Francijā visi ir francūži.

— Bet kas notiek ar elzasiešiem, kas grib palikt vācieši?

— Francijā vācieši nedzīvo. Francijā dzīvo francūži.

Jaunās Eiropas Mekā — Strasbūrā — dzirdētais manī atkal un atkal rada pārdomas. īpaši reizēs, kad mūs ar savu klātbūtni pagodina Eiropas padomes augstais komisārs (dzirdēts vārds, vai ne?) van Stūla kungs, lai pakauninātu it kā par eiropeiskas tolerances trūkumu Latvijā minoritāšu jomā. Mūs, kas sestajā atjaunotās neatkarības gadā joprojām samierināmies, ka Latgalē piecpadsmit pagastos valsts valodā izglītību vispār nav iespējams iegūt un latviešu bērnam, lai nepaliktu analfabēts, gribot negribot jāmācās minoritāšu skolās. Turklāt vairumā šo skolu latviešu valodu dažādu iemeslu dēļ nemāca.

Kad viena no mūsu dāmām apjautājās, kura ir ievērojamākā Strasbūras celtne, gaidīju atbildi — Eiroparlamenta ēka. Bet pavadonis bez vilcināšanās atbildēja — katedrāle. Strasbūras katedrāle patiesi ir brīnums, kas aizrauj elpu un liek domāt citās kategorijās. Mērogi pirmajā mirkli ienācēju pārvērš par skudriņu, taču apziņa, ka to radījis cilvēks, iešķiļ sirdī apjukušu pacilātību. Prāts atkārto: neiespējami! Maņas apliecina: tas radīts un tas pastāv! Divējādās izjūtas veido nereālu apjausmu par mūsu laikos neaptveramu garīgo dimensiju materializēšanu. Idejas visvarenības apliecinošs piemineklis!

Katedrāle, apkārtējās apbūves cieši ielenkta, pilsētai tomēr īsti nepieslēdzas. Liekas, tā stāv atsevišķi, par sevi. Tāpat kā atsevišķi un par sevi Nīlas krastos stāv piramīdas un Romas centrā Kolizejs. Vedas domāt, šo brīnumu būvējuši citas civilizācijas pārstāvji, kas mīklainos apstākļos pazuduši. Cik pārliecinoši plānota mērogu ietekme! 11.—12. gs., kad katedrāles būvdarbi iesākti, pilis, cietokšņi, sardzes torņi pie pilsētas mūriem ietvērās normālos izmēros. Vienīgi katedrālē sajaucās priekšstati par sapni un realitāti, par iespējamo un neiespējamo. Tika iezīmētas — kā tagad sacītu — vērtību prioritātes. Garīgais materiālajam stāvēja pāri. Katedrāles viduslaikos uzskatīja par vissvarīgākajiem, visstiprākajiem cietokšņiem.

Milzīgo logu zilsarkanās vitrāžas nojauc priekšstatu par diennakts riti — varbūt ārā gaišs, varbūt jau nakts. Griestu arkas un velves debesīgos augstumos tik tikko jaušami izgaist sarecējušā krēslā. Skaņas nepārredzamajā telpā izplatās atbalsīgi un svinīgi, kā lidodamas virs plašiem ūdeņiem. Smaržodamas deg sveces. No bareljefiem, no epitāfijām, no kapelu altāriem cauri gadu simteņiem noraugās akmenī kaltas un kokā grieztas domīgas sejas. Kad izgaisusi Eiropas kādreiz pārsteidzoši varenā garīgā dimensija? Vai mūsdienu apvienošanās ideja izauga no eiropeiskās misijas apziņas, no garīgās kopības sajūtas? Diemžēl nē. Tā izauga no Eiropas enerģijas, tērauda un datoru ražotāju vēlmes darboties bez robežstabiem un muitas kontrolēm. Vai tā nav tā pati Marksa un Engelsa ideja, tikai apgriezta otrādi? Šoreiz Kapitāla aizstāvībai. Eirobanka, Eiroparlaments, Eiropas savienība. Visur skaita naudu, runā par naudu. Kur garīgo ideālu doktrīna? Manī rada aizdomas tāds vienības un laimes modelis — Eiropa ar zelta teļu centrā.

Kā agrāk lūdzās Dieva svētību darbam, tā tagad lūdz kredītus. Žēlastības dāvanas izlīst caur pirkstiem, un plauksta kā bija, tā paliek tukša. Bet parādi krājas. Tad atmiņā nāk Blaumaņa luga “Pazudušais dēls”. Cik cieši Krustiņa kaklu sažņaudz Iņķim izrakstītās parādzīmes!

Runājot par Eiropu bez robežām, parasti domā par Šveici un Vāciju, Beļģiju un Holandi. Bet kas notiks, kad Eiropas savienības sakarā likvidēs robežu starp Krieviju un Latviju, starp Krieviju un Norvēģiju, starp Krieviju un Somiju? Kas sagaida eirovalūtas vāji salipinātu un eiroliberālisma spēcīgi saēstu “jauno sabiedrību”, ja — nedod Dievs — sāktos Allāha fanātiķu iebrukums no rietumiem vai Čingishana ordu iegruvums no austrumiem? Vai Eiropa, kurā katedrāļu vietā stājušās bankas, no cīņas izietu kā uzvarētāja?

Ko es ar to gribu teikt? Ka pašu svarīgāko, šķiet, pateicis Umberto Eko, viens no šimbrīžam inteliģentākajiem Eiropas rakstniekiem: “Būtu maldīgi iedomāties, ka Eiropa varētu tikt pārstāvēta bez plaša priekšstata par nāciju.” Un: “Eiropa, kurā nebūs vairs ne franku, ne mārku, bet tikai ekijs (euro! — Z. S.), mani apmierinātu. Bet Eiropai jābūt tādai, kur Parīze paliek Parīze un Berlīne — Berlīne ar pilnīgi dažādām civilizācijām, kas izprot un mīl viena otru.”

Es baidos, ka sapnīgais pieņēmums par bezrobežu kopvalsti kā panaceju pret visām kaitēm, arī šoreiz var izrādīties blefs. Es esmu par Latvijas iesaistīšanos eiropeiskās struktūrās, bet saglabājot vēsu apdomu un pirmajā vietā turot nācijas pastāvēšanas intereses. Apnicis klausīties, ka mums ārkārtīgi vajadzīga Eiropa, bet mēs Eiropai nē. Darīšana taču būtībā ar veikalniekiem. Veikalnieku priekšā stāvēt ar noņemtu cepuri ir muļķīgi un bīstami.

...San Nazara ir neliela pilsētiņa Biskajas līča malā ar kūrortiem raksturīgajām iezīmēm. Lielākas un mazākas viesnīcas strīpā vien. Gar galveno krastmalas ielu suvenīru veikaliņi, nieku tirgotavas. Atspirdzinājumu paviljoniņi ar ielas malā novietotiem galdiņiem. Spēļu automāti, restorāni, ēdnīcas, tūrisma firmu pārstāvniecības, foto apkalpe.

Ziemā visur valdīja tukšums un klusums. No Biskajas līča brāzmoja mikls vējš. Debesīs staigāja smagi, pelēki mākoņi. Bieži lija. Kad miglainā pelēcība pašķīda, okeāns, zibsnīgi mirdzēdams, atvēra tālus apvāršņus ar rāmi slīdošiem kuģiem.

Semināram izraudzītā viesnīca atradās nedaudz ārā no Sen Nazaras, pielipusi pie klinšaini nemīlīgā Atlantijas krasta. Kaut ik uz soļa izpaudās klusās sezonas aprimums, gaiteņos un istabās valdīja mājīga oāzes gaisotne. Sienas un drošā pajumte ļāva justies pasargātiem no laika kaprīzēm. Igauņu rakstniekus pārstāvēja Ilmārs Jāks, Heino Kīks, Mats Trāts, Ilmārs Lābans un Arvo Valtons. No Lietuvas bija atbraucis Sigits Geda, Jozās Aputis, Saulis Kondrota, Ričards Gavelis un Antāns Jonjas. Franču grupu pārstāvēja četrpadsmit cilvēki.

Jau Rīgā bijām saņēmuši vēstuli no semināra organizētājiem: vai mēs neiebilstu, ja darbs seminārā notiktu krievu valodā? Tāpēc ari nebrīnījāmies, ka semināra vadītāji tekoši runāja krieviski. Jā, šie vadītāji bija lieli zinātāji! Kad kāds no mūsu grupas gribēja paskaidrot latviešu literatūras attīstības vēsturiskās īpatnības un mūsu neapskaužamo stāvokli, viņi sarunu veikli iegrieza citā gultnē. Kad mēģinājām apstrīdēt kādu tēzi, viņi nedzirdēja. Jo viņi un tikai viņi zināja, kā jābūt. Protams, nebija jau tā, ka mums aizbāztu muti. Pie labas gribas savu varējām arī pateikt. Bet neizpratnes pilnie skatieni un sastingušās sejas lika saprast, ka no mūsu puses tā ir nepieklājīga, netaktiska izlekšana: ar mums runā kā ar Eiropas inteliģentiem, bet mēs vāvuļojam pretī provinciāļu muļķības.

Klausījos, skatījos un vienā brīdī man gar acīm atkal sāka ņirbēt Bulgakova “Meistars un Margarita” pazīstamie tēli. Es dažu labu no šiem vīriem biju jau saticis, daudz ko jau biju dzirdējis. Vai tiešām es atrados Francijā?

Likās, aiz loga putināja sniegi.

V'

Brūnām cigaretēm kūpot. Ilze Šķipsna

Kur velkama robeža starp esošo un neesošo, starp to, ko saucam par reālu, un to, ko uzskatām par iedomu pasaulei piederīgu?

Es viņu atkal sastopu sapnī. Mēs sarunājamies kā labi paziņas, staigājam pa vecpilsētu un braucam uz kinostudiju skatīt Filmu. Bet es nevaru atcerēties viņas vārdu. Vārda vietā tukšums. Tu atver durvis, lai ieietu istabā, bet zem kājām nav grīdas, tu krīti bezdibenī, veltīgi pūloties kaut kur pieķerties.

Un pēkšņi es attopos: viņas taču nav, viņa mirusi. Es gribu pārliecināties, drošs paliek drošs, es ieeju bibliotēkā un nosaucu viņas vārdu (es to zinu, kaut acumirklī nevaru atcerēties). Jā, protams, viņa ir, man atbild. Turklāt tāds jautājums skanot mazliet dīvaini. Ja atrodoties bibliotēkā, par esamību nevarot būt šaubu. Viņu lasot noteiktas aprindas. Lai gūtu plašāku ievērību, viņai diemžēl pietrūkstot banalitātes. Spilgti viņu raksturojot citāts: “Es gribu dzīvot pilsētā, kur Piektā avēnija krustojas ar Lielo Grēcinieku ielu, kur Champs-Elysees aizved uz Babilonijas gaisa dārziem.” Viņas izpratnē lielākās cilvēciskās vērtības esot meklējamas nevis eksplozīvās parādībās, tiecoties plašumā, bet implozīvās, savācoties uz centru. Viņa rakstot par pretrunām, kas mājojot katrā no mums — kā mēs paši no sevis attālinoties, lai tad atkal uz sevi ietu. Pasaule nevis kā fabula, bet apziņas plūsma...

Pamodos ar joņojošu pulsu, samulsis un nelaimīgs. Aiz loga svīda bailīga rīta gaisma. Nebija ne vecpilsētas, ne kinostudijas, ne bibliotēkas. Pirms mirkļa skaidri apjaustā, sakarīgā, sīkdaļām piesātinātā sapņu pasaule bija izgaisusi, pametot aiz sevis ne vairāk kā sasprādzis ziepju burbulis. Taču pazīstamās sejas apveids acu priekšā saglabājās, tāpat kā saglabājās sapņa uzšķiltais jautājums — nu, kā tad viņu sauca? Kā sauca?

Viņa bija ieradusies pāri okeānam, bet okeāns nepārvarēts saglabājās mūsu starpā. Mēs sarunājāmies, saskatījāmies, sasmaidījāmies, abi ar skaidri ievilktām latvietības zīmēm pierē, paaudžu mezglu un amata kopības vienoti un tomēr neredzama, taču ik mirkli jaušama tāluma šķirti. Kā divi indieši no nesaderīgām kastām. (Tagad to atceroties, mani, protams, pārņem spokaina jutoņa. It kā pēc aizbrāzušas viesuļvētras es klīstu starp postījumiem, aprimušajās debesīs meklēdams norādi par neganto spēku, kas pirms kāda laika šeit kā ar dzelzs veltni visu norullējis savā virzienā. Atrast apliecinājumu, ka šāds spēks bijis, ir pilnīgi nepieciešami, lai es pats sev neliktos fantasts, kam rēgojas tādu parādību sekas, kas nekad nav notikušas un notikt nevar, jo atrodas ārpus iespējamā robežām.)

Mēs stāvējām pils dārzā pie caurumotā betona reliņa ar skatu uz Daugavu un Vanšu tiltu. Veco strēlnieku dižgabala pakājē kāvās zvirbuļi. Pūta rudenīgi atskabargains vējš. Drīzāk sīkā nekā pilnīgā auguma stūrainajos plecos un šmaugajā viduklī jautās meitenīgas līnijas, atgādinot ģimnāzisti, kas skolas somu noslēpusi krūmā. Mandeļveidīgie aceņu ietvari, sānos austrumnieciski saslīpināti, skatienam piešķīra izbrīnīti jautājošu izteiksmi. Plānie vaigi bāli un notērpojuši. Varbūt tāpēc, ka vējā sala, varbūt tāpēc, ka viņa bez pārtraukuma smēķēja tievas, brūnas cigaretes. Tiklīdz viena izkūpēja, izklaidīgi pirksti rokassomiņā izraka jaunu un steidzīgi aizkūra, automātiskām bezdomu kustībām noņirbinot šķiltavas.

Viņa bija slepeni atvedusi sainīti ar savu kolēģu grāmatām. Tas liecināja par zināmu slieksmi riskēt. Ja toreiz kāds teiktu, ka pēc nedaudz gadiem šīs grāmatas būs brīvi lasāmas daudzās Latvijas bibliotēkās, mēs laikam samocīti pasmaidītu un sacītu “nu protams, protams”. Jo toreiz patiešām okeāns mūsu starpā vēl rādījās okeāns. Savās vietās atradās ari uguns un ūdens, gaisma un tumsa, taisnība un netaisnība. Tāpat trimda un komunisms, disidenti un KGB aģenti. Uz šiem skaidri norobežotajiem priekšstatiem krāvās viss pārējais: pie mums un pie jums, mēs un jūs, iespējams un neiespējams. Mēs vairs nebijām tajā vecumā, kad lasa pasakas, ezeru (arī okeānu) aizlidošana debesīs ar īstenību nesaistījās.

Par lidošanu mēs tomēr runājām. Par mākoņu lidošanu. Viņa sacīja: redzi, ja tu gribi līt, tev jābūt kādā mākonī. Viena pilīte pati par sevi nav nekas. Jābūt attiecīgai meteoroloģiskai situācijai. Es ilgi domāju, viņa sacīja, kādu mākoni sev izvēlēties. Un galu galā izlēmu — lidošu ar latviešu literatūras mākoni. Tas ir apdraudējuma uzlādēts, tam ir misija. Vienu laiku jau biju saistījusies ar amerikāņiem, bet mūsdienās rakstīt angliski ir tikpat banāli, kā slēpot Grenoblē vai Davosā.

(Nu, re! Tad to viņa ieradusies atgādināt! Bet kāpēc man? Es taču nekad neesmu uzskatījis, ka latvietība ir tikai tāds noskurināms sīkums kā ūdens lāse pīlei uz astes.)

— Vai tu sevi uzskati par modernisti? — es* gribēju zināt.

— Tas ir jautājums par formu.

— Tas ir jautājums ari par modi. Mode izsaka laikmetu. Modems, tas nozīmē — laikmetīgs.

— Es neesmu ne modema, ne nemoderna, es esmu es. Šodien, šajā brīdī un vienmēr. Vakar es biju savādāka. Rīt droši vien vairs nebūšu tā, kas šodien. Manu esību izsaka mani jautājumi. Katram prāta līmenim savs drāmas lauks. Mēs ejam pār upi pa vaļīgi sakabinātu tiltiņu. Atkarībā no tā, kādi esam un kā ejam, upes šķērsošana var būt atšķirīgs piedzīvojums — no draiskas izpriecas līdz liktenīgai traģēdijai.

Lai viņa “eksplodētu”, izplestos vilinoši plašajā pasaulē, kas bija kļuvusi par viņas mītnes telpu, netrūka nekā. To garantēja amerikāņu augstskolas diploms, apskaužamais darbs pavalsts kultūras iestādē, jā, ari vīrs amerikānis.

Taču latvietība nelaida vaļā. Cilvēks nav pļavā ielaists lopiņš, kam esības aploci nosaka ap mietu apmestās ķēdes garums. Bet ja nu tomēr miets un ķēde, neredzami, nejūtami, pastāv? Galu galā ik katru Dieva radītu telpu piepilda noteiktos apļos iekļauta riņķošana. Pat Saule netiek nekur projām no sava mieta un savas ķēdes. Un, pateicoties šādai uzbūvei, Visumā valda kārtība.

Viņas kustības intelekta izplatījumā bija atraisītas un graciozas, jebkura doma par mietu un ķēdi liktu vienīgi pasmaidīt. Robežas nosacīja viņa pati. Līdzīgi tam, kā robežas gaisā pats sev nosaka putns un ūdenī zivs. Vai kondoru ar trīs metrus garajiem spārniem fiziski kaut kas kavē izlidot ārpus Kordiljeru areāla, vai zuši nespēj pārpeldēt okeānu ari citos virzienos, nekā tas notiek?

Protams, viņa bija “gaisā pasista”, vai nu bez tā. Karojošā feminisma virzienā. Tā vien likās, ka ari tabakas dūmi, kas nepārtraukti tinās ap viņu, lielā mērā bija vīraks feminisma altāriem. Viņa rūpīgi raudzījās, lai nekas neapdraudētu viņas neatkarību, viņas līdzvērtību. Kad restorānā es gribēju maksāt tēriņu, viņa paziņoja, ka sievieti varot apvainot dažādi, arī uzņemoties saprāta neattaisnotus pienākumus, kas, maskēti par pieklājību, patiesībā paužot vīriešu tieksmi izrādīt pārākumu. Mēs pārplēsām rēķinu uz pusēm un samaksājām katrs savu daļu.

Nu, kā tad viņu sauca? Kā sauca? Nudien, gatavais ārprāts!

Es viņu atceros tik skaidri. īpatnējās lūpu kustības, amerikāņu manierē tikko jūtami paraujot uz augšu vārdu galotnes. Dzirdu vieglo piesmakumu, pusbalsī valodojot. Nevajag jaukt jēdzienus, viņa saka, šajā gadījumā varētu būt runa par kaut ko tādu, kas acumirklī atrodas ārpus prāta. Ārprāts ir pavisam kas cits. Ārprātu precīzi formulēt nemaz nav iespējams. Varbūt ārprāts nav ārprāts, tikai vēl neizprotama smadzeņu darbība citā sistēmā...

Rīta gaisma aiz loga nespodri blāv. Apziņa, ka tā ir rīta gaisma, griezīgi uzasināto nakts uztveri suģestējoši pieklusina. Sirds aprimst, satraukums aizplūst. Pirmais atmiņā nez kāpēc uzpeld viņas vīra amerikāniskais uzvārds: Rot... Rot... Rot-roks? Rotroks!

Tumšās akas dzīlēs ir nolaists spainis. Laiciņu tas tur tukšs turas virs ūdens un, liekas, tā arī peldēs. Taču, vindas iekustināts, trauks sasveras. Tagad ūdens skaļi smeļas iekšā ar joni. Rotroka, Rotroka, es atkārtoju, un no ārpusprāta tumsas manā apziņā zināms un pazīstams iznirst vārds — Ilze. Vārds uzvilnī apaļu domas gredzenu, un tajā ieslēdzas arī uzvārds — Šķipsna. Nu protams, Ilze Šķipsna!

Gaisma logā vīd ar pašpārliecinātu mieru, iekrāsodamās aizvien sārtāka. Es ļaujos jaunam miega vilnim maldīgā atvieglojuma sajūtā par uzminēto un atrasto.

Pēckara ainiņas

Tā sauktā kartīšu laika sadzīve lielā mērā no atmiņas izbalojusi. Stāstā “Balzams” esmu rakstījis tā: “Pirmie pēckara gadi atnāca ar karstām ilgām pēc jaunā. Karalaika uzspiestā nabadzība, vairākkārt lāpītās un pāršūtās drēbes, mūžīgā knapināšanās, ieilgušais sastingums bija līdz kaklam apnicis. Sirds tā vien tīkoja panākt nokavēto, griezt no svaiga baķa...”

No svaiga baķa patiešām nebija griezts sen. Mēteļus šuva no gultas segām, kleitās pārbūra drapērijas un krāsotus palagus. Sieviešu blūzēm un vīriešu krekliem bieži lietoja izpletņu zīdu. Uzvalkos gandrīz neviens nestaigāja. Bijušie armijnieki novalkāja no amerikāņu auduma šūdinātos militāros mundierus. Civilisti visbiežāk nēsāja no veciem vērmahta šineļiem skro-derētas vēja blūzes. Kaklasaites pa kara gadiem bija piemirsušās. Virskreklam pāri uzvilka džemperi, krekla stūrīšus izņemot virs adītās apkakles. Priekšniecība, vērīgi raudzīdamās uz vēl augstākiem priekšniekiem, gan Rīgā, gan “uz vietām” valkāja kaut ko līdzīgu uniformai a la Josifs Staļins — garie zābaki, galifē bikses, līdz gāmuram nopogāts frencis. Sievietes labprāt apsējās ar lakatiņiem. (Populārā kara laika dziesma runā par meiteni, kam “galvā lakatiņš zils”.) Ziemā īpaši iecienīti bija vilnas lakatiņi ar rūtotu rakstu.

Vīrieši lielākoties nēsāja tā sauktās Šveika vai Alpu strēlnieku cepures ar nolaižamajām ausīm, ērtas un piemērotas mūsu klimatiskajiem apstākļiem. Saprotams, ka Šveika cepuri nēsāju arī es. Biju pārsteigts, kad reiz redaktors Blūms iesauca mani kabinetā un smalkjūtīgi lūdza mainīt galvassegu. Kaut arī no melnas, caurcaurēm civilas drānas, fasons atgādinot vācu militārismu. Viņam iebildumu neesot, taču par manu izskatu esot saņemta sūdzība. Un tas draudot ar nepatikšanām.

Apģērbs toreiz varēja kļūt par argumentu ideoloģiska rakstura apsūdzībai. Piemēram, šauru bikšu nēsāšana bija pietiekams iegansts, lai modras acis ieraudzītu “klanīšanos rietumnieciskai modei”, kas savukārt bija gana nopietns iemesls, lai izslēgtu no augstskolas. Vēl 1956. gadā mūsu redakcijas žurnālistu Emīlu Meškunu apsūdzēja pārkāpumā — komjaunatnes kongresā viņš bija ieradies sarkanā adītā džemperi. Manu pretrakstu šajā sakarā uztvēra kā izaicinošu novēršanos no pamatprincipiem. Avīzes slejās sākās diskusija, kas turpinājās vairākus mēnešus. Tas ari bija viens no iemesliem, kāpēc galu galā no “Padomju Jaunatnes” pārgāju strādāt uz humora un satīras žurnālu “Dadzis”.

Gatavos apģērbus ražoja maz, vienveidīgus un sliktā kvalitātē. Cilvēks, kas sevi daudzmaz cienīja, mēģināja sameklēt drānu un iet pie drēbnieka uz arteli vai ateljē, kā toreiz mēdza teikt.

Drēbnieku profesijas pārstāvji brīnumainā kārtā no Latvijas bija aizbraukuši maz. Pēckara Rīga varēja lepoties ar izciliem virtuoziem, kas amata māku bija apguvuši pie Ulmaņlaika prasīgajiem “cunftes” meistariem. Vīriešu drēbnieku vidū augsti kotējās tādi piegriezēji kā Vilks, Barenbaums, Šneiders. Šo meistaru pakalpojumu oficiālā cena nebija augsta. Māka bija šiem slavenajiem dūžiem (tāpat kā visam, kas labs) tikt klāt. Bez pazīšanās, bez draudzīgu attiecību uzturēšanas (blata) tas izdevās gaužām reti.

Sevi varu uzskatīt par laimes lutekli. Esmu valkājis galvenokārt minēto meistaru šūtus uzvalkus un mēteļus. Barenbaums vēlāk aizbrauca uz Izraēlu, Vilks un Šneiders ar laiku kļuva pazīstami no Brestas līdz Klusajam okeānam. Sākoties ārzemju braucieniem, kas ari padomju māksliniekiem uztiepa fraku modi, izrādījās, ka “zemeslodes sestajā daļā” atrodami divi meistari — Vilks un Šneiders —, kas buržuāzisko vīriešu apģērbu prot piegriezt. Vilku un Šneideru ar lidmašīnām sāka vadāt krustu šķērsu pa plašo impēriju.

“Fraku viesizrādēm” bija spoži panākumi.

Smēķēja papirosus. Tas ir, īsas cigaretes ar papīra iemutēm. Pa kara laiku vecās fabrikas bija saglabājušās, taču tradicionālās vietējās papirosu markas (“Sports”, “Rokoko”, “Rīga”) drīz vien nomainīja “Belamorkanals”, “Kazbeks”, “Festivāls” u. c.

Dzērienus izlaida plašā izvēlē un lielos daudzumos. Gan vecās markas, gan jaunas. Jāatzīstas, šo nozari es tikai sāku apgūt, man visas markas rādījās jaunas.

Pēckara Rīgas ielas bija patukšas. Zvanus dzinkstinādami un iztricinātās sliedes rībinādami, braukāja galvenokārt tramvaji.Trolejbuss kā vērā liekams satiksmes līdzeklis Rīgā parādījās piecdesmitajos gados. Autobusu parks kara jukās bija izputināts galīgi.

Padomju armija lietoja gandrīz vienīgi amerikāņu mašīnas — jaudīgos desmitriteņu studebekerus, mazos “Vilisa” firmas džipus (vilīšus), vidēji lielos

Štāba dodžus. Pēc demobilizācijas daļa mašīnu nonāca fabriku un iestāžu lietošanā. Pirmās jaunās civilās mašīnas, kas parādījās Rīgas ielās, bija vācu BMW markas. Ar tām Vācija maksāja zaudētā kara reparācijas. Acīmredzot pirmskara modelis, taču vāciski akurātajā izpildījumā likās pietiekami iespaidīgs.

Redakcijai sākumā braucamā nebija. Šķiet, 1948. gadā saņēmām Krievijā ražotu armijas tipa apvidus mašīnu. Kopējot amerikāņus, arī krievu vilītis, kā mēs sacījām, bija “puspliks” — bez kabīnes, ar uzvelkamu brezenta jumtu. Vasarā tas dažkārt sagādāja jaukus brīžus, bet ziemā garākos izbraucienos saldēja laukā dvēseli.

Tāpat pirmā redakcijas vieglā mašīna bija pobedas kabriolets. Šādu modeli neražoja dažādībai, vienkārši — pietiekamā daudzumā nespēja izstrādāt tērauda skārdu. Ar šo mašīnu bija posts ne tikai aukstajā laikā. Nedaudzajās reizēs, kad kabrioletam jumtu nolaida, ar stahanoviešu metodēm uzmeistarotā kabīne izšķobījās un jumtu dabūt atpakaļ tikpat kā nebija iespējams.

Reparācijas krievi no vāciešiem saņēma ne tikai produkcijas veidā. Vācijā tika demontētas veselas rūpnīcas un pārvestas uz Krieviju. Tāds liktenis piemeklēja arī slavenās Opela firmas filiāli, kas ražoja savā ziņā ideāli izveidoto “Opcl-kadet” mazvāģīti. Pēc dažiem gadiem to sāka ražot Maskavā un sauca par moskviču. Nepārtrauktās mantīgo vajāšanas un privātīpašuma zākāšana padomju cilvēka psiholoģiju bija pārmācījusi tik pamatīgi, ka sākumā jaunajai precei pilnīgi trūka noņēmēju, kaut cena nebija augsta.

Drīz vien moskvičus “iedalīja” arī Rīgai, un atklājās tā pati bēda. Demonstrēt privātīpašumu, atklāt rocību naudīgie baidījās, amata vīri kautrējās, idejiskie — vairījās. Pircējus, kā runāja redakcijā, izraudzījušies CK biroja sēdē. Gandrīz administratīvā kārtā iegādāties pirmās privātmašīnas vajadzēja “Cīņas” redaktora vietniekam, Viļa Lāča sievasbrālim Voldemāram Kalpiņam, Dailes teātra mākslinieciskajam vadītājam Eduardam Smiļģim, rakstniekam Arvīdam Grigulim un vēl dažiem līdzīga ranga vīriem, kas “varēja atļauties”.

Šobaltdien gandrīz visi Latvijai piešķirtie G-24 kredītu miljoni izrādās pārceļojuši krāpnieku rokās un mums kārtējo reizi atliek pabrīnīties par savu lētticību, muļķību un vientiesību. Gribot negribot jāsecina, ka laikam šīs īpašības dziļi un nelabojami raksturo latvisko mentalitāti. Vismaz vēsture ir pārpilna piemēru, cik lēti latvieši labumu atdod citiem. It kā meklēt meklējam iespēju, lai uz mūsu rēķina iedzīvotos veikli kampēji un mēs saņemtu pigu.

Pats par sevi saprotams, ka miera dzīves atsākšanas gadi šajā ziņā nebija izņēmums. It visās nozarēs. Labi zinu, kā īsā laikā veikli internacionālie palīgi izgrāba valsts izdevniecības kasi.

Agrāk Latvijā starp izdevējiem un rakstniekiem allaž bija pastāvējušas godīgas, lai neteiktu patriarhālas, attiecības. Atcerēsimies Anša Gulbja rūpes par trimdā mītošo Raini un Aspaziju vai Jāņa Grīna darbošanos “Valtera un Rapas” apgādā divdesmitajos un trīsdesmitajos gados.

Padomju periods Latvijas grāmatniecībā, krievu karaspēkam atgriežoties Rīgā, burtiski sākās no nulles punkta. Iepriekšējais tika pārsvītrots, pie darba galdiem sēdās citi cilvēki. Daudzo nelielo apgādu vietā izveidoja vienu — Valsts izdevniecību, kas saimniekoja ar valdības piešķirtiem budžeta līdzekļiem. Latvijā parādījās tādi jēdzieni kā “radošais pieteikums”, “pirmais un otrais avanss”. Vienotie padomijas izdevniecību noteikumi paredzēja, ka autoram, parakstot līgumu, tiesības saņemt 25% no līguma summas. Savukārt, lai noslēgtu līgumu, pietika uzrakstīt radošo pieteikumu.

Mūsu rakstnieki latviskā naivitātē nespēja aptvert, ka apsolīt romānu uzrakstīt nav tas pats, kas romānu u z r a k s t ī t, un no priekšlaicīgām saistībām ar izdevniecību kautrīgi vairījās. Tajā pašā laikā uz Rīgu no Maskavas un citām tuvām un tālām austrumu pilsētām plūda darboņi, kas iesniedza “radošos pieteikumus” gan jaunam “Karam un mieram”, gan padomju Šekspīra kopotiem rakstiem. Un, protams, pasteidzās saņemt avansu.

Kad Valsts izdevniecības darbinieki attapās, zaudējumos bija jānoraksta liela daļa no piešķirtajiem līdzekļiem. Vienotā līguma forma saglabājās ari turpmāk, taču “pirmo avansu” vairs neizmaksāja.

Teātru dzīve nīkuļoja. Tam bija vairāki iemesli. Cik tad no kādreizējās teātra publikas Rīgā bija atlicis? Neviens pat nesapņoja, ka uz izrādēm varētu braukt laucinieki. Ar dzelzceļa satiksmi Rīga no laukiem atradās neaizsniedzami tālu. Tas pirmkārt. Otrkārt (varbūt pirmkārt) — laucinieki vēl domāja agrākajās kategorijās. Viņi savās sētās bija ieauguši un retumis saņēmās izrauties līdz vietējām skatuvēm. 1949. gada izvešanas, varmācīgā kolhozu dibināšana, sekojošie posta un nabadzības gadi lauku cilvēkus satricināja tik katastrofāli, ka jūtama atžirgšana sākās sešdesmitajos gados, kad vērīgi vīri daudzus kolhozus nostiprināja par ienesīgām, dažviet pat bagātām lielsaimniecībām.

Teātriem visu laiku trūka, ko rādīt. Partijas lēmumu kategoriskā prasība pēc “dziļiem, pilnasinīgiem, idejiski pareiziem padomju dzīves atspoguļojumiem” praksē noveda pie didaktiskiem aģitgabaliem, kas maitāja garastāvokli, uzdzina žāvas un radīja pret teātriem alerģiju. Opera nebija labākā stāvoklī. Klasikas izrādīšanu ierobežoja, pieprasīja “progresīvu” repertuāru. Dzejnieks Arvīds Skalbe stāstīja, ka viņam tajos gados — atvaļinājumā palaistam krievu armijas zaldātam — Vecgada vakarā nav bijis kur iet, un viņš nolēmis operā noskatīties Muradeli “laikmetīgo” operu “Lielā draudzība”. Zālē sēdējuši trīs vai četri cilvēki. Pēc pirmā starpbrīža viņš palicis viens vienīgais. Tad pienākusi kāda dāma, ar skumju seju raudzījusies acīs, atgādinājusi, ka ir Vecgada vakars, — vai viņš neapžēlotos par solistiem, kori, orķestri, tehniskajiem darbiniekiem un nepiekristu operas noskatīšanos pārcelt uz nākamo gadu. Biļetes maksu viņš saņemšot atpakaļ.

Nacionālajā teātrī, kas tolaik saucās Drāmas teātris, strādāja iespaidīga administratore Vainovska. Ar dižajiem miesas apmēriem un dabisko vienkāršību viņa atgādināja Zemgales lauku māju saimnieci. Bet iespaids maldināja. Patiesībā Vainovska bija gan pilsētniece, gan smalka dāma. Bet to es uzzināju vēlāk, lasot Gunāra Treimaņa apceres par viņas divām ģimenēm un viņas lomu Jāņa Oša dzīvē. Acīmredzot patukšās teātra zāles bija radījušas gaišu domu — veidot stabilu skatītāju pulku, savā ziņā teātra mīlētāju gvardi, kas ar iepriekš iemaksātu naudu un parakstu abonentu grāmatā apliecinātu, ka veselu sezonu apmeklēs visas šī teātra pirmizrādes.

Kaut ko fantastiskāku tajos gados izdomāt diez vai vispār bija iespējams. Bet Vainovska ieceres vējos nemēdza kaisīt. Viņai potenciālo abonentu saraksts jau bija gatavs, un tajā vieta nez kāpēc atradās arī man. Kādu nedēļu mēs sarunājāmies pa tālruni divreiz dienā. Uzzināju, ka esmu jauns, perspektīvs žurnālists un ka mans pienākums ir rādīt citiem tādiem pašiem jauniem un perspektīviem piemēru. Nopirkdams abonementa karti, es vienmēr nodrošināšot sev vissolīdāko vietu, vislabāko redzamību, allaž tos pašus patīkamos kaimiņus utt., u. t. jpr.

Es smējos, vēderu turēdams.

— Kāpēc jāiet uz visām pirmizrādēm?

— Pilns komplekts ceļ vērtību. Vai jūs esat krājis pastmarkas? Tad jums jāzina — viena atsevišķa marka nav nekas. Sērija — pavisam cita lieta.

— Man būs jāiet uz teātri nevis, kad gribēšu, bet kad būs izrāde.

— Un kas par to? Jūs zināsit jau iepriekš. Varēsit laikus brīdināt meiteni.

Vainovska, protams, mani pierunāja. Es ari īpaši nepretojos. Dīvainās

laulības ar teātri uztvēru tāpat, kā toreiz uztvēru visu, — interesanti piespēlēta bumba jocīgajā mačā, kas saucas “mans laiks”. Divdesmit gadu vecumā bumbas sit tālāk bez īpašas gudrošanas. Tad pagarš šī stāsta posms ietinies tādā kā migliņā. Atceros vienīgi, ka abonementu sestajā rindā izmantoju reti un vēlāk vairs neatjaunoju.

Pagāja puiša gadi. Atradu sievu. Auga meita. Uzrakstīju vienu romānu, otru. Rakstnieki un sētnieki vienā ziņā ir līdzīgi. Sētniekus nemēdz uzrunāt uzvārdā, parasti saka “jāpajautā sētniekam”. Ari mani aizvien biežāk sāka uzrunāt pēc profesijas — “cienījamais rakstniek”, “mīļais rakstniek”.

Reiz stāvēju rindā pie teātra kases. Kāroju noskatīties lugu, kas lielu daļu Rīgas bija padarījusi traku. Nebiju ticis līdz lodziņam ne tuvu, kad kasiere izkāra uzrakstu “Biļetes izpārdotas”. Pēc rindā noklausītā sapratu, ka esmu smagi atpalicis no dzīves. Abonements šādā situācijā rādījās kā glābiņš. Gāju meklēt Vainovsku.

— Vainovska mirusi, — ar manāmām skumjām balsī sacīja vīrietis manos gados.

Jutos apmēram kā pasakas jauneklis, kas, klausīdamies lakstīgalas dziesmā, pazaudējis laika apjausmu un pēkšņi atrodas pasaulē, ko vairs nepazīst.

— Bet, cienījamais rakstniek, jūs bez teātra mēs neatstāsim. Taisnība, abonements, ko varam piedāvāt, nav nekāds izcilais. Otrā loža kreisajā pusē. Ar redzēšanu tur ir kā ir, toties dzirdēt var labi!

Abonementu uz otro ložu kreisajā pusē mūsu ģimene akurāti un — gribētos pat teikt — ar lielu mīlestību sev saglabāja divdesmit piecus gadus.

Liktenis mani laiku pa laikam nesis no teātra projām, lai ar jaunu vilni piesviestu klāt vēl ciešāk. 1992. gada pavasari Andris Jakubāns man piedāvāja “Neatkarīgās” slejās rakstīt par izrādēm. Nevis kā kritiķim, bet kā Skujiņam. “It kā lasītājs tevi būtu saticis uz ielas un apjautājies: tu izrādi redzēji, nu, ko saki?” Mani tas ieinteresēja. Dažas tādas pārrunas ar skatītājiem uzliku uz papīra. Ievēlēšana par Radio un televīzijas padomes priekšsēdētāju idejai pārvilka krustu.

Pēc trijiem gadiem un četriem mēnešiem, kad vienu jauku ritu atkal pamodos kā brīvs, ar amatu nesaistīts rakstnieks, ilgi nejusto labsajūtu izbaudīju tikai dažas stundas. Jakubāns mani nebija aizmirsis.

— Nu tad tā, — viņš sacīja, — avīzē būs īpašs artiķelis “Skujiņš skatās”. Par visām pirmizrādēm uz karstām pēdām.

Jakubāna ideja starplaikā bija progresējusi. Viņš gribēja manā rīcībā nodot portatīvu datoru, kurā tekstu es ierakstītu izrādes laikā un tūdaļ pat pa tālruņa vadiem nodotu redakcijai. Rakstam esot jāparādās nākamajā avīzē: “Vakar tādā un tādā teātri...”

Ieceri nācās palaist nedaudz vaļīgāk. Pirmkārt, tāpēc, ka tumsā būtu grūtības atrast vajadzīgos burtus (esmu no tiem, kas “muzicē” ar vienu pirkstu). Otrkārt, gribētu redzēt blakussēdētājus teātrmīlim, kas izrādi skatās ar datoru klēpī.

Darba termiņi palika norunātie: rakstiņš — pusotras lappuses —jāuzliek uz papīra pēc izrādes, otrā rītā tam jābūt redakcijā. Artiķelis parādās avīzē ar dienas starplaiku. Pēdējā pusgadsimtā tā ir lielākā operativitāte Rīgā.

Teātri manu iepeldēšanu viņu teritoriālajos ūdeņos uzņēma bez manāmas sajūsmas. Atceros izteiksmīgo klusumu Dailes teātra administrācijas istabā, man pirmo reizi stādoties priekšā jaunajā lomā. Tagad, kad mani rakstiņi avīzē parādās regulāri, jau vairākus mēnešus saņemu ielūgumus ar labām un pat ļoti labām vietām. Turklāt daži jaunie aktieri uz ielas sākuši mani sveicināt. Pēc tā es spriežu, ka liktenis mani no jauna nes teātrim tuvāk.

Kā taisīja filmas. Leonīds Leimanis, Gunārs Piesis, Aloizs Brenčs u. c.

1958. gada pavasarī, kad nule kā biju iespraucies literatūrā ar novelēm ‘Traģēdija” un “Vienas nakts hronika”, pie manis “Dadža” redakcijā ieradās neparasts apmeklētājs — cēlu, it kā pārāk svarīgu gaitu, bālu dzejnieka seju, tumšiem, pagariem matiem, kas nēsātāju darīja līdzīgu Aleksandram Blokam, un tādu kā melodramatisku uzstāšanos, kurai cauri spīdēja zēniska drastika.

— Jūs esat tas Skujiņš, tas rakstnieks, ko kritiķi patlaban dūšīgi apbrēkā?

— Tā gandrīz nākas domāt.

— Nu tad jau glauni. Es esmu Leonīds Leimanis. Vai jūs negribētu kopā ar mani taisīt filmu?

Piedāvājums skanēja fantastiski. Vienlaicīgi ar bargajām recenzijām par manām novelēm avīzes publicēja jūsmīgus slavasvārdus jaunajai latviešu mākslas filmai “Nauris”, kuras autors, sākot ar literāro materiālu un beidzot ar režiju, bija Leonīds Leimanis.

— Jums vajadzīgs scenārijs?

— Mēs varētu to kopīgi uzrakstīt. Kā senie latvieši teiktu: uz pusgrauda.

— Vai jums ir kāda ideja?

Leimaņa diplomātiskā atbilde bija pagara un nepārprotama — idejas viņam nebija.

— Es esmu iesācis romānu, — mēģināju atkāpties.

Leimanis apjautājās par romāna sižetu, “Kolumba mazdēlu” saturs viņu neaizrāva. Tas filmai neder, viņš sacīja.

Liekas, mums vajadzēja atvadīties un tālāk iet atkal katram savu ceļu, taču turpinājām sarunāties. Leimaņi viss interesēja, viņš daudz jautāja, varētu pat sacīt, — tincināja: -Skujiņ, vai taisnība, ka... vai jūs esat dzirdējis... es gribu zināt... tā ir, ja... es saprotu pareizi, jā?...

Leimaņa jautājumi dažkārt skanēja naivi vai pārsteidzoši jocīgi. Nebija tik viegli atšķirt, kad viņš runāja nopietni, kad dzina vellu. Atceros, ieradies pie ugunsdzēsējiem saņemt atļauju filmēt Doma baznīcas tornī, Leonīds Leimanis tūdaļ pajautāja, ko ugunsdzēsēji darīs, ja koka tornis aizdegsies. Vai dzēsīs ar putām vai ūdeni, no iekšpuses vai no ārpuses. Virsnieka .seja kļuva aizvien drūmāka, bija redzams, ka viņš jau nožēloja vieglprātīgo ielaišanos darīšanās ar bīstamo kino Herostratu.

Drīz vien atklājām, ka mums ir kopīga vājība — Vecrīga. Leimanis ierosināja izložņāt rātes apakšzemes cietumus, kurus viņam parādījis Rutku Tēvs.

Kaļķu un Meistaru ielas krustojumā no nama pagalma iekļuvām dziļā apakšzemes gaņģī, ko izmantoja kā malkas glabātavu. Vai šīs patiesi bija senās, cilvēku slodzīšanai izmantotās Kaļķu bastiona velves, grūti pateikt. Telpas likās baismīgas, sienās rēgojās sarūsējušas cemmes, aptrūkuši važu gali. Vēlāk atmiņas par drūmo pagrabu pārvērtās filmas sižeta līnijā.

Leimanis labi pazina Vecrīgu, zināja ne mazums nostāstu, bet savas zināšanas izklāstīja tipiski leimaniskā manierē: jūs nekā neesat dzirdējis par Sarkano kardinālu? Vaaai, Skujiņ! Doma klosterī taču spokojas! Jā-ā! Nekad tur neejiet naktī, kad spīd pilns mēness...

Par Leimaņi klīda leģendas kā par lielu teātra pasaules donžuānu. Tomēr jāsaka, ka viņš bija cilvēks ar spilgti izteiktu ģimenes instinktu. Viņam patika bērni, mājīga vide, viņš varēja jūsmot par gardu saldo ēdienu un dot padomus dzīvokļa iekārtošanā.

Reiz Dainas ielas dzīvoklī, kurā mitinājās Leimanis ar sievu Elvīru, sastapu kādu dāmu. Leimanis mūs iepazīstināja, dāmu nosaukdams par “Liānas mammu”.

— Tā bija viena no manām sievām, — vēlāk viņš sacīja.

— Tas ir, kā? Vai tad viņu jums daudz?

— Ne jau vienlaicīgi. Bet, ja viņa kādreiz bijusi mana sieva, pēc šķiršanās es taču nesaukšu viņu par kaimiņieni. Pagaidām man ir trīs sievas — pirmā, otrā un trešā. Es zinu, ko par mani runā. Jūs, bez šaubām, domājat — trīs sievas, ak šausmas! Vainīga laikam mana daba, es neprotu aizrauties. Vai jūs, Skujiņ, esat lasījis Dimā, tēva, biogrāfiju? Nu, redzat, ar mani ir tāpat, ja sieviete iepatīkas, tad tas ir ārkārtīgi nopietni.

“Šķēpa un rozes” uzņemšanas laikā Leimaņa personiskajā dzīvē vēlreiz notika pārmaiņas. Leimanis novājēja, kļuva nervozs un pastiprināti jūtīgs. Pēc vairākiem gadiem satiku Leonīdu kādā Pārdaugavas vidusskolā. Bija 1. septembris, gaiteņus pildīja skolēni ar gladiolām un asterēm rokās, pirmklasniekiem līdzi atnākušie vecāki, pazīstami aktieri.

— Jūs arī, Leonīd, — pabrīnījos, — ar ko tad iepriecināsiet — deklamēsiet vai dejosiet baletu? (Velna dzīšana turējās Leonīdam asinīs, dažkārt āzēdamies viņš rādīja prinča lēcienus no “Gulbju ezera”.)

— Šoreiz esmu tēva lomā, — viņš sacīja. — Atvedu skolnieku. Jā, mīļais Skujiņ, jau skolnieks. Atkal viens skolnieks.

Boļševā, kinematogrāfistu namā netālu no Maskavas, kur abi ar Leimaņi 1958. gada rudenī nodzīvojām gandrīz mēnesi, vietējā upē mājas zosis, satrakojušās no gājputnu saucieniem debesīs, tramīgi skraidīja pa ūdeni, kūla spārnus un, žēli kliegdamas, mēģināja celties gaisā. Leimanis, staigādams zem nodzeltējušiem bērziem un tukšām apsēm, laiku pa laikam apstājās.

— Varbūt iesim atpakaļ?

— Nē, nē. Būs labi. Tāds nieka sirdsāķītis.

Un Leonīds gluži kā anekdoti izstāstīja atgadījumu no savas dzīves. Reiz viņš gandrīz ar varu aizvests uz slimnīcu kā plaušu vēža slimnieks pēdējā stadijā. Izrādījies, nesen viņš caurskatīts un rentgenogrammas sajauktas — slimais patiešām arī bijis Leonīds Leimanis, kāda lauku rajona darbinieks. Tā kā, redzat, pēc debesu kancelejas reģistriem Leonīds Leimanis viņā saulē jau ir, un es varu dzīvot mierīgi tālāk. Mazliet paklusējis, viņš piebilda: zināt, kādas es iedomājos savas bēres? Aiz zārka cieši līdzās iet visi mani bērni, visi mani mīļie cilvēki, draugi, darbabiedri, redaktori, kritiķi, ienaidnieki, ziņkārīgie...

Šo sarunu atcerējos, kad pēc izvadīšanas no Dailes teātra nesām šķirstu uz Meža kapu mākslinieku kalniņu. Likās, Leonīds varēja būt apmierināts.

Leimanim kā vairumam latviešu bija smaga biogrāfija. Četrdesmitajā gadā viņu iecēla par Dailes teātra direktoru. Vācu laikā par tādiem grēkiem prasīja samaksu — nereti dzīvību. Leonīdam palaimējās izslapstīties. Ārpus Rīgas. Bieži mainot dzīvesvietas. Nerādoties teātrim ne tuvu. Četrdesmit ceturtajā gadā, varām kārtējo reizi mainoties, Leimaņi atkal iecēla par Dailes direktoru. Psiholoģiski tādas tūres ir sarežģītas. Gan pašam, gan citiem.

Neaizmirsīsim, uzvaras karogi plivinājās aumaļām. Daži gribēja arī no Leimaņa iztaisīt varoni, kas, okupantu neuzveikts, atgriežas ar uzvaru. (Tolaik darinātajā filmā “Mājup ar uzvaru” spēlēja arī Leonīds Leimanis.) Es pieņemu, ka daļa fantāziju nāca no Leonīda. Iedomāsimies viņa situāciju — orde-ņots partijnieks pētīgi raugās acīs: nu un jūs, direktor? Ko jūs darījāt pie vāciešiem okupācijas laikā? Esat palicis dzīvs un neskarts.

Radās leģenda par Leimaņi partizānu, par Leimaņi pagridnieku. Plāna patiesības plēksnīte jau apakšā bija. Ne ar katru slapstīšanās laikā Leimanis satikās. Tas bija uzticamu cilvēku loks. Protams, ka ievēroja konspirāciju. Klausījās ziņas, uzzināto pavēstīja tālāk. Pie labas gribas visu kopā varēja saukt par cīņu pret okupantiem. Patiesībā — viscilvēciskākā dzīvības saglabāšana. Leonīds Leimanis, sargādams savu dzīvību, ne spēja, ne vēlējās atņemt dzīvību citam.

Leonīds man reiz atklāja epizodi, kas viņu raksturo visai būtiski.

Kara laikā uz Elizabetes un Baznīcas ielas stūra nelielā koka namā atradās restorāns ar dārzu, kurā vasarās mēdza uzturēties karavīri. Blakus dārzam slējās piecstāvu mūra nams (tagad nojaukts). Neatceros vairs — Leimanim vai kādam citam bija radusies doma karavīru dārziņā iesviest rokas granātu. “Es toreiz nama bēniņos nosēdēju nez cik stundu,” atcerējās Leimanis, “bet granātu nenosviedu. Jo ilgāk es tur sēdēju, jo skaidrāk sapratu, ka tā būtu vislielākā bezjēdzība.”

Viņa aiziešana no Dailes teātra uz kinostudiju bija psiholoģiski sarežģīts solis. Leimanis atkāpās Smiļģa priekšā, nevēlēdamies turpināt konfrontāciju, kas bija iesākusies ar jauneklīgi naivo sapni ieviest Dailes teātrī “labāku kārtību”. Daile bija Smiļģa lolojums. Galu galā arī Leimanis bija Smiļģa lolojums.

Kad mēs strādājām pie “Šķēpa un rozes”, es vēl biju jauns un daudz ko no tā, ko saprata Leimanis, nesapratu. Avīzes rakstīja par vācu revanšistiem, runāja, ka kara tīkotāji atkal dzīro Minhenes alus pagrabos. Bet Leimanis kategoriski pieprasīja, lai filmā dzirdamie militārie radiosaucieni neskanētu vācu valodā. “Tiem jābūt neskaidrā, izgudrotā valodā, kas simbolizē militārismu, bet ne uz vienu tieši nenorāda,” sacīja Leimanis. Protams, viņam bija taisnība.

Viņš bija romantiķis caurcaurēm. Ikviens sižets Leimaņa fantāzijā uzšūpojās līdz pārlaicīgumam un pasakai. Veidot mākslas darbu no sīkām jūtām, sacīja Leimanis, nozīmē kurināt krāsni ar slapju malku. Detaļas, sīkumi, pusēnas, zemteksts viņu neinteresēja. Viņš visu gribēja būvēt uz pretstatiem: karsts—auksts, melns—balts, labs—ļauns. Ikvienā filmā, viņš sacīja, jānotiek kaut kam ārkārtējam. Tikai tādas filmas cilvēkiem iespiežas prātā.

Protams, par šādu jautājuma nostādni varam arī pasmaidīt. Un tomēr būtu muļķīgi neredzēt Leimaņa domas racionālo kodolu. Nav noliedzams, ka daudzas filmas patiešām noslīkst pašas savā pelēcībā. Tāpat nevajadzētu aizmirst, ka pasaulē lielākos skatītāju pulkus iemanto tieši pēc šādiem “ārkārtēju notikumu” principiem uzbūvētas filmas: par degošo debesskrāpi, par velnišķo haizivi, par mākslīgo salu okeāna vidū.

Leimaņa fantāzijas lidojumu savienot ar mūsdienu realitātēm bija grūti. Piemēram, Leimanis uzstāja, ka filmas “Šķēps un roze” darbībai jārisinās uz vientuļas salas Baltijas jūrā. Jā, ir maza, maza saliņa, uz kuras dzīvo vienīgi vecis ar savu meitu. Tad atbrauc Jurģis.

— Pagaidiet, pagaidiet, bet ko tad viņi uz tās saliņas ēd?

— Ko ēd? Hmmm... Nu, teiksim, audzē kartupeļus, kāļus, kāpostus. Viņiem ir viena govs.

Pēkšņi abi reizē sākām smieties.

— Pareizi, — Leimanis noplātīja rokas, — neder, bez buļļa tā lieta neiet cauri.

Leimaņa mākslinieciskais rokraksts norādīja uz tuvību ar Dailes teātra principiem. Leimanis lepojās, ka ir Smiļģa skolnieks. Ar patiesu nožēlu viņš stāstīja par negribēto pārestību, ko 1940. gadā bija nodarījis lielajam meistaram. Aktieru tarifikācijas komisijai nācies izspriest, kādu kategoriju piešķirt Smiļģim — aktierim. Skaidrs, ka vajadzēja dot augstāko, bez vārda runas, sacīja Leimanis. Bet toreiz aiz jaunības dumjības, aiz kaut kāda pārprasta godīguma mums likās, ka nebūs īsti taisnīgi: par Smiļģi—aktieri varēja strīdēties. Tā arī protokolā ierakstījām — kā režisors ģeniāls, kā aktieris pirmās, nevis augstākās kategorijas. Smiļģis Leimanim paklanījies, pateicis paldies un aizgājis. Un no tās reizes uz skatuves par aktieri savu kāju vairs neesot spēris.

Leimanis neļāvās paviršībai: ah, lai iet, scenārijā ierakstīsim tā, gan vēlāk redzēsim. Viņa princips bija negrozāms — mākslā gaidīt brīnumus no zila gaisa ir veltas cerības. Uz ekrāna redzams tikai tas, ko uzfilmē. Režisoram jāzina, kurā vietā skatītājs raudās, kurā vietā smiesies, režisoram jāpanāk, lai notiktu, kā viņš iecerējis. Operatoriem un māksliniekiem viņš deva skaidrus un, šoreiz laikam būtu vietā teikt, gatavus uzdevumus. Leimanis domāja kompleksi — gan attēlos, gan skaņās. Augstu viņš vērtēja komponistus Induli Kalniņu un Marģeri Zariņu.

Visu, kas saistījās ar darbu, Leimanis uzskatīja par ārkārtīgi svarīgu. Šajā ziņā viņš bija izteikts pedants. Mūsu sadarbības sākumā tas mani ne vienreiz vien noveda līdz īgnumam un dusmām. Piemēram, tāda ainiņa. Mūsu scenārijs beidzot uzlikts uz papīra. Simtkārt pārspriestās, izrunātās, izspēlētās, izrediģētās epizodes, rūpīgi pārrakstītas mašīnrakstā, guļ glītā kaudzītē. Leimanis paņem pirmo lapu, pārlasa (simt pirmo reizi!) un sāk berzēt zodu: jā-ā-ā, tikai, redzat, šeit tas “un”, vai tas vajadzīgs? Frāze izstiepta, nav asuma. Vai bez “un” nebūtu labāk? Un Leimanis ar zīmuli jau švīkā tīro rakstu. Ari nākamajā un aiznākamajā lapā viņš atrod dažus maināmus vārdus, pārkārtojamus akcentus, precizējamus apzīmētājus.

— Nūjā! Scenārijs vēlreiz jāpārraksta, — es saku ar vāji slēptu nepatiku.

— Bet, mīļais Skujiņ, pat slotaskāts nav gatavs, ja tajā atrodas kaut viena skabarga. Mēs gribam taisīt filmu.

Prasīgums Leimaņi bieži saveda karā ar vadību, darbabiedriem un padotajiem. Savus principus viņš aizstāvēja nepiekāpīgi — pieprasīja pārbūvēt dekorācijas, nepieņēma kostīmus, sacīja asas runas, plēsdamies un iegūdams ienaidniekus.

Filmā “Šķēps un roze”, piemēram, jauns cilvēks Jurģis (Harijs Ritenbergs) mīl Daigu (Velga Vīlipa). Pēc scenārija jaunajiem ļaudīm jāskūpstās,

Maskavas kuratore Zuseva ainu pieprasa pārfilmēt — skūpsts izskatoties erotisks. Leimanis, drūmi cēls kā Luters Vormsā, valdīdams dusmas, drasē pa direktora kabinetu.

— Erotisks skūpsts, erotisks skūpsts — sitiet nost — es nezinu, ar ko erotisks skūpsts atšķiras no neerotiska skūpsta! Varbūt te ir kāds lielāks speciālists, lūdzu, paskaidrojiet man!

Direktors Jankovskis mēģina atslogot sakarsēto gaisotni:

— Nu, kā jūs nesaprotat. Neerotisks skūpsts būtu, piemēram... piemēram...

Ari viņš neko nevar izdomāt. Direktoru glābj Osvalds Kublanovs.

— ...teiksim, skūpsts bērēs, izsakot līdzjūtību aizgājēja tuviniekiem.

Leimanis pasviež rokas pret debesīm.

— Bērēs! Ak Dievs! Lai puisis noskūpstītu meiteni, kuru pēc dažiem kadriem apprecēs, vajadzīgs zārks un pūtēju orķestris!

Par Leimaņi esmu dzirdējis tādu raksturojumu: savāds cilvēks, laipns, patīkams, iejūtīgs, bet tad pēkšņi it kā būtu iekodusi indīga muša — kašķīgs, uzstājīgs, īsts briesmonis.

Tā laikam ir viena no laikmeta ironiskākajām pretrunām — mēs neesam apmierināti ar parādībām kopumā, bet savu rīcību parādību cēlonībā neiekļaujam.

Leimanis sevi uzskatīja par vienu no pirmajiem kinoaktieriem Latvijā un stāstīja, ka filma ar viņu galvenajā lomā uzņemta 1934. gadā. Leimanis man rādīja filmas afišu un reklāmas anotāciju, par nožēlošanu, veco programmu toreiz aplūkoju nevērīgi. Cik atceros, filmas varonis ar plostu brauc lejup pa Daugavu, uz krāšņo dabasskatu fona piedzīvodams liriskas un dramatiskas dēkas. No stāstījuma atmiņā aizķērusies drumsla par viņa sastapšanos ar Jāni Jaunsudrabiņu. Epizodēs, kas risinājušās Pļaviņās, filmas veidotāji iecerējuši arī populārā rakstnieka un makšķernieka piedalīšanos. Filmēšanas grupa devusies pie Jaunsudrabiņa. Rakstnieks viņus laipni uzņēmis un cienājis ar ceptām zivīm. Leimanis tencinājis, bet neēdis, jo turējies pie veģetārieša uzskatiem.

— Jūs neēdat zivis? — brīnījies Jaunsudrabiņš.

— Neko, kas kustas.

— Nu tad uzcepsim olas.

— Olas tā pati gaļa vien ir.

— Es gan neesmu redzējis, ka olas kustētos, — Jaunsudrabiņš izlicies pārsteigts.

Jaunības iespaidi māksliniekā Leimanī dzīvoja krāšņi un nesatricināmi. Viņa domāšanas veidā, uztverē, gaumē spēcīgi jautās divdesmitie un

irisdesmitie gadi. Ar to es negribu sacīt, ka Leimaņa interese par mākslas attīstību bija aprāvusies vai izsīkusi, nē, tikai šis periods viņam organiski bija tuvāks. Leimaņa izpratnē varoņiem vajadzēja būt ne vien morāli, bet ari fiziski skaistiem. Pirms filmēšanas Leimanis, burtiski, izpētīja katra tēlotāja seju — kādā rakursā to izdevīgi rādīt, kādā ne. Skujiņ, paklausieties, sacīja Leimanis, vai zināt, kāpēc piecdesmit miljoni skrēja skatītiesTarzānu?Tāpēc, ka Tarzānu rādīja skaistu kā sengrieķu skulptūru. Tas, ka viņu uzaudzinājusi pērtiķu māte, ir otrās šķiras jautājums. Ja pērtiķiene būtu uzaudzinājusi šķību, greizu pintiķi, publikai pilnīgi pietiktu ar vienu sēriju.

No režisoriem klasiķiem Leimanis jūsmīgi izsacījās par Ļubiču, Vailderu, Kordu, Pirjevu. No jaunākajiem atzina Bārdemu, Kalatozovu. Itāļu neoreālis-tus nevarēja ciest, tie filmās pārāk daudz vietas ierādot prusakiem un netīrām izlietnēm.

Un vēlreiz par Leimaņa principu: mākslā visu vajag iecerēt stipri. Filmā “Šķēps un roze” Grēve nāves priekšnojautās aizdedz istabā desmitiem sveču. Vairākiem kritiķiem šī epizode likās pārspīlēta, samākslota, teatrāla. Viņi sacīja: mūsu dienās tik ārišķīgi izteikt varoņa pārdzīvojumus ir vecmodīgi. Desmit gadus vēlāk pasaules ekrānus pārstaigāja amerikāņu filma “Kabarē”. Tajā ir epizode, kurā galvenā varone, pauzdama laimi, istabā sadedz desmitiem sveču! To rakstot, man nenāk ne prātā Leonīda Leimaņa paveikto pieņemt bez kritikas. Piemēru minu tāpēc, ka jēdzieni “modems” un “vecmodīgs”, manuprāt, ir pārāk nestabili, lai tos izvirzītu par mākslas kritērijiem.

Leonīds Leimanis savas ieceres ilgi raudzēja un briedināja. Šajos periodos Leimanis izturējās piesardzīgi un noslēpumaini, staigāja domīgs, norūpējies, klaušināja citu uzskatus, pats kārtis turēdams slepenībā. Pētīja studijas katla konjunktūru, pats sevi tracināja ar intrigu draudiem. Leimanis bija pārliecināts, ka ikviena izpausta ideja jāuzskata par zudušu. Mākslā, tāpat kā kaujas laukā, jāglabā kara noslēpums.

No aktiera gaitām Leonīds Leimanis bija saglabājis atbildības izjūtu par katru iznācienu publikas priekšā. Negribētos sacīt, ka Leimanis ģērbās eleganti, tam viņam trūka gan laika, gan bieži ari naudas, bet viņa apģērbs bija nevainojamā kārtībā, piemērots un saskaņots. Leimanis domāja par stāju. Kad tikās ar skatītājiem, pat šķietami sīkās nenozīmīgās auditorijās, pirms iznāciena atklātībā atlieca plecus, nostiepa augumu, atbrīvoja muskuļus kā sportists pirms cīņas. Vēl lielāku uzmanību, protams, viņš pievērsa sakāmajam. Publiku centās ieinteresēt, pastāstīt ko nozīmīgu un svarīgu. Saprotiet taču, sacīja Leimanis, ļaudis mērojuši ceļu, lai satiktos ar cilvēkiem, kas pārstāv mākslas pasauli. Tad ari jāpapūlas, lai nedabū vilties. Iedomājieties tādu gadījumu: iznāk uz skatuves noklabējis tēvainis un sāk šļupstēt — es jau nekas neesmu, es jau neko nezinu, kaut ko esmu mēģinājis, bet nieks vien iznācis. Ja tu neko nezini un nemāki, tad nelien uz skatuves un nezodz cilvēkiem laiku!

Kopīgais darba cēliens ar Leonīdu Leimaņi ir kā skaists kalns, kas, skata punktam attālinoties, uz apkārtējā fona vien skaidrāk izdalās un kļūst labāk novērtējams. Viņa personības iespaidu savu māksliniecisko uzskatu un darba paņēmienu veidošanā jūtu vienmēr.

Pēdējoreiz tikāmies vēlā vakara stundā, nākdami no Kinonama Vecrīgā. Bijām noskatījušies jaunākās amerikāņu filmas. Lija lietus, pilsēta izskatījās slapja, skumja un netīra. Leonīds stāstīja, ka izslimojis infarktu, taču likās možs un labā garastāvoklī. Iepretim konservatorijai pie pieturas atvadījāmies. Piebrauca tramvajs, bet viņš negribēja un negribēja atlaist manu roku, kā parasti uzdodams visādus jautājumus. Kad tramvajs sāka braukt, Leimanis skriešus to panāca un, cīnīdamies ar pneimatiskajām durvīm, iespruka vagonā. Tāds kā traks, es nodomāju, pēc infarkta.

Tas bija Leimaņa stilā, tieši tā laikam būtu rīkojies varonis viņa filmā. Spilgti un neaizmirstami.

Diemžēl kinorūpniecība Latvijā tikpat kā iznīkusi un atskats uz laikiem, kad Rīgas kinostudija gada laikā izlaida piecas, sešas pilnmetrāžas filmas, tēlojas kā pasaka, kā vīzija. Kaut kas līdzīgs tālajam Juras periodam, kad pasaulē zem milzu papardēm ganījās dinozauri un gaisā laidelējās pterodaktili.

Manā atmiņā šis šķietami fantastiskais Latvijas kinolaikmets nospiedies ar konkrētām personām un konkrētām situācijām. Piemēram, pie skaņu ierakstiem filmai “Šķēps un roze” strādāja “vecais Blumbergs”. Pret šo sirmo, kalsno kungu Leonīds Leimanis izturējās ne tikvien ar iecietību, bet pat ar tādu kā bijību. Blumbergs bija skaņu kino klasiķis vārda vistiešākajā nozīmē. Gluži tāpat kā liepājnieks Tisē (Ķīsis) bija viens no kino uzņemšanas pamatlicējiem. Vai Leits un Upatnieks, kas sešdesmitajos gados Amerikā deva pasaulei trīsdimensiju fotogrāfijas (hologrāfijas) tehnoloģiju. Blumbergs, Latvijā ieskaņodams filmas no “Zvejnieka dēla” laikiem, bija radījis oriģinālu skaņu ierakstu sistēmu, kas — tā apgalvoja Leimanis — pārspēja ārzemju analogus.

Man vēl iznāca sastapties ar mākslinieku Laimdoni Grasmani, kura skices atgādināja svētku uguņošanu. Filmu uzņemšanas visnotaļ rūpniecisko procesu vismaz savā nozarē viņš noturēja bohēmas apvējotas jaunrades līmenī. Dienām ilgi nedarīja neko (tas ir, visi zināja, ko viņš dara, bet izlikās nezinām), lai tad uz papīra burtiski izšautu, izspridzinātu neskaitāmus dekorāciju ideju variantus. Viņš vienmēr steidzās — strādājot un priecājoties, runājot un domājot. Steigdamies viņš ari traģiski gāja bojā — skrienot pāri ielai.

Pabeidzis darbu pie “Šķēpa un rozes”, turpināju rakstīt romānu “Kolumba mazdēli”. Tas guva lasītāju un kritikas atzinību. Drīz vien “Kolumba mazdēlus” gribēja ekranizēt. Kinostudijas direktoram Jankovskim likās, ka to varētu darīt Gunārs Piesis, jaunā zvaigzne pie mūsu kinomākslas debesīm.

Kinorežisora profesiju apguvis Maskavas kinematogrāfijas institūtā, Gunārs pārstāvēja citu paaudzi un citu domāšanu. Dvēselē smalks estēts, vibrējošu pustoņu tvērējs, attiecībās ar cilvēkiem Piesis nereti izrādījās pārlieku tiešs un nianšu nabadzīgs. Viņa tieksme aizstāvēt uzskatus, darbā laižot nicīgu ironiju, skarbus vērtējumus un uzbrūkošus spriedumus, starp viņu un apkārtējiem bieži radīja konflikta molekulām uzlādētu bula gaisotni. Pieredzes Piesim toreiz vēl trūka, ieceres līdz reālajām iespējām nemēdza nolaisties, gala iznākums reti bija vēlamais. Vainu jaunais režisors parasti meklēja ārpus sevis, un tā drīz vien izrādījās, ka viņš bija sanaidojies gandrīz ar visiem. Savas tolaik pirmās filmas “Kārkli pelēkie zied” scenārija autoru Gunāru Priedi ieskaitot.

Gaidīju, ko Piesis teiks. Viņa domas kā parasti lidoja augstu.

— Lipsta un Judītes attiecības varētu būt interesantas kā eksisten-cionālisma filozofijas atklāsme. Kāpēc ne? Teiksim, Lipsts aizbrauc uz Kaukāzu, sāk nodarboties ar vīnogu audzēšanu un tiek iejaukts asinsatriebības konfliktā. Vai kļūst par liecinieku Šumska darījumiem. Protams, Šumskis grib Lipstu nogalināt...

— Nekā tāda romānā gan nav, — mēģināju iebilst.

— Būtu efektīgs kadrs: Šumskis no Kaukāza vīnu saņem mucās. Lipsts nāk pa šauru Vecrīgas ieliņu, un pēkšņi no veca spīķera bēniņtelpas krīt milzīga muca un sašķīst. Pludo sarkans šķidrums. Visi domā — asinis, bet tas ir vīns. Efektīgs kadrs!

Atceros, drēgnā, netīri pelēkā atkušņa dienā trijatā — Piesis, potenciālais operators un es — pāri Gaisa tiltam devāmies izlūkgājienā uz velosipēdu rūpnīcu, iespējamo filmēšanas objektu. Piesis joprojām neko nebija izlēmis. Mani pārsteidza, ka, parakstījis piekrišanu ekranizēt romānu, viņš izturējās tā, it kā romāna nemaz nebūtu. Velosipēdu rūpnīca Piesi vārda tiešā nozīmē saniknoja.

— Tad jau labāk filmēt gurķu skābētavā vai cikcak kurbel artelī. Vai te ir faktūra vai mērogi! Kad Latvijā remontē okeāna kuģus, būvē vilcienus, kausē metālu! Dzirksteles šķīst, halles blāzmo, troksnis, dūmi...

Grūti pasacīt, kā būtu turpinājusies mūsu sadarbība, ja Piesim nerastos konflikts ar kinostudijas vadību. Pagāja termiņi režisora scenārija iesniegšanai, bet inscenētājs prātoja un sprieda. Filmēšanai acīmredzot kaut kā pietrūka. Pēc gadiem desmit vairākas tolaik izteiktās domas Piesis ietvēra filmā “Tavs dēls”. “Kolumba mazdēliem” nozīmēja citu režisoru — Aloizu Brenču. Vēlākais “aso sižetu meistars”, tobrīd jauns iesācējs, metās darbā ar milzīgu enerģiju.

Brenča raksturā izpaudās emocionalitāte, gribasspēks un pašapziņa. Pēc mātes nāves viņš, piemēram, nēsāja pie svārku stūra viņas fotogrāfiju melnā sēru ielokā. Lai pierādītu sev un citiem, ka nav vis parasts vīriešu dzimtas ierindnieks, bet atlēts ar ideālu miesas būvi, regulāri svīda un staipījās trenažieru moku rīkos, līdz perfekti izveidoja katru muskuli.

Brenča ieceres filozofijas mākoņos nelidinājās. Viņš gribēja “uztaisīt filmu”. Apliecināt sevi kā kinorežisoru kastai piederīgu profesionāli. Sapnis un mērķis pārvērtās par reālu uzdevumu. Viņš to uztvēra kā likteņa piešķirtu vienreizēju izdevību.

Filmas iekļaušana studijas plānā nozīmēja daudz, bet ne visu. Scenārijs bija jāapstiprina Maskavā, jādabū cauri daudzām birokrātiskām, piekasīgām instancēm. Lai lietas veicīgāk kārtotos gan pašu mājās, gan tālumā, Brenčs ierosināja par scenārija līdzautoriem pieaicināt kinostudijas scenāriju daļas redaktoru Kublanovu un ietekmīgo Maskavas kinovīru Emīlu Braginski. (Pazīstamas metodes kautrīgi pieticīgā formā!) Noņemšanās ar romānu, ko savā biogrāfijā uzskatīju par noietu posmu, mani vairs īpaši neinteresēja. Ari finansiālajam vilinājumam, kas kino pasauli allaž narkotizējis, bija zudusi vilkme. “Kolumba mazdēlu” izdevumi visvisādās valodās manā kontā bija paguvuši ienest diezgan solīdu summu. Es piekritu scenārija autoru loka paplašināšanai, saglabājot autortiesību desmito daļu, ar nosacījumu, ka filma nenesīs “Kolumba mazdēlu” nosaukumu. Brenča uzņemtā filma saucās “Rudens vēl tālu”.

Par šo filmu vairāk neko nevaru pastāstīt, tās manā atmiņā vienkārši nav. Ari no Latvijas kinovēstures filma it kā pazudusi. Un tomēr apgalvot, ka tai nav un nekad nav bijusi nozīme, diez vai pamats. Ar filmu “Rudens vēl tālu” Aloizs Brenčs satvēra kinematogrāfijas auklas galu, tādējādi pēc dažiem gadiem uzcīnoties uz kārotā plosta. Bez Brenča Latvijas kino grūti iedomāties.

Un vēl. Lūkojoties uz vecām fotogrāfijām, ar pārsteigumu redzu, ka Brenča filmā spējas kinožanrā izmēģinājuši vai pilnveidojuši daudzi aktieri: Harijs Liepiņš, Ligita Dēvica, Ints Burāns, Leons Krivāns, Uldis Pūcītis. Tēlotāju pulkā ieraugāms pašreizējais Latvijas pilnvarotais pārstāvis Apvienoto Nāciju Organizācijā Ņujorkā — Aivars Baumanis. Izrādās, toreiz

T

aizsākusies latviešu un lietuviešu sadarbība kinolaukā, kas vēlāk zaļoja jo kupli. Aloizs Brenčs Uģa lomai bija uzaicinājis lietuviešu aktieri Pavilaiti.

Gadu gaitā ekranizēti vēl citi mani darbi — romāns “Vīrietis labākajos gados”, “Kailums” (filmā “Spēle”) un novele “Karjera” (filmā “Tauriņdeja”).

“Karjeru” sarakstīju 1969. gadā. Plikā atstāstījumā tas ir vēstījums par jaunu cilvēku, kas ar dažādiem paņēmieniem mēģina gūt slavu un panākumus kinopasaulē. Un galu galā nonāk pie slēdziena, ka paskrējis garām vērtīgākajam savā mūžā — patiesai mīlestībai.

Jau noveles publicēšanas laikā paklīda valodas, ka literārā materiāla pamatā esot reāls prototips — Bruno Oja. Zināma sakritība patiešām sanāca — ari Oja bija nostaigājis līdzīgu dzīves ceļu. Gan sportojis, gan restorānos dziedājis, gan nīcis filmu statistu pūļos. Ojas intīmo dzīvi nezināju ne es, ne lasītāji, līdzība tika atvedināta no zināmā: Bruno, tāpat kā Maurs, dzīvoja ārzemēs un bija precējies ar ārzemnieci.

Režisors Dunkers Maura lomai izraudzījās Gunāru Cilinski, taču Gunārs atteicās. Viņam liekoties, ka, tēlojot negatīvus varoņus, aktieris vismaz daļēji pats sev radot negatīvu auru. Viņš gribēja būt tīrs un cildens.

Tolaik slavas zenītā gozējās krievu aktieris un publikas mīlulis Andrejs Mironovs. (Traģiska sakritība — dažus gadus vēlāk viesizrāžu laikā Rīgā viņš uz skatuves pēkšņi sabruka un nomira.) Scenāriju aizsūtīja joka pēc, neticot, ka viņš atsauksies. Taču Mironovs izrādīja interesi un atlidoja uz provēm.

Tad notika kas negaidīts. “Uz provēm” no Varšavas bez aicinājuma ieradās Bruno Oja un paziņoja: visi zina, ka tā ir filma par mani. Labāk kā es Bruno Oju nenotēlos neviens!

Netirzāsim, bija vai nebija filma par Oju, bet fakts paliek fakts — Bruno prata sev piesaistīt uzmanību, un lomu tiešām iedeva viņam. Filmā redzamās trāpīgās detaļas, kas zīmīgi atklāj Maura egoistisko personību, — ķermeņa kopšanas līdzekļi viesnīcas vannas istabā, elektriskā sporta mašīnu rotaļtrase, smieklīgām vajadzībām līdzi vadātā rakstāmmašīna utt. nav režisora izdomājums. Tas viss ieradās kopā ar Bruno Oju, atlika vienīgi filmēt.

Filmēšana izrādījās sarežģīta. Ar pirmajām darba stundām Oja sāka neatlaidīgu presingu, lai — pretēji noveles pamatjēgai un režisora iecerei — parādītu Mauru nevis kā traģisku egoistu, bet kā varoni “supermenu”. Režisora uzdevumus viņš it kā izpildīja, tomēr stūrgalvīgi saglabāja savu līniju. Galu galā duelis jau kļuva interesants. Ari atsevišķu epizožu iznākums atklājās diezgan pārsteidzošs. (Nebūt ne brāķa nozīmē.)

1995. gadā — tas ir: divdesmit četrus gadus pēc uzņemšanas — noskatījos

“Tauriņdeju” un jutos patīkami pārsteigts. Pārliecina psiholoģiskā gaisotne. Piemēram, rudens rīts Arkādijas dārzā. Maurs, palicis bez darba un dzīvokļa, bezcerībā klīst pa miglaino parku. Ieva (Astrīda Kairiša) vadā sunīti. Ierauga svešo vīrieti un satrūkstas. Maurs sastingst, citu jūtu trāpīts, — viņš apskauž mīlēto un lutināto suņuku. Interesantas ari citas epizodes — Maurs un režisora kundze (Vija Artmane), Maurs un dzīvokļa saimniece (Elza Radziņa), Maurs un režisora kundzes vīrs (Kārlis Sebris).

“Tauriņdeju” savā laikā pazudināja muļķīgs pārpratums.

Filmu likteni padomijā lielā mērā izšķīra tirāžas komisija, kas Maskavā lēma, cik attiecīgā darba kopijas taisāmas. Ja nosprieda, ka kopēs, teiksim, 2000 eksemplārus, tas nozīmēja, ka Filmu rādīs plaši, visās malās. Ja kopiju skaitu noteica nelielu, filmai ceļš uz kinoteātriem tika aizšķērsots.

“Tauriņdejā” ir epizode, kas atklāj Maura kinostatista gaitas. Režisoram šķita, ka te īsti vietā rādīt kādu veco laiku kara skatu ar grenadieriem, krāsainiem karogiem, bungām. Maskavā tolaik režisors Bondarčuks tikko bija uzņēmis “Karu un mieru”. Rīgas kinostudija “Kara un miera” kostīmus un rekvizītus par mērenu cenu iznomāja. Otrreizējai lietošanai. Pazīstamie tērpi un redzētie karogi zinātāju fantāziju tūdaļ piesaistīja arī pārējam. Kārļa Sebra tēlotais režisors bija pavecs, korpulents vīrs, kuram jauna sieva. Tas varēja būt mājiens Bondarčuka virzienā. Turklāt režisora sievu Vija Artmane rādīja blondu. Ari Bondarčukam sieva — aktrise Skobceva — kā zināms, bija blonda. Maskavā paklīda valodas — rīdzinieki uzfilmējuši parodiju par slaveno kinomeistaru un viņa kundzi.

Vai šajā lietā savu pirkstu bija pielicis pats “cietušais”, ziņu trūkst. Iznākumā “Tauriņdejai” noteica 200 kopijas, faktiski to nobāžot pagaldē.

Tā dažkārt gadās. Tu domā — esi uzņēmis filmu, bet izrādās — tā esot parodija. Jo vairāk līdzību var sameklēt, jo lielāka parodija. Varbūt zābaks ir parodija par kāju?

Gunārā Priedes misija

Gunārs Priede allaž runā pusbalsī. Nevaru atcerēties gadījumu, kad viņš būtu kliedzis vai ar izteiksmi licis nomanīt satrauktību. Kad apstākļi paši, šķiet, prasa uzkāršanu un iedegšanos, Priede izpaužas pa savai modei — it kā atslēdzas, it kā sastingst, ieraudamies citiem neaizsniedzamā aizsargčaulā. Zināmā mērā to pat atspoguļo viņa stāja. Galvu Priede nes nedaudz ierautu plecos. Sanāksmēs un sarīkojumos ļaužu priekšā viņš parasti iznāk tā savādi

sakņupis, it kā uz muguras no tiesas nestu bruņurupuča kaulenīcas smagumu. Rakstnieku savienībā atnācis no teātra, ar savu personību lielā mērā pārstāvēdams teātra pasauli, viņš pats stāvēja tālu no teatrālības. Un vēl viena īpašība, kas būtiski raksturo Priedes personību — viņš ir nepiekāpīgs.

Ja ar Priedi mūsu dramaturģijā sākās jauns cēliens, tad lielā mērā tāpēc, ka no iecerētā nekas viņu nespēja ne atstumt, ne aizvirzīt. Kad viņš uzrakstīja “Jaunākā brāļa vasaru”, luga nebūt neizsauca tikai sajūsmu. Nodrāzto, iesliedēto štampu pēkšņais noraidījums modināja ari pretestību. Priede to nelikās jūtam un — uzvarēja. Jo bija atnācis viņa laiks. Ar reformatoriem ir tāpat kā ar strazdiem. Atlidosi par agru — nosalsi. Atlidosi par vēlu — ligzdu vietās saimniekos citi.

Priedi Dailes teātri ieveda Pēteris Pētersons. Ar Smiļģi Priedes attiecības bija sarežģītas. Es pieņemu, ka tolaik jau vecojošo teātra milzi — tāpat kā ne mazums citu — gluži cilvēciski mulsināja jaunā autora nepakļāvība stūrēšanai. Zīmīgu stāstu pirms daudziem gadiem klausījos no Gunāra paša. Atstāstīšu apmēram tā, kā dzirdēju.

“Laiks, kad Dailes teātrī iestudēja “Normunda meiteni” nelaimīgi sakrita ar Harija Liepiņa plostošanas periodu. Tādās reizēs viņš patiešām atgādināja kārdinātāja uzveikto Gestu Bcrlingu. Notikt varēja viss. Dažkārt atkal nenotika nekas — Liepiņš vienkārši neatnāca uz izrādi. “Es,” stāstīja Gunārs Priede, “ar to nespēju samierināties un nolēmu, ka Harijs nekad nevienā manā lugā nespēlēs.”

Nākamā luga man bija jau uzrakstīta. To tāpat iestudēja Pētersons. Vienlaicīgi Smiļģis bija paredzējis uzvest Lāča dramatizējumu. Vajadzēja izšķirties, kurā lugā spēlēs Liepiņš, kurā Pāvuls.

Sasaucis apspriedi, Smiļģis paziņoja, ka “tad nu būs tā: Harrrs pie Pēter-sona, Pāvuls pie manis. Vai būtu iebildumi?” Visi klusē, ari Pētersons. Es ievelku krūtīs gaisu un tā pavisam ikdienišķi un lietišķi saku, ka man ir iebildumi. Es domāju — saku — ka Liepiņš manai lugai nav piemērots.

Smiļģa dižā galva pametas gaisā un iešķībi sastingst. Kas sekos, nebija grūti paredzēt. Smiļģa zaimi tāpat kā Svilpja-Lupja pūtiens bija spējīgi aizslaucīt jātnieku ar visu zirgu.

— Melduc, raksti tūdaļ pavēli par Liepiņa atlaišanu! Tādi aktieri, kas autoriem neder, mums teātri nav vajadzīgi. Es taču pareizi dzirdēju, autor, vai ne? Jūs sacījāt “Liepiņš nav piemērots”.

— Jā, tieši tā. Pēc “Normunda meitenes” izrādes es gāju pa Lāčplēša ielu uz māju. Pāri Stučkas ielai. Līdz Ļeņina ielai. Pa Ļeņina ielu līdz Miera ielai. Tad pa Miera ielu... (Smiļģa starpsauciens: “Miera ielu agrāk sauca par

Karlīnes ielu!”) Jā, tad pa Miera ielu, ko agrāk sauca par Karlīnes ielu, līdz Lielajiem kapiem. Un tur es toreiz pieņēmu lēmumu, ka Harijs Liepiņš turpmāk nevienā manā lugā nekad nespēlēs.

Tas Smiļģim likās aizraujoši, to viņš saprata.

— Ā-ā-ā. Tad tā. Jūs gājāt pa Lāčplēša ielu. Līdz Stučkas ielai? Un vēlāk līdz Miera ielai, ko agrāk sauca par Karlīnes ielu? Tālāk līdz Lielajiem kapiem? Un tur pieņēmāt lēmumu? Melduc, atzīmē, Priedes lugā spēlēs Pāvuls, bet Liepiņš nespēlēs. Autors ir pieņēmis lēmumu. Lēmumus vajag cienīt!”

Gunārs Priede rakstīja vienu lugu pēc otras un toreizējā dramaturģijā ātri izvirzījās par pirmo vijolnieku. Viņa popularitāte auga. Daudzos jautājumos, kas interesēja sabiedrību, viņam bija svaigi spriedumi. Kamēr Priedes lugas turējās pozitīva apliecinājuma robežās, pagodinājumi un atzinība bira ari no valdīšanas turzas.

Izmaiņas notika 1968. gadā, kad Gunārs uzrakstīja tiem laikiem visnotaļ šerpo “Smaržo sēnes”. Tas bija nemierīgs laiks. Francijā un Polijā studenti rīkoja demonstrācijas. Čehoslovakijā pēc Novotnija atkāpšanās pie varas nāca Dubčeks ar jaunu programmu — “sociālisms ar cilvēcisku seju”. Augusta beigās Čehoslovakijā iebruka krievu tanki. “Sociālistiskajā nometnē” sākās piesardzības akcijas, lai iznīdētu dubčekisma baktērijas. Ilmārs īverts ar savu partijisko degunu saoda dubčckismu arī pie mums — pēc desmitās izrādes no Drāmas teātra skatuves noņēma Laimoņa Pūra “Redzēt jūru”.

Gunāra Priedes luga “Smaržo sēnes” vēl bija tikai ceļā uz skatuvi. Partijas birojs to apsprieda manuskriptā. Piedalījās ideoloģiskie klavierskaņotāji: Jurijs Rubenis, Viktors Krūmiņš, Žanis Grīva, Arvīds Grigulis u. c. Lēmums: nepieredzēta autora neveiksme. Lugas iestudēšanu atlika. Autors ar “apšaubāmu reputāciju” bija tāda kā “turku galva” gadatirgū — kam nav slinkums, var ņemt vāli un bliezt, lai redzētu, līdz kādai iedaļai var uzsist.

Līdztekus rakstnieka darbam Priede tolaik strādāja Kinematogrāfistu savienībā par pirmo sekretāru. Nepatikšanas ilgi nebija jāgaida. Kinostudijā aizturēja filmu “Četri balti krekli”, ko uzņēma pēc Priedes scenārija. Saspringa attiecības ar Kinematogrāfijas komitejas priekšsēdētāju Nikolaju Kārkliņu un galveno redaktoru Kuņajevu. (Kuņajevs — Izglītības ministres Mirdzas Kārkliņas vīrs, kas, Latvijā nodzīvojis daudzus gadus, latviski tā ari nebija iemācījies.) Kā jau teikts, Priede spēja būt nelokāms. Kārtējo reizi tas atklājās, stājoties pie savienības biedru pārreģistrācijas. Priede uzskatīja, ka biedra karte nav jāatjauno N. Kārkliņam, “nomenklatūras ierēdnim, kam ar kinomākslu nav sakara”. Iejaucās CK, Kārkliņš biedra karti, protams, saņēma.

Novembra vidū notika kino darbinieku 2. kongress. Priede savā rāmajā, bezkaislīgajā balsī nolasīja asu, bet lietišķu ziņojumu. Jaunās valdes kandidātu sarakstā Priedes uzvārds vairs nebija atrodams. Atverot urnu, izrādījās, ka no 80 balsotājiem Priedes vārdu 52 bija pierakstījuši klāt. Toreizējos apstākļos “CK viedokļa” noraidījums nebija tikai personāliju incidents. Ar Gunāra Priedes vārdu tika sasaistīta lielas inteliģences grupas — šajā gadījumā kinodarbinieku — vispārējā nostāja. Gadiem ritot daudz kas aizmirstas. Šad tad atskan balsis: ak, ko tie inteliģenti runā! Viņi toreiz barojās pie bagāti klātiem galdiem. Jā, galdi bija bagāti klāti. Taču par spīti varas pūliņiem radošās savienības pēc Hruščova atkušņa stabili un stingri pastāvēja kā progresīvs opozicionārs spēks, ar ko vajadzēja rēķināties.

1972. gadā Priede pārnāca strādāt uz Rakstnieku savienību. Iesākās atkal ar kongresu. Šoreiz rakstnieku kongresu. Un atkal gāja vaļā batālijas. Partija iesacīja valdes kandidātos neiekļaut Albertu Belu. Belu ievēlēja. Toties rakstnieki no sarakstiem izsvītroja Griguli, Grīvu un Vējānu.

Izveidojot jauno sekretariātu, pirmais sekretārs Alberts Jansons aicināja sev talkā Gunāru Priedi. Tam bija vairāki iemesli. Jansons gribēja darbā jūtamāk iesaistīt nemierīgo jaunatni. Un te Gunārs varēja būt noderīgs — jaunie viņu uzklausīja, viņš “nesmaržoja pēc nomenklatūras”. Savienībā aizvien biežāk iegriezās ārzemju rakstnieki. Gunārs prata valodas. Turklāt viņam bija labas attiecības ar Maskavas nemierniekiem. Priedes vārds nebija tukša skaņa — viņa luga bija spēlēta Mazajā teātrī. Viņš pazina Rozovu, Jevtušenko, Ahmaduļinu, Vozņesenski. Bija vēl citi iemesli. Jansonu nomāca Parkinsona slimība. Rēķinādamies, ka agrāk vai vēlāk no amata būs jāatsakās, viņš — gluži dabiski — raudzījās pēc piemērota cilvēka, kas savienības vadību varētu pārņemt. Jansons aizgāja 1974. gadā, kad viņu iejauca satiksmes nelaimes skandālā — zem automašīnas riteņiem pakļuva piedzēries motocikla vadītājs.

Rakstnieku savienībā iesākās Priedes valdīšana, laikmets, kas turpinājās desmit gadus. No vienas puses, cīniņi it kā kļuva sīvāki, jo režīms centās pastiprināt kontroli pār radošajiem spēkiem. Pārraudzības dubultošanai nodibināja Preses komiteju. Rakstnieku savienībā grozījās tā sauktie kuratori, pārskatīdami sanāksmju protokolus un uzraudzīdami lielākos sarīkojumus. No otras puses — tie jau bija Brežņeva stagnācijas gadi, kad varas zobrati aizvien vairāk un vairāk griezās tukšgaitā. Milzīgā ierēdņu armija darbošanos galvenokārt imitēja, apmierinoties ar imitētiem rezultātiem. Teroru bija nomainījusi jezga. Cilvēkiem radīja grūtības un tad tās vajadzēja novērst — iet, skaidrot, aizrunāt, sarunāt, pierunāt. Apturēja grāmatas, no korektūras slejām svītroja ārā tekstus. Atkal vajadzēja skraidīt šurpu turpu, runāt, pierādīt, pārliecināt.

Kā cilvēks Priede bija izteikti egocentrisks. Viņa pasaulē viss griezās ap vienu asi — viņu pašu. Taču būtu aplam šo secinājumu uztvert kā nievājumu. Vienkārši — Priedi raksturoja tāda konstrukcija. Teorētiskas atziņas viņu, šķiet, saistīja maz. Priede turējās pie pārbaudītā. Ja, piemēram, nācās runāt par kādu tematu, viņš vislabprātāk stāstīja gadījumus no savas dzīves, kas īpatnēji iezīmēja attiecīgo tēmu vai personu. Priedem bija apbrīnojami piedzīvojumu krājumi gan no Latvijas, gan tuvām un tālām zemēm. Kā Ļeņina prēmiju (augstākais pagodinājums PSRS) komitejas loceklis viņš bija saticies ar daudziem ievērojamiem cilvēkiem un izbraukājis malu malas. Tieksme kaut ko augstprātīgi uztiept Priedem nepiemita. Rakstnieku savienībā viņš neko svarīgu neizlēma uz savu galvu, bet parasti apspriedās ar valdes locekļiem. Protams, visbiežāk ar tiem, ar kuriem viņu vienoja draudzība: Vācieti, Belševicu, Ezeru, Ziedoni, Elksni, Peteru.

Bija izsludināts prozas konkurss. Žūrija nolēma vienu no godalgām piešķirt romānam ar nosaukumu “Dzilnas sila balāde”. Atverot aploksni, kur pēc konkursa noteikumiem vajadzēja būt autora vārdam, izrādījās, ka tā tur nav. Autors — sacīsim skaidrāk — autore bija norādījusi vienīgi uzticības personu. Aizdomu pilno dubultslepenību žūrija atzina par noteikumu pārkāpumu, un “Dzilnas sila balādei” prēmija aizgāja secen. Pārpiesardzīgā autore izrādījās Regīna Ezera, un cilvēks, kam viņa visnotaļ uzticējās, bija Gunārs Priede.

Ir 1974. gads. Gunārs Priede, tas pats Priede, kurš piedzīvoja nepatikšanas par lugu “Smaržo sēnes” un kuru priekšniecība nevēlējās redzēt kino darbinieku sekretāra amatā, vada Latvijas rakstnieku organizāciju. 1975. gadā viņu ievēl par LPSR Augstākās Padomes deputātu. 1976. gadā par kompartijas CK kandidātu.

Kur slēpās greizība? Manuprāt, laikā, kurā loģika nedarbojās. Nomenklatūras ruļļi paredzēja, ka rakstnieku priekšniekam jābūt arī deputātam un CK loceklim. Ruļļa sacerētājiem pat sapņos nebija rādījies, ka par šo priekšnieku varētu kļūt kāds CK izmēriem neatbilstošs. Kam Priedes iepiņķēšanās komunistu augstajos posteņos liksies aizdomīga, pilnīgākas ainas labad varu paskaidrot: Ojārs Vācietis, piemēram, bija komjaunatnes CK loceklis. Māra Zālīte arī. Regīna Ezera — partijas CK kandidāte. Māris Čaklais — Rīgas pilsētas komitejas loceklis. Imants Ziedonis —Augstākās Padomes deputāts. Jānis Peters — kompartijas CK loceklis. Attiecības starp komunistisko vadību un rakstniekiem nav vienkāršojamas. Bieži tās bija neloģiskas, pat absurdas.

Šķiet, vislabāk ačgārnību atspogu|o Ojāra Vācieša piemērs. Bija publicēšanās aizliegumi. Bija sarkanā zīmuļa švīkojumi. Bija nopēlumi un kategoriski brīdinājumi. Pēc Ojāra Vācieša nicinājuma vārdiem par slampātājiem pa Čaka dvēseli, kas nepārprotami vērsās pret Pelši, viņa nostāja nevienam normālam cilvēkam mīkla nevarēja būt. Bet ko rāda dzejnieka biogrāfija? Pagodinājums uz pagodinājuma, apbalvojums uz apbalvojuma: Nopelniem bagātais kultūras darbinieks,Tautas dzejnieks, komjaunatnes, Valsts un PSRS valsts prēmijas laureāts... Nāk atmiņā grieķu-romiešu cīņas laikā dzirdēti bērna vārdi: “Vai tad tie onkuļi laužas? Viņi taču apkampušies!” Izrādās, apkampšanās ne vienmēr liecina par maigām jūtām.

Esmu daudz domājis par trešās Atmodas neatminētajām sakritībām, kas Latvijai pārsteidzoši ātri un viegli (salīdzinājumā, teiksim, ar čečeniem, baskiem, īriem) ļāva atgūt neatkarību. Gandrīz vai tā, kā pravietojis dzejnieks Leonīds Breikšs: “Un pacels mūs uz savām rokām / Viņš tad, kad mūsu stunda nāks.” Trešās Atmodas leģenda ir skaista: mūsu vienotība Baltijas ceļa ierindā, barikāžu laiks, 4. maija Deklarācija.

Diemžēl šīs izziņas līmenis man atgādina skaidrojumus, kuros bērnus nes stārķi vai dažus jaunpiedzimušos atrod kāpostos. No faktu analīzes atrautiem skatījumiem ir trūkums — neizzinot parādības īstos cēloņus, nav iespējams dziļāk izprast arī cēloņu sekas. Sanāk dīvaini: Latvija atkal it kā būtu mūsu, bet naudas maks kā bijis, tā paliek svešu rokās. Kāpēc mūs turpina kaunināt ar daudzgadu dzirdētām frāzēm, ka sargāt latvietību ir grēks un muļķība, ka īstenais progress ir nāciju internacionāla saplūšana?

Toreiz, 1987. gada augustā, kad pie Brīvības pieminekļa notika pirmā demonstrācija, kas patiešām mūs kā ar elektrošoku atmodināja no ilggadīgās letarģijas, bijām tik pārsteigti un aizgrābti no pamošanās brīnuma, ka par nopietnu šī notikuma apsvēršanu nevarēja būt ne domas. Atskatoties pār plecu ar laika atkāpes atvēsinātu prātu, gribot negribot ieraugām, ka augusta demonstrācija Rīgā nebija kaut kas stihisks. Demonstrācijas gandrīz vienlaicīgi notika arī Tallinā un Viļņā. Nav ziņu, ka tolaik būtu pastāvējušas savā starpā vienotas pagrīdes organizācijas. Kas tādā gadījumā visu saskaņoja? Un nelielā disidentu grupa, kas pirmo demonstrāciju pie Brīvības pieminekļa noorganizēja (aiz patriotiskām jūtām, kā gan savādāk?) — ar steigu Latviju pameta un dzīvo ārzemēs vēl šobaltdien. Vismaz šo dedzīgo cīnītāju vārdi Latvijas politiskajā dzīvē vairs nav dzirdēti.

Atceros, pēc pieminekļa akcijas Rakstnieku savienībā ieradās CK sekretārs Anatolijs Gorbunovs “dot norisēm politiski pareizu vērtējumu”. Līdz ar Gorbunovu atnāca pāris jaunu, izdarīgu cilvēku ar videomagnetofonu. Pie pieminekļa notikušais — izrādās — bija sīki un smalki ielentots. Milicijai īpaši pretojās operas ļaudīm pazīstamais Silaroze. Vēlāk, strādājot Radio un televīzijas padomē, man radās iespēja ar S. kungu tikties personīgi. īsti neatceros viņa pretenzijas, prātā palikuši vienīgi draudi: “Man lai neviens klāt neķeras, citādi atklāšu tādas lietas, ka dažs labs rāpsies augšā pa sienu!”

Izprazdams auditorijas attieksmi, Gorbunovs rakstniekus apskaidroja izvairīgi. īpašas debates neizraisījās. Atskatā tā vien rādās, ka veiklie puiši toreiz videofilmu uz Rakstnieku savienību bija atgādājuši, lai notikušajam pievērstu literātu vērību. Tas ir, nevis lai bremzētu, bet — tieši otrādi — uzmundrinātu naigākai rīcībai.

1988. gada marts. Līdz Latvijas radošo savienību sanākšanai tāls ceļš. Tautas frontes vēl nav. Dumpīgie pieminekļa akcijas rīkotāji no Latvijas aizbraukuši. Toties bravūrīgi rosās rūdītie ļeņinieši — krieviskajās fabrikās partija rīko mītiņus: savaldīsim buržuāziskos nacionālistus, nosargāsim sociālisma iekarojumus! Un tomēr šajā visnotaļ neskaidrajā, draudīgajā situācijā notikumi kārtojas pareizajā virzienā. Avīzēs parādās aicinājums godināt aizvesto piemiņu ar svinīgu atceres brīdi Brāļu kapos.

1983. gadā aizgāju pie pazīstamā ārlietu speciālista, sava kādreizējā žurnālistikas kolēģa M. Vulfsona un lūdzu konsultāciju Trocka nāves sakarā. Rakstīju romānu “Gulta ar zelta kāju”, kurā šo tēmu nedaudz maskētā veidā skāru. Trockis padomju impērijā skaitījās “tabu”. Vulfsons bija atturīgs. Varēja just, ka viņš — kā jebkurš no mums tolaik — gan baidījās runāt, gan nemaz neslēpa savu nepatiku iesaistīties sarunās, kas šādi vai tādi varēja sagādāt nepatikšanas. Tāpēc Vulfsona apvērsuma runa 1988. gada plēnumā man likās brīnumu brīnums. Seja un balss pazīstama, bet cilvēks cits! Tiesa, pēdējā laikā Vulfsons daudz bija braukājis pa ārzemēm. TV raidījumos viņa komentārus nereti pušķoja frāzes “kā domā mūsu draugi Bonnā”, “kā man sacīja ietekmīgs ASV ārpolitikas darbinieks”, “kā man teica Gorbačovs”. Jau esmu rakstījis, ka plēnumā uzstājos ari es. Pret paredzēto latviešu un krievu skolu apvienošanu. Tūdaļ pēc Vulfsona. Stāvējām netālu viens no otra. Pirms kāpšanas tribīnē Vulfsons ārkārtīgi nervozēja.[4]

Vulfsona paziņojums, ka 1940. gadā Latviju okupēja uz Rībentropa— Molotova pakta slepenās vienošanās pamata, bez šaubām, bija iepriekš aprēķināta un izlemta lāpas iemešana siena kaudzē. Nākot ārā no zāles, sacīju

Gabrielam Civjanam (Gunāram Cīrulim) —ja to būtu pateicis cits, tas varētu būt ekspromts, bet to pateica Mavriks! Toreiz viņš mums vēl bija Mavriks, kam Šad tad sāp kājas un kas, pēc publiskām runām noguris, dažkārt ieķeras ceļabiedra elkonī.

Bet atgriezīsimies pie Gunāra Priedes. Astoņdesmitajos gados viņa lugas kļuva skarbākas. No sākotnējā Priedes, kuru kritiķiem patika dēvēt par pustoņu meistaru, čehovisko pasteļkrāsu gleznotāju, neizrunāto tekstu dramaturgu, maz kas bija palicis pāri. Jūtu smalko tīmekļu lidojumu nomainīja klaudzināšana pie tautas atmiņai atņemtā pagātnes nama aizslēģotajiem logiem un aiznaglotajām durvīm. īpaši asa skaņa bija “Centrifūgai”, ko uz Jaunatnes teātra skatuves inscenēja Ādolfs Šapiro.

Vai tas deva iemeslu sacīt, ka Priedes kareivīgums auga un viņa pilsonisko stāju laikmeta tecila notrinusi asāku? Gan jā, gan nē. Viņa darbos tas it kā atspoguļojās, taču, vadot rakstnieku organizāciju, Priede manāmi atslāba. Prominentie ārzemju komandējumi un braucieni Ļeņina prēmiju sakarā bija ne vien interesanti, tie ari nokausēja. Un tērēja laiku. Bez tam vēl sākās veselības ķibeles.

1984. gada nogalē rakstnieku aprindās pēkšņi izplatījās valodas: Priede no amata jāņem nost, viņa vietā jāievēl Peters. Vai tad tūdaļ? Tūdaļ! Tik karsti? Pa galvu, pa kaklu? Nav ko vilcināties! Vai labāk tomēr nepagaidīt tos dažus mēnešus līdz kongresam? Nē, jāņem nost tūlīt!

Un, raugi, pie Gunāra Priedes ierodas daži viņa draugi, kas viņam līdz šim caurcaurēm uzticējušies un kuriem uzticējies viņš, un iesaka uzrakstīt atlūgumu. Priede iebilst, ka jautājums jāsaskaņo ar CK. Atbilde skan: ir cilvēki, kas visu saskaņojuši.

Steidzami sasauktajā Rakstnieku savienības valdes sēdē piedalās ari CK sekretārs Imants Andersons (drīz viņu nomainīs Anatolijs Gorbunovs). Priede neko nerunā līdz brīdim, kad valdes locekļi balsojot apstiprina viņa lūgumu “atbrīvot no pirmā sekretāra pienākumiem”. Priede aiziet ar pašcieņu. Viņš saka ļoti cilvēcisku, korektu runu un atlūgumu pamato ar slimību un vēlēšanos vairāk strādāt dramaturģijā. Viņam izsaka pateicību un pasniedz ziedus.

Tas viss notiek Benjamiņu nama kamīna kabinetā, kas, jādomā, pieredzējis dažu labu Latvijas liktenim izšķiroši svarīgu politiskā šaha gājienu. Priede klusēdams pārlaiž acis valdes locekļiem un dodas uz durvīm.

Lai būtu taisnīgs, citēšu, ko šajā sakarā tolaik ierakstīju savā dienasgrāmatā: “Peters ļoti enerģiski ķeras pie darba. Atjauno pārtraukto mājas celtniecību. Nostiprina sakarus ar Maskavu un vietējo vadību. Starp citu — ierosina man piešķirt Tautas rakstnieka goda nosaukumu.”

Instinktīvi kaut kas man šajā Priedes nomainīšanas lietā nepatika, taču biju pārliecināts — pārmaiņas attiecas tikai un vienīgi uz rakstnieku organizāciju. Šobaltdien es to redzu citā gaismā un citās sakarībās.

Zinot, kāda loma rakstnieku organizācijai piekrita tālākajās norisēs Latvijā, tāpat tektoniskajās pārmaiņās kopumā, kas satricināja padomju impēriju, arīdzan šeit es ieraugu attīstības neatlaidīgu virzību uz mērķi. Pe-tcrs neatnāca atjaunot mājas celtniecību. (Rakstnieku vajadzībām šo māju tā ari neuzcēla.) Dabiski rodas jautājums: varbūt Priedes nomainīšana bija ne vien nepieciešama, bet ari ārkārtīgi steidzināma?

Pasaule ir noslēpumu pilna. Mēs diemžēl varam vienīgi minēt, k a s un kāpēc radīja nepieciešamos apstākļus neatkarīgās Latvijas atjaunošanai. Un priecāties, ka tie radās un mēs tos izmantojām. Tāpat kā 1918. gadā, kad ieguvām neatkarību pirmo reizi.

Lai skaitliski maza tauta izrautos no velnišķīgas gravitācijas, aizvien palīgā bijis jānāk “apstākļiem”. Tā ir normāla vēstures mehānika. Šie “apstākļi” ne vienmēr ir saskanīgi ar likteņa apbalvoto pašapziņai glaimojošām leģendām. Ari brīvības zieds līdzīgi gleznai orhidejai bieži izaug uz nepievilcīgām komposta kaudzēm. Vēstures grāmatās droši vien arī turpmāk lasīsim, ka Latvijas brīvvalsts tika izcīnīta Kalpaka bataljona kaujās Kurzemē un 1919.—1920. gadā Latgales frontē. Plašākā lūkojumā ir skaidrs, ka viss notika daudz sarežģītāk un pretrunīgāk. Objektīvi un bezkaislīgi, šķiet, nekad nebūs iespējams izvērtēt, kuram pulkvedim Latvijas neatkarības iegūšanā lielāki nopelni — Oskaram Kalpakam vai Jukumam Vācietim. Es, piemēram, esmu pārliecināts, ka bez latviešu strēlnieku liktenīgās maldīšanās neatkarīgās Latvijas uz Eiropas kartes pēc Pirmā pasaules kara nebūtu.

Par to jādomā, atceroties arī trešo Atmodu. Taisnība, “ne jau dievi dedzina podus”. Bet dievi rada mālus un gādā par to, lai tur, kur jāiedegas cepļu krāsnīm, atrastos uguns un netrūktu kūrēju. Un pirms tam vajadzīgajās vietās atrastos, kas kūrējiem sataisa vietu.

Ko nozīmē kalpot?

Dzīve ir nemitīgs maiņas tirgus. Mūžs iegūst jēgu, ja savas minūtes, stundas un dienas pacenšamies izmainīt pret vairāk vai mazāk nozīmīgiem darbiem. Tas attiecas uz ikvienu, ari rakstnieku: šo stundu es neesmu zaudējis, tā apmainīta pret labu teikumu, šo mēnesi neesmu paspēlējis, tas pārvērsts romāna nodaļā. Rakstniekam aizejot, viņa mūžs paliek grāmatu plauktā.

Traģiski, ja par rakstnieku iznāk teikt: tas, ko viņš atstājis, nav viņš pats. Viņš pakļāvās modei, viņš izlikās.

Protams, katrs iet to ceļu, ko pats izvēlas. Katrs pļauj, ko sējis. Linards Laicens sāka kā ugunīgs neatkarības cīnītājs un beidza kā kareivīgs inter-nacionālists. Akuraters — tieši otrādi — iesāka kā revolucionārs, bet mūžu piepildīja, daudzinot savu tautu un savu zemi.

Kopš pastāv literatūra, krustojušās un sadūrušās dažādas strāvas, radot cīniņus un spriedzi: romantiķi un kareivīgie naturālisti, nacionālisti un kosmopolītiskie humānisti, tradicionālisti un avangardisti utt., u. t. jpr. Vieni aicinājuši uz koncentrēšanos savpatībā, otri — uz ieplūšanu kopībā.

Mūsu rīcībā ir bagātīga pieredze, būtu neprāts neizdarīt secinājumus. Ari strīdā par rakstnieka kalpošanas jēgu, kas pašlaik uzmutuļojis latviešu sabiedrībā dažādās zemēs. Ieskatīsimies taču Jansona-Brauna diskusijā ar Blaumani vai Edvarta Virzas strīdā ar Zentu Mauriņu un Rihardu Rudzīti.

Ir zināms, ka okeānos pagaidām maz noskaidrotos apstākļos rodas milzīgi viļņi cunami, kas drāžas uz priekšu, netaupot ceļā neko. Ari literatūrā laiku pa laikam rodas viļņi, kas rauj uz priekšu ar stihijas spēku. Gan mazas laiviņas, gan lieli kuģi pēkšņi it kā nonāk augstākas varas tvērienā. Sāk figurēt mīti par negrozāmo patiesību, gudrības kvintesenci, jaunrades vienīgo iespēju utt. Bet nāk jauni viļņojumi un par iepriekšējām patiesībām literārajos krastos stāsta vraki un drazas.

Jautājums, manuprāt, jāizšķir katram pašam duelī ar sirdsapziņu: pret ko es savu mūžu gribu apmainīt? Ko es uzskatu par augstāko vērtību? Kam — pēc manas saprašanas — vērtība maza?

Ja cilvēkam tiesības lemt par savu dzīvi (pat pašnāvību), viņam tāpat ir tiesības izlemt, kādos darbos sevi pārvērst.

Ko nozīmē — kalpot? Būt noderīgam? Vai es gribu būt noderīgs savai zemei, savai tautai, savai valstij? Un ja es nebūšu noderīgs, kam es būšu vajadzīgs? Kārtējai — šoreiz nckalpošanas — modei? Svarīgāks par jautājumu “kalpot” vai “nekalpot”, ir jautājums “kam un kāpēc kalpot” vai “kam un kāpēc nekalpot”.

Man neviens nevarēs iestāstīt, ka Skalbe ir slikts dzejnieks, jo kalpojis, rakstīdams “mūžam zili ir Latvijas kalni”. Tāpat mani neviens nepārliecinās, ka Baumaņu Kārlis zaudējis vērtību, jo kalpojis, dodams vārdus tautas lūgšanai “Dievs, svētī Latviju!”.

Laiva ar sauli

Tautas frontes vēl nav, bet Kultūras fonds jau ir. Visās Latvijas malās notiek Kultūras fonda atbalstītāju sapulces. 1988. gada 20. martā man bija tas gods Kultūras fonda Prezidija uzdevumā uzrunāt šādu sapulci Gulbenē. Toreiz sacītais šodien kļuvis par laikmeta dokumentu. Iespējams, ar zināmas nostalģijas pieskanu, jo dzīves lielās pārmaiņas gadu gaitā nav saudzējušas arī Kultūras fondu. Un tā vien šķiet, ka pašas lielākās pārvērtības tam stāv vēl priekšā. Cerēsim to labāko. Un varbūt tieši tāpēc ir jēga atcerēties iemeslus, kas lika fondu dibināt.

“Šī ir priecīga sanāksme, jo sapulcējušies dažādu paaudžu pārstāvji, kas grib strādāt, darīt, pielikt savu plecu. Šī sanāksme ir priecīga, jo pār mūsu galvām lidinās nevis pašlabuma un peļņas kāre, bet kopīga vēlēšanās aizstāvēt ideālus. Es pat sacītu: ieildzis bads ideālu vārdā nest upurus. Tā nav patētiska frāze. Laikmetā, kad visi raduši ņemt un pieprasīt, Kultūras fonds aicina dot, strādāt, rūpēties, uzņemties atbildību. Lai redzētu, sajustu un pārliecinātos, ka mēs esam, ka mēs varam un — pats galvenais — ka mēs gribam.

Es domāju, jūsu ierašanās un klātbūtne vienlaicīgi ir atbilde uz jautājumu, vai Latvijas Kultūras fonds ir nepieciešams.

Šajā sakarībā es gribu atkārtot senu gudrību — zirgs var krist no pārāk ilgas skriešanas, bet zirgs var krist ari no pārāk ilgas nekustības. Ir pamošanās laiks. Pamodies cilvēks nevar neredzēt to, kas notiek viņam apkārt. Un to, kas apkārt notiek, jūs zināt paši. Tāpēc šaubas var būt tikai vienas — vai gulēts nav pārlieku ilgi? Vai, nekustīgi stāvēdami, neesam zaudējuši par daudz spēka?

Tātad, kāda ir Latvijas Kultūras fonda saucējzīme? Sacīts: tā ir laiva, atgādinājums par tautu laika straumē. Bez šaubām! Sacīts: tas ir simbols likteņupei Daugavai, Gaismas pilij, neapturamajai gaitai. Bet kā gan savādāk! Taču es šajā zīmē redzu arī cirvi. Tādu, kāds tas bija toreiz, kad mūsu senči vēl nemācēja akmenī izdirbt caurumu, lai ieliktu kātu, un ari tādu — no bronzas un dzelzs —, ar ko cirta līdumus, bet, ienaidniekam uzmācoties, devās cīniņā.

Būs tikai tas, ko mēs paši paveiksim. Mūsu laiva aizbrauks tik tālu un brauks tik ilgi, cik tālu un ilgi mēs to irsim. Tāpat krūmus no gara un dzīvesveida atmatām mūsu vietā neviens cits neizcirtīs. Ja mēs savu cirvi gļēvi nosviedīsim pretiniekam pie kājām, naivi cerēt, ka to žēlīgi pacels un ieliks mums atkal saujā.

Dažkārt jautā: ar ko sākt? Ar talkām? Ar naudas vākšanu? Ar plānu sastādīšanu? Es domāju, jāsāk ar kauna sajūtas apzināšanos. Cik neapkopta ir mūsu durvju priekša, cik ķēmīgi ēku līķi mētājas gar mūsu ceļmalām! Ir jājūt kauns par brūkošu un neapkoptu arhitektūras pieminekli, par vandāliski izdemolētām kapsētām un mūsu senču sūri grūti būvētām baznīcām. Ir jājūt kauns, ja dzimtā valoda tiek apnicināta, ir jājūt kauns par tēvu tēvu garīgā mantojuma aizlaišanu neziņā. Var iebilst: kāpēc mums jākaunas, ja to pieļāvuši vai izdarījuši citi? Ne mēs vainīgi, ne mums jāatbild.

Vienaldzība ir nepiederības pazīme. Tas, kas iet bojā, tas, kas nav sakopts, ir m ū s u. Es domāju, nevienam nav jāskaidro, ko nozīmē mūsu. Mūsu, tas ir — daļa no mums pašiem.

Jā, vēlu esam pamodušies. Un cerēt, ka visu tūdaļ izdosies vērst par labu, būtu naivi. Taču kauna sajūtai kāTila Pūcesspieģeļa Klāsa pelniem ir jākvēlo uz mūsu krūtīm, lai mēs no saimniekiem nepārvērstos pargarāmslampātājiem, kam par jēdzienu tēvzeme ir tikpat nojēgas kā siseņiem.

Vajag mērķi, ideju, un tad uz to virzīties. Ja zināsim mērķi, ceļš atradīsies. Ir jāapzinās, ko un kāpēc gribam darīt, kāpēc ir jādara. Un, ja būsim skaidrībā par galveno, tad arī padarīsim.

Cilvēks nedzīvo no maizes vien; ne mazāk svarīgas par miesas vajadzībām ir gara vajadzības. Varam arī sacīt — dvēseles vajadzības. Ar to tad arī jāsāk! Latvijas Kultūras fonds pirmām kārtām ir mūsu kopā saliktā asinssāpe. Liela, vienota, kopā salikta sāpe — tas ir spēks, kas var griezt varenus riteņus.

Apzinoties galveno, varam runāt par darbību. Uz ko jāvērš uzmanība? Uz veco, mīļo un mūžam jauno latvieša iedabu. Barā iešana mūsu pusē nekad nav augsti cienīta. Un tas ir gan labi, gan slikti. Labi, ka tādējādi mūsu gēnos saglabājusies domas neatkarība. Slikti, ka mums aizvien bijis vieglāk šķelties nekā apvienoties. Izplūšanas briesmas ir nopietnas briesmas, un tās jāapzinās.

Gulbenes puse ir gaiša mala. Šeit darbojušies un no šejienes nākuši krietni darba darītāji un drosmīgi cīnītāji, ievērojami kultūras un sabiedriskie darbinieki. Jums ir apdāvināta jaunatne. Jums ir gudri audzinātāji, skolotāji ar nākotnē vērstu skatu. Kultūras fonda darbs vairāk nekā jebkurš cits darbs prasa paaudžu kopību. Kultūra nav ne vienas dienas, ne vienas paaudzes daļa, kultūra prasa pēctecību un pārmantojamību.

Ilgas pēc labām jūtām, slāpes pēc garīgas atdzimšanas virmo gaisā, to meklē daudzi. Taču labajās jūtās nevienu nevar ne iecelt, ne ienest. Līdz tām ir jāaizcīnās katram pašam, iekausējoties — kā saka Aleksandrs Čaks — tautā, kopīgā kustībā, kopīgā gaitā, kopīgā gandarījumā.

Liktenis mums dod iespēju. Darīsim to, kas jādara!”

Imants Ziedonis atver pulksteņus

Rakstnieku savienības darbiniece, bijusi medicīnas māsa Elvīra Zaķe centās cilvēkiem palīdzēt. Ja bija iekarota viņas sirds, Elvīras labdarība nepazina robežu. Nē, runa nav par naudu, par materiālu palīdzību. Elvīra vajadzības gadījumā bija gatava dot savas asinis, braukt simtiem kilometru tālu, vāķēt slimus, gādāt par mirušajiem.

Reiz Elvīras vīrs rakstnieks Mārtiņš Krieviņš, džentlmenis gados, tāpat kā gados jau bija Elvīra, man kratīja sirdi — iepriekšējā dienā gandrīz dabūjis trieku. Atslēdzis dzīvokļa durvis, iegājis priekšnamā, pēkšņi no vannas istabas iznāk kails, melnmatains, tikai ar dvieli apsedzies jauneklis un iet uz istabu. Mārtiņš jautājis, ko svešais te dara? Un saņēmis atbildi: kādu laiku dzīvošu. Kas jūs esat? Imants Ziedonis.

Tas bija pirms gadiem trīsdesmit. Tieši no Mārtiņa Krieviņa stāstījuma manā apziņā dzīvo pirmie priekšstati par Ziedoni. Viņa personības zelta dukāti manā vērtību lādē iekrita pēc tam. Atvedinājumus esmu sijājis vai pusi mūža, vērodams Imantu gan priecīgos, gan smagos brīžos. Gan klausoties viņa vārdos, gan vērojot viņa darbus.

Imantā, manuprāt, nav manāma tieksme ne pēc bohēmas klasiskajā izpratnē, ne pēc atslodzes alkoholā. Ari šajā ziņā viņš principā atšķiras no Ojāra Vācieša, sava lielā latviešu dzejas pārinieka. Es apzināti pasvītroju “ari”, jo viņi atšķiras it visā. Attiecību paradokss varētu skanēt tā: ja viņus kas saista, tad vienīgi atšķirība. Es nenoraidu iespēju, ka jaunības gados viņi pat varēja nonākt līdzīgās situācijās. Taču aiz dažādiem iemesliem. Ojārs — ļaudamies brīvam peldējumam. Imants — pētnieka kaislības vadīts. Pētnieka kaislība ir Imanta Ziedoņa personības galvenā ass. Ja Vācietis ir izteikts doktrīnas cilvēks, kas pats rada (atrod vai iedomājas) lozungus un formulas, lai tad kā apsēsts dzītos tām pakaļ, cildinādams vai apstrīdēdams, Ziedonis dodas ceļā rotaļādamies, pilns pārliecības, ka ceļš mērķi atradīs. Viņš paļaujas uz redzi, uz savu spriestspēju. No viņa var sagaidīt visneiedomājamākos slēdzienus, vispretrunīgākās tēzes un antitēzes. Bet tās nav izfantazētas. (“Esi dzejnieks, taisi no nekā.”) Stingri, fundamentāli atradumi ir būvēti uz vērīgu pētījumu pamatiem. Pirms Imants uzrakstīja “Kurzemīti”, viņš šo Latvijas daļu izstaigāja apmēram tā, kā Kārļa Skalbes aprakstītais karalis izstaigā sēņu mežu — ar grāmatām padusē un palielināmo stiklu pie acs. Un te es atkal redzu milzīgo atšķirību starp Ojāru Vācieti un Imantu Ziedoni. Ojāram patika spēlēties ar domām. Istabas klusumā pie rakstāmgalda viņš pūta

•.inbulīti, un domas pie viņa salidojacaur vaļā atstāto logu kā naivas lakstīgalas vai, teiksim, satecēja no malu malām kā Haufa pasakā žurkas pie žurkuķērāja. Saskarsmē ar cilvēkiem Vācietis bija nevarīgs, stūrains. īpaši no svešiniekiem viņš vairījās, ieslēpies neredzamās adatās kā aizdomīgs ezis.

Ziedoni cilvēki nebaida. Viņš tos prot atvērt kā vecmodīgus pulksteņus — katram ir podziņa, kas tikai ar nagu viegli jāiespiež — un vāks atlec pats no sevis. Man pat liekas, ka sarunas ir viena no Imanta mīļākajām baudām. Patiešām! Paraugieties, kad viņš Anneniekos vai Užavā, Kazdangā vai Ziemeros, ērti atlaidies pie ugunskura (ari runkuļu vagas galā, arī mežā uz celma), ceļgalus aptvēris mierīgi, bet kāri kā savējais savējo vidū iztaujā un uzklausa ļaudis! Viņa miers ir maldinošs. Tas ir makšķernieka miers, pilns kāres un azarta, gaidot agrāk neizjustu lomu.

Viņa loms ir no vērojumu un atziņu drumslām izveidotais filozofijas modelis, viņa īpašais dzejnieka redzējums. No konkrētas vides un situācijas izaudzis, pašreizējam mirklim sasaistoties ar gadu simteņiem, pašreizējām mīklām projicējoties uz iepriekšējo paaudžu pieredzi. Ziedonim nav un nevar būt līdzinieku ne krievu, ne azerbaidžāņu, ne angļu, ne franču literatūrā. Viņš ir caurcaurēm savpatis, caurcaurēm latvisks. Imants Ziedonis — tā nav literāra ekskursija, kārtējais -isms vai naudas anomālijas stūrēta konjunktūra. Būdams aicināts un izredzēts, vērienīgs kacinātājs, urķētājs un otrādi runātājs, viņš ir un paliek sava talanta prizmā koncentrēts latviskās dzīves uztveres fokuss. Viņa cilvēciskais simbols — puika, kas vēro skudru pūzni. Arī — inspektors, kas ik brīdi var ierasties, lai novilktu ar pirkstu pār putekļainu lādes vāku. Kad man jautā, kas 20. gadsimta pēdējā ceturksnī latviešu literārajā pasaulē ir lielākā autoritāte, atbildu bez prātošanas un locīšanās — Imants Ziedonis.

Akadēmiska cienība viņam tāla. Augumā šmaugs, izteiksmē kūlenīgs un izaicinošs, Imants diezgan ilgi valkāja neaprēķināma un lecīga enfant ter-rible^5 masku. Tomēr, cik vien viņu atceros, pārsteidzošas jēgas atklāsmes, negaidītus slēdzienus balsta domas briedums un nešaubīga attieksme pret pamatvērtībām.

Reiz kādā autoritatīvā komisijā sprieda par trimdas (tolaik šo terminu nelietoja, sacīja — emigrācijas) literāro arhīvu pārvešanu uz Latviju. Bija radusies iespēja iegūt dažus arhīvus, un apspriedes mērķis bija noskaidrot, vai vērts turpināt pūlēties. Dalībnieku vairums, tajā skaitā es, uzskatījām, ka jādara viss iespējamais, lai latviešu literatūras ievērojamāko pārstāvju atstātie manuskripti un dokumenti glabātos Latvijā Misiņa vai Valsts bibliotēkas fondos. Neesmu aizmirsis Imanta sacīto:

— Runa nav par telpām un plauktiem. Jautājums pavisam cits — vai mēs šobrīd esam morāli tiesīgi uz šo mantojumu pretendēt.

Es sarāvos kā no pļaukas. Vēlmju morālo pamatu tik bieži aizmirst! Vēlmes pašas par sevi nav ne apšaubāmas, ne nosodāmas. Visu izšķir, kādā morāles līmenī vēlmes tiek apmierinātas. Ar to es sastapos jau bērnībā. Māte bija atnesusi skaistu grāmatu un, alku sasprindzināts, es metos tai virsū kā vanags cālim. Māte mani apstādināja: ar tādām rokām ne!

Imants sev atvēlēto laiku racis dziļi un neizvairigi. Viņa princips: teātri jāsēž tur, kur vislabāk var redzēt; dzīvē jābūt tur, kur kaut kas izšķiras. Viņš bijis gan kompartijas biedrs, gan augstos amatos (Rakstnieku savienības sekretārs, Kultūras fonda priekšnieks, deputāts). Izbaudījis šūpoļu skrējienu cauri visiem sabiedrības līmeņiem. Viņš ari nav izlicies, spēlētā kautrībā pats noniecinot savu vērtību. Vai, teiksim, atteicies no nopelnītām ērtībām. Ap viņu pārsvarā bijusi labvēlīga pasaule.

Renesanses ģēnijs Bramante darbojās Bordžu galmā, lielu mūža daļu pavadot zem Bordžu jumta. Taču vēsture Bramanti un Bordžas vienā ailē nav ierakstījusi. Vai daudzus interesē Gētes darbošanās Veimāras galmā? Mākslinieki (rakstnieki, dzejnieki) ir humāna profesija, tāpat kā ārsti, kā sanitāri. Strādāt arī mēra, holēras vai imūnzudes apstākļos viņiem lēmis amats. Savus principus Ziedonis nekad nav nodevis un tiem ari visnotaļ kalpojis. “Mans vienīgais piederības lauks — psiholoģiskais, enerģētiskais — ir piederība tautai.” Es varu tikai apliecināt, ka Imanta Ziedoņa pašatzīšanās ir absolūta patiesība.

No tā sauktajiem disidentiem Imants, protams, stāvēja tālu. (Latviešu literatūrai šī kustība vispār, manuprāt, pagāja garām. Ari Knutu Skujenieku es par disidentu uzskatīt nevaru. Iespējams, vienīgi Maiju Silmali.) Toties Imants Ziedonis garus gadus koncentrējis sabiedrības vērtīgās smailes domas. Žonglēdams uz atļautā un neatļautā robežas, latvietības ideju paudis ar tādu atbalsi, kas jau liek atcerēties mums no vēstures pazīstamo Viktora Igo lomu Francijā vai Henrika Ibsena lomu Norvēģijā šo valstu lielo pārvērtību laikos. Es te pirmām kārtām domāju viņa aizsākto dzimtās vietas apzināšanas kustību, kas lielā mērā izmainīja vairāku paaudžu domāšanu. Sabiedrība bīstamā krīzes situācijā tika izrauta no garīgas apātijas un stulbas vienaldzības.

Pēc tā sauktās “rakstnieku revolūcijas” visai “revolucionārs” izskatījās arī 1967. gadā ievēlētais Latvijas delegātu pulciņš kongresam Maskavā. Runājot Strindberga vārdiem, “kroņparka izretināšana no satrunējušiem un pārāk veciem kokiem, kas pārāk ilgi stāvējuši ceļā”, atbrīvoja vietu debitantiem. Izvirzījās cits vilnis: Māris Čaklais, Imants Auziņš, Gunārs Priede, Pēteris Pētersons, Ojārs Vācietis, Regīna Ezera, Imants Ziedonis, Zigmunds Skujiņš. Mēs savukārt par runasvīru izvēlējām Imantu Ziedoni. No augstās Kremļa pils kanceles Rīgā izurbtās atziņas viņam vajadzēja sviest tālāk.

Ielidojām Maskavā kā kalendāru sajaukuši strazdi, kas no siltajām zemēm ieskrien spelgonī. Katrs brīvāks vārds Maskavā, šķiet, vēl sasala gaisā. Valdīja nervoza, sakairināta gaisotne. Tikko uz ārzemēm bija izmānījusies Staļina meita Allilujeva. Rakstnieku kongresam bija iecerēts smieklīgs dižošanās uzdevums — bira varoņu zvaigznes, ienesa un iznesa karogu, slavinājumu runas tecēja kā sīrups. Ārzemju viesi — Armāns Lanu, Dirrenmats, Neruda, Vigorellī — aprobežojās ar skopiem sveicinājuma vārdiem.

Imanta Ziedoņa pieteiktā runa laikam radīja aizdomas. Manās kongresa piezīmēs ieraksts: “Trešā diena. Čekas pārstāve Kārkliņa draudzīgā neatlaidībā pieprasa runas tekstu. Lasot, papīra lapiņas rokās sāk trīcēt. Ieteic pārstrādāt, mīkstināt, svītrot. Ziedonis, aprunājies ar delegāciju, paskaidro: grozījumi nav iespējami.”

Pieraksta turpinājums. “Ceturtā diena. Ziedonim vārdu nedod. Latvijas delegācija nosūta prezidijam vēstuli ar oficiālu pārstāvības pieprasījumu. Vienalga, vārdu nedod. Tad Alberts Jansons, sēdēdams prezidijā, Ziedoņa tekstu iesniedz sēdes vadītājam, pievienošanai kongresa dokumentiem.”

Tā bija savdabīga cīkstēšanās ar varu, kas šobaltdien jau pagaisusi no atmiņas un ko nepiemin ne vēstures grāmatas, ne avīžu raksti. Tomēr tādējādi reāli izpaudās zināmas neatkarības prasības, raušanās laukā no uzspiestās vienveidības, tiesību pieteikums uz neatkarības pamatpakāpi — neatkarīgu domāšanu. Manuprāt, nav vajadzības sešdesmito gadu pārmaiņu alcējus dalīt Kremļa cīsiņu ēdējos un “Kazas” kafijas strēbējos (varoņus meklējot “Kazas” puķu bērnos). Virzība uz Tautas frontes lielajām demonstrācijām, uz barikāžu janvāri veidojās, saplūstot kopā visdažādākajām strāvām, visdažādākajām attieksmēm.

Nekad neesmu dzirdējis Ziedoni runājam ar patosu vai klaju naida iekrāšu balsī. No viņa var sagaidīt visu ko, tikai ne stereotipas domas un nodeldētus secinājumus. Protams, Ziedonis ir savā veidā godkārīgs, viņu dīda prasība būt centrā. Domājams, paņēmiens (māka?, spēja?) ap sevi koncentrēt nāk jau no bērnības. Tajā pašā laikā viņa intereses allaž ir sabiedriski nozīmīgas vai, banāli izsakoties, kalpo cēliem mērķiem.

Ziedonim patīk provocēt rīcībai, paskatīties, kā ideja pārkārtojas par kustību. Viņš ar cilvēkiem rotaļājas kā ar rūķīšiem. Un pats piedalās, iet līdzi, novēro un priecājas.

Tāda provokācija, piemēram, radīja Ziedoņa kokotāju brālību, kas ar cirvjiem un zāģiem pārstaigāja Latviju, atbrīvojot dižkokus no sīkbiezokņu uzmācības. Pasaulē ir dažādi ordeņi — ērgļu un vilku, liliju un krustu, bikšulenču un rozešu. Ozolu, liepu un kadiķu ordeņi ir tikai Latvijā. Kad Imanta Ziedoņa cirvjubrāļi ar Augstrozes pilskalna dižāko ozolu apbalvoja Juri Neikenu, man piešķīra soliņu ozola piekājē. Pret apbalvojumiem lielu cieņu nejūtu, taču šis ir īpašs gadījums — nevienam citam pasaulē tādas goda zīmes nav.

Pāršķirstot daudzu gadu piezīmes, atklājas kāda vērā liekama īpatnība. Ierakstos, kas saistīti ar Imantu Ziedoni, centrā aizvien ir kāds secinājums. Pārējais tikai tā, garāmejot.

“1979. gada aprīlis. Imants, Ausma un Žūriņu pāris. Imants: no latviešiem desmitiem paaudžu laikā mākslīgi izravēts plaša skatījuma domāšanas gēns. Mūs vienmēr stumdījuši un grūstījuši citi. Tāpēc mēs neprotam domāt kopsakarībās, neprotam tirgoties, neprotam sakabināt sistēmas. Latvietis ir saimniekotājs sava pagalma, savu tīrumu robežās.”

“1979. gada Mārtiņvakars Plācī. Skrienam pa mežu. Imants pārliecināts, ka jauni cilvēki jāsūta mācīties ārpus Latvijas. Leiši prot izmantot pastāvošās struktūras savā labā. Mēs neprotam. Mēs esam kā tāds kautrīgu puišu bars, kas drūzmējas balles zāles kaktos. Zāles viduci valsi griež citi. Imants domā, ka personība izveidojas vienīgi laukos. Es to noraidu. Ebrejiem ar laukiem saistība niecīga. Imants: ebreji ir palicēji no kādas iepriekšējās civilizācijas. Viņi šo posmu jau izdzīvojuši. Viņi vienīgie prot darboties globāli.”

“Ausma un Imants “Eglītēs”. Imants (komentējot faktu, ka 1847. gada 17. maijā Hektora Berlioza autorkoncertu Rīgā, Melngalvju namā noklausījušās 132 dāmas un 7 kungi): ari dzejas baciļu galvenās nēsātājas ir sievietes. Čikāgā tāpat uz manu vakaru vairākumā bija atnākušas sievietes, bet ne tādā pārsvarā kā Rīgā.

Imants (20 reiz palielinātājā binoklī aplūkojis apaļo Mēness bumbu): "Man labāk patīk Mēness, ko redz ar kailu aci. Tas ir ticamāks. Šitais, palielinātais, manī rada lielas šaubas.”

Septiņdesmito gadu vidū Imantu Ziedoni aizkūra ideja ārpus pilsētas uzcelt māju. Murjāņos, netālu no Gaujas, Lojas upītes krastos. Te bija kaut kas no Siguldas zilo puķīšu gravām, no Līgatnes sarkano klinšu pirmatnības. It kā atbrīvojot no šaurības, nelielajam īpašumam pieslēdzās mežonīgs mežs. Celt māju, kad privātīpašumu nievāja gandrīz kā netikumīgu perversitāti, Imantam likās interesanti. Viņš iegrima būvdarbos ar lielu aizrautību. Pats brauca līdzi mežā pēc baļķiem, pats sarunāja Latgalē guļbūvei namdarus. Pats vāca sūnas baļķstarpu drīvēšanai. Pats uz sasalušā Kaņieru ezera palīdzēja griezt niedres jumta segumam.

Murjāņu māja no ārpuses atgādina ar muguru gaisā uzstatītu pavērtu grāmatu. Lielu telpu nav. Liekas, jau arhitektūra vien virza uz savākšanos, uz koncentrēšanos. Mājas dabiskais centrs — mūrītis, sasaistes vieta ar latvietim sakrālo, senseno circeņu aizkrāsni ne tikai miesīgam, arī dvēseliskam līdzsvaram. Pie vērbaļķa kuplos pušķos smaržojot kalst meža zemenes, pelašķi, piparmētras, biškrēsliņi — dabas dāvanu aptieka un bārs.

Māja vēl nebija nobeigta, kad Imantam kāda aizrautīga dzejas cienītāja uzdāvināja ēzelīti. Es domāju, uzdāvināja no sirds, ar vislabākajiem nodomiem. Ja jau pats Jēzus Kristus uz ēzelīša bija iejājis Jeruzalemē! Nemaz nerunājot par noderīgajiem pakalpojumiem, ko šīs sugas brālis savā laikā bija izdarījis Oliveretto “Trubadūram”.

Ēzelīti nosauca Ērika Ādamsona aprakstītā “lielā spītnieka” vārdā par Pantofilando, un sākumā tas visiem likās labs joks. Taču dzīva radība ir dzīva radība. Šajā pasaulē nekas nav laists bez savas vietas un jēgas. Vieglprātīga pasaules jaukšana pie laba gala neved. Piemēru tam daudz, vai nu tos šeit uzskaitīt.

Pantofilando, ēzeliski lepns savā ēzeliskajā ādā, integrēties Murjāņos kā eksotiska rotaļlieta ne vēlējās, ne spēja. Viņš nevienu nemīlēja, nevienu neklausīja, sāpīgi spēra un riebīgi taurēja. Neticis ar Pantofilando nekādā galā, Imants — pretēji Ērika Ādamsona ēzeļa īpašniekam donam Monrikem — varmācīgus spaidus neiecerēja. Viņš aizveda ēzelīti tēvam uz Ragciemu, cerībā ņipro dzīvnieciņu izmantot niedru pārnēsāšanai.

Man liekas pamācīgs epizodes noslēgums. Esmu aizmirsis, kas ar Panto-filando notika, taču atceros Imanta tēva spriedumu šajā lietā: “Ja kāds pie mums tur muļķa ēzeli, tad viņš pats jau nu arī nav nekāds gudrais.” Varētu teikt ari tā — tā ir Ziedoņu iekšēja lieta, citiem tur savu degunu nav ko bāzt. Jā, bez šaubām. Tikai Imants, mīklaini smaidīdams, man pats to izstāstīja. Nebūt ne kā ģimenes darīšanu, bet kā vieglprātīga eksperimenta slēdzienu: ari jociskām izdarībām var būt vērā liekami secinājumi.

Imanta Ziedoņa attieksme pret Murjāņu māju ar vienu vien olekti nebija mērojama. Radās iespaids, ka pēc mājas uzcelšanas Murjāņu magnēts tik jaudīgi dzejnieku vairs nevilka. Interešu daudz, un spēku lauks sastrēga. Būt tikai īpašniekam — tas prieks Imantam bija par smagu un vienkāršu.

Teorētiski Imants laukus uzskatīja pārcilvēkam dabiski lemto dzīves telpu.

(“Pilsēta — sātanisko spēku traģisks izdomājums.”) Dzīvē Imanta laucinie-ciskums izrādījās pretrunu izdobts. Reiz jaukā maija svētdienā ar baltiem, spožiem mākoņiem saules pārplūdušās debesīs un tādu kā vējā žāvētu palagu smaržu gaisā, saticis Ziedoni Rīgā, brīnījos, kāpēc viņš nav Murjāņos.

— Nē, t a g a d es tur nebraukšu. To pavasara trakošanu es nevaru izturēt. Un tūdaļ vēl sāks dziedāt lakstīgalas. Nē, nē!

Es iemeslu skatu citu. Ziedonis nepacieš par sevi pārākus. Un tādu jau arī nav daudz. Bet pavasaris par viņu ir pārāks. Un tāpēc viņiem “neklapē”. Taču vienaldzīgi Murjāņi viņam nebija. Kad 1983. gada lapu plaukšanas laikā Imantam pienāca piecdesmit, tuvinieku un paziņu vidū viņš to atzīmēja Krimuldā. Dažs labs Ziedoņa “provinciālismu” vērtēja kā dzejnieka kaprīzi. Tik vienkāršas tās lietas tomēr nebija. Ziedonis, tautas mīlulis, varēja atļauties jubileju svinēt gan Operas namā, gan kādā teātri kā dažus mēnešus vēlāk to izdarīja Vācietis. Viņš to negribēja. Varbūt vienu otru motīvu atklāja Jānis Liepiņš jubilejas vakarā ar piktu rājienu:

“Ceturtdien Ziedonis neieradās uz sarīkojumu Konservatorijā, sacīdams: es neiešu sēdēt kā piemineklis un klausīties stereotipas runas. Tad nu es ierados šodien paklausīties tās nestereotipās runas.”

Daudzas runas, protams, bija stereotipas ari Krimuldā.Tāpat kā stereotipas ir ogles krāsnī. Visu izšķir enerģija, kas vai nu piešķir ugunīgu kvēli vai liek tumst kā aukstiem, pelēkiem pelniem. Krimuldā pelnu nebija. Esmu dzirdējis Imanta Ziedoņa dzejoli par uzbrūkošajiem alkšņiem visdažādākajos izpildījumos. Tajos gados šī tēma mūs visus skāra sevišķi jūtīgi. Nav aizmirstams, cik iespaidīgi šeit, Murjāņiem tuvajā Krimuldā, Imantu sveicinot, dzejoli runāja kāds vietējais lauku vīrs ar rokām kā celmu čakārņiem.

Nez kāpēc iegājies rakstnieku pievēršanos Atmodas kustībai rēķināt no radošo savienību plēnuma 1988. gada jūnijā. Pēc mana vērtējuma visa Imanta Ziedoņa darbība ir viena vienīga Atmodas kustība. Pārskatot gadu desmitos publicētās Ziedoņa dzejas un rakstus, es tur katrā rindā, katrā burtā atrodu domu, ko tik trāpīgi formulējis Mikelandželo Buonarroti 1515. gadā brālim adresētā vēstulē: “Guliet atvērtām acīm; jābūt vienmēr nomodā par savu miesu un dvēseli.” Imanta Ziedoņa mūža darbs ir viena vienīga stāvēšana nomodā. Par tautu, par zemi, par valodu.

1987. gada novembris. Pēc abām izgaiņātajām demonstrācijām pie Brīvības pieminekļa gan sabiedrība, gan valdītāji ar sasprindzinātiem nerviem gaidīja turpmāko. 6. novembrī zālē “pie bronzas Upīša” notika oktobra revolūcijas 70. gadadienas atzīmēšana. Anatolijs Gorbunovs bija lūdzis mani sanāksmē runāt “no rakstniekiem”. Es nolēmu izmantot iespēju pirmoreiz

sabiedrībai nosaukt vēsturnieku un arhivāru savāktos skaitļus par latviešu upuriem Staļina represiju laikā. Tas bija satricinošs arguments secinājumam, ka tautu tiesības tiek atzītas uz papīra, bet dzīvē tautu tiesības tiek mīdītas kājām.

Nezinu, kuram ienāca prātā tās dienas vakarā nolikt ziedus pie Brīvības pieminekļa. Tas notika septiņus mēnešus pirms Atmodas plēnuma. No mūsdienu redzespunkta, protams, var spriest dažādi. Mums toreiz tas bija solis vēlamās attīstības virzienā. Un mēs gājām. Pie Brīvības pieminekļa. Ziedonis, Peters, Tralmaks un es. Jā, vēl Sergejs Zaligins.

Es nedomāju izvērtēt šī notikuma politiskos aspektus. (Ir pagājis laiks un daudz kas atklājies jaunā gaismā.) Ko toreiz nozīmēja nolikt ziedus pie Brīvības pieminekļa? Imantam Ziedonim vieglprātība nepiemita. Tā bija izšķiršanās par noteiktu rīcību, solidarizēšanās ar zināmiem uzskatiem par nākotni neskaidrā, mainīgā, grūti prognozējamā situācijā. Vai daudzi toreiz tādam solim bija gatavi? Drošsirdību nepārspīlēsim. Atcerēsimies, ka 1996. gadā avīzes ziņoja — tūkstošiem latviešu nepiedalījās valdības atzītā aptaujā par pilsonības likuma revidēšanu tāpēc vien, ka baidījās saņemt pasē attiecīgu atzīmi. Mūsu dienās. Neatkarīgā Latvijas valstī.

Kultūras fonda atjaunošanu Latvijā neizgudroja Ziedonis. Šis “pārbūves” auglis aizmetās Maskavā. 1986. gada vasarā. Avīzes skaidroja — pirmā ārpuspolitikas organizācija kultūras veicināšanai. (Gorbačova kundzes protektorātā.) Sākotnēji Latvijas Kultūras fonds skaitījās Maskavas organizācijas filiāle, kas ārkārtīgi mulsināja mūsu trimdas tautiešus. Patiesībā jārunā par brīnišķīgu sakritību, kad liktenis īstajā brīdī un īstajā vietā saveda kopā vajadzību, iespēju un idejai nobriedušus darītājus. Pirmkārt. Latvijā Kultūras fonda darbībai bija vēsturiskas tradīcijas. Otrkārt. Latvijā bija attiecīgs “garaiņu piesātinājums”. (Šoreiz gan tie nebija vārīšanās garaiņi, bet kaut kas daudz spēcīgāks, teiksim, benzīna tvaiki — viens vienīgs sērkociņa uzrāviens un liesmas aptver visu.) Treškārt. Bija Imants Ziedonis, kas šādam uzdevumam, šādam darbam, šķiet, gadiem gaidījis starta šāvienu.

Ziedoņa darbība Latvijas Kultūras fondā man labi zināma no līdzdarbošanās fonda prezidijā un valdē.

Ziedoņa vārds iedarbojās kā “Tūkstoš un vienas nakts” pasakas “Sezam, atveries!”, jaunajai organizācijai garantējot popularitāti, autoritāti un neap-ēnotu uzticību. Rīcības izslāpušie ļaudis dibināja kopas visās Latvijas malās. (Vēlāk šī nepiedzīvotā tautas sakustēšanās, šis spējais grūdiens, manuprāt, loģiskā secībā pārauga Tautas frontes visaptverošā kustībā.) Pirmo reizi radās iespēja tik plaši organizēti strādāt tautas pastāvēšanas pamatu nostiprināšanā. Un kas ne mazāk svarīgi — kultūras vajadzībām līdzās privātiem ziedojumiem legāli saņemt arī vērā liekamus sabiedriskos līdzekļus. Latvijas Kultūras fonds pirmais, vēl pastāvot padomju kopsistēmai, pieprasīja un panāca pilnīgu atdalīšanos no Maskavas pārraudzības.

Daugavas programmas ietvaros tiek kopti mūsu likteņupes krasti. Pieminekļi iezīmē vēsturiskas vietas un notikumus. Strēlnieku programma Tīreļpurvu un Ložmetējkalnu vērtusi par savdabīgu (nenovērtētu!) brīvdabas muzeju. Izglītības programmas pilnveidojusi Spīdolas skola Jelgavā. Izveidots tautas likteņarhīvs — unikāla biogrāfisku pierakstu krātuve. Likti pamati vietvārdu atlanta izveidošanai. Utt., u. t. jpr. Tas viss nāk no Imanta Ziedoņa, tās ir viņa idejas. Valdība fonda darbībai radīja atvieglojumus. Peļņu nesa fondam nodotais uzņēmums “Daiļrade” ar filiālēm Latvijas novados.

Jāsaka gan, drīz vien ap Kultūras fondu sāka lidināties savtīgi vīri.

Neveiksmīga izrādījās arī Kultūras fonda sadarbība ar Māra Gaiļa un Augusta Sukuta vadīto Videocentru. Fondam paredzētos finansiālos atvieglojumus Videocentrs izmantoja, taču savas saistības pret Kultūras fondu neizpildīja. Videocentra kase tajā laikā izrādījās tukša. Kur palikusi nauda, /.ināja vienīgi abi kungi.

Kultūras fonds ziedu laikus sasniedza deviņdesmito gadu sākumā. Tad nāca kritiens. Laucinieki kļuva nabagi. “Daiļrade” līdzīgi Latvijas uzņēmumu lielākajai daļai sadrupa un oficiāli peļņu vairs nenesa, bet audzēja parādus. Igaunijā un Lietuvā, tāpat kā divdesmitajos un trīsdesmitajos gados Latvijā, valdības Kultūras fondiem arī tagad piešķīra lielus atskaitījumus no monopoluzņēmumiem. Latvijas Saeimas deputāti un ministri, aizņemti ar valdību protežēto krāpnieku izvazātās naudiņas meklēšanu, līdz Kultūras fonda saglabāšanas rūpēm nenolaidās.

Imants Ziedonis ir tas, kas viņš ir — ideju ģenerators, domas virzītājs. Viņa ieceres naudas alķīmiskas radīšanas virzienā nelidoja. Bija skaidrs, ka līdzšinējās saimnieciskās darbības formas fonda pastāvēšanu vairs nenodrošina. Hamletiskais jautājums “būt vai nebūt?” nodarbināja gan priekšsēdētāju, gan vietnieci Ramonu Umbliju, gan prezidiju, gan valdi. Radās “Indrānu ošu” konflikts. Ziedonim pirmajā vietā bija principi. Umblijas kundze iestājās par laikmetīgu pragmatismu.

Liktenīgā kārtā Imants smagi saslima. Ārstēšanās tepat Latvijā un Amerikā viņu no fonda vadības ilgāku laiku atvirzīja. Atgriežoties darbā, bija skaidrs: ar šo Kultūras fondu Imantu Ziedoni kopēja asinsrite nesaistīja. Ziedonis no fonda aizgāja. Galu galā viņš jau tā te bija uzkavējies pārāk ilgi. Viņš, kas radīts, lai atrastos kustībā. Viņš, kas dzenskrūve, nevis iesērējis enkurs.

Imanta Ziedoņa ieguldījums Latvijas Kultūras fonda darbā ir bagāta lappuse gan viņa biogrāfijā, gan Latvijas kultūras vēsturē. Taču tā jau ir vēsture. Arī mani ar šo fondu nekas vairs nesaista.

Nu jau labu laiku Imants Ziedonis ir tikai dzejnieks. Saāķējis rokas aiz muguras, tur jau viņš iet pa vakarīgo Rīgu. Viņa kārnā seja ar piparoto smaidu kļūst aizvien līdzīgāka Voltēra sejai. Plecos viņš nedaudz iekņupis, it kā nestu neredzamu nastu. Varbūt savu Rakstu sējumus?

Caurumi žoga. Gunārs Janovskis

1971. gada pavasari liktenis bija lēmis savest mani kopā ar Gunāru Janovski, un tā arī notika. Cik lielu lomu spēlēja nejaušība un kas risinājās likumsakarīgi, kāpēc Gunārs atrakstīja uz Rīgu un kāpēc viņam atbildēju es, ar šo recenziju patiesībā nesaistīts cilvēks, par to pēc divdesmit pieciem gadiem tērgāt laikam ir lieki. Svarīgi, ka toreiz notika tas, kas toreiz notika.

Runa bija par Janovska romānu “Dziesma mežam”. Viņš jautāja, un man atradās šis tas sakāms. Gunārs, saņēmis manu atbildi, varēja likties mierā un vairāk nerakstīt. Taču viņš rakstīja vēl.

Puika būdams, biju gājis Mārtiņa baznīcas svētdienas skolā. Gunārs, izrādījās, bija dziedājis Mārtiņa baznīcas kori. Un dzīvojis lepnā namā Kalnciema un Slokas ielas stūri. Viņš minēja Baltās muižas Ozolkalnus, Bolderāju, Iļģuciema aptieķnieka Vilareta meitu. Es atbildēju — zinu, atceros, pazīstu. Un pastāstīju kaut ko no savas puses. Mēs bijām braukuši ar devītās (tolaik) līnijas tramvaju, slēpojuši vienās un tajās pašās vietās, pirkuši ābolkūkas vienā konditorejā, abi glabājām degunā Āgenskalna kuģīša smaržas.

Nav grūti iedomāties, cik daudz šīs mirāžas nozīmēja Gunaram, dzīvojot meža mājā Anglijas vidienē, Notingemā. Rakstīdams romānu pēc romāna, viņš reālajā pasaulē mita tikai starp citu. Lielākā daļa viņa sižetu audās pagātnes gadu nogrimušajā sapņu Atlantīdā, kas eksistēja vienīgi atmiņās. Mūsu vēstules ar to pēkšņi atkal it kā savienoja gluži reāli.

“Tū droši vien brīnies: ko man īsti no Tevis vajaga... Es vienkārši rakstu. Es gandrīz gribētu teikt, ka man no Tevis nekā nevajaga, bet tā gluži nebūtu taisnība. Man gribas parunāties ar kādu no manām īstajām mājām. Protams, neba Tu vienīgais, kam varu rakstīt. Bet tie citi, kā to varu nojaust, reizēm manu vēstuli saņem ar sakostiem zobiem un izlasījuši notrauš baiļu sviedrus.” (1971. g. 5. jūnija vēstule.[6])

Ar nepārprotamām literārām alegorijām es Gunāru brīdināju, ka mūsu vēstules lasa liecinieki. Viņš savukārt pilnīgi atklāti atbildēja, ka tas viņam zināms, ka viņš ar to rēķinās. Un mūsu sarakste turpinājās. Sūtīju Gunaram grāmatas, un viņš tās saņēma. Viņš sūtīja grāmatas man. Es tās nesaņēmu. Reiz kritiķe Anda Kubuliņa pastāstīja, ka Misiņa “specfondā” redzējusi Janovska romānu ar man veltītu dāvinājuma ierakstu. Esot savādi laiki, rakstnieks savu īpašumu nevarot glabāt mājās, to noliekot aiz dzelzs durvīm.

Jau agrāk par šim lietām bijām runājušies ar selekcionāru Pēteri Upīti. Viņš sitot kulaku uz priekšnieku galdiem. Aizgāju uz Gorkija ielas namiņu pie Lešinska un jautāju, kāpēc man adresētus sūtījumus nenodod pēc piederības. Es to atļāvos, uz maniem pleciem bija zināmas bruņas — “činas” un tituli. Lešinskis, stalti izslējies, taču pagļēvi mīksts, satrapa pozā sēdēja pie rakstāmgalda un kūpināja tādu kā Šerloka Holmsa pīpi. Aiz briļļu stikliem it kā pēc pļaukas viņa acis mulsi, izvairīgi lūsinājās. Viņa atbilde toreiz man likās nesakarīga un izvairīga: “Ne jau aiz labas dzīves...” Ko viņš ar to gribēja teikt, varēju vienīgi minēt. Tomēr Janovska nākamo sūtījumu, Dz. Soduma tulkoto “Ulisu” saņēmu. Šo eksemplāru, kas tolaik Rīgā bija liels retums, lasījuši (vai mēģinājuši lasīt) daudzi Latvijas kultūras darbinieki.

Gandrīz katrā vēstulē Gunārs atklāja kaut ko jaunu no sava dzīves stāsta. Desmit gadus par mani vecāks, viņš bija dzimis 1. pasaules kara laikā Krievijas impērijas ostas pilsētā Hclsinkforsā. Tēvs braucis uz tirdzniecības kuģiem kā augstākā ranga virsnieks. Šo elitāro darbu tēvs saglabājis arī neatkarīgajā Latvijā, ģimenei pārceļoties uz Liepāju, vēlāk uz Rīgu. Par jaunību Gunaram labas atmiņas: klasiskā ģimnāzija, Latvijas Universitātes filoloģijas fakultāte. 1946.—1947. g. daži semestri Bonnas universitātē. Viņa bagāžā valodu vien sanāca vesela strīpa — vācu, krievu, grieķu, latīņu, angļu. Un sirdij vistuvākā — latviešu valoda. Tieši tā mūs tuvināja īpaši.

Līdzīgi kā svaru bumbu pastāvīga cilāšana atlētam attīsta muskuļus, noslogotā raudzīšanās pagātnē Gunārā spējas šajā ziņā bija sakāpinājušas līdz apbrīnojamai precizitātei. Un tomēr reizumis smadzeņu spoguļi aizsvīda, un Gunaram vajadzēja atbalsta. Tā, rakstot par Rolandu Melngalvju nama priekšā, viņš sāka šaubīties par dažām detaļām. Gunārs vareni nopriecājās, uzzinot, ka Rolands nav pazudis un ka ar nākamo vēstuli es piespēlēšu vajadzīgās ziņas. Ieguvums izrādījās abpusējs. Rīgas vēsture bija ne tikai Gunārā, bet ari mana kaislība. Aplūkodams Rolanda daudz cietušo rumpi Pētera baznīcas tolaik pavirši apjumtajos mūros, es savukārt apņēmos dedzīgāk cīkstīties par Pētera baznīcas atjaunošanu.

Citā romānā Gunārs gribēja aprakstīt tēlnieka Maura naktssarga tēlu Ausekļa ielas blokmājas fasādē. Te ar vārdiskiem atmiņas uzspodrinājumiem izrādījās par maz. Lūdzu palīgos fotomeistaru Juri Krieviņu.

Gāja gadi. Vēstules starp Rīgu un Notingemas meža māju staigāja šurpu turpu kā automašīnas vējstikla tīrītājs. Gunārs aizrāvās ar mūziku, kas bieži glāba no melanholijas un garīgas satumšanas. “Paklausos Melngaili, Alfrēdu Kalniņu vai Dārziņu un atkal pavisam cita elpošana.” Uzradās ari praktiskas vajadzības. Kur Anglijā ņemsi latviešu-vācu vārdnīcu? Rīgas antikvariātos tāda manta bija atrodama.

1973. gada rudens Gunaram nebija viegls. Vēstule, datēta ar 29. oktobri. “Mani sit no labās un kreisās. Es tev jau rakstīju par autokatastrofu, kurā man jauneklis no pašu ciema uzdrāzās virsū un izlidoja cauri priekšējam stiklam. (..) Pašreiz man draud tiesa. Savā pēdējā romānā esmu tēlojis Bolderājas—Daugavgrīvas mācītāju. Kā par nelaimi esmu to saucis īstajā vārdā — Bankins. Kā lai es iestāstu, ka mans Bankins ir literārs tēls un ka mana grāmata nav šī mācītāja dzīves apraksts. Un tad vēl vesela sērija citādu ziepju. Rītos ar bailēm veru vaļā pastu. Nervi čupā. Un nu pienāk sūtījums. Skatos un skatos. Un asaras tek. Kā no pavirši atgriezta krāna. Pienāk sieva un ari pinkšķ. Tā viņš kādreiz ir ar tiem sūtījumiem. Nu sieva staigā, rokas lauzīdama, un nevar saprast, kā lai īsteno veco parunu, ka “dots devējam atdodas”.”

Tādas lietas varbūt rādās par sīkām, lai publiski daudzinātu. Taču sīkumi veido attiecību atmosfēru. Galu galā no tiem varbūt izkristalizējas arī pašas attiecības.

Tajā laikā G. Janovskis Rietumos jau bija viens no populārākajiem latviešu rakstniekiem, vairāk nekā divdesmit grāmatu autors. Tomēr Latvijā viņš neskaitījās. Latvijas PSR enciklopēdijā Gunārā Janovska vārdam vieta nebija ierādīta. Literatūrā nopietni strādāt viņš bija sācis pavēlu, jau dzīvodams Anglijā. Pēc tā laika Latvijas PSR oficiālajām nostādnēm tas neskaitījās.

Lai piekļūtu Gunārā grāmatām, nācās kārtot garlaicīgu procedūru — Rakstnieku savienībā jāapstiprina iesniegums, ar to jāgriežas pēc atļaujas pie Fundamentālās bibliotēkas direktora. Vai arī bija jāmeklē neoficiāli apkārtceļi.

Rakstnieks ir cilvēks, kas nolemts caurspīdīgai dzīvei. Par rakstnieku nevar teikt: redz, kāds pagāns, piemānīja, izlikās par tādu, bet patiesībā ir pavisam citāds. Rakstnieks ir kā tēja, ko aplej ar verdošu ūdeni. Uz kārbiņas var rakstīt, ko grib, bet būtība nav noslēpjama. Ja kāds neprot atšķirt ķimeņu tēju no piparmētru tējas, tā nav tējas, bet lietotāja vaina.

Ar rentgena tiešumu un analīžu precizitāti Janovska romāni un stāsti atklāja to, par ko Gunārs nerunāja vēstulēs. Līdzās tam, ko pa kripatai vien biju sakrājis no vēstulēm vai pēc Gunārā lūguma kārtodams šādas tādas viņa ģimenes lietas, klāt nāca literārās biktis, aizplīvurotas ar beletristikas caurspīdīgo aizkaru. Saprotams, Gunārs savos darbos nerunāja par sevi vien. Tajos atklājās vesela tautas slāņa liktenis. Precīzāk — nelaime, kas piemeklēja neatkarīgās Latvijas pavēnī izglītotus mēreni turīgu vidusšķiras ģimeņu puišus. Ierauti asiņainā slaktiņā, pēc kara dzīvi palikušie kā apjukuši kanārijputniņi izspruka no angļu un amerikāņu gūsta. Pa gabalu tik pievilcīgā Anglija sagaidīja viņus ar sūrām dienām. Atšķirtība. Ierastā inteliģenta cilvēka statusa zaudēšana. Darbu ogļu alās vai citos šoka arodos nereti noslēdza traģēdija — noslīkšana šņabja pudelē vai nāve paša sietā cilpā. Tam visam Gunārs bija izgājis cauri, un par to viņš stāstīja savos stāstos un romānos. Mani šie dramatiskie gadījumi fascinēja ari gluži personīgi. Ja 1945. gada rudenī es nebūtu no Vācijas atgriezies mājās, kā risinātos mans mūžs?

Gunārā talantam piemita liela pievilcība. Viņa sabiedrībā nekad nebija garlaicīgi. Viņš piesaistīja ar savdabīgu izteiksmi, prata negaidīti kārtot sakarības un radīt gaisotni — ar trijiem vārdiem pateikt vairāk nekā dažs labs ar trijām lappusēm. Jebkuru brīdi viņš bija gatavs pajokot, taču viņa smiekli ne vienmēr bija saldi.

Gan Gunārs Janovskis, gan mēs, Latvijā dzīvojošie rakstnieki, pārstāvējām vienu literatūru — latviešu literatūru, kuru varmācīgi sašķēlēja. Varbūt literatūra tāpat kā, teiksim, smadzenes, zaudējušas kādu daļu, nespēj vairs normāli pildīt pienākumus un nonāk pretrunā ar jēgu? Izjutu nepieciešamību pēc cilvēku domām un pasaules lūkojuma tās latviešu literatūras ietvaros, kas Latvijai tajos gados bija noslēpta aiz augsta žoga. Vienīgi no dabiskiem instinktiem atsvešināts niekkalbis šādas vēlmes var tulkot kā kaili egoistisku mērķi “gūt sev labumu”.

Gunārs daudz strādāja, bet bieži arī ceļoja. Tas atbilda trimdas inteliģences dzīvesveidam. Populārākos rakstniekus vēlējās sastapt gan Amerikā, gan Zviedrijā, gan Vācijā, gan Austrālijā. No sirds niķiem Gunārs glābiņu meklēja Austrijas “bādēs”.

1976. g. 14. janvāra vēstulē Gunārs paziņoja, ka beidzis romānu “Kaijas kliedz vētru”. Cieši ar šo vēsti saistījās cita: “Tū pēdējā laikā tāds pakluss. Reiz taču mums derētu tikties vaigu vaigā. Pasaule tagad ir tik maza. Un attālumi sīki. Vienīgā nelaime, ka ari cilvēks pats ir kļuvis sīks un nenozīmīgs.”

Arī man aiz muguras bija darba cēliens. Manu “Kailumu” Amerikā bija laidis klajā “Tilta” apgāds, un par sodu Preses komiteja aizliedza šo romānu tulkot un rakstos pat pieminēt. Ķēros pie “Vīrietis labākajos gados”. Četros mēnešos, kamēr romāns tecēja “Karogā”, žurnāla tirāža pieauga par četriem tūkstošiem eksemplāru. Romānu tulkoja deviņās valodās, Rīgas Kinostudija uzņēma filmu, skanēja R. Paula grāvējs ar J. Petera vārdiem Vīrietis labākajos gados. Izlasījis “Vīrieti”, 1975. g. 31. janvāra vēstulē Gunārs man rakstīja: “Zini, es lasu un priecājos. Tev pasaule nav radīta 13. oktobri.” (T. i., datumā, kad Rīgā ienāca krievi. — Z. S.)

Bet tā ir atkāpe fona iezīmēšanai. Atgriezīsimies pie sižeta. 1976. gada janvārī Gunārs izsaka vēlēšanos redzēt mani Anglijā. Tas ir kārdinošs piedāvājums un, šķiet, varētu iet cauri. Ārzemju pasi esmu saņēmis jau vairākkārt. Ar varas iestādēm konfliktu man pašlaik it kā nav. Ari krājkasē itin apaļš konts. Tātad fatāli šķēršļi ceļā nestāv. Un tomēr. Nomirst mana māte.

Gunārs 1976. g. 20. februāra vēstulē: “Atļauj, ka izsaku līdzjūtību. Uz bridi tiek tāds svinīgs prāts, ari par pašu pēdējo gājumu domājot. Man savā ziņā ir “laimējies”. Kara sākumā tēvs nomira Dancigā uz kuģa. Pagāja mēnesis, kamēr viņu pārveda uz Latviju, un tad jau sāpe bija pārsāpēta.

Par mātes nāvi uzzināju tikai tad, kad viņa jau četrus gadus dusēja blakus tēvam.”

Gunārs 1976. g. 22. septembra vēstulē: “Es nupat aizrakstīju Anšlavam Ivglītim par Tavu gaidāmo ciemošanos un ieminējos, kā gan divi veči var kļūt draugi, viens otru neredzējuši. Tā jā, vecais. Draugu pasaulē ir maz. Manos gados tādus arī pagrūti un pavēlu meklēt. Un tomēr pa kādam atrodas...”

Uz Angliju devos 1977. gada martā. Ar vilcienu. Pēc nospodrinātās, saķemmētās, izbalsinātās Rietumvācijas un Beļģijas Anglija rādījās drusku nobružājusies un apputējusi. Vilciens pienāca Viktorijas stacijā. Tādā nojumē vilcieni kādreiz pienāca arī Rīgas vecajā stacijā, ko pēc kara nojauca. Perons piebira ar ļaudīm. Dabisks satraukums, neziņas vērība. Atbraucēju straume pati no sevis nesa uz izeju. Un, raugi, pie laikrakstu kioska stāvēja Gunārs. Pelēkā mākslīgās ādas puskažociņā. Ar kailu galvu. Izskatā nedaudz pēc ģenerāļa Eizenhauera, vien ar masīvāku ķermeņa būvi. Mēs viens otru tūdaļ pazinām. Mums nevajadzēja ne atšķirtības žogus pārkāpt, ne no svešatnības vēsuma iztīties. Normāla paziņu atkalredzēšanās, kas nav tikušies gadu vai divus.

Taču notikums bija ārkārtējs. Zināmā mērā sabruka mehānika, pēc kuras likumiem bija uzbūvēta tā laika sašķeltā pasaule. Tika pārvarēta gravitācija, kas bija uzturējusi robežšķirtni. Par patiesu turētais pieņēmums, ka man “ārzemēs” nav tuvu cilvēku, izrādījās mānīgs. Savukārt Gunārs laikam taču pirmoreiz satikās ar kādu no valstības, kuras eksistencei apliecinājumu pēc trīsdesmit trīs svešumā pavadītiem gadiem līdz šim bija smēlies vienīgi atmiņās. Tādus pārdzīvojumus grūti viltot. Ja toreizējā mizanscēna Viktorijas stacijā būtu bijusi nospēlēta, teātra pasaulei nāktos skumt par divu lielu aktieru zaudējumu vismaz Lorensa Olivjē un Jāņa Oša līmenī. Mēs satikāmies, pārstāvēdami it kā divas dažādas literatūras, kas patiesībā bija vienots, kaut pagaidām nesavienots kopums. Un šis apstāklis mūs abus no zināmiem lielumiem pārvērta par X un Y vēl neatrisinātā uzdevumā. Atšķirīgi bija darbības apstākļi rakstniekiem trimdā un rakstniekiem okupācijā. Savu īsto vietu objektīvajā procesā mēs nespējām pat nojaust.

Diemžēl šis juceklīgais stāvoklis turpinās šobaltdien. Joprojām trūkst latviešu literatūras sašķeltā perioda objektīva izsvēruma. Toni nosaka strauja, vulgāra reakcija: šeit nebija nekā, tur bija viss. Vai otrādi: viss ir šeit, tur kaut kādi sīkumi. Tādi spriedumi rodas paviršā vēstures apzināšanas līmenī. Tāpat no totālas neizpratnes, no naivas pārliecības par ideālu jaunrades vidi vienai vai otrai pusei. Ideāla vide rakstniecībai ir tikpat utopisks pieņēmums, kā ideāla vide sabiedrības attīstībai. Grūtības esam pārdzīvojuši visi. Tikai dažādas, atšķirīgas. Un ari nodevas esam maksājuši visi. Tādas vai citādas, tomēr nodevas.

Pēc sešu gadu vēstuļu mijas mūsu draudzības iezīmētā teritorija līdzinājās ģeogrāfiskam apgabalam, kas ar izpētes urbumiem un minerālu atšķaidījumiem saturiskā ziņā pārsteigumus nevarēja sagādāt. Dabisks noslēpums klājās pār mūsu cilvēciskajiem raksturiem. Kas literārā konsistencē iezīmējās kā nojausma vai iespaids, dzīvojot diendienā līdzās, saglabā iespēju atsegties ar dažu labu atklāsmi. Taču arī šajā ziņā viss risinājās iepriekšējo priekšstatu robežās.

Aiz Gunārā iznesības un prasmes atstāt vislabāko iespaidu nebija grūti ieraudzīt trīsdesmito gadu studentu, tā laika zelta jaunatnes pārstāvi. Viņam piemita šai paaudzei raksturīgā draudzības, goda un solidaritātes izjūta, kas latviešu literatūrā spilgti iezīmēta ar paša Gunārā darbiem, tomēr mums galvenokārt pazīstama no citas zemes un citas paaudzes rakstnieka — Ēriha Marijas Remarka — daiļrades.

Līdztekus Gunārā jūtami izpaudās dabas apdāvinātiem laimes lutekļiem bieži piemītošā vieglprātība. Varētu teikt — viņš ir garastāvokļa cilvēks, spējīgs par vienu jautājumu izsacīties gan tā, gan pilnīgi atšķirīgi. Patiesībā Gunārs vairāk ir dzejnieks nekā prozaiķis. Viņa nervu klaviatūra ārkārtīgi jūtīga. Sīks nieks, nejauši dzirdēta melodija spēj viņu darīt liriski sentimentālu. Bet tūdaļ pat ar drastisku žestu viņš saviļņojuma asaras spējīgs notraust un izjusto ietvert ironiskā, paradoksālā secinājumā.

Ar stabilu dzīves skatījumu un neizšķobāmu optimismu Gunārā visnotaļ mutuļojošo personību, manuprāt, ideāli papildināja viņa kundze Rasma, pēc profesijas zobārste, kas bija panākusi šķietami neiespējamo — Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātes diploma atzīšanu britu karaļvalstī. Nevar runāt par Gunāru un nepieminēt Rasmu. Kas lasījuši Gunārā romānu “Sola”, iespējams, būs nodomājuši, ka tas sacerēts motorlaivā vai kāda restorāna nostūri. Tā tas nav. Mums darīšana ar atmiņu atspulgiem, bet jau no droša, dzīves sīkrūpju neapdraudēta cietokšņa, kas Gunaram mierīgi ļāva darboties ar rakstnieka alķīmiju. Tā deva mazus ienākumus, bet atnesa Janovskim atzīta, pieprasīta rakstnieka vārdu.

Mēs braucām visu nakti. Laiku pa laikam garām spokaini slīdēja apgaismotas pilsētas bez cilvēkiem tāpat, kā mūsu sarunās garām slīdēja tāli un tuvi gadi. Abiem zināmie notikumi, piedrūzmēti ar ļaudīm, ko liktenis bija atstājis mūsu pagātnes ceļa malās, tagad prasījās atkal nokļūt mūsu tuvumā.

Apkārt sāka mutuļot balts sniegputenis. Šaurais ceļš ar stiepļu nožogojumiem šķita redzēts. Likās, aiz nākamā līkuma iznirs vai nu Blaumaņa Braki vai Plūdoņa Lejnieki. Taču iebraucām melnā mežā. Vientuļā meža māja izrādījās visām pilsētas ērtībām atbilstošs savrupnams pat ar centralizētu ūdens apgādi. Uz šo nomaļo vietu Gunārs nebija atnācis, lai romānu un stāstu radībās mocītos tālu prom no citu acīm. Iemesls slēpās cilvēciskos maldos. Vēl īsti neatklājis sevī rakstnieku, Gunārs bija prātojis par aumaš praktisku nodarbi — putnu audzēšanu. Savulaik iesāktās fermas ēkas rēgojās kā sabrukuša sapņa atliekas. Jo — ikvienam no mums ir nolikts savs darāmais, lai kādas putnu fermas mēs mēģinātu būvēt.

Kopā ar Gunāru un Rasmu izmaļot Vidusangliju līdz Līdsai un Šekspīra dzimtajai Stretfordai, šķita, ka pavasaris klāt un latviskā tuntuļošanās lieka. Iznākumā iemantoju suvenīru — smagu gripu. Pārtopot par Janovsku ģimenes slimnieku, radās iespēja izbaudīt Anglijas sociālo aprūpi. Iebraucējs, kas vīzā paredzētajā termiņā gatavs šo zemi atstāt, tiek nodrošināts ar bezmaksas ārsta vizīti un bezmaksas zālēm.

Vaļādamies gultā, izlasīju lērumu latviešu laikrakstu, žurnālu un grāmatu. Anatola Fransa novelē “Krekls” karaļa izārstēšanai pa visu zemi meklē un tomēr neatrod laimīga cilvēka kreklu. Mani nodrošināja ari ar šāda veida medicīnu. Svīdu un drudzī drebinājos ne vienā vien Gunārā kreklā, ne vienā vien pidžamā.

No rītiem zināmā stundā punktīgi uz minūti Gunārā istabā sāka klabēt rakstāmmašīna un klabēja līdz pusdienas laikam. Likās, no ierastās darba kārtības Gunāru nespētu izsist pat mēris, kur nu tāds sīkums kā slimnieka krekšķēšana. Atmiņā viskrāsaināk iespiedušās omulīgās vakara stundas virtuvē. Našķodamies ar saimnieces kulinārijas mākslas darbiem un dzerdami tēju, bieži aizrunājāmies pāri pusnaktij. Man pierakstīti daži Gunārā monologi.

— Ir dažādas metodes, kā talantu “uzkurināt”. Viens pīpē stiprus cigārus, dzer kafiju vai šņabi. Otrs meklē vientulību, trešs — drūzmu. Agrāk bija pārliecība, ka Parīze ir tā, kas veicina visus talantus. Dažs tur tā ir nodzērās un nonīkuļoja pa kafijas mājām, ka neuzrakstīja ne rindas, neuzgleznoja ne triepiena. Dodamies ceļā, allaž nobruņojos ar rakstāmrīkiem, ieskaitot klabiķi. Bet tā jau tāda sevis mānīšana. Reti kad uzrakstās kas derīgs. Te, Notingemā, es pasēžu kafejnīcā, kas saucas “Piparu maltuve”. Tur apmeklētāji pieraduši, ka vecs onkulis kaktā kaut ko raksta un neko nebrīnās. Brīnīšanās vispār nav angļu dabā.

— Rakstīšanas metodes ir dažādas. Es esmu radis redzēt uzrakstīto, atķert atpakaļ, dzirdēt, kā teikums skan, kādu atsevišķu vārdu vai teicienu mīcīt un pārmīcīt.

— Kā nobeidzu vienu, tā tūlīt ķeros pie cita darba. Reiz bija kārdinājums uzrakstīt “tenku romānu”, bet tad kritiķi mani apēstu bez sāls.

Gunārs bija pārliecināts, ka viņa darbos vairāk vai mazāk skan viena un tā pati tēma — latviešu tautas traģēdija. Es viņam piekritu tikai daļēji. Gunārā galvenā tēma, manuprāt, bija ticība Latvijas brīvvalsts atdzimšanai. Manās acīs šis apstāklis viņa darbiem piešķīra īpašu vērtību.

Man Anglijas brauciens deva iespaidus, ko vēlāk daudzviet esmu izmantojis.

Pēc trim nedēļām ar mašīnu atkal devāmies uz Londonu. Šķiršanos ar neveiklām runām garumā nestiepām. Ko gribējām, bijām izrunājuši. Vēlreiz viens otram cieši ieskatījāmies acīs un paspiedām roku. Tas reizē bija ari mūsu abu godavārds un solījums.

Gunārs 1978. g. 28. jūnija vēstulē: “Mums te tāds kā atslābums, kā klusums. Aizgāja Dziļums. Aizgāja Mauriņa (kuru gan pagrūti pieskaitīt pie latviešu cilts). Aizgāja Raudive. Eglītis (Anšlavs) klusē. Manas divas grāmatas gaida gausās tapšanas noslēguma posmu. Pašreiz nerakstu nekā. Rādāmo dzirksti paslāpēja čābīga kaitava: redze, citvārdiņ, neredze. Sāka man miglot viena acs. Pagāja laiks, kamēr saposos pie dziednieka. Un tikām vaina bija notikusi. Vakar dabūju rezultātu. Kā ir bijis, tā ir paliks.”

Vēstule Gunaram 1978. g. 9. oktobrī: “Gaidīt, ka mūsu vecumā miesas vainas nepiesitīsies, būtu naivi. Jautājums, cik tās sirdīgas. Mierinu sevi ar domu, ka, būdams nerviem bagāts, Tu visur saskati galējas konsekvences. (..) Esmu pārliecināts, ari šis trāpījums Tevi, vecais drednaut, no līnijas neizsitīs.” No mūsu sarunām Anglijā izlobīju, ka Gunārs uz Rīgu netaisās. Rasmas kundze par manu ielūgumu priecājās. Viņa toreiz pavicināja savu Anglijas pavalstnieces pasi un eleganti izpūta cigaretes dūmu mutuli: “Civis Britannicus sum. ”[7] Gunārā slimība visam bija pielikusi jautājuma zīmi. Gunārs 1979. g. 11. marta vēstulē: “Mana labā acs ir cietusi smagi, nekas liels no tās nav palicis. Bet process kreisā ir apturēts. (..) Vai tikai, Rasmu aicinādams, Tu neuzņemies pārāk lielu slogu? Saproti pats: te sēžot, var visādi izminstināties un nezināt atbildes daudziem jautājumiem.”

Gunārā vēstule 1979. g. 3. aprīlī. “Vakar biju pie speciālista. Vajadzīga vēl viena operācija. (..) Un tātad — Rasmas brauciens diemžēl izput. Ja nu Tavu laipnību varētu pataupīt un pārlikt uz nākamo pavasari?”

Operācija izdevās. Gunārs varēja pat nedaudz rakstīt.

1980. g. maijā, atstājusi sargvietā kādu ģimenes draugu, Rasma atbrauca uz Rīgu. (Vēlāk šo eksperimentu viņa novērtēja tā: “Ak tu mī un žē, kā divi vīrieši un divi suņi var pārvērst mājas iekšējo kārtību! Mēzu un berzu trīs garas dienas!”)

Tas bija karsts laiks tiešā un pārnestā nozīmē. Rasma sacīja: “Es saņemu Rīgu kā smaržīgu ceriņu buķeti.” Reiz pēc ieilgušām pusdienām Rasma vēl gribēja paspēt uz “Skroderdicnām”. Kasē biļešu, protams, nebija. Tika sarunāts, ka teātra ļaudis mūs “nosēdinās”. Taksometrs nez kur kavējās. Zvanījām uz teātri, atvainojāmies, ka tomēr noteikti būsim. Bez elpas iegāžoties joprojām gaišajā zālē, sapratām, ka teātra ļaudis aizkavējuši izrādes sākumu. Kaut ko tādu Nacionālajā (Drāmas) teātri esmu piedzīvojis divas reizes: Rasmu Janovska kundzi respektējot un dažus gadus vēlāk, kad izrāde “Princis un ubaga zēns” sākās ar pusstundas kavējumu — Jānis Reinis bija aizgulējies.

Taču ar to vien lieta nebeidzās. Noslogojums un gadi lika sevi just. Rasmai uz mirkli aizkrita plaksti — pirms ainas, kad Silmaču krāsnī aizsviļas Rūda biszāles. Krāsns ar brangu blīkšķi efektīgi sajuka. Patiesā sprādziena troksnis bija tīrais nieks, salīdzinot ar Rasmas kundzes izbīļa brēcienu. Pagāja laiks, kamēr viņa attapās, ka spridzināšanā vainīga Bebene, nevis īru teroristi Notingemā.

1980. gada rudens pusē latviešus Rietumos pārsteidza trimdastrice. Imants Lešinskis, latviešu trimdas šķaidīšanas profesionālis, pirms kāda laika pārgājis frontes līniju, sāka darboties kā patriots un vainīgo uzrādītājs. Šā cilvēka personiskās problēmas un viņa pārstāvētā profesija manu uzmanību nekad nav saistījusi. Kā rakstnieku mani interesē zināmas sabiedrības grupas gluži fantastiskā pakļaušanās apziņas regulācijām, ko grūti nosaukt citādāk kā profesora Šarko fiksētās medicīniskās parādības vārdā — par gremde hysterie^8. Iespēju dažādiem fantastiskiem apgalvojumiem nodrošina apstāklis, ka joprojām nav nopietna pētījuma par trimdas un Latvijas okupācijas laika kultūras patieso mijiedarbību. Ap to visu turpina tīties pavirši minējumi un liekulība.

Cita starpā tika paziņots arī par Zigmunda Skujiņa un Gunārā Janovska “sakaru”. Kad Lešinskis lielo noslēpumu bija atklājis, pēc ieceres acīmredzot gaidīja graujošas sekas. Bet nekas tāds nenotika. Gunārs 1980. g. 1. decembra vēstulē: “Paldies, ka atrakstīji. Ari es paklusēju neziņā, vai Tevi kaut kādā veidā būs skāris melu un puspatiesību šļāciens no Pāratlantijas, vai kaitējusi Tava draudzība ar Rasmu un mani. Vai Tu atceries, ko mēs viens otram teicām atvadām? Nekas nav mainījies. Tu esi mans brālis. Patiesībā žēl, ka tikai amata brālis.”

No Anšlava Eglīša saņēmu grāmatu “Mana banka” ar autora ierakstu: “A. g. rakstniekam Zigmundam Skujiņam ar Jaungada sveicieniem.”

Starp Rīgu un Notingemu vēstules turpināja ceļot.

Uliss-Lešinskis, tikpat negaidīti kā parādījies, no skatuves nozuda. Vienā ziņā žēl. Jo, kā sacījis Didro: “Tikai vidusperiods un noslēgums ienes gaismu iesākuma tumsībā.”

Gunārā Janovska dzīves nākamie desmit gadi iezīmējās ar smagiem pārbaudījumiem. Slimība piekala pie gultas Rasmas kundzi. Ari Gunaram bez acu vainas uzkrita vēl citas kaites. Dzīvot nomaļajās meža mājās kļuva neiespējami. Nācās pārcelties uz “Straumēnu” pansionātu.

1985. gada pavasari Rasmas kundze nomira. Gunārs 1985. g. 31. jūlija vēstulē: “KautTu redzētu manu istabeli ar Rasmas pelnu umu skapja dibenā... (..) Reizēm uzmoku pa īsstāstiņam. Lielais romāns “Purvā” tā ir paliks neuzrakstīts. Drīzumā iznāks īsprozas sakopojums “Gunārs Janovskis stāsta”. Nav jau vairs necik arī lasītāju. Tie izbirdināti pa svešām kapsētām.”

Minoro toni var saprast. Nelaime tāpat kā spēji uzplūdis aukstums rada miglu, kas ietin un apņem. Taču Gunārs nav vīrs, ko tik viegli var dabūt gar zemi. Un nav arī tādas miglas, kas drūvētos mūžīgi. Pēc gada Gunaram atkal bija gatavs jauns romāns “Ļaudis pie jūras”.

Septiņdesmito dzimšanas dienu Gunārs sagaidīja fiziski un garīgi atkopies. No tā laika fotogrāfijas raugās brašs kungs gaišā, labi pašūtā uzvalkā. Melnās acenes izskatās gandrīz supermodemi un spieķis pie rokas eleganti vīzīgi. Tikai vērīgāk ieskatoties, redzams, ka spieķis ir baltā krāsā. Citur pasaulē, tādus spieķus ieraugot, automašīnas apstājas un blakusgājēji palīdz pāriet ielu.

No manas 1989. g. 20. septembra vēstules: “Kavējos rakstīt, negribējās tarkšķēt pa tukšo, kad Tevi — gluži dabiski — interesē romāna liktenis. Tad zini: oktobra “Karogs” tikpat kā nodrukāts, un Tavs romāns tur iekšā. Ar bildi un maniem sākumvārdiem. Pirmais nemājās rakstītais romāns, ko pilnā apjomā publicē Latvijā! (Jaunsudrabiņa “Zaļo grāmatu” un “Es stāstu savai sievai” par romāniem tā kā nevarētu uzskatīt.) 45.000 eksemplāru metienā. Savā ziņā vēsturisks notikums. Ar to pašu var sacīt: “Tavs rakstnieka vārds Latvijas literatūrā ir iedzīts kā dzelzsbetona pālis.”

Lasītājiem Latvijā rakstnieks Gunārs Janovskis nāca kā pārsteigums. Jaunatklātā prozaiķa, tolaik jau trīsdesmit grāmatu autora, darbi ieveda mazzināmā pasaulē — latviešu trimdas dzīvē. Aizsprostu pacelšana, ūdenskrātuvju sapludināšana ir brīdis ar mutuļošanu un viļņošanos. Kas laukos redzējuši rumulēšanos, sapratīs — šis laiks atgādināja ganāmpulka izlaišanu pavasara vaļā: pēc garās ziemas pēkšņi svaigs gaiss un spoža gaisma. Ieplestas acis, astes gaisā, apjukuši lēcieni, drudžaina steiga. Trimdas literatūra tobrīd ir kā tāda pavasarīga nora. Salīdzinājumā ar līdz apnikumam pazīstamo sienu pašmāju rakstnieku redelēs.

Šāda alegorija, kas dažam varbūt liksies aizvainojoši ironiska, nav nejauša. Tikai ar tādu apdullušu sajūsmu un pavasarīgu drudzi, manuprāt, var izskaidrot un varbūt pa daļai attaisnot barbarisko, neprātīgo uzbrukumu trimdas rakstniecības vērtībām. Tika rauts un ķerts, stiepts un grauts. Nesazinoties ar autoriem, nerunājot par autortiesībām. Darbus publicēja bez ievadvārdiem vai komentāriem, dīvainā atlasē. Nadzīgākie kampēji bija avantūristiski komercapgādi. Tāds tas laiks ieies vēsturē, ko padarīsi. Labojams nekas vairs nav. No vienas puses — pacilājoša jaunatklāsme, apvāršņa atvēršanās. No otras puses — nevērība, intelektuālā kapitāla izsaimniekošana.

Un tomēr ne mazums arī iegūts. Iemantota Latvijas lasītāju uzmanība un atzinība. Gunārs Janovskis šodien Latvijā ir pazīstams rakstnieks, viņam daudz cienītāju. Pārmaiņu laiks, kas piešķīra dziļāku jēgu trimdā nodzīvotajiem gadiem, izrādījās Gunaram labvēlīgs. Ari personīgajā dzīvē. Viņš iepazinās ar Sarmīti. Par šo sievišķīgo, izglītoto, talantīgo sievieti, Latvijā savulaik populārā velosipēdu rūpnieka Ērenpreisa meitu, kas kara laikā svešumā nonākusi kā maza meitene, augusi angļu ģimenē, mācījusies labās skolās utt., utt. varētu rakstīt gari. Taču pašreiz runa ir par Gunāru. Un tāpēc īsi: Gunārs dzīves loterijā izvilka kārtējo laimestu. Sarmīte šķīrās un kļuva par Sarmīti Janovsku. Kad rakstu šīs rindas, Gunaram atkal ir ģimene, māja un mīlestības audzētas cerības.

Pēc četrdesmit astoņiem prombūtnes gadiem Gunārs ieradās Rīgā. It kā ļoti vienkārši. Lidostā Rīga nosēdās lidmašīna, piebrauca traps, atvērās durvis un viņš izkāpa. Nez, vai astronautam Armstrongam izkāpšana uz Mēness nozīmēja vairāk kā Gunaram Janovskim nokāpšana uz Latvijas zemes.

Mēs atkal satikāmies. Gunārs dzīvoja Skolas ielā. Uzbrukumā devās žurnālisti un redakciju pārstāvji, aicināja bibliotēkas un teātri. Brīvajā laikā braucām pa Latviju. Gunārs piekrita tālrādes intervijai no mana dzīvokļa.

Gadu vēlāk — uz Dziesmu svētkiem — Gunārs un Sarmīte ieradās kopā ar “Straumēnu” kori. Tas bija emocijām blīvi noslogots laiks: svētku prieka pārņemtā Rīga, pērkona lietus, mēģinājumi, krāšņi tērpto dziedātāju pilnās ielas, dziedošie tramvaji.

Koncerta laikā Gunārs ar Sarmīti atradās uz Lielās estrādes, es svētku publikā. Pēc koncerta biezajā drūzmā mums neizdevās sastapties. Pārnācis mājās, stāvēju uz balkona un satraucies gaidīju, vai naktī Gunārs spēs atrast ceļu. Ziedošās liepas spuldžu gaismā zīmējās jāņtārpiņu gaišas. Pilsēta pamazām aprima un nomierinājās. Logi satumsa. Klusums novilkās. Pēc laiciņa siltā nakts atnesa viegli ritmiskas dziesmas skaņas, soļu troksni, spieķa vingros piesitienus. Ar Sarmīti zem rokas nāca Gunārs Janovskis, savējais savā zemē.

No Gunārā 1996. g. 16. janvāra vēstules: “Uz divdesmit pieciem mūsu sarakstes gadiem, cauri tumsai, miglai, neziņai un apklusušām gavilēm — lai spiežam roku. (..) Tu gribi par mani kaut ko uzrakstīt? Paldies par iespēju skatīt sevi arī no pakauša puses!”

P. S.

Izlasījis uzrakstīto, Gunārs deva šādu spriedumu (1996. g. 20. februāra vēstule): “Divdesmit pieci gadi! No tiem divdesmit ir nodzīvoti kāda žoga pretējās pusēs. Žogs bija, bet tas nebija mūsu celts. (..) Bet tomēr mēs žogā zinājām caurumu. (..) Un tagad? Žoga vairs nav. Bet ir palicis caurums, pie kura mēs tiekamies un spiežam roku. Caurums ir izdzīvojis, un tas, ko žogi nespēj atdalīt. Tevi sveicinot — Gunārs.”

Valoda ka mērs un spogulis

Tālrādē runā valsts ministrs — nepareizi vārdu locījumi, sajaukta vīriešu un sieviešu dzimte, dīvainas galotnes.

— Gramatika Tarzāna līmenī, — nosaka klausītājs. — Vai nu darīšana ar pusinteliģentu vai galēju necieņu pret latviešu valodu.

— Varbūt cilvēks nav paguvis iemācīties, — cits pieļāvīgi iebilst.

— Jāpastāv elementāriem kritērijiem. Kas pieļaujams sētniekam, nav piedodams ministram. Kurā pasaules valstī tik augstu posteni piešķirtu cilvēkam, kam vārguļo valsts valoda?

Klausoties sarunu, es nodomāju — ak, ko nu par valsts ministru. Vēl nesen kāds kungs — atcerēsimies — pretendēja uz Valsts prezidenta posteni, ar grūtībām latviešu valodā izrunādams dažus vārdus.

Lai cik sāpīgi, jāatzīst, ka savulaik Merķeļa paustie uzskati par latviešu īpašībām — pakļaušanos un pašcieņas trūkumu — ir lielā mērā patiesi. Mūsu pieļāvībai nav robežu. Arī valodas jautājumos mūsu āda ir tik bieza, ka neuztrauc nekas. “Nu, lai! Valoda jau nav galvenais!”

Mistisko “galveno” ārpus valodas es neredzu. Valoda ir cilvēka īpašību rādītājs un izsaka ārkārtīgi daudz. Jūs taču neteiksit: nu, ar valodu tam Švaukstam šā un tā, bet cilvēks izcils. Valoda liecina gan par inteliģences krāvumu, gan par vērtību iesliedējumu. Es neticu pilnvarotam Latvijas interešu aizstāvim, kam mūsu valoda valstās mutē kā kaķa gaļas kumoss. Es neticu arī tam, kas apzinīgi vai neapzinīgi gatavs dzimto valodu izmainīt pret modes žargonu. Ja akadēmiski izglītots cilvēks savus slēdzienus izsaka ar vārdiem “tas ir forši”, “tas ir feini”, manā uztverē darīšana ar pazaudētu gaumes acumēru.

Protams, daudz kas kļūst saprotamāks, ja palūkojamies uz šīm lietām vēsturiskā atskatā. Kas gan laika gaitā nav darīts, lai latvietī iepotētu apziņu, ka sarežģītajā organismā, ko sauc par dzīvi, dzimtā valoda ir mazsvarīgs piedēklis. Apmēram kā aklā zarna.

Ari pašreiz Latvijā spēcīgi jūtamā krievu vēlme dabūt latviešu valodu atpakaļ aizdurvē nav nekas jauns. Impēriskās alkas nostiprināties Baltijā vienmēr gājušas roku rokā ar kaislīgu rusifīcēšanas vēlējumies. Cara laikos pat brīvstundā latviešu bērnam iečukstēt otram latviešu bērnam ausī kaut dažus vārdus latviski skaitījās liels pārkāpums. Sodīja ar kaklā pakārta kauna dēļa nēsāšanu — “Ja govoril na latišskom jazike

1905. gada revolūcijas satramdīts, cars pavēlēja krieviem mazdrusciņ pierauties. Pamatskolas pirmajās klasēs mācības atļāva arī latviešu valodā. Taču bailes aizmirsās un, varai atgūstot pašapziņu, pārkrievošanas uzbrukums sākās no jauna.

Graujošu rusifikācijas vilni atnesa padomju vara. Jo bīstamu savienojumā ar nepieredzētu krievu kolonistu ieplūdumu. Cik ātri daudz kas aizmirstas! Ar kādām metodēm pirms nedaudz gadiem mūs nospieda uz ceļiem krievu valodas priekšā! Kadru anketas un biogrāfijas rakstījām krieviski. Dokumentus iestādes pārsvarā izsniedza krievu valodā. Latviešu sekretāres lietvedību kārtoja krieviski. (Rakstāmmašīnas ar latīņu burtiem veikaliem vispār nepiegādāja.) Skolēnu Dziesmu svētkus izglītības ministre atklāja krieviski utt., u. t. jpr. 1988. gadā nonāca līdz latviešu skolu likvidācijai (sākot ar jauno mācību gadu — pārveidei par divvalodu kopskolām). Vienlaicīgi no abitūrijas pārbaudījumiem bija paredzēts svītrot latviešu valodas rakstisko eksāmenu. Maskēšanās beidzās. Mūžvecos centienus īstenoja neslēpti.

Tagad jūtam sekas. Mūsu valoda tikko pusdzīva elpo. Piegružota izteiksme, izšķobītas mērauklas. (“Es runāju nepareizi? Visi tā runā!”)

Liktos likumsakarīgi, ka pēc neatkarības atgūšanas viens no svarīgākajiem valdības uzdevumiem būtu latviešu valodas tiesību atjaunošana, nodarīto postījumu labošana. Vai tā ir? Avīzes it mierīgi ziņo, ka sestajā neatkarības gadā piecpadsmit (!) Latgales pagastos joprojām nestrādā padomju varas iznīcinātās latviešu skolas. Nav jūtams valdības atbalsts arī Valodas centra un inspekcijas darbam. Tieši otrādi. Šīs iestādes darbiniekus, bieži fiziska apdraudējuma un psiholoģiska spiediena māktus, varas kabinetos uzskata gandrīz par nevēlamiem miera grāvējiem. Zaudējis Ministru kabineta augsto pajumti, centrs pamazām kļūst par tādu kā sabiedrisku apvienību, līdzīgu zemūdens zvejas pašdarbnieku pulciņam vai dekoratīvo suņu audzētāju klubam. Norvēģijā, piemēram, ari darbojas iestāde ar līdzīgiem uzdevumiem. Grūtajam amatam darītājus speciāli gatavo filoloģijas fakultātes atzars. Valodas inspektors ir cienījams postenis ar plašām pilnvarām.

Pētījumi liecina, ka valodas fons lielā mērā nosaka valstī valdošo garu. Latvijā valodas fons diemžēl vēl šobaltdien nav latvisks. Ieej policijas iecirknī, tur skan krievu valoda un grand krievu radiostacija. Mājās Latvijas valsts [9] ierēdnis, kas joprojām nav iemācījies valsts valodu un pat nerosās to darīt, var skandināt kādu radiostaciju sirds vēlas. Bet policijas iecirknis ir valsts iestāde, tā ir liela atšķirība. Eiropā valsts iestāžu iekšējie noteikumi nosaka gan darba laiku, gan darba stilu, gan pienākumus. Vai izstrādāt tādus noteikumus un gādāt par ievērošanu prasītu daudz?

Tas pats jāsaka par citām valsts institūcijām: Latvijas armiju, pasta nodaļām, ministrijām, universitāti, tehnisko universitāti, kur oficiālās darba telpās oficiālajā darba laikā masu saziņas līdzekļi bez mitas radina pie svešas gaisotnes. Zemapziņas līmenī mūsu psihe tiek grauta nepārtraukti, ar plašu vērienu.

Neaizmirsīsim, ka savas ideoloģijas izplatīšanā un icfiltrēšanā Krievijai ir līdz pilnībai noslīpēti paņēmieni. Šajā Maskavas jājamzirdziņā ieguldīti miljardi. Sagatavotas speciālistu armijas. Izstrādāta stratēģija un taktika.

Uz āķa tārpa vietā vienmēr sprausta kultūra. Sākot ar Majakovski, kas divdesmitajos gados ieradās Rīgā, lai “lasītu dzejoļus”, un beidzot ar Ņikitu Mihalkovu, kas pēdējā laikā vai trīsreiz gadā brauc pie mums “rādīt filmas”. Katru nedēļu no Krievijas Rīgā ierodas simtiem dažādu kultūras nesēju. Man nav iebildumu pret krievu kultūru. Bet kā tas nākas, ka ikvienu šādu pasākumu ar preses, radio un televīzijas pakalpīgu palīdzību gluži kā vecajos laikos reklamē visskaļāk un paceļ uz augstākā goda pjedestāla? Radioaktīvajam fonam vērīgi seko attiecīgs dienests. No rītiem par to ziņo radio gluži kā par viļņu augstumu jūrā. Kas seko valodas fona svārstībām, lai stāvoklis nekļūtu bīstamāks?

Līdzās krievu valodai ne mazāk biedīgi mums pāri gāžas angļu valodas lavīna. Pilnīgā nopietnībā apgalvojot sen dzirdēto: latviešu valoda nekas nav. Sērga jo bīstama, tajā iesaistīta ar milzīgu naudu un neierobežotām talantu rezervēm apgādātā pasaules pop-komercindustrija. Tā nav nejaušība, ka radiostacijas un TV kanāli aizvien dedzīgāk kalpo šai pasaules baigākajai narkotikai. Tā nav nejaušība, ka “pasaules labākā” jandālmūzika iet roku rokā ar dzimto valodu apcirpšanu, ar ētisko normu atmiekšķēšanu. Tirgus visiem līdzekļiem cīnās par noietu.

Padomijā Latvijas interešu noliedzējus saucām par pakalpiņiem, nodevējiem. Vai mūsdienu latvietības nīdētāji ir no tālumiem atlidojuši svešinieki? Nē, sabiedrībā pazīstami un ieredzēti ļaudis. Varētu teikt, sējēji, kas mirkļa labuma vai popularitātes dēļ nedomā par pļauju. Ausīs brīdinoši ieskanas Rigoleto motīvs — vaļā palaists ļaunums vistraģiskāk atklājas, atgriezdamies pie pašu bērniem.

Ar briesmām esam apraduši kā ar ielaistu slimību, bet tā slēpj grāvēj spēku tautas pastāvēšanai. Jaunās, saplūstošās Eiropas ideja daudzus apmāj. Varbūt kā ērts aizbildinājums? Virspusējo pabīdot nost, redzam, neviena kultūrtauta no savas identitātes atteikties netaisās. Valoda nav košļājamā gumija, maināma pēc garšas. Atcerēsimies, ka valodu sajukšanu pie Bābeles torņa Bībele rāda kā briesmīgu notikumu. Valodas aizsardzībā mēs varētu mācīties no Eiropas kultūrvalsts Francijas, kur grožus neatlaiž, kur gadu no gada bargākas kļūst prasības pret franču valodas piesārņotājiem. Par jautājuma kārtošanu atbildīgas visas valstiskās institūcijas, prokuratūru un Finansu ministriju ieskaitot. Francijā, piemēram, valodas likums aizliedz iesniegt valsts iestādēm dokumentus ar terminiem svešvalodās. Nosacījuma pārkāpējs iesniegumu pirmo reizi saņem atpakaļ, pārkāpumam atkārtojoties, tiek sodīts ar lielu naudas sodu. Laba pieredze būtu gūstama ari Izraēlā, kuras valsts valodu — ivritu — pirms 150 gadiem uzskatīja par mirušu valodu.

Vai kāda no Saeimas frakcijām aizkususi, pūloties latviešu valodas labā? Kur Ministru kabineta ieguldījums šajā jomā? Teiksim, gādājot par administratīvajām normām valodas inspekcijas darba sekmēšanai? Ko dara Latvijas Universitāte, lai jaunā inteliģence labi zinātu un stingri sargātu latviešu valodu? Atmiņā dzīvi nospiedies kāda paziņas tēlains stāsts, kā, stājoties pirmskara Latvijas Universitātē, viņš, ebrejs, visvairāk gatavojies sacerējumam latviešu valodā. Prasības bijušas ārkārtīgi augstas jebkurā fakultātē. Vai nebūtu laiks pie tā atgriezties?

Rakstiskam sacerējumam latviešu valodā jākļūst par pamatkritēriju ikvienā vietā, kur vērtē cilvēka spējas. Vai mums mazāk iemeslu nekā japāņiem, kam tieši tādā veidā jāapliecina dotības, pretendējot uz jebkuru darbu, veikala palīgstrādnieka amatu ieskaitot. Ko vērts ministrs analfabēts? Kur tiksim ar inženieriem, skolotājiem, advokātiem, ārstiem, kas latviski domāt nespēj?

Latvietis neprot izsacīties vienkārši. No skolnieka prasa daudz, vien prasmi sarežģīto pateikt vienkārši neprasa. Nemāca vienkāršības skaistumu. Kur lai bērni tādu māku apgūst? Palasiet skolu mācību grāmatas ģeogrāfijā, fizikā, ķīmijā. Jā, ari latviešu valodas mācībā. Cik sapīņāta, izspīlēta izteiksme. Jaunā paaudze slikti zina latviešu valodu ari tāpēc, ka mācību grāmatas neskaidri un pārgudri uzrakstītas. Bērni saka:

— Tie likumi tik gari un jocīgi, tos nevar paturēt prātā.

Gramatika nav sadalīta īstās izpratnes pakāpēs. Maziem bērniem vienkārši jāmāca pareizi runāt un rakstīt. Lieliskā atmiņa darīs savu, bet slikti viņi uztvers garas definīcijas.

Mīļais latviešu valodas skolotāj! Vecās vēstures grāmatās redzama fotogrāfija — Ziemeļlatvijas partizāni Neatkarības cīņu laikā. Jaunekļi ar bruņucepurēm galvā, šautenēm rokā un kailām kājām. Tāds lielā mērā esi arī tu. Neapgādāts, bet uzdevuma aicināts. Nevis sausu, garlaicīgu (atbaidošu) skolas programmas izpildi prasa šis laiks, bet valodas mīļuma, sirdstuvības modināšanu, lai ieskanētos burvība, kas slēpjas vārdā ar latvisku dvēseli.

Ūdens upēs plūst uz leju, tāpat prasībām allaž bijusi un būs tieksme noplakt, pazemināties. Arī brīvības jēdziens pārāk bieži izpaužas vēlmēs ar priedēkli “ne” — nedarīt, nerēķināties, neprasīt.

Vai Latvijā cienīs un vērtē turēs valodu, tas atkarīgs no mūsu apņēmības, no mūsu gatavības latviešu valodu aizstāvēt. Ir pēdējais laiks atbildēt — vai esmu par savu tautu, par savu valsti?

Esmu?

Tad nākamais jautājums: ko gribu darīt — mājā, skolā, darbā, uz ielas, sabiedrībā, lai latviešu valoda Latvijā atgūtu zelta briedumu, pastāvētu un tiktu godā turēta?

Valdonīgais kalps. Arvīds Grigulis

Ap 1988. gada sprādziensanāksmi, kurā pirmoreiz atklāti pieminēja Latvijas okupāciju, valodas kā ap asu stūri berzušās un trinušās daudz un berzīsies un trīsies vēl ilgi. Atstāto liecību vidū izceļas kāda bieži reproducēta fotogrāfija: sēde partijas izglītības namā (kongresu namā) beigusies, starp tukšajiem krēsliem, galvu delnā atbalstījis, vientuļi kavējas sirms vīrs. Poza un sejas izteiksme runā skaidrāk par jebkuru tekstu — tā sēž pie aizbērta kapa, pie sagruvuša nama.

Šis vīrs ir Arvīds Grigulis, kas, jādomā, toreiz patiešām saprata, ka viņa nams sagruvis un cerības apraktas.

Stāvoklis Rakstnieku savienībā bija sarežģītāks, nekā no malas varēja likties un kā tagad to iztēlojas viens otrs apstākļu nezinātājs. Formāli samērā liels skaits rakstnieku skaitījās partijas biedri (es pārstāvēju mazākumu), tomēr īstenībā no komunistisko uzskatu šaurības tie stāvēja tālu. Padomju iekārtu lielā mērā balstīja viltīga pretruna — uz papīra likumi un priekšraksti izskatījās demokrātiski, tikai dzīvē demokrātija netika īstenota. Rakstnieku partijas organizācija šajā ziņā bija izņēmums. Apvienojot vairākumā tolerantus brīvdomātājus, bija panākts, ka demokrātija no dekoratīvas teorijas kļuva par reālu līdzekli un sāka kalpot citiem mērķiem, nekā varas iestādes vēlējās, īpaši spilgti tas atklājās 1965. gadā “rakstnieku revolūcijas” laikā, kad vēlēšanu ceļā izsacītā nepakļāvība ieguva klaja protesta izpausmi.

Partijas cīnītāju pulciņš rakstnieku vidū bija neliels. To veidoja ar Pelši saistītais Žanis Grīva (mira 1982. g.), daži personālie pensionāri, viena demagoģe un pāris vāju literātu, kas ar ideoloģisko pareizticību sev nodrošināja samērā treknu dzīvi. Rakstnieku vidū viņiem nebija ne autoritātes, ne jūtama svara. Un tomēr partijas janičaru pulciņā viena figūra (it īpaši pēc Grīvas nāves) stāvēja citām augstu pāri kā Koloss, kā milzis Golems. Tas bija Arvīds Grigulis, kas turpat piecdesmit gadus partijas līniju latviešu literatūrā ne tikai uzraudzīja un kopa, bet lielā mērā pats personificēja.

Apmēram ap to laiku, kad Anšlavs Eglītis nostiprināja savu rakstnieka vārdu, “Atpūtā” publicēdams “Līgavu medniekus”, Arvīds Grigulis ne mazāk iespaidīgi tajā pašā žurnālā piesacīja sevi ar romānu “Liktenīgais noslēpums”. (Vēlāk tas parādījās ar nosaukumu “Cilvēki dārzā”.) Magnetizētais sižets, neparastā vide (galvenais varonis burvju mākslinieks), tēlojuma pievilcīgais lirisms lasītājos radīja atzinīgas atbalsis. Kritiķi vienprātīgi pavērsa īkšķus migšup: ievērojiet jauno vārdu, par viņu vēl nāksies dzirdēt!

Dzejas laukā Grigulis šo to jau bija publicējis, taču tas vairs nebija aktuāli.

I .īpat viņa īslaicīgā tuvināšanās sociāldemokrātu partijai un pirmsulmaņa I atvijas ietekmīgajai avīzei “Sociāldemokrāts”, kur savulaik publicējās ilaudzi redzami rakstnieki, sākot ar Sudrabkalnu un beidzot ar Valdi Grēviņu un Vili Veldri (Jāni Trimdu). Šis intermeco nu bija aizmirstams. Autoritārās varas pēdējā gadā Grigulim bija viss, lai karjeras lēcienu sāktu par jaunu. Viņa popularitāte auga. Veiksmīgā sadarbība ar Benjamiņu biznesu nodrošināja stabilu vietu prominentā sabiedrībā. Izcelšanās viņu izdevīgi saistīja ar Ulmaņa iekārtas vadošo slāni — turigo zemniecību. Arī izglītība bija solīda — Latvijas Universitāti beidzis jurists.

Varbūt es maldos, bet man pilnīgi neiespējami iedomāties Griguli pieticīga malā stāvētāja lomā. Ap 1939. gadu es redzu Griguli krustceļos vienīgi starp rakstnieka un jurista karjeru. Abos gadījumos perspektīvā rādās veiksminieka lauri. Teiksim, potenciāls amatu vīrs tieslietu sistēmā vai teātra direktors. Rakstu un mākslas kameras referents vai apgabaltiesas prokurors. Uz kurieni tas aizvestu Griguli likteņa pavadā, grūti pateikt. Nav izslēgts, ka Klusā okeāna Palisādēs iepretim kādreizējā “Atpūtas” kolēģa Anšlava Eglīša dzīvesvietai tad atrastos arī viņa savrupmāja. Protams, tikpat iespējams būtu drūmāks variants. Piemēram, līdzīgs jurista un literāta Jūlija Pētersona dzīvesstāstam ar traģisku finālu izsūtījumā.

Bet 1940. gada 17. jūnijā Latvijā iebrauca krievu tanki, un skats uz dzīvi kā caur izmainītu filtru pēkšņi atklājās gluži citās krāsās.

Jādomā, ka Grigulis toreiz izvērtēja situāciju ar sev piemītošo jurista loģiku. Kādreizējā piederība sociāldemokrātiem jaunās varas skatījumā viņa šanses aptumšoja. (Meņševiks boļševikam bīstamāks par buržuju!) Līdz ar to ceļš uz kompartiju un valdošo eliti slēgts. Taču stāvoklis Latvijā bija īpatnējs, un tas savukārt viesa cerības. Pēc pieciem Ulmaņa valdīšanas gadiem sabiedrībā pazīstamu “kreiso” nebija daudz. Papildspēkus vajadzēs. Varām mainoties, jāmāk pārtvert ritmu...

Tas bija neziņas un vilinošu maldu pārpilns laiks. Bet varbūt šodien, no jauna izjūtot bagātības un nabadzības klibās sakarības, jau atkal labāk izjūtama sociālā izlīdzinājuma mirāžas apmādinošā pievilcība? Katrā ziņā toreiz netrūka ari tādu, kas jauno varu metās stiprināt aiz sirdsšķīstas naivitātes.

Būtu netaisnīgi Griguļa vēlmi iesaistīties padomju iekārtas būvētāju rindās izskaidrot ar apzinīgi izlemtu, programmētu apņēmību darboties kā ļaundarim. Nav izslēgts, ka ari viņu zināmā mērā apsēda maldīgs ideālisms, ari viņu — tāpat kā daudzus citus — pievīla cilvēciskā īpašība nākotnē raudzīties ar cerībām.

Komunisti patiesos mērķus rūpīgi slēpa, apgrozībā laizdami patīkamus melus un pievilcīgus solījumus. Viņi atzinās: jā, mēs esam stingri un nepielūdzami, bet tikai pret tiem, kas kavē ieviest jauno, taisnīgo kārtību. Bargi kļūstam, kad bargiem kļūt spiež pienākums. Turpat gadsimta ceturksni vēlāk, dzīvodams Griguļa tuvumā kā vasarnīcas kaimiņš un vērodams viņu rakstnieku sanāksmēs, aptvēru to, ko 1940. gada vasarā diez vai kāds saprata, Griguli ieskaitot. Proti, ļoti daudz ko izšķīra sakritība. Griguļa raksturs, viņa personība un mentalitāte izrādījās kā radīta komunistu filozofijai par labu un ļaunu. Grigulī pašā šīs tik atšķirīgās fāzes šķīra apbrīnojami zems slieksnis. Viņš varēja būt iejūtīgs un draudzīgs un jau nākamajā mirklī nežēlīgs un skarbs. Ar vienu un to pašu cilvēku viņš spēja būt laipns un tūdaļ pat brutāli noraidošs. Draudzības jēdziens viņu nesaistīja ne ar kādiem pienākumiem. Noēst kolēģi viņam nenozīmēja vairāk kā uzmaukt uz makšķeres āķa tārpu. Taču 1940. gadā tas viss vēl bija priekšā.

Toreiz Žanis Spure sāka veidot literāro žurnālu “Karogs”, un Grigulis viņam palīdzēja. Žurnāla pirmais numurs bija gatavs, kad jaunie vadītāji attapās — žurnālam nebūs autoritātes, ja to neparakstīs redaktors ar solīdu rakstnieka vārdu. Izvēlējās Andreju Upīti, kas pirmajā brīdī no pārmaiņām vairījās un mierīgi dzīvoja Skrīveros. Pierunāt Upīti uzticēja Grigulim. Vai viņš uzdevumu izpildīja? Protams. Kādā veidā? Viņš Andreju Upīti piemānīja, sakārdinādams ar vienīgā noteicēja varu jaunajā žurnālā. Grigulis ļāva vecajam stūrgalvim veselu dienu lasīt viltīgi līdzpaņemtos manuskriptus un “veidot” žurnālu, kas patiesībā bija jau iespiests.

Mūža novakarē, sasniedzis visu vai gandrīz visu, ko cilvēks padomju iekārtā varēja sasniegt, Grigulis savus četrdesmitā gada varoņdarbus publiski klāstīja, jāteic, ar interesantu atklātību. Viņš, piemēram, neslēpa, ka tolaik uz presē izziņoto rakstnieku un žurnālistu arodbiedrības atjaunošanas sapulci ieradusies arī Aspazija. Un neviens cits kā viņš, Grigulis, Aspaziju no zāles izraidījis.

Šodien var sacīt: un ļoti labi, ka izraidīja. Varbūt vecā, slimā dzejniece būtu izstrādājusi kādu muļķību. Taču šis gadījums var interesēt kā vēl viena detaļa Griguļa personības atklāsmē. Aspazija tomēr bija Aspazija. Iedomāsimies uz mirkli Griguļa vietā kādu citu. Teiksim, Sudrabkalnu, Čaku, Plaudi vai Grotu. Kurš no viņiem būtu atļāvies izdzīt Aspaziju no rakstnieku sapulces? Esmu pārliecināts — neviens. Bet Grigulis to izdarīja. Jo viņa raksturs tam bija kā radīts.

Grigulis kara laikā — it kā īpaša tēma. Piespiedu notikumu ieknoķēts, bez izvēles iespējām. Griguļa atrašanās frontē, kas gadu gaitā viņu bagātīgi iemūrēja ordeņos un medaļās, bija diezgan nosacīta. Patiesībā jārunā par žurnālista darbu frontes tuvumā. Un tomēr tie bija apstākļi, kas dzīves uztveri krietni vien nomizoja, tuvinot pamatjautājumu serdei. Grigulī uz brīdi atžirga nomāktais dzejnieks. Nostalģija pēc dzimtenes bija patiesa, tāpat kā vēlēšanās atgriezties Latvijā. Patiess traģisms asiņoja arī no dabas dzīvīgo ritmu nesaderības ar kara stihijas aklo nāvīgumu. “Vēl tik īsu bridi mūsu dārzā / Smaržos šrapneļrožu baigā smarža.”

Tas bija Grigulis, kas par tālāko ritējumu vismaz zemapziņā vēl šaubījās. Uzvaras eiforija cilvēcīgās izjūtas aizvien biežāk un biežāk aizstāja ar ideoloģijas frāzēm. Pārlūkojot Griguļa darbību mūža garumā, var sacīt, ka viņš sakropļojis (vai centies sakropļot) ne viena vien latviešu rakstnieka literāro devumu. Un tūdaļ jāpiebilst, ka to pašu viņš izdarījis arī ar savējo.

Kara laiks Griguļa biogrāfijā iezīmējas ar kādu paradoksu. Uniformu valkājot, viņš nebija ne komandieris, ne rīkotājs. Nācās samierināties ar pakļautas personas — ierindnieka — lomu. Pavēlēja bijušie politieslodzītie un partijas biedri ar pagrīdnieku stāžu. Tas tomēr netraucēja Griguli pēc atgriešanās Rīgā līdzdalībnieka pašapziņu visnotaļ akromegalizēt. Frontinieka pašlepnums kļuva par psiholoģisko pamatu, uz kura no pārākuma augstumiem viņš lūkojās gan uz savulaik apskausto Čaku, gan uz Grotu, gan uz Plaudi. Uz visiem, Subrabkalnu ieskaitot.

Pirmajos pēckara gados Griguļa liktenis vēl šūpojās svaru kausos. Viņš Universitātē lasīja literatūras vēstures lekcijas un katru sezonu deva Drāmas (Nacionālajam) teātrim pa lugai. Darbs teātrī vairoja popularitāti, taču rakstniekam “ar pagātni” būt populāram bija riskanti. “Pareizie” no “nepareizajiem” tolaik vēl nebija dzelžaini nošķirti. Ka Čaks nav pareizs, divu domu nevarēja būt. Grēviņš tāpat. Atis Ķēniņš ari. Bet Grigulis? Savā laikā pinies ar “trauksminiekiem”, pesimisma bacilis asinīs...

Man stāstīja rakstnieks, kas pats bijis liecinieks: kopā viņi apbraukājuši lauku rajonus, kad Grigulim pēkšņi piezvanīts un pastāstīts — “Cīņa” gatavojoties publicēt rakstu, kurā negatīvistiem pieskaitīts arī viņš. “Tas nekad nenotiks!” Grigulis iesaucies un tūdaļ aizbraucis uz Rīgu.

Bezšķiru sabiedrībā divas šķiras tomēr pastāvēja: tie, kuri kritizēja, un tie, kurus kritizēja. Grigulis ne mirkli nešaubījās, ka pieder pie pirmajiem. Un netaupīja pūles, lai šo stāvokli saglabātu pat šķietami neglābjamās situācijās. Kad Pelše nolēma aizvākt no ceļa Vili Lāci, makiavellisko intrigu ievadīja uzbrukums romānam “Uz jauno krastu”. Galvenais toņa uzdevējs izdevniecības apspriedē, protams, bija Grigulis. Tieši viņa apsūdzības argumenti sīkā izklāstā nonāca Maskavas presē. Vai kādam varēja ienākt prātā, ka Lāci aiz neaprēķināmas kaprīzes aizstāvēt sadomās pats Kaligula-Staļins?

Sekas bija pārsteidzošas. Daudziem, tikai ne Grigulim, kas uzgrieza elegantu uzskatu pirueti. Viņš atkal uzstājās kā apsūdzētājs. Šoreiz, izskatot izdevniecības “maldīgos lēmumus”. Piķis un zēvele nolija pār Rakstnieku savienības vadību, kuras neskaidrā nostāja varējusi maldināt sabiedrību ar cienījama rakstnieka darbu nepamatotu pulgošanu.

Pirmajos pēckara gados Grigulis izskatījās tāds, kādu traģēdijā “Jūlijs Cēzars” Šekspīrs zīmē Kasiju. Izteikts astēniķis. Smalku, bālu seju, tumšiem, kupliem matiem. Pirmo reizi Griguli vaigā skatīju, kad viņš, reimatisma uzliesmojuma mocīts, prātīgi tipināja, balstīdamies uz spieķa. Brūnais ādas mētelis ap kārno augumu vaļīgi kuļājās.

Mūža otrajā pusē astēniķis kļuva par miesās izplūdušu pikniķi. Staigāja viņš pa jūrnieka modei smagi gāzelēdamies. Masīvo galvu ar apaļo pieri pie ausīm nedaudz iebalsināja plāns, sirms matojums. Plaukstas ar apkodītajiem nagiem allaž rādījās tādas kā sasvīdušas. Grigulis bieži un daudz dzēra, dažkārt pat caurām dienām un naktīm, bet to nevarēja manīt. Vienīgi piere aprasoja ar sviedriem un spalgā balss kļuva griezīgāka. Tēriņus maksāja ar lielmanīgu nevērību, tālab ap viņu ņudzēja pieskandinātāji. Viņš gāja uz tirgu iepirkties, vārīja un cepa. Ģērbās nevērīgi, pavirši, toties labprāt greznojās ar nozīmēm un karekļiem.

Viņa runas manieri raksturoja agresīva, kategoriska izteiksme. Ikvienā jautājumā viņa spriedumi izskanēja kā nepārsūdzama, neapšaubāma patiesība. Vienīgi sarunās ar sievietēm Grigulis izmainījās, pārtapdams par uzmanīgu kavalieri. Viņa personībai raksturīgā valdonība un plašais vēriens uz vājo dzimumu atstāja iespaidu. Sievietēm Grigulis patika, kaut izskata ziņā stāvēja tālu no priekšstata par valdzinošu vīrieti.

Ja šiem pasausajiem redzējumiem vajadzīgas košākas ilustrācijas, meklējiet manā romānā “Kailums” (1970. g.). Profesora Aparjoda tēlam par prototipu lielā mērā esmu izmantojis Griguļa kolorito personu. To uztvēruši daudzi. Šķiet, ari Grigulis, kaut gan notu par iebraukšanu teritoriālajos ūdeņos no viņa neesmu saņēmis. Šajā ziņā Grigulis bija komplicēta parādība. Iegansti, kas viņu noskaņoja kareivīgai rīcībai vai — tieši pretēji — sastindzināja nejūtībā pat adatainās, provocējošās situācijās, bieži palika neatklājami. Katrā gadījumā iemesli nebija banāli virspusēji, viegli atšifrējami vai iekļaujami noteiktā formulā.

Sarežģītas, grūti skaidrojamas bija Griguļa attiecības ar viņa kādreizējiem studentiem. Juku jukām jaucās patiesa ieinteresētība, konjunktūras akrobātika, smalka izjūta un rupji aizspriedumi, untumu ačgārnības un instinktīva cieņa pret jaunu talantu. No vienas puses, it kā grūti bija atrast filoloģijas fakultātē izaugušu dzejnieku, kam Grigulis šādi vai tādi nebūtu palīdzējis ceļā uz literatūru. No otras puses — ar Griguļa smago ietekmi saistījās vairāku topošo literātu sašaurinātais pasaules skatījums, sabojātā daiļrades izpratne, maldīgā vērtību uztvere. Turklāt studiju laika jaukās atmiņas vienam otram pārtapa pārsteigumā, kad pašu cilvēks atklājās kā ideoloģijas uzraugs vai uzraudzības eksperts.

Grigulis, bez šaubām, zināja ironiskās epigrammas, ko par viņu rakstīja Ojārs Vācietis, taču saglabāja iecietīgu labvēlību, kas tikai pāris jautājumos pārtapa tēvišķos ķetnas cirtienos ar ievilktiem nagiem. Imantu Ziedoni, kas Griguli personīgi neaizskāra, gan necieta ne acu galā un izmantoja jebkuru izdevību, lai publiski apsūdzētu daždažādos grēkos.

Māru Zālīti nepārprotami pieskaitīja nemiernieku komandai, kas ar “viltīgiem zemtekstiem kairina mietpilsoņu buržuāziski nacionālistiskās jūtas”. Bet tajā pašā laikā Grigulis neatteicās rediģēt Zālītes pirmo dzejas grāmatu. Vai tādējādi atklājās patiesa interese par latviešu literatūru? Vairāk ticams, ka rudimentāras atliekas no tālas pagātnes, kas rudeņos gājputnu laikā mājas zosīm liek kādu bridi paskraidīt pa pagalmu un plivināt spārnus. Bet varbūt labsirdības maskēta godkāre? Vai vienkārši kaprīze — gribu un atļaujos.

Bija arī smagāki gadījumi, kas risinājās rakstnieku saimes acu priekšā. Kaut vai pilnīgi nesaprotamais uzbrukums Bruno Saulītim. Kurš gan nezināja, ka bijušais Maskavas aizstāvis Arvīds Grigulis un bijušais leģionārs Bruno Saulītis bija tuvi cilvēki? Dzīvoja vienā namā, spēlēja šahu, vasarās brauca makšķerēt, ziemās bļitkot, kopā lielos daudzumos iznīcināja konjaku.

Saulītim, diža auguma piebaldzēnam, lielībniekam un fantastam, patika braukt ar muti. Jau vācu laikā, gandrīz vai zēna gados apkopojis pirmos dzejoļus grāmatā “Pret rītu” un guvis Jāņa Grīna un Jāņa Rudzīša atzinību, viņš par sevi kā dzejnieku un savām zināšanām dzejas teorijā bija augstās domās. Taču Griguļa priekšā viņš turējās ar tādu kā pieliektu galvu, acīmredzot naivi ticēdams vārdiem, ko Bēthovens savulaik rakstījis Amendam — draudzība ir pajumte pret lietu un pavēnis pret saules svelmi. Valsts izdevniecība, kur Bruno Saulītis vadīja daiļliteratūras redakciju, Griguli aprūpēja un apčubināja kā nevienu. Ciešā burzmā kā ledus gabali palu straumē cits citam sekoja viņa izdevumi — izlases, jubilejas kopkrājumi, kopotu rakstu sējumi. Par to neviens pat nebrīnījās — draudzība ir ražens spēks. Un —

Īli

lūdzu! Kartēja republikas literatūras veļas mazgašanas sanāksme Grigulis par upuri izraudzījās Saulīti!

Bruno ar sirds asinīm bija uzrakstījis poētisku veltījumu sava tēvabrāļa nelaimīgajam mūžam. Grigulis Saulīti publiski novērtēja kā bezprincipu renegātu, kas atļāvies liet asaras par šķiras ienaidnieka likteni.Turklāt Griguļa uzstāšanās balstījās uz faktiem, kas dzejojumā nebija atrodami un varēja būt iegūti vienīgi no sarunām ar Bruno Saulīti aizvadītās draudzības stundās.

“Tēvabrāļa” skandāls rakstnieku vidū radīja lielu sakustēšanos un dažādus skaidrojumus. Ilggadēji vērojumi liek man domāt, ka Griguļa, milža, ideoloģijas lielmaņa tēls bija nosacīts. Zināmu aprindu priekšā viņš izrādījās vājš. Viņu palūdza, un viņš izpildīja. (Piemēram, uzrakstīja romānu “Kad lietus un vēji sitas logā”.) Viņš bija uzņēmies lomu un to vajadzēja pildīt. Bet atrast upurus, ko sviest Moloha rīklē, nācās aizvien grūtāk. Tas kļuva par apdraudējumu viņam pašam, viņa stāvoklim, prestižam. Grigulis bija šahists. Šahā figūras maina pieņemtajā vērtēs kārtībā. Lai nosargātu savu lomu, Grigulis ziedoja savu tuvāko amata brāli.

Ap Griguli ārēji pat gaišos un bezbēdīgos brīžos tomēr drūvējās dīvains saltums, ko viesa viņa līdzdalība notikumos, kas vispārējās līnijās bija izgaismoti, taču stūros un kaktos saglabāja tumsu aizdomu spokiem un nojautu vīzijām. Tā rakstnieku aprindās klīda minējumi par Griguļa attiecībām ar pirmo sievu Lidiju. Kādu nakti viņš pats to bija aizvedis uz slimnīcu jau mirušu. It kā sirdslēkmē, it kā noslīkušu vannā. 1953. gada augustā, dzērumā sēžot pie stūres, Grigulis uz Jūrmalas šosejas bija vainīgs avārijā, kurā gāja bojā dzejnieks Pēteris Sils. Pretimbraucošās mašīnas šoferis tika sakropļots. Grigulis no notikuma vietas aizbēdzis. Tomēr lieta tiesā nenonāca. Pēc tā laika priekšstatiem Griguli pat pagodināja. Viņu, bijušo sociāldemokrātu, drīz pēc tam uzņēma kompartijā.

Nav aizmirstama Sudrabkalna seja, kad, raustīdams valodu un drebēdams kā pie liela aukstuma, Rakstnieku savienībā viņš reiz atzinās: “Man no Griguļa bail!” Šos pašus vārdus esmu dzirdējis arī no dažiem citiem Grigulim tuviem cilvēkiem.

Lai kaut cik apjaustu Griguļa lomu, jāsaprot situācija Latvijā, sākoties otrajai padomju okupācijai. Varas maiņa uztiepa ne tikai jaunu literatūras koncepciju, revīzijai pakļāva arī literatūrzinātni, literatūrvēsturi, augstskolu programmas, mācību grāmatas utt. Cilvēki, kas šajās lomās bija darbojušies agrāk un kurus sabiedrība uzskatīja par autoritātēm, gandrīz visi Latviju bija atstājuši. Nedaudzie vecie darbinieki nogaidot klusēja un nebūt nemetās jauno ideju kalpībā. Vadība bija nodota cilvēku rokās, kas Latvijas apstākļus nepazina, latviski nerunāja (vai runāja vāji) un kam latviešu kultūra bija svešs jēdziens. Vajadzība pēc jaunām autoritātēm lika tādas radīt. Autoritātes, kas pārvilktu svītru gadsimtu patiesībām un ieviestu jaunās. Autoritātes, kas uzliktu zīmogu strīdīgiem dokumentiem un diskusijās gaisinātu neticētāju šaubas. Grigulis lomai izrādījās īsteni piemērots. Varai viņš vienlaikus bija gan vāle, gan atbalsta spieķis pašas klibuma piesegšanai.

Docents, zinātņu kandidāts, profesors, akadēmiķis, CK loceklis, Augstākās Padomes prezidija loceklis. Griguļa balstīšana (kurš savukārt balstīja iekārtu) dažkārt nonāca līdz kurioziem. Jau minētajā 1965. gadā, kad rakstnieki savā organizācijā Griguli izbalsoja no visiem amatiem un viņu demokrātiski nobīdīja malā, CK piekāpās Rakstnieku savienības vadībai, atbalstot Tautas dzejnieka nosaukuma piešķiršanu Ojāram Vācietim un Imantam Ziedonim. Ar vienu noteikumu — Rakstnieku savienības valdei jāpiekrīt pagodinājuma piešķiršanai arī Arvīdam Grigulim. Darījums notika.

Nepateicību Grigulim nevar pārmest. 1976. gadā, Universitātes lielajā aulā atzīmējot septiņdesmito dzimšanas dienu, viņš paziņoja: “Visu, ko esmu sasniedzis, esmu sasniedzis, pateicoties partijai.” Grigulis bija talantīgs cilvēks ar spēcīgu intelektu, bet Dieva doto viņš līdzīgi tautas pasaku negausim pārmija pret velna zeltu. Nešaubīdamies ne par savu rīcību, ne nākotni. Taču iegūtais izrādījās vien tumsā spīdoši prauli.

“Virza atgriezīsies latviešu literatūrā tikai pār manu līķi.” Tie ir Griguļa vārdi publiskā auditorijā īsi pirms Atmodas pārmaiņām. Ar runām par mirušajiem jokot neklājas, tomēr šajā sakarā rakstnieku vidū cirkulēja drūma anekdote:

— Pie Griguļa nāves vainīga Virzas atgriešanās.

Bet varbūt toreiz pēc sprādziensēdes partijas izglītības namā 1988. gada jūnijā Griguli satrieca pavisam kas cits. Varbūt ar savu jaudīgo prātu un talanta intuīciju viņš jau aptvēra, ka tikai tagad pa īstam nāk laiks, kam viņš bija radīts un aicināts. Jurisprudences sofistu, veikloņu un manipulatoru laiks. Varbūt iztēlē viņš jau skatīja tās iespējas, kas tūdaļ pavērsies izmanīgajiem, kā vampīriem metoties pie varas un bagātību artērijām. Un skumīgu viņa vaigu darīja apziņa, ka viņam tas vairs nav lemts, jo mūžs pagājis un laiks atmērīts.

Grigulis nomira 1989. gada rudenī.

Blaumaņa zelts

1988. gada rudenī, kad Latvijā lēnām vērās vaļā lielo pārvērtību priekškars, sabiedrība atcerējās kādu vērā ņemamu datumu. 4. septembri apritēja astoņdesmit gadi kopš Rūdolfa Blaumaņa aiziešanas. Atceres brīdī pie Blaumanim uzceltā pieminekļa Bastejkalna apstādījumos Rakstnieku savienības vārdā sacīju šādus vārdus:

“Pamācoši ir vērot laikmetu no pjedestālu mainībām. Tikai naivs cilvēks var domāt, ka granītā cirstie pieminekļu postamenti ir nemainīgi. To augstums mainās ne tikai ar gadiem, bet dažkārt pat ar dienām un stundām. Ir taču tā, ka, iedami garām ievērojama cilvēka piemineklim, mēs domās to nomērām: vai mūsu savstarpējās attiecībās kaut kas nav mainījies? Vai pjedestāls atbilst cieņas augumam? Vai mūsu starpā valda tā smalki svarotā saskaņa, kas vajadzīga, lai akmens vai bronzas tēli kļūtu par dzīves cieņas simboliem?

Šodien mēs dzīvojam bangainā laikā, kad daudzi nepelnīti zemu nolaisti pjedestāli atkal paceļas un ne mazums dižā godībā izslietu granīta postamentu sarūk līdz niecībai. Uz Rūdolfu Blaumani tas it kā neattiecas. Garīgie tilti starp viņu un tautu izrādījušies noturīgi, nekādi pali, nekādi uzplūdi un atplūdi to balstus nav varējuši izkustināt. Un tomēr laika atskats ari uz Blaumaņa piemiņu sniedz ne mazums atziņu.

Jaunāka gada gājuma ļaudis var nezināt, ka Blaumaņa piemineklis trīsdesmito gadu beigās no Bastejkalna apstādījumiem tika pārvietots uz Krišjāņa Barona un Blaumaņa ielas stūri. Sacīja — parka nostūris esot pārāk vientuļa vieta, tumsai iestājoties, rakstniekam klēpī sēžoties meitenes un varot notikt visādas citādas ēverģēlības. Jaunajā vietā pjedestāls drošības labad tika paaugstināts par vienu kluci. Bet šis mēģinājums rakstnieku mākslīgi urbanizēt, centralizēt un apdrūzmēt, vienlaicīgi paturot zem uzraugošas acs, drīz vien atklājās kā aplamība. Ari tāds pjedestāla paaugstinājums Blaumanim izrādījās visnotaļ nederīgs. Un, pateicoties zināmā mērā metafiziskajai spējai panākt savu patieso vietu tautā, — kas piemīt ikvienam tiešām dižam māksliniekam —, Blaumanis nokāpa no sava dubultā pjedestāla un atgriezās Bastejkalnā. Jā, kā redzat, ari šeit viņš ir mums pāri, bet ne tik daudz pāri, lai būtu no mums šķirts. Un pjedestāls, uz kura viņš sēž, augsts nevis ar to, ka kalts no liela granīta bluķa, bet ar to, ka atgādina mums rakstnieka vārdus, kam vakar, šodien un rit bija, ir un būs baušļa svars:

“Mans zelts ir mana tauta,

Mans gods ir viņas gods. ”

Mēs esam ieradušies, lai zem rudenīgi pelēkajām septembra debesīm atzīmētu 80. gadadienu kopš Rūdolfa Blaumaņa ķermeniskās nāves. Saltā, aukstā šī gada pirmajā dienā mēs atzīmējām 125. gadadienu kopš viņa dzimšanas. Abām šīm dienām tikai laika skaitīšanas raksturs, jo Blaumaņa gars ir dzīvs. Kā zināms, viņš kādreiz Kokneses muižā mācījās zemes darbus un gribēja kļūt par muižas pārvaldnieku. Taču liktenis bija lēmis savādāk, un Blaumanis kļuva par brīnumaino dārznieku, kas latviešu literatūrā iedēstījis ne vienu vien mūžības puķi. Turklāt sava laika jauno literātu paaudzi viņš kopa kā neviens.

Viņam piemita smalka sirdsjušana. Par spīti kritiķu mēģinājumiem laikmeta paralakses radītos redzes maldus izsludināt par īsto patiesību, Blaumanis savu pārliecību negrozītu paturēja līdz galam. Un šobaltdien mēs redzam jo skaidri — Blaumanis nevis viņa oponenti redzēja tālāk un sprieda gudrāk. Neauglīgi ir mēģinājumi izpostīt tautas iekšējo kārtību. Modes vēji atbrāž

un aizbrāž, paliek tas, kas par vēju stiprāks un par modi vērtīgāks. Tā ir Blaumaņa mācība, par ko mums jābūt pateicīgiem.

Ar ko Blaumanis tā pievelk, kāpēc mēs allaž griežam savas sirdis pret viņu?

Pie Blaumaņa tur saites ar to pasauli, kuras vairs nav, bet kas turpina dzīvot mūsu gēnos kā alkas pēc stingrām, nešķobīgām ētiskām vērtībām, pēc paaudžu saistībā sakņotas pēctecības, pēc gadsimtos slīpētā tautas tikumiskā ideāla.

Nāvei pār Blaumani nav varas. Uz Blaumani mēs varējām paļauties vakar un varēsim paļauties rit.”

Kāds jaunībā lasīts pētījums apgalvoja: izņemot atsevišķus, patiešām ģeniālus rakstniekus, pārējo darbi sakarā ar sociālo, politisko, ekonomisko apstākļu izmaiņām, ideālu un uzskatu dabisko pārbīdi utt., u. t. jpr. zaudējot nozīmi un tiekot aizmirsti apmēram 80 līdz 100 gadus pēc sacerētāju nāves.

Domājot par Blaumani, sajūtas asina tiešums, it kā viņš, miesīgs un dzīvs, joprojām mitinātos Brāķos vai Rozentālu dzīvoklī Rīgā, Alberta ielā 12, dzīvoklis 9. Tāds, kādu savās atmiņās viņu uzzīmējis Ērgļu draudzes skolas skolotājs Kārlis Jirgens: “/../ vidēja auguma, drīzāk pieskaitāms brangiem nekā kalsniem. Ar cēli nestu augumu un cēli nestu galvu.” Vai darbā tāds, kādu aprakstījis Emilis Mclngailis: “Kājās mīkstas tupeles, kreklam krūtis vaļā, mati pārkārušies virs iedobenās, ne visai augstās pieres, sudraba brilles noslīdējušas uz deguna, atsegdamas nogurušās, mazliet mongoliski veidotās acis.” Cik sen, kā Rakstnieku grāmatnīcas* durvis virināja žirgtais Kārlis Kraujiņš (Rožmīlis) un Pļaviņu Skalduleju pagalmā pieklibodams pretī nāca izskatā bargsejainais, bet runā un sirdī apbrīnojami piemīlīgais Kārlis Štrāls; ne viņu ārienē, ne valodā itin nekas neliecināja par piederību citiem laikiem un citai sabiedrībai. Taču roka, ko viņi sniedza, tiešā ceļā nesa siltumu no Blaumaņa saujas.

Blaumani nepiepulcē ģēnijiem. Dažkārt gan atzīst, ka Blaumaņa spožākās noveles savā laikā pārsniedz vācu rakstnieku sarakstītās īsprozas virsotnes. Bet runā allaž par līmeni, nevis par protuberanci, kas izsaka ģenialitātes savdabību ar izraušanos no esošajiem priekšstatiem. Ikviens, kas rūpīgi iepazinies ar Blaumaņa Kopotiem rakstiem, blakus tiem darbiem, kurus jau vairākas latviešu paaudzes nēsā līdzi kā zelta atslēgas no galvenajiem sirds kambariem, būs uzdūries ari viņa neveiksmīgajiem mēģinājumiem tēlot

' Rakstnieku grāmatnīca Elizabetes ielā beidza pastāvēt deviņdesmito gadu sakumā. Tagad tajās telpās Gcrkcna veikals.

pilsētas dzīvi un viduvējiem feļetoniem. Tāpat nevar apgalvot, ka Blaumanis īpaši kopis latviešu valodu. Šajā ziņā viņš, šķiet, stādāms vienā pulkā ar Poruku un Andrievu Niedru, viņu izteiksmi dažviet apņem sūbējums, kas ceļas no vācu teikuma uzbūves ietekmes. Rakstnieks, kuru patiešām var saukt par mūsu valodas cīruli, lido viņu tuvumā, tas ir Blaumaņa skolnieks un draugs Kārlis Skalbe. Tad kāpēc interese par Blaumaņa darbiem un personību laika slīdējumā tomēr neuzrāda dilumu, bet — tieši otrādi — ņemas augumā?

Blaumaņa popularitāte kā patiesība visiem acu priekšā. Blaumaņa darbus izdod, uzved, raida, dramatizē, komponē, apcer, tulko. Braku muzejs ir

ciemiņu pilns. Līdzās ierastajām Blaumaņa vietām radušās jaunas — Druvienas Silmaču sēta ar brīvdabas “Skroderdienu” izrādēm savulaik pulcēja tūkstošiem skatītāju. Un atkal man tā vien tēlojas, ka gaišajā, mundrajā, pacilātajā gūzmā pa vidu staigāja Blaumanis. Blaumanis, kas paziņu pulkā plaši žestikulē un runā skaļā balsī, stāsta anekdotes un krāsainus piedzīvojumus. Blaumanis, kas tic sapņiem, svārku pogcaurumā nēsā baltu puķi un kam pieder vārdi: “Mums vajag ari jautrības — visi viņi visus un visur grib tikai pamācīt un pamācīt. Bet neviens vienmēr nedz grib, nedz var mācīties.”

“Vieglumu”, tāpat kā “nesvarīgo vielu” un “dzīves kustinātāju ideju trūkumu” Blaumanim pārmeta gan Jansons-Brauns, gan Teodors Zeiferts un Jānis Asars. “Palīdzi cilvēkam, un tu būsi kalpojis cilvēcei,” saka Blaumanis. Bet cilvēks ir līdzīgs tīklam, kurā ar tūkstoš mezgliem sasietas acis no augšas uz leju, no malas uz malu; mūsu tieksmes bieži ir pretrunīgas un spēki dalīti. Iespējams, tieši tāpēc Blaumaņa gudrība, tālredzība, dzīves un mākslas ziņa ikvienā laikā atklājas jaunās krāsās. Arī pilnīgi negaidīti. Atcerēsimies, piemēram, “Pazudušo dēlu”. Toreiz, kad mūsu lauku sētās bērnu bija tik daudz, ka “pietika Dievam, caram un pašiem”, par Krustiņu sacītie vārdi “nolādēts kā visi vienīgie” uz viņu vien arī attiecās. Šodien, kad daudzu Eiropas tautu sabiedrība lielā mērā kļuvusi vienbēma, šie vārdi iegūst citu jēgu, atklājoties kā viens no iemesliem laikmeta traģēdijai.

Atceros, skolās mācīja, ka “Indrāni” esot luga par patriarhālās lauku sētas norietu un kapitālisma nostiprināšanos laukos. Ja tiešām tā būtu, “Indrānus” mierīgi varētu novietot arhīvā kā vēsturisku rakstveida liecību, kā gadsimta sākumā ražotu dīvainu pudeli, kurā no sākotnējā satura saglabājusies vienīgi smarža. Bet “Indrānu” ošu nociršana vai nenociršana divdesmitā gadsimta beigās interesē daudz būtiskākā, daudz liktenīgākā pavērsienā. Tikai tagad mēs pa īstam sākam aptvert, ko nozīmē ošus pazaudēt.

Vai joku gabali “Skroderdienas Silmačos”, “Trīnes grēki”, “No saldenās pudeles”. Protams, meklēt to, ko savā laikā tajos meklēja bez joka sajūtas pasaulē nākušie varas sliežu pārmijnieki, ir tukša pūlēšanās. Cilvēcības un gaišas labvēlības mākonis stāv pār katru šo prieka spēli kā saulains padebešu kalns pār Vidzemes laukiem spožā jūlija dienā. Kad cilvēks varējis iztikt bez sirds siltuma, rūpju nomāktā prāta izvējošanas, spēku atvarināšanas nebēdnībā? Vai vispār kādreiz iztiks? Tautas jokus nenākas vērtēt par zemu. Tieši tā — Blaumanim joks ir tautas garīgās satversmes daļa. Viņa komēdiju varonis zem šķietami vienkārši uzkrāsotas smieklības maskas nēsā īstenu jūtu un nopietnu likteņa sitienu rētas. Blaumaņa uztīkotie ebreju personāži aiz ārējās klaunādes slēpj rakstnieka apbrīnojamu iejūtību citas mentalitātes priekos un bēdās. Noskanas un krāsainības ziņā šīs ainas un tēli nedarītu kaunu Šoloma Aleihema smeldzes un labvēlības iezīmētajai daiļradei.

No Blaumaņa grāmatām, no Blaumaņa lugām kā skaidri nomanāma silta gaisa strāva bezvēja vasaras naktī uz latviešu sirdi plūst bezgala tuvība un mīļums.

Ne mazums rakstnieku savās lugās mēģinājuši iekausēt Jāņu svinēšanu, tautas dejas un tautas dziesmas, bet nekas prātīgs nav iznācis. Mākslīgi pievienotais dabiski šķēlies nost. Ar Blaumani ir savādāk. Tas, kas latviešiem būtisks un zīmīgs, viņam līp klāt un organiski iekļaujas daiļradē.

Tomēr laiva uz vieniem sāniem vien nav sverama. Blaumanis ir smalks profesionālis, kas varbūt vairāk nekā jebkurš latviešu rakstnieks raudzījies, lai viņa darbi būtu meistarīgi, ar samēru būvēti. Šajā sakarībā der atcerēties, ko Blaumanis raksta Akurateram 1905. gada 11. maijā pēc pavēsi uzņemtās “Ugunī” pirmizrādes: “Tur ir kāda kļūda tehnikā, tikai es nezinu, kāda. Tā var tomēr pat tāds vecs praktiķis kā (es) stipri pārrēķināties.” Mūslaikos diemžēl nav gadījies dzirdēt, ka kļūme kādreiz tiktu meklēta literārajā tehnikā.

Atgriežoties pie jautājuma — bija vai nebija Blaumanis ģēnijs —, man jārunā pašam sev pretī: literārā veikuma ziņā varbūt arī nebūdams ģēnijs, Blaumanis nesa sevī kādu īpašu ģenialitāti — neiedomājami jūtīgu spēju atklāt tautas garu. Kā viņš pie tās nonāca, 133 gadus pēc rakstnieka dzimšanas mēs zinām tikpat maz kā tolaik, kad viņš, vērīgi smaidīdams aiz aceņu stikliem sudraba ietvaros, staigāja mūsu vidū. Tas nudien nav lēti izprotams. Blaumaņa māte — muižas istabene, tēvs — muižas pavārs. Ģimenē runāja vāciski. Blaumanis mācījās vācu skolā, sākumā pie Annas Rubīnas Ogrē, Rīgā — apriņķa komercskolā. Ar māti un brāli sarakstījās vāciski. Dienasgrāmata rakstīta vāciski. Pirmos dzejoļus sarakstījis vāciski, pirmo stāstu — vāciski. Un vienu jauku dienu kā asa sāpe sirdī — “Mans zelts ir mana tauta”...

Un taurētājs pūš ar spēku,

Ka koku galotnes trīc,

Un lejā atskan lāsti,

Un bultas spindz un sīc.

Atceraties? Tas ir Blaumanis. Vecais un mūžam jaunais. Šodienai un rītdienai.

Zem diviem karogiem

1989. gads daudzējādā ziņā bija interesants laiks. Tautas fronte un interfronte stīvēja virvi uz pretējām pusēm, bet nesen vēl visvarenā kompartija noskatījās, nespējot savai jaunajai lomai atrast piemērotas mizanscēnas. Nepieredzētas tautas demonstrācijas joprojām pieprasīja pārmaiņas Latvijā. 25. martā cauri Rīgai uz Brāļu kapiem devās gājiens, ko fotogrāfi un kinodo-kumentālisti iemūžinājuši kā fantastisku lietussargu straumi. Tās priekšgalā, kā zināms, Berklavs nesa sarkanbaltsarkano un kāds plašākām aprindām nepazīstams vīrs — balto rērihiešu karogu.

14. jūnijā Staļina upuru piemiņai simtiem sarkanbaltsarkano karogu demonstranti ienesa Doma laukumā. 19. jūnijā zem sarkanbaltsarkanajiem karogiem Rīgā sanāca Vispasaules latviešu ārstu kongress. 11. novembrī, Lāčplēša dienā, sarkanbaltsarkano karogu uzvilka Rīgas pils tornī.

Tajā pašā laikā virs oficiālajām varas iestādēm turpināja plīvot internacionālais karmīns ar putojošajiem viļņiem. Oktobra svētkos Daugavmalā padomju armijas parādi pieņēma ne tikai Baltijas kara apgabala ģenerāļi, bet ari vietējie priekšnieki, no kuriem dažs labs pretendēja uz neatkarīgās Latvijas vadītāja godu. Pilnā sparā strīdējās par sarkanbaltsarkano karogu. Vieni pieprasīja to atzīt par “latviešu tautas kultūrvēsturisko simbolu”, otri — par valsts karogu, trešie iesacīja paslēpt turpat, kur tas bijis līdz šim.

Samilza saimnieciskās grūtības: trūka degvielas, ieviesa cukura talonus. Rubiks aizrautīgi brīdināja, ka sociālistiskie iekarojumi apdraudēti un aicināja Latvijā nostiprināt padomju varu. Savukārt Ulmaņa piemiņas fonds mudināja atjaunot pirmā ministru prezidenta un pēdējā valsts prezidenta dzimtās mājas — Bērzes Udzes “Pikšas” un rīkoja talkas.

Rīgas pilsētas izpildkomiteja pieņēma lēmumu Gorkija ielu atkal saukt agrākajā vārdā par Krišjāņa Valdemāra ielu. Ātrumā pārkrāsot vai sagādāt jaunas ielas nosaukuma plāksnes nebija iespējams. Izgatavoja plastmasas uzlīmes veco plākšņu pārklāšanai. Nezināmi ļaudis pa naktīm šīs uzlīmes plēsa nost.

“Stūra mājā” joprojām darbojās drošības komiteja. Partijas laikrakstos reproducēja it kā “buržuāzisko nacionālistu” izplatītas skrejlapas ar draudiem citu tautību iedzīvotājiem. Tā izrādījās provokācija. Atrada ari vainīgo — kādas Maskavas avīzes korespondentu Latvijā, taču izmeklēšanas process iesprūda un galu galā izčākstēja.

Augstākā Padome ilgi sprieda, kādā svinīguma pakāpē atzīmēt 18. no-

vembri — kā “piemiņas dienu” vai kā valstssvētkus. Latvija joprojām skaitījās iekļauta Padomju Savienībā kā sociālistiska republika.

Pēc vecās kārtības vietējās valsts prēmijas piešķīra Latvijas oficiālajā gaviļdienā 21. jūlijā. Attiecīgā reize pienāca un pagāja, bet par kandidātu izvirzīšanu prēmijai neviens nebija licies ne zinis. Laikam jau necēlās roka. Jaunajos apstākļos iepriekšējo pagodinājumu dalīšana, maigi izsakoties, šķistu ērmīga. Rādījās, valsts prēmiju vairs nebūs, svītra pāri. Taču pēkšņi “augšā” kaut kas notika, un apbalvošanas mašīnas iestrēgušie zobrati atspruka vaļā. Avīzes publicēja paziņojumu par 1989. gada apbalvošanas nosacījumiem.

Grozījumi galvenokārt skāra kandidatūru izvirzīšanas termiņus. Šos “pārkārtojumus” — “pārkārtošanās” (“perestroika”) joprojām turpinājās — uztvēru kā informāciju, kas uz mani neattiecas. Izrādījās tomēr, ka esmu kļūdījies. Rakstnieku savienības sekretariāts lūdza mani uzņemties rakstnieku pārstāvniecību žūrijā.

Dīvainas sajūtas pārdzīvoju toreiz, ieejot Ministru Padomē uz pirmo sēdi. Likās, es nokļuvu savdabīgā reanimācijas palātā, kurā, atšķirti no sabiedrības procesiem, labi saglabājusies un, jāteic, itin mundrā izskatā ērtā gultā dienas turpināja vadīt vairākus infarktus pārcietusī padomju iekārta. Sienas klāja “uzskatāmā aģitācija” par 1940. gada “vēsturiskajiem notikumiem”, “Rīgas atbrīvošanu 1944. g.”, “kolhozu sistēmas uzvaru Padomju Latvijā” un līdzīgiem tematiem. Visam pāri marksisma klasiķu norādes un aicinājumi, diagrammas ar uzvarošām līknēm un statistikas dati ar uzvarošiem skaitļiem.

Rosīgas darbinieču svītas pavadīts, kā allaž smaidīgs un labomīgs ieradās komisijas galva, premjera vietnieks Leonards Bartkevičs. Žūriju veidoja zināmas, ar dažādiem apbalvojumiem pagodinātas personas. Es to nestāstu tādēļ, lai ar atpakaļ vērstu skatu pasmīkņātu, kādu pulkā es, pareizais, iekritu. Es žūrijā droši vien atrados tāpēc, ka biju gan pietiekami pazīstams, gan bagātīgi aplīmēts ar pagodinājumu etiķetēm. Uz tiesneša lomu nepretendēju. Esmu pārliecināts, ka cilvēka vērtību atklāj viņa dzīves kopējais īpatsvars, kas var veidoties ari komplicēti — kā daudzu mīnusu un plusu summa. Es atgādinu, cik samudžināta ir mūsu vakardiena (tāpat kā šodiena!), no cik sajauktas augsnes viss asnoja.

Sākotnējais kandidātu saraksts izskatījās nomācoši pretrunīgs. Prēmiju kāroja instanču reprezentācijas darbi ar grūti samanāmu vērtības iegrimi, toties ar smagiem ideoloģiskiem enkuriem. (Uzskats, ka valdošajiem spēkiem pienākas gardākie kumosi, diemžēl neattiecas vienīgi uz varu zaudējušās iekārtas pārstāvjiem. Tikpat nekaunīgus rīmas var redzēt arī Latvijas jauno dižvīru aprindās.) Atsevišķos gadījumos izpaudās draugu būšana — es tev, tu man. Vēl citos paļaušanās uz inerci — mūsu nozarei pienākas un dodiet šurp!

Sākās skandāli. Piemēram, laikraksti publicēja lasītāju iebildumus pret Zaķusalas radio un televīzijas kompleksa pirmās kārtas apbalvošanu. Nepraktiski projektētā, milzīgā ēka mūsu televīzijas attīstībai drīzāk esot dzelzs bumba pie kājas, nevis ieguvums. Dzejniece Vizma Belševica publiski atsauca savu kandidatūru — no šādiem pagodinājumiem viņa vēloties būt tālāk.

Galu galā pēc grūtiem, smagiem strīdiem balsojot, žūrija 1989. gada Valsts prēmijas piešķīra:

1. Albertam Belam par romānu “Cilvēki laivās”,

2. Jānim Briedim par aktuālu celtniecības problēmu atspoguļošanu un risinājumu radioraidījumos, presē un dokumentālajā kino,

3. Lilijai Dzenei par teātru darbinieku biogrāfiskajiem romāniem,

4. Hercam Frankam, Maijai Seleckai, Andrim Viesturam Seleckim, Ivaram Vīgneram, Vilhelmam Mihailovskim, Alfrēdam Višņevskim un Leonīdam Bērziņam par kinodiloģiju “Līdz bīstamai robežai”,

5. Arnim Akmeņlaukam, Dmitrijam Verhoustinskim, Baibai Šteinai un Jānim Brencim par publicistiskajiem kinožumāliem “Gaismēnas”,

6. Valdim Jancim par pēdējo gadu koncertdarbību,

7. Kārlim Auškāpam, Andrim Jansonam, Indulim Gailānam, Artūram Maskatam, Ansim Rūtentālam, Jānim Paukštello un Uldim Pūcītim par izrādi “Mūžības skartie”.

1989. gada 15. decembrī granīta kolonnām greznotā nama lielajā zālē notika Valsts prēmiju pasniegšana, kuras laikā paudu savas domas par notikušo. Ne viss toreiz teiktais man atskatā pieņemams, bet katrai inercei ir savs bremzēšanas ceļš. Dažus vārdus šodien gribētos nosvītrot vai apmainīt. Taču šiem atmiņu pierakstiem būtu graša vērtība, ja es laikmeta dokumentā sev par labu kaut ko izmainītu. Toreiz es sacīju tā.

“Godājamie klātesošie! Nīcas un Bārtas mācītājs Brāže (tas pats Brāže, kas savā laikā radīja vārdu “jaunlatvieši”, iecerēdams to kā briesmīgu nopēlumu un nezinādams, ka laiks šim vārdam piešķirs cieņu un cēlumu), tad nu, lūk, šis pats Brāže savai grāmatai “Kā Palejas Jānis savu būšanu kopis” 1844. gadā pievieno latviešu ausij tolaik dažu nesaprotamāku vārdu skaidrojumus. Piemēram, vārdu “apbalvošana”, kas mūs šodien varētu interesēt, viņš skaidro tā: apbalvot — ar dāvanām otram prātu grozīt.

Tā ir patiesība, kas nav jāpierāda — apbalvošanas jēdziens mūsu dienās ir sakompromitēts līdz galējai robežai. Apstākļi, kādos mēs atrodamies, ir sarežģīti. Garīgā un ekonomiskā dzīve smagi iestrēgusi. Latvijas vezums ir dubļos līdz rumbām. Virs mājas, kurā mēs atrodamies, plīvo karogs, ko tauta neciena. Godājami cilvēki atsakās prēmijas pieņemt un, jādomā, arī ne mazums to, kurus uzaicināja piedalīties prēmijas piešķiršanā, būs ilgi šaubījušies, vai viņiem vajadzētu to darīt.

Kad sapulcējāmies uz pirmo sēdi, mēs skaidri un nepārprotami vienojāmies, ka starp vakardienu un šodienu tiek novilkta svītra. Apbalvoti tiks ļaudis, kas patiešām to pelna. Bez jebkādiem blakus apsvērumiem. Tā būs gluži jauna prēmija kā pēc gara, tā pēc sejas. Ar citu nosaukumu, ar citu devīzi. Mēs pat minējām šeit tādus vārdus kā “tēvzemes balva”, “tautas

balva”, “tautas prēmija”. Taču kā dzied dziesmiņa: “It’s a long way to Typa-rery Dubļos līdz rumbām iestrēguši vezumi tik viegli atpakaļ uz ceļa nav dabūjami.

Kad mēs sanācām uz nākamo sēdi un jau vajadzēja balsot par kandidātiem, par prēmijas nosaukuma maiņu vairs netika runāts. Daži atbildīgi biedri taisīja lielas acis un brīnījās: “Kā? Bet mēs taču runājām, ka tas viss būs ar nākamo reizi.”

Tā ir tāda raksturīga taktika un īpaši spilgti redzama Maskavā: ceturtajā gadā pēc partijas uzvaroši iesāktās pārbūves neviens nesaka “stāt!, atpakaļ!, atlikt!”. Saka pavisam ko citu: “Jā! Noteikti! Bet pēc gada, pēc diviem. Pagaidām lai paliek kā ir.”

Var jautāt — varbūt tādos apstākļos prēmiju vispār nevajadzēja piešķirt? Es domāju, ka vajadzēja. “It's a long way to Typarery. ”

No stāvēšanas uz vietas ceļa mērķim neviens tuvāk nav piekļuvis. Jā, šī vēl nav tā prēmija, ko mēs gribam un uz ko mēs esam ceļā. Bet ari mūsu valsts šodien nav tāda, kādu mēs to gribam. Pagaidu valsts var piešķirt tikai pagaidu prēmiju. Kāpēc mums sevi apmānīt?

Bet vienu, godājamie laureāti, es gribu atzīmēt —jūsu sasniegumi, jūsu ieguldījums nav pagaidu. Jūsu apbalvošana nav sasteigta, ātrumā

”Uz Tipareriju ceļš ir garš.” (Angļu vai.)

sagramstīta. Tieši otrādi. Vairumā gadījumu jāsaka godīgi un no sirds: beidzot! Ilgāk to vairs nedrīkstēja atlikt. Dabā neko nedrīkst vilkt pāri īstajam laikam — ne dzemdības, ne mirušo aprakšanu. Ari apbalvošanai ir savs laiks. Un tas ir jāievēro.

Var rasties ari tāds jautājums: kas tad galu galā šī ir par prēmiju un ko tā vērta?

Es domāju, ka prēmijas būtību un vērtību lielā mērā nosaka divi faktori. Pirmais — tie, kas prēmijas piešķir. Un otrais — tie, kas prēmijas saņem. Tad nu, lūk, godājamie laureāti, mēs, prēmijas piešķiršanas komisija, ar taisnām mugurām un tīru sirdsapziņu, bez jebkādiem blakusapsvērumiem, negribēdami ne jūsu prātu grozīt, ne citos ļaunu skaudību raisīt, vēlam šo prēmiju jums, nešauboties, ka jūs to saņemsit ar cieņu un godu. Un tāpēc tā būs godājama prēmija, par ko nevajadzēs kaunēties nevienam un nekad.”

Prelīde ērģelēm

Atmiņā kāda sen skatīta glezna: ganāmpulka vidū, pakāpies uz akmens, ar vicu vienā rokā un grāmatu otrā, seju domīgi pret mākoņiem pavērsis, stāv mazs sapņotājs. Paraksts — “Cūkgans”.

Latvieši ir dīvaina tauta. Tā vien gribētos teikt — galējību tauta. Interešu plašums, aicinājumu izkliede, vēlmju svērtenim staigājot ar apbrīnojamu atvēzienu. Kādreizējais Rīgas pilsētas galva Andersons sirdī sevi uzskatījis par operas cilvēku. Savulaik pazīstamais medicīnas profesors Sniķeris ne mazāk pazīstams kā izcils mākslas eksperts. Militārists Jukums Vācietis krāja tautas dziesmas. Ķirurgs Pauls Stradiņš līdztekus darbam slimnīcā veidoja muzeju.

Ari man bijusi izdevība pazīt ievērojamu latvieti kā ozolu ar vairākām galotnēm. Viņa vārds pelna pieminēšanu.

Līdzīgi kā Jāzeps Vītols pēc izglītošanās mūzikā pie Rimska-Korsakova saņem no Pēterburgas Konservatorijas vadības piedāvājumu darboties slavenajā augstskolā par pedagogu, cits apdāvināts, neatlaidīgs jauneklis Pauls Rubis, pilsētā pie Ņevas pabeidzis Štiglica mākslas skolu, saņem piedāvājumu strādāt ne mazāk daudzinātā iestādījumā — Šliselburgas cietumā. Uzdevums ir neparasts — organizēt ieslodzītajiem amatu apmācības. Pār Eiropu nācis jauns apgaismības vilnis. Viduslaiku uzskats par cietumu kā dzīves elli, kur jāmokās likumu pārkāpējiem, visnotaļ tiek revidēts. Cietumam jākļūst par audzināšanas iestādi. Protams, noziedznieki ir dažādi un dažādi ir noziegumu motīvi. Taču statistika rāda, ka ļaundaru vairumu pulcē mazizglītoti ļaudis

Ik*/, amatu iemaņām, neattīstīti, ar šauru jūtu gammu. Bet varbūt starp viņiem ii ari talantīgi, gaišprātīgi cilvēki, kam līdz normālu pilsoņu kategorijai pietrūcis pavisam nedaudz? Dod tādam iespēju izmācīties amatu un, atstājot cietumu, viņu vairs nevilinās kabatzagļa risks.

Tas atbilst Paula Rubja pasaules uztverei. Šāda filozofija tuvojas kristīgajai cilvēkmīlestības mācībai, kas jauno mākslinieku allaž turējusi savā varā. Piedāvātais uzdevums šķiet kalpošana gan Dievam, gan mākslai, gan tiem, kas Bībelē dēvēti par pēdējiem ar apsolījumu kļūt par pirmajiem.

Diemžēl par Paula Rubja Pēterburgas periodu iegūt plašāku informāciju diez vai vairs izdosies. Tas nokavēts. Zināms, ka 1907. gadā, sākot darbu necila Galvenās cietumu valdes ierēdņa rangā, viņš pēc neilga laika tiek minēts kā cietuma priekšnieka palīgs, bet 1917. gadā ieņem cietuma priekšnieka vietu. Ir pamats domāt, ka par apstākļiem cariskās Krievijas cietumos mūsu paaudzes apziņā iepludināti vienpusīgi priekšstati. Centīgiem, uzņēmīgiem cilvēkiem toreiz iespējas tika radītas. To apliecina teikumi dažā labā tā laika dzīvesstāstā: “angļu un franču valodu izmācījies cietumā”, “grāmatu sarakstījis apcietinājuma laikā”, “plašāk jautājumu izstudējis, izmantojot cietuma bibliotēku” utt.

Paula Rubja biogrāfiju zīmīgi ilustrē kāds unikāls fakts. Būdams cietuma priekšnieks, viņš izdod pavēli, kas muzikāliem cietumniekiem ļauj ņemt klavierstundas. Atļauja attiekusies arī uz ieslodzītajiem, kas pēc tiesas sprieduma bijuši iekalti važās. Klavieres atradušās augšstāvā līdzās cietuma administrācijas telpām. Kāpjot pa kāpnēm, ķēdes skaļi šķindējušas. Kad Rubim jautājuši, vai ķēdes viņu netraucē, viņš atbildējis: mani nē, bet tos gan, kas kāpj spēlēt. Es neizslēdzu, ka stundas pasniedzis Rubis pats. Mūzika pēc lietišķās mākslas un gleznošanas bija viņa lielākā aizraušanās. Bet par to nedaudz vēlāk.

Nodibinoties Latvijas valstij, Pauls Rubis atgriežas dzimtenē. No 1919. gada viņš strādā par Latvijas Galvenās cietumu valdes priekšnieka palīgu. 1940. gada septembrī, sākoties Latvijas okupācijai, Rubi no darba atbrīvo. Viņš tad ir Latvijas Tieslietu ministrijas Kriminālpolitiskā departamenta direktors. No tiem laikiem ģimene joprojām glabā Papiņa amata tērpu oficiāliem gadījumiem — svītrotas vizītbikses, melnu ketaveju, Oskara Maisera firmas “katliņu” un garu, baltu šalli.

Komunistu un fašistu laiks mūsu apziņā atstājis priekšstatu, ka ar ieslodzītajiem strādā neinteliģenti, varaskāri sadisti. Protams, ari divdesmitajos un trīsdesmitajos gados Latvijā cietums ir cietums, visnotaļ biedīga vieta. Taču ne mazāk biedīgas ir arīdzan citas vietas, no kurām neviena sabiedrība

nav pasargāta: leprozoriji, invalīdu patversmes, psihiatriskās slimnīcas. Tāpal klīnikās, kur amputē locekļus, atver vēderus, zāģē galvaskausus, patīkamā maz. Bet tieši šajās posta un sāpju mājvietās normālās valstīs strādāt saplūst pašaizliedzīgi, misijas apziņas vadīti humānisti. Albertu Šveiceru, māti Terēzi, mūsu pašu profesoru Paulu Strādinu diez vai nepieciešams atgādināt.

Paula Rubja biogrāfijā mani pārsteidz viņa garīgā kodola noturība. Aizbrauca uz Pēterburgu tāds romantikas un ideālisma pilns latviešu jauneklis. Kurš gan jaunībā nav ideālists? Kurš jaunībā nav tvarstījis skaistus sapņus? Taču mēs visi esam lasījuši Skalbes “Pasaku par vērdiņu”. Rutīna grauž kā rūsa. Ikdiena romantiskās galotnītes ātri aplauž. Ūdenī pat vissveķainākais baļķis ar laiku piemirkst un nogrimst. Štiglica mākslas skola, protams, ir krieviska. Pēc tam desmit gadi zem cietuma griestiem. Stingri nošķirta, izolēta, citas mentalitātes pasaule. Apjozta ar augstiem žogiem, bieziem vaļņiem. Blīvi nostampāta krieviska vide. Krievu valoda, krievu paražas, krieviska domāšana. Jā, Paula Rubja sieva Alīna ir latviete, tomēr ar saknēm Pēterburgas krieviskajā vidē. Pēterburgā 1901. gadā viņi salaulājas. Te piedzimst, uzaug un krievu skolās mācās trīs viņu vecākie dēli. Šķiet, apstākļi sadrūvējušies tā, lai turpat pēc divdesmit svešumā aizvadītiem gadiem Latvijā pārnāktu profesionāls savas nozares speciālists ar spēcīgiem krievu akcentiem pasaules skatījumā. Tas būtu tikai dabiski. Atcerēsimies, slavenais pulkvedis Fridrihs Briedis, komandēdams latviešu strēlniekus, parakstījās “Бред” un latviski runāja ar grūtībām. Pat profesors Vītols, atgriezies Rīgā, sevi vēl kādu laiku dēvēja par Josifu-Jozefu Vītolu.

Ar Paulu Rubi nekas tamlīdzīgs. Garajiem svešniecības un īpatnējiem darba gadiem pārslīdējis pāri ar sausām kājām gluži kā Pestītājs, Latvijā atgriežas latvisks mākslinieks. Iekļaušanās jaunās valsts dzīvē viņam nesagādā ne mazākās grūtības. Tieši otrādi. Viņš kļūst par vienu no latviskā virziena ieviesējiem un tālākvirzītājiem mēbeļmākslas nozarē. Rakstniekam Jēkabam Janševskim pieder teiciens: kad cilvēkam nav tikumiska satura un godaprāta, tad ari visas gara dāvanas zaudē īsto nozīmi. Pauls Rubis ar savu dzīvi pierāda šī sprieduma antitēzi: tas, kam ir tikumiskais saturs un godaprāts, gara dāvanu īsto nozīmi saglabā pat visnelabvēlīgākajos apstākļos.

Paula Rubja draugu pulkā ir rakstnieks Jānis Jaunsudrabiņš, mākslinieki Jānis Kuģa, Jēkabs Bīne, Alberts Kronenbergs, Pēteris Kundziņš, pilskalnu uzmēritājs un dievturis Ernests Brastiņš, Jana Rozentāla atraitne Ellija, aktrise Lilija Štengele un daudzi, daudzi citi. Tajos gados reti parādās kāds nopietns raksts par lietišķo mākslu, kurā kopā ar Ansi Cīruli, Jēkabu Bīni, Jūliju Mademieku netiktu pieminēts ari Pauls Rubis. (1942. gadā zeltkalis Bērts

un Jānis Jaunsudrabiņš dāvina Paulam Rubim sudraba kausu ar iegravētu veltījumu: “Paulītim no puikām.”)

Rubja vadītās cietuma darbnīcas apmeklē ministru prezidents Kārlis Ulmanis un tūdaļ pēc tam liek izgatavot latviskā stilā ieturētu mēbeļu komplektu ministru kabineta sēžu telpai. Savdabīgā ozolkoka iekārta redzama daudzās vēsturiskās fotogrāfijās. Komplekta etalonkrēsls joprojām glabājas Rubju ģimenes īpašumā. Tāpat zināms, ka cietuma darbnīcās pēc Paula Rubja zīmējumiem gatavotas mēbeles Annai Brigaderei. Rakstniece gribējusi, lai garnitūra būtu “priecīga” un pati izvēlējusies materiālu — oša koku, kas ar laiku nevis satumstot, bet kļūstot gaišāks. Jāzeps Vītols lūdzis izgatavot “riktīgu galdu”. Jaunsudrabiņš — darba krēslu, kas “neļurkājas un spēj izturēt gan mana paša, gan manu literāro tēlu domu svaru”.

Otra mīlestība — mūzika. Paula Rubja lielā kaislība ir ērģeles. Tās viņš gan pēta, gan projektē, gan spēlē. Vai pasaulē daudzos dzīvokļos ir ērģeles? Rubju dzīvoklī Rīgā, Marijas ielā atradies brīnišķīgs, paša mākslinieka darināts instruments.

Kad liktenis ar Paulu Rubi saveda kopā mani, tolaik iesācēju rakstnieku, viņš uz pleciem nesa jau septiņdesmit septiņus gadus. Kā parasts komunālais īrnieks Rubis kopā ar ģimeni dzīvoja savas kādreizējās vasarnīcas “ziemas istabās” — trijos mazos kambarīšos. īpatnējā, pēc Rubja plāniem pārbūvētā māja, protams, bija nacionalizēta. Vasarnīcu trests sezonas laikā divstāvu ēkas pārējo daļu izīrēja Rakstnieku savienībai. Agra pavasara svētdienā, ieradies apskatīt verandu, ko savienība savukārt bija piešķīrusi man, pamanīju laikmetam neparastu, tādu kā ibsenisku, tādu kā strindberdzisku mizanscēnu. No netālās Dubultu baznīcas atgriezās ģimene: liela auguma, kalsns, plecos nedaudz sagumis vīrs un slaids, ūsains jauneklis kopā ar divām dāmām — dekoratīvi vecmodīgu, nelielu, stipri sakņupušu un jaunu, starojošu, skaistu. Rubju jaunākais, Latvijā dzimušais dēls nesen kā bija apņēmis sievu Ausmu. Pauls Rubis stādījās priekšā kā vietējā rūpkombināta arhitekts un Dubultu baznīcas ērģelnieks. Jā, šīsdienas dievkalpojumā — kā parasti — viņš esot skandinājis ērģeles. Tā iznāca, ka vispirms iepazinos ar Rubi mūziķi un tikai pēc tam uzzināju, ka viņš arī ievērojams lietišķās mākslas entuziasts, gleznotājs un cilvēks ar visai neparastu biogrāfiju.

Vasarās dzīvojot zem viena jumta, jo bieži redzēju Paulu Rubi ar nošu mapi padusē mundri aizsoļojam uz baznīcu. Nedomāju, ka korāļi un tradicionālie liturģijas pavadījumi prasīja no viņa tik ciešu vingrināšanos. Ticamāk, pie ērģelēm viņu dzina aizrautīgā sirds. Šobrīd nožēloju, ka nepalūdzu atļauju kādā no muzicēšanas reizēm būt klāt. Varu vienīgi iedomāties, kā tas tur bija: tukšā, krēslainā baznīcā, saulrieta blāzmām spīgājot lielajos logos un ēnām biezējot kora kaktos, vientulīgs ērģelnieks ļaujas negaisīgi varenām un līņājoši maigām skaņām. Pastāvēja risks nesmalkjūtīgi ielauzties kādā intīmā, personīgā rituālā. Es pieņemu, ka uz vientulīgajiem vakara koncertiem Dubultu baznīcā Paulu Rubi vedināja ne tikai mūzikas mīlestība, bet kaut kas vairāk.

Dubultu baznīca bija Rubju dzimtas dievnams no 1924. gada, kad tika nopirkta vasarnīca. Visi četri dēli un meita bija staigājuši zem šīm atbalsī-gajām velvēm. Vidējie — dvīņi Pauls juniors un Vilhelms — sekojot tēvam pa mākslas ceļu, Mākslas akadēmijā pie profesora Rančevska bija beiguši tēlniecības meistarklasi. Baznīcas sienas greznoja ne viens vien viņu skulpturāls veidojums. Baznīcas ēka skaistajā ziemeļu jūgenda stilā bija uzbūvēta 1909. gadā, bet rotāšanas darbi turpinājās līdz 1940. gadam. Pauls juniors — gluži kā paredzēdams savu karavīra nāvi 1944. gadā Jelgavā — Mākslas akadēmiju beidzot bija darinājis skulptūru “Ievainotais karavīrs”. Vilhelmu tāpat kā vecāko dēlu Valdemāru un meitu Irēni liktenis bija aiznesis trimdā.

Latviju pēc Otrā pasaules kara pārņēma straujš tikumu pagrimums. Jaunās varas politika ar visiem līdzekļiem nīdēja tautas apziņā iesētos kristīgās ētikas principus. Veidojās uzskatu juceklis ar nepievilcīgām sekām — morālo bremžu vaļību. Nelaimi pastiprināja no malu malām šurp plūstošie avantūristu, laimes meklētāju pūļi. Latvijā plauka nepieredzēts vandālisms — apgānīja kapus, postīja pieminekļus, grāva baznīcas. Padomju valsts izrādīja lielu atjautību draudžu nīdēšanā ar galamērķi — dievnamu slēgšanu. Un tikko tas atkal kādā vietā notika, kultūrvēsturiskās sakrālās ēkas, gadsimtiem vecie arhitektūras pieminekļi ātri pārvērtās graustos. Ar īpašu kāri postīja baznīcu ērģeles. Pa grīdu izsvaidītas instrumentu atliekas izdemolētos dievnamos pats savām acīm esmu redzējis daudzās Latvijas malās.

Ap 1955. gadu tīras nejaušības dēļ Paulam Rubim iesākās sarakste ar sešdesmit gadus neredzēto novadnieku Otto Zariņu (komponista un rakstnieka Marģera Zariņa tēvu), kas arī bija mācījies Āraišu draudzes skolā, tikai pāris gadus pēc Rubja. Abus aizrāva ērģeļspēle. Par sarakstes galveno tēmu izvērsās Latvijas ērģelēm draudošās briesmas. Un pārtapa kopīgā darbā. Gan Rubis, gan Zariņš ķērās pie Latvijas ērģeļu savdabīgas inventarizācijas. Tika vāktas visas iespējamās ziņas visos iespējamos veidos par iznīcinātajiem un vēl neskartajiem instrumentiem. Rosīgie pūliņi turpinājās desmit gadus. Kad Pauls Rubis svinēja 85. dzimšanas dienu, kopdarba iznākumā bija radies rūpīgi nostrādāts rokraksts “Latvijas ev. lut. draudžu baznīcu ērģeles un ērģelnieki 19. gs. un 20. gs. sākumā”. Manuskriptā varēja atrast ziņas par 133 instrumentiem. Vēstulēs tirzāti iemesli, kāpēc darbs tiks veikts. Atbilde ir īsa — nākotnei. Un vēl kāda zīmīga detaļa. Kad kopdarbs pabeigts, Pauls Rubis un Otto Zariņš nolemj viens otru sākt uzrunāt ar “tu”.

Kā cilvēks Pauls Rubis bija nosvērts, mierīgs, mazvārdīgs, bez veciem ļaudīm raksturīgās tieksmes erroties. Nekad neesmu dzirdējis viņu paceļam balsi. Viņš prata tā rēni, saprotoši smaidīt. Tāpat kā viņa draugs mākslinieks Alberts Kronenbergs, ko man bija gods pazīt no “Asās Slotas” un “Dadža” laikiem. (Kronenbergam ir skaista grāmata par Erhardu Gerhardu Sīpoliņu, kura vārdu vectēvs nekādi nespēj izrunāt — tikmēr mēģina — Errā, Jerrā — kamēr nolemj “Dievs ar viņu, sauksim to par Jērādiņu”.) Paula Rubja mazdēla Jurīša vārdu mēs varējām izrunāt gluži labi, bet, laikam Kronenberga noburti, saucām viņu par Jurkādiņu.

Sarunājoties ar vedeklu, Rubim bija ieradums galanti saņemt viņu pie elkoņa un iesākt ar frāzi: “Paklausies, mīļā...” Likās neparasti, ka arī pēc sešdesmit laulībā pavadītiem gadiem viņš dzīvesbiedres Alīnas istabiņā negāja nepieklauvējis.

Pauls Rubis jeb kā viņu ģimenē sauca — Papiņš lepojās ar savu dzimtu, īpašā skārda cilindrā glabājās sazarojušās dzimtas radu rullis, sākot ar 1630. gadu. Melānija Vanaga grāmatā “Dvēseļu pulcēšana” apliecina, ka Rubju cilts ar saknēm Cēsu novada Āraišu pusē, ir ļoti veca un plaša. Karš un okupācija diemžēl dzimtu izkliedējusi pa plašo pasauli.

Kā mākslinieks Pauls Rubis bija saistīts ar Neatkarīgo mākslinieku vienību. Viņa arhīvs glabā interesantus dokumentus par divdesmito un trīsdesmito gadu izstādēm, par organizācijas sabiedrisko dzīvi. Fotogrāfijās kopā ar Rubi bez minētajiem draugiem daudzas pazīstamas sejas: brāļi Štrāli, Hilda Vīķa, Dzērvītis, Grotuss, Markvarts, Puzirevskis, Tīdemanis u. c. Karnevāli, mansardi ar čuguna krāsniņām un skārda dūmvadiem, pikniki brīvā dabā. Tādu Rubi es neatceros. Bohēmas mutulī man viņu grūti iedomāties. Prātā vecs, rosīgs vīrs, apcerīgi domīgs, sevī iegrimis. Neko viņš nedarīja pavirši. Rubi raksturoja kārtības mīlestība, punktīgs, sistemātisks piegājiens. (Pirms cirvja kāta izgatavošanas, tika akvarelēta kāta skice un ar zīmuli izpildīts tehniskais rasējums.) Akvarelis bija viņa iemīļotākā tehnika. Līdz pēdējam dzīves gadam, nerimtīgi aizņemts ar dārza un mājas saimnieciskajām rūpēm, viņš tomēr atrada bridi uzpludināt uz papīra kaut ko sirdij tuvu. Visbiežāk ziedus. Taču apbrīnojami jūtīgi Rubis akvarelēja arī savu tuvo cilvēku portretus.

Tālā pavasara svētdiena Dubultos ar ibseniski strindberdzisko ģimenes ainu neizkrīt no atmiņas. Zilas debesis ar baltiem, it kā svaigi izmazgātiem mākoņiem. Kūst sniegs. Dārzs atmodies pavasara dzīvībai. Varbūt bija Lieldienas? Cik laimīgi un apgaroti izskatījās četri nācēji! Bet cik dīvaini un neparasti liktenis viņus uz šo bridi bija vedis. Un nu stāsts, ko uzzināju tikai pēc gadiem.

Pauls Rubis, trīs no saviem četriem dēliem pazaudējis kara juceklī, jaunāko — Juri — nolēma neatdot un paslēpa Dubultu baznīcas tornī. Ērģelnieks bieži gāja uz dievnamu, aizdomas neradot. Kad vasarnieki no Jūrmalas aizbrauca un sniegā iegrimušajos Dubultos dzīve it kā pamira, Juris no baznīcas pārcēlās uz tukšo vasarnīcu pie vecākiem. Dārzā iznāca vienīgi pa nakts melnumu. Tā sauktajai rakstnieku vasarnīcai īpašu uzmanību, šķiet, neviens ari nepievērsa. Pavasari jaunais Rubis atkal atgriezās baznīcas tornī. Bet viņa tēvs jo bieži ar portfeli pie rokas gāja spēlēt ērģeles. Vai tas nav Ibsena (Strindberga) sižets? Desmit mokoši, baigi, bezgala gari baiļu, cerību un šaubu gadi! Taču tā nav luga. Tas ir patiess stāsts par laiku, kas šodien pārāk daudziem jau sāk likties nevainīgi interesants kā tālumā aizpeldējis negaisa melnums.

Juris atradas, kad pec Staļina nāves vācu armijā savulaik iesauktajiem izsludināja amnestiju.

Paulam Rubim bija skaists paradums materializēt prieku. Atceros, saņēmis lubu ziņu no drauga, viņš dārzā iestādīja interesantu augu. Piedzima mazdēls Juris juniors un viņš izdarināja šūpuli. Pasaulē ieradās mazmeita Sandra, uz vatmaņa uzziedēja rožu krūms.

Pauls Rubis bija cilvēks ar noslēpumu. Daži to mēģinājuši atlobīt banāli. Kriminālpolitiskā departamenta direktors un visu laiku nodzīvojis savā mājā? Jau 1926. gadā apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeni un nav mērdēts ziemeļu lēģeros? Jā, dzirdētas visādas runas. Šliselburgā it kā sēdējuši lieli komunisti. Centrālcietuma darbnīcās it kā patvērušies daži, kam vēlāk bijusi noteikšana. Tās ir tikai valodas, bez apstiprinājuma, bez pamatojuma. Un pat ja tajās varētu būt kāds grauds patiesības, es turpinātu raudzīties uz šo neparasto likteni bez mūsu laikam sīkmanīgā pragmatisma. Varbūt cilvēcība tomēr var ari uzvarēt, izrādīties par neuzveicamu spēku? Tam tā jābūt, jo runa taču ir par augstākajām vērtībām.

Es sveicinu ar cieņu un apbrīnu deviņdesmit gadu garu raženu mūžu!

Viss pāriet — viss, bet nezūd it nekas,

Un labi darbi atmaksājas visi.

Es ticu Rainim.

P. S.

1914. gadā Pauls Rubis iesāk veidot mākslinieciski izrotātu grāmatu — dzimtas hroniku ar vērtīgām ziņām. 1965. gadā, piecus gadus pirms savas nāves, viņš ieraksta: “Mūsu Dievzemītē valda svešas varas virskundzība. Gaidīsim, kad objektīvs vēsturnieks stāstīs, kā tas viss notika.”

Laiks, kam Pauls Rubis nešaubīgi ticēja, ir pienācis. Savrupmāja Dubultos, Baznīcas ielā 4 atkal pieder Rubju ģimenei. Rūpīgi, pēc veciem zīmējumiem dzimtas restaurētais un sakoptais nams kā koka arhitektūras paraugs atradis vietu gan Jūrmalas, gan Latvijas kultūrvēsturisko vērtību sarakstā. Vienlaicīgi tas ir piemineklis Paulam Rubim.

Ko vīrietis mekle sieviete

Iedomāsimies kaut uz mirkli cilvēku kā viendzimuma būtni, kas veģetācijas periodos vairojas, posmveidīgi daloties vai — līdzīgi dažām nezālēm — kaisot vējā padusēs izaudzētus aizmetņus... Kas tā būtu par garlaicīgu dzīvi! Bez savstarpējās pievilkšanās spriedzes, bez pāra meklēšanas azarta. Bez saplūšanas uzliesmojumiem un — ak jā! — arī bez traģiskajām jausmām no divdabīgās vienības, ko veido atšķirību saderība, neizbēgami atgriezties dalītajā būtībā.

Nav jābūt Freidam, lai, aplūkojot dzīves norises vai šķetinot psiholoģiskas mīklas, atkal un atkal nonāktu pie sievietes un vīrieša savstarpējām attiecībām, kas, spēcīga instinkta rosinātas, bez šaubām, ir viens no pasaules varenākajiem virzītājspēkiem. Cilvēces dzimumu magnētiskos laukus cauri laikam atklāj vecmeistaru sakrālās glezniecības sižeti un reliģiskie mīti. (Māsa un brālis Izīda un Oziriss savienojas laulībā jau mātes miesās un, pirms paši nāk pasaulē, rada dievu Horu.) Tāpat dzimumjūtu izpausmes kustina kriminālistiku, politiku, garīgo nepieskaitāmību u. c. (Kādēļ nošāvās Hemingvejs? Kādēļ Gogēns apmetās uz dzīvi Taiti salā? Vai Kārļa Ulmaņa godkārē neizpaudās vīrietiskās mazvērtības komplekss?)

Vīrietis aizvien meklē “skaistu” sievieti, taču skaistuma jēdziens nav pašvērtība vai kaut kas nemainīgs. Es pieķeros atziņai: cilvēka (šajā gadījumā sievietes) seja (arī augums) ir viņas ģenētiskā koda vēstnesis. Citiem vārdiem, izskats ir etiķete, kas atklāj iedzimtās vērtības un trūkumus, īpatnības un noslieces, ko ikdienā nevis aukstasinīgi nolasām, bet uztveram emocionāli — patīk, nepatīk, pievilcīgs vai vienaldzīgs. “Mīla no pirmā acu uzmetiena” ir lieliska atsauce dabas aicinājumam: uzmanību, tuvojas piemērots partneris (partnere); es neprātoju, kāpēc man šī persona patīk, mēs vēl neesam pārmijuši ne vārda, taču brīnišķīgs spēks jau bīda mūs vienu otram tuvāk.

Vispārējos skaistuma noteikumus (“šogad modē sportiska tipa meitenes, krūšu apmērs tik un tik, vidukļa tik un tik, gumu — tik un tik”) izdomā žurnālisti, modes nami, tirgotāji, kinorūpniecība utt. Vīrietis ar retiem izņēmumiem meklē sievieti, kas viņam vajadzīga, nevis kas acumirklī modē. Varētu varbūt sacīt: modes prasības, paslēpjot sievietes zem vienādotām maskām, posta dabas sakaru kārtību tādā pašā mērā, kā tehnisko sakaru kārtību posta kaitnieki, kas no stabiem noņem vadus vai no komutatoriem detaļas. Mongoļu jauneklim teorētiski var iegalvot, ka skaistuma ideāls ir gaišmatainā Ziemeļeiropas skaistule, tomēr viņa sirds sauciens — nešaubos — par skaistāko atzīs savas rases platvaigaino strupdeguni. Cits piemērs. Jau gadu simtiem

par klasisku pāri sauc kārna, neliela auguma vīrieša savienību ar raženu, kuplu miesu sievieti. Vai nejauši?

Esmu pārliecināts, pat neglīta sieviete (pēc mūsdienu radītajiem skaistuma jēdzieniem) kādam šajā pasaulē var likties jauka un pievilcīga. Viņas kods acīmredzot ir īpatnējāks un partnera atrašana sarežģītāka. Izcelt kādu fizisko tipu pāri citiem dabai ir bīstami, ekoloģijai kaitīgi.

Skaista sieviete un pievilcīga sieviete nepavisam nav tas pats. Savā pietie-

kāmi garajā vīrieša mūžā esmu sastapis ne mazums dzīvu standartleļļu, kuru tuvumā neatvairāmi uzmākusies garlaicība; šķiet, apkārt drūvē bezgaisa telpa, kurā pat nejauši ielidojusi muša drīz vien sāks slāpt un kļūs miegaina. Un otrādi. Esmu ticies ar sievietēm bez izciliem sejas un ķermeņa dotumiem, kas vārda vistiešākajā nozīmē izstaro burvību un dzīvīgumu. Atceros, reiz Rīgas stacijā uz Jūrmalas perona vilcienu gaidīja gados pajauna māte ar meitu, kas varēja būt nule beigusi vidusskolu. Viņu apģērbs bija vienkāršs un uzvedība ne ar ko īpaši neizcēlās, bet visi tuvumā esošie vīrieši, acis nenovērsuši, noraudzījās viņās kā hipnotizēti. Un pat ne vīrieši vien. Sievietes ari.

Biju vēl zaļš puisietis, kad rūdīts dzīves baudītājs vēlīgi atklāja man pieredzi: mīļais jaunekli, satiekot sievieti, Skaties viņai acīs, acis ir sievietes manometrs. Šī atziņa gribot negribot jāapstiprina. Dzīvīgums, spriegums, labdabība katrā ziņā jāpievieno sievietes skaistuma un pievilcības nozīmīgākajiem rādītājiem. Šo suģestējošo spēku nav iespējams ne imitēt, ne aizstāt ar pušķojošiem palīglīdzekļiem.

Atbilde, kāda manā uztverē ir izcila sieviete, nav ilgi jāgudro — ar mundru, vārīgu dzīvesspēju (gan miesisko, gan garīgo). Ārējo krāšņumu demonstrējumi skaistuma skatēs mani ietekmē maz. (Vai ari jums tās neatgādina ķēvju un ērzeļu vadāšanu zirgu izsolēs?) Sievietes kādības mīkla tik virspusēji nav atminama. Jeb, ieklausoties mana jaunības gadu padomdevēja atziņās, — meklēšanas virziens ir greizs. Es rīkotu sieviešu acu konkursus. Acīs izlasāms sievietes plašākais vēstījums.

Normāla vīrieša lūkojumā sievietes ķermenis, protams, ir saistošs veidojums. Un tomēr mani dažkārt pārņem šaubas, vai sieviete pārāk viegli nešķiras no saviem noslēpumiem.

Reiz bija astoņpadsmitais gadsimts, ko lāgiem sauc par galanto. To varētu dēvēt arī par izsmalcināto vai rafinēto. Cilvēciskās attiecības (tajā skaitā intīmās) sasniedza briljanta slīpējumu. Flirts kļuva par mākslu, mīla par rituālu. Protams, zināmās aprindās, bet būtība no tā nemainās. Šis astoņpadsmitais gadsimts, kas sievietes parādīšanos pēc iespējas iekārojamākā veidā uzskatīja par vienu no svarīgajiem uzdevumiem, viņu (sievieti) nevis atkailināja, bet — tieši pretēji — ieslēpa mežģīņu biezokņos un smalkaudumu kupenās, valdzinot galvenokārt ar nojausmām un iztēli rosinošiem mājieniem.

Mūsdienās viss kļūst līdz mežonībai vienkāršs. Uz mežonīgu vienkāršību virza alkatīgā tirgus pasaule, kurā arī sievietes un vīrieša attiecības mēra finansiālas mērauklas. Vienkāršot sievieti līdz mātītei nozīmē apzagt cilvēku cilti, atsviest atpakaļ par gadu tūkstošiem, iznīdēt fantāzijas un romantikas līdzdalību attieksmē pret partneri.

Ierastais lūkojums uz sievietes un vīrieša savienību ir tāds, ka vīrietis meklē sievieti, lai radītu nākamo paaudzi. Tas ir — kaut ko jaunu ārpus mums pašiem. Zināmā mērā tā arī notiek. Taču ne tikai tā. Manuprāt, vīrietis meklē sievieti, lai no sašķeltas, nepilnīgas būtnes kļūtu par veselumu, pats sevi piepildītu, paceltos augstākā būtības pakāpē. Sieviete acīmredzot pārdzīvo ko līdzīgu.

Vīrieša un sievietes apvienošanās mīlestībā par spīti aprēķinu izšķobīju-miem un kropļojumiem, jācer, saglabāsies kā brīnumdare mistērija un cilvēciskās esības saistošākais noslēpums. Neviens zinātniski nevar izskaidrot, kāpēc kādu jauku bridi mēs pēkšņi par otru, vēl nesen svešu personu domājam un sakām “mana dārgā” vai “mans vienīgais”. Jeb, kā rakstos licis jau gudrais Zālamans: uz pasaules ir četri ar prātu neaptverami brīnumi: ērgļa ceļš debesīs, čūskas ceļš pāri klintij, kuģa ceļš jūras vidū un vīra ceļš pie mīļotās.

Ojara Vacieša atsperes un bremzes

Ojārs Vācietis nomira 1983. gada 28. novembri piecpadsmit dienas pēc viņa piecdesmitajai dzimšanas dienai veltītā triumfālā sarīkojuma Dailes teātri.

Ojārs bija mīlēts dzejnieks, savā ziņā elks. Viņa nāve, popularitātes un slavas simfonijai sasniedzot forte fortissimo, dzejas cienītājus trāpīja kā elektrošoks. Daudzās Latvijas malās paredzētie gaviļnieka sveikšanas pasākumi pārtapa piemiņas sarīkojumos. Šī notikuma saceltais vilnis negribēja un negribēja noplukt. Vācieša nāves radītās atskaņas var salīdzināt vienīgi ar satricinājumu, ko desmit gadus vēlāk sabiedrībā izsauca Jura Podnieka nāve.

Vietu ilgajai dusai Ojārs jau laikus it kā nopietni, it kā pa jokam bija izraudzījies pats — Carnikavas kapsētas visaugstākā paugura galā, no kurienes saredzama Gauja.

Pavadītāju sabrauca milzīgs pulks. Nesasalusī zeme pārklājusies ar pirmo sniegu. Pa stāvo nogāzi uznest šķirstu nebija viegli — sniegs zem kājām slīdēja, irdenās smiltis bruka. Bērēm beidzoties, pauguru plašā klājienā apsedza ziedi.

Negaidītā nāve tūdaļ radīja valodas: “ar ko” tad īsti Vācietis nomiris? Varbūt varēja glābt, bet kaut kas netika izdarīts kā nākas?

Atcerēsimies, krievi vēl šodien pēta un skaidro cēloņus un sekas Puškina divkaujai ar Dantesu. Atkal un atkal uzklīst jaunas versijas. Dažādu specialitāšu pārstāvji filtrē notikumā iejaukto līdzdalībnieku rakstiskās liecības, izseko klīnikas gaitai, apsver tā laika ķirurģijas iespējas.

Tāda nu reiz ir cilvēka daba. Ja liekas, ka notikusi netaisnība, ja prāts ko noraida kā kļūmīgu un nepieņemamu, gribas atrast vainīgo. Sliktākajā gadījumā saņemt gandarījumu, ka vainīgais zināms. Bet ar to vien jau mūsu psiholoģiskās īpatnības nebeidzas. Ja kādu mīlam vai, teiksim, uzskatām par ideālu zināmā nozarē, mums automātiski gribas šo personu idealizēt va banque*. Diemžēl tādā kārtā neizbēgami notiek aizvirzīšanās no īstenības. Daudzkrāsaina, cilvēciska būtība tiek pārvērsta par skaistu, bet vienkāršotu ikonu. Ieraugot šādu svētgleznu, mani allaž moka vēlēšanās paņemt nost sudrabā vai zeltā kalto čaulu un palūkoties uz apakšējo oriģinālu. Vai cieņa un mīlestība izrādāma vienīgi, nianses un individuālus vaibstus noslēpjot aiz spožām juvelieru aplikācijām?

Manuprāt, arī sabiedrībā radītais Ojāra Vācieša tēls labu tiesu ir ikonizēts. Jo viņš daudziem bijis vajadzīgs. Vieniem — lai izdzīvotu skābekļa nabagajā atmosfērā. Otriem — kā vairogs naidīgu bultu lietū. Trešiem — kā tarana bomis cietokšņa vārtu laušanai. Ceturtiem — kā cēlējs balons, kura gondolā patīkami palidināties. Piektajiem — kā brivdomīgs, taču pamatos sociālisma ideju paudējs.

Ar Ojāru Vācieti pašu tam mazs sakars. Viņš bija tāds, kāds viņš bija. Ne labāks un ne sliktāks. Un viņa dzeja ir tieši tāda, kāda tā ir. Vērtējama līdzās Andreja Eglīša, līdzās Veronikas Strēlertes, līdzās Imanta Ziedoņa, Linarda Tauna, Ārijas Elksnes, Māra Čaklā, Vitauta Ļūdēna u. c. dzejai. Plašākā lūkojumā — līdzās Raiņa, Viļa Plūdoņa, Edvarta Virzas, Kārļa Skalbes, Aleksandra Čaka dzejai.

Es nezinu nevienu dzejoļu krājumu, ko būtu sarakstījis kāds svētais. Lai cik tas dīvaini, ari tā saucamie “normālie” cilvēki dzejoļus neraksta. Dzejoļus raksta dzejnieki, talanta kūdīti apsēstie. Runājot Šarla Bodlēra vārdiem, tie, kas spējīgi “vārīt un ēst paši savu sirdi”. Nesaderība starp ideālo un nepieņemamo, starp žilbinošo un satriecošo Vācietī atklājās izteiktāk nekā daudzos viņa kaislības brāļos.

Vai nule teiktais uzlūkojams kā iebildums pret vēlmēm analizēt Ojāra aiziešanas pēdējās dienas un stundas, pārskatīt izrakstītās receptes, izsekot, kurā brīdī zvanīts uz poliklīniku un pēc cik minūtēm atbraucis ārsts? Nē. Taču metot atpakaļ vērīgāku skatienu, grūti nepamanīt, ka galvenais ienaidnieks vai, sacīsim, Vācieša Dantess slēpās Ojārā pašā un šāva uz viņu bez pārtraukuma jau desmitiem gadu.

Kad nu beidzot Ojāra atvilktnes iztukšotas un redzami dzejas kalni, ko

’ Par visu banku. (Franču vai.)

viņš savā ne sevišķi garajā mūžā sastrādājis, gribot negribot jādomā, kā tie tapuši. Un tad es redzu iztraucētam kovārņu mākonim līdzīgu brēcošu, kliedzošu, mutuļojošu dzejas tēlu baru, kas bez mitas un apstājas riņķo virs dzejnieka galvas un pieprasa un pavēl caur smadzenēm, sirdi un nerviem izlaist to uz papīra. Dienu dienā, gadu no gada, līdz pārslodze kļūst neizturama. Nu atliek saķert galvu, aizspiest ausis un bēgt, meklējot glābiņu alkoholā.

Kādu brīdi, iespējams, līdzēja. Kliedzošais, brēcošais, mutuļojošais mākonis it kā aizslēpās aiz plāna tilla. Toties priekšplānā daudz uzmācīgāk, daudz paģērošāk iezīmējās realitātes ķēmi. Un dzejniekam cits nekas neatlika, kā bēgt atpakaļ metafiziskajā iztēles pasaulē. Dažkārt viss traģiski sajuka kopā. Reiz, piemēram, nekādi neizdevās Ojāru pārliecināt, ka nakti viņš pavadījis atskurbtuvē. Ojārs stūrgalvīgi palika pie sava, ka viņam bijusi darīšana ar čekas rafinētajām metodēm. Laikam taču ir neiespējami uzrakstīt “Einšteiniānu” un pēc tam mierīgi virtuvē pie galda “harmoniskā saskaņā ar sevi un pasauli” dzert tēju.

Katastrofa viņā bija ieprogrammēta. Katastrofa ar Ojāru bija kopā ik

mirkli. Līdzīgi tam, kā katastrofa allaž ir kopā ar autovadītāju, kas brauc bez bremzēm.

Ojārs nebija radīts, lai darbotos “kā visi” un “kā vajag”. Viņu virzīja citas likumības. Neesmu viņu saticis teātra izrādē vai koncertā. Nespēju iedomāties Ojāru, teiksim, gumijas laiviņā laižamies lejup pa Gauju vai ar tūristu vilcienu dodamies uz Gaiziņu slēpot. Bija tāda sajūta, ka ikviens iznāciens ārpus darbistabas, ikviena saduršanās ar cilvēkiem no viņa puses prasa milzīgu piepūli un sevis pārvarēšanu. Tas izpaudās pat bezpalīdzīgajā skatienā, ar kādu viņa tuvredzīgās naktsputna acis raudzījās apkārt, un sasaistītajās kustībās, ar kādām viņa vairāk nekā kalsnais augums ļaudīs nekur īsti neprata atrast vietu.

Reizumis viņam sevi pārvarēt neizdevās. Viņu veltīgi izgaidījās ļaužu pilnas zāles, svinīgas sanāksmes, lielas apspriedes. Ojārs vienkārši neatnāca, un viss. Bija lietas, ko viņš spēja simtkārt labāk par citiem. Un bija lietas, ko viņš nespēja. Es domāju, būdams saasināti jūtīgs un godīgs, viņš pats to ļoti pārdzīvoja. Un tomēr neko izmainīt nejaudāja, tāpēc viņa solījumiem bija graša cena.

Protams, laika gaitā Vācietis — tāpat kā visi — izgāja cauri daudzu lielu pārvērtību vārtiem. Pie katra apgalvojuma “viņš bija tāds” tūdaļ prasās: kad?, kuros gados?, kādā mūža periodā? Es atceros ari Ojāru Vācieti, kura acīs bezpalīdzības nebija, kurš apburto klausītāju priekšā stāvēja blondi kuplmatains, vingri stalts kā jauns spartietis. Tajā laikā Ojāra skatiens, šķiet, līdzīgi optisko lēcu koncentrētiem saules stariem spēja uzliesmināt un apdedzināt. Bet, skandējot dzejoļus, jau tad viņš plakstus turēja šauri samiegtus un pie sevis mulsi smaidīja.

Mūsu jaunībā bija tādi pulksteņi, kurus “uzvilka” rokas kustības. Arī Ojārs Vācietis piecdesmitajos, sešdesmitajos gados likās kā pulkstenis, kas no kustībām sakrāj jaunu enerģiju. Viņš nemeloja, kad dzejoļos smējās par krāču apgājējiem, viņš nemitīgi kaut kur rāvās joņot. Tā nebija poza. Viņu tiešām visu laiku kāds it kā raustīja un dīdīja. Un nepavisam nav Vācieša vaina, ja viņa dvēseles stāvoklis tik laimīgi (vai nelaimīgi) atbilda laikmeta literārajām strāvām. Tiesa, dzīvē tas atklājās bez pantu romantiskā patosa, bez poētiskajiem zemtekstiem. Nereti pat jokaini un ērmīgi.

Reiz jauno rakstnieku sanāksmes laikā Maskavā abi ar Ojāru dzīvojām vienā istabā. Viesnīca nebija no smalkajām un atradās tālu nomalē. Uz centru, kur notika sēdes, nācās braukt ar autobusu un vēl ar metro. Vakarā viesnīcā pārrados, garo darbastundu un Maskavas mērogu pagalam nogurdināts. Ar visām drēbēm iegāzos gultā. Pārradās Ojārs un arī iekrita gultā. Rokas virs galvas saāķējis, viņš saspringti domāja. Pēkšņi lēca atkal augšā un rāva mugurā mēteli.

— Kas par lietu? Uz kurieni?

— Jāaizbrauc vēlreiz līdz centram.

Es iesmējos. Domāju — Ojārs dzen vellu. Bet viņš nejokoja.

— Grāmatu veikalā iznāca saruna ar kolosālu pārdevēju. Mēs neizrunājāmies līdz galam.

Ojārs izdrāzās pa durvīm. Un pārradās vēlu naktī.

— Nu, ar pārdevēju izrunājāties? — griezdamies gultā uz otriem sāniem, samiegojies izmetu.

— Neiznāca. Veikals bija slēgts.

Vācu laikā Latvijā interese par dzeju pieņēma nebijušus apmērus. Atgriežoties padomju varai, grāmatas kļuva vēl lētākas. Literatūru oficiāli akceptēja par vienu no kultūras (padomju kultūras) stūrakmeņiem. Latvijā bija palikuši agrāk populārie dzejnieki: Čaks, Plaudis, Elīna Zālīte, Ēriks Ādamsons, Kārlis Krūza, Elza Stērste. No Krievijas atgriezās savulaik apbrīnotais un cildinātais Sudrabkalns. Arī Grigulis dzejas laukā nebija nekāds kāpostu audzētājs. Iznāca žurnāls “Karogs’*, iznāca avīze “Literatūra un Māksla”. Vārdu sakot, it kā netrūka priekšnoteikumu, lai inerce turpinātos. Taču tā nenotika. Interese par dzeju izdēdēja.

Vecie pantu meistari, ideoloģisko prasību samulsināti, vai nu pārstāja rakstīt pavisam vai šad tad pasniedza pa vēsam sacepumam. Tie, kas padomju literatūras virzienu pieņēma bez dvēseliskām pretrunām un partijiskās estētikas Prokrusta gultā metās ar apņēmību, lika atskaņās lozungus un “nostādnes”. “Karogs” nelasīts mētājās bibliotēkās, klubos un “sarkanajos stūrīšos”. Mazos metienos izdotās grāmatas nodzeltēja veikalu skatlogos un plauktos. Dzeja Latvijā klusi vilka dzīvību kā aizmirsts, aizsalis ezers. “Ledus laikmets” turpinājās vairāk nekā desmit gadus.

Tad atnāca Ojārs Vācietis. Iesākto alegoriju turpinot: ne jau bļitkotāju kažociņā un velteņos. Ne jau siltā ausainē ar sēžamo kasti pie rokas. Ne jau ar parasto āliņģu cērtamo vergu. Ojārs atskrēja vasarīgi vaļā atsistos svārkos, ar kailu galvu. Un pašā ezera vidū izspridzināja tādu lādiņu, ka gāle pāršķēlās no vienas malas līdz otrai. Ziemas snaudulība ar to ari bija cauri.

Ojāra pirmā dzejoļu grāmata “Tālu ceļu vējš” iznāca 1956. gadā. To “tālumu” vai “tuvumu” atstāsim uz Ojāra sirdsapziņas. Taču sabiedrība tolaik gaisā tiešām juta citu vēju. Kopš Staļina nāves bija pagājuši trīs gadi, bet pasaules visu laiku lielākā briesmoņa pirksti, pat nāves sastindzināti, turpināja žņaugt impērijas kaklu. Tomēr tas jau bija cits žņaudziens. Tagad varēja nedaudz atvilkt elpu.

Ojāra Vācieša dzeja bija šīs atgūtās elpas dzeja. Dabiski rodas jautājums: kāpēc tieši Vācieša dzeja? Kā tas nācās, ka jaunās izjūtas pirmais samanīja un izsacīja provinciālis — Vidzemes nomalēTrapenē uzradies lauku jauneklis?

Atbildi sniedz Vācieša biogrāfija un viņa izteikumi intervijās. Piemēram, sarunā ar Juriju Mineralovu 1982. gadā Ojārs saka: “Savādi, bet pirmais dzejnieks, kurš man lika sajust, ka mācos no viņa, nebija pat latviešu valodā rakstošs. Tas bija Mihails Isakovskis. Mēs pat ar viņu sarakstījāmies. Es biju pārsteigts līdz sirds dziļumiem — kā viens dzīvs cilvēks, ar mani vienā laikā un uz vienas zemes dzīvodams, var radīt tādas dziesmas...” Un tālāk: “Es tomēr īpaši mīlu “lauciniecisko” Isakovski.Tā bija mana pirmā dzejas skola.” Sarunas turpinājumā Ojārs paskaidro: “...krievu valodu man laimējās ciešami iemācīties jau fašistu okupācijas laikā, kad pie mūsu saimnieka strādāja no Baltkrievijas izvestie jaunieši.”

Iztēlē uzgleznosim nelielu ainu. Ir puišelis no trūcīgas kalpu ģimenes, kam tēvs padomju gadā bijis Mašīnu traktoru stacijas direktors un kas tagad pie vāciešiem sēž cietumā. Māte un brālis slimo ar tīfu. Skolā dažs labs uz Ojāru rāda ar pirkstu: ei, tu, komunist... Bet komunistam ir astoņi deviņi gadi, cauras bikses un tukšs vēders. Vakaros mazais Ojārs kopā ar krievu jauniešiem (iespējams, karagūstekņiem) sēž pie ugunskura un, lai piepildītu tukšo vēderu, cep kartupeļus. Sirds pildīšanai viņi dzied. Ko dzied? To, ko krievu jaunieši prot dziedāt un kas Ojāra atmiņā saistās ar nesenajiem laikiem, kad tēvs bija mājās un uz ģimenes galda smaržoja gards ēdiens. Smeldzoši liriski skan dziesma par Katjušu, kas gaida mīļoto, par gruzīnu meiteni Suļiko, par cūkkopes un gana sastapšanos Maskavā.

Padomju varas atgriešanās 1944. gadā pamodinātajai interesei pavēra jaunas iespējas. Interese savā ziņā līdzinās ugunij — vajadzīga sākotnējā dzirkstele, un tālāk tā skrien pati kā vāvere — lēcieniem vien. Vispirms dziesmas, pēc tam dzeja. Vispirms Isakovskis, tad Tvardovskis.

Vēl viena rinda no Ojāra biogrāfijas. Mācīdamies Gaujienas vidusskolā, viņš darbojās kā krievu avīzes Sovetskaja Moloģož ārštata korespondents. Būtu diezgan dīvaini, ja, rakstīdams krievu avīzei, viņš pats to nelasītu. Šķiet, šeit slēpjas mīklas atrisinājums.

“Atgūtās elpas” dzeju Ojārs Vācietis “aizsmēķē” no krievu literatūras. Viņš stāv tai pietiekami tuvu un ir attiecīgi nobriedis. Visa līdzšinējā dzīve Ojāru šai misijai it kā īpaši gatavojusi. Viņš kā pirmais Latvijā pieslēdzās progresīvās krievu dzejas “jaunajam vilnim”, kas tajos gados Maskavā sāka visaptverošus uzplūdus ar Jevgeņija Jevtušenko, Bellas Ahmaduļinas, Roberta Roždestvenska un Andreja Vozņesenska magnētiskajām publikācijām. Šimbrīžam, protams, nav grūti apjēgt, ka svarīgs bija arī varas atļāvums.

l āpāt kā vēlāk, sākot “pārbūvi”, Gorbačovam vienu bridi gluži labi noderēja republiku Tautas frontes, Hruščovam, gatavojot savu “atkusni”, jādomā, pa prātam bija “jaunais vilnis”. Arīdzan Latvijā.

Vācieša sākotnējā dzejā Jevtušenko, Roždestvenska un Vozņesenska ietekme atklājās nepārprotami. Bet šajā faktā nav nekā apkaunojoša. Atcerēsimies, ari Puškins “aizsmēķēja” no Bairona. Čailds Harolds ir anglis, un Jevgeņijs Oņegins krievs. Viņus vieno pasaules skatījuma filozofija. Starp citu, ar deviņpadsmitā gadsimta sākumam nevien modemu, bet nepiedzīvoti brīvdo-inīgu attieksmi.

Ja saka, ka Virza latviešu dzeju lielā mērā ietekmējis ar franču dzeju, Rainis dzejas kultūru pavirzījis uz priekšu, tulkodams vācu ģēniju Gēti, Anšlavs Eglītis tandēmā ar Andreju Johansonu latvisko poēzijas segu pastiepuši uz angļu pusi, tad netaisnīgi neatzīt Ojāra Vācieša paveikto mūsu literatūras sasaistē ar krievu 20. gadsimta literatūru un “jaunā viļņa” dzeju īpaši. Tas bija spēcīgs akumulators, kas caur Vācieti un vēlāk savukārt caur Vācieša sekotājiem uzlādēja mūsu sešdesmito gadu poēziju. Tā tas bija, to noliegt nozīmētu pašiem sevi mānīt.

Mēģināsim ieskatīties patiesībai acīs vēl dziļāk. No ciešā sajūguma ar krievu dzeju izauga ne vien Vācieša spēks, bet diemžēl arī viņa vājums. Gravitācija galu galā izrādījās tik jaudīga, ka neļāva atrauties. Vācieša talants ātri sasniedza pārsteidzošu briedumu, bet izpaudās galvenokārt stilistikā, maģiskajā spējā tekstus elektrizēt. Tematikas plašums un temperamentīgais atvēziens nespēj apmānīt — filozofiskajā ziņā Vācieša dzeja — tāpat kā krievu sešdesmito gadu vilnis — it kā nedaudz iesprūda, it kā pazaudēja mērķi un noplaka, līdz jaunatklātu patiesību klajumiem nenonākot. Jaunības ideālu sliekšņi izrādījās pārāk augsti, tiem pāri Ojārs Vācietis netika.

Nepārvarētas bērnišķības Ojārā izpaudās dažādi. Viņš, piemēram, ar lielu patiku ražoja drastiski dzēlīgus pantiņus par saviem kolēģiem. Būdams attiecīgā noskaņojumā un situācijā, teiksim, izbraukuma laikā automašīnā, kad nekā īpaša nav ko darīt, Ojārs stundām ilgi varēja skaitīt acumirklī improvizētas vai atmiņā uzkrātas epigrammas. Pat niekojoties atzibsnīja Ojāra talants. Atceroties dzirdēto, jāteic, dažas epigrammas bija žanra šedevri. Žēl, ja gājušas zudumā.

Par Ojāra aizraušanos ar opārta zīmējumiem rakstīts daudz. Sarīkota pat viņa zīmējumu izstāde. Taču Ojārā iemājoja ari kolekcionāra gars. Piemēram, viņš krāja miniatūrizdevumus.

Ar Ojāru grāmatas nekad nebijām mijuši. Jutos pārsteigts, kad 1981. gada sākumā Ojārs piesūtīja savu “Liesmas” mazgrāmatiņu sērijā iznākušo

Selected poems ar ierakstu: “abet man vajag Tavu...” Klāt bija pievienota vizītkarte. Zem vārda Ojārs Vācietis iespiestais paskaidrojums — dzejnieks — daļēji bija nosvītrots, atstājot vienīgi balsienu “nieks”. Šis “nieks”, kā norādīja vizītkarte, dzīvoja L. Altonovas ielā 19—3.

Cilvēciskas savdabības raksturoja Ojāra personību vai visos pavērsienos. Viņa principialitātei par liecinājumu min Ojāra vēršanos pret Pelši, rožu audzētāju, kas slampā pa Čaka dvēseli. Tajā pašā laikā latvietības nīdēšanas dalībnieks Žanis Grīva, šķiet, Ojāram alerģiju neradīja.

Ko es gribu teikt? Tikai to, ka Ojāra Vācieša elka tēlu izkala manā acu priekšā dažu gadu laikā. Un tikpat ātri cilvēcisko Ojāru Vācieti aizmirsa.

Lasu Vācieša cildinājumu viņa dzejas grāmatas “Nemirstība” priekšvārdā. (Grāmata iznāca pēc viņa nāves 1985. gadā.) “Viņš traģiski un personīgi pārdzīvoja komunistisko ideālu kompromitēšanu, pie partijas formāli piederošu cilvēku tuvredzību, nekompetenci, ultrakrciso putrasstrēbšanu.” Turpat tālāk: “Viņš nenorakstīja jau gatavus lozungus no sienām. Viņš radīja dzeju, kas pēc būtības jaunajā laikā un jaunajos apstākļos nu būtu ierakstāmi lozungos.”

Un tad es domāju — vai tiešām Vācietis mums nozīmīgs ar iestāšanos par nesakompromitētiem komunistiskiem ideāliem? Vai tiešām Vācieti joprojām mīl viņa talantīgo lozungu dēļ? Es to nevaru pieņemt. Es to nevaru pieņemt pat tādā gadījumā, ja daudz kas no citāta būtu taisnība. Manuprāt, mūsu identificēšanās ar Vācieti notiek nevis caur viņa ideālkomunista cīnītāja varoņtēlu, bet gan caur cilvēcisko Ojāru Vācieti — sava laikmeta produktu un upuri. Mēs visi, neraugoties uz biogrāfiskajām atšķirībām un pārliecības dažādībām, bijām un esam sava laikmeta produkti un upuri. Un tāpēc man vajadzīgs šis cilvēciskais, šis arī vājais Vācietis, kurā ir daļa no manis, no maniem jaunības sapņiem un mana naivuma. No mana (un ari jūsu) aizgājušo gadu optimistiskā romantisma un cerību tuvredzības.

Tas ir kā ar jaunības mīlestību. Ir pagājis laiks un tu labi saproti — ak kungs, kāda alošanās! Un tomēr — pamēģini izmest no sirds. Kaut kas atkal un atkal saldi smeldzina vecās rētas.

Sacīt, ka Ojārs strauji novecoja, nebūtu pareizi. Viņš sagruva. Mati izkrita. Nervu pārslodžu novilktais stāvs, likās, allaž vibrēja. Mēnešiem turpinājās plaušu karsoņi, bronhīti un sirdsdarbības traucējumi. Pēdējo gadu fotogrāfijas liecina — ķermenis strauji izdila, no viņa bija palikuši kauli un āda. Nebija vairs drastiskā jokotāja, smējēja, velna dzinēja. Bija saērcināts neirastēniķis, kaprīzs tiepša. Slimību un vājuma sakairinātais Ojārs ārstu rīkojumiem nepakļāvās. Viņa neiecietība reizēm līdzinājās rupjībai (kas Ojāram nebija raksturīga) — poliklīnikas darbinieki no istabas vienkārši tika izraidīti.

Pēc Ojāra nāves sākās rūpes par viņa piemiņas saglabāšanu. Ministru Padome piemineklim bija piešķīrusi, ja nemaldos, 50.000 rubļu. Ar šo summu tolaik pietika, lai uzstādītu līdzvērtīgu pieminekli kā Porukam Meža kapos vai Fricim Bārdām Umurgas smiltainē. Šādās reizēs nez kāpēc uzrodas ļaudis bez mēra sajūtas. Vācietim netiekot izrādīta pelnītā cieņa. Vilim Lācim valsts uzcēlusi pieminekli par simtiem tūkstošu, bet Ojāram...

Tolaik bagātais un ietekmīgais “Ādažu” kolhozs nodibināja Vācieša piemiņas prēmiju un solīja atbalstīt arī pieminekļa celtniecību. Arhitekte Rībena izstrādāja projektu, kas paredzēja piemineklī pārvērst daļu no kapsētas paugura. Garas līkloču kāpnes, kapavietas laukums, nožogotājs mūris, vēl skulpturāls veidojums. Viss melnā, pulētā akmenī.

Man tas šķita dīvaini. Kāds tam sakars ar Trapenes Ojāru, kas par sevi sacījis: “Visu mākslīgo nīstošs...”? Latviešos par melno, pulēto akmeni nostabilizējies priekšstats kā par bagātas pilsonības un Rainim apkārt saguldīto krievu ģenerāļu uzpūtības zīmi.

Pievienotais izmaksas aprēķins darīja domīgus pat dedzīgākos karsējus. “Ādaži” no līdzdalības atteicās. Ministru Padome papildu līdzekļus nepiešķīra. Iestājās neveikla pauze.

Drīz pēc Ojāra nāves tēlnieks Ojārs Feldbergs paugura galā novietoja feldberģiski apdarinātu granīta bluķi ar iestrādātu Latvijas siluetu un otru — izdobtu kā savdabīgu sili ziediem. Dāvinājums vārdabrālim, novietots pagaidām, “līdz brīdim, kad vieta iegūs galīgo izkārtojumu”.

Un tā viss ir palicis. Nav nācies dzirdēt, ka pašlaik kādam būtu pa spēkam līdz galam sakopt Ojāra Vācieša atdusas pauguru. Otras tik dīvainas kapavietas Latvijā laikam nav nevienam kultūras darbiniekam. Irdenas, baltas smiltis, neizlīdzināts, punains laukums. Modemi blāķīgie akmeņi, divi sēžam-baļķi un etnogrāfiska koka zīme ar dzejnieka vārdu.

Bet arī tā ir laikmeta liecība. Tāpat kā Ministru kabineta ēkas caurais jumts un restaurētais hercoga krēsls ministru prezidenta kabinetā. (1995. gads.) Tāpat kā blēžiem atdotie valsts garantētie kredīti un nabaga skolotājs, kas nevar nopirkt dzejas grāmatu.

Ojārs Vācietis dzīvo tālāk savu dzejnieka mūžu. Un arī dzīve rit tālāk. Ziemā, kad paugurs ieputināts sniegā, apkārt lēkā vāveres un lidinās sarkankrūtīši. Rudeņos krīt krāsainas lapas un birst čiekuri. Pavasaros reizēm uzklīst sapņaini jaunieši, kā pamodušies platām acīm izlasa “Ojārs Vācietis” un starp diviem skūpstiem nosaka: “Re, te viņš guļ...” Vējš atnes ievu smaržu, jo netālu jau ir Gauja.

Kad aiz Rakstnieku savienības durvīm šāva

1991. gada janvāris. Atmiņā viss sagriezies mutulī: negulētās naktis un snaudienos pazudušās dienas stundas, sasprindzinājuma sapresētais laiks un atslābuma izsnaicītie mirkļi. It kā notikumu rindai slidinātu pāri palielināmo stiklu — atsevišķas ainas acu priekšā izaug plašas un reljefas, taču grūti uztveramā sasaistē ar pārējo, kas citos mērogos un citā līmenī.

Dzirdu balsi: celies, sauc palīgā, jāiet sargāt Radio ēka! Pametu skatienu pulkstenī — seši no rīta. Ir 13. janvāris, pusdienas laikā Daugavmalā Tautas frontes demonstrācija.

Valdemāra iela naksnīgi tukša. Ārdās dauzonīgs vējš. Šur tur rosās kāds sētnieks. Namu logi tumši, pilsēta vēl guļ. Pustukšs trolejbuss. Divas krievietes gvelž par zeķbikšu trūkumu un priekšrocībām dažādās situācijās. Kažokā ietuntulējies vīrs, bruņojies ar ledus urbi un žibulētāja kasti, brauc zivot.

Savādi, par ziemu nekas neliecina, termometrs jau kuro nedēļu rāda nulli. Prātā ieslēdzas interfrontiešu paziņojumi tālrādes lodziņā — stāvoklis republikā tuvojoties kritiskajam punktam. Dīvaini, ka vēstījumus viņi sniedz augstprātīgās balsīs, bezmaz vai aplaimoti. Savā ziņā tā arī tāda zivmīļu psiholoģija: re, pat siltā laikā žibulēšana iespējama, ja darbojas apņēmīgi un zina ģeogrāfiju!

Valdemāra ielas un Raiņa bulvāra stūris. Jā, te jau jūtama plūsma. Jēkaba ielas galā sirds tā kā nomierinās — aicinājums sadzirdēts. Augstākās Padomes priekšā maļas drūzma. Vieni paliek šeit, citi dodas tālāk uz Doma laukumu. Ir arī tādi, kas, Doma laukumā pavadījuši nakti, nu nāk atpakaļ. Naidīgi pulki — kā 15. maijā — nav manāmi. Noskaņa atgādina pulcēšanos demonstrācijai — ļaudis sarunājas, atritina plakātus, sakārto karogus, meklē savējos.

Līdzīga gaisotne Doma laukumā. Uz radioēkas balkona gluži kā popmūzikas koncertā novietotās skaļuma kastes raida mūziku. Kā apkaltušas atmiņas par aizvadītajiem Ziemassvētkiem virs ieejas joprojām karājas skuju vītnes. Arī pie Biržas ēkas vēl redzamas izgreznotas eglītes.

Pievienojamies aktieriem — Antrai Liedskalniņai, Dinai Kuplei, Mudītei Šneiderei, Harijam Liepiņām, Intai Tirolei, Jūlijam Bcbrišam. Vera Gribača karakulādas jakā un ūdeļu cepurē, neiedragājamā mierā burbuļojot, izmanto laiku un pilda teātra anekdošu kārtējo burtnīcu.

Skaļrunī jaunākās ziņas no Viļņas: armija ieņēmusi televīzijas centru un preses namu, ir kritušie, daudzi ievainoti. Vēja brāzmas rausta jumtu skārdus, tie pretīgi klab, šaudami kā automātu kārtas.

Televīzijas komanda vāc intervijas: operatoram uz pleca uzsēdinātās videokameras priekšā ar grieķu traģēdijas maskai līdzīgu seju stāv Pēteris Pētersons un klusē. Vārdi nav nepieciešami, sejas izteiksme izsaka pietiekami.

Otrdiena, 15. janvāris. Pulkstenis 13.00. Vēlāk runāja, ka tas bijis kritiskākais brīdis. Pulksten 15.00 Doma laukumā vajadzēja sākties armijas atbalstītajam interfrontes mītiņam. Jeb — kā viņi ziņoja — Vislatvijas protesta sapulcei. Organizatori spēlē ar atklātām kārtīm — saniknotā darba tauta pieprasīšot valdības atkāpšanos un tūdaļ pārņemšot varu, ielaužoties Ministru Padomē un Radio ēkā. Bet laukums jau bija pārvērties par Neatkarīgās Latvijas cietoksni. Visas ieejas Vecpilsētā noslēdza barikādes: lieljaudas traktori, ar baļķiem piekrauti mežinieku treileri, piena cisternas, pārvietojamie celtņi, dzelzceļa konteineri, dzelzsbetona konstrukcijas, ķieģeļu ķīpas. Līdzās barikādēm krampīgi šoferi un traktoristi, apņēmīgi studenti ar militārās katedras gāzmasku somām pie sāniem, tipiski papīru smērētāji un dažādu amatu darba vīri — pastnieki, mežinieki, tramvajnieki, inženieri, krāsotāji, skursteņslauķi.

Piesātinādams gaisu ar drebulīgu spriedzi, virs galvām maļas sarkan-zvaigžņots armijas helikopters, skaļruņi pa atvērtajām durvīm kaut ko aģitē, taču motors grand tik varmācīgi, ka pārējās skaņas noslāpst.

Starp Lielo un Mazo ģildi klasisks tanku aizsprosts, no sliežu gabaliem sametināti “eži”. Posteņa priekšnieks ar valsts ģerboņa iezīmētu baltu lenti ap elkoni aizstājas ceļā. Esot rīkojums vecus cilvēkus, sievietes un bērnus Vecpilsētā neielaist. Galīgu invalīdu laikam neatgādinu, šos vārdus noskaldījis, viņš paraugās acīs un pakāpjas sānis.

Doma laukums stāvgrūdām pilns. Vīrs pie vīra. Līdzjutēju un ģimenes locekļu pulks atvirzīts Jaunielas galā pie “Zilā putna”. Ap radioēku galvenokārt studentu un kārtības sargu vienības. Nekas īpašs nenotiek, cilvēku tūkstoši stāv, bet tieši saspringto gaidu pilnā nckustība, šķiet, uzlādē gaisu ar smagu enerģiju. Liekas, no augumiem kūp caurspīdīga dūmaka, līdzīga tai, kas vasaras dienās pēc pērkona lietus virmo no slapja bruģa. Pēc slaktiņa pie Viļņas televīzijas visiem ir skaidrs, ko šāda pretimstāvēšana var maksāt. Taču projām neviens neiet.

Durvju priekšā radioierakstu autobuss — šoreiz kā vēl viens šķērslis ienaidniekam. Smadzenēs iekrīt doma par profesionālajām barikādēm. Ja aizstāvēšanās nonāks līdz dzemdību namam, durvju priekšu droši vien aizsprostos ar radību krēsliem un asins pārliešanas statīviem. Ietekmīgi simboliskas barikādes varētu redzēt pie anatomikuma un apbedīšanas piederumu veikaliem.

Atkal vīri ar baltajiem apsējiem. Skaidroju, kāpēc man jāiekļūst Radio namā. Izklaidīgi, tālienē vērsti skatieni, it kā pirms mirkļa būtu sasprādzis Mēness un tikai tas viņus nodarbinātu. Nu, tad ejiet, viens nosaka. Un es, vārdus ļoti skaidri dzirdēdams, attopos, ka te darbojas citi priekšstati — vīri vienkārši nesaprot, kāpēc es, būdams šeit gluži tāpat kā viņi, savai gatavībai atrasties radioēkā vēl gribu no viņiem iegūt atļauju. Esmu savējais.

Priekštelpa stāvgrūdām pilna ar jauniem cilvēkiem. Viņu vienīgais bruņojums — gāzmaskas un pa tvērienam noliktas ugunsdzēsēju šļūtenes. Plāna vidū uz grīdas liels āmurs. Varētu domāt, ka arī tas pieder pie aizsardzības tehnikas, taču patiesība, šķiet, ir vienkāršāka. Lai milicijas aizgaldi jaudātu aizgrūst priekšā durvīm, droši vien būs jāatsit kādi naglojumi.

Milice, varbūtībai pilnīgi gatava, stāv no aizgalda pa gabalu. Nepievērsdama man nekādu uzmanību, viņa, tāpat kā visi, saspringti vēro durvis.

Pa iekšējo tālruni zvanu redaktorei Dzidrai Briedei. Klausulē izsaukuma signāls bezcerīgi pīkst. Kāpņu galā pamanu radiokorespondentu Roznieku, kuru esmu saticis Kultūras fonda saietos. Lūdzu, vai viņš nepaziņotu augšā, ka esmu atnācis. Briedes šeit vairs nav, atbild korespondents, pirms pusstundas sievietes aizsūtīja mājās. Jums sarunāts ieraksts? Uzkāpsim redakcijā. Studiju piesolīt nevaru, bet “ietīsim” reportieri, nupat ieliku jaunu lenti.

Uz kāpnēm, stāvu platformās, gaiteņos — visur brīvprātīgo grupas. Trešajā stāvā skaļa apspriede. Satraukuma cēlonis — radioēkas iekšējais pagalms. Kāpēc jūs domājat, ka viņi gāzīsies iekšā tikai pa durvīm, kāds skaidro. No blakusmājas var nokļūt uz mūsu jumta, bet no turienes — kur vien tīk.

Redakcijas istabā gandrīz bez pārtraukuma zvana tālrunis. Roznieks mēģina runāt mierīgi un nosvērti, taču būtībā ikviena tālruņa saruna ir šūpoļu skrējiens ar divtaktu izlīdzinājumu — uz vienu pusi vien nekāda šūpošanās nesanāk. Notikumos neiesaistītie un neapdraudētie zvana, parastajā ikdienas pļāpībā remdinādami ziņkāri. Tie ir citas frekvences signāli.

Kārtējo reizi nolicis klausuli un, kā par brīnumu, jaunu zvanu acumirklī nedzirdēdams, korespondents Roznieks atver magnetofona somiņu un pavērš pret mani mikrofonu, kas atgādina dakšā uzdurtu kotleti. Tūlīt jau zvanīs atkal, saku, varbūt prātīgāk izlikt aparātu aiz durvīm? Korespondents domā savādāk: lai zvana, intervijai būs apstākļu iekrāsa.

No Vecrīgas eju uz Ministru Padomi. Barikādes, kas priekšpusdienā valdības ēku apņēma vienā pavaļīgā kārtā, pārtapušas par iespaidīgu, grūti pārvaramu aizsprostu. Tagad viscaur sānu pie sāna stāv pa divām, trim automašīnām. Tukšākās sazobes vietas aizpilda betona bloki, dzeloņdrātis un baļķu krāvumi. Elizabetes iela iepretim Rakstnieku grāmatnīcai un kinoteātrim “Rīga” aizsprostota galīgi. Uz Brīvības unTērbatas ielas motorizētajai satiksmei atstāta šaura sprauga.

Starp Ministru Padomi un pareizticīgo katedrāli apstādījumu joslā zem liepām arī dienā liesmo ugunskuru rinda, piesātinādama pilsētu ar malkas dūmu ilgi neosto smaržu.

Satieku dramaturgu Elmāru Ansonu. Viņš rāda uz Ļeņina pieminekli — latvieši esot dīvaina tauta; atbraucis smagais celtnis, bet nevienam neienākot galvā to prātīgi izmantot. Galu galā vienojamies, ka ar katru jaunu asinsdarbu vadoņa lepni izslietā plauksta iegūst ciniskāku izteiksmi. Varbūt sava jēga ari tādai jūtu atgriezeniskai reakcijai, kad cilvēki spiesti skatīt to, kas derdzas.

Pulkstenis 15.30. Ap Ministru Padomi viss rajons ļaužu pieblietēts. Skaļruņi ziņo, ka interfrontes mītiņš ASK stadionā tuvojas izskaņai. Noslēgumā mītiņa vadītājs piesaka gājienu uz Ļeņina pieminekli ziedu nolikšanai. Tātad — viņi tomēr nāks. Tātad — viņu plānos ir sadursme. Ziņa apskrien barikāžu sargus. Cilvēki no ugunskuriem un apkārtējiem parkiem steidzas tuvāk nocietinātajam valdības ēku pudurim. Skaļrunis aicina neaizsprostot Brīvības ielu, lai interfrontistiem “nedotu iemeslu izraisīt nekārtības”. Skan jau pareizi, diemžēl provokāciju māksla spēj izprovocēt, ko vien vēlas: mīlestību, kas rada naidu, savienību, kas sašķeļ, miermīlību, kas ļaunāka par agresiju. Galu galā “ziedus noliks” profesionāļi.

Pulkstenis 17.30. īsā ziemas diena satumst. Ministru Padomes sargi gaida kolonnu. Cilvēku domas, gluži kā Ravela “Bolero”, augošā kāpinājumā atkal un atkal atkārto vienu un to pašu: nu, kad viņi beidzot nāks, kad nāks...

Sasprindzinājuma galotni kā vēja brāzma nolauž ziņa: interfrontistu gājiens izjucis. Izkļuvuši no stadiona, mītiņotāji kolonnā nav stājušies, bet ar steigu metušies katrs uz savu pusi.

Sarunājas divi lauku vīri. “Kā tad tā? Tas tak nav nopietni...” “Es domāju — viņiem nebija puķes,” otrs prāto. “Viņi raduši likt puķes tikai par valdības naudu. Un droši vien slinki un bailīgi...” “Iemesls pavisam cits,” sarunā iejaucas trešais, “šovakar Maskavas TV rāda “Astoņkāji” par itāļu mafiju.”

Mjā, notikumu pavērsiens viņiem nav saprotams. Uz cieto vīru barikādes stāv rakstīts: “Mūs var nošaut, uz ceļiem mūs nedabūs!” Saruna notiek pie ieejas Valsts plānā, pretī kinoteātrim “Rīga”.

16. janvāris. Pulkstenis rāda 15.00. Beidzot jāieraksta Dzidrai Briedei apsolītā intervija. Uzbrukuma draudi it kā nedaudz apdzisuši. Aina Doma laukumā, pie ieejas Radio namā un raidēkas iekšpusē visumā tāda pati kā iepriekšējā dienā. Sargi izskatās pārguruši, ielenktā cietokšņa ikdiena jūtamāk liek sevi just.

Ieraksts notiek vienā no vismazākajām studijām. Pirms manis runā Vilis Krūmiņš. Durvīs sasveicināmies. Krūmiņš saviļņots, tik tikko valda asaras. Manu sarunu ar Dzidru Briedi pirmo reizi “palaiž gaisā” tajā pašā naktī. Pēc tam vēl vairākas reizes atkārto nākamajā dienā.

Radio joprojām darbojas bez iepriekš sastādītas programmas, dienu un nakti. Katra stunda iesākas ar jaunākajām ziņām. Šķiet, ēteris virmo no ziņu pārpilnības. Nokaitēts stāvoklis Rīgā, Viļņā,Tallinā un Maskavā. Vēl pasaules mēroga konflikts tuksnesī pie Persijas līča, kur amerikāņu kara tehnika šķaida Sadama armijas krievu tanku armādu. Pēc ziņām — intervijas, sarunas un uzrunas. Latvija izkliedz savu apņēmību, spītību un nepakļāvību. Kad latvietis uzliesmo, tad ir Kauguri, tad ir 1905. gads, tad ir laiks, kas vēsturē paliks kā 1991. gada janvāris. Pa starpām mūzika. Tikai latviešu autoru un zināma, lai, arī nedzirdot pieteikumu, jebkurā stundā un jebkurā vietā būtu skaidrs, ka šis ir Latvijas radiovilnis. Radio darbinieki tiešajā tēmējumā strādā veicīgi un trāpīgi.

Daudzi nenomainīti raujas jau nez kuru diennakti. Bālas, nemazgātas

r

sejas, bārdas rugājiem apzēlusi vaigi. Guļ klubkrēslos vai tāpat uz grīdas, pasvieduši pagalvī avīžu paku.

Pusizdzertas kefīra pudeles, uz šķīvjiem sviestmaizes.

14. janvāra vakarā Rakstnieku savienības zālē notika tautfrontiešu sanāksme. Kopā ar rakstniekiem komponisti un mākslinieki. Tautas frontes Dome jau bija pieņēmusi lēmumu par valsts dzīvības kodola aizsardzību: barikādes celt tikai tad jēga, ja no īslaicīgām emocionālām instalācijām tās pārtop par darboties spējīgu mehānismu ar noregulētām maiņām un ļaudīm nepieciešamo aprūpi. Tas prasīja atrisināt ne mazums jautājumu, arī iespēju sasildīties un nomazgāties. Tautas frontes koordinācijas centrs iesacījis Rakstnieku savienības namā atvērt barikāžu atbalsta punktu. Ierosinājumu pieņēma.

No šī brīža blakus darbojās divi iestādījumi: tā sauktajā kamīna kabinetā — no Preses nama izdzītā “Karoga” redakcija un lielās zāles priekštelpā — tautas sargu aprūpe. Durvis starp abām telpām bieži stāvēja atvērtas. Māra Zālīte, Māra Caune, Arvīds Skalbe un Rimants Ziedonis kārtoja materiālus pirmajam Tallinā iespiežamajam “Karoga” numuram. Turpat līdzās dežūru nogurdinātie lauku vīri, siltuma un mājīguma atslābināti, tādi kā nedaudz sapņaini, tiesāja saimnieču priekšā celto zupu, zirņus un pīrāgus. Garoja karsta tēja, smaržoja mājās ceptas ābolmaizītes.

Jēdziens “saimnieces”, šķiet, prasa paskaidrojumu. Rakstnieku savienībā profesionālu saimnieču nav. Ir izcilas amatieres, kas šajā mākslā atplaukst pārsteidzošos ziedos, jūtot dvēselisku aicinājumu vai sabiedrisku nepieciešamību. Kas gan saskaitīs svētku un jubileju galdus, ko Benjāmiņu mājā uzklājusi Skaidrīte Saulīte vai Melita Čable? Ari šoreiz viņas bija pirmās, kas metās diennakts dežūrās. Un Mudīte Luksa un Juta Gūtmane, un Dace Pugača, un Elga Millcre, un daudzas. Ari Valda.

Cik neaizmirstami cēli ar kūpošām zupas bļodām darbojās Lilija Dzcne! Ja viegli nevēdītu franču smaržas, varētu gandrīz pieņemt, ka darīšana ar Silmaču Antoniju. Saulcerītes Vieses līdzdalības būtība izpaudās zinoši mierīgajā skatienā, kas sacīja: galvenā ir tēma, kādiem līdzekļiem to risina, nav tik svarīgi. Andas Līces darbošanos apzīmogoja iesīkstējis fatālisms — ļaunums, pret ko notiek karš, ir labi pazīstams. Atbalsta punktā palīdzīgi darbojās daudzu rakstnieku jaunā paaudze.

Dežūru sākumā stāvoklis dažos barikāžu rajonos, maigi izsakoties, bija nedrošs. Rakstnieku grupas pārmaiņus brauca uz karstajiem punktiem būt kopā ar brīvprātīgajiem, apliecinot, ka Latvija — tie esam mēs visi kopā: inženieri un strādnieki, rakstnieki un zemnieki, jūrnieki un aktieri, komponisti un zvejnieki. Pulkstenī neviens neskatījās. Desmit vakarā vai pāri pusnaktij —

Mudīte Luksa sarunāja piecus vai sešus rakstniekus, un pa taisnāko ceļu laidām uz Zaķusalu, uz Ulbroku, uz Vecāķu tiltu.

Gados jaunākie — Baltvilks, Lejiņš, Snips, Brūveris — drusku apsildījuši degunus, atkal aizskrēja uz barikādēm tepat centrā. Pret rīta pusi pārradās Gunārs Priede un Pauls Putniņš, Dripe un Ļūdēns, Kosteņecka un Skujenieks. Visus saukt vārdā nav iespējams. To nespētu pat tas, kas nepārtraukti būtu atradies Rakstnieku savienības namā.

20. janvāris. Vakarā ap pulksten 21 satraukta iebrāžas Solveiga Elsberga: un jūs nemaz nezināt, ka ārā šauj?!

Noskrienam lejā. Smagās parādes durvis veras kaitinoši gausi. Nevis durvis, bet skatuves priekškars janvāra dienas beigu cēlienam. Aiz Vērmaņ-dārza garām kārtām bliež automātiskie ieroči. Bet tramvaji pa Krišjāņa Barona ielu brauc spītīgā mierā. Ari cilvēki staigā šurpu turpu bez kādas panikas.

Pēc neilga laika TV lodziņš videoierakstos rāda notikumu tuvskatus, bet viņpus lielajiem logiem joprojām skan šāvieni. Iespaids tāds, ka īstenība jūk kopā ar tiešo translāciju.

Kāds rakstnieks atskrien ar baigu vēsti — pie Iekšlietu ministrijas nošauts kinooperators Andris Slapiņš. Radio vienu bridi šo ziņu apstrīd, dodams zināmas cerības. Patiesība tomēr ir nepielūdzama: kritušo sarakstā ir ari Slapiņš.

Viena no mūsu saimniecēm sēž krēslā iepretī tālrādim. Acis aizvērtas, noguruma uzveikta, šķiet, iekritusi īsā snaudā. Taču aizmigušie neraud.

Vecais Fāba nams Krišjāņa Barona ielā 12 garajā mūžā pieredzējis daudz. Beletāžā, netālu no durvīm, kas ved Rakstnieku savienībā, sienas mākslīgajā marmorā iekasījums: “1919. gads. Kara tiesa”. Benjāmiņu laikā nams pieredzējis Rīgas lepnākās dzīres ar viesiem, kas lielā mērā ietekmējuši Latvijas likteņus. Vācu okupācijas gados te mitinājušies paši varenākie vietvalži. Es domāju, barikāžu sargiem Rakstnieku nams paliks labā atmiņā. Un savukārt nama atmiņā glabāsies barikāžu sargi.

Gribētos sacīt tā: apskaužami laba vieta dzīves teātri ar izcilu redzamību un dzirdamību.

Pārliekamajā galda kalendārā barikāžu dienas aizklājas ar augošu lapiņu kārtu. Spriedze atlaižas. Vien Rīgas gaiss joprojām smaržo pēc ugunskuru dūmiem.

Pēkšņi laikrakstos ziņa: mirusi Latvijas radio darbiniece Dzidra Briede.

Valda aiziet ikdienas gaitās uz pilsētu. Pēkšņi zvans: aizvesta uz slimnīcu. Infarkts.

Grūti panesamais vieglums pēc pārlaistā smaguma.

Alberta Bela spēlēs ar nažiem

Likās, viņu satrauca noslēpums, par ko viņš ne ar vienu nekad nemēdza runāt. Piesaistīja spožās acis un nemierīgās kustības. Pat apraujoties ļaužu vidū šķietamā mierā, skatiens turpināja meklēt, it kā viņš iepriekš zinātu, kam jānotiek. Jautājums vienīgi — kad un kādā veidā. Ar Albertu Belu pirmoreiz sastapos Rakstnieku namā. Viņš bija izmēģinājies gan cirka mākslā, gan sportā, gan mīmu spēlēs, gan arheoloģijā. Tas viss viņā arī izpaudās — melnais svīteris ar augsto apkakli un melnās, gurniem cieši apspīlētās bikses atklāja trenētu augumu, spēcīgo plaukstu bālie pirksti šķita ar īpaši jutīgu pieskārienu.

Viņa darbi jau sākotnēji piesēja uzmanību. Kaut arī kritika par to tikpat kā nerunā, spilgtas grāmatas nav meteorīti, kas negaidīti nokrīt no zila gaisa: lai rastos vērā liekama literatūra, vispirms jārodas vērā liekamiem autoriem. Vai otrādi — rodoties interesantam autoram, var gandrīz neriskējot teikt, ka sekos zīmīgi darbi. Alberta Bela piemērs to kārtējo reizi apliecināja. Viņa pirmajos stāstos (“Spēles ar nažiem”, 1966.) autora personība piedalījās kā magnēts. Bela literārajiem veidojumiem visnotaļ trūka dogmas skeleta (kas sešdesmitajos gados beletristikā vēl skaitījās cēlējspēks). Jautās smalki impulsi, tik tikko manāma nervu kņudēšana, vārdos grūti izsakāmas maņu vibrācijas. Bels atklāja neparastas norises un pretrunas tur, kur, laižot pāri mazāk jutīgu delnu, radošie lādiņi varētu ari neuzdzirkstīt.

Kopš pazīstu Albertu Belu, viņa darbistabā pie sienas karājas dzelteni kavarēlista segli. Līdzās uz plaukta smalki jātnieka zābaki cietiem, spogulīgi mirdzošiem stulmiem. Pretstatā senatnīgajai Continental rakstāmmašīnai, kas piedalījusies turpat vai visu viņa līdzšinējo darbu tapšanā, šī mantība nekad nav deldēta. Lietas, protams, neraksturo tikai nominālā vērtība. Iedomājieties, ka jūs iepazīstina ar sievieti, kurai istabas stūri glabājas raganas slota. Vai viņa patiešām jāj vai nejāj tikties ar velnu, tam nav būtiskas nozīmes. Cilvēka pašradītā apkārtne patiesībā veido viņa otro seju. Taču seja ir savdabīgs kods, lai sev tuvos izjustu ar simpātijām, bet neatbilstošos attālinātu.

Alberts Bels uzdod mīklas un intriģē ar negaidīto, lietas viņa pasaulē iegūst īpašu nozīmi. Pirmajā mirklī šķiet, ka tās — nesaistīti ar reālo dzīvi — karājas gaisā. Un tikai pēc tam spēlē ieslēdzas prāts: brīnumiem piemīt sava mehānika, gaisā karājas ari mēness. Brīnums ir mākslas galvenais priekšmets.

Alberta Bela koncentrētais īsrakstības stils dzimst darbietilpīgos teksta sijāšanas un presēšanas pūliņos. Viņš strādā pie frāzes, kamēr doma kristali-

zējusies aforismā. Bela “Ilūziju zaļās buras” vai “Saucēja balss” latviešu literatūrā ir savdabīgs materiāla koncentrācijas paraugs. Atceros tālrādes raidījumu 1973. gada decembrī. Bels bija paņēmis līdzi ar auklu pārsietu biezu rokrakstu blāķi, kādu savā laikā uz izdevniecībām būtu varējis nest Jēkabs Janševskis vai Augusts Deglavs. Jautāju, vai tas ir “Saucēja balss” manuskripts?

— Nē, tās ir lappuses, kas romānā neiekļuva, — Bels atbildēja.

Liela grāmata no mazas patiešām atšķiras ar ietilpību, tomēr ietilpības indeksu neizsaka ne grāmatas biezums, ne svars.

Es nepretendēju uz Alberta Bela personības portretētāja godu. Neesmu pētījis ne arhīvus, ne atkal un atkal pārlasījis viņa darbus. Taču mūsu gaitas

ne vienu vien gadu krustojušās cilvēksauciena attālumā, sakrājusies raiba atmiņu kava. Zināms, atmiņu klāstīšana ir delikāta lieta un faktiem, pirms to nodošanas atklātībā — tāpat kā vīnam — jāļauj norūgt. Bet var lūkoties arī no citas puses. Nāku jau tajos gados, kad atlikt vairs nedrīkst. Vilcināšanās pavairo risku, ka liecības pazudīs nefiksētas. To negribētos. Aiz cienības pret bijušo. Aiz pretīguma pret īstenības aizstāšanu ar izbalsinātām leģendām. Nešaubos, ka, piemēram, Raiņa “Mēnesmeitiņa” literatūras stundās vidusskolnieku uztverē nostiprinātos ar daudz emocionālāku enkurojumu, ja viņi par šī dzejas cikla tapšanu būtu dzirdējuši nevis vispārējus literatūrzinātnieku vērtējumus, bet ilgi slēpto patiesību. Proti, dzejnieka vēlīnā mīlas filozofija saistīta ar konkrētiem Raiņa pārdzīvojumiem. Gētes biogrāfija šajā ziņā sen jau kļuvusi par Zemei pievērsto Mēness pusi.

Kāda dāma man žēlojās: iedomājieties, ko es nupat uzzināju — Akselam Muntem bijusi sieva, ar kuru viņš banālā laimībā nodzīvojis garu mūžu! Šitā krāpties! Es saprastu, ja “Grāmata par Sanmikelu” būtu romāns. Bet viņš taču to rakstījis kā autobiogrāfiju! Vai tur ir kaut mājiens par ģimenes dzīvi? Cēls vientulis, kas dzīvi ziedo, rūpēdamies par citiem. Vienreizējs melis!

Vai pretējas dabas piemērs. Augusts Strindbergs. Rakstnieks, kuru reti kāds mēģinājis kanonizēt. Viņa jaunībā Stokholmas avīzes bija pilnas ar Strindberga krogus traču aprakstiem. Par viņa privāto dzīvi publicēti sīkumu sīkumi: ģimenes konflikti, rakstnieka histēriskā, kašķīgā daba, daudzās tiesu prāvas, bēgšana no kreditoriem, slimība, politiskie izlēcieni. Vai tāpēc Strindbergs netiek cienīts? Ienācis Stokholmas rātsnama Zelta zālē, kur visriņķī telpai mozaīkas tehnikā izveidotas pašu ievērojamāko zviedru ģīmetnes, es ar lielu interesi meklēju literatūras pārstāvi — kam visaugstākais gods būs novēlēts? Sirdsšķīstajai Selmai Lāgerlēvai? Varbūt solīdajam Nobela prēmijas laureātam Pērām Lāgerkvistam? Nekā! Zelta zāli grezno Strindberga portrets!

Ja runājam par talantu, tad Bela gadījumā šis vārds jālieto daudzskaitlī. Belam ir vismaz divi talanti — literārais un vēl otrs, ne mazāk vērtīgs: talants radīt simpātijas. Es nerunāju par meiteņu sajūsmu un dāmu simpātijām (atbilstošos dzīves posmos). Ak Alberts! O, BelsJTo izskaidrot nebūtu grūti — iznesīgs jauns cilvēks, uzmanīgs, rūpīgi nokopies kungs ar patīkamām manierēm.

Nē, es runāju par ko citu. Es pievēršu uzmanību reti sastopamam brīnumam — skaļa ievērība un atzinība nerada mazāk veiksmīgo un ne tik ievēroto skaudību un nenovīdību. Vienmēr bijusi tāda sajūta, ka Albertu visur un visi vienīgi atzīst, vienīgi ciena. Izņemot Kārļa Krauliņa bēdīgi slaveno uzklupienu Belam romāna “Bezmiegs” sakarā, es nudien nevaru atcerēties, kad kāds literāts publiski vai šaurākā sabiedrībā, mutiski vai rakstiski par Belu būtu mēģinājis bilst ko nosodošu vai nievīgu. Kopš viņu pazīstu, kopš pirmajām Bela publikācijām ap viņu biezē īpaša labvēlības un draudzības aura.

Ari mana nostāja pret Albertu Belu aizvien bijusi vienīgi labvēlīga. Rakstot šīs rindiņas, es mēģinu rast atbildi — kāpēc? Varbūt es nepazīstu Alberta cilvēciskās vājības? Viņa paradumu sarunās divatā teikt tikai labu, bet publiski izvairīties no iesaistīšanās strīdos? Varbūt es nezinu, ka leģenda par Belu kā rakstītā vārda cīnītāju ir uzpūsta? Lappuse, ko “Saucēja balsī” Bels ielicis par Čaksti, taču ir neapstrīdama vājuma brīža piemiņas zīme. Varbūt es nekad neesmu piedalījies rakstnieku sapulcēs, kurās partijas biedrs Bels dažkārt runāja muļķības un balsoja kā Grigulis, Grīva un Bauģis? Varbūt man nav zināms Bela egoisms? Elvīra Zaķe, savā laikā Belu glābdama, bija izbraukājusi Maskavu un izskrējusies pie priekšniekiem, bet viņas bērēs Belu ieraudzīt neizdevās. Visvienalga — Bels manā uztverē ir gaiša figūra. Es gluži metafiziski apjaušu, kāpēc, piemēram, Imants Ziedonis un Ausma Kantāne viņu joprojām sauc par Beliņu, kaut gadi skrien un Bels vairs nav jauns un spožs, uz panākumu viļņa auļojošs Apolons.

Es par to rakstu tādēļ, ka bez šis īpašās spējas radīt simpātijas diez vai Bels latviešu literatūrai būtu tas, kas viņš ir.

Savrupmāja Mežaparkā, ko Bels vairākos darbos apraksta kā spilgti tipisku padomju laika komunālo mitekli, nav grābta no gaisa. Tādā “kultūrvēsturiskā piemineklī” Mežaparkā viņš tiešām dzīvoja, nule kā apprecējies ar Andu. Anda bija tikko beigusi Mākslas akadēmiju. Pretstatā savai māsai Ilzei, gleznotāja Zemzara nesen apņemtajai sievai, nevis gaišmate, bet kastaņbrūna. Abas skaistas kā bildes. Zemzaris Ilzi apdzejojis neskaitāmās gleznās un zīmējumos. Andas pievilcība iemūžināta daudzās tā laika fotogrāfijās. Kad Kreicbergs Rīgā vēl nebija atvēris fotomodeļu skolu, skaistuma etalonus un “mis foto” avīžu ļaudis sameklēja bez konkursiem. Un jāsaka — nemaldīgi.

Mani allaž interesējuši vīrieši, kas apprec skaistas sievietes. Manuprāt, viņi pieder īpašai kategorijai. Tie ir cilvēki ar pastiprinātu pašapziņu un zināmām pretenzijām. Pēc maniem vērojumiem — ar savtīgu un nedaudz ārišķīgu vērtību uztveri. Ierindas puisiešiem no īpaši efektīgām sievietēm pa laikam bijis drusku bail.

Belam netrūka ne pretenziju, ne pašapziņas. Kaudamies ar nepārtrauktu naudas badu, viņš līdzīgi Anšlava Eglīša novelē “Vāravs” aprakstītajam dzejniekam Pīpkalējam izdarināja no sevis īpatnu, taču stilā izturētu tēlu. Staigāja apnēsātā tūka mētelī ar samta apkakli. Galvā melns angļu “katliņš”. Modes kavējums par apmēram piecdesmit gadiem defektu (mētelis apdilis, katliņš kožu izurbināts) pārvērta efektā; otra tāda Rīgā nebija. Vienīgi gleznotājs Miervaldis Polis trīsdesmit gadus vēlāk atļāvās pastaigāties pa Rīgu vēl ekstravagantāk — notriepies viscaur zelta krāsā.

Atceros Bela uzņemšanu Rakstnieku savienībā. Kāds no valdes jautāja, vai, izraugoties sev pseidonīmu “Bels” (Alberts Bels pēc pases bija Jānis Cīrulis), viņam nav bail atrasties slavenā vācu rakstnieka, Nobela prēmijas laureāta Heinriha Bella ēnā. Alberts atbildēja; “To, kurš kura ēnā atradīsies, vēl nevar zināt.” Vai tas bija joks, grūti pateikt. Man gan pēc joka izklausījās Bela vēlāk izplatītā leģenda, ka viņa pseidonīms cēlies no krievu vārda “belka” (vāvere). Jēdziens “vāveres ceļš”, jāteic, Bela karjerai zināmā mērā ir atbilstošs — no zara uz zaru, bieži uz riska robežas, taču aizvien virtuozi.

Es varbūt neaizklīstu sīkumos, ja šīs detaļas neliecinātu par noteiktu pasaules uztveri, atraisītību no realitātes un tā vien gribētos sacīt — neierobežotu jaunības apetīti. Tas savukārt izskaidro, kā Bels daiļrades sākumā, lidodams augsti un brīvi, atļāvās to, ko daudzi tajos laikos neatļāvās. Un, no otras puses — ļauj nojaust, kāpēc sadursme ar neizbēgamo dzīves realitāti viņu skāra tik smagi.

Sākumā par sadursmi nekas neliecināja. Sākumā bija veiksmju rinda. Kritika gavilēja. Lasītāji (īpaši gados jaunie) jūsmoja. Viss tā brīnišķīgi saslēdzās. Bels ienāca literatūrā, kad staļiniskais slogs bija noņemts, bet brežņeviskais vēl nebija uzlikts. Nosacītās brīvības eiforijā viņš laikam nosprieda, ka slogi vispār nekad nav pastāvējuši un ka priekšgājēji vienkārši ir antiņi, kas paši aiz savas muļķības mīņājušies izdomātas sienas priekšā.

Ari ģimenē viss rādījās cerīgi. Ciešāk salīmētu mīlētāju pāri kā Andu un Albertu grūti nācās iedomāties. Alberta tā laika emocijas literāri mumificētā veidā nākotnei saglabāsies novelē “Ilūziju zaļās buras”.

Alberts, kūpinādams pīpē dārgu, smaržīgu tabaku, ne pārāk noslogotā režīmā Mežaparka mājā rakstīja kārtējo grāmatu. Anda, interjeriste ar perfektu krāsu izjūtu un smalku gaumi, Viņņicā pelnīja naudu, iekārtodama ukraiņiem izstādes. Abi sapņoja par lielu ģimeni ar četriem bērniem.

Pāršķirstot savus vecos papīrus, dienasgrāmatā atrodu šādu piezīmi: “Bels pošas uz Maskavu, uz kinoscenāristu kursiem. Man jātiek klāt pie pasaules, viņš saka, vietējais svērums ir nieka vērts. Vajadzīgs pasaules svērums.” (Ieraksts 1967. gada nogalē.)

Labi atceros sastapšanos ar Belu Maskavā 1968. gada martā. Rakstnieku savienība piedāvāja ekskursiju uz Franciju. Toreiz visi lidojumi uz ārzemēm notika caur Maskavu. Tā kā lidmašīna uz Parīzi gāja nākamās dienas rītā, abi ar sievu gudrojām, kā pavadīt vakaru. Un pēkšņi atcerējāmies, ka Maskavā taču Alberts. Norunājām tikties restorānā “Prāga”.

Alberts ieradās melnajā mētelī, bet bez katliņa. Kopmītnē mitinoties, krekla apkaklītes cietinājums īsti neatbilda priekšstatiem par Albertu. Bet citādi viņš joprojām dzīvoja skaidri nomanāmā pacēlumā. Atceros Bela monologu, kas tolaik skanēja kā dzīvē neiespējama fantāzija:

— Iedomājies, kas par kolosālu ekspozīciju filmai iz padomju dzīves. Tip, tip, attek obers: ko dzersit? Mēs viņam: skotu viskiju. Un viņš atnes. Vēsi! Es jums prasu, ko jūs Maskavā darāt? Jūs atbildat: mēs rit lidojam uz Parīzi. To es saprotu! Man uz Parīzi jābrauc parit. Nu tad satiekamies “Maksimā” sešos vakarā pēc Francijas laika...

Tālākais vairāk vai mazāk zināms. Prāgas pavasara bēdīgais gals, krievu iebrukums Čehoslovakijā. Vispārējā “skrūvju pievilkšana”. Ari par 1968. gada decembra rakstnieku sapulci daudz rakstīts. Bels no Maskavas ieradās visnotaļ kareivīgs. Viņa runa bija asa un efektīga. Viņš tirzāja tematu, ko šaurākās literātu saiešanās jau vairākkārt bija skāris — nosodīja cenzūras ideju un praksi. Belu aicināja uzstāties tālrādē. Rakstnieku sapulcē sacīto viņš atkārtoja tūkstoškārt plašākai auditorijai. Asākā formā.

Pēc tā laika shēmas tika pārkāpta robeža un vajadzēja sekot attiecīgai pretdarbībai. Kā jau teikts, notikumi risinājās starpposmā — vecie spēles noteikumi bija atcelti, jaunos neviens īsti nezināja. Solžeņicina precedents Maskavā nekalpoja par skaidru piemēru disidentu apkarošanai. Turklāt pret Belu visiem bija simpātijas. Viņš taču jaunais, talantīgais, apdāvinātais, topošais. Augstākie varas vīri domīgi krcmšķināja: amats prasīja “ļaunumu izdedzināt ar nokaitētu dzelzi”. No otras puses — sāc nu pats klaigāt par nesmukumu savā namā.

Vēsturiskā atskatā notikumu tālākā norise var interesēt ar savu ačgārnību. Precīzāk, ar šķietamo ačgārnību. Daudziem čekas plašais diapazons sāk jau izkrist no prāta. Liekas, ja Latvijā čekisti vairs nedrasē uniformā, tad viņu darbība izbeigusies. Jā, ar diversijas aktiem jāsastopas: te nolaupa pensiju naudu, te sagrauj kārtējo banku, te nodedzina fabriku. Bet tā jau cita pasaule, noziedzīgā pasaule... Rīgā viss paliek klusu. Tracis sākas Maskavā. Kāds nezināms “labvēlis” paziņo kursu vadībai par Alberta Bela nepiedienīgo uzvešanos publiskā sarīkojumā Rīgā. Belu apsūdz... nu, kā jums šķiet, kādā grēkā viņu apsūdz? Pretpadomju aģitācijā? Valstij naidīgā propagandā? Nē. Viņš cēlis neslavu scenāristu kursiem. (“Kopmītnē jaunie ģēniji dzer, ālējas un sasveicinās ar hitleriešu sveicienu “heil!”.”) Un vispār, kāpēc Bels atradies Rīgā? Kam brauciens pieteikts? Kas atļāvis? Seko kursu direktora pavēle: atskaitīt no klausītājiem, 24 stundu laikā izvākties no kopmītnes.

Sods nav bargs. To pašu ar Rakstnieku savienības iejaukšanos un dažādu amata vīru simpātijām pret Belu izdodas iesaldēt. Taču viņš ir nonācis zem kupola, un tas bez sekām nemēdz palikt. Viņš vēl nav mašīnā, zobrati vēl nemaļ, bet sīki pavedieni jau tinās uz klusi rotējošiem veltņiem. Kad ieraus mašīnā, atkarīgs no dažādu apstākļu sakritības.

Apstākļu sakritības Belam nav labvēlīgas. Maskavā sākas Siņavska un Daniela skandāls. Divi talantīgi Maskavas literāti, izrādās, rakstījuši “padomju īstenību nomelnojošus darbus” un slepeni sūtījuši uz ārzemēm, lai publicētu ar pseidonīmiem. Modrie vīri, protams, visu noliek pa vietām. Siņavskim un Danielam šī vieta ir lāģeris Mordovijā.

Taupīšanas starpbrīdis beidzies. Kā teicis biedrs Dzeržinskis — galvenais ir profilakse. Kur aprakts suns? Nav likuma, kas padomju rakstniekam aizliegtu ārzemēs publicēt savus darbus. (“PSRS ir visdemokrātiskākā valsts pasaulē.”) Ir noteikumi, kas aizliedz rakstnieku manuskriptus izvest no PSRS bez Autortiesību aģentūras starpniecības. Kas varētu būt potenciālie noteikumu pārkāpēji? Tie, kam atvilktnēs glabājas redakciju un izdevniecību nepublicēti darbi.

Ari Albertam Belam atvilktnē glabājas darbs. Ar nosaukumu “Bezmiegs”. Kritiķi to analizējuši un vērtējuši dažādi. Manuprāt, tas nav ne Bela labākais, ne sliktākais darbs. Vēsturiskā sapņa un piezemētā sižeta savērpumu traucē zināms vienkāršojums. Manuprāt. Bet tas šoreiz nav pat svarīgi. Tāpat nav svarīgi, kādēļ šis darbs varēja izraisīt šaubas kā nepiemērots vai bīstams publicēšanai. “Atvilktnes statuss”, bez šaubām, pievilkts aiz matiem. Bels “Bezmiegu” uzraksta un ir pilnā pārliecībā, ka “Karogs” romānu publicēs. Taču laiki ir grozījušies, sieti kļuvuši smalkāki. Andris Vējāns, “Karoga” redaktors (kā* daudzi — Belam labvēlīgs), vēlēdamies Albertu (protams, arī sevi) pasargāt no iespējamām nepatikšanām, nolemj vispirms pazondēt gaisu. Manuskriptu pavairo, tie sāk ceļot. Uz čeku. Droši vien arī uz čeku. Vēl kaut kur. Kā jau padomijā klājas.

Pēkšņi ziņa: lidostā izjaukts mēģinājums vest uz ārzemēm Bela romāna manuskriptu. Sak, gods un slava robežsargu prasmei un veiklībai. Maskavas kolēģi nočammājās, Rīgas amata brāļi — pavisam cita klase...

Uz skatuves parādās divi Zviedrijas latvieši, L. kungs un L. kundze. Pie muitas barjeras apturēti, viņi atdevuši lietisko pierādījumu — manuskriptu — un vaļsirdīgi atzinušies.

Par notikušo ir dažādas versijas. Bels uzskatīja (kad mēs par to runājām), ka izspēlēta provokācija. Viņam piezvanīts un lūgts atnākt uz Bastejkalnu parunāties. Bels aizgājis, taču manuskriptu dot atteicies. Vispār sacījis, ka viņam klājas labi un ka padomju iekārta ir brīnišķīga. Vīrietis visu laiku nervozējis un turējis roku žaketes kabatā.

Uzmanību saista laulātā pāra loma šajā inscenējumā. Ko viņi pārstāvēja — sirdsšķīstus trimdiniekus vai Rīgas uzraugus? Varbūt abus vienlaicīgi? Būtu interesanti dzirdēt, ko par šo lietu domā tādi zinīgi vīri kā Andrejs Eglītis, Uldis Ģērmanis u. c. Temats pagaidām jaunavīgi neskarts. Lietas tiek iztēlotas tā, ka kolaboracionisma grēkā krituši vienīgi Latvijas latvieši. Visi trimdinieki ir kristāldzidri, cēli un šķīsti.

Ja ir apsūdzība, jāsākas izmeklēšanai. Belu esot pratinājis izmeklētājs Kaķītis. (īstais uzvārds? Segvārds?) Nē, Bels nav apcietināts. (Siņavskis un Daniels sēž.) Katru ritu Belam jāierodas prokuratūrā (prokuratūrā, ne jau čekā), un vakarā viņš var iet mājās. Savā laikā Alberts par šīm sarunām ar Kaķīti šo to stāstīja, zināms priekšstats man radies. Es tās raksturotu kā intelektuālu spīdzināšanu. Nedēļām ilgi viens un tas pats, viens un tas pats. Kāpēc jums radās doma izsūtīt manuskriptu uz ārzemēm? Liegties nav nozīmes, izmeklēšanas rīcībā ir lietiski pierādījumi — muitā no L. atņemtais manuskripts. Kāpēc jūs nēsājat bārdu un garus matus? Francijā tādi garmatai-

nie un garbārdainie prasa mainīt valsts iekārtu. Kādā veidā jūs uzturat sakarus ar padomju varai naidīgām ārzemju organizācijām? Par to, ka jums nepatīk padomju iekārta, ir lietiski pierādījumi.

Seko draudzīgas pārrunas. Jums ir jauka ģimenīte, varētu dzīvot un priecāties... Un par neko, par muļķību to visu pazaudēt. Jūs taču zināt, cik bargi uz šādām lietām skatās padomju likumi: astoņi gadi, desmit, mazāk par pieciem vispār nemēdz būt! Tātad atgriezīsimies pie jautājuma. Kāpēc jums radās doma izsūtīt manuskriptu uz ārzemēm? Atcerieties, ka vaļsirdīgu atzīšanos uzskata par vainu mīkstinošu apstākli. Utt., u. t. jpr.

Sīkāku ziņu par izmeklētāja Kaķīša un Alberta Bcla psiholoģiskās divkaujas detaļām un iznākumu man nav. Vienā jaukā dienā pratināšanu pārtrauca un izmeklēšanu izbeidza. Esmu dzirdējis, ka lielu lomu atkal spēlējusi sabiedrības vispārējā labvēlība pret Bela personību. Veci protokoli vēsta par Rakstnieku savienības sekretariāta pūliņiem Bela aizstāvībā. Runāja ari, ka rīkojumu izbeigt Bela lietu devis vēsturnieks un CK sekretārs Aleksandrs Drīzulis.

Ieraksts manā dienasgrāmatā (1972. gada rudens).

“No Bcla saulainā optimisma vairs nav ne vēsts. Iekšķīgu sāpju novārdzināts, uzskrūvēts neirastēniķis. Grūti pazīt — garie mati nogriezti, bārda apcirpta. Ārstu diagnoze — divpadsmitpirkstu zarnas iekaisums. Ieiet slimnīcā pie Dr. Skujas, apmēram pēc piecām dienām no slimnīcas aiziet. Literatūras fonds piešķir ceļazīmi uz sanatoriju Esentuku kūrortā. Bels aizbrauc, pēc dažām dienām atgriežas Rīgā.”

Neesmu mēģinājis noskaidrot, kad Belam radās ideja rakstīt “Saucēja balsi” — pirms vai pēc pratināšanas prokuratūrā. Pieļauju, ka iecere radās agrāk, bet negaidītā “prakse” nāca klāt rakstīšanas gaitā. To noskaidros literatūras pētnieki. Taču nevar nepamanīt, ka ar “Saucēja balsī” attēloto Karlsonu, it īpaši romāna daļā, kas stāsta par Karlsona psiholoģiskajām attiecībām ar pratinātāju Gregusu, ieskanas kas tāds, kas autora tekstu paceļ augstāk par profesionāli uzrakstītu literatūru. Tie ir retie, absolūti nenoslēpjamie gadījumi, kad rakstnieks caur literāru tēlu rāda mums pats savas brūces un teksts izlaužas kā kliedziens caur sakostiem zobiem. Pret patiesu jūtu izlādēšanos neviens nespēj palikt vienaldzīgs, tāpat kā neviens nespēj palikt vienaldzīgs, redzot zibens uguņus aplodājam elektrības vadus.

Diemžēl sprieguma orģijas normālai instalācijai nav paredzētas. Ari Bela adapteriem tās, iespējams, izrādījās par stipru.

Ieraksta turpinājums (1972. gada decembris).

“Bels netic, ka viņa slimībai dabisks'cēlonis. Viņš domā, ka ar viņu grib

izrēķināties. Kā savā laikā ar Bulgakovu. Pie daktera Ogas satieku Andu. Anda satriekta. Viņa gaida otro bērnu.”

Cits ieraksts (1972. gada decembris).

“Bels rakstīt vairs neraksta. Viņš katru vakaru iet spēlēt šahu uz šaha klubu. Mums abiem garāka saruna. Alberts sūdzas par sliktu pašsajūtu, taču nekādas hipotēzes neizsaka. Sarunāties ar viņu kā parasti patīkami.”

Dienasgrāmatas ieraksts rāda notikumu tālāko gaitu.

“1974. gadu sagaidām pie Beliem viņu jaunajā dzīvoklī Dzirciema ielā. Māja “tipveida”, bet loga priekšā aug skaists ozols. Sabiedrība šaura — bez Beliem vēl parīzietis Jānis Jaundzems ar Viju un mēs ar Valdu. Belu Baibiņai 3 gadi, Silvijai pusgadiņš. Alberts labā omā. Grāmatā nule iznācis romāns “Saucēja balss”. Rīgas Kinostudija nopirkusi filmēšanas tiesības.”

Rakstnieku savienība izrāda Belam kārtējo labvēlību — bez rindas piešķir orderi žiguļa “lukss” iegādei. Cena 7500 rubļu. Belam acumirklī kabatā tikai pieci simti. Pārējo dažu stundu laikā Alberts savāc no paziņām. Bels nav no tiem, kam saka — zini, es jau labprāt aizdotu, bet nav. Belam dod bez vārda runas. Viņam tic. Viņam grib palīdzēt. Ko gan ar tādu talantu kā Belam nozīmē nopelnīt 7000 rubļu!

Kārtējā apstākļu sakļūmēšanās ilgi nav jāgaida. Trimdas prese sāk aizrautīgu “Saucēja balss” apgavilēšanu. Kāpēc lai negavilētu? Vientuļajā ikdienībā kāds cerīgs uzplaiksnājums. Un tomēr dīvaini. Tās pašas avīzes, tie paši žurnāli, kas vienā gabalā uztraucas par gara darbinieku vajāšanu, par brīvas domas izsekošanu padomju Latvijā, čaklāk un acīgāk par vietējiem uzraugiem norāda uz katru mazāko asniņu, kas izspraucies cauri cenzūras vākam.

Rīgā attiecīgas iestādes, protams, attiecīgi reaģē. Preses komiteja nosūta vēstuli uz Maskavu. Par “Saucēja balss” publicēšanu krievu valodā nevar būt ne runas. Filmas uzņemšanu pārtrauc. Scenāriju vēlreiz pārbauda un pieprasa labojumus.

Belam atliek pavilkt svītru un sarēķināt saskaitāmos. Parādi, nekādas izredzes uz romāna tulkojumiem (viens romāns atvilktnē jau guļ!), miglā tīti filmas tālākie likteņi, ģimene ar maziem bērniem bez līdzekļiem. Iespēju, ka varētu atkal piezvanīt biedrs Kaķītis, neskaitot. Varbūt tomēr skaitot? Prokuratūras (vai prokuratūras?) sānplauktā atlikta lieta ir kā veca, nelietīga rēta, allaž pastāv draudi, ka var sākt pūžņot.

No dienasgrāmatas (1974. gada pavasaris).

“Kārtējais RS atbalsts Belam — viņš pieņemts darbā par prozas konsultantu. Regulāra alga, mērens noslogojums.”

No dienasgrāmatas (bez datuma).

“’’Dzimtenes Balsī” Bela raksts: neesot pamata apgalvot, ka padomju Latvijā pastāvot cenzūra.”

No dienasgrāmatas (1974. gada 17. aprīlis).

“Pusdienas laikā RS kāpnēs sarunājos ar Elvīru Zaķi: Bels stājoties partijā. Šodien Kirova rajons apstiprinājis uzņemšanu. Vakarā satieku Belu, viņš smiedamies saka, ka šī esot ievērojama diena, varot viņu apsveikt. Es domāju, runa ir par partiju, bet viņš izņem no kabatas autovadītāja apliecību. Izdota 17. aprīlī.”

No dienasgrāmatas (1974. gada aprīlis).

“Laikam lai pārbaudītu savu jauno statusu, Bels esot iesniedzis pieprasījumu pēc vīzas braucienam uz hokeja pasaules meistarsacīkstēm Helsinkos. Nekas nav mainījies — izbraukšanas atļauju viņam nedodot.”

1974. gada vasara bija auksta un lietaina. Lielupes vasarnīcā ik dienas kurinājām krāsni. Rakstīju noslēguma nodaļas romānam “Vīrietis labākajos gados”.

Beli dzīvoja Mellužos jaunceltā vasarnīcu rindu ēkā, kur Rakstnieku savienība Albertam bija piešķīrusi ērtu atsevišķu bloku ar iekšēju pagalmu un dārziņu. Durvju priekšā allaž pa ķērienam dežūrēja jaunais žigulis. Autovadīšana tagad, šķiet, aizņēma visu Alberta uzmanību. Viņa rakstāmgalds stāvēja piekrauts ar teorētisko literatūru un motora shēmām. Te viņš autoveikalā bija uzgājis jaunu eļļas šķirni, te atradis fantastisku antikorozijas līdzekli. Sēžoties pie stūres, Alberts apvilka cimdus ar ventilācijas perforāciju un īpašu apstrādi plaukstas daļā delnas ideālai saskarei ar stūres virsmu. Par spīti nelielajai praksei, viņš brauca apbrīnojami meistarīgi. Varbūt nedaudz nervozi.

Jūlija beigās pieliku “Vīrietim” punktu un iedevu romānu lasīt Albertam. Viņš nosolījās manuskriptu atvest augusta pirmajās dienās. Kad norunātajā laikā Alberts neieradās, braucu uz Mellužiem.

Atklājās bēdīga aina. Anda nāca pretī klibodama, ar zilumiem sejā. Arī bērni rādījās cietuši. Uz Jūrmalas šosejas netālu no Klapkalnciema, braucot pie Zemzariem, Belu žigulī esot ietriekusies pretimbraucoša vieglā mašīna. Alberts ārstējoties poliklīnikā, viņam lauztas ribas. Šīs nelaimes gan vēl varot uzskatīt par veiksmi. No jaunās mašīnas daudz nekas pāri neesot palicis.

Pēc dažām dienām sastapu Belu, stīvu, greizu, vecīgi sakņupušu, sekli elšot. Tā arī nesapratu, no kā viņš cieš vairāk — no miesīgā vai garīgā sabel-zuma. Viņš bija pārliecināts, ka sadursme rīkota ar nodomu: tas taču skaidrāks par skaidru. Gaišā dienas laikā uz taisnas šosejas. Brauca tieši virsū. Kad sapratu, ka neizvairīšos, saķēru Baibiņu, lai viņa neielidotu logā.

— Varbūt stūres vīrs bija piedzēries? Zvejniekciemi šajā ziņā ir bīstamas vietas.

Bels tā dīvaini uz mani paskatījās:

— Atceries, kas notika ar Paulu Dzērvi pie Ropažiem?

Es atcerējos. Un man nebija ko iebilst.

Daļu no vainām laiks sadziedēja, bet ne jau visas. Ģimenē vairs nebija kādreizējās skaistās saskaņas. Ar dzīves praktiskajām vajadzībām Bels maz rēķinājās. Ienākumi no rakstniecības saruka. (Laimīgā kārtā tulkojumos iznāca “Izmeklētājs” un “Būris”.) Un tomēr Bels sasistās automašīnas vietā nopirka jaunu. Tiesa, ne vairs luksusa žiguli. Parasto. Kādreiz Belu bija aizrāvis jāšanas sports, tagad viņš ne spēja, ne vēlējās atteikties no tenisa. Ari no vājības antikvariātos pirkt dārgas grāmatas angļu valodā. Tas atbilda viņa stilam. Uz šīm lietām — tāpat kā uz daudz ko citu — var raudzīties no dažādiem viedokļiem. Šodien to var vērtēt arī kā ģeniālu tālredzību, jau laikus gatavojoties apstākļiem, kad angļu valodas prasme un iemaņa spēlēt tenisu ir vērā liekams priekšnoteikums sabiedriskajam stāvoklim.

Bet iejutīsimies tajās pagājušajās dienās. Ir septiņdesmito gadu otrā puse, un Anda gaida trešo bērnu. Viņai jāceļ galdā ēdamais, bet naudas nav. Un patiesībā nav ari vīra. Viņš vai nu raksta vai kaut kur kaut ko spēlē, vai staigā pa grāmatu antikvariātiem. Vai, teiksim, ar mašīnu pēkšņi aizbrauc uz dienvidiem, kad tur uzstājas kāds Rīgas deju ansamblis.

Taisnība prasītu iejusties arī Bcla ādā, viņam noteikti ir savi argumenti. Bet tad būtu jācilā jautājumi, kurus pagaidām esam raduši aplūkot prinča Čarlza un princeses Diānas vai Ingmārā Bergmaņa un Līvas Ulmanes attiecībās. Es nejūtos īstais Vergīlijs ekskursantu vadīšanai pa Alberta pieņēmumu elli. Tāpēc restaurēšu vien faktus.

Pēc “Saucēja balss” sākotnēji labvēlīgās debijas Bels ir paziņojis presē, ka rakstīs filozofisku romānu sēriju. Nākamais saukšoties “Dzirnavas”. Par malšanu. Tautu malšanu, valstu malšanu. Personības malšanu. Darbība risināšoties Krievijā starp Pirmo un Otro pasaules karu.

Viņš uzraksta “Poligonu”. Iecerē nepārliecinošu un risinājumā, manuprāt, seklu gabalu par padomju armijas pozitīvo ietekmi uz atsevišķiem indivīdiem un sabiedrību kopumā. Es teiktu, tas nav romāns, bet atvainošanās raksts. Zīmīga liekas kāda detaļa: galvenais varonis atceras nesen piedzīvotu autokatastrofu un runā par garīgo krīzi. Labs sākums, ja vien turpmākais nebūtu blefs — no garīgās krīzes varoni atpestī padomju armijas poligons. Atmiņas par katastrofu īstenībā nav tik lēti izdzēšamas no apziņas, kā parādīts Bela sacerējumā. Armijas nometnē pavadītais laiks (jā, arī to Bels nav

izdomājis, ari tas ir no viņa dzīves) nav atbrīvojis viņu no garīgās krīzes, bet patiesībā pretrunu mezglus novilcis vēl ciešākus. Kāds gudrs cilvēks teicis: māksla ir pretošanās. Ari literatūra ir māksla.

Rakstot “Saucēja balsi”, Bela acu priekšā noteikti stāvēja izmeklētājs Kaķītis. Romāns bija kauja ar Kaķīti, kurā Bels uzvarēja. Rakstot “Poligonu”, Belam atkal un atkal nācās pastāvēt pret virsū stūrējošo automašīnu. Šoreiz viņš neizturēja, atradās lūžņos.

Apmulsušie kritiķi minstinājās, nevarēdami izšķirties, ko Belam pārmest. Ka romāns neveiksmīgs, saprata daudzi. Kur vaina? Runāt par talanta trūkumu pēc “Izmeklētāja”, pēc “Būra” likās nenopietni. Runāt par drosmes trūkumu? Pēc “Saucēja balss”, pēc skandāla ar “Bezmiegu”, pēc Bela runām? Un galu galā — tas taču ir Bels!

Vairāki apstākļi liek domāt, ka Bels šo neveiksmi pārdzīvoja smagi. Bibliogrāfija liecina, ka vesels gads no viņa literārā mūža aizspolējās pa tukšo. Bels apņemas pieskatīt bērnus. Anda sāk strādāt algotu darbu savā specialitātē. Šādā eksotiskā faktā nekā pretdabīga nav. Dieva pasaulē līdzīgi piemēri atrodami cik vajag. Ari lauvu ģimenēs medībās dodas lauvenes. Andu kā apdāvinātu mākslinieci šī rokāde, iespējams, pat apmierināja.

Bela bērnu audzināšanas metode, kā varēja sagaidīt, nebija no vispārpieņemtajām. To gribējās nosaukt par čigānību. Gluži kā kulbā viņš bērnus sakrāva automašīnā un šaudījās pa Latviju šurpu turpu, ēdamreizēs piestājot pie ceļmalas ēdnīcām vai restorāniem.

No dienasgrāmatas (1978. gada janvāris).

“Abi ar Bclu braucam uz Tallinu pārstāvēt Latvijas rakstniekus Tamsāres simtgadē. Man līdzi brauc Valda. Viņa ievēro, ka Belam sirms mats: vai nav tā kā par agru četrdesmit gadu vecumā? Bels: tas nav sirmums, tas ir ziemas akots. Tad jau atkal tā kā par maz, saka Valda. Vienojamies, ka četrdesmit gadi rakstniekam ir brīnišķīgs vecums — “viss akots vēl priekšā”.”

Bels labā omā, sirsnīgs, asprātīgs. Vakarā nokāpjam pagrabā paošņāt “Viru” viesnīcas izslavēto naktsbāru.

Bels oficiantam:

— Atnesiet, lūdzu, pudeli sausā šampanieša!

— Ir tikai pussausais.

— Tādā gadījumā, protams, divas pudeles.

Pēc dažiem mēnešiem Vesetas ielā nāca gatavs par Literatūras fonda līdzekļiem celtais nams. Tagad gan pār Beliem, gan pār mums klājās viens jumts. Anda Belu jauno dzīvokli iekārtoja ar sev raksturīgo gaumi. Par šo laiku un dažām iepriekšējām vasarām atmiņā saglabājušās idillīgas atmiņas.

Izbraucieni automašīnā ar Belu ģimeni, piemēram, uz Jaunsudrabiņa simt gades svētkiem Neretā. Kopīga liedēšanās Dziesmu svētkos Mežaparkā, kad publika uzbūvēja debesis no krāsainiem lietussargiem un Baibiņa sacīja: miS esam gliemeži zem raibām sēnēm. Bels visur nēsāja līdzi portfeli ar mazas Silvijas podiņu, viņa bija prasīga dāma.

Rudens atnāca ar īstiem grēku plūdiem. Tādus garos lietus Latvija neatcerējās piedzīvojusi. Ziema savukārt atnesa neparastu aukstumu. Jaunajn namā visiem klabēja zobi, termometrs telpās rādīja +13°. Rakstnieku savienība sasprāga apkures caurules. Zooloģiskajā dārzā nosala žirafe, lauva, kamielis un lama. Uz dažām stundām pārtrūkstot elektrības piegādei, Iecavas inkubatorā nobeidzās tūkstošiem cāļu.

No dienasgrāmatas (1979. gada 20. aprīlis).

“Visa Rīga vēl sniegā. Termometrs rāda - 47*

No dienasgrāmatas (1979. gada maijs).

“Bels grib no Andas šķirties, piesaukdams viņai garu rindu vainu.”

Kādēļ to atceros? Es nerunāju ne par intīmo, ne par personīgo. Es runāju par profesionālo. Par rakstniecības produkta — literatūras — sakaru ar tiem, kas to rada. (Atcerieties nodaļas sākumu: “...grāmatas nav meteorīti, kas negaidīti nokrīt no zila gaisa.”) Literāta darbs nevar izkāpt ārpus rakstnieka garīgajām potencēm, tāpat kā neviens cilvēks nevar izkāpt ārpus paša ēnas. Šī patiesība tikpat patiesa ir ačgārnā variantā — zinot autora garīgās potences, jau iepriekš var pateikt, cik augstu “kāps” viņa grāmatas. Rakstnieki staigā pa pasauli, ar savām grāmatām saauguši kā Siāmas dvīņi. Belam, kas uzrakstījis “Saucēja balsi”, maz kopīga ar Belu, kas uzrakstījis, teiksim, “Sitienu ar teļādu”. Bels, kas saraksta “Slēptuvi”, nav tas Bels, kas sarakstījis “Ilūziju zaļās buras”.

Bela izmainīšanos nevarēja nepamanīt. Kopdzīve ar Andu saglabājās, bet tās vairs nebija vecās attiecības. Un nevarēja arī būt, jo Bels bija cits. Izvairīgs, pētīgs. No Bela it kā nobira īpašības, ar kurām viņš bija saistījis līdz šim — spilgtums, izaicinošā cīņas kāre. Manās dienasgrāmatās saglabājušies ieraksti, kas šo vairākus gadus garo Bela periodu ilustrē ar zīmīgām epizodēm. Pārliecinošāk un neapstrīdamāk to ieraugām Bela literārajos darbos. Tāds nu ir rakstnieka liktenis — kas ar spalvu uzrakstīts, ar cirvi nav izcērtams.

Jaunu pārmaiņu vilni atnesa astoņdesmito gadu vidus. Bels ir uzrakstījis “Cilvēki laivās”. Varētu sacīt — atkal ir radies darbs, par kura vietu latviešu literatūras vēsturē nav jāstrīdas. Dziļa iecere, oriģināls risinājums. Man par visu svarīgāks ir secinājums: romāns liecina par pārvarētu rakstnieka krīzi.

I.» apstiprināja arī notikumi. Izvairīgais, šaubīgais Atmodas kustībā tik i uerģiski nebūtu meties. Vīrišķīgs solis no Bela puses savulaik bija arī it .uistīšanās pārejas posma Augstākās Padomes deputāta darbā.

Vai tikai aizņemtība izskaidro Bela gandrīz desmitgadīgo literārā darba ’.larpbrīdi pēc “Cilvēkiem laivās”? Rakstnieka klusēšana mūža labākajos i'.idos allaž slēpj zināmu traģiku. Tiesa, nupat klajā nācis viņa jaunais darbs Saulē mērktie”. Zināmā mērā es to uzskatu par pianista pirkstu vingrinājumu, lai atgūtu formu. Grāmata tomēr ir fundamentāla ar precīzi iezīmētajiem liela politiskajiem uzskatiem. Vismaz romāna teksts tādu sajūtu rada.

Laikā, kad rakstīju šo nodaļu, mani apciemoja dīvains sapnis: pie mūsu mājas Vesetas ielā satieku Andu. Viņa vadā savu kokerspanielu. Anda nosirmojusi, taču joprojām šarmanta.

— Anda, — es saku, —Alberts mums joprojām ir noslēpums. Jums, viņa bijušajai sievai un triju viņa meitu mātei, taču vajadzētu zināt mīklas atminējumu.

— Alberta Bela mīklas? — viņa pārjautā, siksniņā valdīdama rūsas krāsas garausi. — Tāda Alberta Bela jau nemaz nav. Saprotiet, nav. Ir izfantazēts, mākslīgi radīts personāžs. Atcerieties amerikāņu filmu par slavenu aktieri “Cilvēks ar tūkstoš sejām”...

Pamodos un nakts tumsā ilgi domāju. Alberts Bels tomēr ir. Un ne tikai ir, viņš ieņem vietu, ko latviešu literatūrā neviens cits nekad neieņems. Es saku paldies liktenim, ka viņš mums abiem lēmis kopā tik daudz ko vērot, dzirdēt un just. Kopā un tomēr atšķirīgi. Ar vienu mērķi, bet ne ar vienu izpratni.

Es viņu redzu melnā smokingā pie dzīves ruletes galda. Līdz šim viņš spēlējis gan ar lieliem laimestiem, gan tukšiem posmiem, kad žetonu kaudzīte priekšā strauji dilst. Brīži joņo, un krupjē jau raugās pulkstenī.

Ruletes un pulksteņa rādītāji griežas vienā virzienā. Jūs to esat ievērojuši?

Laiks cita pasaule

Šajā nodaļā lasītājs mazāk sastaps pārdomas, vairāk faktus. Ari stilistiski tā, iespējams, atšķirsies no iepriekš lasītajām. Tam ir vērā liekams iemesls. Trīs gadi un četri mēneši, kad vadīju Radio un televīzijas padomi, manā lūkojumā ir kā laiks kādā citā pasaulē.

Par Radio un televīzijas padomes priekšsēdētāju kļuvu nejauši, “vadošo krēslu” virzienā vēlmes mani nekad nav dīdījušas.

1992. gada maija sākumā notika Kultūras fonda kongress un, kā tādās reizēs parasts, kuluāros TV žurnālisti tincināja delegātus. Tad nu “Zīmēs” izskanēja mans spriedums, ka turpmāk ar literatūru vien nopelnīt iztiku laikam būs pagrūti, bet šādu stāvokli nevar uzlūkot par kaut ko nebijušu. Latvijas brīvvalstī pat Virza, Plūdons, Akuraters un Rainis vienlaicīgi bija gan literāti, gan dažādu blakuspienākumu pildītāji.

Bez īpaša nolūka teiktajam radās negaidīta atbalss. Augstākā Padome pēc pasaulē pieņemta parauga bija nodibinājusi Radio un televīzijas padomi. Par jaunā veidojuma uzdevumiem valdīja apmēram tikpat liela neskaidrība kā par Sfinksas pienākumiem Senajā Ēģiptē. Postenis bija piedāvāts akadēmiķim Jānim Stradiņam un dzejniecei Mārai Zālītei, bet bez panākumiem. Tad pievērsās man. Diezgan ilgi šaubījos, atbildēju apmēram tā: amatam esmu galīgi nepiemērots, bet, ja piemērotāku nav iespējams atrast un mana kalpošana šādi vai tādi var būt noderīga, esmu ar mieru.

Vienlaicīgi ar Radio un televīzijas padomes priekšsēdētāju Augstākajai Padomei vajadzēja apstiprināt radio un televīzijas ģenerāldirektorus. Šiem amatiem pretendentu netrūka. Piemēram, radio vadītāja scepteri gribēja mācītājs Pāvils Brūvera kungs no Vācijas, kam padomju vara savā laikā bija izsniegusi pārcelšanās atļauju uz Rietumiem. Augstākajai Padomei, kur noteicošais pārsvars bija Tautas frontei, var pārmest daudz ko, taču lobiji toreiz ne tuvu neizpaudās tik klaji kā 5. un 6. Saeimā. Pāvils Brūvers deputātu atbalstu neieguva. Te varētu piebilst, ka Pāvila brālis Olafs, arī savulaik izceļojis no padLatvijas, vēlāk Birkava kabinetā kļuva par cilvēktiesību aizsardzības valsts ministru. Šajā amatā viņš realizēja latviešu tautas interesēm nepārprotami svešas nostādnes, un “Latvijas ceļš” ātri vien bija spiests no viņa pakalpojumiem atteikties.

Vairāki kārotāji atradās ari Televīzijas valsts uzņēmuma ģenerāldirektora vietai. īpaši izcēlās Elita Veidemanes kundze. Nesen viņa ar skandālu sev vien zināmā kārtībā bija privatizējusi kādreiz populāro Tautas frontes avīzi “Atmoda”. Uz sarunām Augstākajā Padomē viņa ieradās minikleitiņā un īsfrizūrā.

Padomes priekšsēdētāja amatā mani apstiprināja uz trim gadiem, un tālākais, runājot metaforās, lielā mērā atgādināja amerikāņu kovbojfilmu: telpā, kur svilpo lodes, šķīst spoguļi un klātesošie cits citu apveltī ar trāpīgiem belzieniem, ieklīst nejaušs garāmgājējs.

Jezga apkārt brāzmoja pamatīga. Nesen pieņemtais likums “Par radio un televīziju” radīja trīs patstāvīgus organismus — valsts uzņēmumu Latvijas Radio, valsts uzņēmumu Latvijas Televīzija un Radio un televīzijas padomi. Nācās dalīt iepriekš kopīgo mantu. Tādas situācijas atmodina kaislības. Ra-

dio gribēja iegūt Siguldas īpašumu, kas bija būvēts kā radio dublieris atomkara gadījumā. Televīzija kāroja autobāzi Zaķusalā. Padome nepretendēja ne uz automašīnām, ne uz atpūtas bāzi. Taču pajumti vajadzēja, un jaunievēlētā Radio ģenerāldirektora Arnolda Klotiņa un manas attiecības uz bridi saspringa. Par laimi, telpu un mantas dalīšanas batālijas izdevās apdzēst. Ar Klotiņa kungu tālāk sadarboties bija viegli un patīkami. Darbā izpaudās viņa plašās zināšanas, patiesā ieinteresētība par radio kā nozīmīgu Latvijas kultūr-molekulu un caurcaurēm godprātīgā džentlmeņa stāja.

Pārgrupēšanās sacēla augstus viļņus gan Radio, gan Televīzijas ļaudīs. Darbinieki skaitījās atlaisti, līgumus slēdza no jauna. Tas bija deviņdesmit otrais gads, kad padomju laiks vēl turējās prātā un vērtējumiem deva spēcīgus akcentus. Radio un televīzija ir nozare, kuras darbība sniedzas pāri robežām. Ja atceramies, ar cik aizdomīgu uzmanību padomju vara turēja grožos saskari ar ārzemēm, kā pašsaprotama jāpieņem patiesība, ka tieši radio un televīzijā drūzmējās ne mazums darbinieku, kas audzināšanu bija saņēmuši “stūra mājā”. Ja bijušais diplomāts Nikolajs Neilands apgalvo, ka Zviedrijā darbojies vienīgi kā PSRS Ārlietu ministrijas ierēdnis, ikviens, kas to dzird, var ticēt vai neticēt atkarībā no savas naivuma pakāpes. Ja Latvijas PSR Radio ārzemēm domāto raidījumu galvenais kurators Nikolajs Neilands mēģinātu stāstīt, ka ari šajā postenī darbojies kā valodu zinātājs un starptautisko attiecību entuziasts, tas jau skanētu pēc pasakas.

Arī Edvīns Inkēns iecienītos “Labvakar” raidījumus sāka ne jau kā anonīms disidents nelegālā pagrīdes raidītājā, bet kā attiecīgās iestādēs šim uzdevumam par piemērotu atzīts profesionālis. Kā tagad noskaidrojies, pat cenzori saņēmuši rīkojumu “Labvakar” vadītāju intervijas publicēt bez ierobežojumiem. Nav noslēpums, no kurienes krita sēkla. “Labvakar” radās vienlaicīgi ar savu Maskavas dvīni — raidījumu Vzgļad.

Bet runa ir par 1992. gadu. Toreiz pagātnes olekts bija visbiežāk lietotā mērvienība: “tu strādāji raidījumā “Dzintarkrasts””, “tu darbojies divkosīgajā “Mikrofonā””, “tu devi jūsmīgu reportāžu, kad notiesāja sociāldemokrātus”, “tu apdzejoji kompartijas kongresus”.

Par šīm nu jau izgaisušajām ēnu rotaļām nebūtu ko runāt, ja tās lielā mērā neietekmētu Latvijas Radio un Latvijas Televīzijas tālākās gaitas. Jo iznākumā notika, lūk, kas. Tiklīdz par Latvijas Radio ģenerāldirektoru ievēlēja ienācēju no Tautas frontes Arnoldu Klotiņu, bet par Latvijas televīzijas ģenerāldirektoru apstiprināja šīs nozares bijušo vadītāju Imantu Rākinu, [10]

daudzi “bijušie” un labs bariņš, kas par savu nākotni Radio šādu vai tādu iemeslu dēļ vairs nejutās ērti, manīja vēlmi no radio pāriet strādāt uz televīziju. Notika it kā savdabīga abu Latvijai nozīmīgo kultūras un saziņas centru polarizācija. Tie ieguva atšķirīgu raksturu un orientāciju, kas izpaudās turpmākajā darbā. Viena lieta ir koncepciju noteiktie uzdevumi, taču cilvēks ir cilvēks, viņā izpaužas pašsaglabāšanās instinkts. Konkrēti televīzijā tas atklājās plaša darbinieku loka klusā konsolidācijā ar mērķi — neizlaist no rokām ietekmi. Jaunradītā Radio un televīzijas padome viņiem nepatika kā institūcija, kas interesēs vienoto klanu varētu paturēt acīs vai — vēl ļaunāk — kaut kādā veidā ierobežot. Daļa valsts televīzijas vadošo darbinieku pret padomi ieņēma noraidošu, pat karojošu attieksmi. Naidīgumu pret padomi bārstīja “Panorāma”, padomes darbinieku intervijas tendenciozi izgraizot. Par Radio un televīzijas padomes institūciju mērķtiecīgi veidoja uzskatu kā par nenopietnu, arhaisku demokrātijas apdraudētāju. Klanam atradās cilvēki Augstākajā Padomē un Ministru Padomē. “Klubā 21” no Latvijas Televīzijas darbiniekiem uzņēma Inkēnu, Rubeni, Pulku, iespējams, arī citus.

Radio un televīzijas kompleksā ietilpst vēl kāda organizācija, kas ne sevišķi vēlējās sabiedrisku caurredzamību, Latvijas Radio un televīzijas centrs. Šī iestāde, kuras pārziņā atrodas raidīšanas tehniskās iekārtas — torņi, retranslācijas stacijas, releju līnijas u. c. — un kas nodarbojas ar radio un televīzijas programmu nogādāšanu līdz skatītājiem un klausītājiem, padomju apstākļos pārraudzīja arī tā sauktos specsakarus — armijas un drošības komitejas saziņas līdzekļus, valdības telefona centrāles, īpašu uzdevumu vietējos raidītājus. No kādiem ļaudīm komplektēja darbiniekus, ļaušu uzminēt katram pašam. (Klīda anekdote, ka 90% centra darbinieku pēc platmales uzlikšanas pārbaudot, vai kokarde atrodas priekšā.) Itin nekas vai gandrīz nekas šajās struktūrās nebija mainījies. Šīs iestādes sakari ar kolēģiem Krievijā saglabājās, kas savukārt atbilda Krievijas oficiāli paziņotajām vēlmēm “par vienotas ekonomiskās un informatīvās telpas saglabāšanu visā bijušajā PSRS teritorijā”. Taisnība, vēstules padomei centra direktors Jēkabsona kungs^10 rakstīja latviešu valodā, taču galvenā grāmatvede parakstījās krieviski. Finansu darījumus centrs nereti kārtoja caur savu mītnes dvīni — Sakaru banku —, kurā vadošu posteni ieņēma bijušais LPSR drošības komitejas šefs Johansona kungs.

Kamēr padome nebija radīta, centrs saimniekoja pēc saviem ieskatiem, formāli it kā rūpēdamies par raidjaudas noslogotību un maksimālu lietderību. [11]

Patiesībā ar Radio un televīzijas centra svētību līdztekus apjomos niecīgajiem Latvijas televīzijas raidījumiem ēteru nomācoši pildīja retranslācijas no Maskavas un krievu valodā raidošas komercstacijas (“IGE”, “KS-video” u. c.), kas vēl nepieradināto Latvijas publiku burtiski apstulbināja ar nelikumīgi iegūtām asiņainām šausmu filmām un erotiskiem grāvējiem.

Padomei sākot darbu 1992. gada rudenī, stāvoklis Latvijas ētera telpā bija šāds: Latvijas Televīzija nedēļā raidīja 55 stundas, Ostankina — 90 stundas, Krievijas TV — 110 stundas, reliģiski sektantiskā studija “Gaisma” (krievu valodā) — 56 stundas, BBC, Sat. 3 un citas svešvalodās raidošās stacijas — 42 stundas. Kopā: 55 stundas latviešu valodā pret 298 stundām svešvalodās.

Tāds bija izejas punkts. Padomi veidoja 23 nealgoti, demokrātiski izvirzīti padomes locekļi. Komponistu savienību pārstāvēja Ģederts Ramans, Teātra biedrību — Dina Kuplc, Kultūras fondu — Ramona Umblija, Latvijas Bīskapu padomi — Silvija Fricberga, parlamenta deputātus — Imants Kalniņš, Romāns Apsitis un Ruta Marjaša u. c. Tehniskos dienestus un privātos raidītājus — jau pieminētais Jēkabsona kungs, kādreizējais Radio un televīzijas komitejas priekšsēdētājs Lejas kungs, Elektrosakaru inspekcijas direktors Bogena kungs u. c.

Padomi konsultēja speciālisti tālrādes un radio jautājumos — tehnisko zinību doktors Ilmārs Slaidiņš un inženieris Aivars Mauriņš.

Tūdaļ atklājās, ka likums “Par radio un televīziju” atgādina čigāna zirgu — ar acu apmānīšanai piekrāsotu spalvu un veiksmīgi nomaskētu klibumu. Likums neaizstāvēja sabiedriskās un nacionālās intereses. Faktiski tas līdzināja ceļu komercstruktūru bezatbildībai. Greizības skaidroja ar likumdevēju pieredzes trūkumu un nozares īpatnībām, taču, izsekojot likuma tapšanai, atklājās dīvainas lietas. Izrādījās, pirms trešā lasījuma deputātu rokās bija nonācis pavisam cits likuma teksta variants. Ar grūti pamanāmām dažu vārdu izmaiņām bija sagrozīta likuma būtība. Padome bija spiesta krustot šķēpus par likuma labojumu, kas nosacītu Latvijas ētera telpā valodu attiecības 2:1 valsts valodas labā.

Viens no padomes uzdevumiem bija radio frekvenču piešķiršana un raidlaiku iedalīšana. Pieprasītāju raksturs izpaudās vienmuļi — kamēr “manta” lēti dabūjama, jākampj pēc iespējas vairāk. Bija grūti atminēt, kas aiz kārtējā gribētāja muguras patiesībā slēpjas. Likums tiem neprasīja gandrīz nekādu ziņu sniegšanu. Vīriņiem ne kārtīgu bikšu kājās, ne kārtīgu kurpju, bet valoda lepna — dibinu televīziju, organizēju radio...

Manierēs rāmais, valodā nosvērtais L. kungs izrādīja īpaši plašas vēlmes. 1990. gadā jau bija aizņemta vērtīgā FM tīkla frekvence (radio AA) un drīz

nodibināta “sava” TV kompānija — NTV-5. Taču labuma nekad nevar bdt par daudz, un L. kungs pieprasīja vēl vienu frekvenci, lai retranslētu “muzikālu Norvēģijas staciju Radio Roks”. Izrādījās, ka šī “Norvēģijas stacija” ne/ kāpēc raida krievu valodā, reklamē Krievijas firmas un ik stundu ziņo par meteoroloģiskajiem apstākļiem Maskavā un Pēterburgā. Kāda nauda darbojās aiz L. kunga muguras, atklājās nedaudz vēlāk, kad mīklainos apstākļos nošāva skandalozo Voldemāru Selgu. Abām minētajām radiostacijām un televīzijas sabiedrībai NTV-5 sākās grūti laiki. Tomēr L. kungs atrada jaunu āderi Vācijas—Latvijas bankas piesaulītē.

Vienu no TV privātstacijām, kas greznojās ar ārzemniecisku etiķeti, taču tajā laikā mitinājās Komercbankas bēniņos, vadīja neapšaubāmi iepaidīgais G. kungs. Kalsns, nervozs, allaž saspringti ieplestām, drudžaini mirdzošām acīm, tērpies Bosa vai Valentino uzvalkā.

— Jūs droši vien nesaprotat, no kurienes man nauda, — reiz viņš gluži bez kāda iemesla sāka kratīt sirdi. — Es zinu, ko cilvēki runā: aģents, darbojas ar partijas kapitālu. Neticiet, tādas valodas izplata mani ienaidnieki. Jā, uz kuģiem braucu, par “zampoļitu” strādāju, bet tagad pelnu godīgi. Reklāmu devēji gāžas virsū, ka ne atkauties.

Pretstatā citiem viņš nesūdzējās par naudas grūtībām. Tieši otrādi. Viņa valoda parasti griezās ap miljoniem (vēl bija Repšes rubļi). Te viņš sacījās braucam uz Maskavu, te uz Londonu. Viņa plāni bija fantastiski. Likās, tūdaļ, tūdaļ viņš nopirks Holivudu ar visām palmām. Vienu jauku dienu G. kungs nolika uz padomes galda elegantu ādas koferīti un sacīja:

— Klausieties, es tā arī nesaprotu, kur raidīšanas tiesību nauda jāiemaksā. Kādēļ sarežģīt lietas, te nauda ir, ņemiet ciet, un lieta būs darīta.

Kad naudu likām iemaksāt bankā, G. kungs ļoti apvainojās.

Padome prasīja, lai ari privātraidītāji filmas tulkotu latviski.

— Kāpēc? — G. kungs brīnījās. — Tas ļoti dārgi maksā. Par to naudu es labāk pirkšu jaunākas filmas.

Atgādinājām, ka filmu tulkošanu latviešu valodā paredzēja pat padomju likumi. G. kungs kļuva domīgs. — Labi, es subtitru mašīnu nopirkšu.

Pienāca apsolītais datums, bet filmas joprojām netulkoja. Aicinājām G. kungu uz sekretariātu un jautājām, kāpēc mašīna nav nopirkta.

— Kā, nav nopirkta! Ir nopirkta. — G. kunga balsī skanēja neslēpts sašutums. — Un vēl par kādu naudu!

— Kāpēc tad nav tulkojumu?

— Ziniet, mūs apmānīja. Tā mašīna latviešu tekstiem neder.

Likums “Par radio un televīziju”, kā jau teikts, bija plāns un caurumains.

Privātraidītājiem, piemēram, bija tiesības savu raidlaiku iznomāt bez atbildības par raidījumu saturu. Uz šī punkta pamata kādas komercsabiedrības raidījumos sāka regulāri parādīties krievu valodā iznākošas avīzes video-pielikums. Saturs rādīja, ka darīšana ar psiholoģiskā kara lietpratējiem.

Paraugam tikai viens no opusiem. Uz ekrāna jauneklis invalīda ratiņos un skaista raudoša meitene. Latvietis un krieviete. Viņa no Igaunijas Valgas, viņš — no Latvijas Valkas. Kāzu dienas priekšvakarā viņš šķērsojis robežu, lai no līgavas mājas atnestu balto plīvuru. (Nūja, nelegāli, bet tas taču nieks, laimes pārņemti cilvēki nav sīkumaini.) Nekrietnie, piedzērušie igauņu robežsargi sākuši šaut.

Man atmiņā atausa līdzīgs sirdi aizgrābjošs stāsts, ko biju redzējis kādā Hitlera laika filmā. Vienīgā starpība — Sudetijas meiteni no vācu jaunekļa šķīra nelietīgie čehu robežsargi. Kurš būs tas, kas skaidros patiesos apstākļus, kādos jauneklis kļuva par invalīdu? Kas pārbaudīs, vai šaušanai patiesi sakars ar igauņu robežsargiem, turklāt — piedzērušiem? Sākās akcija. Vāca ziedojumus ārstēšanās braucienam uz Vāciju. Notika preses konferences, žurnālisti lādēja necilvēcīgo “jauno kārtību”, stulbos neatkarības aizstāvju tīkojumus pēc robežām, kas šķir mīlētājus utt., u. t. jpr. Krusu dabūja robežsargi, zemessargi, aizsargi un Latvijas valdība.

Es negribu vainot nelaimīgo invalīdu, pat ja viņš izrādītos mafijas karos cietis gangsteris. Taču, manuprāt, ir nelietība cilvēka nelaimi izmantot nolūkiem, kam ar līdzcietību un cilvēkmīlestību nav ne mazākā sakara. Patiesībā šī lieta izrādījās ārkārtīgi miglaina. To pēc kāda laika apstiprināja tā pati avīze rakstā par jaunekļa tālākajām gaitām. Jā, nelaimīgais Aleksandrs savulaik staigājis padomju armijas leitnanta formā, dzīvojis nevis Valkā, bet armijas pilsētā Ādažos...

Toreiz, kad avīzes videopielikums šermināja Latvijas tā sauktos kriev-valodīgos ar stāstu par balto līgavas plīvuru un briesmīgajiem igauņu robežsargiem, raidījuma laika īrētāji, balstoties, tā teikt, uz pūliņu augsto humāno raudzi, savām psiholoģiskajām akcijām pieprasīja atsevišķu raidlaiku. Kamēr darbojās mūsu padome, nodoms tomēr neizdevās.

Padomes sēdēs, plijoties pēc frakvencēm un kanāliem, dažkārt visai pārsteidzoši atklājās cilvēku raksturi. Padomes locekļi jautājumus centās izšķirt iespējami objektīvi, vadoties no sabiedrisko interešu viedokļa, bet lielākajai daļai pieprasītāju tā bija plēšanās par brangu kampienu: peļņu, karjeru, noteiktu uzskatu izplatīšanu. It īpaši ņemot vērā, ka vērtīgākās frekvences bija brīvas ļoti ierobežotā daudzumā un tuvākajos gados papildinājumi nebija gaidāmi.

Ziņa, ka ar šo padomi neko nevar sarunāt, laikam darīja savu. Naudas piedāvājumi tiešā veidā neatkārtojās. Toties reiz kāds no kreisā spārna līderiem uz padomes speciālista galda nejauši aizmirsa kastīti ar vērtīgu pulksteni. Speciālists to diemžēl pamanīja, kad klients bija aizgājis. Atgādināt aizmāršam, ka pulkstenis saņemams atpakaļ, nekādi neizdevās — sekretāre viņu allaž aizbildināja: izbraucis, saslimis, konferencē, sanāksmē utt. Pēc neveiksmīgiem pūliņiem ar notāra apstiprinātu aktu “atradumu” nodevām kādai zemessargu vienībai, kas tika pie balvas šaušanas sacensību uzvarētājam. Lasot šīs rindas, minētais kungs, iespējams, jutīs vilšanos — veicināt Latvijas zemessardzes kaujas spējas viņa partijas programmā nav paredzēts.

Padomē ieradās kādreizējās Rīgas Kinostudijas dokumentālistu operators ar raidlaika pieprasījumu Latvijas dokumentālo filmu retrospektīvām skatēm, mākslas un kultūras raidījumiem ar aktieru un režisoru plašu līdzdalību. Sēdē pazīstamais kinodokumentālists jauki norunāja par kultūras mantojuma saglabāšanas svēto pienākumu un nepieciešamību popularizēt Latvijas kinodokumcntālistu skolu. Tiesa — nedaudz smaržodams pēc degvīna, bet neba nu padome pulcējusies, lai ošņātu gaisu. Raidlaiku cēla mērķa veicināšanai kultūras entuziastam piešķīra, pat atlaižot raidīšanas atļaujas maksu.

Aiz pazīstamā kinodokumentālista muguras pēc raidīšanas atļaujas saņemšanas sarosījās pavisam citi ļaudis. Solīto kino retrospekciju un kultūras raidījumu vietā skatītājiem galvenokārt rādīja padomju propagandas filmas un Maskavas studijas TV-6 programmu fragmentus. Diemžēl raidīšanas atļauju anulēšanu likums neparedzēja.

Kādas sīkstudijas direktore priekšroku deva izraudāšanas metodei. Padzīvojusī, taču joprojām glītā dāma sekretariātā ieradās “aprunāties”, bet ar tik izmisušu, nelaimīgu seju, ka likās — tikai gadījuma dēļ viņa vēl nav izdarījusi pašnāvību. Viņas plāni bija sabrukuši, cerības samīdītas. Vienīgais, kas iegūts, — parādi un sabeigti nervi. Tagad punkts, tagad strīpa pāri. Kad sievišķīgās asaras sirdis bija iežēlinājušas, viņa atklāja nāciena īsto iemeslu. Neraugoties uz visu, viņa varētu pēdējo reizi mēģināt —ja padome piešķirtu vēl divas raidstundas tādā un tādā kanālā no tikiem līdz tikiem. Pēc piešķīruma direktore pazuda bez ziņas un miņas, aizmirsdama nokārtot vajadzīgos dokumentus, un negaidīti atkal uzradās ar vēl nelaimīgāku seju, vēl skumjākiem bēdu stāstiem un jaunu pēdējo iespēju, tas ir, prasību pēc papildu raidlaika.

Padomes uzdevums jautājumus izšķirt sabiedrības interešu labā dažkārt radīja konfliktus pat ar tautā ieredzētiem cilvēkiem. Jūtot gaisā naudas vēja

pūsmas, dažs labs tik krasi pārsvieda buras kuģošanai komercijas virzienā, ka likās — darīšana ar pilnīgi citu personu, maskotu Fantomasu. Tas piederēja pie padomes ikdienas.

Zigmāru Liepiņu pēc kaujinieciskās “Kalpu dziesmas” 1987. gada “Mikrofona” koncertā Sporta pilī un Atmodas laikam nozīmīgās rokoperas “Lāčplēsis” 1988. gada vasarā uzskatīju par cilvēku ar augstiem ideāliem. Tādēļ pārsteigts klausījos viņa paziņojumus, ķeroties pie Radio SWH stūres. Apgalvojumam, ka Radio SWH raidīs “visu laiku labāko mūziku”, sekoja piebilde, ka latviešu autoru darbi atskaņoti netikšot, jo ieraksti neatbilstot studijas kvalitātes prasībām.

Tik cinisks stils bija modē, tomēr vairākos padomes locekļos radīja šaubas, un lēmuma pieņemšanu atlika rūpīgākai izpētei. Pret padomi acumirklī pavērsās SWH smagā artilērija: juristi, slepenie un atklātie lobiji, attiecīgā prese. SWH operācijas tolaik komandēja Aivars Borovkovs. Tas pats Borovkovs, kas Maskavā bija izmeklējis Gdļana un Ivanova lietas, bet Latvijā kā Godmaņa valdības pārstāvis pārņēmis (nepārņēmis?) VDK arhīvus un inventāru. Kas īsti slēpjas aiz kabalistiskajiem burtiem SWH, tobrīd reti kāds zināja. Atceros, Augstākās Padomes prezidijs izskatīja SWH piedāvājumu Latvijas likumdevēju citadeli apgādāt ar datoriem. Godmanis toreiz, daudziem dzirdot, sacīja: nekādā ziņā! No SWH tālāk! Tomēr SWH ietekme auga nevis dienām, bet stundām. Tikko ar SWH uzvaru bija beidzies valdības ierosinātais tiesas process Liepājas kara ostas īpašumtiesību sakarā.

Jurista un iespaidīgu atbalstītāju pavadīts, Zigmārs Liepiņš ieradās padomes sēdē un nodiktēja ultimātu — vai nu frekvence tiks piešķirta tūdaļ vai arī SWH iesūdzēs padomi tiesā. Būšot jāatlīdzina materiālie zaudējumi, ko raidstacijai radot birokrātiskā vilcināšanās. Liepiņš to visu nevis vienkārši paziņoja, bet, rokas mētādams, niknumā sasarcis, izkliedza balsī, kādā darījumus kārto Tokijas zivju tirgus kupči.

Prasīt vietējo autoru mūzikas iekļaušanu programmā pastāvošais likums nedeva pamata, un padome bija spiesta padoties. Interesantākais, ka komanda, kas sēdes laikā dižmanīgi plātījās ar savām finansiālajām iespējām, pēc tam mēnešiem ilgi izvairījās kārtot simboliskus maksājumus valsts kasē. Un tajā pašā laikā rīkoja grandiozus Radio SWH svētkus ar ārzemju popmūziķiem, raķešu blīkšos izsviežot gaisā naudas maisus.

Pēc kāda laika Zigmārs Liepiņš iesniedza padomei prasību pēc vēl vienas frekvences. Lai raidītu simfonisko mūziku un “iesaistītu procesā valsts valodā nerunājošo auditoriju”. Tolaik vēl nebija izstrādāta radio attīstības koncepcija un par vienai raidsabiedrībai piešķiramo frekvenču skaitu valdīja principiālas

domstarpības. Padome nolēma iepazīties ar Elektrosakaru inspekcijas apsvērumiem.

Redzot, ka saņemt kāroto uz karstām pēdām neizdosies un jāgādā papildu informācija, Zigmārs Liepiņš atkal vārda vistiešākajā nozīmē sāka uzvesties kā histērisks bērns — kratīja dūres, grūstīja krēslus un klaigāja: kamēr jūs, idioti un birokrāti, te sēdēsiet, es šeit nesperšu savu kāju!

Mūsu sievietes, cienījamās mākslinieces, sabiedriskās darbinieces, organizāciju vadītājas, jutās pārsteigtas. Kāds no padomes kungiem, personīgi nosaukts par korumpētu blēdi, novērsies kārtoja papīrus.

— Varbūt tiešām jūsu vietā lai nāk kāds cits, — atbildēja Dina Kuple. — Šādā stilā sarunāties pagrūti.

Pēc tam Zigmārs Liepiņš laikrakstā “Labrīt” grūtsirdīgi sūrojās: “...jūs jau nevarat iedomāties tās pazemojošās situācijas, kādas mēs ar Jāni Šipkēvicu, apmeklējot Padomi, esam izbaudījuši.”

Kā sacīts Svētajos rakstos —Tā Kunga ceļi ir neizdibināmi. Pēc zināmās neveiksmes ar “Ventspils naftas” privatizāciju un Borovkova aiziešanas par SWH viceprezidentu kļuva Ivars Godmanis.Tas pats Godmanis, kas savulaik bija aicinājis Augstāko Padomi darījumos ar SWH būt piesardzīgai.

Radio SWH joprojām izsacīja vēlēšanos iegūt otru frekvenci. Atjaunot Liepiņa neuzvedības ieķīlētās sarunas uzņēmās Godmanis. Galu galā viņš bija ne tikai ekspremjers, bet arī cilvēks ar muzikālām interesēm. Savulaik darbojies pie bungām, Godmanis iesniedza padomei iecerētās raidstacijas “Amadeus” izvērstu darbības projektu, kā ari uzņēmās personisku atbildību par vairākiem jautājumiem. Stacija ar tā saukto nopietno mūziku pārpopotajos radioviļņos solīja dažādību. (Tam, kas notiek patlaban, ar iepriekšējās padomes doto atļauju vairs nav sakara.)

Par Zigmāra Liepiņa divdabīgo pasaules uztveri stāstu vien to, kas dokumentēts protokolos un nospiedies atmiņā ne jau man vienīgajam. Uz kārtējo padomes sēdi biznesmenis un komponists (Liepiņa popularizētais uzskats: radio nav māksla, radio ir prece) ieradās elēģiski rātns. Atvainošanās izskanēja pilnīgi normāli. Atsākās pārtrūkušās sarunas, kas, kārtojot Latvijas ētera telpu, plašākā tvērumā iezīmēja sīku epizodi padomes pienākumos. Sīku, bet raksturīgu gadījumu, jo likums, nodibinādams padomi, pats atņēma tai īstas rīcības spējas.

Kā jau teikts, situācija ēterā deviņdesmito gadu sākumā bija sarežģīta. Radio un televīzijas likums paredzēja, ka Latvijas Televīzijai turpmāk jādarbojas divās programmās. Uzdevumu bija iecerēts sākt pildīt ar 1993. gada janvāri. Kopīgās apspriedēs pieņēmām lēmumu otrās programmas vajadzībām

atbrīvot valstī samērā labi redzamo tā saukto Ostankinas tīklu. Maskavas programma pārceļoja uz trešo tīklu, ko dažos Latvijas rajonos uztvert bija grūtāk. īsti labi neatceros, kuru seriālu Ostankina tobrīd raidīja, — “Mariju” vai “Bagātie ari raud”. Ar telenarkomāniju saslimušo reakcija bija draudīgi agresīva. Tālruņa aparāti metās karsti. Vēstules nāca simtiem. Arī no latviešiem. ‘To sūda Latvijas Televīziju jūs varat slēgt ciet. Dodiet mums “Mariju”!” “Mums atņemts jau viss, kā jums nav kauna atņemt arī skaistās filmas!”

Gods kam gods pienākas, Maskava par sava stratēģiskā mērķa — bijušās PSRS vienotā informācijas tīkla saglabāšanu — gādāja prasmīgi. Uz āķa uzliktā ēsma — rietumu saldsērīgie seriāli — iedarbojās efektīgi. Radio un televīzijas padomē ieradās Vidzemes novada pārstāvis, Augstākās Padomes deputāts Ivars Caune ar prasību triju dienu laikā atjaunot Maskavas retranslāciju otrajā tīklā, vai ari viņa vēlētāji līdzīgi kā barikāžu dienās ar traktoriem un buldozeriem došoties uz Doma laukumu noslaucīt mūs no zemes virsas.

Kaut ierosme pārkārtojumiem patiesībā nāca no Latvijas Televīzijas, dzirdot draudīgo kurnēšanu, zaķusalieši pasteidzās ieautics zaķu pastalās. “Panorāma” pavēstīja, ka Latvijas Televīzijai ar izmaiņām neesot nekāda sakara. Ļaudis lai zvanot vainīgajai padomei pa tādu un tādu tālruni. Gājiens apbrīnojami saskanēja ar “krievvalodīgo skatītāju pretestības kampaņu”, ko plaši izvērsa avīze SM-Sevodņa.

Bijām spiesti atkāpties. Bet ne uz ilgu. Vasarā, kad cilvēki dzīvo vairāk ārpus mājas un sasaiste ar tālrādi atslābst, Ostankinas retranslāciju no jauna pārcēlām uz trešo kanālu.

Vieta otrajai programmai bija atbrīvota. Un tūdaļ pat atklājās atšķirīgie priekšstati par ieguvuma izmantošanu. Oficiālās versijas par absolūtu privatizāciju Latvijā bija grūti pieņemt par nopietnību, kad, piemēram, Londonā lēmēji nobalsoja par BBC palikšanu valsts īpašumā. Valsts maksātnespēja pavalstniekiem, pavalstnieku maksātnespēja par laikrakstiem, masīvais svešo kultūru uzbrukums veselajam saprātam teica priekšā, ka valsts televīzija Latvijā jānostiprina. Padome vēlējās redzēt izglītojošus, sporta, minoritātēm domātus, reliģiskus u. c. specifiski iekrāsotus raidījumus.

Kā pretspars kļuva jūtama ietekmīga grupējuma ceļa būve uz otrās programmas privatizāciju. Pamazām dabūt savās rokās otro programmu nozīmēja iegūt sabiedrības iespaidošanas instrumentu, kāds ir vēl vienīgi Latvijas Televīzijas pirmā programma. Kumoss kārdinošs. Reklāmu biznesā nauda grozās liela. (Kad rakstu šīs rindas, viena reklāmas minūte vakara cēlienā ienes aptuveni 500 latus.)

Gan atklāti, gan slēpti sākās televīzijas valsts uzņēmuma atsevišķu posmu pievākšana. Visrentablāko nozari — reklāmu saimniecību — daļēji jau bija pārņēmusi privātā reklāmaģentūra “IP”. Redakcijas pārtapa par radošām apvienībām (grupām) ar autonomu saimniecisko darbību. Piemēram, līdzās darbojās “Panorāma” un privātā aģentūra “Doktors Laube un Co”. Raidījums “Labvakar” kļuva par privātuzņēmumu un reklāmaģentūru “Labvakar”. Brīnumainā kārtā Latvijas Televīzijai bija izdevīgi ideālāko raidlaiku — sestdienā pēc “Panorāmas” — turpināt atvēlēt privātuzņēmuma “Labvakar” programmai un reklāmai.

Starp radošajām apvienībām un bagātām firmām plauka barterdarijumi. Bez atbilstošiem nodokļu maksājumiem apgrozījās lielas naudas summas. Nosaukti par sponsoriem, reklāmu devēji faktiski nosacīja raidījumu toni (“Imanta-Babīte”, “Pauze”, “Populārākais aktieris” u. c.).

Nepievilcīgo anarhiju, kas noteiktām aprindām bija izdevīga, kā daudz ko valstī patiesībā neviens nepārraudzīja. Bet, ja kāds pārraudzīja, tad tikai ne Saeima, Finansu ministrija vai Valsts Kontrole. Izskatījās, ka ari ģenerāldirektors Imants Rākins te visu neizlēma. (Tāpat kā vēlāk Olafs Pulks.)

Un tomēr — brīnišķīgās “zvejas” iespējas nebija nostiprinātas juridiski. Balsu samērs Saeimā varēja mainīties. Tāpēc tie, kas Latvijas Televīziju savās interesēs (un ne tikai peļņas interesēs) izmantoja kā pagaidu vairogu, par mērķi, šķiet, uzskatīja otrās programmas (otrā raidošā tīkla) privatizāciju de iure. Lai privatizētu, bija jāpieņem jauns radio un televīzijas likums.

Savdabīgu ceļu izvēlējās Jāņa Rušenieka vadītā RBS (Rīgas Biznesa serviss) televīzija, kas, balstoties uz valdības garantētu G-24 kredītu, iegādājās gan savas raidierices, gan iekārtoja studiju plašai darbībai. Novirzoties no temata, jāsaka, ka daļa kredīta mīklaini pazuda un izšķērdīgajai naudas tērēšanai atdeves nebija. Taču laikā, par ko šeit runa, Rušenieka kungs bija cerību spārnots un viens no redzamākajiem reformatoriem. Rušenieka kungam likās, ka pie viņa televīzijas biznesa neveiksmēm vainīgs pastāvošais likums un tādēļ jārada jauns — privātajiem raidītājiem vēl vēlīgāks, vēl ērtāks.

Šo domu savā karogā tūdaļ ierakstīja Mediju fonds. Bija fondu ziedu laiks. Jurkāna kungs nodibināja Latvijas atbalsta fondu un braukāja greznākā limuzīnā, nekā būdams valsts ārlietu resora vadītājs. Čevera kungs nodibināja fondu “Drošība” un sāka pat apdāvināt Latvijas policiju ar vērtīgām balvām. Mediju fonda priekšgalā stāvēja Ābrams Kļockins, cilvēks, kas autoritatīvi Universitātē bija audzinājis topošos žurnālistus gan padomju nomenklatūrai, gan audzināja neatkarīgajai Latvijai. Tiesa, viņa reputāciju nedaudz aptumšoja skandāls, kas izcēlās hitlerisma rokasgrāmatasMein Kampf izdošanas sakarā.

Pie vainas izrādījās mīklaina izdevniecība “Vizītkarte”, kuras akciju turētāju sarakstā atklāja arī Ābramu Kļockinu.

Darbību Mediju fonds uzsāka plaši. Sanāksmes rīkoja Romas viesnīcas Kamīna zālē pie klātiem galdiem. Šajos alus vakaros kopā pulcējās prominentas personas — ministri, deputāti, redzami privātuzņēmēji un banku pārstāvji. Diezgan jūtami atklājās Mediju fonda pretenzijas uz Latvijas žurnālistu pārstāvniecību ārzemēs. īpaša rosība tika veltīta sadarbībai ar Krieviju, tādējādi radot iespaidu, ka Latvijas amatbrāļi jau nekur nav aizgājuši, bet tāpat vien bariņā turas.

Vēl Latvijā uzradās Elektronisko masu mediju asociācija, kas apvienoja privāto raidorganizāciju īpašniekus un vadītājus. Tai pamatus lika 1994. gada 18. jūlijā bārā “Sams”. Dibināšanas aicinājumu bija parakstījusi Gunta Līdaka, Zigmārs Liepiņš un Dans Bērtulis. Vārdu sakot, lai radītu jaunu, izdevīgu radio un televīzijas likumu, saslēdzās dažādi grupējumi ar kopīgām interesēm.

Projektā, kā tagad mēdz teikt, iesaistījās arī īpašo uzdevumu ministrs Edvīns Inkēns, apņēmīgi un neatlaidīgi jautājumu iemanevrējot Saeimā un pusotra gada garumā reformistu ieceri šķūrējot cauri likumdošanas tuneļiem un pārmijām.

Šajā sakarā Inkēna kunga persona varbūt pelna nelielu uzmanību. Atcerieties vien — gan Atmodas nemierīgajās dienās, gan Augstākajā Padomē, gan 5. Saeimas laikā daudzos svarīgos politiskos notikumos priekšplānā neuzkrītoši rosījās pasīka auguma briļļains vīrietis ar īsas bārdiņas apmelnotu zodu. Tas ir viņš — Edvīns Inkēns. Debatēs Saeimā Inkēns, pēc maniem vērojumiem, guva panākumus ar savdabīgu paņēmienu — uzkāpis tribīnē, viņš klusā balsī tekoši kaut ko bērtin bēra, kamēr deputātiem apnika klausīties, kaislības noplaka, un ar Inkēnu strīdēties neviens vairs nekāroja.

Pirmo reizi Inkēna vārdu dzirdēju neparastā sakarā. Astoņdesmito gadu vidū tā sauktā Kultūras sakaru komiteja pastiprināti rīkoja Latvijas kultūras darbinieku viesturnejas pa dažnedažādām ārvalstīm. Lai rakstniekiem, komponistiem, gleznotājiem vai atskaņotājmāksliniekiem nebūtu garlaicīgi, blakus piespēlēja zinīgus pavadoņus. Reiz arī man piezvanīja un apjautājās, vai es nevēloties braukt uz ASV. Pavadoņos mēģināšot sarunāt patīkamu un gudru ceļabiedru. Nosauca Inkēna vārdu. Toreiz tas man neko neizteica, priekšlikums neiekārdināja, es atteicos. Šo sīko epizodi biju piemirsis, līdz Inkēna kungu pēkšņi ieraudzīju līdzās premjerministram Godmanim padomnieka lomā. Nodomāju, redz, kā palaidu garām iespēju iepazīties ar tik vērā liekamu darbinieku. Tāds jauns, un dod padomus premjeram.

Inkēns pavadīja Godmani uz Jemenu, uz Taivānu. Vēlāk avīzēs rakstīja,

ka šie braucieni Latvijas ārpolitiku iedzinuši strupceļā. Atceros, daži komentētāji Godmaņa politisko tuvredzību izskaidroja ar padomnieku zemo kvalifikāciju. Tam nevar piekrist. Esmu gandrīz pārliecināts — bijušā padomnieka kvalifikācija ir augsta un novērtējums kādreiz vēl nāks.

Inkēns, manuprāt, ir talantīgs darbinieks. Bez latviešiem raksturīgā kautrības kompleksa. Jābūt demagoģijas maģistram un sofistikas virtuozam, lai sabiedrības ievēlētu divdesmit trīs pārstāvju padomi nosauktu par nedemokrātisku un tās vietā ieteiktu “demokrātisku” piecu ierēdņu valsts institūciju. (Satversmes 81. paragrāfa kārtībā 1994. gada augustā pieņemtais variants.)

Inkēns iesaka par televīzijas skatīšanos un radio klausīšanos ieviest abonentu maksu. Kādēļ? Nu tikai jūsu pašu labā, mīļie skatītāji, mīļie klausītāji. Atdarīdami naudas makus, jūs kļūsiet par radio un televīzijas “vienīgajiem valdniekiem”. Gudri, vai ne? (Makjavelli: ja gribi tautai ko atņemt, izliecies, ka taisies viņai to dot.)

Inkēns (Saeimas Vides un sabiedrisko lietu komisijas sēdē):

Ostankinas rādīšana vai nefādīšana nav politisks jautājums. Tas ir vienīgi kvalitātes jautājums. Ostankinas programma ir kvalitatīvāka par Latvijas programmu, tāpēc skatītājiem ir tiesības to redzēt.

Skujiņš. Krievijas armija acumirklī droši vien ir kvalitatīvāka par Latvijas armiju. Vai tāpēc tai tiesības palikt Latvijā?

Inkēns. Padome ir pret jauno likumu, jo kāro saglabāt nomenklatūras sistēmu.

Vai tā bija taisnība? Arī padomes locekļu vairums uzskatīja, ka esošais radio un televīzijas likums jāmaina pret jaunu, labāku. Taču tādu, kas kalpotu plašākas sabiedrības, nevis mazas saujiņas interesēm. Tendence privatizēt visu, valstiskās kopintereses sadrupinot šauri mērķētās komercinteresēs, mūs biedēja ar nepievilcīgo perspektīvu — sabiedrības primitivizēšanos. Protams, šāds skatījums balstījās uz varbūt nedaudz idealizētu pārliecību, ka valsts ir morāli tīrs, gudrs un cēls organisms. Bet pasaulē šajā ziņā bija uzkrāta bagāta pieredze. Netrūka arī labu paraugu. Tieši tāpēc mēs pastāvējām, ka, veidojot jauno radio un televīzijas likumu, padome jāsaglabā kā ārpuspolitiska sabiedrības pārstāvniecība.

Mums nebija nedz nodoma, nedz ilūziju pretoties privātai iniciatīvai. To apliecina četrdesmit privātajām TV raidsabiedrībām un divdesmit radiosa-biedrībām izsniegtās raidīšanas atļaujas. Taču par obligātu uzskatījām priekšnoteikumu, ka līdzās komercraidītājiem jāsaglabā divas radio un divas televīzijas nacionālās programmas (apmaksātas no valsts budžeta). Lai

no radio un tālrādes programmām neizzustu pilnīgi nepieciešamais latviešu kultūras padziļinājums, kura radīšanā komercraidītāji nav ieinteresēti. Citiem vārdiem, lai radio un televīzija pastāvētu ne vien kā izklaidētāja un informētāja, bet ari kā nācijas kultūras faktors. Arī morāles faktors. Septiņdesmito un astoņdesmito gadu paaudzes vairākums no padomju dzīves pieredzes labi bija apguvis formulu — vara ir, lai izmantotu, valsts, lai apmānītu. Par desmit baušļos ietvertajām cilvēces pamatsatvara normām viņiem trūkst īsta priekšstata. Stāvēt pretī tik bīstamām novirzēm diktē saprāts.

Mūsuprāt, valsts īpašuma saglabāšanu TV jomā tāpat diktē nacionālās drošības intereses. Nav noslēpums, ka nauda Latvijā galvenokārt pieder ārzemniekiem. Dokumentos minētie privātraidītāju īpašnieki lielākoties ir fiktīvi, aiz dekoratīvajām mugurām patiesībā darbojas citi.

Esmu pārliecināts joprojām — valsts radio un valsts televīziju nekādā gadījumā nedrīkst pakļaut partiju interesēm. Arī atsevišķu grupējumu personiskajām finansu interesēm ne. Augstākā lēmējiestāde šajā nozarē — nacionālā padome, konsīlijs vai žūrija (nosaukums neko neizšķir) —jāveido no sabiedrībā cienītiem, ar tālrādes un radio nozari nesaistītiem cilvēkiem. Tehniskie zinātāji un nozares lietpratēji pieaicināmi kā konsultanti.

Mēs uzskatījām, ka līdz galam atgrožota radio un televīzijas patvaļa Latvijas sabiedrībai labu nenesīs. Prasījām normas tādās sfērās kā valoda, morāle, reliģija u. c. Normu spītīgus pārkāpējus sodot, padomei dot plašākas tiesības. (Anglijā privāto raidsabiedrību darbību reglamentē 230 lappušu bieza noteikumu grāmata!)

Minētā personiski ieinteresētā grupējuma organizētā radio un televīzijas reorganizācija Saeimas komisijā vienu bridi tomēr iestrēga. Juristi strādāja vairāk vai mazāk objektīvi. Radio un televīzijas padomes eksperts, tehnisko zinātņu doktors Ilmārs Slaidiņš oponēja ar grūti apstrīdamiem argumentiem. Saeimas opozīcijas pārstāvji nepieļāva klaju diktātu. Un Edvīnam Inkēnam radās ķibeles tā saukto “čekas maisu” sakarā, viņu uz laiku atstādināja. Redzot, ka iekārotais var palikt karājamies gaisā, apvienotie spēki izlēma mērķi sasniegt ar sāngājienu. Elektronisko masu mediju asociācija pasūtīja Iekšlietu ministrijas parlamentārajam sekretāram Linardam Muciņām savu likumprojekta variantu, ko ātri izstrādāja. Saeima atradās vasaras brīvdienās, un Ministru kabinets Satversmes 81. paragrāfa kārtībā šo vēlmju koncentrātu pieņēma Noteikumu statusā. Tas bija fantastisks dokuments! Ja miesniekam dotu iespēju izstrādāt veģetāriskās kulinārijas receptes, diez vai iznākums būtu graujošāks. Šo skandalozo likumprojektu Noteikumu formā dažas dienas pirms Saeimas rudens sesijas pieņēma valdība, kas jau pusotru mēnesi skaitījās

demisionējusi! (Atcerējos bērnībā lasītu kriminālromānu “Mironis slepkavo”. Izrādījās, ka šādi brīnumi dažkārt notiek ari dzīvē.)

Stāvoklis kļuva sarežģīts. Latvijas Radio aizstāvējās saviem spēkiem un aicināja sabiedrību uz protesta demonstrāciju Doma laukumā. Latvijas Tele vīzijas vadība, kā jau varēja sagaidīt, izvairīgi klusēja.

Trīs nedēļas pēc Noteikumu pieņemšanas unikālo dokumentu skatīja Saeima. Lai Noteikumi pārtaptu par “reformēto” Radio un televīzijas likumu, ar balsojumu bija jāiegūst deputātu apstiprinājums. Saeimas sēdē piedalījās jaunās valdības galva Māris Gailis. Viņš aicināja deputātus balsot labvēlīgi, atzīstot, ka likumprojektā ir nepilnības, taču iesakot “likumu uzlabot darba gaitā”. Tā bija pirmā reize, kad Gailis uzstājās parlamentā kā premjers. Uz spēles tātad grupējuma intereses un arī premjera autoritāte.

Uzstādamies Saeimas debatēs kā praktiķis no malas, aicināju deputātus likumprojektu neapstiprināt. Beidzu ar vārdiem: “Es lūdzu ikvienu apdomāt šīsdienas balsojuma nozīmi. Spēle ar radio un televīzijas likumu atklāj Latvijas politiskās dzīves tendences visnotaļ. Ar savu balsojumu jūs lielā mērā izšķirsiet ne tikai Latvijas valsts gara dzīves un kultūras nākotni. Vēsture neskaitāmas reizes pierādījusi, ka tie, kas šādi vai tādi iedur lāpstu, rakdami demokrātijas principiem kapu, galu galā paši iekrīt. Es vēlreiz lūdzu, padomājiet, — radīt šauras grupas noteikšanu ēterā ir bīstami visiem.”

Šajā balsojumā uzvarēja saprāts. Ar divu vai trīs balsu pārsvaru Noteikumus noraidīja.

“Reformisti” jeb — sauksim lietas īstajos vārdos — pretendenti uz neierobežotu saimniekošanu ēterā ar to, protams, nesamierinājās. Cīniņš atsākās no jauna. Inkēna sadarbībai ar VDK tiesa neatrada pierādījumus, un deputāta mandātu atjaunoja. Likumprojekta izstrādāšana atkal nonāca Saeimas komisijas ziņā. “Latvijas ceļa” frakcija panāca, ka par komisijas priekšsēdētāja vietnieku kļuva Edvīns Inkēns. Jocīgi sagadījās, ka pašos svarīgākajos likumprojekta izstrādāšanas brīžos priekšsēdētāju Antu Rugāti vai nu Prezidijs komandēja uz ārzemēm vai viņa saslima. Vadību pārņēma Inkēns.

1995. gada vasara lēnām sliecās uz rudens pusi. Gaisā jautās tuvo vēlēšanu nervozitāte. Veidojās dīvainas pozīcijas un opozīcijas attiecības. Indulis Bērziņš raidījumā “Globuss”, piemēram, slavēja Kiršteinu, Kiršteins savukārt slavēja Bērziņu. Varēja manīt, ka deputāti rēķināja tālākos gājienus.

Ap radio un televīzijas likumprojektu kaislības bija dzirksteļojušas turpat divus gadus. Balsojumam iesniegto likumprojektu kritiski vērtēja Eiropas raidorganizāciju savienība (EBU). Pret to izteicās Latvijas Bīskapu padome.

Kategoriski iebilda Radošo savienību kultūras padome, kas pārstāvēja Latvijas radošo profesiju 1600 pārstāvjus. Protestēja Zinātņu akadēmija.

Kad likumprojektu Saeimā izskata pirmajā lasījumā, debatēs nepiesakās neviens. Gorbunova kungs pārlaiž skatienu zālei: runātgribētāju nav? Nav. Liekam uz balsošanu. Likumprojekts pirmajā lasījumā pieņemts. Paldies!

Pirms otrā lasījuma visi it kā atmostas. Bet tā ir ārkārtas sēde, kas sākas divos pēc pusdienas un kam pēc Saeimas Kārtības ruļļa jāturpinās “līdz jautājuma izlemšanai”. Idiotisms? Varbūt idiotisms ir kārtējo likumprojektu (kārtējo taču, jo zemestrīce nav bijusi un huņņi nav iebrukuši) izskatīt ārkārtas sēdē? Pulksten divpadsmitos nakti pēc desmit stundu darba pārgurušie deputāti sēž ar glāžainām acīm. Deputāte Kreituse aicina kolēģus koncentrēties un mēģināt apjēgt, par ko ir runa. Sēdi tomēr nākas pārtraukt.

Nākamajā dienā zālē kvorums brīžiem ir un brīžiem nav. Skaidri jūtams,

ka kuluāros lūko “sarunāt”. Vienīgi tēvzemieši mēģina stāties pretī “Latvijas ceļa” balsošanas buldozeram. Par likumprojekta advokātu tribīnē darbojas Aivars Berķis, Zemnieku savienības — opozīcijas partijas! — pārstāvis. Kad Berķis kā viens no pirmajiem saņem vietu jaunajā Nacionālajā radio un televīzijas padomē, mīkla iegūst atrisinājumu.

Atsevišķu pantu lasījumi noris apātiskā mierā. Un tad pēkšņi opozīcija kļūst kareivīga un lasījumu kopumā izbalso. Vai tiešām uzvarējis saprāts? Diemžēl ne. Tikai sīks intermeco. Lasījumu atkārtojot, LNNK atklāti nostājas likumprojekta pusē. Sākot debates par 19. pantu, kas regulē raidījumu valodu, liekas — nu taču latviskie Saeimas spēki celsies un iestāsies par formulējumu, kas Latvijas ētera telpu pasargās no mūžīgā apdraudējuma. Tribīnē kāpj Olga Dreģe. LNNK frakcijas uzdevumā viņa iesniedz šī panta jaunu redakciju, kas nosaka pirmās un otrās programmas valstisko piederību. Papildinājums it kā teicams. Diemžēl pantā vairs nav ne vārda par valodu attiecībām. Notikumu gaitā sabiedrības protesti “aizmirsto” tekstu piespiež trešajā lasījumā atjaunot. Bet tā ir acu apmānīšana. Pārejas noteikumi panta piemērošanu atļauj novilcināt piecus gadus.

Apspriežot izšķiroši svarīgos pantus par Nacionālo padomi, sēdi vada LNNK pārstāvis Andrejs Krastiņš. Pirms balsošanas viņš ierosina izziņot pārtraukumu un apspriesties kuluāros. Pēc pārtraukuma balsojums ir gandrīz vienprātīgi pozitīvs. Radīts dīvains iestādījums. Izmainīts gan padomes nosaukums, gan būtība. Jaunā — Nacionālā radio un televīzijas padome — ir labi apmaksātu ierēdņu kopa, kam jaunpieņemtais likums dod gandrīz neierobežotas iespējas kārtot lietas savās un savu lobiju interesēs. Likumu “izdabūja cauri”, un dažus krēslus padomē saņēma arī toreizējā opozīcija. Labas vietas labiem cilvēkiem — kā pateicības gratifikācija. Skandāls ar Veltu Purinu — LNNK pārstāvi jaunajā padomē — liek par daudz ko domāt. Nākamajās Saeimas vēlēšanās LNNK cieta sakāvi. Jādomā, sabiedrība novērtēja arī šīs partijas līdzdalību Latvijas nākotnei bīstamā likuma pieņemšanā.

Patiesībā tirgus intereses paceļ pāri visam oficiālā politika, un jaunā padome kā valsts institūcija to realizē. Varu un noteikšanu radio un TV jomā koncentrē neliela personu grupa. Visiedarbīgākie līdzekļi — TV un radio —-, kuru pienākums balstīt nācijas gara spēku, vienotību, ētiskās vērtības un kultūras izpratni, sabiedrībai slīd laukā no rokām. Vai — ļaunāk — pavēršas pret mums pašiem, diendienā propagandējot seklumu, tukšumu un sliktu gaumi. Rodas iespaids, ka televīzijas un radio valsts programmu kvalitāti apzināti gandē, lai tās nespētu konkurēt ar privātajiem raidītājiem. Tādējādi tiek vairoti privātfirmu skatītāji un klausītāji. Un, protams, arī reklāmtirgus, kurā grozās miljoni. Ar Franciju saistītā reklāmu aģentūra “IP” valsts uzņēmumā Latvijas Televīzija vairs nesaimnieko. Tagad uzradusies jauna starpniekfirma ar bankas kontu Viļa Krištopana pārstāvētajā Vācijas—Latvijas bankā.

Nacionālās radio un televīzijas padomes locekļi, kuri varbūt domā citādi nekā tās kodols, pilda dekoratīvas funkcijas. Viņu dažas balsis neko neizšķir. Padomi vada Ojārs Rubenis — cilvēks, kas šādi vai tādi saradots gan ar TV reklāmbiznesu, gan ar TV privātuzņēmumu “Labvakar”, gan ar Latvijas Televīziju. Laikraksti Rubeni vairākkārt publiski apsūdzējuši savtīgā finansiālā darbībā; apvainojumi nav atsaukti. Padomes locekle Gunta Līdaka-Krištopane no Krištopanu klana, kam pieder TV privātsabiedrības “Picca” un NTV-5 akciju ievērojama daļa. (Abas sabiedrības palēnām iespiežas Latvijas Televīzijas programmās.) 1996. gada maijā tās apvienojušās un pārņem visā Latvijā redzamo trešo TV tīklu (LNT).

Jaunā padome par Latvijas Televīzijas ģenerāldirektoru ievēlēja “Panorāmas” vadītāju Olafu Pulku, kas finansu lietās sekmīgi bija sadarbojies ar “privāto” Danu Bērtuli. Ar to pašu Dans Bērtulis pārstāja būt “privāts” un pārtapa par Latvijas Televīzijas komercdirektoru. Aivara Berķa “radio tirgus” kārtošana sasaucas ar viņa līdzdalību likuma veidošanā utt., u. t. jpr.

Nacionālās padomes uzturēšana Latvijai ekonomiski grūtajā laikā izmaksā s e š a s (!) reizes dārgāk nekā iepriekšējā padome.

Tāda attīstības gaita bija paredzama. Par gaidāmo rakstiski brīdināju Valsts prezidentu Gunti Ulmani un Saeimas priekšsēdētāju Anatoliju Gorbunovu. Viņu nostādne bija apmēram tāda — nu kurš likums gan bez trūkumiem! Jāievēl laba padome — Pauls, īvāns, Avotiņš... —, un viss būs kārtībā. Tiem, kuru vajadzībām likumu “izdabūja cauri”, nederēja ne Pauls, ne īvāns, ne Avotiņš.

Batālijas ap Radio un televīzijas padomi un Radio un televīzijas likumu parādīja, cik trauslas ir mūsu atjaunotās neatkarības būves. Cik bīstamos apmēros alkatība un pārprasts racionālisms jau aizstājis ideālismu un augstākos vadmotīvus. Bez stabiliem priekšstatiem par valsts un nācijas pamatinteresēm, par privātīpašnieka atbildību vai neatbildību — kopsakarā ar iniciatīvas atbrīvošanu — maldīšanās var ieilgt. Atklājās arī paviršība, vieglprātība un tuvredzība, ar kādu savus pienākumus reizēm pilda tie, kam uzticēta visaugstākā atbildība.

Tas ir simboliski, ka priekšstatus par radio un televīziju parasti saista ar priekšstatiem par gaisu. Bet gaiss ir tas, ko mēs elpojam, lai dzīvotu. Vai šo patiesību gana nopietni apzināmies? Vai ētera bagātību — visas nācijas īpašumu — sargājam ar pietiekamu uzmanību un piesardzību?

Pārsteidz cinisms, ar kādu sabiedrību atstumj no jebkādas līdzdalības ētera pārzināšanā. Pārraudzības nodošana vienīgi politisko partiju rokās ir kļūda, kas ļaunās sekas vēl parādīs. (Par to, ka pārraudzība nodota pašu pārraugāmo ziņā, nemaz nerunājot.)

Perspektīva ir draudīga — parlaments vieglprātīgi atstumj sabiedrību, pilnvarojot šauru grupu. Pēc tam jau varenajai grupai būs ne mazums iespēju atstumt parlamentu. (Aizmetņi tādai virzībai likumā ir ielikti.) Uz kurieni šis ceļš ved — nav grūti iedomāties.

Tomēr gribas cerēt, ka saprāts galu galā uzvarēs. Dod Dievs, lai tas nenotiktu pārāk vēlu.

Amerika pieci simti gadus pec Kolumba

Piecsimt gadus pēc Kolumba, atgriežoties no Amerikas kontinenta, pirmais paziņa, ko sastapu Rīgas lidostā, man jautāja: “Nu, ko labu Amerikā atklāji?” Divdesmitā gadsimta nogalē visu iespējams redzēt visur. Lai paraudzītos, teiksim, uz Brīvības statuju, okeāns nav jāšķērso. Jā, patiešām, ko tad es Amerikā atklāju?

Lidmašīnā garlaikojoties, bija radušies daži salīdzinājumi. Apmēram tādi: Ņujorka atgādina Maiklu Džeksonu; tai nevar noteikt ne dzimumu, ne vecumu, ne ādas krāsu, tā nepārtraukti šokē un visu pārvērš dolāros. Vai: Ņujorkā civilizācija dzimst no perversiem sakariem ar kapitālu, tāpēc tā nav ne anglosakšu, ne ebreju, ne nēģeru, ne itāļu, ne spāņu. Tipisks šo sakaru auglis ir debesskrāpis, kas, atsevišķi ņemot, neraksturo nevienu no Ņujorkas mentalitātēm.

Vai Amerikā tas mani pārsteidza? Atcerējos kādu neparastu dienu latviešu sabiedriskajā īpašumā Katskiļos. Zinātāji ieteica pabraukties ar automašīnu gar Apalaču aizām, kalnu serpentīni sniedzot vienreizējas izjūtas. Lai izmantojot labo laiku, kad ceļš atvērts. Tūdaļ radās jautājums par vedēju. Vietējie teica — īstais vīrs būšot Jānis Briģis. Un viņš arī uzņēmās. Jānim Briģim ir septiņdesmit astoņi gadi, četrpadsmitgadīgs dēls un patīkama sieva. Pēc sejas viņš nedaudz līdzīgs Jānim Pāvilam II. Nav šaubu, Jānis Briģis ir viens no meistarīgākajiem auto vadītājiem, kādu man gadījies sastapt. Bet tā tikai puse īstenības. Jānim Briģim, bijušajam 19. divīzijas leģionāram, nav plaukstu. Pēc ievainojuma frontē no kreisās rokas atlicis stumbenis drusku zem elkoņa, labās rokas dilbs, operācijas ceļā iešķelts, veido tādu kā spīli.

Loģiku nevajag kanonizēt — varbūt tas ir mans spilgtākais Amerikas secinājums. Ceļš uz priekšdienām ne vienmēr virzās pa trajektoriju “tā jābūt”.

Amerika, kādu šodien to pazīst, ir ārkārtīgi neloģiska. Tajā gandrīz viss radies neparasti — ļaužu kopums, nācijas mērķi, sociālā noslāņošanās. Varētu teikt, šī zeme ir cilvēka izvirzīta alternatīva Dieva radītajam modelim. Lielais pasaules mēroga eksperiments joprojām turpinās. Un tieši tāpēc Amerika ir aizraujoša.

Ari Ņujorka ir pārsteidzošs kopums: laba un ļauna, ērta un neērta, tikla un paklīdusi, bagāta un nabaga, sentimentāla un agresīva. Ar ekshibicionista kaislību tā atklāj un izrāda sevi bez mazākās kautrības un izlikšanās — cilvēcisko iespēju augstākās un zemākās robežas. Viss kā uz delnas. Katram pašam ar ādu, ar nāsīm jāuztver Ņujorkas gaisa elektrizētājs stress, lai saprastu amerikāņu filmas, kas, mūsmājās skatītas, liekas ārprāta agresīvas.

Dažkārt dzird sakām — Amerika vairs nav amerikānisma smaile. Ameri-kānisma visjaunākais modelis ir Japāna. Esmu bijis Japānā. Manuprāt, japāņi sekmīgi attīsta amerikānisma plaģiātu vien seklā virsslānī. īstais amerikānisms sastopams vienīgi Amerikā.

Mans stāsts par Ameriku cieši saistīts ar dzejnieci Ritu Gāli. Interesanti, ka mēs iepazināmies nevis Latvijā vai Amerikā, bet Austrālijā. Pēdējos desmit gadus uz ārzemēm vairs nebiju braucis — gan vilinājums likās noplacis, gan pieaugusi pretestība pret iekārtas birokrātiskajām formalitātēm. 1988. gada nogalē Latvijā jau pasīki urdzēja Atmoda, un, pārstāvot Kultūras fondu, lidojumam uz Austrālijas latviešu kultūras dienām Brisbenē piekritu labprāt. Tie bija dīvainākie ziemas Saulgrieži manā mūžā. Ziemassvētku naktī lidmašīna kā milzīgs eņģelis lidoja virs mēnesnīcas mirdzinātajām Hindakuša virsotnēm. Brisbenē termometrs rādīja 32 grādu svelmi ēnā.

Pirmajā janvāri Brisbenē latviešu biedrībā notika literārs sarīkojums. Man piekrita gods pārstāvēt Latvijas latviešu prozu. Amerikas latviešu dzeju pārstāvēja Rita Gāle, lietišķa dāma ar tādiem kā melniem pipariņiem acu zīlīšu vietā.Tas arī bija viss, ko toreiz par viņu zināju. Taču uzvārds izklausījās dzirdēts. Ir vārdi, kas iespiežas atmiņā. Rita Gāle. Varbūt vācu laikā, gados jaunu, viņu tomēr biju klausījies kādā literārā sarīkojumā?

Dzejoļi likās atturīgi savdabīgi, bez ārišķīgiem formas efektiem. Toties lasīja dzejniece gandrīz kā aktrise — patīkami tembrētā balsī ar interesantiem akcentiem. Priekšnesums, par nožēlošanu, visai ātri beidzās. Rita Gāle aprakstītās lapas salocīja un sacīja, ka viņas dzejoļi jau mīļajiem austrāliešiem nekur nepazudīšot. Viņa ierosinot izmantot izdevību un vairāk paklausīties ciemiņu no Latvijas.

Pēc sarīkojuma abi ar Ritu Gāli pie Latviešu nama nofotografējāmies. Vai man esot iebildumi sniegt nelielu interviju “Amerikas balsij”? Sacīt, ka

būtu baidījies, nozīmētu pārspīlēt. Bija pretīgums. Likās, esam no tā visa nomazgājušies, tikuši vaļā un projām. No “Dzintarkrastiem”, no “balsīm”. Kas mums par to vairs daļas? Pie velna, tā nav bumba manā laukumā! Es atteicos. Iespējams, ka diezgan asi. Nav izslēgts, ka muļķīgi. Tā mēs toreiz ar Ritu Gāli izšķīrāmies. Pēc manas pārliecības — uz mūžu mūžiem.

Laiks joņoja. Pasaule mainījās. Latvija atguva neatkarību. 1992. gadā man iznāca grāmata “Sarunas ar jāņtārpiņiem”. Jaunajiem apstākļiem pieklājīgā tirāžā — 15.000 eksemplāros. Daļa no tiem nonāca arī pie latviešu lasītājiem aiz robežām. Atsauksmes bija labas.

1993. gada agrā pavasarī saņēmu no Ritas Gāles draudzīgu, sirsnīgu vēstuli. Viņa aicināja mani rudens pusē referēt divās 3x3 nometnēs — Mičiganas Garezerā un Katskiļos netālu no Ņujorkas. Gadu gaitā par dzejnieci biju paguvis uzzināt šo to vairāk. Latvija lēnām pildījās ar Rietumos iznākušajām grāmatām, žurnāliem un laikrakstiem. Vecās publikācijas un fotogrāfijas savā ziņā bija kā laika mašīna, ar kuru varēju nokļūt pagātnē nogrimušajos gados. Atgriezās jaunība, tuklie atkal staigāja tievi, plikgalvainie — cirtaini. Starp jaunajām rakstniecēm “Elles ķēķī” rosījās arī meitenīgi slaidā ņujorkiete Rita Gāle. Pļāpīgie aprakstnieki čaloja par viņas autokaislību, kritiķi tirzāja viņas publikācijas.

Vairākkārt pārlasīju skaidrajā, mierīgajā rokrakstā rakstīto vēstuli. Un pirmoreiz mūžā man iegribējās aizbraukt uz Ameriku.

Tā es nonācu Livingstonā, Ņujorkas satelītpilsētiņā Ņūdžersijā. Klusā, sapņainā ieliņa saucās Springbrook (Pavasara strauts). Iepazinos ar vēl vienu Ritas Gāles variāciju — Ritu Gāli, mājaskundzi. Viņas dzīvesbiedrs Uibo kungs, kas okeāna viņā pusē iztēlē man brīžiem bija tēlojies gan kā temperamentīgs itālietis, gan kā šerps meksikānis, izrādījās vistīrākais Vidzemes Ansis ar dažām saknēm igauņu zemē. Kad labvēlīgi izdevās nokārtot attiecības arī ar mājas apsardzes priekšnieku garspalvaino Lāci, kārtējo reizi sapratu, ka jēdzieni “tuvs” un “tāls” ir relatīvi. Protams, ir vietas, kas katram latvietim tuvas gluži ģeogrāfiski. Taču vairumā gadījumu apjaudas rada kultūrvide, cilvēka starojums. Rīgā dažviet klīstu kā apmaldījies, Amerikā pie Ritas Gāles jutos kā mājās.

Mičiganā, Kalamazū latviešiem pieder lieli īpašumi: ezers, meži, lauki, viesnīcas, sporta halle, sabiedriskās ēkas, privātmāju skupsna.Tā ir neatlaidības, mīlestības, rūpības radīta vide ar latvisku garu. Savā ziņā—Latvija Amerikā.

Iespaidīgs areāls latviešiem pieder ari gleznainajā Apalaču kalnu kūrortā Katskiļos, netālu no Ņujorkas. Pēc dziļi iesliedētas tradīcijas ik vasaru šajos centros joprojām kopā saplūst Amerikas latvieši no tuvienes un tālienes, lai

latviskā gaisotnē pavadītu atvaļinājumu, bērniem un mazbērniem dotu nojausmu par Latviju un latvietību. Savs ieguvums bija arī man. Līdzdarbojoties abu 3x3 nometņu literārajos puduros, iepazinos ar vairākiem agrāk uz papīra sastaptiem kolēģiem: smalkjūtīgi pieklusināto dzejnieci Maiju Meirāni, trešās paaudzes dzejnieci ģimenē Sarmu Muižnieci, impulsīvo bibliogrāfu un vēsturnieku Jāni Krēsliņu. Arī ar vitālo, enerģisko prozas rakstnieci Indru Gubiņu, kuru Rīgā gan biju reiz sastapis, taču tuvāk nepazinu. Rita Gāle, kas manā acu priekšā jau vairākkārt bija pārtapusi no vienas lomas citā, atklājās kā zinīga literatūrvēsturniece un literāro procesu skaidrotāja.

Katskiļos par latviešu dzeju svešumā runāja dzejniece Valda Dreimane. Viņas biogrāfija, no vienas puses, varēja likties fantastiska, no otras — kā teiktu boļševiki — tā bija tipiska veselas latviešu paaudzes lielai daļai. Pamatskola Rīgā, vidusskola bēgļu nometnē Vācijā, mācības vienā no ASV slavenākajām augstskolām — Hārvarda universitātē, doktora grāds Minhenes universitātē un atkal Hārvarda — jau kā docētājas darbavieta. Pēdējos gados Valda Dreimane no amerikāņu izglītošanas bija atteikusies un uzņēmusies Minsteres latviešu ģimnāzijas vadību.

Valdas Dreimanes spējas pārvērst literatūru no necaurredzama biezokņa par dzīvu dvēseļu mežu, bija apmādinošas. Toreiz es publiski sacīju vārdus, zem kuriem parakstos šobaltdien: “Ja savā dzīvē kaut ko nožēloju, tad varbūt vienīgi to, ka man nav bijusi tāda literatūras skolotāja kā Valda Dreimane.”

Apalaču kalni pamazām ietērpās rudenīgās krāsās. Tuvojās laiks, ko Amerikā sauc par indiāņu vasaru. Dienas pieturējās saulainas un karstas. Valda Dreimane izskatījās nedaudz apgurusi, bet man nenāca ne prātā, ka mūsu pirmā tikšanās varētu būt arī pēdējā. Nākamajā ziemā Rita Gāle kādā vēstulē ieminējās par Valdas Dreimanes slimību un pēc dažiem mēnešiem viņas attēlu jau ieraudzīju laikrakstā melnā sēru ielogojumā. Valdas Dreimanes pūliņi trimdas jaunās paaudzes sasaistē ar latviešu kultūru ir nenovērtējami. Nekādi nespēju sevī pārvarēt nožēlu, ka viņas talanta lielais sējums gājis secen Latvijas latviešiem. Mums dzimtenē tas bijis neatsverams zaudējums. Tādu, kas grib un spēj audzināt, mīlēt, kopt bijis tik maz. Blakus vīzīga-

jam noliedzēju un ārdītāju pulkam, kas jūsmīgi grozās kā vējrāditāji svešās vēsmās.

1994. gada vasarā Rita Gāle ciemojās Latvijā. Dzejniece vēlējās aizbraukt uz Kolkas ragu un kādreizējo aizliegto zonu — senajiem lībiešu zvejniekciemiem pie “lielās jūras”.

Mazirbē ir kāds satriecošs piemineklis, kas nav uzrādīts ceļvežos un kartēs. Laivu kapsēta. Maniakālās bailēs no saskares ar pasauli padomju vara tūdaļ pēc Kurzemes okupācijas sāka jūras piekrasti pārvērst par tukšo joslu. Zvejniekiem jūraszveju piekrastē aizliedza. Laivas ar tankiem un smagajiem traktoriem aizvilka tālu projām viņpus kāpām. Kuplo dīvains pamežs, pilns melniem, satrunējušiem laivu ģindeņiem. Gandrīz vai katrai laivai cauri izaudzis bērzs vai alksnis. Apkārt drūzmējas biezas lapotnes, sūnas piebārstītas krāsainām lapām un raibām sēņu cepurēm. Klusumam rudenīgi skumja smarža, bet augšā, aizsegtajās debesīs, vienmuļi sasaucas gājputni.

Ar Kurzemi Ritai Gālei saistījās dārgas jaunības atmiņas. Līdztekus braucienam uz Roju, Kolku, Mazirbi un Miķeļbāku, stāstījumos tika izbraukāti citi neaizmirstami ceļi — no dzimtās Džūkstes uz skolas gadu Jelgavu, no mīļajiem “Tomiņicm” uz Lielupes līčiem. īpaši iegūlies atmiņā stāsts par Ritas bēgšanu no mājām ar divriteni uz Lubes dzirnavām pie skolas draudzenes Ainas Zemdegas, kas tagad pazīstama dzejniece.

Rita Gāle izdošanai Latvijā bija sagatavojusi dzejoļu krājumu. Šajā sakarā runājām par tā sauktās “trimdas gramatikas” un “Latvijas gramatikas” kariņiem. Dzejniece sacīja, ka viņa savus dzejoļus, protams, iespiedīšot tādā rakstībā, kādā tie sacerēti — ar ch un mīkstināto r. Es taču nedomājot, ka Latvijas dzejniekiem savus dzejoļus pirms drukāšanas trimdas izdevumos vajadzētu tulkot “trimdas gramatikā”?

Te mūsu viedokļi nesakrita. Es uzskatīju, ka neatkarigās Latvijas likumi — arī gramatikas likumi — Latvijā attiecas uz visiem un ka dalījums Latvijas latviešos un trimdas latviešos atkrīt, ja jau tagad vieniem un otriem kabatā zilvākotā pase. Pretstatā nesamierināmībai, ar ko parasti beidzas šī jautājuma tirzāšana plaša mēroga saietos, mēs ar dzejnieci neiecietībā neuzbangojām. Vienojāmies, ka tur, kur saduras ieradums ar reformām, steiga un kategorisms var atnest vienīgi ļaunumu. Agrāk to izprata gluži labi. Trīsdesmito gadu sākumā, kad žurnāli, avīzes un grāmatas no vācu (gotu) burtiem pārgāja uz latīņu rakstību, maiņas process turpinājās vairākus gadus. Sākumā pat vienā avīzē vai vienā žurnālā daļa materiālu tika publicēta ar gotu burtiem, bet daļa — latīņu šriftā.

Mēs izbraukājām vai pusi Kurzemes, izstaigājām garus gabalus pa viļņu

piesvaidlto jūras krastu. Līdzi nāca Dundagas un Slīteres silu rudenīgās smaržas. Iegriezāmies vecās baznīcās un mūžībā iegrimušās kapsētās. Vērojām saules rotaļas plostainajos mākoņos. Nezinu, kad un kur sarakstīts Ritas Gāles dzejolis.

Trīsreiz nolijis lietus, noskalojis

mūžīgas ilgas pēc jūras.

Rokas un kājas vēl vasaras tvīkst!

Bet ar rudens sauli uz pieres es ieeju mežā.

Kad es to lasu, allaž atceros mūsu braucienu pa Kurzemi.

Tagad biju atbraucis uz Ameriku. Kopā ar Ritu un Ansi kuģojām pa Hudzonas grīvu. Nez no kurienes bija radies priekšstats, ka Brīvības statuja stāv uz salas atklātos ūdeņos un ir pirmais, ko, tuvojoties no okeāna puses, Amerikā redz. Kādi maldi! Tur, kur paceļas simboliskais sievietes tēls ar teatrālo lāpu, no okeāna vairs nav ne miņas. Tic ir sauszemes apņemti iekšējie ūdeņi. Uz Manhatanas lekni sazēlušās debesskrāpju dobes fona Brīvības statuja neizskatās īpaši dižena. Banku un tirdzniecības centru mājokļi slien galvas aizvien lielmanīgāk. Brīvības simbols it kā saraujas, it kā pamazām plok uz arhaiskā pjedestāla.

Ņujorkā nolaižoties Kenedija lidlaukā vai no kontinenta puses Ņuarkā, pārsteidz kas cits. Pilsētai apkārt un šur tur ari pa vidu lielās platībās plešas purvi un niedrēm pieauguši dumbrāji. Sešu joslu šosejas malā iespaidīgs tērauda radio mastu puduris paceļas tieši no slapjas damakšas. Naivi domāt, ka amerikāņiem nebūtu pa spēkam šos odu perēkļus nosusināt. Bet tā ir Ņujorka, kur smukuma pēc maz ko gludina, kur neloģiski kontrasti sastopami ik uz soļa.

Kurš pateiks, kāpēc tieši milzīgo plašumu zemē radās ideja celt debesskrāpjus, īpatnējās trepes, lai rāptos debesīs? Ar apkārtni nesaistītās, no kopsakarībām izrautās būvniecības aizsākumi esot meklējami praktiskos apsvērumos. Diez vai. Aizvien skaļākas kļūst valodas, ka debesskrāpju izmantošana ir pārmēru dārga, neērta un psiholoģiski kaitīga. Tikai no ārpuses debesskrāpis ir saules apspīdēts un vēju apglaudīts milzenis. Iekšpusē tas ir vienmuļš, kārtains spraugu sprosts. Tu esi iespiests kaut kur starp 85. un 97. spraugu, un tavu vietu šajā miteklī norāda telpas numurs, pieņemsim — 8293. Mīļā stundiņ, līst iekšā tādā alu un eju mudžeklī, kā vabolītei, kā

cirmenim iekūņoties 1/8293 daļā no vesela! Instinktīvs izzušanas baiļu slieksnis, ieejot debesskrāpī, laikam jāpārvar daudziem. Vai gan savādāk arhitekti greznā izšķērdībā plānotu dižkrātiņu apakšējos stāvus? Ņujorkas centrā, piemēram, kāda debesskrāpja apakšējo stāvu veido stiklos ietverts pilna auguma mežs. Apvienoto Nāciju debesskrāpis pieskaitāms iespaidīgākajām Ņujorkas ēkām. Galvenajām telpām, tajā skaitā Ģenerālās asamblejas un Drošības padomes sēžu zālēm arhitekts debesskrāpī tomēr vietu nav ierādījis. Tās novietotas atsevišķā ēkā, ērtā, plašā, ar tik augstiem griestiem, ka tur šurpu turpu staigā Fuko svārsts, līdzīgs tam, kāds Sanktpēterburgas īzaka katedrālē.

Ubagus Ņujorkā tikpat kā neredz, toties daudz bezpajumtnieku. Blakus pazīstamas viesnīcas greznajām virpuļdurvīm, izlaidies garšļaukus uz biezām avīzēm, guļ klaidonis. Pie kājām suns un galvgalī sakrauta iedzīve. Skaļi, nervozi melnādaini jaunekļi, it kā dīki kavēdami laiku, it kā kaut ko tirgodami vai gaidīdami, piepilda ielas; vai tie būtu viņi, kas narkotisko dullētāju paģirās kļūstot bīstami? Ne velti Amerikā ikvienam zināms likums — ja pret tevi pavērš ieroci un prasa naudas maku, neķer pie kabatas, uzstājējs var nodomāt, ka grasies šaut.

Amerikā spēle notiek pēc nežēlīgiem noteikumiem, izteikta spēka spēle, kurā stiprākais piespiež vājāko pie apmales. Tas nenozīmē, ka slikti darbotos sociālās palīdzības iestādījumi vai budžets atvēlētu mazas summas dzīves pabērniem. Iespējams, ka labdarības organizāciju te vairāk nekā citos kontinentos. Es runāju par filozofiju, kas darbina sabiedrības spararatus. Amerikā nevarību un nabadzību nicina. Amerikā vai nu jāuzrāpjas uz jumta vai jākrīt. Un tikai tāpēc Amerika ir tā, kas tā ir, un tikai ar tādu garu Amerika notur savas pozīcijas.

Dažādu etnisko grupējumu sadzīvošana šajā imigrantu valstī joprojām ir problēma. Asākās, griezīgākās pretrunas pēdējos gados it kā pieslīpētas, bet tikai nedaudz un no ārpuses. Izšķiroša atrisinājuma nav. Dažādas ādas krāsas cilvēki strādā vienā darbavietā vai mācās vienā skolā, bet tas neko nenozīmē. Joprojām pastāv melnādaino rajoni un balto rajoni ar to, ko šie jēdzieni sevī slēpj. Tiklīdz kādā rajonā melno uzrodoties vairāk, pārējie vienkārši aizvācoties. Kāpēc? Tiek skaidrots jau dzirdētais — cits dzīves stils, cits pasaules skatījums. Un lielāka noziedzība. Statistiķi apgalvo, ka Ņujorka un tai tuvākās pilsētas strauji melnē.

Amerikānis pēc savas dabas ir patriotiski noskaņots. Jā, viņš var izcept torti ar zvaigznēm un svītrām, var džinsu sēžamvietu izrotāt ar Amerikas ērgli, bet pamatā tam patiesas jūtas. Veikalā līdzās kases aparātam Amerikas

karodziņš. Jūs braucat uz Vudstoku, kur pirms divdesmit pieciem gadiem notika daudzinātais hipiju festivāls. Garām drāžas motocikli ar nostalģiskiem ekshipijiem. Plīvo gari mati, apģērbu lēveri, saulē spīguļo kaltas jostas, eksotiskas rotas. Un gandrīz visiem pie bagāžniekiem pland zvaigžņu un strīpu karogs. Par gaumi, protams, var strīdēties, taču amerikāņu pilsoniskais lepnums manī vieš baltu skaudību. Latvijas jaunatnes liela daļa tādai stājai diemžēl par gļēvu. Patriotisms no latviešu galvām piecdesmit gados sists laukā ar tādu brutālu nežēlību, ka izstrādājies reflekss no šīm jūtām vairīties, slēpjoties aiz nihilisma, aiz bravūras, aiz vienaldzības — kā nu kuro reizi.

Amerikas karogam ir sarežģīts zīmējums. Liekas, nekas nebūtu vienkāršāk, kā tos drukāt līdzīgi kleitu, pidžamu un kreklu audumiem. Vai amerikāņi to dara? Nevienā oficiālā vietā jūs neredzēsit drukātu Amerikas karogu. Tikai un vienīgi šūtu. Tradīcijas vārdā amerikānis no nešaubīga veco normu lauzēja kļūst par stūrgalvīgu konservatīvo.

Saimniecisko jautājumu saprātīga kārtošana ir norma. Teiksim, draugi pie muzeja kases pērk 2 parastās un 2 pensionāru biļetes. Jūs iebilstat, ka esat pensionārs Latvijā, nevis Amerikā, ka jums nav dokumenta, ar ko pensionētību pierādīt. Tādas runas Amerikā skan smieklīgi. Pensionētība nav jāpierāda. Ļaudis gados var pieprasīt pensionāra biļeti un bez jebkādām runām saņemt. Sīkākā rocībā nokļuvis cilvēks par pilnu cenu uz muzeju nenāktu, bet tagad varbūt atnāk. Ka maksas atvieglojumi var būt ienesīgi, der likt aiz auss.

Daudz dzirdēts par Makdonalda ēdienveikaliem. Jā, Makdonalda iestādījumi Amerikā ir iecienīti. Kad amerikānietei jāgatavo pusdienas, viņa nereti saka ģimenei — brauksim pie Maka, tur nav sliktāk kā mājās! Šī frāze taisnā ceļā nāk no Makdonalda reklāmas, bet amerikāņi tai tic. Kāpēc? Saprotams, ēdamo pasniedz uz jauna šķīvja, rīkus izņem no sterilas turziņas, zobu bakstāmais zīdpapīra maciņā. Bet ērtas un tīras ir arī citu firmu ēdinātavas. Kāpēc tieši pie Makdonalda? Lasām vēlreiz Makdonalda reklāmu: “Jūs varat mūs pārbaudīt jebkurā brīdī no virtuves līdz tualetei.” Re, kur āķis! Kurš vēl pievērš uzmanību WC istabai? Izrādās, svarīgs ir publiskuma neapēnots publisks komforts.

Ņujorkas centrālajā daļā — Manhatanā — viegli orientēties. Sala sašvīkāta gareniski un šķērsām līdzīgi rūtiņu burtnīcas lapai. Gareniskās līnijas — avēnijas, šķērseniskās — ielas. Tikai Brodveja, kam pēc virzības vajadzētu būt vienai no avēnijām, kā piedzērusies velk slīpi pāri visai salai, šķērsodama arī citas avēnijas. Brodvejas un septītās avēnijas krustojuma apkārtnē atrodas plaši pazīstamais Brodvejas teātru rajons, ko veido apmēram septiņdesmit

Ņujorkas ievērojamas skatuves. Varētu gandrīz teikt — ari Ņujorkas teātri ir mežs, kas zaļo debesskrāpju apakšējos stāvos.

Ir svelmaina augusta svētdiena. Dienas vidus. Dzīvsudraba stabiņš termometrā rāda +32° pēc Celsija. Brīnišķīgā kārtā Brodvejā teātri darbojas, durvis aicinoši atvērtas. Dabiski, rodas vēlēšanās ienirt kādā no zālēm. Ieceri atvieglo vienotās biļešu kases datoru zināšana. Atliek tikai tāds sīkums — tā jāsavieno ar savām repertuāra vēlmēm. Reklāmas atklāj gaiši — Brodvejā “velk” vecie grāvēji: “Nožēlojamie”, “Kaķi”, “Operas fantoms”, “Mis Saigo-na”, “Eņģelis Amerikā” utt. Bieži dzirdētās vaimanas par Brodvejas krīzi — zinātāji saka — neesot pamatotas. Vienkārši, uzvedumi maksā miljonus, ejošas izrādes nesteidzas nomainīt ar jaunām. Tieši pazīstamās visbiežāk esot izpārdotas. Tūristi no pasaules malu malām Ņujorkā meklē to, par ko lasījuši vai dzirdējuši. Tāds ir cilvēks.

Dators izrādās vēlīgs, vēl dažas biļetes dabūjamas uz Vēbera “Kaķiem”. Tos rāda jau gadus desmit. Galu galā katram žanram sava klasika. Un 1911. gadā atklātajam Ziemas dārza teātrim ir sena slava. Te darbojies Bemsteins, Žozefīne Bekere, te pirmoreiz uzvests “Vestsaidas stāsts”. Teātra zāle drīzāk maza nekā liela (kā mūsu Nacionālajam teātrim). Nav garderobes. Ziemā skatītājs mētelīti pabāž zem krēsla. Starpbrīdī daļa skatītāju iziet uz Brodvejas smēķēt, daļa kāpj uz vaļā palikušās skatuves. Amerikāņi starpbrīdī labprāt parunājoties ar aktieriem un ievācot autogrāfus. Bērniem domātās izrādēs noteikti. Es nezinu, vai Brodveja skatītājam izdabā. Ar skatītāju Brodvejā rēķinās. Viss virzīts tā, lai cilvēks, kas ienācis meklēt teātra burvību, nožēlotu, ka viņam jāiet prom, nevis to, ka viņš ienācis.

Par Amerikas muzeju plauksmi šaubās retais. Runā pat par tādu kā bumu. Jā, muzeji ir bagāti un labi uzturēti. Vecajā pasaulē ievērojamākās mākslas krātuves apvēdī skumjš bijušās varenības un dziestošo dinastiju blāzmojums. Amerikā tās liecina par dolāra pirktspēju. Amerikā muzeju vairumu radījuši mecenāti. Varētu sacīt tā — katram Rembrantam un katram Rubensam šeit nāk līdzi atmiņas par izsoles āmura klaudzieniem un spalvas skrapstēšanu uz čeku grāmatiņas lapas. Tāpēc nav brīnums, ka Amerikā sevišķi plaši pārstāvēti mākslas periodi, kas sakrīt ar dolāra visvarenības ēru.

Ari Ņujorkas Modernās mākslas muzejs ievērojams tieši ar modernisma dižajiem praviešiem: Pollaku, Rotko, Miro, Pikaso, Šagālu, Riveru, Sikeirosu, Orosko. Kā līdzīgs ar līdzīgiem vietu dala pagaidām pasaulē visvairāk ievērotais Ķoņu pagastā dzimušais latviešu mākslinieks Gustavs Klucis. Viņa konstruktīvos plakātus ari Amerikā uzskata par šī žanra dārgumiem.

Irdenais darbu izvietojums un labais apgaismojums nenogurdina. Gaisotni nepiesārņo neuzticība — vērtības sargā neuzbāzīgi. Gribat fotografēt— lūdzu! Gribat pasēdēt gleznas priekšā uz grīdas — lūdzu! Zaļajā idilliskajā skulp-tūrdārzā ļaudis starp mākslas darbiem, ērti atlaidušies krēslos, kurpes noāvuši, acis pievēruši klausās strūklakas burbuļošanā. Redzams, šī ir iecienīta relaksācijas vieta, kur diendienā uz stundiņu ieskriet atvarināties no dzīves sprieguma. Es vienkārši saku “ļaudis”, bet publika ir īpaša. Tie ir cilvēki, kurus amerikāņu komercfilmās neiznāk redzēt. Varētu sacīt, minoritāte, humanitārie amerikāņi. Literatūrā, mākslā, zinātnē enkurotie. Trīdamies gar dažādām teorijām un koncepcijām, viņi arī pasaules uzskatu, šķiet, izveidojuši no šīm teorijām un koncepcijām. Galvenokārt kosmopolītiski liberālām. Sešdesmito gadu progresīvais inteliģents savu nostādni pauda protesta demonstrācijās un pilsoniskā nepakļāvībā. Deviņdesmitajos gados viņš stāju un pārliecību apliecina, piemēram, audzinot pieņemtus dažādu ādas krāsu bērnus. Vai šis ideālisms pārtaps jaunā amerikāniskās kopības kvalitātē vai izrādīsies par kārtējo utopiju, rādīs nākotne.

Ilgus gadus Disneja radītā Mikipele amerikānisko garu, iespējams, simbolizēja ne mazāk kā Brīvības statuja. Pašreiz Mikipele ir gandrīz aizmirsta. Amerikāņus interesē dinozauri, stegozauri, brontozauri, ihtiozauri, plezio-zauri, triceratopi, dinotērijas utt. Populārs multiplikāciju filmu varonis ir dinozaurs Bāmijs. Bāmijs rotā konfektes un cērmju zāles, lineālus un cepures. Rotaļlietu veikalā Bāmijs plunčājas vannā un skolnieku plecu soma kļuvusi smagāka — uz tās uzritinājies dinozaurēns krietna kaķa lielumā. Tas sakrīt ar lielfilmas “Juras laikmeta parks” (pirms sešdesmit pieciem miljoniem gadu) iznākšanu uz ekrāna.

Zināms, ne jau vienīgi reklāma nosaka panākumus. Amerika redzējusi pietiekami daudz izvērstu kampaņu, no kurām čiks vien iznācis. It visās jomās. Taču ir skaidrs — bizness nav tikai ekonomikas spēle. Lai gūtu panākumus neiedomājami blīvajā piesātinājumā, jābūt gan spēcīgam sava žanra zilonim, gan vienlaicīgi redzīgam kā mušai, kas spējīga pārlūkot visu telpu. Un — bez šaubām — apveltītam ar smalko jušanu, kas piemīt vien retiem kukaiņiem — uztvert visniecīgāko zemes sakustēšanos tūkstošiem kilometru tālumā. Bizness Amerikā ir miljonu noskaņošana vēlamajā virzienā, interešu inscenēšana, tieksmju manipulēšana saprātam grūti aptveramos mērogos.

Šobaltdien Amerikā nomanāma jauna “gaisotnes pārbīdīšana” lielam psiholoģiskam kūlenim. Nolemts nācijas rokās ielikt grāmatu. Pirmajā mirklī tāds mērķis var likties fantastisks. Amerikāņi nekad nav bijuši dedzīgi literatūras alcēji, pie tam vairākas paaudzes iekampusi televīzija; cilvēki aplipuši ar narkotisko telekūtrumu — nekas nav jādara, jāsēž pie kastes un jāļaujas uzpildīšanās kaifam.

Zinot, cik pamatīgi amerikāņi tādas lietas dara, iecere tomēr jāuztver nopietni. Viss viļņo, viss mainās. Modes, centieni, tikumi, simpātijas, ideāli. Varbūt tieši ilgi noturētā nelasīšanā slēpjas dzinulis jaunam lasīšanas vilnim. Diskotēkas, sporta sacensības, masu sanāksmes, ielu burzma, darbs, skola — viena vienīga čupošanās, drūzmēšanās, burzmēšanās. Vai cilvēks no tā visa nav noguris? Ir. Kas atliek? Valdzinošā, darbīgā vientulība ar grāmatu. Vidusmēra amerikāņa naudasmaks un laika budžets to atļauj. Neizbaudītais lasīšanas prieks amerikānim atklājas kā vilinošs jaunums — pasaules literārās bagātības ir viņa rīcībā labos izdevumos, žilbinošā poligrāfijā. Ar ilustrācijām, ar vēsturiskām, ģeogrāfiskām un personālām izziņām. Grāmata gluži amerikāniskā neatlaidībā sāk tuvoties. Ar reklāmām. Ar abonējamām lētām klasiķu sērijām. Ar jaunām, ērtām, kārdinošām tirgotavām katrā nomaļā Amerikas stūrī. Jaunajos dižveikalos atrodams viss, un ja tomēr kaut kā trūkst, dažu dienu laikā tiks sagādāts. Daiļliteratūra, kriminālliteratūra, zinātniskā literatūra, bērnu literatūra, mācību un bilžu grāmatas. Visneiespējamākie žurnāli, atlanti, kartes, globusi.

Grāmatu Ēdenes dārzā simts kārdinājumiem noturējies pretī, jūs noteikti atradīsit tādu, ko nolikt atpakaļ plauktā pietrūks apņēmības. Varat ticēt, es runāju no pieredzes. Grāmatveikalā pats sev par brīnumu nopirku “Ilustrētu pasaules vēsturi”, kurā jau aprakstīta Latvijas trešā Atmoda. Astoņi simti lappuses. Ar kartēm, shēmām, labām fotogrāfijām un fantastiskām ilustrācijām par trīsdesmit pieciem dolāriem. Amerikā tas skaitās lēti.

Pieci simti gadus pēc Kolumba, atgriezies no Amerikas kontinenta Rīgā, uz jautājumu “Ko labu Amerikā atklāji?” no manis negribot izbira pārsteidzoši vārdi:

— Kolumbs Ameriku nevarēja atklāt, jo toreiz Amerikas vēl nebija. Viņš atklāja iespēju Ameriku r a d ī t. Un tas joprojām notiek.

Dzejnieks cīnās ar dēmoniem. Māris Čaklais

Māris Čaklais, manuprāt, jau ar pirmajiem dzejoļiem ir savas paaudzes racionālākais, konstruktīvākais, nesentimentālākais dzejnieks. Viņš neap-dvēseļo, neapjūsmo, neko tieši uz papīra nepārceļ. Norises Māris Čaklais izārda pa ritenītim, pa skrūvītei, pa atsperītei. (To pašu viņš dara ar kokiem, krūmiem, puķēm: lapas atsevišķi, ziedi atsevišķi, stroncijs atsevišķi.) Un tad montē no jauna, audzē no jauna, negaidīti, pārsteidzoši, saspriegti. Dažkārt ironiski sastāda ar saknēm gaisā. Viņa vadātājs šajā darbā ir tikai un vienīgi dzejas loģika, dzejas realitāte, dzejas kopsakarība. Kā prasa doma, domāšanas piegājiens. Tā nav inerces ritināšana, kad trīs, četrus punktus var savienot ar taisni, iepriekš paredzot, kur būs piektais, kur sestais. Vai, teiksim, paro-taļāšanās ar dzejas kaleidoskopa stobriņu pussnaudā pirms aizmigšanas.

Arī Māra cilvēciskais portrets manos priekšstatos ietveras vārdā — domātājs. Iekšupvērsts, mazliet iestindzis skatiens aiz bieziem dioptriju stikliem, viegli saraukta piere. Nē, Čaklais nav no smējējiem, rēcējiem. Viņš ir domīgs pasmaidītājs. Ieskatieties, kā viņš iet pa ielu — nedaudz saliecies, nevis salīcis, bet tieši saliecies, it kā pārvarēdams pretestību, ari sevī. Vienmēr lietišķi steidzīgs, vienmēr norūpējies, ar pilnos apgriezienos nodarbinātu prātu. Uz ielas stūra vai koridorā ar viņu sarunāties grūti. Viņš prasa no sarunas slodzi. Anekdotes mierīgi varat nestāstīt, vai par hokeju, par automašīnu ķibelēm, par vasarnīcu remontu. Bet par trāpīgu asprātību, svaigu secinājumu, jaunu ideju Čaklais gatavs dot kaut ko adekvātu pretī. Tikai negaidiet, ka viņš allaž jums piekritīs, viņam pašam savi slēdzieni.

Kādā publikācijā Čaklais Ausekli raksturo ar trim vārdiem: stabilitāte, noteiktība, nelokāmība. Par Čaklo var sacīt: stabilitāte, noteiktība, patstāvība. Dzīvodams galvenokārt ar domām par dzeju (par savu dzeju, par savu draugu dzeju, par dzeju kopumā), viņš vienlaicīgi ir fiziski stiprs darba (dzejasdarba) strādnieks. Pretstats banālajai dzejnieka klišejai. īsts literatūras profesionālis, ja gribat — kultūras darbinieks, ja gribat — vārda mākslinieks šo jēdzienu labākajā nozīmē. Māra dzejassoļa kampiens jau ceturto gadu desmitu ir apbrīnojami līdzens. Viņš ir viens no tiem stabilajiem punktiem, kas der par orientieri sajauktās situācijās.

Kad Māris Čaklais nāk pretī pa ielu, es zinu, viņš var mani ari nepamanīt. Viņa iekšējā koncentrētībā, viņa uzvilktajā gaitā jaužams svarcēlājs, kas gatavojas ķerties pie stieņa.

Ir norises, par kurām nešaubās: arī neskatījies zinu, ka pulkstenim griežas rādītāji, ka kompasa adata dejo pret ziemeļiem. Un tāpat es zinu: Māris Čaklais pašlaik raksta dzejoļus, tulko, apcer literatūru. Drīz viņam atkal iznāks grāmata. Vismaz man tā šķiet. Lai gan Čaklais raksta:

Cik viens mēs par otru zinām?

Maz, pavisam maz.

Ja es sacītu, ka par Māri zinu daudz, tā nebūtu patiesība. Tomēr trasē, ko sauc par dzīvi, vairākus gadu desmitus mums iznācis soļot stipri tuvu. Turklāt

dažādos laika apstākļos. Kā Māris pats sacījis — “cilvēksauciena attālumā”. Es teiktu — ēnu sniedzamības attālumā. Ēnu sniedzamības attālums, manuprāt, veido īpašu tuvības klasi, līdzīgi tam, kā īpašu klasi veido cilvēki ar vistuvākajām (elpas saskares) vai tikai ar domu saskares attiecībām.

Pēc būtības mēs, protams, esam no dažādām pasaulēm. Man allaž licies, ka runāt, piemēram, par “Ulmaņa laikiem” ar cilvēku, kas pats “Ulmaņa laikus” nav pieredzējis, nozīmē runāt ar sniegavīru par jāņugunīm. Māris ienāca rakstniecībā nepieklājīgi jauns. Parasti viņu ieskaita Ziedoņa un Vācieša vienaudžos. Tas nav pareizi. Māris par Ziedoni un Vācieti ir septiņus gadus jaunāks. Jēdziens “karš” viņam ir tīri teorētisks. Atšķirībā no Ziedoņa un Vācieša Čaklais ir sešdesmito gadu dzejnieks “bez pagātnes”. Es sevi skaitu par trīsdesmito gadu literatūras pēdējo arjergardistu.

Uzmanīgāk Māri Čaklo sāku vērot sešdesmito gadu beigās, kad viņam jau bija iznākuši divi dzejoļu krājumi. Reiz Piena restorānā ēdu pusdienas. Pie blakus galdiņa apsēdās Māris. Satraukts, nemierīgs. Pēc brīža durvīs parādījās Drāmas teātra jaunā zvaigzne Valda Freimūte. Māris steidzās viņai pretī. Nesen biju redzējis Blaumaņa “Pazudušo dēlu”, kur Freimūte spēlēja nelaimīgo mīlētāju Ilzi. Pie sevis toreiz nodomāju, redz, dzīvē viņai veicas labāk nekā uz skatuves.

Māris un Valda (paziņu un draugu dēvēta par Valdiņu) apprecējās. Piedzima Elīna un Ingmārs. Atmiņā peld laimīgas vasaras Lielupē kā gaiši mākoņi

saules pilnās debesīs. Toreiz upē vēl varēja nirt bez bažām. Uz zvejniekciemu veda smilšains ceļš ar brūklenājiem un mellenājiem abās pusēs.

Čaklie mitinājās upes malā vecā koka vasarnīcā. Nelielās istabiņas ar puķainām tapetēm vasarā ilgi saglabāja ziemas smaržas. Rudeņos, kad sākās pīļu medības, uz šķindeļu jumta sprakšķēdamas bira skrotis.

Viņpus meža, kur vasarojām mēs, vilināja jūra. Elīna gribēja jūru apciemot. Tad jau iznāca iegriezties ari mūsu pagalmā, kur auga saulsarga sēnes un zemes zvaigznes. Lielupes malā mums stāvēja indiāņu kanū, šmauga, droša, ietilpīga laiva. Parastais maršruts veda Lielupei pāri uz Balto kāpu. Straumes līkums, trīdamies gar krastu, Balto kāpu “ēda nost”, ieskalodams dzelmē. Balto smilšu un upes tumšo dzīļu cīniņš Māri, jādomā, kaut kādā ziņā bija skāris. Viņš uzrakstīja dzejoli.

Lielupe. Vakars.

Saules prožektors izgaismo priedes.

Kā viņas nodegušas!

Es gaidu pie pretējā krasta, kad kāpa nomaksās savu ikdienas nodevu.

Savus pārdesmit kubikmetrus melnajai dzelmei.

Katru dienu esot tāds brīdis.

Sagaidījis

es airēju atpakaļ savu kanū — nomaksāt savu tumsai.

Atzīšos, toreiz dzejolis man šķita savāds. Uzrakstīts pirmajā personā — es airēju. Par kādu tumsu runa? Ap Māri viss likās gaišs, viņš izskatījās nosvērts, par sevi pārliecināts. Varbūt literāra poza? Māris aizrāvās ar saulaino latvju dzejas Mocartu Ēriku Ādamsonu, kas līdzīgi Mocartam sevī bija mitinājis ari dēmonus. Melnie cēlieni Ādamsonu pārvērta pat ārēji: no rātna smalkmaņa — netīrā, bārdas rugājiem noaugušā klaidonī.

1973. gada 2. novembri drūmā slapjdraņķa dienā pie VEF Kultūras pils taksometrs sadūrās ar tramvaju. Valdiņa bija braukusi pie māsas paņemt uz māju Ingmāru. Taksometrs gaidījis pie durvīm. Māsa aicinājusi paēst pusdienas. Valdiņa atteikusi — jābrauc, Elīnīte gaida.

Ir brīži, kad laiks no pasaules pazūd. Nav ne pulksteņa, ne ciparnīcas, ne lielā, ne mazā rādītāja. Ir tikai notikumi. Secībā savirknēti nesakarīgi notikumi. Zvana tālrunis. Valdas māsa paceļ klausuli. Runā Eduarda Pāvula kundze un saka, ka Valdiņas vairs nav. Kā? Viņa tikko iekāpa taksometrā... Tikko. Kāds dīvains vārds. Bez sakara ar laiku.

Ziņa par traģisko gadījumu ātri apskrien Rīgu. Visi ir satriekti. Taču īpaši vētraini nāves vēsti uzņem cita jauna aktrise citā Rīgas teātrī. Viņa histēriski raud: es to negribēju, es to negribēju! Ingmārs tik tikko pie dzīvības. Māris ir Berlīnē.

Valdiņu izvadīja no Meža kapu Lielās kapličas. Gluži nejauši sagadījās, ka abi ar Māri ienācām ļaužu pārpildītajā kapličā, kad vaļējo šķirstu ienesa zālē. Mums vajadzēja pat pakāpties sāņus, lai Valdiņa tiktu garām. Es kļuvu liktenīgs liecinieks sarunai, kas nebija iespējama, bet tomēr notika. Notika pāris īsos mirkļos un pilnīgā klusumā. Valdiņa savas pēdējās lomas grimā izskatījās starojoši skaista, bet diez vai Māris to redzēja. Man liekas, ap viņu bija tumšāks nekā visdziļākajā dzelmē pie Baltās kāpas.

Pamazām, tikai pamazām atklājās Māra dēmoni. Ne jau mums skaidrot repliku “es to negribēju”, jautājums intīms.

Kas notiek ar dzejnieku? Melnas buras savam dzejas kuģim viņš neuzvelk. Starp rindām ieskanas tāda kā izaicinoša, kā spītīga satīra dungošana. Karnevālos apvelk maskas, lai paslēptos no citiem. Varbūt apreibušā satīra baudkāre ir maska, lai paslēptos pats no sevis?

Māris atkal ir ģimenes cilvēks. Pasaulē ierodas dēls Imants. Mēs esam kaimiņi. Viss it kā mierīgi, viss it kā kārtībā. Tomēr gaisotne atgādina Hulio Kortasāra stāstus. Naktīs skan raudas, krīt mēbeles, plīst trauki. No rīta — klusums un miers. Māris kā parasti nedaudz saliecies, lietišķs un steidzīgs aizsoļo uz darbu. Sandra sārtiem vaigiem, ar nevainojamu frizūru aiztek dienišķās gaitās uz teātri. Varbūt naktī esmu murgojis?

Maskavas Lielajā teātrīAndreja Upīša simtgadei veltīts sarīkojums. Mājās braucu vienā guļamvagona kupejā ar Māri. Naktī pamostos ar dīvainu sajūtu. Kāds aizžņaugti sauc: Valda! Valda! Samiegojies nevaru saprast, kas tā par balsi, kas tumsā sauc manu sievu. Tad attopos — ne jau manu Valdu sauc. Atkal viena dēmonu nakts. Māris kaut ko grib sacīt Valdai, kas jau četrus gadus guļ Mākslinieku kalniņā.

Pelēks, drūms aust rīts. Māris nomazgājies, lietišķi veicīgs skuj bārdu. Kā gulēji? Viņš tā savādi palūkojas manī. Es sakaunos. Banāli jautājumi, sarunājoties ar Māri, skan muļķīgi.

Manos priekšstatos dzīvo divi Māri. Viens, kas ietverts jēdzienā “diena”, otrs, kas saistās ar priekšstatiem par nakti. Varētu teikt — gaismas cilvēks un tumsas cilvēks. Es labi saprotu, ka tāds dalījums ir gaužām naivs. Melnbalti ir bēru karogi pie sēru eglītēm lauku kapsētās. Cilvēks ir raibs kā šaha galdiņš, kā zebras āda. Ari dzejnieks ir tikai cilvēks. Ar savu gaismu un savu tumsu. Un savu likteni — kā auļojumu uz zirga apkārt cirka arēnai, brīžiem karājoties kāpšļos zirgam pie vieniem sāniem, brīžiem pie otriem.

Astoņdesmito gadu sākumā Māra dzīvē ienāk Ieva. Naktī piezvana Māris. Viņi stāvu zemāk pie Egona Līva runājoties un kāds mani pieminot. Vai es esot bijis Liepājā Celtnieku klubā? Jā, biju. Nu, redzi, saka Māris, es tev zvanu no Liepājas, no Celtnieku kluba. Bet ja vēlies, nokāp lejā pie Egona. Vispār es domāju, ka tev šis mans zvans kādreiz vēl ienāks prātā...

Nezinu, ko Māris ar to gribēja teikt. Kļūdījies viņš nebija. Šo zvanu es patiešām atcerējos, kad Sandra ar Imantu aizgāja un mūsu mājā ieradās liepājniece Ieva ar diviem dēliem. Daudzējādā ziņā jaunā kaimiņiene bija apbrīnojama persona. Likās, viņas kalendārs sastāvēja no vienas vienīgas dienas — svētdienas. Viņu nekad neredzēja norūpējušos vai stiepjot smagas iepirkumu somas. Neizskatījās, ka viņa ko mazgātu vai tīrītu. Taču dzīvoklī viss mirdzēja un laistījās. Ieva pati staigāja sakopusies kā uz balli. Māris nāca un gāja aprūpēts un izgludināts. Četri bērni, šķietami, dzīvoja draudzīgā bariņā. Ieva piebrauc Rīgā neredzētā ārzemju markas automašīnā. (Ir astoņdesmitie gadi!) Ievai tīrais sīkums nagus nokrāsot violetus un matus raibus. Viņa apvelk līdz jostai dekoltētu kleitu, apmet ap kaklu lapsas ādu un it kā saka: par ko jūs brīnāties? Katram savs stils.

Ieva ir sabiedriska. Viņa grib visur būt un visur piedalīties. Viņai līdzās ir Māris. Tieši tā, kopš Māris, pieskaņodamies Ievai, izmainījis savu ārieni un sācis staigāt baltos, raibos vai rūtainos uzvalkos, iespaids nudien ir tāds, ka nevis Mārim līdzās Ieva, bet Ievai Māris. Šķiet, Mārim tāda spēle patīk. Varbūt Skota Ficdžeralda un Zeldas sindroms? Varbūt Ērika Ādamsona pastaigas ar kailām kājām pa Rīgas sniegotajiem bulvāriem? Šlidirks! Bumbaš! Vīrieši no Ievas nespēj novērst skatienus kā hipnotizēti trusīši. Sievu greizsirdības lēkmes, kaislību kūleņi, dievišķās instinktu rotaļas!

Māris Čaklais kā dzejnieks ap šo laiku ir viļņa galotnē, strādā raženi un spilgti. Rakstnieku savienība izvirza viņa kandidatūru Valsts prēmijai. Čaklā vārds sarakstos tomēr neparādās. Nolikumam neatbilstot grāmatu iznākšanas datumi. Taču dzirdamas arī citas valodas: Mārim bijusi saķeršanās ar miliciju. Pareizāk, Mārim un Ievai, abiem. Izrādās, uz pasaules ir tik daudz dēmonu! Un piezogas tie klusiem soļiem.

Dienas Mārim ar to visu, liekas, nav nekāda sakara. Avīzēs, žurnālos, grāmatās turpina birt karsti dzejoļi. No esejām šķiļas spriganas domas. Misiņa bibliotēkā viņš urķē zīmīgus literatūrvēsturiskus faktus. Laikmeta mīklai atbildes meklē Armēnijā un Gruzijā, Kanādā un Zviedrijā.

Tomēr tumsa prasa nomaksāt savu daļu. Tumsa ne vienmēr ir nakts. Tumsa ir ari vājuma brīži, kad kā murgu sapnī krītam bezdibenī. Šausmīgi šie brīži ir nevis tāpēc, ka krītam, bet ka zinām — neviens nevar palīdzēt.

Manuprāt, latviešiem paveicās — sarežģītajā pārvērtību un pārmaiņu posmā (1987.—1991.) laikrakstu “Literatūra un Māksla” vadīja Māris Čaklais. Šī laikraksta nozīmi toreizējos apstākļos grūti pārvērtēt. 1987. gadā nebija ne “Atmodas”, ne “Pavalstnieka”, ne “Elpas”. “Literatūra un Māksla” kā paguruša armijas pulka orķestris īstajā brīdī spēlēja īsto mūziku. Un diriģents bija Māris. Vēsts, ka Māris no avīzes atvadās, likās pārsteidzoša. Runāja, ka šajā pavērsienā iejaukta arī darbinieku sapulce.

Misiņa bibliotēkā satieku Māri, lietišķu, rosīgu. Kā allaž. Gribas zināt — kas un kāpēc? Sakaunos. Telpā starojoša gaisma, šim Mārim tādi jautājumi nav adresējami.

Kad pasaules astotais brīnums, tā sauktais latviešu dzejas fenomens, saskrējies ar tirgus ekonomikas leduskalnu, līdzīgi “Titānikam” noburbuļo dzelmē, Māris Čaklais atrod vietu uz cerīga plosta — kļūst par starptautiskā Brīvības raidītāja korespondentu Latvijā. Viņa reportāžām un komentāriem ir augsta žumālistiskās varēšanas un dzejnieka talanta zīme. Piemēram, Māra Čaklā ziņojums no Vecpiebalgas “Saulrietiem”, dzejniekam Kārlim Skalbēm simboliski atgriežoties tēvzemē: dzejnieka vēsts par dzejnieku, dzeja par dzeju. Akmens laiva, dzīvības un nāves Stiksas šurpu turpu izbraukājusi, piemiņas krastā iestrēga novēlotos mīlestības vārdos un apstājās. Debesis dārdēdamas atvērās, un dzejnieka pārnākšanu iesvētīja siltas lietus straumes. Jauni un veci, slapji līdz vīlēm, svinēja sastapšanos. Bez saprašanas, kur beidzās dzejnieks un kur sākās dzeja. Vai otrādi — kur beidzās dzeja, kas bija šeit visur, un kur sākās dzejnieks, kas dzejas dēļ tik daudz bija izcietis. Atkal spīdēja saule, un tikai viens jautājums palika noslēpumā tīts: kāpēc viss šajā pasaulē notiek tā, kā tas notiek?

Nesen Saldus pusē gadījās pajautāt kādam vidusskolniekam, ko viņš zina par Māri Čaklo?

— Kas viņš tāds ir? —jauneklis atjautāja. — Dīdžejs vai televīzijā taisa jokus?

Katram laikmetam savi varoņi. Dēmoni apdraud ne tikai dzejniekus, dēmoni apdraud ari laikmetus.

Daži prezidenta Gunta Ulmaņa tuvskati

1993. gada novembra sākumā man piezvanīja no Valsts prezidenta kancelejas — vai es nevarot uzrakstīt prezidentam runu Rīgas pilsētas pārstāvju svinīgajai sanāksmei Latvijas Valsts 75. gadadienas sakarā? Mēģināju atjokot, ka līdz desmit gadu vecumam “prezidentos” esmu spēlējis bieži, bet tagad iejusties tik atbildīgā lomā būs pagrūti. Kaut vai tāpēc, ka, darbojoties patālu no politikas maltuvēm, manā rīcībā maz informācijas, bez kuras nekas tāds nav uzrakstāms. Taču enerģiskā kundze neatlaidās, un galu galā apsolīju pamēģināt.

Tam bija vairāki iemesli. Attieksmi pret cilvēkiem parasti stūrēju meta-fīziski, vadoties no pirmā iespaida. (Kļūdījies esmu reti.) Ar Gunti Ulmani agrāk darīšana man nebija iznākusi, bet kaut kādi pozitīvi fluīdi ieslēdzās. Kā rakstnieks profesionālis “caur tēlu” es, protams, varēju marķēt jebkuru domāšanas modeli, turklāt šajā gadījumā runa bija par pieslēgšanos uzskatiem, kas neradīja iekšēju pretestību. Pasaules praksē vairumam valstsvīru runas izstrādā literāti, tā ir normāla parādība. Tikai naivi cilvēki domā, ka, piemēram, Kenedija slaveno inaugurācijas runu uzrakstījis viens pats Kenedijs vai ka Kolam, sarunājoties ar žurnālistiem, trāpīgās replikas allaž turas krājumā tāpēc, ka viņš ir izcili asprātīgs.

Nākamajā dienā no prezidenta kancelejas zvanīja vēlreiz — vai nedēļas nogalē es nebūtu ar mieru ierasties pie prezidenta Jūrmalas rezidencē. Ļoti labi. Ieguvu papildu dienu teksta slīpēšanai.

Sestdien norunātajā laikā Vesetas ielas pagalmā gaidīju apsolīto vedēju. Brauciens ilga apmēram trīs minūtes. Prezidenta plāni izrādījās mainījušies. Guntis Ulmanis mani pieņēma Blieķu ielā, Maikapara mājas otrajā stāvā.

Bija nomanāms, ka prezidents ir strādīgs cilvēks, kura darbalaiku neierobežoja astoņas stundas un piecas darbadienas. Uzrakstīto ātri pārlasījis, vispirms klusi un pēc tam ari balsī prezidents atzina, ka saturs viņam ir pieņemams un vārdi “sēž uz mēles”. Dažas tekstā minētās personas Ulmanim nebija zināmas, par tām viņš vēlējās papildu paskaidrojumus. Vispār šī sastapšanās manus priekšstatus par Ulmani patīkami papildināja. Varēja just, ka Latvijas brīvvalsts lietās viņš paspējis ierakties savai paaudzei neraksturīgi dziļi.

Valsts prezidenta 17. novembri teikto runu pēc svētkiem izlasīju laikrakstā. Teksts bija saglabāts pilnīgi. Taču nu jau tas vairs nebija mans teksts, bet Valsts prezidenta. No šī viedokļa īpaši nozīmīga likās rindkopa, kurā runāts par bērniem kā mūsu valsts nākotni:

“Es zinu, ka tas, ko tūdaļ pateikšu, var radīt pārdomas. Un tomēr mana pārliecība ir tieši tāda: mūsu uzmanība, mūsu galvenās rūpes vispirms jāpievērš bērnam. Lai viņš būtu Latvijā. Vesels, normāli paēdis, izglītots. Pretējā gadījumā viss, ko darām vai gribam darīt, zaudēs jēgu...”

Patlaban, pārlasot šīs rindas, manī kaut kas buksē — vēlāk prezidenta darbībā īpašus pūliņus galveno rūpju virzienā nemanīju. Vai vainīga Gunta Ulmaņa iededzīgā, jūsmīgā uztvere, kas viņam tikpat ātri liek iesparoties kā aprimt? Atcerēsimies viņa paziņojumu prezidentūras sākumā ņemt savā paspārnē valodas likumu. Iespaidīgi pamestais solījums tā arī apdzisa, ielīksmojot vienīgi ticīgo latviešu ausis. Sirsnīgi izskanēja Gunta Ulmaņa Latgales apmeklējums ar īpašas aizgādības solījumiem. Rūpju mūžs aprobežojās ar nostādnes iezīmēšanu. Bet varbūt prezidenta uzdevums ar to ari beidzas?

Apmēram pēc mēneša atkal zvanīja no prezidenta kancelejas. Pēdējā laikā laikrakstos bija parādījušies vairāki pretrunīgi raksti par radio un televīzijas attīstību. Iedomājos, ka saruna būs par saziņas tematu. Sastūķēju diplomātā attiecīgus dokumentus un gāju uz Blieķu ielu.

Dzirdētas piezīmes, ka ap “valdīšanu” pārāk biezā mūri drūzmējoties jaunekļi ar radiotelefona korķiem ausīs. Tādām runām, manuprāt, nav dibināta pamata. Drošības sargi mūsu neaprēķināmajā, agresīvajā ikdienā attiecīgā vidē ir absolūti nepieciešami. Ja Maikapara namā šie vīri dažkārt piesaistīja uzmanību, tad vaina slēpās ēkas neatbilstībā savam uzdevumam. Te visi rīvējās pārāk cieši kopā. Vienam otru neizbēgami iznāca just.

Šoreiz prezidents mani pieņēma savā oficiālajā kabinetā. Telpas psei-dorokoko stila puķaino raibumu atvainoja vērā ņemams apstāklis — prezidents bija tikai pagaidu īrnieks. Nams piederēja Laventam. īpašo faktu diemžēl nespēja notušēt šur tur izvietotie prezidenta standarti. Aicinājuma mērķis tomēr izrādījās nelietišķs — prezidents man uzdāvināja grāmatu “Latvijas 75 gadi”. Mūsu laikam neraksturīgā laipnība mani tā pārsteidza, ka turpmākās 15 minūtes runāja gandrīz vai vienīgi prezidents.

Toreiz uzmanības degpunktā dzirksteļoja attiecības ar Krieviju. No Maskavas puses vai ik dienas skanēja Latvijai naidīgi uzbļāvieni, ēteru piesātināja draudi un dezinformācija. Bija jūtams, ka Krievija ar Baltijas zaudēšanu nav samierinājusies un nervozi meklē ceļus ietekmes atgūšanai.

Pēkšņi prezidents ieminējās, ka nupat no Krievijas esot saņēmis ari kādu sirsnīgu, draudzīgu ziņu. Atrakstījis armijas paziņa. Vēstuli prezidents man iedeva izlasīt — bijušais komandieris ļoti priecājās, ka kādreizējais padotais kļuvis par valsts prezidentu. Vēstulē bija viss, ko tādās reizēs raksta, — nostalģiski atmiņu piesitieni, ilgas atkalredzēties, laba vēlējumi utt. Prezidents rādījās aizkustināts.

— Redziet, ir ari tādi krievu cilvēki, vienkārši un iejūtīgi, — viņš piemetināja.

— Jā, — es atbildēju, — nav vienīgi saprotams, kāpēc vienkāršā, iejūtīgā krievu cilvēka vēstule rakstīta ar datoru un ļoti dārgu lāzera printeru.

Atnāca 1994. gads. Valsts dzīves priekšplānā aizvien neatlaidīgāk izspraucās jautājums par Latvijas un Krievijas turpmākajām attiecībām. Krievi savā līguma projektā par armijas izvešanu pieprasīja Latvijā saglabāt lielu demobilizēto padomju armijas virsnieku korpusu un vairākus militārus objektus, flotes atbalsta punktus ieskaitot. Vienu bridi Krievijas Aizsardzības ministrija pat izdeva pusoficiālu paziņojumu par armijas bāzu saglabāšanu Latvijā. Pēc šī paziņojuma Latvija uz laiku pārtrauca Krievijas priekšlikumu apspriešanu. Bet drīz sēdes atsākās. Tā kā gala dokuments bija jāparaksta Valsts prezidentam, morālā atbildība lielā mērā spieda viņu. Nebija noslēpums, ka par Skrundas stratēģiskā lokatora saglabāšanu Jeļcins un Klintons jau vienojušies. Kā jokoja ciniski mēlneši — kārtējam Ulmanim ierādīta kārtējā loma izpildīt kārtējās slepenās vienošanās prasības. Neapstrīdams bija fakts, ka Gunti Ulmani zināmā virzienā bīdīja nepieredzēts starptautisks presings. Šurpu turpu šaudījās Zviedrijas premjers, vēstules sūtīja Pāvests, Klintons, Eiropas padome.

Sēdēju Kultūras fonda valdes apspriedē, kad sekretāre lūdza mani iznākt no Morberga viesistabas. Sapratu, ka lieta svarīga, par niekiem no Radio un televīzijas padomes mani pie tālruņa nesauca. Zvanīja prezidenta uzdevumā — astoņos vakarā Blieķu ielā notikšot pārrunas.

Literatūrā par klišeju kļuvis vispārējās noskaņas izpaust dabas aprakstos. Uz prezidenta rezidenci devos pa melnu tumsu, vienā gabalā no gaisa līstot riebīgai sniega un lietus ķēpai.

Domāju, ka kopā nākšanas raksturu zināmā mērā atklāja detaļas: tā notika pagrabā, somu pirts priekštelpā, un viena no sanāksmes personām, Zemnieku savienības (tolaik valdošās koalīcijas locekles) priekšsēdētājs Jānis Kinna bija tērpies džemperi. Pie dēļu galda ar garās glāzēs salietu apelsīnu sulu sēdēja ministru prezidents Valdis Birkavs, galvenais sarunu solists ar Krieviju — Mārtiņš Virsis, akadēmiķis Jānis Stradiņš un preses izdevumu redaktori — Māra Zālīte, Sarmīte Ēlerte, Andris Jakubāns, Ēriks Hānbergs un Ivars Buš-manis.

Prezidents izskatījās domīgs un runāja uzkrītoši maz. No neparastas puses sevi atklāja Mārtiņš Virsis. Līdz šim (televīzijā) biju vērojis viņu vienīgi

paklusi, neveikli murdot. Šoreiz viņš runāja daudz, skaļi un veikli, demonstrēdams labu garastāvokli un rūpju neapēnotu omu. Birkavs līgumu raksturoja kā neapšaubāmi sliktu, taču tādu, kas jānoslēdz, lai nodrošinātu Rietumu aizmuguri. Ja līgumu nenoslēgsim, viņš sacīja, Rietumi no mums novērsīsies un mēs paliksim pret Krieviju vieni.

Prezidents vaicāja manas domas. Tās atļaujos atreferēt ar īso ierakstu, kas saglabājies manā dienasgrāmatā: “Varēja piekāpties par Skrundu, bet līgums aplipis ar pārāk smagu blakusbalastu. Piemēram, kāpēc Rīgā jāatstāj Krievijas kara hospitālis^12 kā kompakts militārs centrs?”

Virša labo omu jautājums neapēnoja. Arī atbilde viņam īpaši nebija jāmeklē. Zotova^13 argumenti bija plaši zināmi.

— Kāpēc Rīgā jāatstāj Krievijas kara hospitālis? Bet kas tad ārstēs palikušos krievus?

Māra Zālīte savas domas kā parasti formulēja asi un precīzi. Ari tās citēju konspektīvi pēc ieraksta piezīmēs. “Bieži saka: Rietumi mūs nesapratīs. Bet vai jūs esat domājuši par to, ka, parakstot šādu līgumu, jūs nesapratīs Latvija?”

Apspriedes gaitā man radās daudzas neskaidrības. Kāpēc bijām sapulcināti? Ar kādu mērķi? Nevarēja būt, ka prezidents te pirmo reizi uzzina to, ko nule pastāstīja Birkavs, Kinna un Virsis. Tomēr dīvaini skanēja prezidenta izmestā piebilde, ka līguma projekta pašreizējais variants viņam liels jaunums.

Domāju, ka apspriede tikpat mīklaini kā sākusies ari beigsies, kad prezidents vērsās pie Māras Zālītes, Jāņa Stradiņa un manis ar konkrētu jautājumu, kas vismaz mums trim uzaicināšanas mērķi padarīja nedaudz caurspīdīgāku. Prezidents gribēja noskaidrot, vai mēs būtu ar mieru presē aizstāvēt līguma noslēgšanu pašreizējā variantā.

Māra Zālīte atbildēja īsi: nē.

Ari es atbildēju: nē.

Jānis Stradiņš, sirsnīgi smaidīdams, parastajā manierē izteicās starp “jā” un “nē”, ko varēja tulkot kā diplomātisku “varbūt”.

Jāni Strādinu uzskatu par cienījamu cilvēku un ar šo īso piezīmi nekādā gadījumā nedomāju mest uz viņu ēnu. Taču garus gadus vērodams viņa nostādnes, esmu pamanījis, ka teikt “nē” nav viņa dabā. Ņemot vērā stabilo atzinību un cieņu, kas akadēmiķim veltīta visos laikos un visos apstākļos, jāsāk domāt, ka tā ir liela gudrība.

Pēc mūsu atbildēm iestājās klusums. Valdis Birkavs novērsa skatienu, atšķīra savu biezo piezīmju grāmatu un kaut ko atzīmēja. Iespējams, ka maldījos, bet man nez kāpēc toreiz šķita, ka atzīme attiecas tieši uz mani un varēja būt apmēram tāda: Skujiņš nederīgs.

(Drīz pēc tam “Latvijas ceļa” ierosmē, kā kuratoram strādājot Edvīnam Inkēnam, steidzamības kārtā sākās darbs pie jauna radio un televīzijas likuma, kas paredzēja esošās Radio un televīzijas padomes likvidēšanu un pienākumu nodošanu Saeimas, respektīvi, valdošās koalīcijas izraudzītiem ierēdņiem. Citiem vārdiem — derīgiem cilvēkiem.)

ASV prezidenta Bila Klintona ierašanās Rīgā bija nolikta 6. jūlijā, un gatavošanās vizītei ritēja cieši pēc plāna. Vairākas nedēļas iepriekš Rīgā no Amerikas ieradās liela padomnieku grupa — drošībnieki minēja apsardzes mīklas, administratori pārlūkoja programmas izkārtojumu, psihologi analizēja politisko gaisotni. Līdz šim nekas līdzīgs Latvijā nebija piedzīvots.

Radio un televīzijas padomes logi vērās pret Doma laukumu, kur Klinto-nam vajadzēja ierasties Biržas nama apmeklējuma laikā. Man kā iestādes vadītājam lūdza parakstīties, ka noteiktajās stundās logiem neviens netuvosies.

Noteikuma neievērotājus jebkuru bridi varēja apšaudīt amerikāņu drošībnieku snaiperi no Doma torņa un Unibankas jumta.

Brīvības pieminekļa laukumam, kur bija plānots galvenais “masu pasākums”, abās pusēs uzstādīja divsimtlitrīgo metāla mucu rindu. Piepildītas ar ūdeni, mucas apņēma pieminekli kā savdabīgs valnis, kas spētu novērst gan neparedzētas pūļa kustības, gan vajadzības gadījumā kalpot par slēptuvi no teroristu lodēm. Tribīni augsto viesu vajadzībām uzcēla laukuma sānos Universitātes pusē (drošībnieku rekomendācija — visgrūtāk apšaudāmā vieta). No ASV atgādāja īpaši apmācītus suņus, spridzekļu meklējamās ierīces utt.

Būtu netaisnīgi ainu gleznot tā, ka daudz pieredzējušos amerikāņus interesētu vienīgi drošība. Plānveidīgi, līdz pēdējam sīkumam viņi rūpējās, lai Klintona vizīte pārtaptu par teicamu politisku izrādi. Labi informētas aprindas zināja, ka Klintona galvenās publiskās runas tulkošanai un papildināšanai ar vietējām emocionālām rozīnēm ASV prezidents uz Vašingtonu pāris reizes bija aicinājis Kārli Streipu, Amerikā izaugušu latviešu izcelsmes žurnālistu, kas vairākus gadus dzīvoja un strādāja Latvijā. Noskaņojuma diriģenta lomai (to varēja saukt arī par lielās sanāksmes konferansjē) izmēģināja dažu labu tautai tīkamu aktieri. Galu galā izvēlējās siržu lauzēju Hariju Spanovski.

Kad līdz vizītes sākumam bija atlikušas četrdesmit astoņas stundas, mani vēlējās redzēt prezidents Guntis Ulmanis. Viņš neesot īsti apmierināts ar savas runas tekstu. Protams, viņa runa šoreiz nebūšot galvenā, taču Klintona personā tā tikšot adresēta Amerikai un visai pasaulei. Līdzās stāvēšot ari Lietuvas un Igaunijas prezidenti, līdz ar to viņa teiktais zināmā mērā izskanēšot kā Baltijas viedoklis.

Ulmaņa vārdi ļāva nojaust, ka viņa loma šajā pasaules mēroga politiskajā izrādē no viesrežisoru puses bija smalki aplēsta, nomērīta un ierāmēta. Nekādus asumus! Nekādus starptautiskās politikas aizskārumus! Tikai sveiciena vārdus, un viss! Prezidenta sacītais lika domāt, ka tāds bija ari Ministru kabineta viedoklis. Pēc Latvijas Satversmes Valsts prezidents rīkojas Saeimas pilnvarots, tomēr Saeimas viedokli, likās, šajā gadījumā neviens pat nebija pūlējies noskaidrot.

Ātrumā pārlasīju tekstu — tiešām pelēks un tukšs. Manas idejas un priekšlikumus Guntis Ulmanis sacījās gaidīt līdz nākošās dienas ritam.

Patiesībā runa nebija par tekstu. Nācās izgudrot gājienu politiskajā šahā, ko vēros gan Jeļcins, gan Klintons, gan Kols, gan Meidžors, gan Miterāns. Kopš barikāžu dienām šī nu atkal bija reize, kad Latvijai uz mirkli pievērsās pasaules uzmanība. Vai izdevību drīkstēja laist garām?

Pie trolejbusa pieturas satiku filozofu Vilni Zariņu, cilvēku, kura zināšanas un politiskos uzskatus cienu.

— Jūs laikam sūta pats Dievs, — es sacīju. — Vajadzīgs kāds seno grieķu vai romiešu klasisks teiciens, kas atklātu mūsu okupācijas situāciju.

Vilnis Zariņš piemiedza tumšu loku apņemtās acis. Zem milzīgās galvas, kas atgādināja plecos iegrimušu bizantisku kupolu, gandrīz fiziski sajutu iekustamies smadzeņu datora diskus, ātri spolējot cauri gadu tūkstošos sakrātās cilvēces gudrības.

— Viens klasiķis trāpa diezgan tuvu: netaisnība no tā, ka ilgi valdījusi, nekļūst par taisnību.

Nekā nezinādams par vajadzību, Vilnis Zariņš aizsvilās ieinteresētā dedzībā. Nē, tas vairs nebija lēnīgais vīrs, kas domīgs kavējās ļaužu drūzmā. Tas bija kaislīgs, sprigans dienvidjūras nirējs, kas šāvās krēslainās dzīlēs starp nogrimušiem dārgumiem meklēt zelta atslēgu Latvijai pašlaik svarīgām politiskām mīklām.

Citātu prezidenta Ulmaņa runā neieliku, taču teksts, kam bija jāsatilpst divās mašīnraksta lapiņās, nav tikai mans. Viļņa Zariņa erudīcija jārēķina klāt.

Virsuzdevums ietērpās nepārprotamos formulējumos, skaidros kā āmura belzieni pa laktu: krievu armija tika nosaukta par okupācijas spēku, Latvija lūdza Ameriku nekad vairs nepieļaut Baltijas valstu iztirgošanu Molotova— Ribentropa paktam līdzīgos darījumos utt.

Ulmanis runas tekstu izlasīja, saņēma pieri un diezgan ilgi klusēja.

— Mjā-ā. Neko tādu viņi no manis negaida...

— Neizmantot iespēju nebūtu gudri, prezidenta kungs.

— Klintons ir kategoriski pret visu, kas varētu sarežģīt ASV attiecības ar Krieviju.

— Savukārt mūsu interesēs ir darīt zināmu patieso stāvokli.

Ulmanis šaubījās īsu brīdi.

— Labi. Lai notiek. Es pieņemu.

Tie bija apņēmīga un cieta vīra vārdi.

6. jūlijā svinīgais bridis pie pieminekļa sākās ar nelielu novēlošanos. Par toreizējiem notikumiem man atgādina ielūguma karte uz metāla mucu iežogoto nelielo teritoriju, kas vienu īsu mirkli bija pasaules uzmanības centrā. Karti rotā prezidenta autogrāfs: God. Z. Skujiņa kungam. Ticībai nākotnei un pateicībā par atbalstu. G. Ulmanis. 05.07.94.

Bija karsta diena. Ļaužu pilnajā laukumā valdīja svētdienīga gaisotne, kas sauca atmiņā pagājušās Dziesmotās revolūcijas dienas. Meitenes vēcināja puķes, dziedāja koris.

Guntis Ulmanis līdzās ASV prezidentam Klintonam nepazuda, turējās ar iznesīgu pašcieņu, iespaidīgi un nosvērti. Viņā jautās misijas apziņa un pacēlums.

Ar nepacietību un nelielu drebuli nervos pie tālrāža gaidīju Ulmaņa uzrunas sākumu. Galu galā autogrāfs uz ieejas kartes varēja nozīmēt ari atvainošanos par atkāpšanos no kopīgi izstrādātā teksta. Nakts ir garš laika sprīdis. Dieviņ mīļais, kas viss var notikt pa nakti!

Nē. Ulmanis vārdu turēja, skaldīja kā ar cirvi. Noīsināts izrādījās teikums, kurā Brīvības pieminekli tēlaini biju salīdzinājis ar ceļa stabu, no kura līdz Stokholmai, Kopenhāgenai un Berlīnei ir pārsteidzoši īsi attālumi. Pielikts bija lūgums Dievam sargāt Latviju, Igauniju, Lietuvu un Ameriku.

Klausītāji runu uzņēma ar piekrišanu un vēlīgiem aplausiem, īpaši vietā “mēs Krievijas karaspēku šeit neesam aicinājuši”. Arī Klintons piekrītoši māja ar galvu. Apmierināti izskatījās Igaunijas un Lietuvas prezidenti — Mēri un Brazausks.

Vizīte notika trešdien, piektdien mani meklēja no Prezidenta kancelejas un lūdza piezvanīt Ulmanim uz Jūrmalu. Klausuli pacēla Ulmanis pats:

— Paldies! Tā bija palīdzība īstajā brīdī!

Es nodomāju: redz, arī prezidenti liek eksāmenus. Un jūtas gandarīti, kad izturējuši.

Atrasta seja. Jēkabs Masens

1995. gada 29. aprīlī notiek Latvijas apstākļos reta pulcēšanās: Burtniekos no malu malām kopā sanāk kāda latviešu dzimta — Māsēni. Līdz tam līdzīga sanāksme (cik man zināms) bijusi Latvijas pirmā prezidenta Čakstes dzimtai. Bet notikums ir pietiekami nozīmīgs un pietiekami aizraujošs, lai stāstītu visu pēc kārtas.

1921. gadā Eiropa atgādina izdegušu namu, kurā vēl nenožuvuši asiņu traipi pārkaisīti ar bēru skujām. Tikko beidzies Pirmais pasaules karš. Nupat izslimota ari baismīgā gripas epidēmija, nāves vāla ziņā līdzīga mērim. Uzmācas drūmas jausmas par atkrišanu viduslaiku tumsonībā. Dantes sešsimtās nāves dienas atzīmēšana daudziem šķiet īstais notikums kultūras un gara spēka apliecināšanai. Tā ir skaļas pacilātības kampaņa civilizētajā pasaulē.

Latvijas inteliģentās aprindas jūtas neērti: izrādās, lielā florencieša darbi latviski vispār nav atdzejoti. Un pēkšņi jauns, zināmā mērā vēl pārsteidzošāks atklājums — tomēr ir gan! Nez pa kādiem ceļiem Rīgā atklīst vēsts, ka “Dievišķās komēdijas” latviskā tulkojuma manuskripts, pārsiets ar kaņepāju auklu, glabājas kāda septiņdesmit septiņus gadus veca Burtnieku pagasta iedzīvotāja lādē zem gultas.

Tā kļūst pazīstams Jēkaba Māsēna vārds. Diemžēl tikai vārds, pats dīvainais burtniecietis turpina turēties ēnā. Drīz pēc tulkojuma nākšanas klajā viņš no tā sauktās “Krievskolas” grausta pārceļas uz pagasta nabagmāju. 1927. gada pavasarī četri vīri viņa zārku ieliek ratos un bez lielām ceremonijām aizved uz kapiem. Nopakaļ savirpuļo valodas, ka Māsēnam, slimības gultā vārgstot, nozagta liela nauda. Bet arī šī kņada drīz aprimst.

No skopajām ziņām, kas saglabājušās par Māsēnu, var uzzināt, ka, strādādams skolotāja darbu un iedams algādža gaitās, viņš iztulkojis vēl Homēra “lliādu”, Gētes “Faustu”, Kamoiša “Luziadu” un kādu Kanta filozofisku traktātu. Šī skolās maz gājušā vīra (Māsēns izglītību ieguvis pašmācības ceļā) darbošanās literatūras laukā ir grūti aptverama pašaizliedzība. Kaut vai šāds piemērs. Pēc turpat desmit gadu darba Māsēns “Fausta” tulkojumu pabeidz 1897. gada sākumā un drīz vien — decembri —, atšķirot “Mājas Viesi” izlasa, ka “Faustu” latviski nupat atdzejojis Rainis. Māsēns tomēr nav satriekts. Viņš ķeras pie jauniem tulkojumiem, strādā pedantiski, raksta, pārraksta, labo — gadu no gada, gadu no gada, bez cerībām uz atlīdzību, klusi, savrup, nerimtīgi.

Kas īsti bija 1844. gadā dzimušais Jēkabs Māsēns? Skriptomāns, kura vārds gadījuma pēc ierakstīts mūsu literatūras vēsturē?Taču līdz 1994. gadam^14 nebija atradies cits, kas Māsēna pasausā, vietumis kļūdainā tulkojuma vietā gribētu un jaudātu “Dievišķo komēdiju” atdzejot labāk un pilnīgāk. Kādas dziņas rosināja īpatņa garu?

Māsēna biogrāfija sniedz vairāk jautājumu nekā atbilžu. Kāpēc, trīsdesmit trīs gadu vecumā pašmācības ceļā ieguvis skolotāja tiesības, četrdesmit gadu vecumā viņš no skolotāja darba atstājas un pelna maizi kā grāvracis un linu kulstītājs? Kāpēc, būdams nenogurdināms literatūras strādnieks, viņš paliek vienaldzīgs pret apkārtējo kultūras dzīvi? Utt., u. t. jpr.

Mans pirmais priekšstats par Māsēnu ir šerminoši biedīgs. Ap to laiku, kad Burtnieku vecajos kapos kāds Māsēna bijušais skolnieks uz viņa kapa uzliek pieminekli ar pateicības dzejoli: “Gadu pēc gada graudus Tu sēji audzēkņu sirdīs, cik labi Tu spēji”, cits Māsēna bijušais skolnieks, mans tēvs, stāsta savas skolas atmiņas. Es maz ko saprotu no pasaules, bet bēmiš-ķīgajā iztēlē satraucoši ielejas tēva vārdi: “...toreiz, kad Lizdēnos grāmatu mācījos pie Mā-sēna... Māsēns staigāja apkārt pa klasi ar lineālu rokās un kā tik kas — tā pa pirkstiem.” (Tēvs satver manus pirkstgalus, saspiež cieši kopā un pavērš uz augšu.) “Un tik ar lineālu! Tā, lai asinis sprēgā!” (Es vēl tagad dzirdu, kā skan tēva balss, īpaši uzsverot vārdus “un tik”.)

Tēvs Māsēnu parasti pieminēja bardzības dēļ. Atceroties, cik bieži un labprāt viņš tomēr savu skolotāju turēja prātā, jāšaubās, vai Māsēna ietekme aprobežojās tikai ar negatīvām jūtām. Mans tēvs izjuta vārda spēku un prata stāstīt tā, ka izrunātais ieguva krāsu, smaržu un svaru. Un vēl viņam patika atskaņas; skūdams bārdu, viņš dziedāja korāļus, skanīgos sabalsojumus it kā izgaršodams — pils, vils, tverties, ķerties. Septiņdesmit gadu vecumā viņš sameklēja papīru, tinti un spalvu un sāka rakstīt “smieklīgu gabalu” par to, kā muižas kalpi rijā izmuļķo baronu.

Pamazām vien manī uzkarsa vēlēšanās izrakties cauri aizgājušo gadu mēmajam segslānim, satikties ar vēl dzīvajiem lieciniekiem, pārskatīt lietiskos pierādījumus, savām acīm redzēt vietas, kur pagājusi Māsēna dzīve. Iesāku ar to, ka izlasīju drukātās ziņas, kas par Māsēnu rakstītas, viņam dzīvam esot vai neilgi pēc nāves.

Laikraksts “Latvis” 1925. gada informācijā “Kāda veca rakstnieka bēdīgais liktenis” — “no skolotāja darba Māsēns aizgāja vājās dzirdes dēļ”.

Zenta Mauriņa esejā “Dante tagadnes cilvēka skatījumā”: “Askētiskā pašgribētā vienpatnībā kā mūks savā nabadzīgajā cellē dzīvoja šis latviešu skaidrības alcējs.”

Tā laika Burtnieku draudzes mācītājs R. Meijers: “Kad Māsēns palika arvienu nespēcīgāks un viņa mazā istabiņā pārāk bieži kā nevēlami viesi ieradās trūkums un aukstums un slimajam sirmgalvim nācās grūti pašam sevi apkopt, tad es viņu aicināju mūža vakaru nodzīvot mācītāja muižā. Bet Māsēns to noteikti atraidīja.”

Valsts bibliotēkas Rokrakstu nodaļā glabājas Māsēna piezīmju grāmatiņa ar paša dotu palepnu nosaukumu “Diarium”. Neliela, apmēram mūsdienu kabatas kalendāra formātā, rūpīgi iesieta, ar ādas muguriņu. Pirmie ieraksti 1863. gadā vācu valodā. (Jēkabam Māsēnam tolaik ir deviņpadsmit gadu.) Glīts kaligrāfīsks rokraksts, jauneklīga švītība; gadu aizvien viņš sāk, nospiežot grāmatiņā savu zīmoggredzenu ar iegravētajiem iniciāļiem “J. M.”. Zemāk iekrāsotā rāmītī ieraksta ziņas par ģimeni — pieminēts tēvs Alt-Ottenhofas (Vecates) muižā, brālis Jānis, māsas Marija un Ilze. 1864. gadā parādās pirmie ieraksti latviski: “Uz Stultes mežu baļķos”, “kult rijā”, “kulstām linus”, “vedam muižā āboliņu”.

Bibliotēkas mapē vēl atrodama Māsēna dzeju burtnīca, tikpat rūpīgi iesieta kā piezīmju grāmatiņa. Gēte, Šillers, Heine oriģinālvalodā. Un blakus mūsu pašu Lapu Mārtiņa un Šēnberga darinājumi. Pagājušā gadsimta sešdesmitie gadi latviešu dzejā vēl ir tukšs laiks, kauču Juris Alunāns ir jau pierādījis, ka pie šī tukšuma valoda nav vainīga. Un gluži negaidīti — Māsēna veltījums Auseklim! Kurā gadā tas burtnīcā ierakstīts, nav nosakāms. Varētu būt ap pirmajiem Dziesmu svētkiem.

Vēl Emīlijas Prūsas vēstule Māsēnam, datēta ar 1924. gada 10. decembri. Rakstniece interesējas par Māsēna tulkotā “Fausta” likteni. No steigā uzsviestajiem teikumiem vējo intriga. Pēc atgriešanās dzimtenē Raini it bieži apmētā ar nelabvēlībām. Kas tā būtu par sensāciju, ja Raini apvainotu literārā zādzībā, sak, Māsēns apliecina, ka Rainis ņēmis no viņa tulkojuma... Bet vecais Māsēns no Burtnieku nabagmājas atbild īsi un strupi: “To Pliekšānu Raiņa “Fausta” tulkojumu neesmu nekad lasījis un nezinu, kāds tas ir. Negribu un nevaru par to nekādās polemikās ielaisties.” Māsēna “Fausta” tulkojuma rokraksts glabājas Misiņa bibliotēkā. Noslēgumā viņš licis skaistu vārdu “beigums”, kas nez kāpēc aizmirsts. Manuprāt, “beigums” labāk par bezcerīgo panikas saukli “beigas” izsaka pretstatu jēdzienam “sākums”.

Un raugi, esmu Burtniekos. Ir 1974. gada lietainās vasaras augusts. Sēžu “Rickstleju” mājas lielajā istabā. Pie sienas pulkstenis skaļi taktē. Caur logiem no zaļā pagalma istabā skatās simtgadīgi dižkoki. Saimniece Milda Riekstiņa, vēl spēcīga sieviete ar gaišu, labomīgu seju, citu pēc cita ceļ laukā no kumodes albumus, pilnus ar pastkartēm un fotogrāfijām. “Šeit Burtnieku muiža ap to laiku, kad Māsēns strādāja Lizdēnos par skolotāju.” (Burtnieku parkā auguši 36 šķirņu koki. Celiņiem pamats rakts 1,5 m dziļi un tie izveidoti tik prasmīgi, ka nekad nav bijuši mitri.) “Šeit Valmiera tajā laikā.” (Pazīstamo baznīcas ēku ielenc divstāvu koka mājas ar kārniņu jumtiem, šaurās ielas bruģētas ar apaļiem akmeņiem.) No senajām fotogrāfijām pretī raugās bārdaini un ūsaini vīri, dižcepurotas un kuplkleitotas dāmas. Sejas nopietnas, svarīgas, svēt-dienīgas. Toreiz fotografēšanās bija notikums, kam gatavojās un posās.

— Vai uz kādas fotogrāfijas nevarētu būt arī Jēkabs Māsēns?

Milda Riekstiņa parausta plecus: — Kurš to nu vairs pateiks, gadu sēta starpā. Re, šo ģīmi gan es zinu noteikti. Mana vīra krusttēvs gleznotājs Teodors Ūders.

Patiešām, veltījums Mildas Riekstiņas vārdus apstiprina. Vērtīgs atradums. Ūdera attēlu nav daudz un no jaunības dienām jau nepavisam.

— Vai jums ar Māsēnu daudz iznāca sastapties?

.

— Tas varēja būt ap 1913. gadu. Māsēns mitinājās “Krievskolā”. Tā bija tāda veca koka būve, tieva un gara kā šķūnis, ar skaidu jumtu. Mēs dzīvojām netālu, Luturmuižā. Pie Māsēna pa ziemu gājām ābeci mācīties — es un vēl kādi trīs bērni. Katru dienu pa stundai. Līdzi ņēmām tāfeles un grifeles.[15] Viņš rakstīja burtus priekšā, mēs darinājām pakaļ. Kāds viņš bija? Tāds mazrunīgs, domu pilns, strups. Taču kad stāstīja, tad klāja vaļā itin krāsaini. Pamazs augums, padrukns, seja apaļīga, ne visai gara bārdiņa visapkārt vaigiem. Jā, jā, mati bija uz galvas, liekas, ka bija gan. Istabā atradās gulta, galds un vairāki skolas soli. Viens otrs turēja viņu par savādnieku. Māsēns reti nāca laukā no ērbērģa, caurām naktīm logā dega sveces.

Vēl atceros, ka mūža pēdējās dienas Māsēns pavadīja nabagmājā. Runāja, ka nelādzīgā istabā. Skolotāji esot lūguši, lai ierāda labāku. Pagastvecākais ari nokārtojis, bet Māsēns atteicies.

No sarunas ar Mildu Riekstiņu saglabājušies teicieni: “kāju nav apakšā, kolhozā nostaigātas”, “kas nemāk augt, tas izstīdzē”, “’’Riekstlcju” dārzs sāk dot malku”, “klausīties vajag ar vaļēju ausi”, “mūsu čurkatiņa” (upītes sinonīms).

82 gadus vecā Karlīne Vektere sēž malkas strēķa aizvēnī, griež sīkos gabaliņos rupjmaizes garoziņas un baro vistas. Tīrs, balts galvas lakatiņš. Tīrs, balts priekšauts. Nātnās drānas svaigas, rūpīgi izgludinātas. Viņā, šķiet, ir kaut kas no Brigaderes pasaku lugu vecajām māmiņām.

— Vai atceraties Jēkabu Māsēnu?

— Mēs jau dzīvojām vienā mājā. Viņš augšstāvā, es apakšstāvā. Apakšā bija četras istabas un zāle. Zālē garie soli gar sienām. Uz augšstāvu veda ļoganas koka trepes. Māsēnam grūti nācās nokāpt lejā.

— Tas bija “Krievskolā”?

— Tā jau to māju sauca. Kaut gan pareizticīgie skolu bija pārcēluši citur. “Krievskolā” mitinājās bezzemnieki. Reizi mēnesī mācītājs zālē noturēja pareizticīgo dievvārdus, kamēr jaunā baznīca vēl nebija gatava. Māsēns jau nevienu ar valodu neaizskāra. Redzēju tikai — paņēma tašas, pītas no ašķiem, un aizgāja uz veikalu. Reiz viņš tāds tur bija, tad bija. Skatījāmies kā uz gudru. Bet savādnieks gan — labdienas neatņēma. Reizēm likās, viņš ne ko redz, ne dzird. Kad uzzinājām, ka izdevis to grāmatu, tad jau vairs nebrīnījāmies.

Toreiz man bija ap gadiem divdesmit. Vēlāk atkal satikāmies. Es nabagmājā vārīju ēdienu. Gaļu un sviestu deva uz nedēļu, tā pa pusmārciņai.[16] Kartupeļus un kāpostus paši stādīja un ravēja, kas nu varēja. Pusdienās bija zupa. Rītā un vakarā tēja vai kafija. Istabās turējās slikts gaiss, bet paši jau vainīgi, netaisīja logus vaļā, zem gultām naktspodi. Tabakas dūmi lai, dvinga tāda, ka jāģībst nost.

— Vai Māsēns dzīvoja atsevišķā istabā?

— Nē. Atceros, ka vēl tajā istabā dzīvoja Bērzs ar sievu Lienīti. Un vēl aklais Pūriņš, kas pastu nēsāja, skaitīdams soļus un bakstīdams ar spieķi ceļu. Pēc tam vienu ziemu Pūriņš nakti putenī apmaldījās un nosala. Viņu istaba bija otrajā stāvā, logos spīdēja vakara saule.

— Vai klīda valodas, ka Māsēnam nozagta nauda?

— Tā jau runāja gan. Sacīja, ka zagusi esot Krūjas Kristīne. Tūkstošus divdesmit vai cik tur.[17] Kristīne nabagmājā kopa slimu brāli.

Burtnieku pagasta valdes darbinieks no 1922. gada un pagasta valdes priekšsēdētājs no 1927. līdz 1931. gadam Jungmanis:

— Māsēns saņēma nelielu pabalstu no Kultūras fonda vai Rakstnieku un žurnālistu arodbiedrības. Viņam bija radinieki — brāļa dēli un māsas meita. Kaut kur Jaunburtniekos vai Mazsalacā, vispār tajā pašā arhipelāgā. Bet viņš bija cilvēks, kuru bez literatūras nekas cits neinteresēja. Un savrupnieks pēc rakstura. Veļu mazgāja pats, ar sievietēm nekādās darīšanās neielaidās.

— Kāpēc aizgāja no skolotāja darba?

— Es pieņemu divas iespējamības. Vai nu tāpēc, ka sastrīdējās ar baronu. Vai tāpēc, ka neprata krievu valodu. Tajos laikos ar latviešu un vācu mēli vien vairs cauri nevarēja tikt.

— Ko jūs vēl varat sacīt par Māsēnu?

— Viņš nevienam neko par sevi nestāstīja.

— Kāpēc viņš nabagmājā nedzīvoja atsevišķā istabā? Būtu varējis labāk strādāt.

— Es jau viņam ari tā teicu. Bet viņš atcirta: ko es vairs strādāju, izeju laukā un atpakaļ gultā.

— Vai esat dzirdējis runas par Māsēna nozagto naudu?

— Kā tad. Visu naudu, ko Māsēns dabūjis par to tulkojumu, esot nozadzis aptiekārs N. Nācis bieži pie Māsēna, nesis zāles. Reiz sacījies uzčubināt izgulēto gultu un ar to pašu nauda bijusi vējā. Bet aptiekārs N. drīz pēc tam nopircis muižiņu.

— Jūs pieņemat, ka Māsēnam nabagmājā varēja būt tāda nauda? Jungmanis domīgi nogroza galvu. Viņš stāv, atbalstījies ar abām rokām uz galda, un smagi elpo. Nesen pārcietis operāciju, nav vēl atžirdzis. Ari gadi liek sevi just. Atmiņas, atmiņas. Cik tas viss sen, cik tas viss tālu!

* * *

Nolēmu sameklēt radiniekus, kas varēja būt satikušies ar Jēkabu Māsēnu. Lai cik noslēgti savā laikā Māsēns būtu dzīvojis, kādām saitēm ar ģimenes locekļiem vajadzēja būt. Turklāt savdabjiem pievērš uzmanību, īpatņus aprunā. Tāda informācija bez pēdām nevar pagaist. Dzimtu vēsture, ietverta nostāstos un anekdotēs, iesūcas no paaudzes paaudzē. Māsēna fotogrāfija, visticamāk, varēja atrasties tieši kāda dzimtas locekļa mantībā.

Dažus mēnešus vēlāk, jau krietni rudens pusē, laipni ļaudis atrakstīja, ka Māsēna brāļadēli Jānis un Pēteris dzīvojot kilometrus piecus aiz Mazsalacas uz Staiceles ceļa.

Skaņkalnes ciema “Svilumi” ir nelielas mājas ar soliņu durvju priekšā. Sētsvidū gāzelēdamās staigā zosis. Ieraudzījušas nācēju, izšauj mēles un sirdīgi šņāc. Pēc naktssalnas no kokiem klusi krīt lapas. Puķu dobē slapjas un sakritušas skumji vīst pēdējās samtenes, asteres un mārtiņrozes.

Māsēna brāļadēli abi tuvu devītajam gadu desmitam. Viens ar ūsām (Pēteris), otrs gludi skūtu vaigu (Jānis). Mēģinu noskaidrot, kurš no viņiem vecākais, bet kļūdos. Izrādās, arī gadus nosakot, acumērs nav tas labākais mērs. Atmiņas abi stāsta miju mijām, viens otru pārtraukdami.

— Ap 1905. gadu mēs gājām tajā skolā, kas atradās “Veļļās”, vēlāk to par Beverīnas skolu nosauca. Jēkabs Māsēns nāca uz skolu spēlēt ērģeles. Lika mums pie auss “štimgābeli”, sacīja, klausieties, kā skan.

— Vai Māsēnam bija vāja dzirde?

Abi brāļi pēc saskatīšanās kā vienā balsī: —Nē, nē, dzirdēja labi. Draudzes skolotājs Jansons bija viņa draugs. Jansons prata angliski un vāciski. Māsēns prata vāciski un laikam drusku franciski. Un bez tam vēl vispārējo valodu. Māsēns tolaik “Pintēs” raka grāvjus, gulēja klētiņā. Par tulkošanu teica: “Nav tik viegli, vajag tā, lai rīmējas.” Bija diezgan iedomīgs savā garā. Smieklīgs nebija, nekādus pigorus nestāstīja, turējās nopietns.

Vēlāk, vecuma gados, viņam mūsu palīdzība bija dikti vajadzīga. Gājām pie viņa ik pārnedēļas. Šo to pienesām, biezpienu, sviestu. Viņš jau vairāk no veikala dzīvoja, ēda ari siļķes. Vedām viņu uz Valmieru bārdu griezt un darīšanās. Kad vajadzēja, viņš ar aklo Purinu mums padeva ziņu. Par palīdzēšanu nekad tukšā neatstāja, skops nebija. Šņabi nedzēra, nepīpoja. Valmierā pie friziera pakausi skatīja ar spoguli, sacīja: “Jāparaugās, vai meistars paspārni nav iztaisījis, kur zvirbuļiem uzmesties.” Kaķim sacīja: “Neņaudi! Kur tu taisnību izmeklēsi. Taisnības nav!” Par zīdaini sacīja: “Bļauj pats no sava mazuma.” Vēl sacīja: “Jaunsaimniecības aug kā bekas. Es arī varētu nopirkt, bet man tos labumus nevajag.”

— Jūs arī domājat, ka Māsēnam tāda nauda bija?

— Vēlāk jau gāja runas, ka vairāki tūkstoši viņam nozagti. Vienu daļu it kā paņēmis kurpnieks ar pielāgotu atslēgu.

— Vai esat redzējuši kādu fotogrāfiju ar Māsēna attēlu?

Brāļi saskatās.

— Viena bilde noteikti bija Zirņu Martai. Viņa tagad dzīvo Jelgavā. Vecais Jēkabs tur bija uzņemts makten švītīgs — ar panamas būti galvā un spieķi pie rokas. Tāda bilde bija noteikti. Zirņu Martai jau var aizrakstīt, viņas adrese mums glabājas.

Izrādījās tomēr, ka Zirņu Martas adrese noklīdusi. Atradās viņas meitas Guntas Klūgas mītnesziņa. Aizrakstīju vēstuli.

Ar to iespējas tuvoties Jēkabam Māsēnam it kā bija izsmeltas. Valmierā un apkārtnē dzīvojot divi trīs cilvēki, kas par Māsēnu interesējušies, vākuši faktus un materiālus, bet paši viņu nebija pazinuši, tāpēc par pirmās pakāpes lieciniekiem nebija uzskatāmi.

Tad notika kaut kas necerēts. Piedaloties lasītāju konferencē kādā Rīgas rūpnīcā, nācu uz pēdām aptiekāram N. Izrādījās, pirms dažiem gadiem viņš rūpnīcā vadījis aptiekas kiosku. Tagad vecuma dēļ dzīvojot pa māju, taču turoties pie veselības un labas atmiņas.

Šo vīru, kurš pirms piecdesmit gadiem Burtniekos bija strādājis par aptiekāru, noteikti vajadzēja satikt. Negaidītais apciemojums, uzviļņojot senas atmiņas, pensionāra sirdij varēja būt pārbaudījums. Un tomēr es stāvēju pie savrupmājas vārtiem, kurus sargāja draudīgs suns. Pēc ilgākas zvanīšanas sastapāmies ar aptiekāru N. vaigu vaigā. Te nu viņš stāv smalku inteliģenta seju, baltiem, gludi nosukātiem matiem, viegls, sauss un plāns.

Izdzirdot Māsēna vārdu, N. kalsnajā sejā nav manāma ne tā niecīgākā saviļņošanās. Ja viņa sirdsapziņa šajā lietā kaut sīkā mērā būtu melnējusi, vai viņš tik mierīgi raudzītos man acīs? Bet viņa prāts darbojas nemezdamies, ko skaidri parāda runa.

— Māsēns bija nevarīgs, bet es jauns, vajadzēja palīdzēt. Viņš atšķīrās no citiem, kas tolaik dzīvoja tajā pusē, un arī tas mani laikam pie viņa vilka.

Par gara lietām toreiz maz kurš interesējās. Es domāju, viņš bija tāds Vidzemes Dinsberģis. Drusku jau neprātīgs un apbrīnojami neatlaidīgs. Darba darītājs. Ko bija iesācis, nelaida no rokām laukā, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi. Saprata, ka latviešiem jādod pasaules lielā literatūra, sēdēja un tulkoja.

— Vai atceraties kādu konkrētu sarunu ar Jēkabu Māsēnu?

Vecais vīrs labu bridi cieš klusu.Tad, it kā jautājumu nedzirdējis, ierunājas:

— Viņam garšoja skaidrs ūdens. Akas ūdeni nemīlēja dzert. Lūdza, lai atnesu no avota.

— Kā Māsēns pats savus tulkojumus vērtēja?

— Nu, to es jums nevaru pateikt. Runāts tika daudz, bet lai tik sīki un smalki atminētos...

— Vai jums nav saglabājusies Māsēna fotogrāfija? Varbūt uz kāda kopēja attēla?

— Toreiz jau fotogrāfijas tik bieži netaisīja. Un nekādos godos viņš nepiedalījās. Nav gan. — Kā apstiprinādams savus vārdus, viņš paceļ pret mani abas plānās plaukstas. — Un, ja ari kādreiz būtu bijusi, nebūtu saglabājusies. No tiem laikiem man nekas nav saglabājies. Kur visur dzīve nav mētājusi, kur visur nav iznācis būt.

Viņa balss skan mierīgi, varētu pat sacīt — vienaldzīgi. Kaislības noplakušas, jūtas aprimušas.

Es ilgi šaubos, tad saņemos, pajautāju:

— Kā jums šķiet, vai Māsēnam varēja būt lielāki naudas ietaupījumi?

Aptiekārs paraugās uz mani ar tādu kā skumju izbrīnu.

— Par Māsēna naudas lietām nekad neesmu interesējies.

— Atvainojiet, — es saku un sniedzu viņam roku.

Ļaužu valodas, tāpat kā ugunsgrēks, dažkārt izceļas no nejaušas dzirksts un uzliesmo no vēja. Nē, viņš nemelo, viņš runā taisnību, tur nevar būt divu domu.

* * *

1974. gada 30. novembri pienāca Guntas Klūgas atbilde: “...izvaicāju māmuļu par Jēkabu Māsēnu. Māsēna tēvs strādājis lauku darbus Vaidavas muižā, viņa māte agri mirusi. Māsēns bijis manas māmuļas tēvam pusbrālis. Jēkabs savus jaunības gadus pavadījis kā puisis kaut kur Rencēnu pagastā. Izglītību ieguvis pašmācības ceļā. Pirmās skolotāja gaitas iesācis Rencēnu pagasta skolā. Dzīvojis viens, bez ģimenes.

Māmuļa sāk Jēkabu atcerēties no Burtnieku nespējnieku nama, kur viņš pavadījis vecuma dienas. Viņa bieži sūtīta pie onkuļa ar siltām pusdienām, jo mājas nebijušas tālu no nespējnieku nama. Jēkabam bijusi atsevišķa istaba, kur viņš dzīvojis ar savām mēbelēm un pats maksājis uztura naudu. (Liekas, ka Marta Zime jauc nabagmāju ar “Krievskolu”. Z. S.) Lai kad māmuļa aizgājusi, onkulis vienmēr kaut ko rakstījis. Vienu reizi mēnesī onkulim vests darbs no Rīgas, ko viņš vienmēr ļoti gaidījis. Māmuļa atceras, ka onkulim bijusi liela, bieza grāmata vācu valodā ar krāsainām ilustrācijām. Bērniem neesot ļāvis tai pat pieskarties. Kad ļoti lūguši, onkulis pats rādījis grāmatu un skaidrojis, kas attēlos redzams.

Pieminekli uz Māsēna kapa uzcēlis viņa skolnieks akmeņkalis Lācis. Māsēna fotogrāfijas esot bijušas pat vairākas, bet tās visas gājušas bojā kara laikā Liepājā, kur vecāki dzīvojuši. Tas viss, ko varu Jums uzrakstīt. Ar cieņu Gunta Klūga.”

* * *

Jēkaba Māsēna seja palika nodzisusi. Pusotra gada dzīdams pēdas viņa dzīves un gara gaitām, biju sācis šaubīties par dažu priekšstatu pareizību, kas saistīti ar Māsēna personību. Atsevišķi Māsēna mūža fakti, manuprāt, savā laikā greizi pasniegti. Piemēram, “Konversācijas vārdnīcā” atrodama frāze: “...skolotājs, laukstrādnieks, vaļas brīžos laikam no vācu valodas tulkojis Homēra “Iliādu”, Gētes “Faustu” u. c.” Nē, Māsēns netulkoja “vaļas brīžos”, galīgi aplam! Tādus manuskriptu kalnus, kādus viņš pieveicis ar zīmuli un spalvu, vaļas brīžos sastrādāt nav iespējams. Māsēns bija literatūras fanātiķis, viņa dzīve pierāda, ka tieši tulkošanā, nevis skolotāja vai laukstrādnieka darbā viņš saskatīja savas eksistences jēgu. Vienaldzība, ar kādu viņš no skolotāja darba šķīrās (nav ziņu, ka viņš par savām skolotāja tiesībām būtu karojis), apstiprina, ka galvenais viņam bija literatūra. Viss pārējais — nenozīmīgs un mazsvarīgs.

Tāpat bija grūti piekrist Māsēna personības rekonstrukcijai, kurā ziņu trūkumu par viņa uzskatiem un filozofiju aizstāja vienkāršota sociāla atribūtika — apdilis savādnieks, vientuļnieks, aprūpējams nespējnieks. Izjautāto vēl dzīvo laikabiedru atmiņas aizsniedza tikai pašu pēdējo Māsēna mūža posmu, kad viņš jau bija iegājis astotajā gadu desmitā. Māsēna savrupība un vientulība varēja izaugt arī no nesaderības, kas valdīja starp apkārtējās sabiedrības un viņa, Māsēna, garīgajām interesēm. Nesaprotamais palaikam šķiet dīvains, tā nu cilvēks ir iekārtots.

Tolaik pat slaveni un ieredzēti literāti nodarbojās ar lubu romānu pārcelšanu latvju mēlē. Māsēns tulkoja Danti, Gēti, Homēru. Maz ticams, ka Māsēns būtu tulkojis Kanta traktātu, ja viņu tas personiski nesaistītu. Tāpat Kamoiša "Luziadu", ar ko lepojāmies vēl 1995. gadā, Portugāles prezidentam viesojoties Latvijā.

Viņš nebija ģēnijs. Viņš piedzima neizdevīgos apstākļos — klaušu laikos muižas gājēja ģimenē. Bet viņam pietika spēka izrauties, ieraudzīt citus apvāršņus, atrast dzīvei visaptverošu mērķi. Reiz šo mērķi nolicis, viņš no tā nenovērsās — darba gribas apsēsts, kurls un akls pret pārējo, kā mēnessērdzīgais gāja caur laikmetiem. Māsēna biogrāfijā nav ne karu, ne revolūciju, ne uzplūdu, ne atplūdu. Māsēna biogrāfijā ir tikai “Dievišķā komēdija” un “Iliāda”, “Fausts” un “Luziada”.

“Daudz sarunāts par Māsēna dzīves greizībām, viņa traģēdiju un mokām. Es noņemu cepuri laimīgā Māsēna priekšā. Cik daudz var sasniegt, sevi neizšķiežot, sakopojot spēkus uzdevumam! Arī tad, ja nav ģēnijs.”

Ar šiem vārdiem žurnālā “Zvaigzne” 1977. gadā nobeidzu savu rakstu “Izmeklēšana Jēkaba Māsēna lietā”. Un tomēr doma, ka Māsēns turpinās dzīvot mūsu literatūrvēsturē kā spoks bez sejas, bez acij tverama tēla, nedeva mieru. Negribēja un negribēja atstāties cerība, ka kaut kas vēl notiks un mainīsies.

Un notika arī. 1980. gada pavasarī Miķelis Sīlis no Cēsīm “Literatūrai un Mākslai” atsūtīja rakstu “Jēkaba Māsēna pēdas meklējot”. Manuskriptam bija pievienota neliela fotogrāfija, acīmredzot izgriezums no grupas kopattēla: gludi skūta jauna vīrieša seja bez laikmetu vai personību raksturojošām iezīmēm. Uzvalkam normāls izgriezums un normāli atloki. Augsta cietināta apkaklīte un tauriņš. Tā vīrieši staigāja pagājušā gadsimta vidū, tā staigāja šā gadsimta divdesmitajos gados. Paraksts aizmugurē mūsdienīgā rokrakstā: Jēkabs Māsēns.

Autors pavēstīja, ka Māsēnam pirmoreiz pievērsis uzmanību pirms kara, mācīdamies Priekuļu pamatskolā. Ziņkāre par neparasto vīru nostiprinājusies Cēsu vidusskolā, kad literatūras skolotāja par Dantes “Dievišķo komēdiju” izaudzējusi jo lielu interesi. Tad ari radusies doma Māsēna noslēpumam piekļūt tuvāk.

“Iespēja radās, strādājot vasaras brīvdienās netālu no Matīšiem, ar divriteni stundas brauciena attālumā no Burtniekiem. No Burtnieku mācītāja mātes uzzināju, ka nabagmājā vēl dzīvojot Kristīne Cakeus un Jēkabs Pūriņš. Tie abi esot Māsēnu labi pazinuši. (..)

Kāpnes uz augšstāvu stāvas un sirdīgi čīkst. Pretī sitas maz vēdinātas, vecu cilvēku apdzīvotas istabas īpatnējā dvaka. Vienā gultā puszviļus maza vecenīte ar žirgtu skatienu — Kristīne Cakeus, kuru šeit sauc par Čakus vai Cakas Kristīni.

— Ak, par Jēkabu Māsēnu gribat zināt? Kā tad, dikti labi pazīstēju, pat tāli radi esam. Lizdēnos pie viņa skolā gāju lai. (..) Kāds izskatījās? Nu, kā, dēls, tev izstāstīt? Paga, paga, man tak vēl viena viņa bildīte no jaunības dienām!

Skapīša atvilktnē aiz zāļu pudelītēm, dzijas kamoliem un visādas roidas patiesi noslēpies vecs neliels fotouzņēmums.”

Sarunas aprakstā ar aklo Puriņu jaunu ziņu nebija. Vienīgi, ka “Māsēna ieskatīto brūti jaunībā noprecējis cits, saimnieku kārtas” un ka “skolotājs būdams, Māsēns nevarējis satikt ar bagāto skolnieku vecākiem, jo par savu taisnību stāvējis līdz galam”.

Raksts nobeidzas elēģiski: “Šodien, pats jau pavecs kļuvis, raugos apmēram simtgadīgajā uzņēmumā. Skaidra seja. Tvirta lūpu izteiksme. Gaišas, vērīgas acis. Tādās skatoties, laikam grūti ko samelot. Arī šis atmiņu uzzīmējums nav samelots. Kā Cakas Kristīnei solījos, fotogrāfiju esmu saglabājis, un te tā ir. Lūdzu redakciju nodot to Raiņa Literatūras un mākslas vēstures muzejam, bet man atsūtīt kopiju. Domas par Jēkabu Māsēnu man labi palīdzējušas dažā grūtā brīdī.”

Vēstule radīja zināmu neizpratni. Sūtītājs Andrejs Zirnītis, bet publikāciju parakstījis Miķelis Sīlis. Visticamāk tas bija pseidonīms. Šķita arī dīvaini, ka fotogrāfija izgriezta no lielāka uzņēmuma. Tajos laikos tā nemēdza darīties. Vēstuli galu galā varēja būt atsūtījis kāds vella dzinējs. Kas tas būtu par jandāliņu, ja Māsēnam piedēvētais noģīmis patiesībā rādītu, piemēram, Andreju Upīti jaunībā!

1980. gada 23. septembrī lūdzu Zirnītim sīkākus paskaidrojumus.

Drīz pienāca atbilde. Māsēna fotogrāfiju Zirnītim dāvinājusi Kristīne

Cakeus 1941. gada atvasarā. Par ģīmetnes izgriešanu neesot runāts. Iespējams, Māsēns redzams tāds, kāds izskatījies, strādājot Lizdēnu skolā.

“Tas Miķelis Sīlis uzradās ar iestāšanos Cēsu literātu apvienībā. Strādāju par zinātnisko līdzstrādnieku Priekuļu selekcijas stacijā. Padarbošanās apvienībā ir vaļasprieks, atsvars (atspars?) pamatdarbam. Varbūt taisnība, ka šeit vajag saukties īstajā vārdā. Ar cieņu Jūsu Andrejs Zirnītis.”

1981. gadā Zirnīša atsūtīto fotogrāfiju publicēja “Literatūra un Māksla”. Teksts beidzās ar vārdiem: “Meklējumi jāturpina. Varbūt kādā vecā albumā Burtnieku pusē vai citā malā atrodas uzņēmuma nesagrieztais dublikāts? Spriežot pēc visa, tā uzņemta ap 1870. gadu. Varbūt atrodas cita fotogrāfija,

kurā redzams šajā attēlā iemūžinātais jauneklis? Jēkabs Māsēns pelnījis, lai mēs papūlētos.”

Sauciens izskanēja, un iestājās klusums. Literatūras muzeja fondu vākos tagad stāvēja attēls, tomēr drošas pārliecības, ka uzietā seja pieder Māsēnam, joprojām nebija.

Atrisinājums nāca 1986. gada pavasari. Valmieras teātra aktiera Agra Māsēna tuvinieku vecos dokumentos atradās Jēkaba Māsēna rakstīta vēstule ar Māsēnu ciltskoka izklāstu. Un senajā albumā atradās grupas uzņēmums, kurā, pēc palielināšanas un salīdzināšanas ar publicēto Māsēna fotogrāfiju, atklājās meklētais. Jēkabs Māsēns kādā dārzā Siguldā zem ziedošām ābelēm. Fotografēts, domājams, ap gadsimta miju, Māsēns redzams kā nobriedis vīrs.

Māsēns beidza pastāvēt kā noslēpumains, no sabiedrības atšķirts vientuļnieks. Viņš parādījās kā plašas, sazarojušas dzimtas pārstāvis. Dzimtai piederīgs aktieris un režisors Agris Māsēns ar savējiem, Latvijas pirmskara

diplomātu vidū un trimdā plaši pazīstamais Vilis Māsēns, augsts ierēdnis Ārlietu ministrijā, izglītību ieguvis Latvijas Universitātē kā ari Londonas, Parīzes un Hāgas augstskolās. Dažādu radniecības saišu vienoti, Māsēni, izrādījās, darbojās visās Latvijas malās. Viņu vidū skolotāji, ārsti, agronomi. 1995. gada 29. aprīlī Burtniekos “salidoja” gandrīz visa Māsēnu dzimta. Par tās atkal apvienotāju bija kļuvis Jēkabs Māsēns.

Jāteic gluži kā pazīstamajā pasakā: “Es ari tajā ballē biju, ar visiem kopā ēdu, dzēru, dziedāju un dancoju.” Plosījās cīruļputenis. Termometrs rādīja tikai dažus grādus virs nulles. Burtniekos no Valmieras iebrauca ļaužu pilns autobuss ar uzrakstu “Māsēni” un vēl divpadsmit citas automašīnas. Burtnieku baznīcā notika Jēkabam Māsēnam veltīts dievkalpojums un Māsēnu dzimtas karoga iesvēte. Vecajos kapos pie Jēkaba Māsēna smilšu gultas — piemiņas brīdis. No dižceļa līdz kapiem burtniecieši iestādīja bērzus un vilkogu kokus. Divus ozolus iedēstīja Māsēni. Vienu gados vecākie, otru — gados jaunākie.

Likteņa ceļi ir neizdibināmi. Burtnieku vecajos kapos netālu no ieejas atdusas neparasts vīrs, kas nomira nabagu patversmē un kura bērēs piedalījās vienīgi kaprači. Taču viņa vārds nav aprakts. Tas dzīvo starp mums. Jo viņa darbs latviešiem ilgus gadus ļāva justies kā nopietniem, vērā ņemamiem Eiropas kultūras mantiniekiem un kopējiem.

Bankets Rīgas pilī

Septiņdesmitajos gados izcilo tulkotāju un vācu literatūras speciālisti Dzidru Kalniņu (profesori, zinātņu doktori) tiesāja, jo viņa bija lasījusi, pārrakstījusi uz mašīnas un devusi citiem lasīt Krievijas disidenta Amalrika grāmatu “Vai Padomju Savienība pastāvēs līdz 1984. gadam?”

Tiesā Dzidru Kalniņu kaunināja, disidenta grāmatu sauca par “plānprātiņa murgiem”. Es sēdēju publikā satriekts un sarūgtināts. Process atgādināja viduslaiku raganu prāvu. Bet ari man nosauktais Padomju Savienības sabrukšanas termiņš likās fantastika. Taču laiks pierādīja, ka grāmatas autors bija kļūdījies vienīgi par dažiem gadiem. Es domāju, daudziem — līdzīgi man — nākas sevi mierināt ar domu: nu, kas gan toreiz varēja to paredzēt, izklausījās tik neticami!

Lūkojoties uz notikumiem pasaules vēstures atskatā, jāsecina, ka Dievs — tāpat kā mana sieva cepot pankūkas — vienu mīklas pusi gozē tikai noteiktu laiku un pēc tam met plaiksti uz riņķi. Varbūt tāds salīdzinājums skan vulgāri, tomēr atklāj “cepšanas” principa mehāniku. Tikpat labi gan to varētu nosaukt

par mainības principu —jebkuras attīstības pamatu. Arī dzīva būtne virzās uz priekšu, ķermeņa svaru pārvietojot no vienas kājas uz otru. Putns lido, vēzēdams spārnus augšup lejup. Zivs peld, airējot spuras šurpu turpu.

Ēģiptes 18. dinastijas ķēniņš Amenhoteps Ceturtais pirms trīs tūkstoš gadiem visus vecos dievus paziņoja par gāztiem un viņu priesterus par atlaistiem. Piedevām viņš lika uzbūvēt jaunu valsts galvaspilsētu, lai visam bijušajam pārvilktu svītru. (Cepums pannā tika apsviests uz riņķi.) Pēc Amen-hotepa nāves savukārt pēctecis jauno ticību likvidēja un atgriezās pie iepriekšējās.

1649. gadā Kromvels pasludināja Angliju par republiku un pavēlēja karalim nocirst galvu. Pēc Kromvela nāves Anglijā atkal atjaunoja karalisti.

Francijā “cepšana” notika intensīvi: karalis, republika, direktorija, imperators, vēlreiz karalis, vēlreiz republika.

Krievijas kūlenis 1917. gadā joprojām pārsteidz kā neatminēta mīkla. Rīga tolaik ir impērijas nozīmīgākā osta un tās ekonomikas stāvoklis zināmā mērā var kalpot par savdabīgu kardiogrammu. Paraugieties uz Rīgas greznāko namu fasādēm! Gada skaitļi vēsta — laiks pirms Pirmā pasaules kara ir plaukšanas un ziedēšanas laiks. Rūpnieciskās jaudas ziņā Krievija ir piektā valsts pasaulē. Bet Lielais cepējs darbojas, pannas saturs tiek apmests uz otru pusi.

Kāpēc vēsturiskos notikumus parasts sasaistīt vienīgi ar politiskām, sociālām vai militārām norisēm? Varbūt ari mēs esam pankūkas Lielā cepēja pannā? Viņa kulināro recepšu grāmata mums diemžēl nav pieejama. Dzirdamas runas, ka pat puķēm un augiem iespējams intelekts un emociju sistēma. Vai līdzīga varbūtība izslēgta komplicētajam, būtībā pilnīgi nesaprotamajam bumbveidīgajam ķermenim, uz kura mēs visi mitināmies? Kas izgudrojis, ka mēs esot saimnieki pār šo dīvaino veidojumu? Varbūt bumbulis saimnieko pats viņam vien zināmā veidā un kārtībā. Piemēram, kāpēc vaļu bari dažkārt izpeld krastā, dodamies nāvē? Kāpēc Latvijā karstās vasarās jūras krasts pēkšņi pārklājas ar mirušu mārīšu (dievgosniņu) kārtu? Kas un kāpēc cilvēkos gluži kā ērģelēs ērģelnieks ieslēdz “dieva darbu” vai “velna darbu” reģistru?

Katram vēstures notikumam, protams, var it kā atrast gan iemeslus, gan dzinuļus, taču tūkstošgadīgā kopainā tie izbāl un zaudē jēgu. Paliek ritmiskas, vienmuļas cilvēces konvulsijas — savdabīgs eksistences process. Ja no vēstures pieredzes slēdzieni vispār izdarāmi, tad viens varētu būt tāds: par to, kas notiks rit, mums šodien nav lielāka nojēga kā alu iemītniekam, kas, ādās ietinies, grauza mamuta kaulu Neandertāles ielejā. Tas, ko saucam par cilvēces progresu, lielā mērā ir fikcija. Imunozudes priekšā mēs esam tikpat nevarīgi kā viduslaiku cilvēks mēra priekšā. Kādos apmēros nāvīgās slimības pēkšņi izplatās vai izbeidzas, nosaka mums nezināmi spēki. Ari cilvēka ētiskās kvalitātes nav mainījušās. Slaktiņi bijušajā Dienvidslāvijā ir tikpat bezjēdzīgi kā asiņainie ticības kari 16. gadsimtā Francijā katoļu un hugenotu starpā. Vai, teiksim, Jeruzalemē, Maskavā un Rīgā šodien slepkavo procentuāli mazāk nekā Senajā Romā, Ninivē vai Bābelē?

Bet apaļā bumbiņa, ko saucam par Zemi, skrien savu ceļu, un uz tās nekad nav garlaicīgi.

Vecos laikos Rīgā tramvajiem bija “riņķa līnija”. Vienalga, kādu numuru tramvajs nesa un uz kurieni brauca, visi pilsētas centrā veica goda apli — Valdemāra iela, Meierovica un Aspazijas bulvāris, Kārļa bulvāris, Daugav-mala. Bērnībā no Iļģuciema ceļodams “uz Rīgu”, es aizvien braucu garām Rīgas pilij. Resnai, dzeltenai mucai līdzīgā torņa galā plīvoja valsts prezidenta standarts. Kad masts bez karoga dūrās debesīs kā kaila adata, māte sacīja: “Skaties, prezidenta pilī nav. Būs aizbraucis uz laukiem.” Dažkārt avīzēs vai “Atpūtā” varēja redzēt bildes. Pils pagalmā karavīru godasardze sveica ārzemju sūtņus. Prezidents pils zālēs brīžiem darbojās ikdienišķā izskatā, brīžiem priekšā ieapaļi nošķeltos šēzsvārkos (svinīgos gadījumos tādus nēsāja ari mūsu pamatskolas pārzinis Turjānis) vai baltā, cietinātā krūtežā un garļipainā frakā, ordeņu nozvīņotām krūtīm.

Četrdesmitajā gadā prezidenta standarts pils tornī tika nolaists nepieredzētā un traģiskā sakarā. Pils kā prezidenta rezidence beidza pastāvēt. Ko tas Latvijai nozīmēja, mēs zinām šobaltdien. Toreiz gaisu kulstīja pamatīgi un viltīgo māņu kustību ņirboņā daudz kas paslīdēja garām īsti neapjausts un nesaprasts. Lai cik skumji tas būtu, jāapstiprina daudzkārt dzirdētā patiesība, ka lā sauktais “tautas saprāts” nereti ir vistīrākais neprāts. To apliecina gan mūsu pašu, gan ārzemju pieredze. Vācu okupantiem pakļāvīgo Petēna valdību Francijā 1940. gadā atbalstīja liela daļa franču inteliģences. Tāpat vēsture pierādījusi, cik viegli tautu sakūdīt pret saviem vadītājiem. Atcerēsimies piemēru, kas vēl acupriekšā: Zīgerista sindromu 6. Saeimas vēlēšanu laikā.

Līdz baltu papīra slokšņu līmēšanai logu rūtīs — tolaik pieņemtajai zīmei, ka telpas tukšas un meklē īrnieku — lieta tomēr nenonāca. 1941. gada februāri Rīgas pili nodeva skolēnu pašdarbības vajadzībām. Ziemas spelgonī šeit izrādes sāka nule dibinātais Jaunatnes teātris. Pārdzīvoju savādas izjūtas, toreiz ienākot pils pagalmā, kas manā apziņā no bērnības bija iespiedusies kā pasaulē esoša, taču man personiski nepieejama vieta. Apmēram kā budistu templis Himalajos vai Šauda Arābijas karaļa harēms.

Pagalms atgādināja dziļu akmens kasti, no kuras pavērās apmēram tāds skats, kā krupim no akas dibena ar četru sienu ieknoķētu nelielu debesu lūku augšā. Apņēma drēgns, nemājīgs mijkrēslis. Ja neskaitīja sienā iemūrēto nelielo gotisko bareljefu, nekas īpaši senatnīgs acīs nelēca. Tieši otrādi, sīkās metāla sētiņas, parastās parādes durvis ar skārda jumtiņu un ikdienišķās lietus noteku caurules kopainai piešķīra gandrīz vai provinciālu pieticību.

Arī pilī iekšā nekāds īpašs skaistums neapņēma. Daža laba Rīgas pilsoniska nama kāpņu telpa redzēta greznāka un vērienīgāka. Latviskā jaunromantisma garā izdaiļotā Sūtņu zāle līdzās gana plašajai, taču visnotaļ parastajai Baltajai zālei un veselam mazāku telpu konglomerātam satramdīja sirdi galvenokārt kā daļa no nebūtībā nogrimušās pasaules, kas dzīvoja vairs vienīgi vecās fotogrāfijās. Anša Cīruļa interjeru koptēls atgādināja pašaustā bruncī un greznā seģenē sapostu tautumeitu ampīra un bīdermeijera stila modesdāmu ielenkumā. Nesaderībā kaut kas pārsteidza un šokēja, tomēr piesaistīja interesi un iesildīja ar savādu lepnumu. Mani, četrpadsmitgadīgu zēnu, raugoties uz sienu krāsojuma latviskajiem ornamentiem, uz dzelten-raibajām Karēlijas bērza mēbelēm, pārņēma tās pašas jūtas, kas pēc daudziem gadiem Parīzē pie Dievmātes katedrāles vai Romā pie Kolizeja — likās, es te jau esmu bijis, es to esmu jau redzējis. Tā nebija atnākšana, tā bija atgriešanās.

Jā, nesen izbūvētā Svētku zāle (Sarkanā zāle) pārsteidza ar it visu. Līdzīgi tam, kā Universitātes lielā aula bija radīta, apjumjot kādreizējo pagalmu, pils Svētku zāli arhitekts Laube bija uzbūris agrāk tukšā bēniņtelpā. No defekta bija radies efekts — griestu slīpais mansarda nošķēlums milzīgajai telpai piešķīra gandrīz vai intīmu, turklāt gluži latvisku mājību. Starp stilizētajiem vērbaļķiem caur tādiem kā vainagotiem “logiem” no slīpajiem griestiem zālē lūkojās gleznojumi — latviešu labāko mākslinieku interpretācijas par Latvijas vēstures ievērojamiem notikumiem. Toreiz, 1940./41. gada ziemā, visas gleznas vēl atradās savās vietās. Vēlākajos gados da|u gleznu aizkrāsoja vai aizstāja ar “atbilstošākām”. Piemēram, aizkrāsoja gleznu “Latgales atbrīvošana 1920. g.” (autoru vairs neatceros). Vietā uzradās “Gvardu sagaidīšana Rīgā 1945. g.”.

Tas bija lielais bēguma laiks, kad vēstures vilnis mūs it kā nesa no Latvijas brīvvalsts gadiem aizvien tālāk un tālāk. Valsts prezidenta pils pārvērtās par pionieru pili. Abus jēdzienus nekādā ziņā negribu iztēlot kā pretmetus. Pionieru pils, kuras pienākumos ietilpa attīstīt bērnu radošās spējas, varbūt bija viens no padomju varas vērtīgākajiem iestādījumiem. Tāpat kā bezmaksas mūzikas skolas visās Latvijas malās, plaši sazarojusī kultūras namu sistēma ar valsts algotiem koru, studiju un pulciņu vadītājiem. Ja gribētu uzskaitīt mūsu ievērojamos mākslas, tehnikas un sporta darbiniekus, kas pirmās ierosmes talanta attīstībai guvuši pionieru pilī, saraksts iznāktu nogurdinoši garš.

Likteņa ironija izpaudās tādējādi, ka garus gadus Latvija savu talantu maiņu audzināja tieši šajās sienās, kas mēmi, bet neizdzēšami simbolizēja mūsu valsts vēstures posmu, ko režīms ar lielu robu centās izoperēt no jaunās paaudzes apziņas.

Laiks, protams, darīja savu. Pasakā par Ērkšķrozīti pils apauga ar dzelkšņainām rožu stīgām, pamazām ietveroties tādā kā asā čaulā. Rīgas pils, plaši valkāta, bet kūtri kopta, vienkārši noklūbēja un apskreta. Savulaik mirdzošās parketa grīdas sadila, krāsojumi nomelnēja un saplaisāja, kāpņu pakāpienos kā vecās galodās iztrinās robi, spoguļi satumsa un it kā aizdūmoja.

Dažkārt, kad biju aizgājis pakaļ Sabīnei, lai atvestu mājās pēc deju nodarbībām, man ienāca prātā “Lāčplēša” nogrimušās Burtnieku pils aina. Likās, arī šeit aiz lielajiem naksnīgi satumsušajiem logiem parādīsies astoņkājis vai milzīga dēle. Valdīja rāms, snaudulīgs miers. Jaunieši ienāca un aizgāja. Tālumā skanēja klavieres un dipēja kājas. Balsis iesāka un aprāva dziedājumu. Ieskanējās mūzikas instrumenti un apklusa. Bet tur, lejā pie garderobes ar garajiem soliem, zem tiem pašiem kaltajiem kandelabriem, ko pazinu kopš ienākšanas pilī četrdesmitajā gadā, sēdēja vectētiņi un vecmāmiņas, gādīgi tēvi un rūpīgas mātes, lasīja avīzes, sarunājās vai arī klusēja, laiku pa laikam paraudzīdamies lielajā sienas pulkstenī.

Tā pienāca diena, kad pils sāka celties augšā. 1989. gadā Dailes teātris iestudēja Raimonda Staprāna dokumentālo lugu “Četras dienas jūnijā”. Par prezidentu Kārli Ulmani Latvijai tik svarīgajā likteņbrīdī, kad Kremlis pieprasīja bez pretošanās mūsu valstī ielaist sarkano karaspēku.

Vai nu režisoriem Auškāpam un Vētrām vai kādam citam bija radusies gaiša doma lugu spēlēt tur, kur darbība risinājusies īstenībā — Rīgas pilī, Kārļa Ulmaņa kabinetā. Tā bija pirmā reize pēc turpat piecdesmit gadiem, kad pils — kaut teatrālā retrospekcijā — atkal kļuva par prezidenta rezidenci. Kārli Ulmani tēloja Uldis Vazdiks, Dieva dotajā ķermeniskajā apveidā bijušajam prezidentam stipri vien līdzīgs. Tā kā Vazdiks nelietoja parūku un “ulmaniski” bija apcirpis matus, atbilstība atklājās vēl iluzorāk. Lai patiesos interjerus nevajadzētu atšķaidīt ar butaforijām, spēle risinājās nevis realitātē, bet, likās, rēgainā atspulgu pasaulē. It kā toreiz, it kā atskatā pāri laikam. Apkārt plīvoja tādi kā zirnekļu tīkli, gleznu vietā logojumos karājās audekla atliekas, stērbeles. Līdzās adjutantam pulkvedim Lūkinam (dzimtas hronoloģija rāda — Skujiņu radiniekam) un sekretāram Rudumam darbojas arī Vēsture, elēģiska, zinoša, melni tērpta dāma. Iespaids bija visnotaļ satricinošs. Kārļa Ulmaņa traģēdija vēlreiz atspolējās baismi un negrozāmi.

Par Kārli Ulmani runāts daudz un, jādomā, ne mazums vēl runās. Pašreizējā parlamentārās demokrātijas valsts pārvaldes kanonizēšana ir tāda pati ļaušanās vēstures straumes plūsmai kā Ulmaņa iekļaušanās tecē, kas plūda pretējā virzienā. Ne jau Ulmanis izgudroja autoritāro režīmu. Tā bija laikmeta kustība. Hitlers, Staļins, Musolīni, Franko, Pilsudskis, Ataturks. Un pat tur, kur saglabājās parlamentārisms, vienalga izvirzījās vadoņi: Čērčils, de Golls, Rūzvelts, Gandijs. Vēsturiski vadoniskais pārvaldes princips allaž pastāvējis līdzās kolektīvajam (demokrātiskajam, parlamentārajam). Šķiet, nav pamata uzskatīt, ka nākotne katrā ziņā pieder daudzpartiju parlamentārismam. Pasaules lielākais etniskais konglomerāts — kontinentālā Ķīna — iet savu ceļu. Ari tā sauktā arābu pasaule neizrāda tieksmi pēc rietumnieciskās demokrātijas. Joprojām pastāv neskaidrība par Krievijas attīstības virzienu. Tas viss — diemžēl — nākotnes paredzējumos jāņem vērā.

Taču viens ir skaidrs, Ulmaņlaiki Latvijas valsts dzīvē pagaidām ir un paliek visraženākais posms. Šodien varam minēt, kas būtu noticis, ja Ulmanis 1934. gada 15. maijā varu nebūtu pārņēmis. Mariss Vētra atmiņu grāmatā

“Mans baltais nams” raksta par kādas citas grupas mēģinājumu iegūt varu Latvijā apmēram ap to pašu laiku. Grupas pilnvarotais Vētrām piedāvājis ministra posteni. Pēc Vētras pārliecības šīs grupas nākšanai pie varas ceļu aizšķērsojusi Ulmaņa pasteigšanās.

Maz pētīta savulaik ietekmīgās sociāldemokrātu partijas darbība Latvijas pirmās republikas parlamentā. Nav šaubu, vairākos gadījumos tā Latvijas interesēm nesa ļaunu. Par to liecina redzamu sociāldemokrātu vēlākā darbība kopā ar padomijas profesionālajiem aģentiem.

Valsts prezidents Guntis Ulmanis Rīgas pilī kā prezidenta rezidencē simboliski atgriezās Latvijas Republikas proklamēšanas 75. gadareizē 1993. gada 18. novembrī.

Es pasvītroju “simboliski”, jo būtībā pils savu kādreizējo uzdevumu pildīšanai nebija gatava. īstā ienākšana notika krietni vēlāk pēc remonta un telpu sakārtošanas. Vairāk garā nekā materiāli tika atgūts vēl viens Latvijas suverenitātes relikts. Tas bija nepieciešams solis neatkarības telpas paplašināšanai, kas mūsos pakāpeniski vien bija saspiesta līdz nožēlojamām tiesībām dziesmu svētkos daļu dziesmu dziedāt latviski.

Latvijas Republikas proklamēšanas svinīgais atceres akts notika Nacionālajā teātri. Astoņos vakarā Daugavmalā sākās svētku uguņošana. Lielām, slapjām pārslām laidās sniegs. Tie, kurus Valsts prezidents bija ielūdzis uz pieņemšanu, gaismas izrādē noskatījās no pils vaļņa. Dāmas smailpapēžu balles kurpītēs bradāja pa svaigi saputinātām kupenām. Kungu kailās galvas lēni baltoja. Ari plecos pavirši uzrautie mēteļi (vairums taču piebrauca ar mašīnām). Tas viss glabājas atmiņā, pirmreizības burvības iebalzamēts. Pirmo reizi uz pili lūdza Prezidents. Pirmo reizi ielūgumā bija norāde, ka jāģērbjas smokingā. Uguņošana debesīs, svētki dvēselē, aizraušanās uz papīra. Nesmie-simies pārāk sarkastiski paši par sevi!

Protams, varēja rasties jautājums — kāpēc smokingā, nevis frakā? Šajā pašā pilī pirms piecdesmit pieciem gadiem un Zviedrijas karaļpilī šobaltdien šādā pieņemšanā obligāta fraka. Bet ja obligāta fraka, vajadzīgs attiecīgs mētelis. Nu labi, smokings. Bet kāpēc smokings no dzīves teātra ģērbtuves plašā kostīmu skapja? Ir taču arī citi krāšņi, iespaidīgi tērpi — redingoti, tukscdo. Anglijas Bikšu lences ordenis, piemēram, nēsājams pie mundiera ar atzeķoticm stilbiem, Maltas krusta kavalieriem jānēsā īpašs pleds...

Man smokinga nebija, jutos pilī iešmaucis. Turklāt mans divrindu uzvalks pat nebija melns, bet tumši zils. Domāju, paraudzīšos uz Ziedoni, viņam droši vien smokings būs. Nekā, tik vien kā ķiršu krāsas tauriņš. Nu bet ministram Riteņa kungam? Cilvēks kā nekā no Austrālijas, ilgāku laiku darbojies diplomātiskajā dienestā Dānijā. Izrādās, ari bez smokinga. Melns uzvalks un viss. Deviņdesmit deviņgadīgais teatrālis Ēvalds Valters lepnā mierā pagodināja Prezidentu ar ierašanos brūnos samta svārkos. Komponists Vasks atnāca džemperi.

Vai tāpēc pirmā pieņemšana pilī neizdevās? Vai tāpēc tai kaut kā trūka? Es domāju — nē. Zināms, var sacīt — trūka zemnieku pelēkā svārka. Ja tradīciju dēļ jāatkāpias no dzīves realitātes, kāpēc nesaglabāt pašiem savas tradīcijas? Kur gan mēs būtu tikuši bez vīriem, kas “nāk pelēkos VāuHlalas svārkos”?

Stiklotās durvis no skulptūru dārza uz pils ģērbtuvi stāvēja līdz galam vaļā. Nosalušie viesi plūda iekšā ar straumi. Un turpināja drebināties. Ari tas iespiedies atmiņā. Tāpat kā visās malās izvietotās ziedu kompozīcijas un pamatstājā sastingušie mūsu armijas godsardzes rotas karavīri.

Abi ar Valdu esam stāvējuši dažādās rindās — garākās un īsākās, veicīgākās un gausākās. Pirmo reizi mūžā stāvējām rindā, lai sasveicinātos ar Valsts prezidentu un prezidenta kundzi. Rinda aizņēma visus trīs kāpņu stāvus un kustējās lēni. Kas tik tur nestāvēja! Pašmāju ministri un ārzemju vēstnieki, garīdznieki un aktrises, mūziķi un trimdas pārstāvji, vēl nebankrotējuši baņķieri un balerīnas, sportisti un jūrnieki, virsnieki un politiski darbinieki, pozīcija un opozīcija. Cilvēciska kāršu kava, atvēzta plašai, aizraujošai spēlei.

Prezidents uzrunu sacīja zāles durvju galā, lielajā telpā dziļi neienācis. Tad, sarunādamies ar viesiem, viņš lēnām apgāja zālei apkārt. Mēģināju iedomāties, kā to būtu aprakstījis Virza. ‘Tā kā te bija sapulcējušies pārstāvji no visiem tiem, kas veido Latvijas šodienu, tas savā ziņā bija gājiens caur visu tautu. Vienlaicīgi tas bija gājiens caur visu Latvijas vēsturi, kas, gleznās ietverta, noraudzījās uz Prezidentu no pils griestiem.”

Prezidenta tosts bija apmēram tāds: latviešiem gadu simteņiem ilgi saglabāt savu pili un pilskalnu nozīmēja saglabāt brīvību. Lai šī doma mūs nepamet arī turpmāk kamēr šī pils būs mūsu, mēs būsim brīvi.

Pieņemšanā labi jutās Krievijas vēstnieks Aleksandrs Raņņiha kungs, smagsvara lauzējs un jāšanas sporta cienītājs. Viņš, protams, bija tērpies smokingā, jo pārstāvēja pilnīgi jauno Eiropu un demokrātiju mīlošo Krieviju, kam ar bijušo padomiju neesot nekāda sakara.

Raņņiha kunga etiķetes izjūta tomēr ne vienmēr bija tik izturēta. 1995. gada 4. maijā, Neatkarības deklarācijas piektajā gadadienā, amerikāņu civilā spridzinātāju firma Latvijas valdības uzdevumā pārvērta par gruvešu kaudzi padomju armijas pusuzbūvēto stratēģisko objektu — tā saukto Skrundas monstru. Šai dubultnozīmīgajai dienai par godu tika rīkota pieņemšana Rīgas Latviešu biedrības Zelta zālē. Ielūgumu, protams, rotāja piezīme par ģērbšanās protokolu. Taču šoreiz Raņņiha kungs ieradās darba uzvalkā — brūnā žaketē un tumšās biksēs. Tas nepalika neievērots. Tāpat kā viņa ātrā nozušana.

Pieņemšana Rīgas Latviešu biedrībā nospiedusies atmiņā ari citā sakarā. Bija uzvirmojis apbalvošanas skandāls. Doroņinas-Lasmanes kundzi, kas Triju Zvaigžņu ordeni jau bija saņēmusi, neapmierināja nule izziņotais ordeņka-valieru, virsnieku un komandieru saraksts. Viņa strādāja iestādē, kur glabājās

“čekas maisi” un viņas rīcībā bija kāda informācijā. Juridiskām konsekvencēm tā līdz šim gan aizvien bija izrādījusies nepietiekama. Tomēr Doroņinas-Lasmanes kundze apgalvoja, ka vismaz sešas apbalvotās personas esot sadarbojušās ar čeku un viņa savu ordeni atdošot atpakaļ, ja šie seši no savējiem neatteikšoties.

Mājienu uz sevi attiecināja viena vienīga persona — akadēmiķis Jānis Stradiņš. Pārējie ordeņus saņēma. (Pēc kāda laika — ari Jānis Stradiņš.)

Doroņinas-Lasmanes kundzes apsvērumi lai paliek laika tiesas izmeklēšanai. Bet ap Latvijas pagaidām vienīgo atjaunoto goda zīmi sacēlās putekļi. Gandarījums tika tiem, kas vaiga sviedros pūlas mīdīt visu, kas saistās ar

Latvijas neatkarību un mūsu nacionālo valsti. Svinīgajā pieņemšanā Latvijai nozīmīgajā Neatkarības Deklarācijas piektajā gadadienā neatradās neviens, kas saņemto goda zīmi būtu atļāvies ar cieņu un lepnumu nest.

Vilnis Baltiņš, Olimpiskās komitejas priekšsēdētājs, par nopelniem olimpiskās kustības atjaunošanā Latvijā iepriekšējā dienā bija saņēmis augsto trešās šķiras kakla lentē nēsājamo Triju Zvaigžņu ordeni. Apsveicu viņu un apjautājos, kur tad goda zīme? Baltiņa kungs smaidīdams iešauj roku smokinga kabatā, izvelk ordeni ar garo lenti, pasvaro uz plaukstas un saka: “Re, kur ir! Ja jau neviens nenēsā, ko tad es. Neiešu jau izlekt.”

Jā, tagad saprotu, kāpēc pirmā šķira latviešiem netiek piešķirta. Lielo krūšu lenti nēsāt kabatā laikam būtu grūti.

Himna vai Ķenca lūgšana

1994. gada 18. novembra vakarā, iedams uz Kristīgo radio runāt par Latvijas valsts tapšanu 1918. gadā, atcerējos Vecās derības brīnišķīgo notikumu, kad Dievs uzklausa ienaidnieku vajāto Izraēļa bērnu lūgšanas un atver viņu priekšā jūru, ļaujot aizkļūt drošībā sausām kājām. Iepriekšējā dienā, bez garām runām piekrizdams piedalīties raidījumā, studijas darbinieci biju gandrīz vai pārsteidzis.

— Ziniet, tagad šādiem raidījumiem grūti atrast cilvēkus! Viens saka: banāls temats, nacionālā jūsma vairs nav modē, otram liekas — tik tāli notikumi šodien ļaudis neinteresē...

Manā izpratnē starp Bībelē aprakstīto gadījumu un Latvijas brīvvalsts nodibināšanu ir liela sakritība. Abos gadījumos runa par norisēm, kas ar loģiku un prātu vien nav izskaidrojamas.

Nu, stādīsimies to visu priekšā. No abām pusēm mūs ielenkušas varenas impērijas. Krievija ar pasaulē lielāko armiju, gadsimtos slīpētu cittautu iesūkšanas māku, ar dzelžainu birokrātiju, ar varmācīgu valsts iekārtu. Un Vācija — ne mazāk spēcīga, ne mazāk varmācīga —, kas to vien gaida, lai Baltiju izrautu no Krievijas ķetnām sev; rosīgu izpalīgu liels pulks, sākot ar vietējo muižniecību, beidzot ar kārkluvāciešiem. Vēl mazliet, mazliet, un Krievijas karogu šajā Eiropas stūri nomainīs Vācijas karogs. Vai grūti šīs abas varas iztēloties kā jūru, kuras krastā, strupceļā iedzīti, bez tālākceļa stāv latvieši?

Bet raugi: Krievija ar zobiem ieklūp pati sev astē un revolūcijas trakumā dullojas, līdz nogāžas no kājām. Bet Vācija, kas jau gavilē, domādama pienākušu sapņoto mirkli, ari notrīc kā triekas ķerta un nevarīga saplok.

Jūra atvērusies. Mēs spējam nodibināt savu valsti. Jā, bija Kalpaks un Zemitāns, bija Baloža brigāde un Cēsu skolnieku rota, bija atbrīvošanās cīņas Latgalē. Bija varonība, un bija tūkstošiem kritušo. Tas viss bija. Bet bija ari brīnums, kas ļāva notikt tam, kas notika.

Par Izraēļa bērniem Bībelē sacīts: Dievs uzklausīja viņu lūgšanas. Varbūt mums mūsu valsts nokrita no debesīm tāpat vien? Nē! Mūsu lūgšana bija skanējusi četrdesmit piecus gadus!

Varam vienīgi minēt, kā Pēterburgas Smoļnija institūta vācu valodas skolotājam, pirmajam latviešu muzikāli izglītotajam komponistam amatierim Kārlim Baumanim 1873. gadā radās doma sarakstīt dziesmu, kas lūdza Dieva svētību Latvijai, kuras tolaik nebija ne uz vienas kartes. Vienīgi latviešu sirdīs. Vai Baumaņu Kārli vadīja pravietiska atklāsme vai gluži lietišķs kāda kordiriģenta pasūtījums? Kas to šodien vairs pateiks. Zinām tikai, ka bija nacionālās sakustēšanās laiks. Atmodinātais tautas pašapzināšanās gars atrada virzību Dziesmu svētku idejā. Kā katra aizturēta kaislība, ari latviešu pulcēšanās koros ieguva mutuļojošu, no malas raugoties, pat bezprātīgu raksturu. Literāta un mācītāja Jura Neikena dziesmu svētku aizsākums Dikļos dažu gadu laikā pārtapa vērienīgajā Vispārējo Dziesmu svētku kustībā.

Sākotnēji latviešu biedrošanās dziesmai vēl uzskatāma par savdabīgu pašmērķi. Pēc Baumaņu Kārļa tautas lūgšanas nonākšanas koru ziņā dziedāšana objektīvi pārvēršas līdzeklī. Visur, kur sanāk latvieši, visur, kur viņus kopā pulcē kas augstāks par ikdienišķo, tie vienojas lūgšanā: Dievs, svētī Latviju! Ļauj mums tajā būt laimīgiem!

Tauta un lūgšana. Divi elementi, kas viens otru trin un viens uz otru iedarbojas. Pazīstamais elektroģeneratora princips ar statoru un rotoru. Jūs skeptiski smīnat: nu jau gan! Bet enerģija “tāpat vien” neizzūd. Atkarībā no uzlādējuma mainās ari tas, ko saucam par īstenību. Ir plaši zināms, ka atsevišķiem cilvēkiem gribas un vilkmes koncentrācija ļauj kailām kājām dejot pa kvēlojošām oglēm un šķautņainiem stikliem.

Ja krustis šķērsis zigzagojošas sīkdomas simtiem un tūkstošiem kaut uz bridi izdodas apkopot vienā virzienā tēmētā sirdsvēlmē, enerģijas uzkrājums ciltīm un tautām ļauj pašķirt jūru un staigāt sausām kājām pa jūras dibenu. Tā ir simbolā ietverta mūžveca cilvēces pieredze, ko mēs savā nevērībā izmetam no prāta, visgudri atkārtodami banālo frāzi: brīnumi nenotiek!

Mums ir akumulējoša valsts himna — lūgšana. Tik īsa un tik skaidra: ja Tu, Dievs, gribi parādīt žēlastību, — svētī Latviju, un Tu būsi svētījis un darījis laimīgus mūs!

Ar asarām acīs, ar drebošām balsīm pēc piecdesmit klusēšanas gadiem mēs to atkal pirmoreiz dziedājām skaļi Maskavas ielas Sporta hallē, izskanot Zālītes—Liepiņa “Lāčplēša” desmitajai izrādei. Dziedāja gan veci, gan jauni, gan mazi bērni. Un Lielās manifestācijas laikā Mežaparkā zem tumšajiem, smagajiem lietus mākoņiem, kas likās tikpat nepašķirami kā naidīgā vara, kas mūs aplenca. Un ugunskuru janvāri, kad Rakstnieku savienība vienlaicīgi bija štābs un kazarmas. Uz krēsliem siltumā īsi nosnaust ieskrēja nokausētie vīri no tuvākajām barikādēm. Sešos no rīta Latvijas televīzija un radio kārtējo ziņu raidījumu iesāka ar himnu. Lai cik pārguruši, neviens nepalika guļot. Miera stāju ieņēmuši, visi dziedājām līdzi.

Neatkarību esam ieguvuši, bet kāpēc aizvien biežāk māc sajūta, ka Dieva svētība no Latvijas sāk aizgriezties? Dažreiz skaidri redzams, ka virsū nāk negaisa mākoņi — un nebūt ne pa vējam, bet, it kā neredzamas straumes nesti, gluži šķērsām. Tāpat notikumu ceļš mēdz izveidoties gan no redzamām, gan neredzamām spēku sakarībām. Jā, tas tā ir. Tomēr mani moka bažas, vai vaļīgāka nav kļuvusi pati stiprākā stīpa, kas nesen mūs — tik daudzus un dažādus — cieši turēja kopā. Vai mums joprojām galvenā ir Latvija? Vai mēs joprojām lūdzam par Latviju? Varbūt, ikdienas rūpju saēsti un miesai tuvā pašlabuma krekla rīvēti, ļaujam, lai sirdij un prātam piekļūst Ķenča lūgšanas domas?

Vēroju pārraidi no Saeimas sesijas atklāšanas. Cik vārgi, nevarīgi izskatās cienījamie deputāti, dziedot tautas lūgšanu. Cits kā pēdējiem spēkiem kustina lūpas, cits nepiepūlē sevi ne tik daudz. Gaisu tricina skaļuma kastes.

Skolā svinīgs sarīkojums. Himnu nedzied. Kāpēc? Ko nu dziedās, negribas neko pārspīlēt. Nav jau ari norādījumu...

Starptautiskas sacīkstes sportā. Himnas atskaņo orķestris. Visi klausās, mutes ciet. Ko nu sporta laukumā dziedāt...

Lūgšanas, ko bez sirdsklātbūtnes spēlē plates, magnetofoni vai diski, jūras nepašķir.

Bija tāda valsts, kuras himnas tekstu, savā laikā izkarinātu fabrikās un skolās, neviens tā ari neiemācījās, sirdī nenesa un nedziedāja. Aurēja skaļruņi, spēlēja orķestri. Kas ar šo valsti notika, mēs zinām.

Cerēsim, ka apmulsums pāries un mūs atkal pārliecībā un apņēmībā vienos kopīga lūgšana par Latviju. Bez viņas mēs tikai bezpalīdzīgi klaidoņi, kuriem priekšā ne viena vien jūra.

Paraudzīsimies, kā savu himnu dzied amerikāņi. Paraudzīsimies, kā to dara dāņi, norvēģi, somi. Mums ir visskaistākā himna zem saules. Mēs lūdzam par sevi, lūgdami par savu valsti.

Dievs, svētī Latviju!

Jātnieks uz lodes

Un atkal tuvojas Ziemassvētki.

Manā bērnībā svētku vakarā Latvijas radio (ar vienu vienīgu programmu, bet man likās — skaistu un bagātu) klausītājiem allaž dāvināja raidlugu. Saturs gadu gaitā tikpat kā nemainījās: eglītes gaismā pēc naidošanās mieru salīga kaimiņi, mājās pie vecākiem atgriezās dzīves ceļos nomaldījušies bērni, satikās likteņa izšķirti mīlētāji. Darbība risinājās laukos, un noslēguma epizode noteikti bija tāda — Ziemassvētku vakarā, zvārguļiem skanot, kamanās brauc uz baznīcu.

Nāca citi laiki. Ziemassvētku spožums pamazām vien tika apdzēsts. Pāri sagūlās blīva, pelēcīga ikdienība. Daudzus dievnamus vairs neatvēra pat Ziemassvētku vakarā, altārus aizauda zirnekļi, satrupēja kanceļu pakāpieni, kādreiz bieži virinātās durvis smagas darīja rūsa.

Reiz Lietuvā nejauši iemaldījos nomaļas mazpilsētiņas tirgū. Ziņkārots apstājos pie dzīves sabelzta veca vīra, kas pārdeva savādu priekšmetu — ar tumšsārtu filcu izoderētu ādas stīpu apņēma apsūbējuši dažāda lieluma zvārguļi. Mana interese gadījuma tirgoni nez kāpēc mulsināja. Viņš, kautrīgi vairīdamies, kratīja galvu: “Nē, nē, tā nav kaklarota jaunkundzēm. Tā domāta zirgiem/’ Es pāris reižu senatnīgo darinājumu sakratīju, un notika brīnums — atskanot daudzbalsīgajai zvārguļu mūzikai, it kā pacēlos pāri laikam un telpai. Apkārt atkal vēsmoja sen nejaustā Ziemassvētku burvība. Laukos neesmu audzis, kamanās uz baznīcu nekad neesmu braucis, bet te, vasaras vidū, tirgus kņadā un raibumā pievēris plakstus, to visu atcerējos un izbaudīju: kupenu aizvilkto ceļu, spožās zvaigznes zem svinīgi piesnigušām eglēm, zirga kāju tramdīto sniegu, kas, mēnesnīcā dzirkstot un spīgojot, sitās sejā kā mikla, vēsa elpa. Kamanu zvārguļu senās skaņas atdeva kaut ko brīnišķīgu, ikdienas seklumā un bezsirdībā pazaudētu — ilgas pēc Ziemassvētkiem.

Laikam gan Ziemassvētku pamats un būtība mūsu apziņā glabājas tik dziļi, ka varam vienīgi īslaicīgi no tās atvirzīties nevis aiziet pavisam. Kad tumsas vara sasniedz kulmināciju, jāsākas ceļam uz gaismu. Kad daba iepriekšējo ciklu izdzīvojusi, kad apkārt viss sāk likties tukšs kā vēju nopūsts sniega klajums, kam vietvietām cauri rēgojas pērnējās labības rugāji, nāk laiks cerības uz pastāvēšanu saistīt ar jaunpiedzimušo. Ne zīdā un brokātā tērptie ķēniņi vairo ticību, bet mazais, nevarīgais atnācējs, kas sevī nes rītdienas spēku, kaut pagaidām tik sīks un nabags, ka par šūpuli tam nolikta lopu silīte.

Manā jaunībā Salamonska cirkā uzstājās burvju mākslinieks, kas pēc katra sava pārsteidzošā numura publikai jautāja: “Vai tas nav brīnišķīgi?"

Kad iznāks šī grāmata, man būs septiņdesmit. Pieredzēts karš un miers, cilvēka pastaiga pa Mēnesi, Latvijas neatkarības atgūšana, mīlestība un draudzība, maziskums un krietnums. Un tagad arī man gribas jautāt: “Vai tas nav brīnišķīgi?"

Šos simbolus esam mantojuši no vēstures pirmsākumiem. Neskaitāmas reizes pārbaudīti, tie aizvien izrādījušies patiesi: neticīgais, šaubīgais, izmisušais — ņemies gara stingrībā un spēkā; šurpu turpu staigā mūžības svārsts — valda atjaunošanās likums. Neviens nav tik varens, lai, viņa stundai sitot, nekļūtu vājš. Neviens nav tik sīks, lai, zvaigznes apspīdēts, nekļūtu liels.

Ziemassvētki ir cerību stiprināšanas svētki. Kad melnuma dvēselē sakrājies pārlieku, es klusībā atkārtoju pirms daudziem gadiem skolā iegaumēto:

Nu nebēdā, nāks Ziemsvētki,

Bēgs visi tumsas biedoņi.

Spēku samēra mainīšanās paradokss. Ziemassvētku nakti, visgarāko nakti gadā, saucam nevis par tumsības nakti, bet par dzimšanas nakti, Svēto nakti.

Es zinu, var sacīt: tās ir pasakas. No kurienes radušies Ziemassvētki, ja Betlēmē vispār ziemas nav? Vai nav muļķīgi runāt par apsnigušu kūtiņu un dziedāt “...pie aukstas ziemas saules un pusnakts tumsībā”, ja katrā ģeogrāfijas grāmatā izlasāms, ka Galileja un Jūdeja atrodas subtropiskajā joslā?

Es zinu — var iebilst: ap dzimšanas leģendu savīts pārāk daudz fantāziju. Palūkojieties, kā šo tēmu gleznojuši pagātnes lielie mākslinieki, — ne telpas, ne laika sakarību, subjektīvas alegorijas.

Bet patiesību pie šauras vietas grūti piesiet. Pasaule, kurā neatrastos vieta brīnumiem, būtu plakana un nabaga. Bez brīnuma klātbūtnes mēs savu eksistenci uz apaļās, Universa plašumos skrejošās lodes nemaz nevaram izskaidrot.

Vai toreiz, pirms sešiem gadiem, ap Ziemassvētkiem (pēc vecā stila), tur, Doma laukumā, pār mums nenolaidās Svētā nakts? Vai mums nelikās, ka atveras debesis un dzied eņģeļi? Tā bija mūsu Betlēme. Sārta blāzma dzalkstīja pār pilsētu, un gaiss smaržoja pēc ugunskuru dūmiem. Apskaidrots miers un ticība bija mūsos. Mēs nešaubījāmies, ka mūsos ienācis jauns spēks staigāt pa ūdens virsu un grābt ar saujām ogles.

Vai tas notika, lai apdzisuši mēs šodien grimtu nevarībā un šaubās? Lai sarīdīti naidotos, niecinātu svētākos jēdzienus un rautos atpakaļ padevības un pakļāvības sprostā?

Rīgā dzimis, Rīgā audzis, es kādreiz sevi uzskatīju par simtprocentīgu pilsētnieku. Ar to pat īpaši lepojos. Nu jau sen par savu pilsētnieciskumu tik pārliecināts nejūtos. Dažkārt mūru iežņaugtajās spraugās taisni neizturami sakampj ilgas redzēt apvārsni. Lauku trūkums atklājas ar dīvainu sajūtu:

šķietas — ielas šauro akmens aili kāds vēl nosegs ar vāku un es būšu iedzīts tādā kā kanalizācijas caurulē, pārvērsts par pusaklu mitreni, kaulainu simtkāji.

Liekas, tādējādi atklājas pirmās paaudzes pilsētnieka plānums. Galu galā cik tad ir to latviešu, kuru gēnu saite ar laukiem patiešām dabiski atsvešināta gadsimtu garumā? Pilsēta latvietim vēl bioloģiski sveša un neiedzīvota.

Pirms gadiem divdesmit arhīvu pētnieks Klāvs Šiliņš man pasniedza neparastu dāvanu — Skujiņu cilts hronoloģiju. Apmēram četrus metrus garā sloksnē sīkā mašīnrakstā kā dīvainā organiskās ķīmijas molekulā izkārtojās sešu paaudžu piederīgie, sākot ar 18. gadsimta pirmajā pusē (pēc lielā mēra) Burtnieku baznīcā kristītajiem brāļiem Pēteri un Jāni. Tikai pašas elementārākās ziņas: kad dzimis, kad miris, kur dzīvojis, ar ko bijis precējies, cik bērnu...

Es vairs neticu, ka cilvēks iesākas ar piedzimšanu un beidzas ar nomiršanu. Tā tas nevar būt, cilvēks nav kaut kas atsevišķs un par sevi, bet gan sīka daļiņa lielās, sazarojušās dzīvības vītnēs, kas stīdzē cauri gadsimtiem kā vīnogulāji gar daudzstāvu namu sienām. Atsevišķs cilvēks pie garās stīgas ir tikai sīka lapa ar skopi atmērītu mūžu. Nokritušo vietā izaug jaunas, un vīnogulājs turpina zaļot.

Visi mēs kaut ko turpinām, un visi kaut ko nesam tālāk. Pat ja pašiem mums turpinājuma nav. Turpinājumu nes lielais, sarežģītais organisms, kurā mēs katrs atsevišķi pārstāvam vienu sīku posmu, vienas sezonas zaļumu.

Atceros dīvaino sajūtu, kas pārņēma, pirmoreiz staigājot pa vecajiem Burtnieku kapiem. Tie skaitījās slēgti, mirušos glabāja jaunajos kapos. Bija tumša, rudenīga diena. Zem simtgadīgo lapotņu biezās velves mijkrēslis likās vēl blīvāks, vēl noslēpumaināks. Kapi atrodas uz stāvas kraujas pašā ezera krastā. Ieskrējies ūdeņu plašumos, vējš satraukti šalcošos dižkokus locīja ar sirdīgu niknumu.

Un gluži tāpat kā spēcīgs magnēts no plašas atvilktnes savāc sev apkārt visas metāla daļiņas, no manām bērnības atmiņām izkustējās un salipa ap mani nostāsti, ko tēvs savulaik bija vēstījis par šo vietu. Kā rudeņu vētras katru gadu kraujai kaut ko nolaupot, kā brūkošās smiltis atsedzot seno gulētāju šķirstus un kauli birstot lejā uz ezeru. Kā reiz pavasarī, ezeram spalgi plaisājot, biezā, melnā miglā tēvs ar zirgu maldījies, līdz nodziedājis gailis un kamanas pēkšņi atradušās pie kapu kraujas. Kā, rokot kapu kādam Skujiņam, tēva tēvs reiz izsviedis no mūža mājas senāka gulētāja pogu un kā apskādētais racējam parādījies sapnī un pieprasījis savu īpašumu atpakaļ...

Es biju vietā, kur apvāršņa horizontāle pārvērtās par vertikāli un iegrima gadsimtu dziļumos. Tiesa, ar nelielu pārrāvumu. Mana māte, tēvs un viena

vecmāmiņa atdusējās Rīgā, bet ko gan tas nozīmēja pret tām neskaitāmajām asinsradinieku paaudzēm, kas bija apgūlušās šeit. Hronika viņus uzrādīja līdz 1746. gadam, bet manu izgaisušo priekšteču virkne, bez šaubām, sniedzās tālāk. Daudz tālāk. Sarežģīts paaudžu pinums, kas vietām aprāvās un saruka, lai citā zarojumā izvērstos plašumā.

Tauta, tāpat kā jebkurš dabisks veidojums zem saules, ir pakļauta noteiktām likumībām un noteiktai kārtībai. Ja tu esi bērzs, tavi zari neaugs kā ozolam. Ja tu esi liepa, tavi zari neaugs kā bērzam. Un ne jau zaram pašam izšķirt, cik tālu tam sniegties. Un ne jau lapai pašai noteikt, kur augt — galotnē vai pazarē. Ja būsim vajadzīgi — mēs pastāvēsim.

Iegāju vecajā Burtnieku baznīcā. 1688. gadā celtais mūra dievnams stāvēja tukšs, ar izsistiem logiem. Pēc lielās demolēšanas pašvaldība un Dabas pieminekļu aizsardzības biedrība kaut ko mēģināja piekopt. Taču līdzekļu trūkuma dēļ darbi nevirzījās uz priekšu. Vecā grīda bija izņemta, jauna nebija ielikta. Rēgojās bedres, smilšu kaudzes. Nez no kurienes izspurdza balodis un tramīgi laidelējās ap kādreizējo altāra vietu; klusumā nedabīgi skaļi plītējās spārni.

Bet es redzēju un dzirdēju pavisam ko citu. Altāra tuvumā stāvēja sieviete un vīrietis, un mācītājs jautāja:

“Karlīna Leimane, ja tu esi ar mieru kļūt par Jāņa Skujiņa sievu, tad Dieva un cilvēku priekšā apliecini to, sacīdama “jā”!”

Un sieviete sacīja:

“Jā.”

Pēc tam mācītājs to pašu jautāja Jānim Skujiņam par Karlīnu Leimaņi un ari viņš atbildēja:

“Jā.”

Tas notika 1919. gada rudenī, iespējams, tādā pašā krēslainā, drūmi šalcošā dienā kā šī. Pirms dažiem mēnešiem Jorģa Zemitāna vadītā Ziemeļlatvijas armija kopā ar igauņu brīvprātīgajiem Valmieras pusi bija iztīrījusi no lieliniekiem.

Nē, viņi abi nebija pirmās mīlestības apreibināti zaļknābji. Pasmago savienību mūsdienu uztverē pat grūti stādīties priekšā. Jānis Skujiņš, deviņu bērnu tēvs, otro sievu nupat kā apglabājis Burtnieku kapos, bija jau pārkāpis piecdesmit gadu slieksni. Karlīnai nodibināt ģimeni ilgu laiku bija liegušas rūpes par trim jaunākajām māsām. Tad garais kara cēliens. Viņai tuvojās četrdesmit.

Šajā ne visai parastaja kopība, manuprāt, arī atklājas brīnums. Cik dīvainus, gribētos pat sacīt, riskantus variantus dažkārt izvēlas Partitūru

Meistars! Cik neatlaidīgi, pat neņemot vērā šķietami bezcerīgas situācijas, tiek panākts sasniedzamais!

1921. gada vasarā Karlīnas un Jāņa laulībā piedzimst meita Anna Antonija. Pēc tam Karlīna gaida bērnu vēl trīs reizes, taču iznēsāt neizdodas. Meistars it kā palūkojas uz savu metamo riču raču kauliņu un, ar uzkritušo skaitli neapmierināts, sagrābj atpakaļ plaukstā.

Karlīna ir pārliecināta, ka vairāk bērnu viņai nebūs. Pēc piecām vasarām jau Rīgā, 44 gadu vecumā vēlreiz juzdamās mātes cerībās, viņa nešaubās, ka tas, tāpat kā iepriekš, tikai uz īsu brīdi. Bet izrādās — šoreiz uzmests īstais kauliņš, un 1926. gada Ziemassvētku naktī Karlīnai piedzimst puika, ko nosauc par Zigmundu.

1985. gada rudenī atkal iegriezos Burtnieku baznīcā. Režisore Laima Žurgina kinožumālam “Māksla” uzņēma par mani dokumentālu sižetu. Viņa gribēja filmēt baznīcas tornī. Atjaunošanas darbi palēnām virzījās uz priekšu. Bija uzlikts kārniņu jumts. Torņa platforma, kur pēc režisores ieceres man vajadzēja stāvēt, nesen ieguvusi gludu cementa pārklājumu, pēc tikko nolijušā lietus slidināja zoles kā ledus gāle. Reliņu apkārt nebija. Kā jau rudenī no ezera atkal pūta spēcīgs vējš. Operators ar smago kameru pie acs, iedvesmas musināts, šļūkāja uz priekšu un atpakaļ, riskēdams ar dzīvību.

Aplūkojot uzņemto filmu, redzams, ka no Burtnieku baznīcas torņa paveras plaša, lielā mērā simboliska ainava. Teksts, ko toreiz ierunāju, atbilst manai pārliecībai:

“Rakstnieka darbs pēc savas dabas ir vientuļš. Balto lapu rakstnieks piepilda pie galda starp četrām sienām. Sēžot un rakstot — nedēļām, mēnešiem, gadiem ilgi. Bet rakstniekam pie rakstāmgalda jājūt apvārsnis. Lai orientētu pagātnes atmiņas, nākotnes jausmas, tautas rūpes un laikmeta šaudīgos atspīdumus. Tāpat jautājums par rakstnieka vietu mūsdienu pasaulē manā izpratnē ir saistīts ar rakstnieka apvāršņa izjūtu.”

Varbūt cilvēka mūžs visnotaļ ir tāda kāpšana tornī. Gan saulei spīdot, gan lietum līstot, gan vēja brāzmās. Tornī ar slidenām platformām, bez reliņu drošības. Paceļoties augstāk un augstāk, ar vienīgo ieguvumu — plašāku apvārsni. Diemžēl līdz zināmai robežai. Mums atvēlētie torņi nav diez cik augsti, un mūsu redzes apvāršņi ir ierobežoti.

Man bija apmēram piecpadsmit gadu, kad vāciešu okupētajā Rīgā kinoteātri “Splendid Palace” noskatījos filmu “Minhauzens”. Vācijas galvenā filmu sabiedrība UFA svinēja jubileju, kam par godu pasaulē laida kinematogrāfijas jaunumu — pirmo rūpnieciski ražoto krāsu filmu. Brīnums satikās ar brīnumu — Minhauzena fantāziju. Kā man šķita — fantāziju bez robežām.

Atcerieties vien, ko tik šis vīrs savā mūžā piedzīvoja un kas ar viņu atgadījās! Kā Minhauzena medību ragā iesala skaņas un sāka skanēt, kad tauri ienesa siltā istabā. Kā dziļos sniegos pie stabiņa piesiets zirgs no rīta pēc sniega nokušanas atradās baznīcas torņa galā. Kā lielgabala lodes uz pusēm pāršķelts zirgs pie akas turpināja dzert, kaut izdzertais ūdens turpat izlija laukā. Tomēr iespaidīgākā vieta, manuprāt, bija Minhauzena jāšana uz lielgabala lodes. Tas notika, karojot ar turkiem. Lielgabals, protams, bija vecmodīgs, pa galu lādējams, ar degli aizkurams. Ari lode vecmodīga — apaļa bumba. Min-hauzens sēdēja uz lielgabala stobra, smēķēja garu holandiešu pīpi un stāstīja artilēristiem savus brīnišķīgos stāstus. Pēkšņi atskanēja grāviens un viss ietinās dūmos. Šajā brīdī Minhauzena izdoma sasniedza galējo robežu: ar abām plaukstām viņš apķēra skrejošo lodi un drāzās līdzi. Saprotams, tāda lidošana nebija īpaši ērta. Minhauzens pievilkās lodei tuvāk un galu galā uzsēdās uz tās kā uz auļojoša zirga...

Šī aina kopš tām tālajām dienām mani nav atstājusi. Mūža gadiem aiztekot, aizvien biežāk licies, ka jātnieks uz lodes esmu es pats. Uz šausmīgi vecmodīgās, apaļās lodes ar kalniem, okeāniem, mežiem un laukiem.

Kādu jauku dienu, kad es atkal redzēju sevi tā lidojam, notika kas tāds, ko nebija spējis iedomāties pat fantastu karalis Minhauzens. Lode ar mani sāka runāt. Es sastingu. Lode raudzījās uz mani ar maigām acīm un sacīja:

— Par ko tu brīnies? Es ar tevi runāju jau sen, tu tikai tam nepievērs uzmanību. Bet tā jau jums visiem raksturīga īpatnība — pašiem daudz runāt un neklausīties citos.

— Uz mani tas neattiecas. Es ieklausos pat savā kaķī. Viņam ir interesantas balss modulācijas. Arī mūsu mazajam papagailītim bija tēlaina vokālā izteiksme.

— Vokālā izteiksme, — likās, lode iesmējās; viņas sāni tikko manāmi sadrebēja. — Bet kad mazais papagailītis vienu rītu būrītī gulēja miris, tu biji pārsteigts. Ko tu no šīs vokālās izteiksmes par viņa dzīvi būtisku biji uzzinājis? Neko. Jūs mitāt katrs savā pasaulē. Jā, tu viņu mīlēji, tas tiesa. Bet mīlēt ir vieglāk nekā saprast. Bridi mīl. Vai, teiksim, ienīst. Bet nesaprot ne mīlot, ne nīstot. Atceries, reiz pirms daudziem gadiem, kad tava sieva naktī raudāja un apgūlās uz grīdas, vai tu kaut mazumu apjēdzi no tā, kas viņā toreiz notika? Bet jūs taču mīlat viens otru un bijāt nodzīvojuši līdzās pietiekami ilgi.

— Izpratne nāk pamazām. Jūtas, tāpat kā kaķēni, piedzimst ar aizvērtām acīm. Instinkts stāv prātam pāri.

— Jūtas ir apmāns. Tāds pats apmāns kā dzīvība un nāve, skaistums un neglītums, bagātība un nabadzība. Tāds pats apmāns, kā gaišā diena un spožais mēness, kam tik liktenīga vara pār cilvēku jūtām. Katrs skolnieks zina, ka mēnesim pašam nav ne tik daudz gaismas kā jāņtārpiņam.

Es paraudzījos apkārt. Bija satumsusi nakts. Mēness dila, no spožuma bija atlikusi šaura iekava, kā iešņāpta ar zeltā iemērktu nagu. Taču nakts caurspīdīgajā zilgmē varēja samanīt ari mēness tumšo daļu, kas pagaidām turējās nespodra, toties saglabāja iluzorās cerības kļūt gaiša un mirdzoša.

— Tomēr patīkami, ka tumšais mēness tik jauki spīd. Un mēness tilti pār naksnīgiem ūdeņiem aicinoši ved turp, uz kurieni neviens drošāks tilts vēl nav uzbūvēts. Nez vai citādā pasaulē es vispār gribētu dzīvot. Man pietiek ar tādu pasauli, kāda tā ir.

Lode palaida smieklu: — Tu domā, ka pasaule i r? Es domāju, pasauli uztver. Kā mūzikas instrumentu, kam ikviens veido futrāli pēc savas saprašanas un kas gandrīz vienmēr izrādās uztaisīts kļūdaini. Optimistiem tas iznāk par lielu, pesimistiem — par mazu. Nerunājot nemaz par atšķirībām, kas pastāv starp mušas pasauli un zivs pasauli. Starp kumeļa pasauli un kurmja pasauli.

— Tu taču nenoliegsi, ka viss, kas zem saules pilnveidojas, mainās uz labu, — es turējos pretī.

Lode klusēja, tad dziļi nopūtās:

— Kā to teikt... Es, protams, esmu ļoti veca un daudz ko pieredzējusi. Bet arī es neesmu pati sevi radījusi un vislielākais noslēpums arī man nav zināms. Ir lieta, par ko es nešaubos, un varu to tev pateikt — paradīzes uz pasaules nebūs nekad. Pasaule ir šķirotava un tāda, jādomā, paliks. Maz ticams, ka pēkšņi kāds to pārbūvēs par siltumnīcu vai pirti. Man acu priekšā stāv kartupeļu racējs — kā tur pa kustīgo lenti lēkādami slīd no zemes izraktie bumbuļi. Bojātos, sašķeltos, kraupainos atlasa pašā sākumā. Pārējie slīd tālāk un nonāk atsevišķos maisos. Pēc izmēriem, pēc šķirnēm, pēc vēl kādām īpašībām.

— Nu bet tieši tāpēc! Ja jau atlase...

— Ak, mīļais draugs, — lode smaidīja šķelmīgi, — tu visu pārāk vienkāršo. Varbūt ari ļaunumam ir savs uzdevums. Varbūt ļaunums vajadzīgs, lai saprastu labumu.

— Uz kurieni mēs lidojam? Uz kurieni tu mani nes? Uz kurieni skrien saule un mēness, galaktikas un universs, elektroni atomos un stari kosmosā?

— Tad atļauj kaut ko pajautāt arī man. Uz kurieni skrien asinis tavās dzīslās? Uz kurieni skrien lielais un mazais pulksteņa rādītājs? Uz kurieni skrien lidojoša putna ēna?

Debesis likās atvaraini melnas. Zvaigznes asi mirdzēja kā sudraba adatu smailes. Sirdī modās šaubas, un tomēr lidot bija tik skaisti.

— Tu izvairies no atbildes, — es uzstāju. — Saki skaidri un gaiši — uz kurieni tu mani nes?

— Uz īstenību, kas lielāko tiesu pieviļ, un sapņiem, kas vienmēr būs skaistāki par īstenību.

1996. gada maijs

Saturs

Poruka nakts Rīgā. Eņģeļi un velni...............................................................

Mans gadsimts...............................................................................................

Cerība un bezcerība.......................................................................................

Asni ēnā.........................................................................................................

Maskava—Parīze. Līdzības un atšķirības......................................................

Brūnām cigaretēm kūpot. Ilze Šķipsna.........................................................

Pēckara ainiņas..............................................................................................

Kā taisīja filmas. Leonīds Lcimanis, Aloizs Brenčs, Gunārs Piesis u. c........

Gunāra Priedes misija....................................................................................

Ko nozīmē kalpot?........................................................................................

Laiva ar sauli.................................................................................................

Imants Ziedonis atver pulksteņus..................................................................

Caurumi žogā. Gunārs Janovskis..................................................................

Valoda kā mērs un spogulis...........................................................................

Valdonīgais kalps. Arvīds Grigulis................................................................

Blaumaņa zelts..............................................................................................

Zem diviem karogiem...................................................................................

Prclīde ērģelēm..............................................................................................

Ko vīrietis meklē sievietē..............................................................................

Ojāra Vācieša atsperes un bremzes...............................................................

Kad aiz Rakstnieku savienības durvīm šāva.................................................

Alberta Bela spēles ar nažiem.......................................................................

Laiks citā pasaulē..........................................................................................

Amerikā pieci simti gadus pēc Kolumba......................................................

Dzejnieks cīnās ar dēmoniem. Māris Čaklais................................................

Daži prezidenta Gunta Ulmaņa tuvskati........................................................

Atrastā seja. Jēkabs Māsēns..........................................................................

Bankets Rīgas pilī..........................................................................................

Himna vai Ķenča lūgšana..............................................................................

Jātnieks uz lodes............................................................................................

Datorsalikums. Parakstīta iespiešanai 19.11.96. Reģistrācijas apliecība Nr. 2-0610. Formāts 60x84/16. Ofseta tehnika. 15,75 fiz. iespiedi. Metiens 5000 eks. Līgumcena. Pas. nr. 1360. Iespiesta a/s "Preses nams", LV 1081, Rīgā, Balasta dambī 3.

1

Beidz muļķoties! (Krievu vai.)

2

Braucam! (Krievu vai.)

3

Ko viņš teica? (Krievu vai.)

4

Vēsturiskā atskatā Vulfsona darbībā atklājās vēl citi neloģismi. Piemēram, Augstākās Padomes protokoli rāda, ka 1991. g. 21. augusta sēdē Vulfsons, būdams zālē, par Latvijas neatkarību nav balsojis.

5

Jauneklis, kas mulsina ar savu uzvešanos un atklātību. (Franču jēdziens.)

6

ŠI un citas G. Janovska vēstules no tiem vairākiem simtiem, ko divdesmit piecos gados krājusi mūsu draudzība un kas visas saglabājušās.

7

Esmu Anglijas pilsone. (Latīniski.)

8

Lielā histērija. (Franču vai.)

9

Es runāju latviski. (Krievu vai.)

10

Šinī gadījumā “Skatiens”. (Krievu vai.)

11

Ar 1996. gadu šo amatu pilda Māris Paudcrs.

12

Līguma galīgajā variantā šis nosacījums netika iekļauts.

13

’[12] Sarunu vadītājs no Krievijas puses.

14

1994. g. apgāds “Vaidclote” izdod Dantes “Dievišķo komēdiju” V. Bisenicka tulkojumā ar M. Rikmanes ilustrācijām.

15

Vecajos laikos, kad skolniekiem burtnīcu nebija, rakstīja uz nelielām ierāmētām dabiskā šīfera tāfelēm. Rakstīšanai izmantoja tā paša materiāla zīmuļveidigus irbuļus — grifeles. Ar slapju lupatu uzrakstīto varēja nodzēst.

16

Pusmārciņā — 200 grami.

17

” Runa acīmredzot ir par tā sauktajiem Latvijas rubļiem. Viena rubļa vērtība — 2 santīmi.

Content

Skujiņš Zigmunds Jātnieks uz lodes

Poruka nakts Rīga. Eņģeļi un velni

Mans gadsimts

Cerība un bezcerība

Asni ena

Maskava—Parīze. Līdzības un atšķirības

Brūnām cigaretēm kūpot. Ilze Šķipsna

Pēckara ainiņas

Kā taisīja filmas. Leonīds Leimanis, Gunārs Piesis, Aloizs Brenčs u. c.

Gunārā Priedes misija

Ko nozīmē kalpot?

Laiva ar sauli

Imants Ziedonis atver pulksteņus

Caurumi žoga. Gunārs Janovskis

Valoda ka mērs un spogulis

Valdonīgais kalps. Arvīds Grigulis

Blaumaņa zelts

Zem diviem karogiem

Prelīde ērģelēm

Ko vīrietis mekle sieviete

Ojara Vacieša atsperes un bremzes

Kad aiz Rakstnieku savienības durvīm šāva

Alberta Bela spēlēs ar nažiem

Laiks cita pasaule

Amerika pieci simti gadus pec Kolumba

Dzejnieks cīnās ar dēmoniem. Māris Čaklais

Daži prezidenta Gunta Ulmaņa tuvskati

Atrasta seja. Jēkabs Masens

Bankets Rīgas pilī

Himna vai Ķenca lūgšana

Jātnieks uz lodes

Saturs

1