Kellermanis Bernhards

Jūra ; Ingeborga

Bernhards Kellermanis

Jūra ; Ingeborga

JŪRA  ROMĀNS

Tulkojusi Anna Jostsone

1

Mums bija viss, ko vien sirds kāro. Bija sieviešu pārpilnām, bija ko dzert, un bija vētras, kas brāžas pāri ar astoņdesmit jūras jūdžu ātrumu. Mums netrūka nenieka, mērci, vari būt mierīgs ...

Mūsu salā neauga ne koki, ne krūmi. Tā izskatījās kā gruvešos sairis kalnājs, un visapkārt sēca bangu ap-šjāktās krantis. Dienu un nakti te dimēja, klausies tikai! Tā bija jūra. Vēji pūta un auroja mūždien, un, kad cilvēks devās pāri klajumam, viņš plandīja kā sadris-kāts karogs. Katru brīdi, augu dienu, augu nakti kliedza kaijas, tām piederēja sala un jūra. Dažbrīd visa sala skanēja no spalgajiem, griezīgajiem ķērkstiem. Kad peldējos jūrā gar klintīm, kaijas nemierīgi staipīja baltos kaklus, to nelikās vairāk par trim, piecām vai desmit, bet, tikko pienācu tuvāk, redzēju simtiem, tūkstošiem. Tās riņķoja man apkārt, krākādamas kā negaisa padebesis, un man uzmācās mistiskas bailes, kaiju taču bija tik daudz. Bieži vēl tagad pa sapņiem dzirdu tās kliedzam.

En route![1] Grotbura noplaukšķ, un mēs aiztraucam.

Muskuļi mums stiegri, bet sirdis no tērauda, skan un zvan ...

Kad īsti manas acis skatīja Roseheri pirmoreiz, nevaru vairs pateikt. Zinu gan, ka tas notika pavasarī, kādā pasta dienā. Rosehere bija vienīgā blondā meitene salā, un iespējams, ka tieši tālab viņa man tā patika. Īstenībā viņa nebija gaišmate, bet dzeltaine, ja tā varētu teikt. Citas turpretim bija tumsnējas, un es visas pazinu.

Reizumis mēs devāmies ekspedīcijā, «mazais kapteinis» Jans, mans suns Pupuls un es; šajās meklējumu gai-tās es iepazinos ar viņām. Salā mita trīskārt vairāk sieviešu nekā vīriešu, vīri kalpoja uz kuģiem, sazini nu, kur kurais. Kamēr sievietes vēl bija jaunas, tās izskatījās glītas, bet vecajām mēs griezām ceļu. Jaunās bija saulē nobrūnējušas, asiņu kvēle kaita viņām vaigos un acīs, it kā meičas nule nāktu no cepļa versmes. Visām bija balti, stipri zobi, un mati, tik melni kā piķis, klaidā izrisuši, nokarājās pār pleciem. Meitenes bija vientiesīgas savā sirdī, spriganas un skaļas un ilgi netielējās, jo viņām nebija ne izvēles, ne laika.

Kaut kur kādā mazā dzertuvē mēs abi iestiprinājāmies, tad Jans pavērās manī ar valgi mirdzošām acīm un piebikstīja:

— Hehe?

— Labi, — es piekritu. Abi sapratāmies gluži neizprotamā kārtā.

— Lai iet vēl pa vienai! Ei, krodziniek, vēl pa glāzei, aši!

Devāmies prom. Neviļus uzsākām tik ātru tempu, it kā būtu jāskrien uz dzīvību vai nāvi. Ne mirkli negribējām zaudēt.

— Tikai bez lielām ceremonijām, vai dzirdi? — Jans piekodināja. — Viņas to vien gaida . ..

— Tiens![2] — es pukojos par Jana mūžīgo aizbildniecību. — Vai kādreiz esmu ceremonējies? Sakrenom-dedū .. .[3]

— Allons, allons!'[4] — Jans smejas.

Bija nakts, viss slīga miegā. Bāku ugunis kā milzu vējlukturi taustījās mums pakaļ, un mēs slapstījāmies starp būdām kā zagļi. Bieži vajadzēja plakt pie zemes aiz kāda pakšķa, lai neviens mūs neieraudzītu.

— Gulsties, — Jans komandēja. Tad viņš piedauzīja pie loga. — Ielaid, nu ielaid! — Viņš pacietīgi klaudzināja vai veselu stundu un čukstēja: — Ielaid jel, tas esmu es, Jans.

Beidzot nograbēja aizšaujamais, un Jans ielavījās iekšā. Es gaidīju. Melni mākoņi vēlās pār debesīm, vējš plīkšķināja man svārkus, es salu. Beidzot Jans atgriezās — pietvīcis un rimts.

— Šodien ar viņu nekas nesanāk.

— Nekas?

— Nūja. Esam atnākuši nelaikā.

— Ei, ei, Jan!

Tad stūrējam uz citurieni.

— Ielaid, nu ielaid, tas esmu es, Jans.

Mēs klausījāmies, Pupuls ņurdēja.

— Ielaid jel, ielaid!

Zvejnieku būdās bija saldena un stipra birga, gluži kā kūtī.

— Uz priekšu! Viņa apkampienos! — Jans pavēlēja.

— Tas ir mans draugs Napoleons, vai nekad neesi dzirdējusi par tādu?

Pēc tam ieturējām kursu mazliet vairāk uz rietumiem un uzbungojām no miega nomaļu dzertuvi, lai tur smeltos jaunus spēkus. Iztraucējām krodzinieka naktsmieru, taču allaž bijām gaidūi viesi, jo mūsu tēriņš nebija mazāks par franku, turklāt maksājām skaidrā naudā.

— Un tagad iesim uz Štifu, — Jans vedināja, — pusstundas gājiens, tur dzīvo Žanna, mums tikai jābūt piesardzīgiem, jāizsauc viņa laukā.

Jans bija nepiepildāms.

— Bet vai viņa nāks, Jan?

Jans apstājās un atgrūda cepuri pakausī.

— Ja es klaudzināšu? He?

Šādā veidā es iepazinos ar salas daiļo dzimumu. Trūkumu mēs necietām, to es varu apgalvot. Citādi tā būtu akla nepateicība.

Tomēr Roseheri es vēl nebiju redzējis.

Kādu trešdienu aizgāju paskatīties, vai «Komisionārs» iegriezīsies ostā neskarts. Jūra bija vētraina.

Zvejnieki stāvēja augšā uz klints, kas slējās kā tornis pāri pār līci, visi stingi vēroja «Komisionāru», vienīgi paretam kāds nospļāvās, taču ir tad nepakustēdamies. Vīri izskatījās izpūruši, izpluinīti, saules izkaltēti, ar vējos asinātu skatienu. Dažs labs šķita kā no ūdens izvilkts, plānie mati pielipuši pie deniņiem, vamzis plecos nošļucis. Zvejniekiem līdzās stāvēja Noels, tirgotājs un «salas ķēniņš», ģērbies melnā ādas jakā, ar tālskati pie acīm. No katras vīles spraucās pārticība, seja tvīka zīmoglakas sarkanumā, lielā, melnā bārda sprikstēja aiz veselības.

— Ai, ai, ai! — Noels iesaucās un norūpējies pakratīja galvu, jo «Komisionārs» piederēja viņam. Ar pāris drānas lanckām mastā kuteris tālumā brida cauri žvāk-stošajam, pretim vējam traucošajam ūdens klajam, plītējošo viļņu aprakts. Lāgiem tas iegrima līdz pašam masta galam — paliec nu sveiks! — nekā, izķepurojās gan. Kuģa aizmugurē slīpām svītrām nāca zemē melni palsens lietus. Pēkšņi visi zvejnieki aizturēja elpu — ja nu tagad trūkst kāda tauva vai vējš uz mirkli stājas — nē, viņi atkal nospļāvās, briesmas bija garām. Klinšu iegrobēs dirnēja zvejnieku sievas, salīdušas bariņos kā vistas, ko vējš iedzinis kaktā. Viss viņām plīvoja, melnie, vaļējie mati, balto aubju lentas, svārki. Melnīgsnējā Žanete arī bija sievu barā un smaidīdama pacēla uz mani acis. Es stāvēju zvejnieku vidū, nekustēdamies, tāpat kā viņi, un tikai retumis izņēmu pīpi no mutes un šļirču caur zobiem, kā to dara amerikāņi; šo mākslu biju apguvis līdz pilnībai.

«Komisionārs» nolaida buras un žvarkstinādams izmeta sarūsējušo enkuru. Gaisā pacēlās rūsas mākonītis, es samanīju to līdz pat šejienei. Tūdaļ, kā parasti, no ostas izpeldēja mazā laiva, kas līkumoja kā kurkulēns, jo īrās ar vienu airi laivas pakaļgalā. Kāds ducis plan-dīgu vīstokļu (cilvēki), saiņi, daži sivēni, viss tika sasviests laivā ar skubu, kas piemīt jūrniekiem, ja tie reiz ķeras pie darba. Vienā mirklī laiva bija stāvbāzām pilna.

Sivēni nežēlīgi kvieca, sievietes klinšu iegrobēs aiz smiekliem spiedza. Piepeši viņas iesaucās. Visas māja ar rokām un kliedza.

— Rosehere! Rosehere!

Zvalstīgās laiveles priekšgalā stāvēja meitene ar vēja plandītiem matiem, kas laistījās kā dzeltens varš.

Viņu es vēl nebiju redzējis. Cik dzelteni bija viņas mati! Un cik rāmi viņa stāvēja!

Kvīkstīgie sivēni tika izmesti no laivas, tāpat saiņi un pasta soma, un vesels apmālis milzīgu maizes kukuļu ar netīru, pelēcīgu garozu. Sivēni pārskrēja maizes kalnam pāri, iekams Noels paguva to aizvākt, un dzeltenīgs vilnis aplaizīja klaipus, nokrāsodams dažus tumšākus.

— Ķeras nu klāt, ķeras nu klāt! — Noels rīkoja, un ciema plukata ar caurām biksēm, Noela aizbilstamais, spērās maizes grēdai vidū.

Divu viļņu starplaikā Rosehere veikli izmanījās no laivas un ar savām koka tupelēm knaši klaudzināja pa taku augšup. Jo tuvāk viņa nāca, jo dzeltenāki vērtās mati. Rosehere bija maza un sīka, gadus sešpadsmit veca meitene ar baltu aubi galvā, ar lakatu ap pleciem un melnā tērpā kā visas salas sievietes.

Mēs pievērsāmies Roseherei. Zvejnieki darīja to, kājas nepakustinādami, viņu kocenes šķita pienaglotas pie zemes. Kedrils izņēma tabakas kumšķi no mutes un palika to zem cepures uz galvas.

— Te nu atkal ir mūsu Rosehere! — viņš teica. Pārējie nesacīja nekā. Ar bērnišķu patiku viņi šļirca tabakas sulu caur zobiem un klanīja galvu. Tas jau bija redzams, ka meitene te ir.

Šajā mirklī Rosehere paskatījās uz mums. Dzeltenie mati vēdījās gar sīko, bērnišķo seju, viņa atglauda tos ar roku. Sievietes smiedamās viņai ko uzsauca, un Rosehere ziņkāri nopētīja mani no galvas līdz kājām. Es izņēmu pīpi no mutes, taču man nepakustējās ne vaibsts. Roseheres skatiens atgriezās vēlreiz pie manis un pievērsās pirkstam, kurā es valkāju niecīgu gredzenu. Tad meitene aši ielūkojās man acis. Kas gan tas bija par skatienu?

Sievas smējās platu muti un tērgādamas gāja kopā ar Roseheri prom. Vienā mirklī vējš bija visas aizpūtis gar stūri. Un tomēr, iekams Rosehere aizgriezās, viņa vēlreiz atskatījās atpakaļ.

Lejā līcī vientuļi šūpojās «Komisionārs», kāds matrozis sarkanā kreklā parādījās uz klāja. Vēstuļu iznēsātājs un pasta priekšnieks ķērās pie darba, Apbruņojies līdz zobiem, viņš metās kā ugunī. Viņam bija kājās augsti jātnieka zābaki un rokā vēcinājās smieklīgi mazs groziņš ar vēstulēm. Dienests bija nežēlīgs. Kur vien gāja, visur vajadzēja tukšot glāzīti. Vakarā gan viņš allaž atgriezās kā uzvarētājs, sprauslādams kā nīlzirgs un sviedros mirkdams, lai tad Hikeļa dzertuvē sabruktu zem smagās nastas, ko uzkrauj atbildība, pienākums un ellišķais dienests, kura veikšanai viņš bija smēlies spēkus astoņas dienas.

Piebrauca rateļi ar sirmu zirgu priekšā, lai aizgādātu maisus un saiņus. Sirmis stāvēja un gāja, kā ceļus locīdams, acis un nāsis viņam bija apsarkušas, pats gandrīz vai bez spalvas. Zirgs acumirklī iesnaudās, un ciema plukata veltīgi ar salmiņu izkutinājās ap viņa nāsīm.

Rateļi aizbrauca, un atkal salā iestājās miers uz veselu nedēļu.

Nopirku ciemā par diviem sū zivis un devos atpakaļ uz Vētras namu.

«Vai redzēji, kā viņa ievēroja tavu gredzenu?» es teicu pats sev. «Sievietes gan visā pasaulē ir vienādas. Cik dzelteni viņai mati, ak vai, tas gandrīz vai nedrīkstētu tā būt! Vai ne, Pupul?»

Piepeši atkal atcerējos Roseheres skatienu. Dīvaini. Tas bija — kā pateikt? — tas bija tāds skatiens, kāds ir ārprātīgiem.

2

Ceļš veda tālu augšā pāri klintīm, kur jūra bez mitas skalojās un rakņājās.

Tā rosījās dienu un nakti. Atrada kur spraugu un sāka urbt tuneli. Tūkstoš gados tam vajadzēja būt gatavam, tāpēc jūra ķērās naski pie darba. Pāris soļu tālāk kādā alā tā klaudzināja ar veseri un kādā šahtā kala ar kaltu. Tūkstoš gados šahtai un tunelim vajadzēja sastapties. Lielo vētru laikā ūdeņi raidīja augšup savus cērtņus un kapļus, lai izcirstu halli. Bet vēl pēc tūkstoš gadiem griesti tā sadila, ka lietus gāzes tos ielauza, un tad tur izslējās radze, kaila un asa kā izkapts, un jūra sāka meklēt citu uzdevumu. Tai laika pietika.

Jo tuvāk nāca Vētras nams, jo skaļāka kļuva jūra. Šeit ārpus līča bija atklātais okeāns un milzu bangas šķēlās pret klintīm. Virs rifiem nemitīgi slija gaisā sakultā ūdens stabi. Brīžiem nodārdēja, it kā drausmīgs klinšu blāķis ietriektos jūrā. Vēlās lielais vilnis. Tagad jau es vairs neapstājos, lai gan reizumis vēl sirds dziļumos sajutu bailes.

Atsevišķas lāses, tik smagas kā svins, krita no debesīm. Pār drūmo jūru kā melnas dūmu grīstis vilkās zemi, sasmaguši mākoņi, ātri uznāca nakts. Sāka darboties abas mūsu bākas. Ziemeļos Štifa. Iezīzdamās tumsā un biedēdama, tā uzzibsnīja melnā klajuma pamalē kā mēness. Divreiz balta, vienreiz sarkana. Bet dienvidos augstu pie debesim kā apjukusi sāka virpināties spokaina saule ar četriem bāliem staru kūļiem. Tur Krīča raidīja savu gaismu aklajā naktī trīsdesmit jūdžu tālumā. Tās bija brāzmainas, divkāršas zibens šautras. Tās lidinājās pār melno klaju, pār palso būdu čukuriem, lodāja kā ugunīga čūska gar klintāju pāri līcim, aptaustīja zemūdens radzi, vilni, mākoņa maliņu, buru — un prom bija, atkal nakts un melna tumsa — bet te jau tās uzziba no jauna. Naktij nākot, kad dienas trokšņi aprima un auss kļuva dzirdīgāka, jūra dārdināja vēl skaļāk, un šķita, ka mēs mūždien dzīvotu vienos negaisos.

Krīča apgaismoja man ceļu. Klintis, kas atgādināja nogludinātus ziloņu galvaskausus un pirmatnēju zvēru skeletus, guva veidu un dzīvību, kolīdz tās skāra gaismas strēle. To vidū stāvēja bāls, novājējis mūks un, roku pacēlis, sprediķoja:

— Vēl nav par vēlu, jūs zauri!

Ik nakti viņš tur stāvēja un sprediķoja, bet dienu bija tikai parasts klints bluķis. Arī mani viņš uzrunāja, kad gāju garām:

— Kas sacīts zauriem, tas sacīts arī tev. — Viņš pagriezās pret mani ar paceltu roku. — Vēl nav par vēlu, neticīgais!

Pats Vētras nams izskatījās kā izbalojis galvaskauss, pa kura iztrunējušajiem deguna dobumiem man vajadzēja doties iekšā. Agrāk tā esot bijusi sargmāja, bet tagad piederēja tirgotājam Noelam, kas kolekcionēja vecas barakas un piešķīra tām krāšņus nosaukumus: Villa de tempête, Sanssouci, Louis seize.

Paņēmu zivis, notīrīju un, ietinis tās ar sviestu biezi apziestā papīrā, apcepu uz lēnas uguns. No aknām, sviesta un etiķa pagatavoju piedevām mērci. Mums bija vēl ari pāris kartupeļu, lieliski!

Vētras nama zāles bija viena pati neliela telpa, kur pusi aizņēma bezveidīgs, nomelnējis kamīns, kas bija gatavs mani aprīt. Man patika sēdēt pie tā un raudzīties ugunī.

Zivis cepdamās čūkstēja, ārā plosījās jūra. Ausis bija dzirdīgas un iemanījušās atšķirt katru atsevišķu vilni. Kāri un mežonīgi sitās straume pret klintīm; ik pa brīdim tālumā nodārdēja, it kā dzelzu caurules brāztos pret krastu. Līcī plīsa bangas. Pastarpām saklausīju tālas ātr-šāvēju lielgabalu sprēgās. Tur ārdījās jūra pie Krīčas. Tā bija satriekusi klintis drupās, un katrs vilnis nu valstīja centneriem smagos klučus. Bet spriksti un krakšķi, un kliedzieni, kas tie? Nē, es vairs netaisīju vaļā durvis. Es vairs neredzēju viļņos cilājamies melnos kuģa vrakus, es vairs nedzirdēju kliedzam slīcējus. Tās bija tumsā tītās radzes, kas tur selgā zvāļojās, un es zināju, kas tie par kliedzieniem. Kliedza ūdens un vējš. Brēca akmeņi.

Pie durvīm klaudzināja. Es ir nepagriezos. Kas gan lai nāktu? Vējš elsoja pie loga aiz sirdi satriecošam sāpēm, kas lielākas un cildenākas par ikdienas ciešanām. Beidzot tas sāka ķiķināt sīku ārprāta smiekliņu, līdz apklusa.

Es sēdēju pie savas mazās uguns un kūpināju pīpi.

— Pupul, vecais draugs! — es teicu un pakasīju sunim galvu.

Kas bija noticis? Nekas. Bet gaisā kā viegla smarža klīda jausma par ko neparastu.

Tā dzeltenā spīgana, kas šodien izkāpa no jūras! Esmu gatavībā. Piesargies, Jan!

Tūdaļ otrā dienā raudzīju izdibināt, kur Rosehere meklējama. Taču neatradu viņu. Ak, lai jau ar dievpalīgu dzīvo, kur grib, liela vajadzība man pēc šās. Un nākošajā dienā biju Roseheri aizmirsis.

Ķērca kaijas, trikšķinādami un gulgodami laidelējās zīriņi. Pūta vējš, dārdināja bangas. Braucām jūrā zvejot. Devāmies pēc omāriem un langustiem, laiva bija pilna murdiem. Dažreiz Kedrils, locis Pirmais, saņēma norīkojumu, un mēs traucāmies cauri melnajiem, ātrajiem viļņiem kā spoku kuģis. Rēcām kā nezvēri, lai pārkliegtu jūru. Saucām komandas un atkārtojām tās. Manā ziņā bija fokbura, un es lūkoju tikt galā ar vēju. Atspiedu kājas pret laivas ribām un bieži vien karājos laivā līmeniski, lai buru varētu noturēt. Rokas bija nobrāztas, acis sasarkušas no sāļā ūdens un vēja, mati lipa pie sejas. Astoņas stundas kursējām starp ūdeņiem, kas tiecās mūs aprakt, un astoņas stundas vējš svilpa ausīs kā spalga pikolo flauta, tad tumsā ieviznījās mūsu tvaikoņa blāvā gaisma. Locis sāka rāpties gar melnojošo dzelzs sienu un pazuda, vienīgi augšā lampu gaismā atkal iznira viņa sarkanā žūpas seja ar uzblīdušo vaigu, aiz kura glabājās tabaka. Paliec sveiks, loci! Abi ar laivinieku spiedām no visa spēka ķekšus pret tvaikoni, lai tas mūs nesadragātu, un dzelzs nezvērs atkāpās. Tad traucām visas daudzās jūdzes cauri naktij atpakaļ. Viļņi plīkšķēdami sitās pret mūsu eļļoto apģērbu. Acis vērās tumšajā ceļā mums priekšā un uzmanīja putas. Kur putas, tur zemūdens klintis. Bet miglas laikā liecāmies pāri laivas malai un vilkām ieplestajās nāsīs tonnām gaisa, lai saostu klintis.

Mēs dzērām. Ak, cik šaušalīgi mēs dzērām! Ar pudeli rokā meimurojām gar sienām un tempām, jo mums slāpa. Lielais sāls daudzums taču jādabū lejā! Zvejnieki auroja, izkārušies pa logiem. Jūra bija padarījusi viņu sirdis mežonīgas, — ko tur varēja līdzēt?

— Bļauj tu arī! — Jans uzsauca, un es arī bļāvu, izkāries pa logu. Tas darīja mums prieku . . .

Taču reizēm dienām ilgi kvernējām mājā tikai abi, Pupuls un es, kopā ar vēju un kaijām.

Manas mājas priekšā gulēja akmens, tik liels un plakans kā galds. Saules laikā tas bija pelēks, bet apmākušās dienās nomelnēja. Uz šā akmens allaž sēdēju un vēroju jūru.

Pie debesīm klejoja mākoņi, un to ēnas peldēja pār jūru kā mēļas salas. Vējš neaprimdams skaudri pūta pienaini zaļganīgajā ūdenī, jūrā cēlās smailu viļņu pulks, apvārsnis kūpēja. Vējš gaudoja un auroja, jūru kā tīģeri klāja platas, niknas putu svēdras, kas aizvil-nīja tālē; pērkons šķīla zibšņus.

Bet pienāca brīdis, un jūra vērtās citāda.

Acis žilbināja tās plašums. Piecēlos, kā gribēdams ko teikt, uz lūpām bija neparasti vārdi, vārdu kalni, bet es neizpratu to jēgu un neteicu nenieka. Apsēdos no jauna. Vējš pūzdams kveldināja sirdi, kamēr tā sāka liesmot līdz pašām dzīlēm. Un es sēdēju tāles un tukšuma vidū, un ap mani pletās gaiss, pilns kā nezināma. Sēdēju tā no rīta līdz vakaram, līdz sapratu, ko sirds man gribējusi teikt. Jā! Pavēros augšup. Dievs bija projām, viņš pametis šobrīd zemi, jo tā nav vairs bērnu autos tīta; taču vēl ir dzīvi senie dievi, kurus es pielūdzu toreiz, kad nācu pāri kalniem ar akmens cirvi pār plecu. Vai

IK

dzirdi? Kā tur augša žvīgo! Tur vecie dievi devušies ceļā.

Tūkstošiem kvadrātjūdžu ūdens, tūkstošiem kubik-jūdžu gaisa, viss piederēja man. Nē, lai tie tur augšā neiedomājas, ka viņiem darīšana ar nepateicīgu skopuli. Es gāju un nočiepu vai pusi dārza žoga un iekūru uguni starp klintīm. Sviedu sārtā zivis, ko pats savām rokām biju sazvejojis, metu tās ugunī ar visām acīm un ķidām, un dūmi melnoja man seju. Lai viņi redz, tur augšā caur ēteru traukdamies!

Un atkal dienu pēc dienas sēdēju uz akmens mājas priekšā.

Garām pa jūru peldēja tvaikoņi.

Saskatīju vismazāko dūmu mākulīti zem nokarena padebeša, pat masts, kas vīdēja pie apvāršņa un bija tik smalciņš kā adata, nepaslīdēja man garām nemanīts. Dūmu mākulītis auga, un pamalē izslējās pelēks, kūpošs tornis. Tornis izliecās, tam radās masti, dūmeņi un klāji. Kaijas uzspurdza no klintīm un ķērkdamas šāvās projām. Bet tvaikonis cīnījās šurpmāk. Tā priekšgals ieslīga un nozuda uz ilgu laiku, it kā kuģis grimtu. Tad priekšgals izslējās, bet pakaļgals iegrima. Tad atkal noliecās priekšgals. Tā tvaikonis virzījās uz priekšu. Ieslīpi gar pašu kuģa priekšu slaicījās putu pītes, pār klāju šļācās milzu viļņi. Dūmakainā laikā gadījās, ka izlaidu tvaikoņus no acīm, tad labu brīdi vajadzēja meklēt, iekams tos atkal atradu. Vētrā tie šķita kā rēgi, kas izmisīgi cīnās ar jūru. Un kaili tie bija, aukas noplukati. Kuģi zvalstījās augšup un lejup, kūpināja dumus, līgojas šurpu turpu, pat nogrima, un bieži vien pagāja stundas, kamēr tie izkļuva no lielajiem viļņiem.

Tvaikoņi brauca uz dienvidiem un dienvidrietumiem.

2*

19

No sava akmens noraudzījos tiem pakaļ līdz pat Āzijas tveicīgajām, ņudzošajām pilsētām, līdz Dienvidāfrikai, Meksikai un Dienvidamerikai vai arī dažbrīd līdz turienei, kur jūrā, kas zilgoja kā samts, snauda salas ar palmām un pērtiķi rāpās pa tauvām, tikko piestājām krastā.

Vēros tālumā. Vējš pluinīja man matus, no pīpes šķīda dzirkstis un taisnā svītrā aizvizēja pa klajumu. Uz klints čurnēja sabozusies kaija un raudzījās tālumā tāpat kā es.

Pupuls tupēja man līdzās un rauca degunu no visām tām smaržām, kas plūda no jūras. Tas bija pensionēts kuģa suns, liels, pinkains, melns pūdelis, īsts velns, kas izbraukājis jūru jūras. Biju to ietirgojis tur viņā krastā par pudeli degvīna. Lāgiem Pupuls izmeta mazu līkumu, ar purnu zemi ošņādams un meklēdams, vai neatradīs kur paslēptas cūku ausis. Viņš dipāja šurp un turp un skrēja lejā līdz jūrai. To viņš darīja, lēkādams uz trim kājām, jo tas, acīm redzot, sagādāja lielāku prieku. Viņš joza uz priekšu un atpakaļ, kaklu sašķiebis un vilni tvarstīdams. Tad atgriezās un atkal rāmi notupās man blakus.

Jūrā slija trīsmastu kuģis. Pupula dzeltenās acis iezibējās starp sirmojošo spalvu kušķiem un pacēlās augšup pret mani.

— Jā, Pupul, es to redzu.

Taču Pupuls gribēja zināt, vai tas esot viņa kuģis.

— Jā, tas ir tavējais!

Tad Pupuls iekaucās — īsi un kaisli. Es pabužināju viņa vilnu.

— Nāc!

Mēs gājām. Meklējām kaijas spalvu manai pīpei un klaiņājām pa klintim.

— Kaut nu mums dievs dotu atrast noderīgu spalvu, Pupul!

Noblākšķēja vilnis. Paraudzījos uz to un teicu:

— Ko tad tu gribi?

Reizumis runājos ar smilšu graudiņiem, kas brāzās pār klajumu, jo nevarēju mūžīgi tērgāt tikai ar Pupulu. Uzbildu arī melnos jērēnus, kas šur tur, pie mietiem piesieti, gaidīja, vai neuzdīgs kāds zāles stiebrs. Apsveicinājos ar viņiem un deklarēju savus uzskatus:

— Tas, ka jūsu tēvu kungi ir bijuši auni — piedodiet! — nav nekāds kauns! Nē, tāpēc mēs varētu satikt it labi. Bet tas, ka jūsu pēcteči vēl miljoniem gadu būs tikai auni, tas spiež māņi jūs nicināt. Jus esat nonākuši strupceļā, man atliek jūs tikai nožēlot. Lūdzu piedošanu, mani kungi!

Atvadījos un gāju projām. Jēri saldami un trīcēdami noraudzījās pakaļ.

Atradām spalvu un devāmies atkal mājup. Klau! Visapkārt mala dzirnas, kā tūkstošiem ūdenskritumu darbinātas. Lielā plauša elpoja. Kaija bija aizlaidusies, zīriņš trikšķināja:

— Trii! Trii!

Doi! Doi! Gullugullugullu doi!

Vajadzēja turēties pie akmeņiem laukā, lai vējš neaizmēztu.

Bet, kad spīdēja saule un man bija labs prāts, es apsēdos klintājā un vilku laukā no kabatas flautu. Biju to nopircis pie Noela, lai būtu ar ko laiku pakavēt; tā maksāja desmit sū, bet skanēja brīnum skaisti. Nebaidieties, es jau nespēlēju jums, bet mazajam vilnim

2t

pie manām kājām, zivīm jūrā, tvaikonim tur tālumā, Pupulam un sev.

Jā, skanēja lieliski! Brīnum dzidri flauta atbalsojās klintīs. Pupuls slaistīja ausis un ar apbrīnu lūkojās manī.

4

Nekas nenotika. Jūra klaidoja. Bet tad ārā nodipēja, es pietrūkos kājās, un sirds man sāka dauzīties. Klau, Pupul! Kas tur tā dip? Vai laukā kāds staigātu?

— Pagaidi taču, melnais sātan, — kur tu skrej?

Kā vizmo tavi mati! Kā tevi sauc? Par Ivonnu? Es vēlētos skūpstīt tavu brūno kaklu, Ivonna, tur, kur vējš pakausī šķirsta tev matus. Tā, redzi nu, nemaz nebaidies!

— Pupul, mierā! Hahaha — viņa taču nav jērēns!

Un atkal pagāja daudz dienu, iekams šeit ieradās kāds cilvēks. Es izdauzīju pīpi. Tuk, tuk — atskanēja klajumā. Un tad tur parādījās kāds vīrs un stūrēja uz manas mājas pusi. Tas bija Kedrils, viņš nāca ielūgt mani savās kāzās.

— Tātad tu precies, mon vieux^5?

— Jā. Es pārāk daudz žūpoju. Vai nāksi?

— Kas tad ies, ja es neiešu, Kedril!

— Varbūt tu paņemtu līdz savu flautu?

(Mana mazā flauta bija slavena visā salā.)

— Protams, mon cher^6\

Šajās kāzās ieraudzīju dzeltenmati atkal.

Lai neko nepalaistu garām, devos turp jau agrā rītā. Zālē vēl spīguļoja rasa.

Biju noskuvies. Saulē laistījās spodrā, vēl Eiropā mazgātā (pēdējā) apkaklīte. Pirkstā mirdzēja divi gredzeni, un pāri vestei stiepās tieva sudraba važiņa, kuru jau piecus gadus tiku nēsājis sev līdzi bikšu kabatā. Kas to zina, kālab. Zvejnieku vidū izskatījos ārkārtīgi cienīgs un guvu lielu ievērību.

Baznīcā sievietes ar baltajām aubēm galvās locīja ceļus telpas kreisajā pusē, vīrieši labajā. Roseheres gaišie mati atšķīrās visu pārējo tumšo krēpju vidū kā nule kalts luidors starp veciem vara grašiem. Ik reizes, krustu metot, viņa pakustināja lūpas, acis nepamezdama ne pa labi, ne pa kreisi. Mācītājs kladzināja kā vista, kurai nodarīta smaga pārestība un kura nespēj rast dvēseles līdzsvaru. Viņš nosodīja žūpošanu. Kā tad, viņš laikam gan brauca jūrā, vai vējš vai lietus, un pārtika cauru gadu no kaltētām zivīm un zelējamās tabakas, kamēr zvejnieki laikam sēdēja mīkstā atzveltnī un baudīja sadraudzību svēto pulkā. Mēs lēnītiņām izgājām cauri visām šķīstīšanas ugunīm, tad mūs skāra liega žēlastības vēsmiņa, un ceremonija bija galā. Visi jutās aizkustināti. Līgavainis Kedrils, kas jau kopš septiņiem rītā bija pilnā, klausījās, mēles galiņu no mutes izbāzis, un no viņa iekaisušajām acīm tecēja tīrs alkohols. Līgava, apaļu, tuklu muguru izriezusi, tupēja uz ceļiem ar noliektu galvu it kā zem bendes cirvja.

Tikmēr Pupuls no sirds izkaitējās ar Noela zaļo papagaili, kas bija iznācis baznīcas dārzā savā rīta pastaigā. Es dzirdēju, kā abi strīdējās. Uz papagaiļa skaļajām ir-gām Pupuls ikreiz atbildēja ar traku riešanu.

Pēc laulībām visi saskūpstījās. Kāds vīrs apstaigāja kāziniekus ar pudeli, un katrs dabūja malku apsvētīta vīna un kumosu apsvētītas maizes. Mazais baznīcas dārzs mudžēt mudžēja no baltajām aubēm; izskatījās tā, it kā tur nupat būtu izkaisītas skrejlapas.

Rosehere stāvēja tuvumā un lāgiem pagrieza galvu uz manu pusi. Ar pirmo skatienu viņa bija atklājusi, ka šodien esmu greznojies ar visām savām rotaslietām. Divi veci zvejnieki pienāca pie meitenes, noņēma seklās cepures kā šķīvjus no plikajiem pauriem un paberzēja savas durstīgās sejas pret Roseheres vaigu, paši stāvēdami sakņupušiem ceļgaliem. Kad zvejnieki viņu skūpstīja, Rosehere man uzsmaidīja.

Tad pienāca mana kārta. Noņēmu cepuri un tuvojos Roseherei. Viņa uzlūkoja mani platām acīm. Viņas acis bija pelēkzaļas ar dzeltenām zvaigznēm vidū. Tās likās citādas nekā viņreiz. Kā gan biju varējis tās salīdzināt ar ārprātīgās acīm? Tikai vecīgas man tās šķita. Tumšsarkanās, sasprēgājušās lūpas brīnoties bija pavērtas. Pēkšņi Rosehere sāka smieties kā bērns. Viņa iemiedza rokas starp ceļiem un skurinājās kā no ūdens iznācis vara dzeltens pūdelis.

Visiem pielipa Roseheres jautrība, ari man; es smējos, lai apslēptu savu neveiksmi.

— Tu jau neesi zvejnieks! — viņa teica franciski ar dziedošo bretonietes izrunu.

— Kā tu to zini? Pagaidi tikai, kas vēl nav, tas var būt!

Atkal visi smējās.

Pēc tam lūgtie viesi devās uz grandhoteli, un arī nelūgtie gāja turp.

Grandhotelis bija nožēlojama, dzeltena būda, kas atradās ciema nomalē pie paša līča un nevarēja lāgā izšķirties, uz kuru pusi tai apkrist. Mazo sašķiebušos durvju priekšā uz sardīņu kārbām tupēja divi papagaiļi. Viņi tupēja tur vienā mierā gan uz labās, gan uz kreisās kājas, virināja acu vākus un tarkšķēja, bet brīžiem irgoja vai spalgi ieķērcās:

— Zagli, lempi, slīmest!

Grandhotelī saimniekoja Hikeļa madāma, drukna sieva, ā la bonheur^7, allaž laipna, allaž izpalīdzīga, ar skaņu rīkli un rokām kā enkuriem. Viņas paēnā Hikeļa kungs vilka savu posta pilno dzīvi kā beka ozola pakājē. Viņš ari tiešām atgādināja beku ar savu platmalaino fermera cepuri un ar mūžīgajiem apsējiem ap galvu, kājām un rokām.

Šad tad Hikeļa kungs dabūja ar pudeli pa galvu, citreiz saņēma tikai veselu sēriju visbrīnišķāko pļauku. Dažreiz paša veselības labad viņam nācās pārgulēt zem klajas debess. Mēnesnīcā madāmas vīrs pēkšņi parādījās durvīs kā drēbju sainis un nolidoja pa trepēm zeme. Durvīs noskrapstēja slēdzene, nograbēja aizšaujamais. Uzmanīgāk! Pa logiem sāka birt veseri, pudeles, un Hikeļa kungs bija spiests atkāpties uz klintāju kā uz cietoksni, un te viņš pārnakšņoja.

Hikeļa kungs bija īsta suņadvēsele. Ja viņam kāds uzsmaidīja, ko viņš darīja? Viņš tirināja kāju un smaidīja pretim. Bet pasmīni vien zobgalīgi vai sāji, ari viņš smīkņās zobgalīgi vai sāji. Sarauc uzacis un ieurbies viņā ar skatienu, it kā grasīdamies nozūmēt, viņš darīs visu pakaļ. Kā par sodību Hikeļa kungam vajadzēja atspoguļot citu jutoņas, un sviedriem vaigā viņš centās izsekot šai sajūtu gammai.

Hikeļa madāma spēka ziņā bija par vīru krietni pārāka, tāpēc viņam cīņā nācās lietot viltību. Viņš parasti aizstāvējās ar asiem ieročiem — ar adatām un stikla lauskām, ko ielika madāmas gultā, un tīrais nieks viņam bija apšļākt salmu maisu ar petroleju un nomest blakus sērkociņu. Bet, tikko Hikeļa madāma kaut ko pamanīja, vai nu, piemēram, to, ka viņas koka tupelē cauri zolei izdzīta nagla, vai citu ko, viņa bez žēlastības klupa virsū savai bekai.

Šajā salas pirmšķirīgākajā iestādē tika svinētas Ked-rila kāzas.

Lūgto viesu sievas bija paņēmušas līdzi savus šķīvjus un galda piederumus, jo viesnīca nespēja tik daudzus apgādāt, un mielasts sākās. Kā no jūras izkāpis rēgs piecēlās samulsis vīrs un kaut ko sacīja. Viņš runāja bretoniski. Sauca vārdus, vārdus un vēlreiz vārdus. Dažs labs pārmeta krustu, arī Rosehere pēkšņi saduga, nolieca galvu un pakustināja lūpas. Tad viņa pacēla acis, mazliet nobālusi un bikla, un mēģināja pasmaidu. Tie bija neatgriezušos jūras braucēju vārdi, kas šeit tika pieminēti. Galdā parādījās ēdieni un dzērieni. Bija zivis, jēra cepetis un pēc vecum vecas receptes no cūkas asinīm, miltiem un plūmēm cepts rausis. Sākumā valdīja lauciniecisks stīvums, vēlāk sākās valodas. Tās atraisījās, kad vairums viesu bija apšaubījuši Kedrila līgavas uzticīgumu. Kedrils smējās, vai galu ņemdams.

Pēc mielasta laukā sākās dejas.

Bum bā, bum bā — visi sastājās aplī un mīdījās ar koka tupelēm, it kā būtu jākāpj augšup pa kāpnēm, un dziedāja — bum bā, bum bā. Tas ilga bezgalīgi. Piepeši ieskanējās viena vienīga meitenes balss, un aplis sakustējās. Dziedāja Rosehere. Viņa cirpstināja tik augstā falseta, ka pat circenim butu ko pabrīnīties. Ta bija bretoņu kāzu dziesma:

Dāvā man, dāvā man savu sirdi, mīļotā,

Dāvā man, dāvā man sirdi jauko, labāko.

Rosehere šūpoja galvu dziesmai līdz un raudzījās uz debesim. Mati viņai plīvoja, un ļaužu aplis griezās. Klabēja koka apavi, plandīja lakati, meiču garie mati, balto aubju lentas. Vienā apļa pusē viss vēdīja iekšup, otrā — ārup. Zvejnieki ar slīkoņu galvām, acis blisinādami, nevarīgi klidzināja uz priekšu, brūnās indiānietes smējās, baltus zobus rādīdamas, svārki viņām sitās uz augšu un atsedza biezās, baltās zeķes. Aplim apkārt stāvēja bērni, koši uzposti kā lelles, uzbužinātām galvām, sārtiem vaigiem un brīnumu pilnām, starojošām acīm.

Dziļi lejā šalkoja jūra. Bangas šķēlās un plīsa. Kaijas ķērca un laidās pāri aplim, vējš žvīgoja. Bija vasara, spīdēja saule, taču sala izskatījās kā drūma postaža, kur visnotaļ rēgojās klintis. Tālu jūrā pa zilzilu svītru virzījās uz dienvidiem divi tvaikoņi; tur selgā aizvijās ceļš, pa kuru gāja laiks.

Dāvā man, dāvā man savu sirdi, mīļotāl

Stāvēju un vēroju Roseheres gaišmataino galvu, kas līgoja pa apli kā mirdzošs, zvanīgs zvans. Viņas dziesma aizkustināja ...

Man blakus stāvēja «mazais kapteinis» Jans, jo mēs allaž turējāmies kopā. Jana spurainā galva šodien bija izmazgāta, nē, noberzta kā kuģa klājs. Vēl it skaidri varēja saredzēt katru sukas vilcienu. Viņa gaišzilās bērna acis staroja kā spodrinātas laternas. Svinībām par godu Jans bija tērpies baltos, iekrumpotos svārkos, aplicis saņurcītu apkaklīti un zilas manšetes, kājās uzvilcis melnas kocenes un rokā paņēmis tievu bambusa spieķīti. Kravatē, šķērsām iesprausta, vai pirksta garumā rēgojās adata ar milzīgu briljantu galā. Turklāt — ha ha, vai tu nemaz nejūti? — šis frants taču iesmaržojies. Zilā, greznā kapteiņa cepure atgrūsta pakausī, it kā tā būtu lieka un tikai par traucēkli.

Protams, Jans stāvēja, kājas iepletis un rokas bikšu kabatās sabāzis. Taču ar to vēl nepietika. Kājas bija pavērstas uz iekšu, sevišķi labā, gurns tik neiedomājami izriezts, ka brīnum daiļi izspīlējās viņa apaļīgā sēžamvieta. Kreisā ciska spiedās stipri uz āru, un, kad Jans graciozi ievilka vidukli uz iekšu, tad krūtis izslējās pilnīgi taisni. Šāds stāvoklis radīja ķermenim līganu balstu tikpat kā no gumijas un tērauda, un šādi bija iespējams it mierīgi stāvēt uz grīļā klāja vislielākās vētras laikā. Ķermeņa augšdaļu varēja brīvi kustināt un grozīt, pilnīgi nemainot kāju stāvokli.

Jans strādāja par kapteini uz mazā valdības tvaikoņa, kas noenkurojies stāvēja reidā. Viņa dzīves gājums bija parastais. Kuģa puika uz zvejas kutera — pļaukas bez ēdiena; matrozis uz visādiem buriniekiem — vairāk pļauku nekā ēdiena; divas sezonas mencu zveja S/. Pierre sēkļos — suņa ēdiens; pāris gadu dienests uz amerikāņu tvaikoņa — ciešams ēdiens. Kopš tā laika Jans bija spēji gājis uz augšu. Kā rūdītam locim valdība beidzot uzticēja viņam to melni lakoto, simttonnīgo zārku ar tvaika apkuri un sešu viru apkalpi. Atlika šo pagodinājumu Janam tikai novēlēt. Vēl šobrīd viņa pirkstu gali bija sakropļoti no buru vilkšanas, — jo tur klajā okeānā pie Horna raga buras sacietēja un noledoja kā stikls, tā ka asinis sprāga pa nagu galiem un vajadzēja ņemt palīgā elkoņus, — un viņa labās rokas rādāmais pirksts bija kļuvis gluži līks no tūkstošiem zivju galvu griešanas. Jana delnās bija dziļas rievas no zvejas auklām un cietas tulznas no airēšanas un mūžīgajām tauvām.

Jans prata visu. Viņš bija skroderis, kurpnieks, galdnieks, atslēdznieks, pavārs, — kas tikai viņš nebija, — viņš mācēja zeķes adīt, tiklus mest un aust un ar stieples gabaliņu, kas atrasts zemē, varēja atmūķēt katru slēdzeni. Šis velna zellis prata arābiski, malajiski, ķīniski, nemaz jau nerunājot par tik prastām valodām kā spāņu, portugāļu, angļu un tamlīdzīgām. Katrā šajā valodā Jans zināja tikai piecus vārdus. Bet ar tiem pietika, lai, malā iedams, viņš varētu izteikt savas jūrnieka vajadzības. Turklāt Jans zināja katrā valodā visparastāko lamu vārdu un lietoja to, kad pietrūka citu zināšanu vai kaut kas nebija pa prātam. Tikko Jans spēra kāju kādā tālā piekrastē, viņš tūdaļ apveltīja zemes tārpus ar šo pamatīgo lamu vārdu. A, viņš vis nebija ar pliku roku ņemams! Cenas strauji kritās, jo uz katru pat vispazemīgāko piedāvājumu Jans atbildēja ar tām pašām negantajām lamām, un arī tas laimīgais, no kura viņš kaut ko nopirka, saņēma kā bliezienu pierē to pašu vārdu.

Tāds bija Jans! Nekad viņam netrūka āķīgu un jocīgu jautājumu, un ar divpadsmit sērkociņiem viņš spēja atrisināt problēmas, kur citiem vajadzēja krietni galvu palauzīt. Ar vienas vienīgas spēļu kārts palīdzību viņš taisīja tik nedzirdēti bezkaunīgus trikus, ka aiz smiekliem varēja vai nobeigties. Iedod tu, cilvēks, Jānām kaut vai savu kabatas nazi. Viņš paņem to pirkstos kā numizmātiķis retu naudas gabalu. Ak tā, vara knie des, labi, tās nerūs. Viņš iegrūž nazi Noela letē, pagroza asmeni un dziļi ierobi tirgotāja galdu: tērauds ir labs, vispār — izskatīgs nazis! Tad viņš noliec abus asmeņus stāvus uz leju — ja nu kādam ir dūša, — es nostājos pie sienas, un klaukt! divi dūrieni uzreiz. Jans atliec asmeņus taisni. Tā! Ja nu tagad kāds ietu pa priekšu un otrs nāktu nopakaļ — viens, divi! — Jana roka atvēzētos, pakaļējais dabūtu naža dūrienu vēderā, priekšējais — rīklē. Lielisks nazis, mercil

Un tomēr Jans bija lāga vīrs. Protams, gadījās gan arī, ka viņš ietrieca dūri savam kuģa puikam ģīmī, taču, kad šim pašam zēnam saslima māte, Jans nežēloja desmit sū. Asarām adīs viņš varēja apjūsmot vīnu, ko pirms gadiem sešiem bija kaut kur dzēris, vai meiču, ko kādreiz baudījis — ak, cik saldu, cik tumīgu, un kas par mīlīgu balsi! ...

Tur nu viņš stāvēja, smaržojošs un uzposies, caurcaurēm spīva pārākuma un nicības pārņemts, un viņa pļāpīgā mute ne mirkli nemitējās klabēt.

— Ei, vecomāt, tevi gan laikam šodien no kapsētas izlaiduši? — viņš vaicāja grumbainai večiņai ar vaska dzeltenu seju.

Kādu meiču, kas bija mātes cerībās, Jans sveicināja pārlieku laipni:

— Bonjour, messieurs-dames!

Katram tika veltīts mazs uzmanības pierādījums. Taču neviens to neņēma ļaunā, vienīgi atmaksāja Janam ar to pašu. Tomēr Jans allaž paturēja beidzamo vārdu.

— Hahaha! — Ar skāņiem smiekliem viņš deva pie zemes piespiestajam pretiniekam pēdējo triecienu.

Bet tad sita viņa stunda. Viņš iekrekstējās:

\

Kas, velns, man tai kaklā iemeties? Iesim nu iekšā! Vienu glāzīti, ko?

Man patika apļa deja, es paliku. Stāvēju un vēroju Roseheri.

Jans smējās.

— Kā gan tas tev var patikt! Tie taču ir mežoņi! — viņš nicīgi teica. — Nedomā, ka tie ir franči! Phe! Nekā, tie ir cilvēki no grēku plūdu laikiem, bez jebkādas civilizācijas un izglītības, izmirstoša tauta. Paskaties tikai — bum bā, bum bā! — Un Jans sāka nevaldāmi smieties, lai pierādītu man savu nesamērojami augstāko kultūras līmeni. Pats viņš bija no Roskofas, saucās Jans un bija bretonis caur un cauri, ak tu blēdis tāds!

— Vai tu Roseheri pazīsti? — es viņam jautāju.

— Roseheri? Bez šaubām, pazīstu! — Jans lūkojās man garām. Nekā vairāk viņš neteica. Hm!

— Nu ejam! — Viņš gribēja dzert, un tad pretošanās nelīdzēja.

5

Mums bija pieci soļi ko iet, taču Jans vicināja savu bambusniedres spieķīti tik naigi, it kā pastaigātos Bulo-ņas mežā.

Grandhotelī jau gāja līksmi. Zvejnieki cilāja glazēs stīvajās rokās, runāja kā no mucām vai caurulēm, labsirdīgi dunckājās un, kad smējās, tad piespurca cits citam pilnas acis ar degvīnu. Visi rosījās, vienīgi Hike-lis, suņadvēsele, nekustējās. Viņš bija cieši nolēmis nekur nepiedalīties. Pārsieto kāju uzlicis uz blakus krēsla, viņš čurnēja kaktā un spēlēja domino ar iedomātu pretinieku. Galva viņam bija tā pārsieta, ka tikai viena ačele šaudījās aiz apsēja kā mazs, spīdīgs zvēriņš tumšā krātiņā.

— Halo, Hikel, nesen tev bija pārsieta roka, bet šodien tu esi galīgi ievīstīts?

Jans neteica nekā, bet nostājās Hikeļa priekšā un nekaunīgi smējās viņam acīs.

— Tās ir manas sliktās uzvedības sekas, — Hikelis atbildēja, nedroši plecus paraustīdams, un ar vāru, netīru roku pabīdīja domino kauliņus. Bet Hikeļa madāma sauca šurp no kroga istabas, lai viņas nelgām nedodot neviena paša sū. Šis nelga esot iezāģējis gultas dēļus, un viņa šonakt ievēlusies pagultē.

— Ak tu nelietis!

Te Hikelis niknā labpatikā iepīkstējās kā pele, taču acumirklī apklusa, jo viņa sieva padraudēja.

Apļa deja bija beigusies, un kāzu viesi saradās mazajā kroga istabā. Sākās īstās svinības. Plūda degvīns. Bļaustījās un žūpoja visi, vīrieši un sievietes. Kvieca dūkas, pāri griezās. Dejoja skotu deju, taču galvenā māka bija īstā brīdī paklabināt ar koka tupelēm. Grand-hotelī valdīja tāds troksnis, kāds būtu lielu bungu iekšienē, ja satracināts cilvēks tās plītētu ar rīkstēm. Veseli putekļu mākoņi cēlās no grīdas.

Rosehere nostājās manā tuvumā, es piegāju pie viņas un uzlūdzu uz deju.

Meitenes sīkā seja bija dīvaini sārta, kā ar ķieģeļu smelkni nopūderēta. Viņa man uzsmaidīja. Pazibēja zobi. Bet atbildes nebija.

— Nu, Roseher? Tu nevēlies?

Rosehere papurināja galvu un atkal pasmējās. Viņa šaubījās.

— Labi. — Es novērsos un atgriezos atpakaļ pie Jana, lai nogaidītu izdevīgāku bridi, kad tuvoties Ro-seherei.

Jans izklaidējās lieliski. Viņš sēdēja kaktā, iedzēra, dāļāja dejotājiem pa spērienam pacelē un knaibīja sie-viešus. Ho! Ho! Ho! Kā viņš turklāt smējās! Beidzot viņš sadūra līdz asinīm roku pret savu kravates adatu, vienā mirklī norāva apkaklīti un kaklasaiti un nikni sabradāja šos civilizācijas atribūtus. Tagad Jans jutās atkal pēc cilvēka, un, cik dīvaini, nu varēja dzert divtik naigi.

Tad notika mazs starpgadījums. Žans Luijs, ko visi dēvēja par «jūras ķēniņu», mazs, baltmatains vecītis, pēkšņi klusu saļima. Viņu iznesa laukā un nolika mājas priekšā zemē.

Rosehere pienāca pie Jana.

— Vecaistēvs guļ durvju priekšā, — viņa teica mazliet nobažījusies.

Jans smējās.

— Nu, un kas tad ir? — viņš vaicāja. — Vai tu domā, kāds atnāks un viņu nočieps, vai?

Rosehere pasmaidīja. Nē, nu viņai prāts bija mierīgs. Jans augstsirdīgi sniedza meitenei savu glāzi.

— Tas te ir mans draugs! — viņš sauca un norādīja uz mani. — Uz priekšu, viņa apkampienos!

Tas Roseherei likās ļoti jocīgi.

— Mēs jau esam pazīstami, — es teicu, sniegdams meitenei roku un skatīdamies acīs, — bet Rosehere negrib ar mani ne runāt, viņa ir pārāk lepna.

— Lepna? Vai, es nemaz neesmu lepna! — Rosehere dziedošā balsī izsaucās un samulsusi knubinājās gar aubi.

Tomēr tu negribi ar mani dejot, Roseher!

Viņa smējās.

— Dejo ar viņu, uz pēdām dejo, tas ir mans draugs, — Jans kliedza. — Dejo!

Tas tika simt reižu atkārtots, iekams Rosehere bija ar mieru.

Rokrokā ar Roseheri mīdījos un griezos tāpat kā pārējie. Viņa bija viegla un šmauga, un viņas mati liegi risa pār manu roku.

— Tu droši vien esi bijusi malā, Roseher?

Nē, viņa neesot bijusi uz lielās zemes, bet gan tepat vien Molu salā.

— Šodien baznīcā tu izskatījies tik skaista, Roseher. Kā maza madonna. Tu man patiki, goda vārds! — es teicu un pievilku meiteni sev klāt.

Rosehere nepretojās, bet smaidīdama pameta žiglu skatienu augšup uz mani.

Viņai bija daudz vasaras raibumu, sevišķi ap acīm. Lūpas bija pilnīgas un mīkstas, tāda mute skūpstot kļau-tin pakļaujas. Uzacu tikpat kā nebija. Seja šķita bērnišķa un neizveidojusies, pat par spīti dīvainajām, vecīgajām acīm. Pār zemo, stūrgalvīgo pieri gūlās daudzas grumbas, tāpat kā visām salas meitenēm, pat bērniem. Jo tālo debesu skaudrajā gaismā varēja lūkoties vienīgi sarauktām uzacīm.

Mūs lēnām stumdīja apkārt. Kad virzījāmies garām Janam, viņš bakstīja mums pakaļ ar savu bambusniedres spieķi. Tad deja beidzās.

Rosehere bija sakarsusi un slaucīja pieri piedurknē. Es izvilku no kabatas mazu, zilu mutautiņu un pasniedzu viņai.

— Skaists fulārs! —viņa izsaucās.

Jans lietpratīgi pārbaudīja audumu.

— Primā! — viņš atzina.

Es salocīju mutautiņu un ieliku Roseherei mazajā, brūnajā rokā.

— Nu?

Paturi to, Roseher, ja vēlies. Man ta nevajag.

Rosehere neticīgi paskatījās.

— Ņem taču, Roseher! — Jans iesaucās. — Viņš ir mans draugs!

Rosehere pateicīgi manī paskatījās.

— Mērci! — viņa klusu teica un pasmaidīja. Viņa vēlreiz apraudzīja mutautiņu no visām pusēm. — Kur tu to pirki? — Parīzē?? — To Rosehere tik tikko spēja apjaust. Tad viņa noliecās pār manu roku un pētīja gredzenus. — Cik tie skaisti, Jan, paskaties!

Es novilku gredzenus, un viņa mauca tos sev pirkstos. Viņa turēja gredzenus pret gaismu, lai tie mirdzētu, un viņas acīs vīdēja apbrīns un alkatība.

Tad arī Janam vajadzēja izteikt savu atzinumu. Viņš izvilka no pakaļējās kabatas pamatīgu ģelzi, uzmanīgi pakasīja un mazliet ieskrambāja ar to gredzenu akmentiņus. Beidzot viņš akmentiņiem viegli uzspļāva un ar piedurkni tos nospodrināja.

— īsti! — viņš sprieda.

Rosehere bija izslāpusi un labprāt vēlējās dzert sidru.

— Krodziniec, sidru! Bet, pie joda, ātri, sešas pudeles!

Jans nogaršoja. Viņš ostīja, laizīja, čāpstināja ar mēli

mazu malciņu, un, jo ilgāk vilkās šie izmēģinājumi, jo vairāk staroja Jana seja. Tas tik bija sidrs! . . . Arī Roseherei un man vajadzēja vīnu paost, tad Jans nozīmīgi mums pamirkšķināja un nākošajā mirklī apkrāva

Hikeļa madāmu ar niknākajiem pārmetumiem, kā par tādu naudu varot celt priekšā tādu draņķi. Hikeļa madāma gribot negribot bija spiesta pazemināt pudeles cenu par vienu sū. Nu Jans bija laimīgs.

— Es daru tā vienmēr, — viņš stāstīja. — Tie salas ļaudis taču ir īsti laupītāji. Šeit pat mācītāji zog. — Tad viņš man parādīja, kā sidrs dzerams. — Nevajag rīt, no dieva puses, nevajag rīt — tā — ļaut, lai tāpat ielīst rīklē, bez rīšanas. Ja rij, tad sidrs zaudē visu savu aromātu, savu dvēseli. Un, kad ir iedzerts, tad jāpiespiež mēle pie aukslējām, tad tik patīkami kņudina. Tā! — Pēkšņi Jans mudīgi pašāva kāju zem galda. — Es tikai gribēju redzēt, vai jūs tur abi divi... hahaha!

Mēs pavadījām laiku lieliski. Arī Pupuls. Šķita, ka viņā mostos atmiņas par labākām dienām. Suns ņirdza. Šad tad viņš prasmīgi izspēlēja savu žurku lamatu numuru, tas ir, ieņēma kādam kāju zobos, taču nekoda.

Melnā Žanete smaidīdama nostājās mums blakus un ar kārīgām acīm vēroja, kā mēs dzīrojam.

— Paņem glāzi, Žanet! — es meičai uzsaucu.

Pēkšņi Rosehere nosarka kā uguns.

— Glāzi sidra taču viņa varētu iedzert?

Jans teica:

— Tā ir Roseheres ienaidniece.

— Ak tā!

Tur stāvēja Žanete ar glāzi rokā. Jans paskatījās uz viņu un nicīgi pavīpsnāja.

— Ak atnesi sev glāzi? — viņš ar izsmieklu vaicāja. — Nes vien nu tūdaļ atpakaļ. Ho! Ho! Ho!

Žanete apjukumā pavēra muti, tad skaļi iesmējās un aiznesa glāzi atpakaļ.

Viņa ātri nomierinājās. Kāds drukns jūrnieks, kam bija īsts vērša kakls, aplika viņai apkārt roku, un abi kopā tie izgāja laukā. Pie durvīm Žanete smiedamās paskatījās uz mums un parādīja zobus.

— Pavei, — Jans noteica, — viņa iet laukā, viņai nepavisam nav kauna.

Dzertuvē valdīja šausmīgs tracis. Te varētu palaist tvaika mašīnu, neviens to nedzirdētu. Ha! Ha! Ha! Hooo! No trokšņa visapkārt viss dūca un virmoja, un brīžiem šķita, ka grandhotelis lidotu pa gaisu. Šie klusie, mazrunīgie cilvēki, kas strādāja vienatnē ar viļņiem un šal-kaino jūru, izkliedzās šodien par veselu gadu. Kaktā stāvēja viens, atslējis galvu pret sienu, acis aizgrābtībā aizvēris, un auroja, ko māk, bez kādas jēgas.

Galvas kūpēja, rokas snaicījās. Ugunīgi pietvīkušajās sejās kvēloja acis kā izkausēts svins. Sievietes ķērca un spiedza. Tādu apdzeršanos Eiropā jau sen vairs nepazīst. Vienīgi Hikelis kvernēja savā kaktā un spēlēja domino.

Man jāatzīst, ka jutos šeit kā mājās. Man nepatīk tikumīgās sabiedrības. Lāgiem gaiss man iestrēdz plaušās, un tad gribas kliegt. Spēku pārpilnība kairina muskuļus, tie pēkšņi sacietē kā dzelzs, un tad ir tik jauki, ja var sasist kādu šķīvi drusku druskās. Rau, tā! Ja labā sabiedrībā mani kāds idiots garlaiko, tad man turklāt vēl jāsmaida, bet šeit es varu tūliņ pat teikt, lai viņš brauc uz elli. Jā, lūdzu! Te varēja dzert, un neviens mani tādēļ neturēja par pērtiķi un neraidīja projām tūkstoš jūdžu tālumā.

Ha! Ha! Ha! Hooo!

Kedrils varēja būt mierā ar savām kāzām. Viņš arī bija mierā. Alkohola mākonī tīts, rēgainām acīm, ar pudeli rokā viņš apstaigāja visus kā ielu laistāmie rati. Turklāt šis vīrs runāja gluži jaunā valodā! Vai gan kāda alu iemītnieka gars būtu parāvis un apsēdis Kedrila dvēseli?

— Ko, velnu, viņš runā?

Jans zināja.

— Mēnessvalodu, — viņš teica un saka tajā sarunāties ar Kedrilu.

Kedrils bija sajūsmā, viņš saprata, viņš atbildēja. Bet es biju ārzemnieks, Kedrils ņēma to vērā.

— Kur tad ir tava sieva, Kedril?

— Sieva? Sieva? Sieva? — Kedrils dejoja ar pudeli. Ak, viņš bija pagalam aizmirsis . . .

— Cik skaisti mācītājs šodien runāja, vai ne? — Kedrils turpināja. — Tev nebūs piedzerties, hahaha, tik skaisti, tik aizkustinoši viņš runāja. Rīt dosies jūrā «Lady of Ireland», rīt pievakarē, vai tu nebrauksi līdz? Izpriecas brauciens. Jā, es saku, manu mazo haizi-vīt. .. — Un viņš ņēmās juceklīgi stāstīt par haizivi, ko pagājušā vasarā nomedījis. — Es skatos, tāda jauka haizivs, peld man garām, panāc tuvāk, mazulīt, kas par smukiem zobiņiem, nu nebaidies, parādi man to godu . . .

Varēja domāt, ka viņš to noķēris ar roku un izvilcis aiz zobiem — riebīgi!

— Ai vai, Kedril, loci Pirmais, tu, haizivju medniek, to es tev saku, mīļais brāli, tā haizivs, kas tevi padarīja slavenu, nāca tev par samaitāšanu. Tu biji kārtīgākais vīrs visā salā, tagad ar tevi iet uz leju. Nu tu esi precējies un laidīsi pasaulē bērnus, tīros ūdensgalvas, un nodzersi laivu, un tava sieva tev vilks ādu pār acīm. Bet atpakaļceļa vairs nav.

Kedrilu mana runa bija aizgrābusi. Viņš mani apkampa un noskūpstīja.

— Paldies, draugs, tu esi labs pret mani!

:i8

Paslepus iespiedu viņam rokā piecu franku gabalu.

— Papriecājies savās kāzās, loci!

Kedrils stīvajiem pirkstiem aptaustīja naudas gabalu, tad ar visu pudeli ieurbās muguru mūrī, kas stāvēja visapkārt kroga istabai.

Sākās jauns svinību posms. To iezīmēja tas, ka visos stūros šķindēja un visur uzliesmoja īsi strīdiņi. Tie tapa noslīcināti pāri plūstošajā sentimentalitātē. Abi papagaiļi, kas bija ienesti iekšā, vingroja uz savas kārtiņas un līksmi ķērca.

— Tagad spēlē! — Jans iesaucās. — Tev taču flauta ir līdzi?

— Ir.

— Tad spēlē mums kaut ko.

Paņēmu flautu no kabatas, apslapināju lūpas, un pirksti sāka skraidīt pār caurumiņiem. Un mana maza flauta dziedāja:

Baudiet jel dzīvi,

Prieks ir tik īss;

Plūciet, ak, rozi,

Iekams tā vīst.

Hoho! Bravo! Bis! Bis! Un atkal skanēja mana mazā flauta: Baudiet jel dzīvi. . .

Dūkas kvieca, un koka tupeles dimdināja grīdu.

Melnā Žanete bija atkal klāt. Viņa stāvēja blakus jaunam zvejniekam un raudzījās uz mums.

— Tā jau atkal atnākusi! — Jans nicinoši teica.

Patiešām, viņai nebija ne drusciņas kauna.

Es dejoju vēl joprojām ar Roseheri.

- Dejojiet vien, dejojiet vien! — Jans sauca.

Labi, mēs dejojām. Mūs spieda gan kopā, gan šķīra laukā, bet tas bija jauki. Roseheres mazās krūtis elpoja

satraukti. Seju sārtoja izdzertais sidrs. Ikreiz, kad pieglaudu viņu klāt, meitene palūkojās augšup uz mani un pasmējās. Martina pieķēra man pie rokas un uzsauca:

— Hallo!

Taču es viņu galīgi neievēroju. Te bija daža laba meiča, kas izrādīja man lielu labvēlību, — bet vai gan tās varēja salīdzināt ar Roseheri? Tām visām bija lieli vēderi kā mātes cerībās, turpretim Roseherei, ak!

— Varbūt es kādreiz dāvāšu tev vienu no saviem gredzeniem, Roseher! — es iečukstēju viņai ausī. Cik skaista izskatījās Roseheres mazā, baltā aube un viņas svārku josta, kas nospraudīta kādām pussimt adatām ar krāsainām galviņām.

Pēkšņi kaut kas lidoja pa gaisu, lidoja, lidoja un ieblieza man pierē. Vīna glāze. Man tika ieskrambāta āda, piere asiņoja. Izslējos taisni. Ja salā pastāv paradums svaidīties ar glāzēm, tad, nē, mērci, šāds paradums man nav pa prātam!

— Kas svieda? — es bļāvu. Rosehere parāva mani aiz rokas, un es sapratu.

Tas bija Jans. Viņš smējās, un viņa gaiši zilajās bērna acīs es redzēju nule izplēnam pēdējo dusmu dzirksti.

Pienākusi tava pēdējā stundiņa, mazo kapteini. Visi kalendāra svētie kopā nespētu vairs tevi glābt!

— Hehe! — Jans smējās un pagriezās. — Tu jau to nedarīsi! Hehehe, galu galā jums taču reiz vajadzēja beigt dejošanu.

— Viņam tek asinis, — ieminējās Rosehere un pasniedza man mazo mutautiņu, ko biju viņai dāvinājis.

Tas mani tūdaļ nomierināja. Jana vainu mīkstināja dažādi apstākļi, un dzīvība tika viņam vēlreiz dāvāta.

Atgriezās labā oma, jo vai tad nebija aizkustinoši, tur stāvēja Rosehere ar mutautiņu rokās. Mana sirds, pār kuru nupat bija virpuļojis taifūns, nu dusēja rāma kā spogulis. Es smējos. Jā, ir jāsmejas par tādu ragulopu kā tu, Jan! Man bija viņa pat mazlietiņ žēl. Viņš bija pieļāvis divas milzu lielas stratēģiskas kļūdas. Pirmkārt, ar savu pāragro bliezienu viņš atklāja man savu nostādni un, otrkārt, parādīja Roseherei, ka ir greizsirdīgs. Tā bija lielākā kļūda.

Jans piecēlās un svinīgi uzlika roku uz sirds. Viņa uzticīgās bērna acis bija asaru pilnas.

— Es jau gribēju tikai drusku tev iesviest, draugs, tikai drusku.

Sniedzu Janam roku. Arī manas acis bija miklas. Mēs apkampāmies un saskūpstījāmies, kā jau tas pienākas, un ķilda bija cauri.

Bet Rosehere stāvēja kā mēma, un viņas zemā piere raucās tūkstoš sīkās grumbās kā jūra, kad tai pārskrien vējš.

Es izmazgāju brūci ar sidru un pasūtīju vīnu.

— Uzmetīsim garu, Roseher, pasmējies!

Rosehere pasmaidīja.

Nu viss bija kārtībā.

Man likās, ka tik tiešām vajadzētu revanšēties Ked-rilam par ielūgumu kāzās, un mana artava, ko ziedoju svinību pacēlumam, bija pavisam sevišķa. Es cēlu priekšā cakewalk^8, ar papēžiem klaudzinādams līdzi, hang it ali.. .[9]

Da was no ha'r on de top oi his /laid,

De place what de har ought to grow! And he had no tiei lo' to eat de hoe-cake So he had to let de hoe-cake go!

Hang up de fiddle and bo-oo-ov... [10]

Ohoho! Hahaha! Kas tie bija par panākumiem!

Pupuls rēja un lenca mani, viņš baidījās, vai esmu jel pie pilna prāta.

Take down de shovel and de hoe.. .[11]

Kedrils sirsnīgi pateicās. Tad viņš stomīdamies stāstīja, ka Hikeļa madāma vairs uz krīta nedodot, un es lasīju kopā savus frankus. Nav ko pateikties, Kedril, taisām to bodīti ciet un dzeram nost to būdu . ..

Sākās jauns, vēl krāšņāks svinību posms. Taču Ro-sehere vairs ar mani nedejoja.

6

Gaužām žēl, ka Kedrila kāzas, kas norisa tik spoži un lepni, beidzās ar nepatīkamu disonansi. Hikelis, šī lazarete, sašutis par savu labprātīgo mocniecību, ne par ko uzsāka strīdu. Kāzu viesi drūzmējās kopā kā negaisa mākonis, bet tad kā viesulis no kroga istabas izbrāzās Hikeļa madāma. Asinis viņai bija saskrējušas galvā un uznākusi trakuma lēkme, mēs visi tikām izsviesti pa durvīm. No trokšņa atmodas papagaiļi un ķērca ar pilnu krūti:

— Zaglis, slīmests, zaglis, zaglis ...

Tā beidzās Kedrila goda diena.

Es smējos, vēl iedams mājup. Rēju aiz smiekliem, jo biju pilnīgi aizsmacis. Haha, kā mēs visi lidinājāmies laukā pa durvīm un ripojām pa noru! Kedrils ar visu pudeli, ko turēja, gaisā pacēlis. Jan, Jan, kur tu tik pēkšņi pazudi? Te nebija garlaicīgā, piesardzīgā Eiropa, te bija akmenslaikmeta cilvēki, kas visu, ko darīja, darīja uz dzīvību vai nāvi!

Smiekli mani tā kratīja, ka nebija iespējams tikt uz kājām. Gāju rāpus, un, tā kā turklāt vēl rēju, tad Pupuls mani noturēja par suni. Viņš lēkāja man apkārt kā negudrs un brīžiem nolaizīja man seju. Es pagriezos un ieklausījos. Aiz muguras ciemā bļaustījās. Tur vīri atvēsa tikai pamazām. Nakts bija melna kā ogļraktuve; Krīča stāvēja tās vidū kā liesmains rēgs, spļaudams ugunis caur visiem kauliem.

Pupuls apstājās. Viņš attupās uz pakaļkājām, nolika ķepas man uz pleciem un rēja. Pieglaudu viņu un noskūpstīju.

— Pupul mīļais, nu mēs abi esam suņi!

Pupuls ar savu mīksto mēli nolaizīja manu seju no augšas līdz apakšai. Bet nekustējās no vietas. Tad es redzēju, ka esam pie bezdibeņa malas, šo vietu šeit sauca par Pupona aizu.

Piere kļuva salta kā ledus. Šaudīju mēli un saspringti domāju. Ilgi. Jā! Kāpēc man galu galā jāiet četrrāpus? Patiešām. Piecēlos. Bet sala izslīdēja no kāju apakšas kā ripa, un es atkal pārvērtos četrkājainī. Tur neko nevarēja darīt. Biju par maz novērtējis Hikeļa dzērienu vareno spēku, tas viss. Un vai gan mani priekšteči tāpat nestaigāja uz visām četrām, kad viņi vienkāršības labad nēsāja vēl garus matus? Varbūt man ar mazas propagandas palīdzību izdodas šo pārvietošanās veidu atkal celt godā? Cilvēkiem taču patīk pārmaiņas. Vai ne? En route, Pupul!

Kad gāju garām mūkam, kas stāvēja un sprediķoja zauriem, mani pārņēma īsts dvēseles satricinājums. Es teicu:

— Tuvojos tev bijībā, ak cienīgais, uz ceļiem!

Bet mūks atvēzēja roku un notrieca mani gar zemi. Ilgi gulēju bez dzīvības zīmēm, un Pupuls izmisīgi centās mani atdzīvināt.

Cik ilgs laiks mums pagāja, Pupul, kamēr tikām mājās? Tomēr beidzot es gulēju gultā. Tad ienāca viens no zauriem, kas tur klajumā, satvēra ar snuķi gultu un uzmeta to augstu gaisā. Lēkādama un griezdamās gulta nāca lejā, kamēr ar lielu brīkšķi atsitās pret zemi. Es atmodos. Tad istabā iebrāzās kvēli sarkana komēta un sašķīda acu priekšā. Hehehe! Divtūkstoš circeņu mita manā galvā un cirpstināja: dāvā man, dāvā man... Melodija palēnām iežūžoja, un es aizmigu.

Taču man nebija miera. Asinis virda. Sviedri aumaļām tecēja pār seju. Cēlos augšā. Durvis bija vaļā. No āra plūda dzestrums, jā, nudien, tā bija nakts, tik vēsa kā linauts. Izgāju laukā un sajutu, ka arī galva kļūst vēsa un skaidra.

Pār noru biezi kā sniegs klājās mēnesnīca, un starp zāles stiebriem šūpojās vāri, sidrabaini gaismas tīmekļi, kas izira, tiklīdz spēru soli tālāk. Gāju lejā uz jūru.

.bira virmoja un mirguļoja kā plūstošs sidrabs, bet lnvnma gulēja melna un gluda kā piķis. Tā dvašoja zag-

U

sus kā zaglis slēptuvē, un līdz ar katru slēpo elpojienu smiltīs ieritinājās sidraba čūskulēns. Kāju pēdas kvēloja, gāju jūrā un bradāju pa dzirkstošo sidrabu. Sidrabs kāpa līdz krūtīm, zodam, ak, nu tas skāra skropstas, nu sakļāvās pār mani. Visapkārt valdīja tumsa, bet es viz-moju no galvas līdz kājām. Slīdēju kā mirdzošs rēgs melnajā jūrā. Sidrabotas pērles uzradās zem manām kājām. Uznāca šķavas, un es šķaudīju sidrabu — šķiedu sīkas sidrablāsītes, kas ātri uzlidoja gaisā. Paskatījos augšup. Tur bija biezs sidraba slānis. Smagās sidrabainās lodes, ko mani soļi uzvandīja, ātri ātri ritēja augšup, un tur viss saplūda kopā.

— Tā ir mēnesnīca pār jūru, — es teicu un turpināju ceļu. Bet cik brīnumaini man gāja jūras dzīlē!

Vai iepriekš būtu bijis troksnis? Nē. Un tomēr patlaban šķita tūkstoškārt klusāk. Tāds klusums! Apstājos un klausījos. Klusums mani saviļņoja. Tur nu es stāvēju, galvu noliecis, jūras dzīlē un klausījos, un jutos laimīgs.

— Tā ir nirvāna! — es sacīju un pamāju. — Te nu mēs esam ...

Smaidīdams devos tālāk. Gāju pāri nebeidzamam kāpām, smiltis un smiltis, kājas grima tajās. Jūra bija melni zaļa kā mūža meži, kur neiespīd saule. Tad izgāju cauri veselam spokainu, garu leduspuķu biezoknim. Tās slējās augšup kā bālas liesmas, bet nekustējās. Tad pēkšņi tās salīgojās, pašķīrās, un manā priekšā spulgoja divi lieli, apaļi logi. Kaut kas sāka murdēt, un nu es redzēju, ka lielie, apaļie logi ir briesmīgas zivs acis, nezvērs mani ziņkārīgi pētīja un šņakstināja žokļus. Hehe! Sāku mētāt knipjus. Nezvērs izslēja muguras spuru, izlocījās un aizvācās.

Beidzās leduspuķu mežs, un atkal es stāvēju nebeidzama smilšu klaja malā.

Es kaut ko meklēju. Bet kas gan tas bija, ko es meklēju? Uzdūros uz kā cieta. Smiltīs atradās mazs kuģa lielgabals. Tas bija stipri nosūbējis, es mazliet paknibinājos, un tūdaļ no tā atlūza lielas plēksnes. Gāju tālāk. Ko gan es šeit meklēju? Papurināju galvu, jo nezināju. Smiltīs gulēja beigta zivtele. Ilgi to aplūkoju. Cik noslēpumaini tā gulēja un ar savu balto vēderu šķita sakām, ka ilgi mani gaidījusi, pārāk ilgi. Izraku nelielu bedrīti, ieguldīju tur zivi, kā nākas, un uzbēru smiltis virsū. Uz mazās kopiņas noliku gliemežvāku. Visam vajadzēja būt savā vietā.

Tad gāju atkal. Mani sagrāba nemiers. Paraudzījos apkārt, pavēros augšup. Visur bija tumšā, bezgalīgā jūra. Pēkšņi mani pārņēma drausmīgas bailes, ka es, tāds niecīgs kā smilšu graudiņš, maldos šeit dziļumā, plašajā jūrā, un nezinu pats, kālab. Metos skriešus. Šausmas mani dzina. Ar izstieptām rokām un izbīļa plandītiem matiem joņoju cauri jūrai un kliedzu.

Piepeši es izbrīnījies apstājos, ap sirdi kļuva pavisam mierīgi. Manā priekšā atradās vraks, iezaļgani pelēks kā pati jūra.

Tas bija vecs tirdzniecības kuģis, mājas augstumā, vēderīgs, ar daudzām četrstūrainām lūkām, rupjām virsbūvēm un sadragātiem mastu stumbeņiem. No augšas līdz apakšai to klāja saglumējusi mālu kārta, un zaļas sūnu bārdas nokarājās visās malās. Ziņkārīgi apstaigāju apkārt ap vraku. Priekšgalu rotāja kroplīgs koka tēls, pakaļgalā bija uzrakstīts: Maria A. D. 1730.

Tad ieraudzīju augšā pelēku stāvu, kas liecās pār reliņiem un man uzsauca:

Halo, vai tu tas esi, vecais līķu apgānītāj?

Vīrs smējās.

No smiekliem es viņu pazinu. Tas bija Kerhuels, zvejnieks, kas kopā ar diviem citiem pirms dažām nedēļām bija noslīcis.

— A, Kerhuel, tu tas esi!

Nāc uz klāja! Vai tev ir tabaka līdz? Te ir kāpnes, uzmanīgi!

Virvju kāpnes lēkādamas nolaidās.

Mani pārņēma dziļš satraukums.

Man ir tabaka, Kerhuel, — es iesaucos un veikli sāku rāpties gar glemaino vraka sienu augšup.

- Uz priekšu! — Kerhuels sauca, un viņa acis bija nedabiski gaišas. — Te ir visi, Lēmanis, Beks, raiba kompānija. Rosehere tevi jau sen gaida!

Rosehere! Ak jā, es taču biju nācis meklēt Roseheri! Cik stulbi — tagad nu es to atcerējos. Tev jāuzmeklē Rosehere, biju sev teicis, brizdams jūrā.

Halo! — Kerhuels auroja, pielicis rokas pie mutes. — Kaptein! Vēl viens atnācis! Halo, Roseher, kāzinieks ir klāt!

Visās pusēs no lūkam līda laukā mežonīgas galvas.

Ieraudzīju savā priekšā sirmu matu piramīdu. Tas bija kapteinis. Viņa mati, uzacis un bārda karājās kā ķērpji līdz zemei. Ūsas pledinājās, bārda plīvoja, un jau sen viņš bija atkal aizdarījis lūpas, kad es vēl tikai sapratu iepriekš teikto: «Sveicināts jūras dzīlē!»

Simt roku sniedzās man pretim sveicienam, simt ziņkāru seju, bērnišķā priekā starodamas, drūzmējās visapkārt. Visiem bija gaišas, plaši ieplestas acis, un mati stiepās kā slapjas jūras zāles pār palsajām sejām.

— Sveicināts jūras dzīlē!

Es pazinu Lēmani, viņš kā allaž turēja zobos māla pīpes īso stuburu; un tur stāvēja Beks ar zaķa lūpu — halo! Divi zvejnieki — tēvs un dēls, kurus es nekad nebiju redzējis, — cieši kratīja man roku.

— Tas ir Roseheres tēvs un tas tavs svainis, krīti viņiem ap kaklu! — Kerhuels iesaucās.

— Rosehere ir šeit, — teica tie divi un noskūpstīja mani uz abiem vaigiem.

Te mani uzņēma labi, jūtos kā mājās. Samanīju vieglu piesitienu pie pleca un strauji pagriezos- Tur stāvēja Rosehere! Viņa uzlūkoja mani un smējās kā cilvēks, kas slēpies un nu beidzot sameklēts.

— Tomēr tu atradi ceļu? — viņa jautāja. — Kur ir gredzeni?

Es neatbildēju. Biju brāzies caur jūras zāļu biezokņiem, pāri tuksnešiem un sakņu kalniem, un nu viņa te stāvēja. No krūtīm man izlauzās mežonīgs kliedziens, es satvēru meiteni un pacēlu augstu virs galvas. Tad sāku skriet. Auļoju pa šaurajām kāpnēm augšā uz pakaļējo klāju, apkārt tauvu ritulim, lejup, garām gar reliņu, augšup uz priekšklāju. Jozu kā nelabais, un trakā skrējienā mums sekoja veļu pulks. Rosehere turējās man aiz matiem un spalgi gavilēja. Pa kādu lūku ielēcu ar viņu iekšā, metos lejā pa stāvām kāpnēm un joņoju prom pa šauru gaiteni. Aizbaidīto sīko zivtiņu bars šāvās mums pa priekšu. Aizmugurē veļi skāņi klaigāja. Ar Roseheri uz rokām traucos caur gaiteņu un istabu labirintiem, līdz beidzot ieskrēju kā cilpā kādā plašā telpā kuģa pakaļgalā. Izejas nebija. Veļi ālēdamies sabruka iekšā. Es elsoju.

— Kāzas, kāzas! — visi sauca un vēdināja ar cepurēm, mums apkārt sastājušies.

- Vai jūs nevarētu mazdrusciņ atkāpties? — es smiedamies teicu un slaucīju sviedrus no sejas.

Nē, to viņi negribēja.

— Raujiet viņiem drēbes no miesām, ho! ho! — veļi rēca un spiedās tuvāk. Tur stāvēja galva pie galvas, simt ziņkāru seju ar slapjiem matiem un gaišām, stiklainām acīm. Viņi gribēja visu redzēt...

7

Atmodos, kad žēli ieblējās jērs. Durvis bija vaļā, un saule spīdēja iekšā. Tā sniecās jau uz mana melnā kamīna pusi, bija pievakare. Uzlēcu kājās. Ienāca Pupuls, lai būtu klāt piecelšanās procedūrā. Man bija mazliet kauns no viņa, un es bažīgi paraudzījos. Taču suniskā cieņa un pieķeršanās nemaz nebija iedragāta. Gāju lejā uz jūru un peldējos, kamēr ledaini tērpuļi sāka skriet pa visiem kauliem. Tad jutos spirgts un līksms. Šonakt biju urbies, līdz atradis savas eksistences dziļāko avotu, turpmāk nu dzīvei vajadzētu strūklot aizvien augstāk un augstāk, nez cik augstu.

Diena bija saulaina, tā viesa manī žirgtumu.

Jūra dusēja gluda kā spogulis un zīžaini zila. Pie debesīm nebija ne mākonīša, tās grima brīnišķā zilgumā. Tās zaigoja un vietumis bija tik dzidras kā kristāls, tur skraidīja vēji. Turpretim salā tikko jaušami vēdīja viegla vēsma. Tā ņirbināja jūru un izplēta ūdenī lielu, tēraudzilu vēdekli, kas te atvāzās, te saraucās.

Sīku, mirdzošu buru pulks drūzmējās selgā. Visi zvejnieki, kas vakar piedzērušies ripoja laukā no grand-hoteļa, bija šodien darbā. Nāca vakars, debesis kļuva iezaļganas. Jūra sārtojās kā vins, bet liegais vējš ar savu elpu raibināja to bārkstainiem, metāliski zaļiem lāsumiem, kas klaidoja.

Mazās buras slīdēja pa līci mājup un izskatījās palsas.

Aizgāju uz piestātni un iekāpu Kedrila laivā. Kad satumsa, mēs uzvilkām buru. Nemanīti slīdējām projām, bez skaņas kā milzu putns, un tikai pēc stundas lielais līcis palika mums aiz muguras. Mēness sirpis zaigoja. Pie debesīm spīguļoja visas lielās zvaigznes, mazās nebija redzamas. Virs mums slējās tūkstošstāvu telpa. Mēness sirpis atvizēja dziļi jūrā, un lielās zvaigznes margoja pretim no dzelmes. Arī zem mums bija tūkstošiem stāvu. Augšu un apakšu šķīra plāna stikla ripa, mēs slīdējām pa to.

Dziļais nakts miers lika mums klusēt, nodevāmies domām. Dienvidu pamalē, pa pusei jūrā, kā peldoša guntiņa dzirkstīja zvaigzne. Tā raidīja šurp mirgojošus starus, tā runājās ar mani. Jūs būtnes, kas sildāties šās saules siltumā, kā jūs to saucat? Par Halu? Vai esmu kādreiz dzīvojis zem Halas stariem, jeb vai man vēl būs lemts savā pēdējā gaitā traukties tai garām?

Tu dižais gars, kas lidinies pār ūdeņiem, ļauj man kādreiz dzīvot zem Halas, liec manai dvēselei iemājot bizonī vai pērtiķī, vienalga, tikai neliec tai mirt...

Kedrils nošķavājās. Kedril, nešķīsteni, kam tu šķaudi nelaikā un piejauc zemes pīšļus vīrakam, ko raidu augšup dižajam garam?

Piestājām un gaidījām «Lady of Ireland» no Kvinsto-nas. Tālumā Krīča nakts melnumā grieza savu gaismas dzirnu spārnus, un ik pēc septiņām sekundēm divreiz no vietas mūs žilbināja tās uguns. Šķita, ka mēs atrastos tikai simt soļu attāluma un kļutu akli, raudzīdamies tieši ugunīgajā lēcā.

Jūra skalojās gar laivu, un mēness sirpja atspīdums sariezās, lāgiem sašķīzdams gabalu gabalos un smalkās druskās. Lielās zvaigznes vizuļoja dzīlē kā briljanti dūres lielumā, reizumis sairdami ņirbošās dzirkstīs, kas tūdaļ no jauna saplūda kopā. Skatījos spīdīgajā piķa melnumā cauri savam nespodrajam attēlam, kas brīžam klusi cilājās kā elpodams. Naidīga un baiga bija jūras dzelme, tumša un glaudīga tā vilka iekšā klusītiņām aizvien dziļāk un dziļāk, un vēl joprojām zem kājām nebija pamata ... Pēkšņi man ienāca prātā šās nakts sapnis: tur dzīlē biju svinējis kāzas ar Roseheri... Klusām iesmējos.

— Vai tu redzi, kur uguns? — Kedrils jautāja.

Sasprindzināju skatienu. Sarkanīgs punktiņš mirguļoja pie apvāršņa, simtkārt sīkāks par dziestošu sveces degli tumšā istabā.

— Varen redzīgas tev acis, loci!

Piečabināja «Lady of Ireland». Bez kāda trokšņa. Zvans uz tiltiņa klusumā dzidri ieskanējās. Pāris ēnu noliecās mums pretim. Kedrils piegāja pie borta.

Pārmijām dažus vārdus ar ēnām tur augšā. Cik dīvaini skan cilvēku balsis naktī uz jūras! Mēs bijām kā rēgi.

8

Viss norisa tā, kā biju paredzējis. Vakara mijkrēslī gar durvīm nodimdēja, it kā kumeļš būtu aizlēkšojis garām, un, kad atvēru durvis, tad redzēju norā stāvam meiteni ar baltu aubi galvā. Viņa veda valgā divus melnus jērus. Pat no šejienes redzēju spīdam zobus, viņa smējās. Vējš plivināja viņas svārkus, šķita, ka tas pūstu meiteni pie manis.

— Vai tu šeit dzīvo? — viņa man uzsauca, bet vējš aiznesa balsi, un tā skanēja kā no tāluma, smalciņa kā diedziņš.

— Jā, šeit, — vai tu nezināji? Kurp tu ej?

Rosehere apgriezās un pasmējās.

— Vedīšu jērus uz māju.

— Ko tu teici?

— Vedīšu jērus uz māju.

Piegāju tuvāk.

— Kā tev ir klājies kopš Kedrila kāzām? Nav nekā jauna?

Gājām plecu pie pleca un cīnījāmies pret vēju.

Rosehere paskatījās uz mani caur plīvojošu dzelteno matu režģi un iesmējās.

— Jans mani dusmās krietni sapurināja. Tāpēc ka dejoju ar tevi.

— Jans? Viņš pats taču lika tev dejot!

— Jā, bet tāpēc, ka tu ar mani tā dejoji.

— Tā? Kā tad lai es citādi būtu dejojis? Ar meiteni vienmēr dejo t ā.

Arī Rosehere domāja tāpat.

— Jans ir mūžam sliktā omā, — viņa pļāpāja tālāk. — Viņš grib ar mani apprecēties. Bet Žans Luijs nepiekrīt, un bez viņa ziņas to nevar darīt. Vectēvs saka, es esot vēl par jaunu.

— Tev jau nav tik traka steiga?

Rosehere papurināja galvu.

— Nemaz! Kad es apprecēšos, viņš sāks žūpot un mani sist, to dara visi.

— Nē. Janam ir laba sirds.

Rosehere pamāja.

- Sirds viņam ir laba. Tomēr jūrnieks paliek jūrnieks.

Rosehere stāstīja tūkstošiem nieku, un es ar patiku tos uzklausīju. Viņas smalkā, bērnišķīgā balss skanēja gan skaļāk, gan klusāk, vējš nesa to projām. Pati Rosehere plivinājās kā karogs. Ik uz soļa viņas apaļie papēdīši maucās laukā no kocenēm. Acis bija sarauktas un skarbi vērās vējam pretim, gluži kā kaijai. Viņai nenodrebēja ne skropsta, kad ledaini saltās lietus lāses sitas sejā.

Brūna kā zeme tu esi, Roseher, un tavi mati dzelteni kā ziedi pļavā, un tu darināta no vējiem, lietiem un sāls!

Staigājām šurp un turp pa klajo lauku. Dažuviet rēgojās sadēdējuši akmens bluķi un savāktu jūras zaļu kaudzes. Vairāk nekas nebija dzirdams kā vienīgi šur tur pie mietiem piesieto, saistošo jēru žēlā blēšana un reizumis kādas kaijas spalgais kliedziens. Ceļmalā stāvēja izkāmējusi, melna govs un sērīgi iemāvās, kad gājām garām. Tā nebija lielāka par teļu, tīrā pundurgovs. Salā neviena govs nebija lielāka. Pat kustoņi šeit darīja tikai pašu nepieciešamāko: vistas dēja olas balož-olu lielumā. Uz īsiem kātiņiem pie zemes plaka drebu-līgas puķītes. Vējš neļāva tām stiepties garumā. Vairoties no ziemeļvējiem, tās auga tikai kāpu dienvidu pusē. Te tās lieca galvas pie zemes un sala. Tikko iznācām no kādas gravas, tā redzējām mēļi dūmakaino jūru un putām klāto klintaini. Salas ziemeļi tinās miglas autā, kas lēnām pletās aizvien tuvāk.

Rosehere vairs nekā jauna nezināja, un nu es stāstīju viņai, ko biju pieredzējis jūras dzīlē. Lai izdabātu meitenes iztēlei, iepinu stāstījumā šaušalīgus piedzīvojumus ar haizivīm un polipiem.

Pēkšņi Rosehere palika stāvam un izbijusies mani uzlūkoja. Viņas acis bija zaļas kā jūras putas.

— Tu redzēji tēvu un brāli? — viņa mani pārtrauca.

— Es taču to tikai sapņoju, Roseher.

Roseheres skatiens maldījās apkārt, un viņa pietvīka.

— Abi divi noslīka, — meitene klusu bilda. Viņa rādīja pāri klajumam, un viņas piere skarbi saraucās. — Tur selgā!

Vienubrīd man Rosehere šķita pavisam dīvaina un daudz vecāka, bet tad viņa papurināja galvu un turpināja ceļu.

— Ko viņi teica?

— «Rosehere ir šeit.» Vairāk neko.

Rosehere pasmaidīja.

— Vairāk neko viņi neteica?

— Nē.

Un es stāstīju, kā visi bija pulcējušies mums apkārt un aurojuši un ko es darīju ar viņu. Rosehere paskatījās uz mani ar lielām, pārsteigtām, smaidīgām acīm un sāka skaļi kā bērns smieties.

— Tas tikai ir sapnis, hahaha! Kā cilvēks var ko tādu sapņot!

— Jā, ko tu par to saki, Roseher? — es iesaucos, arī smiedamies un likdams roku viņai ap vidukli. — Vai tas nav jocīgi?

Rosehere paraudzījās visapkārt un mēģināja izvairīties.

— Ja nu kāds redz!

— Kas par to?

Viņa izbrīnā iepleta acis.

— Jans taču tevi nogalinās!

— Haha! — es smējos. — Kas par to?

Biju gluži apreibis no meitenes tuvuma. Cauri svārku jostai jutu viņas ķermeņa siltumu un sīkās, vārās ribiņas. Roseheres mati vēdījās man sejā. Uz nobrūnējušā vaiga bija uzkritusi lietus lāse, kas sāka ritēt lejup. Tieši uz šās ritošās lāses es viņu noskūpstīju. Vaigs bija ledus saltumā.

— Cik tu esi nejauks! — Rosehere izsaucas gluži nosārtusi.

— Ko es varu darīt, ja tu man patīc, Roseher?

Viņa smējās un drosmīgi grieza vējam krūti pretim.

— Tu arī ar Žaneti esot skūpstījies.

— Ar Žaneti? Melno Žaneti?

— Jā. Viņa stāstīja. Runā arī, ka tu apciemojot Martinu, un reiz naktī tu esot redzēts Štifā pie atraitnes Be-kes durvīm ...

Tebe nu! Mana slava nebija nekāda labā.

— Hahaha, Roseher, Roseher, ko tikai ļaudis nesa* melš! Vai vairāk nekas netika stāstīts, ko?

Miglas vāls klājās tieši mums priekšā. Uz sprogotiem dūmakas riteņiem tas nesās pāri klajumam un vienā mirklī ievīstīja mūs. Valgs Roseheres rokā vairs nebija saskatāms, un jērēni lipināja mums pakaļ, vien pelēk-snēji vīdēdami. Viņu vilnā lipinājās miglotā dūmaka.

Piepeši gaisu satricināja drausmīga skaņa, mēs nodrebējām. Šķita, ka baurotu milzīgs vara vērsis. Ar vienu dvašas vilcienu tas izrāva telpā robu, tādu kā cauruli, pa kuru baurojiens dārdēdams vēlās pāri jūrai kā milzu lode, vēlās tāltālu, aizvien tālāk un tālāk. Tad vara vērsis iebaurojās no jauna, un zeme nodrebēja.

— Nu mūs vairs neviens nevar redzēt, Roseher!

es teicu un noskūpstīju meitenes ledaino vaigu, sajūtot starp lūpām viņas miklos matus.

Rosehere vairs nepretojās, bet smējās, it kā tas būtu smieklīgi, ka es viņu skūpstu.

— Ja tev patīk mani gredzeni, Roseher, — es teicu, — tad vari tos dabūt. Atnāc pie manis, es iznesīšu tos laukā, tev nemaz nebūs jāiet iekšā.

— Kāpēc tu gribi man dāvināt gredzenus? — Rosehere vaicāja.

— Tāpēc, ka tu esi skaistākā meitene salā!

— Hahaha!

— Vai nāksi?

Rosehere paskatījās.

— Kāpēc gan lai es neietu? — viņa brīnījās. — Bet tu nedrīksti vairs lakstoties ar Žaneti, — vai dzirdi? Es viņu neieredzu. Un Jans nedrīkst uzzināt!

— Nemūžam Jans neko nedabūs zināt!

— Adieu![12] — Rosehere skrēja projām. Taču pēc pāris soļiem viņa atkal apstājās. — Dis donc^13/ — viņa sauca miglā. — Vai tu nevarētu man aizdot pāris sū?

Aizdevu viņai divus sū .. .

Augu nakti bauroja Krīčas miglas sirēna. Ik pēc trim minūtēm divreiz pēc kārtas tās skaņas drebināja manu māju. Bet starplaikos valdīja baigs klusums, it kā viss ausītos — ir jūra, ir klintis. Arī jūrā uz kuģiem vīri liecās pār tiltiņa malām, klausījās abām ausīm un skaitīja minūtes, un sirds viņiem dauzījās.

Es sēdēju pie savas mazās uguns, kūpināju pīpi un domāju, ko teikšu Roseherei, kad viņa atnāks.

Dzirdi, Roseher, mana mīļa, mazā madonna, — es gribēju sacīt, — jel apsēdies, mūždien esmu tevi gaidījis, un sirds tik pilna prieka, tevi redzot.. .

Ieklausījos. Pūta kāds tvaikonis. Pavisam tālu. Sirēna skanēja bažīgi un iebiedēti, it kā kuģis piesardzīgi taustītos soli pa solim uz priekšu. Migla vēlās kā dūmi pa durvju spraugām. Piemetu vēl malku, lai kuras.

— Blēņas! — es skaļi teicu. — Runāšu ar viņu pavisam citādi. Tā, kā runā ar zvejnieku meiču, un cauri!

9

Bet, kad viņa atnāca, es neteicu nekā.

— A, tu esi klāt!

- Jā, es esmu klāt, viņa atsaucās un smaidā pavēra zobus.

— Vai tu neienāktu iekšā?

Viņa ziņkārīgi paraudzījās pa durvīm.

— Nē, nē. Saule tik jauki spīd!

Tur nu sēdēja Rosehere, salas mazais zieds, uz akmens manu durvju priekšā un adīja biezu, baltu zeķi. Koka tupeles turējās tikai uz kāju pirkstgaliem, lāgiem viņa atglauda matu šķipsnu no sejas. Viņa čaloja, un meite-nīgā, sešpadsmit gadus vecā mute ne mirkli nestāvēja klusu.

Smēķēju un lūkojos uz naskajām, brūnajām rokām ar gaišajiem pirkstu nagiem, uz adāmadatām, kas sitās cita pret citu kā mastu koki noenkurotās zvejnieku laivās, kad jūrā plosās vētra.

Pāris soļu tālāk stāvēja abi Roseheres jēri, melni kā velni. Vējš bužināja to vilnu. Stundām ilgi tie nepakustēdamies kā hipnotizēti varēja raudzīties uz mums kā nez kādā brīnumā, un skaidras bailes un cieņa vīdēja to dzintarainajās acīs ar melno spraukumiņu vidū. Reižu reizēm tie paošņāja ar mīkstajiem, valgajiem kamieļa purniņiem un tūdaļ atkāpās, jo baidījās no visa, no vēja, no kukaiņiem un pat no tā, ko mēs, cilvēki, neredzam. Kad Pupuls tikai pašļaucījās vai nožāvājās, tie joņoja trakās bailēs ap mietu. Droši vien suns jēriem likās briesmīgs un milzīgs lācis, kas var viņus dzīvus aprīt un ir tad vēl nejustos paēdis. Tad viņi atkal nostājās uz graciozajām, tievajām kājiņām, uz pirkstgaliem, tā teikt, un atkal vēroja mūs bažīgi un ziņkāri.

Pa jūru peldēja tvaikonis. Gar tauvām augšup uzvijās mazi karodziņi, kuģis runājās ar mūsu semaforu. Cieši un vērīgi ielūkojos tālumā: tur mazā laivelē izmisīgi īrās kāds zvejnieks, lai tvaikonis to nesatrieklu. Nē, tā bija tikai melna klints radze, nekas vairāk, gadās jau arī pārskatīties. Viļņi nāca un gāja bez rimas, allaž citi, allaž tie paši. No jūras izslējās balta ķetna un iebelza klintājam.

Bija silts, kukaiņi zumēja. Šinīs dienās pie Vētras nama bija saplaukušas mazas puķes, kādas vēl nekur nebiju redzējis. Tās izskatījās kā savirpinātas vaska svecītes, kam visapkārt vijās sīki ziediņi, vaska zvaniņi. Jauki mums šeit bija, un cik brīnišķi zili dūmi plūda no manas pīpes!

Rosehere šūpoja uz kāju pirkstgaliem savas koka tupeles un paklusu dungoja. Dziesma skanēja kā smalci-ņas vēju īdas un brīžiem vīteroja kā biklie putnēni, kas mita salā un dziedāja vienīgi pusbalsī, it kā tiem nebūtu vērts pūlēties.

— Vai tu man nepateiktu, ko tu dziedi, Roseher?

Rosehere ilgi domāja, tad paklusām ātri nodziedāja

pantu pēc panta, vispirms bretoniski, tad franciski.

Viņa vilcinājās.

— Ai, to franciski nevar pateikt, tas lāgā neskan.

— Par ko tur ir?

— Par zvejnieku meiteni, kas nonākusi Kvimperas klosteri. Jauns zvejniekpuisis ierodas pie viņas un klaudzina pie loga. «Atver jel, atver!» viņš saka. «Paraugies laukā. Tev tikai roka jāpasniedz, es ielikšu tev plaukstā ābolu vai bumbieri.»

Rosehere prata īsu, skumju dziesmiņu, viņa bieži to dziedāja, un es to vienmēr atceros. Tikko sāk zuzēt lēna vēsma, šī dziesma skan man ausīs. Jo dziesma un vējš nav šķirami.

Meitene mīl zvejnieku, bet sievas saka: «Neprecies, bērns. Būs tikai rūpes un raizes. Vīrs nomirs, tu paliksi viena.» Meitene domā: «Varbūt tā nebūs,» — un apprecas ar zvejnieku. Vīrs dodas mencu zvejā uz St. Pierre un ir projām daudz mēnešu. Tad kādā naktī, ai, cik vētrainā un tumšā, piepeši kāds pieklauvē pie zvejniek-sievas loga. «Atdari, tas esmu es, tavs mīļotais vīrs.» Viņa atver logu. Arā stāv vīrs un tur rokā savu sirdi. Viņa iekliedzas, sāk liet gaužas asaras un skrien pie kaimiņiem: «Mans mīļais vīrs ir beigts.»

— Kā tu domā, vai viņš tiešām bija beigts?

Roseheres acīs vīdēja izbrīns. Viņa nekā neatbildēja.

Taču vislabāk man patika dziesma, ko zvejnieku sievas dziedāja saviem bērniem.

Kad Rosehere to uzsāka, bija neviļus jāsmaida.

Rosehere dziedāja:

Zvejnieksieva vāra putru un gaužas: «Ak, kur gan ir mans mīļais vīrs. Jau veselu gadu nav ziņu par viņu.»

Ļaunais gars sēž dūmeni un mēdās.

Rosehere neteica vis «ļaunais gars», viņa sacīja «māžs», un tas skanēja gluži citādi. Māžs, māžs. Turklāt māža teiktos vārdus viņa dziedāja augstā, spiedzošā balsī.

Māžs sēž dūmeni un mēdās: «Ak, kur gan ir mans mīļais vīrs. Jau veselu gadu nav ziņu par viņu.»

Zvejnieksieva nopūšas un saka: «Ak mīļais vīrs, nāc šurp un palīdzi jel man.»

Māžs izmēda viņu: «Ak mīļais vīrs, nāc šurp un palīdzi jel man.»

Zvejnieksieva runā: «Ak mīļais vīrs, šeit dūmenī tup māžs un mēdās.»

Māžs atkārto: «Ak mīļais vīrs, šeit dūmenī tup māžs un mēdās!»

Zvejnieksieva saka: «Vai domā, māž, ka man no tevis bail?»

Māžs mēdās: «Vai domā, māž, ka man no tevis bail?»

Zvejnieksieva gaužas: «Ak mīļais vīrs, jel palīdzi, māžs man putrā iesviedis melnu melnu akmeni.»

Māžs ķēmojas pakaļ: «Ak mīļais vīrs, jel palīdzi, māžs man putrā iesviedis melnu melnu akmeni.»

Spalgi un izsmējīgi te skan Roseheres balss. Es smējos.

— Es gribētu šīs dziesmiņas vārdus bretoniski, — es teicu. — Vai tu man neuzrakstītu?

— Jā.

— Nac iekša.

Rosehere šķelmīgi un nozīmīgi paraudzījās manī. Viņa papurināja dzeltenos matus.

— Nē? Roseher, ko tu gan iedomājies?

Atnesu papīra lapu, viņa noliecās pār to un uzšņāpa: Rosehere.

— Kur tad dziesma?

Rosehere smējās. Viņa nevarēja to uzrakstīt.

Pienāca vakars, Rosehere atraisīja jērus. Viņa pasita adīkli padusē un skrēja projām.

— Kenavo![14]

— Kenavo!

Baltās aubes lentas vien noplīvoja. Jauka un čakla tu esi, Roseher, kā pele tīrumā ...

10

Daudzas pavakares Rosehere ar abiem jēriem nāca uz Vētras namu. Jans brauca jūrā.

Rosehere stāstīja par māžiem, kas senos laikos naktī grabinājušies pie zvejnieku logiem un murdējuši: «Merr, merr!» Rosehere ņurrāja kā kaķis. Jā, un kāds māžs reiz pārplēsis akas grodus, pāršķēlis taisni vidū pušu, jo bijis saniknots. Māži arī vilinājuši zvejniekus piekrastes alās, viņi teikuši: «Nāc līdzi alā, tur ir zelts, zelts, tu dabūsi veselu kaudzi zelta.» Bet uznācis paisums, un nabaga zvejnieki visi noslīkuši.

Vai viņa kādreiz redzējusi kādu māžu?

Rosehere papurināja galvu.

— Nē, — viņa sacīja un ar vaļēju muti paskatījās uz debesīm. — Reiz gan man likās, it kā es būtu tos redzējusi, veselus trīs, tie tupēja visi līdzās un rādīja man ķēmīgas sejas. Taču laikam gan būšu pārskatījusies. Tagad jau māžu vairs nav. Atnākuši mācītāji, apslacījuši klintis ar svētīto ūdeni, un visi māži sabiruši jūrā, veseliem pūļiem. Salā vairs palicis viens vienīgs gars. Tas ir Pupons, slepkavnieks Pupons.

— Slepkavnieks?

Rosehere pamāja.

— Jā, — viņa nopietni klāstīja, — viņš mājo dziļajā aizā, tu ej tur katru dienu garām. Kad jūra trako, tad var dzirdēt Puponu vaimanājam. Sargies no viņa!

— Tiešām?

— Jā. Neviens tur neiet garām. Pupons ir ļauns. Jau daudzus viņš norāvis lejā. Visi labāk met līkumu. Jā, Pupons bijis zvejnieks un apprecējis jaunu sievu. Reiz viņš aizbraucis uz lielo zemi; uznākušas milzu vētras, vajadzējis trīs nedēļas nogaidīt. Tad Pupons atgriezies. Un māžs viņu apsēdis un vienā laidā skandinājis: «Te kāds nāca.» Sieva cēlusi galdā zivju viru un paplīkšķinājusi vīram pa vaigu, bet viņš to atgrūdis un tincinājis: «Kurš te nāca?» Sieva liegusies: «Neviens,» — un raudājusi.

Bet Pupons sadusmojies vēl vairāk; nekas nevar būt briesmīgāks par zvejnieku, kad tas ir greizsirdīgs. «Sieva!» Pupons teicis. «Ja viss paies gludi, tad es sacīšu: «Es tev piedodu.» Bet, ja neies gludi, tad es sacīšu: «Nešķīstā govs!» un tevi nonāvēšu.» Bet sievai bijis gaidāms bērns, un Pupons sievu nodūris. Ar asiņainu dūci rokā viņš ienācis ciemā un grozījies gar logiem, un cilvēki baidījušies. Vēlāk, jā, vēlāk viņš skrējis pāri klajumam uz Štifu, kur klintis ir tik augstas kā divi baznīcas torņi, un gāzies lejā. Bet jūra negribējusi viņu pieņemt un izmetusi laukā. Tad viņš skrējis pa visu salu apkārt un kliedzis tik baismīgi, ka visi izdzirduši un pavēruši durvis. No aizas kraujas viņš meties iekšā jūrā, bet jūra viņu neesot pieņēmusi.

Kopš tā laika Pupons mājo aizā. Kad uznāk vētra, viņš gāžas jūrā un vaimanā stiprāk par vēju, bet jūra viņu neņem. Viņš nevar nomirt.

Tagad es zināju, kāpēc Rosehere allaž met lielu līkumu, kad tuvojas Pupona aizai.

— Kāpēc gan viņš nevar nomirt? — es jautāju, izlikdamies par nesaprašu.

Rosehere pavisam priecīgi iesmējās.

— Tāpēc, ka sieva nav bijusi vainīga! Māžs viņu apmelojis. Nekad netici māžiem, tie ir ļauni...

Aizgāju uz ciemu un liku, lai man parāda visskaistākās sagšas, kādas vien Noelam ir. Izvēlējos zilu zīda sagšu ar koši sarkanām rozēm stūros. Noela veikalā neviļus sastapos ar Martinu. Vēlāk ārā pie Noela mājas viņa mani uzrunāja, es gribēju paiet garām.

— Tu tik ilgi neesi bijis, — Martina teica, un es redzēju, ka, par spīti visam, viņai tomēr ir skaistas, melnas acis.

Raudzījos meičai garām prom uz jūru.

— Es nekad vairs neiešu! — es atbildēju.

Martina neteica ne vārda, paskatījās izbrīnījusies un

aizgāja.

«Haha, kāds prieks bus Roseherei, kad paradīšu viņai sagšu!» Un prieks tiešām bija liels.

— Vai tas ir man? — viņa vaicāja un pielika pirkstu pie sirds. — Ai, ai!

Man piederēja mazs nazītis. Tas patika Roseherei, un viņa to dabūja. Viņai patika zīmulis, vecs vara grasis, kabatas lakatiņš. Viss viņai likās vērtīgs, un visu viņa dabūja. Roseheres seju aptumšoja kādas senas, dziļas raizes. Viņa esot Noelam parādā desmit sū, un veikalnieks nekā vairs nedodot, iekams tie nebūšot samaksāti. Un Rosehere parādīja ādas maciņu, tur atradās tikai trīs sū. Varbūt es varot aizdot desmit sū? Pēc tam Rosehere bija līksma, tik vieglu sirdi, ka vienā laidā smējās, zibošos zobus rādīdama.

— Roseher, — es uzbildu, — vai tu tagad nevēlies gredzenus, ko tev apsolīju?

Viņa pasmaidīja un papurināja galvu.

— Nē?

— Nē. Ja man tie būs, tad neviens pats visā salā neticēs, ka tu tos tāpat vien esi dāvinājis.

— Tev taču tie nevienam nav jārāda.

— Kas tad par labumu no gredzeniem, kurus neviens neredz?

— Nu, Roseher? ...

Rosehere smējās. Viņa bija bērns.

Es jutu, ka man pār viņu nav nekādas varas. Itin ne ar ko nevarēju Roseheri ietekmēt. Biju gan brūns ka zvejnieks, un balss man skanēja skarbi kā matrozim. Reizēm viņa arī teica, ka man esot neprātīgas acis. Mazliet pacēlu augšup akmeni, uz kura viņa sēdēja, lai radītu, ka man ir spēks. Lielījos, ka viena viņas gaišā matiņa dēļ labprāt būtu cīnījies ar veselu varzu velnu. Nekas nelīdzēja.

Ko man darīt, Roseher, vai uguni spļaut un klints bluķus jūrā sviest, kā to darījis svētais Polifems? Hehe, Roseher, bet varbūt man pierādīt, ka esmu stiprāks par tevi .. .

Bija auka, juceklīgas balsis un dobji kliedzieni skanēja gaisā. Jūra nemierīgi mētājās šurpu turpu un krāca. Pie klintīm stāvus augšup slējās putu stabi, un vējš ar žvāksti trieca tos pret akmeņiem.

Redzēju Roseheri nākam pār klajumu, te pēkšņi viņa pazuda, un tikai pēc brīža ieraudzīju meitenes balto aubi tālumā starp klintīm.

Rosehere sēdēja, nekā nedarīdama, uz akmens un stingi lūkojās jūrā.

— Labdien, Roseher!

Viņa neatbildēja.

— Vai tu nenāksi pie manis?

Rosehere sarauca pieri tūkstoš sīkās grumbās un tad pavērās manī. Viņas acis bija gurdas un bez mirdzuma. Es sapratu, ko viņa grib teikt, un atstāju viņu vienu.

Redzēju, ka reiz Rosehere saņēma galvu rokās un šūpoja to kā raudot. Vējš tūtoja klintīs un šaustīja pelēko jūru. Viņa sēdēja lietus gāzē.

Piegāju tuvāk. Rosehere neraudāja, viņa dziedāja smalkā, skumjā balsī un šūpoja galvu turklāt. Es pasaucu. Viņa pagriezās. Vaigi izskatījās iekrituši, viņa pati vecāka. Acis bija gluži citādas un skatiens tik svešāds, it kā viņa mani nepazītu.

— Kāpēc tu sēdi lietū, Roseher?

Viņa savilka lūpas smaidā, vārgā, gurdā smaidā. Un neteica nekā.

Gāju projām. Nopratu, ka ar Roseheri kaut kas nav labi.

Viņa sēdēja tur lietū līdz pašai tumsai. Aizgāju vēlāk pavērot. Viņa bija devusies projām — pa citu ceļu.

Ir vēl nakts. Visur tukšums, dus dievi, guļ cilvēki un zvēri, tikai es esmu nomodā. Kā gars klīstu apkārt drūmajā rīta krēslā. Klusums. Vienīgi mani soļi dimd kā dobji vesera klaudzieni apakš zemes. Aizvēsmo rēns vējiņš, nesdams līdzi stipru jūras naksnīgo izgarojumu dvaku. Salas zvaigznāji vēl mirgo, tie spīd augu nakti. Štifas mēness blāvi uzliesmo un nodziest, balts, balts, sarkans; Krīča bez atelpas raida apkārt savus bālos starus. Austrumos nakts tumsa pašķiras, un pa spraugu pavīd rītausma kā jēla, asiņaina gaļa. Pār jūru pārskrien trīsas, it kā tai saltu. Krīčas zibšņi gulst kā viegli plīvuri, ataust salas palsenās krāsas, sāk vizmot jūra. Apdziest Krīča. Ziemeļos Štifa vēl reizi sārti iekvēlojas, tad tās gaisma vairs neuzzib.

Tālu jūrā ieķērcās kaija. Tai atbild otra, un pēkšņi uz klintāja saceļas juceklīga, spalga ķērkstoņa. Šai pašā laikā, gaismu sveicot, no plēsīgo putnu knābjiem skan kārīgi kliedzieni tūkstošiem kailajās klintīs, kas rodamas jūrās.

Ostas dūmakā kustējās zvejnieki kā gausi, neveikli rēgi. Milzu bura izslējās gaisā un ienira miglā. Sasveicinājos ar Žanu Luiju, «jūras ķēniņu», un klusēdami sākām gatavoties braucienam. Izsmēlām ūdeni, sakārtojām auklas, zivju ēsmu, buras. Šķēlās bangas. Šļācās vilnis, laiva čirkstēdama trinās gar krastu. Ieklikstējās airis, žvadzēja ķēdes, kaut kur miglā šķendējās skaļa balss. Kāds izgrūda lāstu. Oda pēc stāvoša ūdens un zivīm. Kocenēm klabot, kāpām pa taciņu augšup pie Hikeļa, lai steigšus pabrokastotu. Žans Luijs izmeta krietnu kausu degvīna, ar to viņam pietika. Jūrā viņš augu dienu nekā

cita neēda kā gabaliņu maizes un vakarā atkal izdzēra kausu šņabja. Tad likās gulēt. Tā viņi dzīvoja.

Mēs braucām. Pāris buru kā ēnas slīdēja dūmakā mums pa priekšu. Ledainais ūdens kūpēja. Pār smagnējiem, zemiem mākoņiem pārlaidās sārtme, un pēkšņi tie pacēlās gaisā, kļuva viegli un gaistoši. Mēness sirpis sadila un šķita caurspīdīgs, pēdējās zvaigznes margodamas ietrīsējās, tad piepeši pazuda. Kā bālgansārti koraļļi uzziedēja klintis, kuru ēnā jūra tumši zilgmoja. Pienainas miglas svēdras slīdēja pāri salai. Tās ietina Krīčas bāku, un, kad tā atkal iznira, torņa rūtīs iedzirkstījās sārtas uguntiņas. Uzreiz jūra kļuva plaša un gaiša, un buras selgā laistījās kā skaidrs zelts.

Vējš ieklupa mūsu burā, un laiva pagāzās uz sāniem. Sastapāmies ar pirmo niķīgo vilni, laiva pacēlās gaisā un nolaidās lejup. Tas bija pirmais sveiciens, ko saņēmām no lielās jūras. Tur no tāluma ...

Iekārtojos laivā ērtāk un aizsmēķēju cigareti. Žans Luijs nepīpoja: viņš norāva cigaretei papīru un iebāza tabaku mutē.

— Jauks rīts, 2an Luij!

— Hi-hi-hi!

Jūras ķēniņš izskatījās kā neliels vīstoklis ar eļļainu, seklu cepuri galvā un netīrām koka tupelēm kājā. No cepures spraucās laukā pāris plānu, baltu matu šķipsnu, kas nokarājās uz priekšu, tā ka tikai retumis dabūju redzēt viņa mūžam smaidīgo, sārto sejiņu dūres lielumā. Viņa jaka bija visapkārt iekrumpota, un bikses sniedzās tikai līdz puslieliem. Zilā, nātnā drāna izbalojusi — gluži balta plecos un gurnos, ari daudzie ielāpi jau sen atkal nobāluši. Piedurknes sacietējušas kamarā un mirdz vien no zivju zvīņām. Tur viņš slaucīja ir nazi, ir degunu. No pastāvīgās airēšanas Žana Luija rokas bija sarepējušas kā koks un pirksti vairs neliecās. Ačeles likās tāpat izbalējušas kā viņa jaka, un tomēr večuks ar tām redzēja tikpat kā ar tālskati. Kocenes viņš bija piebāzis salmiem, un, kur salmi pārdūruši netīrumu bruņas, tur pie kājām kā pielipinātas rēgojās lielas melnu, sakaltušu asiņu kreves.

Jūras ķēniņš bija drosmīgākais vīrs visā salā, to varētu jautāt, kam vien grib. Viņš esot izglābis dzīvību četrpadsmit cilvēkiem un pats tik un tik reižu cietis kuģa avāriju. Jaunībā pat vairākkārt apceļojis visu pasauli, taču tagad vairs nekā no tā neatcerējās. Patlaban viņam bija «septiņdesmit septiņi» uz muguras, bet nākamvasar būšot «septiņdesmit astuņi». Jūras ķēniņš skaitījās bīstamākais zaglis salā. Tumsā un miglā viņš brauca jūrā turp, kur zvejnieki iegremdējuši langustu murdus. Šos pīteņus viņš vilka augšā, lai gan tie bija tik smagi, ka spēcīgam vīram būtu ko nopūlēties. Viņš izņēma zivis, iegremdēja murdus atpakaļ dziļumā, tad ielaida zivis savējos murdos. Kad otrā dienā atbrauca zvejnieki, tad atklājās, ka visi langusti kā viens salīduši Žana Luija murdos — hi-hi-hi! Ek, esot jau viņu kādreiz arī pieķēruši...

Šķērsojām straumi. Laiva zvalstījās, un ūdens plīkšķēdams šļācās pret buru. Jūra krāca, un baltas putu vērpetes kļāvās kopā pār radzēm.

— Šodie’ man jūra nipatīk! — Žans Luijs izgārdza.

Pasmējos savā nodabā.

— Jo labāk! — es atsaucos un, sekojot jūras ķēniņa paraugam, sāku kārtot auklas.

Nepilnas jūdzes attālumā no salas bija pusapslēpts zemūdens klintājs, pret kuru plosījās bangas. Braukājām gar šo klintāju gan šurp, gan turp un zvejojām.

Viļņi te vēlās strauji un nikni, tie bija zaļganmelni un kā ar eļļas un kvēpu kārtu klāti. Spožais zvejas vizulis iegrima tajos kā maza, zaļa guntiņa. Guntiņa grima un grima, satumsa un beidzot apdzisa, un nu bija vairs tikai šis grlļais, šalkaini traucošais, paugurainais tumšo, glemo viļņu klajs. Likām auklu pār pirkstu un no auklas drebēšanas jautām, cik vareni tūkst milzīgā dzīsla, kas dzen miljoniem tonnu ūdens no Meksikas Golfa līdz pat Lofotu salām.

Bet tumšajā dzīlē — jā, lai dievs dod, ka tā būtu, mēs taču nejoņojām te gar klintāju tikai prieka pēc — tur bija zivis. Aukla man deva ziņu, kas notiek jūrā simt metru dziļumā. Klusums! Jā, tur zivis bija! Tās šāvās pakaļ slīdošajai guntiņai, appētīja to no visām pusēm, aiz iekāres tām saslējās muguras spuras, vēderi uzblīda, ūsas trīsēja, tad tās piegrūda strupos purnus pie ēsmas, parāva... Taču vēl nebija pienācis īstais brīdis. Zivs tik lēti neuzticas. Mazliet pavilku auklu, lai upuri iekārdinātu vēl vairāk, tad palaidu vaļīgāk, lai to iedrošinātu, un — pievilku. Darīts. Rokas man ņirbēt ņirbēja, es pārliecos pār laivas malu un drudžaini darbojos. Vai simt reižu vajadzēja tīt auklu ap roku, turklāt veikli, jo zivs izmēģinājās visādi. Tā stīvējās auklas galā kā suns, metās āķim pakaļ, rāvās nost, bet es nepaļāvos. Jau parādījās svina gabaliņi pie auklas, un — zivs bija laukā. Apaļām acīm tā nikni blenza manī, raustījās aiz sāpēm un šausmām, plītējās ar asti. Sakampu to aiz vēdera, izņēmu āķi, iesviedu zivi laivā. Tur tā īsu brīdi gulēja izbijusies, tad sāka izmisīgi kulstīties pa laivas dibenu šurp un turp.

Un no jauna mazā guntiņa gremdējās tumsā.

Ostā biju nopircis pāris vēžu, lai izlietotu ēsmai, ja zivis labi nekostos. Jūras ķēniņam neveicās, un viņš nolēma upurēt vēžus. Viņš izrāva tiem knaibles un pikti uzbrēca, kad tie aizstāvējās.

— Eku! Pavei, tāda niderīga radība, bet nigrib ļaut ni kāju izraut, phe!

Viņš samaidzīja knaibles un pašus vēžus putrā un iemeta jūrā zivju pievilināšanai.

Es uzliku lielu gabalu uz āķa. Zivīm tas liksies kā ap-brūnināts vistas cepetis, kas pēkšņi ne no šā, ne tā nolaidies cietuma tumsā.

Nu veicās. Zivis kā bez galvas metās virsū makšķerēm. Slapjas, ka pil, tās tika vilktas laukā. Mutes sašķiebušas un acis izvalbījušas, tās izbijušās skatījās skaudrajā gaismā un to nekauņu sejās, kuri ar tādu prieku vilka tās laukā no tumšā, šalkainā mājokļa. Tās tika iesviestas laivā, kas notraipīta asinīm un zvīņām, un te tām vajadzēja mirt. Zivis sitās un pērās, to spožie, sidrabainie vēderi guva citu nokrāsu, pār tiem visgarām stiepās iedzeltena svītra, radās plankumi. Sāni tām cilājās, sārtās žaunas pavērās un atsedzās asins-sarkanas, nāves cīņā iepletās zeltainās acis. Beidzot zivis saņēma pēdējos spēkus, saliecās kā naža asmens un apmeta gaisā kūleni. Tad Zans Luijs tās paspēra ar kāju, un nu tās gulēja rāmi. Taču vēl veselu stundu tajās turējās dzīvība.

Saule kāpa augstāk, mēs zvejojām klusēdami kā automāti. Laiva šūpojās augšup un lejup un traucās uz priekšu. Es visā nopietnībā nodevos darbam. Gādājot zivīm ēsmu, ļoti rūpīgi atvēru ar nazi gliemežnīcas, kas izskatījās kā mazas, plakanas ķīniešu cepurītes. Pie dažām bija pieķēries sūnas cekuliņš vai ūdens zāles, tādas atgādināja modernas, ekstravagantas dāmu cepures. Un es smējos savā nodabā, jo prātā nāca dažādas dēkas. Šeit jūras šalkās vēlreiz vācu kopā visus tos spulgos skatienus, kas mani reizumis skāruši, un vēlreiz ieelpoju tās smaržas, ar kurām sievietes mūs pievilina kā ziedi bites. Kā dzejnieks ir teicis... Te pēkšņi caur auklu izskrēja kā elektriskā strāva, sirds nodrebēja: zivs...

Ik pēc desmit minūtēm jūras ķēniņš mainīja buru, lai apgrieztu laivu. Tad man vajadzēja pilnīgi pieplakt pie zemes, un tomēr ik reizi bura nobrāza man galvas ādu. Viļņi vēlās mums garām, vienmuļi šalkodami un švīkstēdami, gar laivu nemitīgi kas dauzījās un skrāpējās. Dažbrīd atbrāzās knašs vilnis, pasvieda laivu gaisā, apšļāca mūs ar šļakatām un atkal aizlīgoja kopā ar citiem, sajaukdams tiem kārtību. Vai atkal kaut kur čurkstēdams pletās liels aplis, izmargots kā marmors; tas virda un mutuļoja — vilnis bija uzskrējis virsū apslēptai klintij. Baltzaļais marmors naski vēlās projām, slīdēdams pāri viļņu mugurām un vēl lielā tālumā paturēdams apļa formu. Kaijas, ar krūtīm skardamas viļņus un zibenīgi pakļaudamās katrai viļņa kustībai, katram tā untumam, laidelējās šurpu turpu un klaigāja. Kaiju spārni švīkstēja, smailie, līkie knābji šķēla gaisu. Kaijām piederēja jūra, un tām nebija daļas gar zvejniekiem. Tās metās kranšu putās, pērās ar spārniem, it kā nolaisties vēlēdamās, šāvās stāvus gaisā, kad vilnis tās tvarstīja, un pa galvu pa kaklu drāzās lejup, kad vilnis bija garām. Ūdens spīguļodams ritēja no spārnu galiem. Jūra vienmuļi dimēja un krāca. Pagāja kāds laiks, tad iestājās klusums. Garām aizlaidās zīriņu bars. Doi, doi, gullu gullu gullu doi — un jau tie bija tālu tālu. Kā pavediens aizstiepās tālē.

Gribēju aizsmēķēt pīpi. Pietupos, atspiedu ceļgalu pret laivas ribām un galvu pret tās sāniem un tikai tad biju tā nostiprinājies, ka varēju uzraut sērkociņu.

Vēl pirms pāris mirkļiem man seju pīckāja ledainas šļakatas, bet tagad aiz piedurknēm aizlija vesela šalts remdena ūdens. Straume bija mainījusies. Brīžiem tā veda klajā jūrā, brīžiem uz salu, un vienīgi jūras ķēniņš zināja tās noslēpumus. Iepriekš viļņi bija gludi, tagad tos klāja ripsnainas bruņas, jo vējš pūta pret straumi. Apslēptās klintis, gar kurām mēs braukājām, plosījās aizvien niknāk. Bez apstājas pie tām, kā bumbu sprādzienu mestas, brāzās augšup putas un uzvēdīja gaisīgi plīvuri, kas, saulē vizuļodami, izira. Bija dzirdami dobji lielgabalu grāvieni; jo straume kāpa augstāk, jo skaļāk tie granda.

2ans Luijs raudzījās ūdenī un kratīja galvu.

Debesis apmācās, un saule pazuda aiz baltbalta mākoņa. Jūra kļuva nemīlīga un nikna. Tumša un smaga tā vēlās šurp, un, kur uz tās krita gaisma no baltā mākoņa, tur pārlaidās kā biezas, baltas eļļas krāsas slānis. Masts čīkstēja un locījās, lupatainajā burā plīsumi vērtās lielāki un plašāki. Burājām ar sešu mezglu ātrumu, laiva līgojās. Drebēdama tā šāvās lejup vairāku simtu metru garajās ielejās, gāzelēdamās ietriecās vilnī, un, kad atradāmies augšā, tad šķita, it kā es sēdētu uz kādas vienstāva mājas jumta malas un raudzītos lejup. Tad es redzēju sēcošās zemūdens klintis, kas lika šai lielajai plaušai elpot. Klintis atsedzās it zemu, vilnis gurguļodams piezīdās pie tām. Tad tas alkatīgi traucās augšup, un pār klintāju izslējās stāvs putu stabs. Mirkli tas palika nekustēdamies, tad kā briljantiem apkarināts koks lēnām apgriezās un sabruka. Klintājs izskatījās kā simt putojošu kaskādu kritums. Jau drīz vien atkal zvā-ļodamās iznira rūsganā radze — kā peldētāja galva, no kuras gan vēl pil ūdens, bet kuru jau apspīd saule. Reizumis no manas novērojumu vietas izdevās saskatīt pat apvārsni, gan tikai īsu mirkli, tad mēs lidinājāmies atkal lejup.

Bieži vien jūras ķēniņš, acis nepaceldams, burāja tā, ka atradāmies par mata tiesu no klintīm, taču es pievaldīju muti, jo zināju, ka pašā pēdējā mirklī viņš varētu laivu apgāzt. Šajā ūdens jūklī jūras ķēniņš jutās tik drošs kā dažs labs savā istabā. Viņš zināja šeit katru vietiņu, nebija nemaz jāskatās. Viņam bija savi pieturas punkti; ja tā vai tā klints tālumā parādījās starp tiem un tiem rifiem, tad vajadzēja laivu pagriezt pa vējam. Viņš zināja arī apslēptās klintis, un, ja viņš teica, ka šeit apakšā ir men glas, tad varēju būt drošs, ka pēc mirkļa vilnis skars radzi un jūra plašā apkaimē izmargosies kā marmors. Jūras ķēniņš zināja vēl vairāk. Viņš zināja, kur tajā un tajā stundā, tādā un tādā straumē uzturas zivis un kurp tās dodas, straumei mainoties. Viņš zināja, ar kādu ātrumu jāvada laiva, lai ķertos vienas vai otras zivis; viņš zināja, kad zivis gaidāmas un kad tās pazūd.

Man bieži bija jāpasmejas, kolīdz paskatījos uz viņu. Tur tupēja sīkais vīstoklītis vienā mierā kā mājās kamīna priekšā un automātiski valstījās šurp turp, kurpretim man bija cieši jāturas, lai neizlidotu no laivas. Jūras ķēniņš savā nodabā zelēja tabaku un vērīgi pārlūkoja makšķeri ar ēsmu. Izskatījās, it kā večuks šūtu. Veco ēsmu viņš ar zobiem noņēma no āķa un izspļāva jūrā. Smagu zivi Žans Luijs sagaidīja ar neveiklu smiekliņu, bet mazās apbēra paļām. Viņš noķēra nieka zivteli, labi ja delnas lielumā, taču tā bija aprijusi visu ēsmu; jūras ķēniņš kļuva aiz dusmām sarkans kā biete un iesvieda lomu laivā ar tādu spēku, ka zivtele iepleta muti un uz rāviena kļuva rāma un stinga.

Lāgiem viņš laivā attupās un ņēma rokās vecu konservu kārbu.

— Niļaunojies, draugs! — viņš gārdza. — Ko citu uz jūras būs darīt!

Nevajadzīga pieklājība! Šajā baļļiņā, kas kopā ar visu iekārtu maksāja sešdesmit piecus frankus, nevarēja būt labierīcības kā viesnīcā.

Salā zvanīja pusdienlaiku. Vilinošas un tīkamas atklīda skaņas līdz mums. Tāpat ar visu ap pirkstu aptīto auklu iekodām maizi un piedzērām ūdeni no pudeles. Tad atkal zvejojām. Klusēdami pārlūkojām āķus ar ēsmu, vilkām zivi laivā, pusbalsī šķendējāmies, kad aukla sametās. Laiva drebēja un zvalstījās augšā, lejā. Bieži jūras ķēniņš atradās pārkaru pār mani, it kā grasītos gāzties man virsū, bet jau nākošajā mirklī viņa cepure rēgojās kur dziļi lejā un es stāvēju, atslējies pilnīgi stāvu pret laivas sēdekli. Biju izmircis līdz ādai, ūdens taču lija gan aiz apkakles, gan piedurknēm. Mati bija slapji, acis lipa ciet un kaita. Seju kaltēja un svilināja sāls, kas līdzīgi smalkai, irstošai smiltij grauzās visās porās, tā ka āda kļuva stīva un nekustīga. Rokas trīcēja aiz piepūles, un vējš bez mitas kā ar ledainu, asu adatu urbās ausīs. Bet sirds man šalkoja un dunēja, nevaldāmas trakulības pārpilna tāpat kā jūra visapkārt.

Jā, jūs, kas esat tur mājās, zvilniet vien mierīgi savos mīkstajos atzveltņos, lēlojiet gudrus un smalkus vārdus par dzīvi, sirgstiet ar bālumkaiti. Man atstājiet dzīvi, muļķīgo, vienkāršo dzīvi, jums lai paliek vārdi.

Viņpus šaudīgajām viļņu svēdrām aiztraucās bura ar enkuru uz tās. Tā izslējās, sazvēlās, pilnīgi pazuda, lai pēc ilgāka laika citā, tālākā vietā atkal iznirtu. Te piepeši buras vairs nebija.

— Ir laiks! — Žans Luijs ķērca. — Jāpošas prom. Locis brauc mājā!

— Izmetīsim vēl vienu makšķeri, jūras ķēniņ!

Bet nāca milzu vilnis, un mēs taisījāmies, ka tiekam.

Šis vilnis bija lielākais un skaistākais no visiem šeit jūrā skatītajiem. Jau iztālēm redzēju to nākam. Tas lauza sev ceļu cauri klaidojošām putu korēm, sakultās burzgas pa priekšu veldams, dārdinādams un šņākādams kā ātrvilciena lokomotīve. Citu viļņu vidū tas bija tik liels un nevaldāms kā satracināta meža cūka starp saviem sivēniem. Negantās ūdens masas zvēlās pret klintīm, viscaur nikni drebēdamas, atkal un atkal uzplūzdamas, līdz izslējās pilnīgi stāvu. Vilnis stiepās piecu namu garumā un slējās divstāvu mājas augstumā, pārējie visapkārt šķita gluži niecīgi. Tas bija zaļgani melns, bet uzplūstot vērtās dzidri zaļš kā pudeļu stikls. Viļņa virspusē trīsuļoja tirkīzi, tos klāja saules caurausta, dzeltena dzintara kārta, bet pašā galotnē kā sniegs vizēja baltu putu diadēma. Visgarām pāri vilnim lidinājās plats, miglots plīvurs; ūdens meta miglu, kas zaigoja visās varavīksnes krāsās. Tāds tas bija. Mēs atradāmies desmit soļu attālumā, un es skatījos pārsteigts un izbijies uz šo skaisto, jūras dzemdināto nezvēru. Bet tad — tas gāzās lejup!

— Halo! 2an Luij!

Jūras ķēniņš tieši gatavojās mainīt buru. Viņš bija to atraisījis un turēja auklu rokā. Tad viņš ieraudzīja vilni, kas zvāļodamies un dzirkstīdams liecās uz priekšu, kā tīģeris klāts baltām putu svēdrām, kuras lejā raucās kopā vēdeklī.

— Hi-hi-hi! — jūras ķēniņš muļķīgi iesmējās un sagrāba buras auklu ar abām rokām, kā valdīdams zirgu, kas taisās trakot. Viņš atspērās ar koka tupelēm pret laivas sēdekli un pāršķieba seju aiz izmisīgām pūlēm. Bura piepūtās, gatava tūdaļ pārplīst no lielā gaisa spiediena, ko radīja šurpu traucošās ūdens masas.

Vilnis dārdinādams krāca, laiva uzlidoja gaisā, vispirms lēnām, tad ar spēju grūdienu, un jūras ķēniņš ienira kā sniegputenī.

— Hi-hi-hi!

Kā raķete švirkstēdams, virs laivas uzšāvās blīvs ūdens kūlis. Caur zaļa loga spraugu varēju palūkoties tālu jūrā, līdz pašam apvārsnim, tur rāmi peldēja tvaikonis un kūpināja divus brūnus dūmeņus. Tas devās uz dienvidrietumiem, Havannu, Sv. Toma salu, Pāru, Rio-dežaneiro, Valparaiso? Laimīgu ceļu! Tad saņēmu zvēlienu pa acīm.

Smēlām laukā ūdeni. Uz priekšu! Prom! Jūras ķēniņš bija bāls kā līķis, un es pēkšņi skaidri sajutu, kur man ir sirds, jo tā bija stājusies pukstēt.

Cits nekas neatlika, vajadzēja doties cauri bangām, kas plosījās pie ieejas līcī. Jau bēguma laikā tas nebija viegli, bet paisumā un mazā laivā šķita neiespējami. Gadījās dažreiz, ka nokavējāmies par piecām minūtēm, un tad vajadzēja trīs četras stundas nogaidīt, līdz straume daudzmaz aprimstas. Reiz kāds kuteris bija izbraucis no ostas, kad pūta kārtīgs vējš, bet tieši straumes vidū vējš apstājās, kuteris tika triekts pret klintīm un sadragāts. Kuģa ļaudis bija tā sakropļoti, ka tos varēja pazīt vienīgi pēc drēbēm, kādam matrozim trūka galvas.

Kā milzīgu, bēgošu valzivju pulks brāzās straume. Jādami to mugurā, iekļuvām līcī. Es sēdēju pie stūres, tas bija mans uzdevums.

— Diaul, diaul![15] — jūras ķēniņš sauca. — Es šajā vietā jau esmu divas laivas pazaudējis. Reiz mani izmeta malā kopā ar šķembelēm, otrreiz dabūju notupēt divdesmit četras stundas uz kādas radzes, kamēr mani no turienes nocēla. Mēs atkal esam izglābušies, draugs, vajadzēs nolikt sveci. Sveci par desmit sū!

Žaus Luijs smējās un noņēma sasmulēto cepuri. Atsedzās balgans galvaskauss.Vai tas maz bija cilvēks? Galva nebija lielāka par strausa olu. Trīs plānas matu šķipsnas kļāvās pie plikā paura. Seja atgādināja kāpuru, deguns iekritis, acis visapkārt sāls izēstas — kā brūces.

— Vai tādām padarīšanām tici, 2an Luij?

Jūras ķēniņš iesmējās.

— Uz sauszemes es dievam niticu, — viņš teica, — bet jūrā gan. Uz sauszemes var palīdzēt valdība, bet jūrā to nivar ni pats ministrs!

Nu man bija skaidrs.

— Cik ilgi tu vēl domā braukt ar to buras lancku? — es iejautājos.

— Jauna bura maksā dārgi, pie visiem velniem, pārāk dārgi! — 2ans Luijs atbildēja. — Uzšūšu ielāpus šķērsām, draugs, šķērsām. Pirms desmit gadiem man notika maza ķibele ar tādu buru kā šitā.

Un Zans Luijs ar aizsmakušo, ķērcošo balsi izstāstīja par šo ķibeli. Viņš zvejojis pie Štifas, bura tikusi saplēsta drisku driskās, straume nesusi laivu prom. Tad viņš licies pie airiem. Airējis kā traks, bet, kad pēc brītiņa atskatījies, sala jau bijusi maza mazītiņa. No vakara viņš vēl vērojis Štifas bākas gaismu, tad neredzējis vairs nekā. Viņš iespļāvis jūrā un teicis: «Tagad nu tev ir beigas, 2an Luij, hihi!» Ataususi diena, viņš atradies jau nez kur. Bijusi migla, skanējušas tvaikoņu sirēnas. Uznākusi otra nakts, un viņš saskatījis nespodras gaismas dzirnas griežam savus spārnus. «Lai ir kā būdams,» viņš domājis, «man jāguļ.» Un gulējis. Pēkšņi sadzirdis tūtošanu un skaļus aurus. Atmodies un ieraudzījis melnu milzeni ar daudzām lampām, un no turienes pa skaļruni viņam uzsaukts. Viņš pieairējis klāt un pārkāpis pār bortu. «Ak, mana laiva, sakrenomdedti!» Uz priekšu! Zvani bimbinājuši, mašīnas sākušas darboties, tvaikonis devies projām. No rīta jūras ķēniņš atradies lepnu dāmu un kungu sabiedrībā, tie brīnījušies un smējušies par viņu, veco, sirmo, mazo jūras ķēniņu, kas nakts vidū izvilkts no kanāla. Tie piebāzuši viņam kabatas ar naudu un sagādājuši otrās klases biļeti braucienam no Londonas uz Brestu. Hihi! Viņš atkal bijis mājās! «Vai ellē, jūras ķēniņ, tu atkal esi klāt!» Šie jau noturējuši aizlūgumu. Kapličā atradies krusts ar Zaņa Luija vārdu. Un viņam vajadzējis samaksāt astoņus frankus par aizlūgumu, ko pats nav licis noturēt.

— Bet es samaksāju! — Zans Luijs iesaucās un piesita pie krūšu kabatas. — Nu man ir aizlūgums jau uz priekšdienām!

Viņš, 2ans Luijs, bija mīļajam dievam jau iemaksājis uz priekšu, haha!

Novirzīju sarunu uz Roseheri.

— Tev ir skaista mazmeita, 2an Luij! — es teicu.

— Rosehere ir mana audžumeita! — 2ans Luijs čerkstēja. — Abas manas īstās meitas bija nikrietni sievišķi, niviens tām nibūtu ni piedūries. Nilietes, viņas kaustīja mani, kad biju iedzēries, un man savus grasī-šus vajadzēja slēpt mūra spraugā. Viņas būtu gatavas izčiept šos grasīšus kauču vai man no mutes laukā. Hihi — nu abas ir mirušas! Piemetās delamais. Rosehere, draugs, ir mana audžumeita.

— Tu laikam viņu ļoti mīli, 2an Luij?

— Hihihi! — Jūras ķēniņš bērnišķīgi iesmējās un uzsita sev pa strupajām ciskām. — Jā, Rosehere! Vienīgi žēl, ka meitēns nav īsti vesels.

— Vai arī viņai krūšu kaite?

Jūras ķēniņš papurināja galvu.

— Ni, ni, draugs, kaite ir galvā. Tas viņai no mātes. Tā bija gaišreģe. Rosehere ir vienota ar jūru. Laikiem viņa kļūst kā apsēsta un nav pie pilnas saprašanas. Ja viņa šodien pateiktu, ka locis nakti noslīcis, tad tas vairs niatgrieztos — nikad vairs!

Es stūrēju uz sarkano boju reidā.

— Un tagad Jans grib viņu precēt?

— Jā, tik es vēl nidodu savu piekrišanu! — Jūras ķēniņš sita pie krūtīm un lielījās.

— Paklau! — es teicu un ielūkojos 2anam Luijam seklajās, izbalušajās acīs, kas raudzījās kā aklas. — Es gribētu atspēlēties mazajam kapteinim, viņš nesen man

7Q

iesvieda ar vīna glāzi pa galvu. Es nopirkšu tev ļaunu buru, pavisam, pavisam jaunu, pirmšķirīgu, no vislabākās drānas, ja tu vēl pavilcinātos ar savu piekrišanu.

Žans Luijs tūdaļ bija ar mieru. Viņš vilcināšoties tik ilgi, cik es likšot.

— Labi, rit ieradīšos pie tevis, un abi kopā iesim pie Noela nopirkt buraudeklu. Pie viena varēsim izraudzīties arī sveci.

Te Žans Luijs blēdīgi pavīpsnāja.

— Nu, ja esam laimīgi atgriezušies, ir prātīgāk izdot desmit sū par šņabi.

Es neiebildu.

Žans Luijs noskaloja zivis un salika kastē. Viņš apmierināti smaidīja. Aiz muguras bija sevišķi laba diena. Sajās divpadsmit stundās bijām sazvejojuši par kādiem trim frankiem! Mēs jau gan tik daudz nedabūjām, tie tirgoņi... Mazais tirgonis salā, lielais Brestā un vislielākais Parīzē. Tiem visiem bija milzīgas izdošanas, māja, ģimene, pajūgi, un kur vēl lielais risks. Turpretim jūras ķēniņam nebija nekādu izdošanu, un viņš riskēja vienīgi ar savu dzīvību.

Žans Luijs ar mokām izrausās krastā. Uz sauszemes večuks kustējās tik nevarīgi kā vēzis. Viņš paņēma kasti plecos, abām lielākajām zivīm iebāza rādāmos pirkstus aiz žaunām un, šādi iekabinātas, nesa tās. Lēnām klidzinājām pa taku uz Hikeli. Zeme līgojās man zem kājām, akmeņi šķita kā mīkla.

Trokšņainos kroga viesus mēs pastūmām sāņus.

Ceļu vaļā zvejniekiem, kas nāk no darba!

— Hoho! Paskatieties, kādi viņi šķībi, greizi!

— Hahaha!

Pie mums allaž gāja trokšņaini un jautri.

Eju mājup. Akmeņi zvarkšķ zem kājām, acis ir redzīgas, un skatiens seko kaijai tālu pār jūru.

13

Otrā dienā, kā solījis, apciemoju Žanu Luiju.

— Sveicināts, jūras ķēniņ, iesim nu pēc buras.

— Hihi, pēc buras?

Viņš bija atkal jau visu aizmirsis.

— Hihi, te nu viņš ir, nāc vien iekšā! — Žans Luijs aicināja.

Roseheres nebija. Kaktā karājās melni, spīdīgi sieviešu svārki.

— Smalkākais zīds! — es teicu, un jūras ķēniņš glaimots pasmējās.

Mazās, šaurās istabiņas sienā rēgojās viens vienīgs četrstūrains lodziņš. Guļas vietas atradās gar malējām sienām aiz tīriem aizkariņiem, tā atgādinādamas leļļu teātri. Galds un apkārt soli gar sienām — tā bija visa iekārta. Zem iedobuma, kur stāvēja spilgta ģipša madonna, pie sienas karājās uzraksts, kas zvejniekiem stāv acu priekšā visu mūžu:

Ar Maro

a zo eur moment terrubl evit ar bec herien, galvet int ractal dirag Ar Barner Souveren

(Nāve zvejniekiem ir īss briesmu mirklis, jo viņi pavisam negaidot tiek aizsaukti debesu soģa priekšā.)

Žans Luijs ielēja vīnu. Vīns bija tumši zeltains. Kas par vīnu gan tas varēja būt?

— Šis vīniņš, draugs, ir no bojā gājuša kuģa!

Jūras ķēniņš nozuda un atgriezās, nez no kurienes nesdams mazu, lakotu, japāņu darinātu skapīti, kam bija — velns parāvis! — vai tūkstoš brīnišķu atvilkt-nīšu.

— No bojā gājuša kuģa!

— Jā, kādi tik kuģi agrāk nināca, hihi! Kad ugunsgrēka un miglas sirēnas vēl nibija tik pilnīgas. Dažreiz vienā naktī sanāca pa divi trīs. Spēj tikai pievākt. Bet tagad?!...

Jā, dzīve kļuva arvien grūtāka.

Pēkšņi es redzēju, ka galdam, pie kura sēdēju, visapkārt ir augstāka mala un pie kājām tam apkalumi, lai varētu cieši pieskrūvēt pie grīdas. Ko tu neteiksi!

Jūras ķēniņš blēdīgi pasmīnēja, droši vien viņam vēl kaut kur glabājās gluži citādas vērtības.

Tad mēs gājām pie Noela.

— Tātad tu gribi par to buraudeklu samaksāt? — pusceļā Žans Luijs noprasīja, kājas iepletis, nostādamies manā priekšā.

— Jā!

— Patiesi samaksat?

— Patiesi!

— Eh bien, mon vieux, en route![16]

Žans Luijs izaicinoši piegaja pie tirgoņa un iebļava tam tieši sejā:

— Noel, es gribu pirkt buraudeklu!

Bet Noela seja mierīgi tvīka zīmoglakas sārtumā, un viņš neizrādīja nekādu steigu. Tirgonis paraustīja plecus un teica klusā, dziedošā balsī, pats raudzīdamies pa logu un zobgalīgi vīpsnādams:

— Man, vecais draugs, ir tāds princips, ka es jums, zvejniekiem, nedodu ne sū uz parāda.

Žans Luijs, kas tik tikko sniedzās līdz letes malai, norādīja uz mani un pikti kliedza:

— Mans draugs samaksās! — Tad viņš noslaucīja sviedrus no pieres. Aiz uztraukuma mazais jūras ķēniņš trīcēja pie visām miesām.

Noejs tūdaļ sāka rosīties pāri plūstošā laipnībā.

— A, tas ir pavisam kas cits!

Viņš stiepa šurp audekla baķus un atnesa glāzes un pudeles.

Sākās jūras ķēniņa darbs. Žans Luijs pētīja baķus. Viņš ņēma nost sasmulēto cepuri un lika atkal to galvā. Tad iekampa glāzi degvīna. Buraudeklu viņš taustīja ar pirkstiem, plēsa, berzēja, turēja pret gaismu. Ņēma atsevišķus pavedienus un rāva tos pušu. Jābūt ne par vieglu, ne par smagu, ne par plānu, ne par biezu... Tad viņš iemeta vēl vienu glāzi un vēl vienu, sāka stostīties, paklupa pret miltu maisu, noslaucīja pieri un pateica, ka atnākšot rīt atkal.

Tikai trešajā dienā Žans Luijs spēja izšķirties, un tad viņš bija slāpējis savu uztraukumu ar tik daudziem mēriņiem, ka, jožot ar buraudeklu padusē, noras vidū atsitās pret klinti, apvēlās un palika guļam.

Krēslai metoties, sastapu Roseheri ciema tuvumā. Viņa nesa padusē lielu klaipu maizes. Krīča patlaban iededza savas ugunis. Iedvašojās tās stikla galva, it kā būtu ieņēmusi mutē kvēlojošu sērkociņu un nu censtos to uzpūst, pēc tam tā sāka spļaut īsus, violetus zibšņus, kas līdzīgi asām adatām dūrās vakara krēslā. Jūra jau tinās tumsā.

— Viņreiz jūs tik tikko neesot noslīkuši, •— Rosehere dziedoši ierunājās un atspieda maizes klaipu pret šauro gurnu.

Es pasmējos.

— Nebija nemaz tik traki, — atbildēju.

Bērnišķīgā nopietnībā Rosehere šūpoja galvu.

— Žanam Luijam jau sen vairs nebijis nekādu cerību! Un viņš jūru labi pazīst, neviens to nepazīst labāk. Bet tu vienmēr peldoties tur pie klintāja, vienalga, vai paisums vai bēgums. Tur taču ir atvari un strāvas un jūra var tevi aiznest prom. Krīčas Amoriks teic, ka nevarot vairs uz tevi noskatīties. Kāpēc tu tā dari?

— Es jau nepeldos, kad bangas pārāk stipras.

— Tu jūru nepazīsti, — Rosehere turpināja. — Tev jā-piesargās.

Es pasmaidīju. Roseheres rūpība mani aizkustināja. Bērns viņa bija.

— Jāpiesargās?

— Jā, no jūras! Man ļoti gribētos zināt, kāpēc tu te salā dzīvo, — Rosehere runāja tālāk.

— Lai klausītos jūrā un zvejotu zivis, Roseher.

To viņa nevarēja saprast.

— Vai tev nav ne vecāku, ne brāļu, ne māsu?

— Nē.

— Un sievas arī nav?

— Nē.

— Bet draugi taču tev ir?

— Nē. Ceļoju jau gadiem ilgi, un draugi mani sen aizmirsuši.

Rosehere papurināja galvu.

— Pasta priekšnieks saka, tu esot angļu spiegs un gribot uzdabūt zināt, kur tie ar saviem kara kuģiem varētu salā piestāt. Tas nu gan nebūs taisnība. Varbūt tu esi ko nodarījis un nedrīksti atgriezties dzimtenē?

Es smējos.

— Jeb vai varbūt tu savā dzimtenē esi bijis ļoti nelaimīgs un tāpēc to pametis?

— Netici tam, Roseher, gluži otrādi — esmu bijis ļoti laimīgs.

— Jā, neviens nevar saprast, kāpēc tu šeit dzīvo, te, kur nekā nav.

— Man te patīk.

Rosehere vairs nezināja, ko man jautāt. Viņas seja bija jau satumsusi, baltoja vēl tikai aube.

— Naktis tagad ir tik jaukas un siltas, Roseher, — es teicu, — tev vajadzētu paklausīties, kā ap Vētras namu cirpstina lauku circeņi.

Rosehere mazdrusciņ pagriezās un klusu iesmējās. Redzēju viņas acu un zobu baltumu.

— Kenavo! — viņa tad teica.

— Kenavo!

Naktis bija vienīgi tumsa, jūras tūksti, circeņu čīgā-šana un manas ilgas pēc nezināmā un neiespējamā. Melna zeme, melna jūra un vientulība.

Jūra bangojās un dārdināja bez mitas, un tomēr būdā valdīja tāds klusums, ka varēju sadzirdēt ķirmjgraužu sīko, klikstošo tikšķināšanu sienās. Nemitīgi zibsnīja. Ik pēc septiņām sekundēm divreiz no vietas Krīčas spožais nazis šķēla tumsu, pāršķēla logu, būdu un mani. Es vairs tam nepievērsu uzmanību.

Skaidrās naktīs atvēru durvis. Ieplūda tveicīga jūras dvesma. Durvju ietvarā zilgoja tumšās debesis, spulgoja zvaigznāji. Izgāju mājas priekšā, paspēru pāris soļu miklajā zālē un ļāvu skatienam klīst pa nebeidzamo pasaules izplatījumu. Reižu reizēm mirgodams jūrā lēnām ieslīdēja meteors. Tālu selgā virs ūdens spīdēja maza sarkana vai zaļa guntiņa, kas klaidoja. Bet otrpus līča, pie klintāja, bez atelpas brāzās Krīčas uguns šautras kā žilbinoši apgaismoti elles ātrvilcieni, kas — veseliem tūkstošiem stundā — traucās prom bezgalībā. Visapkārt bija nāves klusums, es atkal iegāju iekšā. Bet paklau! Vai tu nedzirdi? Kāds klīda apkārt, drīz tuvu, drīz tālu, kluss un neredzams, bet es to jutu, sēdēdams pie savas uguns. Tātad bez manis te bija vēl kāds? Varbūt tas ir bojā gājis jūrnieks, kas izkāpis no jūras un zogas uz savu būdu, lai ieskatītos pa logu? Kas tas bija? Klau! Brīžiem nāca prātā dīvainie bībeles vārdi: «Dieva gars lidinājās pa ūdens virsu...»

Lēnām nāca nakts. Jauni zvaigznāji parādījās durvīs. Iemetu ugunī sauju kaltētu jūras zāļu. Tas bija viss, ko stundas laikā izdarīju. Ķērca kaijas. «Sācies bēgums,» es nodomāju, «kaijas dodas pēc laupījuma.» Gurdi dvašoja jūra. Tad visgarām gar piekrasti noskanēja pirmais dārdiens: straume griezās atpakaļ. Bet es sēdēju un darbojos gar pīpi un brīžiem pasmaidīju, kad skaista vīzija atainojās ugunī. Ai, kā es pratu izbaudīt savu vientulību, līdz pašām dzīlēm — es biju tik vientuļš, tik burvīgi vientuļš, haha! Pupuls gulēja pie kamīna un pūta svelpjošo elpu caur nāsīm kā pa ventiļiem. Kad viņu uzbildu, suns pakuļāja astes stumbeni un samiegojies pavēra vienu aci.

Guli, Pupul!

Tad viņš pievirzījās tuvāk, uzlika galvu man uz kājas un snauda tālāk.

Lāgiem es piecēlos un raudzījos cieši cieši, it kā skatītu ko neapjaušamā tālē: tie bija cilvēki, ko es redzēju, cilvēki, ko biju pazinis sensenis. Tik ļoti tālu nu biju no viņiem.

Un atkal es cēlos augšā un lūkojos tālumā: tās bija domas, ko es redzēju, manas agrākās domas pirms gadiem. Tik tālas, tik sīkas. Ļoti, ļoti tālu es biju tagad no tām.

Izgāju laukā un pārlaidu acis pār nomodaino jūru. Stāvs zibsnis pāršķēla nakti kā spīdīgu ogļu slāni vidū pušu. Pāri jūrai skanēja divas tālas balsis, tās sauca un atsaucās, bet redzams nebija nekas. Ap māju aplidoja dvesma un nostājās man līdzās kā gars. Nodrupa kāda klints, — vai dzirdi? Klintis noveco.

Nomodainajā jūrā šūpojās te šurp, te turp maza uguntiņa, tālumā atbildēja otra: divi kuģi sarunājās.

Kādu nakti sākās auka. Es aizturēju elpu. Žvīgoja lielā telpa pār mani. Tur augšā vējš šalca par nemieru, cīņu un pirmatnīgi skaistu nāvi. Sirds skaļi dauzījās.

Izgāju laukā. Vējš apskāva mani un dūca ausis, ka esot mans biedrs. Tas brāzmoja ap mani un pēkšņi iedvesa brīnišķu domu. Jā! Ir jāredz, ko esam vērts, jau šodien, tūdaļ! Un es gāju lejā uz jūru, nolēmis ar to cīnīties, lai būtu kā būdams. Vējš dūca ausis: «Jā, jā!»

Jūra bija spīdīgi melna un plandīgās putu krēpes sniega baltas ar zalgojošām dzirkstīm pa vidu. Pie klin-tāja vilnis sašķīda tūkstošiem briljantos. Turp! Rokas tvarstīja zaļganās liesmas, un es pats biju kā mirdzošs rēgs, kas šūpojās naksnīgajā jūrā. Dzīlē vizēja un mirguļoja melns mežs, pilns jāņtārpiņiem. Ar katru vēzienu gaisā izšāvās staru kūlis, un rokas man klāja fos-forainas lāsītes. Metos pretim vilnim, un, kad tas tuvojās, pacēlu dūri no ūdens un belzu tam sejā. Vilnis uznesa mani augšā kā skaidu. Bet es virpuļoju un griezos kā kuģa skrūve, traukdamies projām. Kad ieniru, ap mani bija klusums, kad uzniru — ausīs viss dūca un rūca. Uz plaksta trīsuļoja kaut kas spožs, jutu liego gaismu cauri plakstam.

Te nu es atkal biju. Stāvēju un kūpēju. Biju piedāvājis sevi jūrai, bet tā mani nebija gribējusi. Krūtis man elpoja rāmi, un rokas nedrebēja. Vēros tumšajā jūras tālē.

Vējš gaudoja un solīja godu un bagātību, un tūkstoš skaistu sievu.

Bet es smējos.

— Mērci, paturi to visu! — es teicu.

Man nekā nevajadzēja, tik tiešām. Šobrīd man nebija nekādu vēlēšanos.

Cik tveicīga tagad šķita māja! Uzvārīju karstvīnu un sameklēju lasāmvielu. Visa mana bibliotēka bija viens vienīgs «New York Herald, European Edition» numurs,

K8

ko neviļus biju kabatā paņēmis līdz. Tas bija nodzeltējis un oda pēc sāls, un allaž no tā izlīda pāris zirnekļu. Es pratu visu no galvas, katru atsevišķu rakstu un pat sludinājumus. Tomēr lasīju vienmēr no jauna un ikreiz jutos pacilāts, kad atlocīju avīzi: mani kungi, tā bija pasaule visā savā greznumā — ar nimbu ap galvu un sarkanām slepkavas rokām.

Jā, haha, tas bija pārāk amizanti, prozit!

Pirmajā lappusē — pāvests vēl joprojām gulēja uz gultas, viņš sirga ar vieglu reimatismu labajā celī, — nevis kreisajā, lai velns mani parauj! Novēlēju svētajam tēvam drīzu izveseļošanos. Tai pašā lappusē klabināja žokļus kāds sirms, tresains pērtiķis, un pārējie pērtiķi luncinājās apkārt aiz lielas padevības. Nudien, tu kļūsti veca, Eiropa, un sāc jau smirdēt!

Nograbēja durvis un ieklaudzējās, es pagriezu galvu. Lūdzu! Neviens neatbildēja. Augšā pie durvīm īdēja, it kā tur vaimanātu maza, nosalusi dvēselīte.

Tad jau man labāk patika nēģeris Bobijs, kas notiesāts Ohaijo štatā. Nē, nē, griezieties vien atpakaļ, garīdznieki, Bobijam nevajag dvēseles glābšanas, «viņa ceļš ir zināms» — viņš brauc uz elli. Nu, ja tam tā jābūt — prozit, Bobij!

Bet ko tu teiksi par to? «Starp Vāciju un Itāliju šimbrīžam valda liels saltums.» Ak, šis ģēnijs, kas atgremo papīra putru un kam mute melna no spiestuves krāsas, viņš liek roku valstīm uz sirds un konstatē lielu saltumu. Klausieties, jūs papīra tārps, es dzeršu svilinošo karstvīnu, jo no tā lielā saltuma, kas valda starp Vāciju un Itāliju, man sāk jau klabēt zobi.

Jumtu grabināja lietus. Kāds skripstinājās pie loga, un tur rēgojās seja, kas mirkšķināja man ar aci. Taču es nelikos ne zinis. Biju jau pieradis, ka naktīs logā parādās sejas un skatās istabā. Smalkā balstiņa tagad sanēja pie pašas grīdas caur durvju spraugu. Te pēkšņi iebau-rojās Krīča, un skaņas atbalsojās tālu tālu. Migla. Piemetu jūras zāles ugunī.

Tad ķēros pie sludinājumiem. Vienā rāvienā biju nolīdzis trīsdesmit trīs istabmeitas un ap divdesmit guvernantes, — smalka apiešanās garantēta, — pēc tam kā bulta drāzos apakš zemes, lai pieņemtu darbā šefpavāru, kura adrese — 94 rue de Longchamps. Joņoju pa Parīzes iekšieni, tad iznācu dienas gaismā, uzlēcu uz autobusa jumta un burāju starp namu balkoniem un firmu izkārtnēm, bet lejā plūda ļaužu straume. Helas![17] Mans šefpavārs bija nupat kā izgājis, tāpēc es uzgaidīju kādā kafejnīcā, tur sastapu skaistu meiču... Auto! Un nu tikai prom pa zibīgajām Parīzes asfalta upēm...

16

Bet kādu nakti, kad es atkal lasīju, pa logu ielūkojās seja, un šai sejai bija balta aube. Pupuls sāka riet.

Liku Heroldu pie malas un atvēru durvis.

— Ak tu tā esi, Roseher?

— Jā, tā esmu es, — viņa aizgūtnēm sacīja. — Es atnācu . .. 2ans Luijs ir slims.

— Kas viņam kaiš?

— Viņš runā un smejas. Viņam ir karstums. Nāc paskaties!

Ātri pārgājām pār noru. Žans Luijs gulēja savā guļamvietā un saņēma mani ar skaļiem smiekliem.

— Hihihi!

— Halo, Žan Luij, vai tu mani nepazīsti?

Nē, viņš mani nepazina.

Karsta, smacīga, alkohola dvakas pilna versme plūda no spilveniem. Rosehere rādīja gaismu ar sveces galiņu, no kura tecēja tauki pa viņas pirkstiem, un es redzeju, ka Žanam Luijam acis ir vaļā. Večuks smējās un pļāpāja.

— Ko viņš saka, Roseher?

— Viņš saka: «Nāc vien, sirsniņ, laukā.» Droši vien runājas ar zivi.

Jūras ķēniņš bija piedzēries, turklāt viņam bija augsta temperatūra. Ko darīt? Likām 2anam Luijam kompreses uz galvas un krūtīm, un viņš krekstēja aiz patikas, kad sajuta auksto ūdeni. Rosehere drebēja.

— Nebūs nekas ļauns, Roseher.

— Nebūs?

— Es domāju, ka ne.

Mēs sēdējām un gaidījām. Rosehere pielipināja sveces galiņu pie galda stūra, tauki nu kusa un pilēja uz grīdas. Deglis iegrima izkusušajos taukos un nodzisa. Kļuva pavisam tumšs.

— Hihihi! — jūras ķēniņš smējās.

Pieliku roku pie Roseheres mazajām krūtīm.

— Roseher?

Viņa noliecās un apskāva manu kaklu.

— Une bonne pêche, mon vieux... mon vieux![18] — 2ans Luij s čerkstēja un smējās.

— Bet. .. Zans Luij s? ... — Rosehere čukstēja.

— Viņš jau nevar mūs redzēt!

— Hihi — sakrenomdedü... trente sous, quarante^19 ... hihi, — jūras ķēniņš gultā ķiķināja.

Rosehere trīcēja pie visām miesām. Kā neprātā viņa vaibstīja seju, raudāja, čukstēja un apbēra manu seju ašiem skūpstiem. Tad viņa skūpstīja man rokas un kājas, simtiem reižu.

— Me o car,[20] — viņa čukstēja.

— Ar labu nakti, Roseher!

Viņa pavadīja mani līdz durvīm.

— Ar labu nakti!

Lūpas viņai smaidīja, krūtis vēl strauji cilājās.

Kad biju jau sācis iet, Rosehere atsauca mani vēlreiz atpakaļ.

— Paklau, — viņa teica, — vai tu nevarētu aizdot man ... simt sū ... Man ir vecs parāds. — Viņa sāka stomīties. — Nu, ja ne simtu, tad piecdesmit... divdesmit sū? ...

Nākošajā vakarā pie mana loga atkal klaudzināja, un Rosehere stāvēja pie durvīm. Viņa bija atnākusi pateikt, kā klājas Žanam Luijam.

— Viņam iet labi, jā. Rīt varēs braukt atkal jūrā.

— Vai tu neienāksi iekšā, Roseher?

Rosehere smējās.

— Jā.

— Nu, tad nāc.

Cik skaļi ap Vētras namu cirpstināja circeņi šais vasaras naktīs! Un Janam bija tik daudz tur viņā krastā ko darīt, viņš gādāja Krīčai ogles.

Kad vakars nāca, es allaž sēdēju durvju priekšā uz akmens, kas glabāja vēl saules siltumu, un spēlēju dziesmu ar savu flautu.

17

Tad sākās lielās vētras, un viss kļuva citādi. Vainīgas bija tieši vētras ...

Kādu rītu atmodos ar nelāgu sajūtu. Elpot bija grūti. Izgāju laukā, lai paskatītos, vai debesis nav nolaidušās zemē un nekarājas pār salu cilvēka augstumā.

Nekas nekustējās. Ne lapas, ne jūra, ne gaiss. Virs jūras bija nogulusi gara dūmu grīste no kāda tvaikoņa, kas pats jau nebija vairs redzams; arī dūmi nekustējās. Pelēkas, vecīgas debesis raudzījās lejup. Kur bija palikusi dzīvība?

Pēc stundas viss pārvērtās. Kaijas pirmās jundīja svētkus. Tās meta plašus, ātrus lokus pa jūru, ar krūtīm ūdeni skardamas un mežonīgi ķērkdamas. Pie apvāršņa cēlās niecīgs, svinains mākonītis, bet tas auga tik strauji, it kā paceltos no gremdētavas, un pieaugot kļuva aizvien tumšāks, gandrīz melns. Stāvas, baltganas mākoņu skrandas lidinājās tam pa priekšu. Jūra sadrūma un raucās kā pacietību zaudējuša plēsīga zvēra piere. Pret melno padebesi ātro kaiju spārni vēdījās tik balti kā krīts. Gar klintīm līkloču laidelējās zīriņi trikšķinādami un gulgodami. Uz kādas radzes tupēja zivju gārnis, raudzīdamies tālumā un šad tad spārnus savēcinādams.

Bet man sirds skaļi pukstēja.

Pēkšņi sacirtās nikna, svelpjoša aukas brāzma, sala ietinās negantā putekļu mākulī, it ka dūmos izkūpēt

gribēdama. Zāle piekļāvās pie zemes, smilšu graudiņi švīkstēja gaisā. Klāt tā bija ...

Pie visiem svētiem, kas tur tā dziedāja? Tā bija dziesma par haosu, kad vēl nebija nekā cita kā vienīgi melnie ūdeņi un kailie akmeņi. Tā bija kaujas dziesma, ko dziedājuši pirmatnējie milži, cīkstēdamies par zemi un jūru un cits citu satriekdami...

Jūra smagi dvesa, klintis dimdēja, un trakais troksnis saplūda vienvienļgā dobjā, brāzmainā dārdoņā, kas satricināja it visu. Ārdījās auka, gaiss drebēja un dūca kā milzu ventilators, vējš plēsa vai miesu no kauliem, plosīja plakstus un lūpas, grieza ausis otrādi un lieca degunu, kur gribēdams.

Krantis visapkārt līdz pašai augšai bija klātās putām un izskatījās kā apsnigušas. Klintīm jūrā bija plandīgi pušķi kā ģenerāļiem. Tīģera svēdras klāja ūdeni līdz pašam apvārsnim, divas šaudīgas, baltbaltas putu kores ar melnu nakti vidū — tāda bija jūra viscaur. Bet putu kores drāzās pret salu. Jo tuvāk tās nāca, jo nevaldāmākas kļuva. Rindām auļoja sirmi kumeļi ar plīvojošām krēpēm, ar putainām mutēm, kājām zemi kārpīdami. Tie lēkšoja pretim klintīm, izslējās, iezviedzās, papurināja krēpes un satriekti augšpēdu iegāzās jūrā. Un tūdaļ pat jau aulekšoja šurp nākamā rinda: eisā, eisā, hop, hop! Vējš tos pātagoja, bet tie tikai darīja savu — brāzās šurp, metās augšup un sašķīda.

Tā bija vētra!

«Dievs tēvs — tā ir vētra! Ko man darīt? Teic man dziesmu, ko dziedāt! Vai lai dziedu par jūras jodu, kas ir zaļš kā zāle un atdusas dzelmē, bet tagad nu izkāpis laukā un griežas kā neapstādināms vilciņš?»

Pupuls slējās man klāt, saķēru viņu aiz sprandas un sapurināju.

— Piesargies, Pupul, vai neredzi, ka esmu slepkava!

Es gāju projām un kliedzu vētrā .. .

Lejā pie ostas stāvēja vīri un sievas — plandošas karoga lanckas — visi bāli un izbijušies. Kāda sieva, kliegdama un rokas lauzīdama, skraidīja šurp un turp. Viņas vīrs nakti izbraucis jūrā un vēl neesot atgriezies. Katrs vilnis applūdināja granīta valni un rotaļādamies cilāja smagos dzelzs riņķus tā, ka tie klinkstēja. Veseli ūdens blāķi gāzās mums virsū. Uz vaļņa atradās aptēsts granīta bluķis, kas bija domāts kādai bojai par enkuru, vismaz metru garš un plats. Tas gadījās vilnim ceļā, un pēkšņi vilnis to pacēla un ar joni kūleniski nosvieda no vaļņa. Pasta tvaikonis tika mudīgi vien novietots iekšējā ostā; pa klāju klaigādami skraidīja matroži un pievilka tauvas. «Komisionārs» bija sasaistīts kā trakojošs cilvēks, gan ar ķēdēm, gan stieplēm, gan tauvām. Taču tas labpatikā iezviedzās, izslējās, pārrāva važas un sadragāja kuģim «Notre Dame de l'Isle», kas stāvēja aizmugurē, visu pakaļgalu drusku druskās. Tālu satrakotajā līcī pie ķēdēm raustījās Jana mazais tvaikonītis. Lai tev labi klājas, Jan!

Te uzreiz ieraudzīju arī Roseheri. Viņa sēdēja klintīs ostas otrā pusē. Bija dzeltena, nožēlojama un, augstu saraukusi uzacis, vērās tālumā. Rokās viņa turēja rožukroni, lūpas lēnām kustējās.

— Halo, Roseher! — iesaucos no visa spēka. Taču nesadzirdēju ne savu balsi.

Pēkšņi cauri vētrai atskanēja kā rējieni no vara rīkles. Zvanīja . .. Pie Štifas kāds kuģis bija briesmās.

Tūdaļ devos ceļā. Līdz Štifai bija labi ja stunda ko iet,

q.r>

bet man pagāja veselas divas. Turēju mēteli ciet ar zobiem un urbos ar galvu vētrā. Man bija jāizcīna solis pēc soja. Aukā lietus lāses kļuva smailas kā adatas un dūrās ādā kā ledainas bultas. Lāgiem biju spiests apstāties un atvilkt elpu kāda akmens aizvējā, labi ja radu patvērumu, kur varēju kaut uz brīdi pasargāt galvu un pāris reižu ievilkt elpu! Tiklīdz atstāju patvērumu, vētra sakampa mani kā svelpjoša dzensiksna, ieraudama savā virpulī. Pupulam neklājās daudz labāk. Ik pēc desmit soļiem viņš griezās pa vējam un elpoja starp ķepām, piespiedis galvu pie zemes. Es redzēju kaiju, kas lidoja atmuguriski! Pārgurusi tā nometās zemē, mazliet atpūtās, tad devās vēlreiz vētrai pretim. Tā griezās kā kuģa skrūve, taču vējš bija stiprāks, un tai vajadzēja vien atkal lidot atmuguriski. Vētra uznesa kaiju gaisā kā papīra gabaliņu, tā ķērca un plivināja spārnus, cik jaudas, tomēr nekas nelīdzēja, bija jādodas turp, kurp auka vēlējās. Trīs stundu laikā tā varēja būt Anglijā. Pēkšņi es sāku svilpot. He! Jā, es svilpoju pret savu gribu. Vējš stabulēja pēc savas patikas man rīklē, un, muti aiztaisot vai atdarot, varēju nosvilpot veselu koncertu. Bet pār piesmirkušo klajumu stiepās dūmi. Es apstājos. Līmeniski pa vējam trakā ātrumā traucās biezs dūmu māku-lis. Vai kas degtu? Varbūt dega kuģis tur lejā? Nē, tā bija ūdens migla. Sala šeit izslējās augstu kā tornis, bet auka plosījās tik stipri, ka no visām klinšu iegrobēm un alām pūta laukā ūdens smelkni kā dūmus pa skursteni un nesa projām. Šķērsām pār salu stiepās trīs vai četras šādas dūmu grīstes.

Beidzot sasniedzu Štifu. Tās mazā, dzeltenā bāka sagriezusies peldēja burbuļojošā ūdenī, bet telegrāfa stacijas būda čurnēja kā izplūkāts, pelēks zvērs aukainajā klajumā. Jau saules dienās Štifa izskatījās tik nožēlojama, tuksnesīga un nomācoša, ka sirds sāka pukstēt gausāk. Bet šobrīd te valdīja veļu valsts pamestība, kas iedvesa šausmas. Un cik drūmi planda melnais karodziņš virs semafora! Vētra stūma mani kā saini sev pa priekšu, vietvietumis arī paceldama, tā ka beidzot varēju virzīties vienīgi rāpus un no akmens uz akmeni. Biju bez elpas, un aiz pārguruma mani mocīja nelabums, kad sasniedzu telegrāfa staciju. Sāku dauzīties pie dzelzs aizvirtņiem.

Paldies dievam, Bušē kungs bija šeit! Viņš metās pie durvīm.

— Velciet taču! — viņš kliedza.

— Es jau velku! — atbildēju.

Durvis atkal aizkrita. Vai tiešām mēs, divi viri, nebūsim spējīgi attaisīt nieka durvis? Bušē kungs iesprauda durvju šķirbā mietu, es vilku, un durvis blākšķēdamas atsitās pret mājas sienu. Tur nu tās stāvēja kā pieskrūvētas. Mēs strādājām kā nelabie, lietus kapaja mums seju, vētra plēsa vai miesu no kauliem... beidzot...

— Vai kāds kuģis ir briesmās, Bušē kungs?

— Skatieties pa šo spraugu. Tur lejā tas ir. Vai neredzat? Zvejnieku laiva.

Jā, tagad es to redzēju. Sīksīka bura plivinājās tur dziļi lejā starp putu šķieznām.

— Nu?

— Tiem ir beigas. Viņi nevar tikt ne arā uz jūru, ne arī iekšā līcī, laivu sašķaidīs pret klintīm.

Bušē kungs uzmauca galvā tērauda osu ar klausulēm un nosēdās pie aparāta.

— Es nule noklausījos sarunu starp kādu tvaikoni un Lizerdas staciju. Jādomā, tas kuģis būs gājis bojā. Lasiet šeit. Nē, patlaban es nedzirdu vairs nekā.

Tā bija lainera «Celtie» depeša Lizerdai. «Celtie» telegrafēja, ka piecpadsmit jūdžu uz dienvidiem no Islandes pagājis garām ogļu tvaikonim «Fullspeed», kas bijis bez mastiem un dūmeņa, mašīnas kārtībā.

— Jā, es nu atkal iešu. Liels paldies, Bušē kungs.

Man vajadzēja tikt lejā! Vēl šodien nevaru saprast,

kā mēs abi ar Pupulu spējām norāpties pa stāvo taku uz līci, taču lejā mēs bijām, un tas ir galvenais.

Zvejnieku bariņš dirnēja klinšu iegrobēs. Šķūnis, kur atradās glābšanas laiva, bija vaļā. Patiešām, viņi nekādi nevarēja piekļūt pie mazās buras, kas tur selgā plivinājās. Bija pat neiespējami iedabūt laivu ūdeni. Zvejnieki stāvēja, rokas bikšu kabatās sabāzuši, un klusēdami ar samiegtām acīm raudzījās tālumā. Mājas augstumā pār viņiem kļāvās kopā putu karogi.

Pie šķūņa durvīm sēdēja sieva ar diviem bērniem, un visi trīs stingi vēroja mazo buru, kas plivinādamās riņķoja. Sievai bija skarbs skatiens, un viņa smīnēja salti un nicīgi.

— Tā ir tās laivas īpašnieka sieva, — kāds zvejnieks man stāstīja. — Laivā atrodas trīs vīri. Viņi ir jūrā jau divdesmit četras stundas. Līdzi vīriem nav nekā vairāk kā kukulis maizes un pudele degvīna. Ilgi viņi vairs nenoturēsies. Beigas ir!

Kad atgriezos mājās, Vētras nams izskatījās kā spitālības puvešiem klāts. Gaisā čaukstēja putu pikas. Niknās bangas starp klintīm sakūla ūdeni netīrās putās, ko vējš veseliem blāķiem nesa projām. Pie manām durvīm putas bija sastājušās pēdas augstumā, bet klajumu tās sedza tāltālu.

Lielo kamīnu vētra bija kā slaucīt izslaucījusi. Istabā neredzēja vairs ne puteklīša.

Tonakt es gulēju maz. Joprojām domāju par sīko buru, kas plivinādamās riņķoja ap Štifu. Tagad zvejnieki atradās jūrā jau trīsdesmit stundu. Un visu laiku riņķoja! Varbūt kādreiz arī izdevās apriņķot Štifu pāris simt metru atstatumā, tas bija viss, ko viņi iespēja. Turklāt zvejnieki atradās pusjūdzi vien no krasta. Kā tas ir? Priekšā, tieši acu priekšā viņi redz Štifas uguni, dienā varēja skaidri saskatīt melno karodziņu virs semafora; tā bija nāve, kas tur augšā planda, viņu nāve. Varbūt vīri saredzēja mājas, kurās aiz biezajām sienām varēja justies drošībā un ēst, un dzert... bet viņi tikai griezās un griezās nāves priekšā, un tā rotaļājās ar viņiem.

Nakts bija pārpilna neaprakstāmu ainu. Ūdens šļakatas žvākstēja uz jumta un čurkstēdamas tecēja gar sienām lejup. Plīkšķēdams brāzmoja lietus. Viss dūca un rūca. Šķita, ka klintīs tupētu milzu gorilla un bungotu ar dūrēm sev pa vēderu. Gaisu šķēla kliedzieni, it kā cilvēki tiktu grūsti lejā no klintīm un krizdami kliegtu. Skanēja smiekli, lāsti. Tie bija zvejnieki, kas jūrā noslīkuši, tie kliedza un vīstīja dūres pret klintīm. Un vaimanāja, jo nekad vairs tiem neredzēt dzimteni. Visi kuģi, kas šeit gājuši bojā, tonakt vēlreiz uznira. Tie krakšķēja, brīkšķēja, grima. Un cauri troksnim es dzirdēju dobjo jūras dunu. Jūra bija uzvandīta līdz pašām dzīlēm. Tur lejā valstījās seni, krēpjaini nezvēri un rēca.

Bum — blāks! Bum — blāks!

Bet cauri skaņu jūklim es skaidri sadzirdēju bļāvienus, šausmīgus bļāvienus no vienas pašas mutes! Tā tiesāja dievu un elli un nevarēja rimties. Tas bija Pu-pons, slepkavnieks, ko jūra neņēma pretim. Paklau! Lāgiem viņš iekliedzās un metās lejup, taču atgriezās atkal, vaimanāja, lādēja dievu un pasauli un svieda radītājam klintis sejā, klintis, klintis! Klau!

Tā daļa no klajuma, kur atradās mana māja, saucās par «angļu kapiem». Pirms divsimt gadiem šeit esot gājusi bojā angļu flote — četrdesmit burinieku, un krasts bijis kā nosēts līķiem. Tie aprakti šeit. Jā, tagad ari miroņi dzirdēja, ka augšā kas notiek, un nāca laukā. Tie bļaustījās un trokšņoja, simtiem balsu jaucās cita caur citu, tomēr man šķita, ka atšķiru katru atsevišķi. Māja stāvēja ceļā, tie metās to graut, jo bija satracināti. Tie gāzās ar muguru pret sienām. Spēra ar kājām pa durvīm un smējās.

— Taisi vaļā, taisi vaļā, you dam'n rascal!* — Es dzirdēju balsis it skaidri, pat sapratu, ka runāts tiek angliski.

— Uz jumta!

Tā, tur jau tie bija uz jumta, rībinājās, dauzīja kopā kārniņus un beidzot sāka aurot dūmenī. Itin visi reizē.

— Ha! Ha! Ho! Ho! Son of a bitch!** Hooo!

Uzlēcu sēdus, un mati man saslējās stāvu.

Bet tad pāri mājai noskanēja spalgs svilpiens, tāda kā trīšanās, un es dzirdēju, kā miroņi attālinājās, kā pats pēdējais noslīdēja no jumta. Klaigādami tie skrēja pāri klajumam. Kā zibens spēriens — visi daudzie simti vienkopus. Dzirdēju to klaigas pamazām izgaistam tālumā.

* Nolādētais sumpurni! (Angl.)

** Maitasgabals! (Angl.) 10«

Buru laiva! Jā, mazā, plīvojošā bura pie Štifas. Tur tiem pavērās darba lauks, tur bija ko darīt...

— Varbūt zvejnieki patlaban nogrimuši, — izteicu skaļi savas domas, man pārskrēja salti drebuļi.

18

Atausa diena, un orkāns dārdināja salu kā tūkstošiem joņojošu ātrvilcienu. Tas vairs negaudoja, vairs nekliedza, bet dārdināja — dobji un apslāpēti. Varēja noņemt cepuri un novilkt jaku, un pakārt tos pie mājas sienas, bez naglas, tur tie karājās kā pielīmēti — tik stipri pūta vējš. Mazā bura plivinādamās joprojām riņķoja. Nu jau viņi bija trīsdesmit sešas stundas jūrā. Pienāca nakts, piectūkstoš rēcošu kanibālu dejoja ap māju, atkal atausa diena, un atkal dārdināja vētra.

Mazā bura bija pazudusi.

Es nobālēju, kad to uzdzirdu.

Atradāmies visi Hikeļa dzertuvē un spriedelējām:

— Diaul! Klaips maizes un pudele degvīna, divas dienas bez miega un tāds darbs ...

Bet tieši šajā brīdī atvērās durvis, un ... kas pa tām ienāca? Trīs jūras rēgi! Trīs rēgi, sejas bālas kā drēbe, lūpas zilas, paši kā līķi, kas dienām ilgi mirkuši ledainā ūdenī, ar stiklainām acīm, ar salipušām, plānām matu šķipsnām, ar stulbu, nedzīvu smaidu uz lūpām. Tur nu tie bija! Iestājās klusums. Bet tad trīs rēgi sāka visprastākajiem vārdiem lamāties:

— Jūs laikam būtu ļāvuši mums mierīgi noslīkt, suņi, ne cilvēki!

Paldies dievam, viņi bija dzīvi.

10i

Zvejnieki bija spēruši izmisuma soli. Devušies atklātā jūrā, lai tur ietu bojā vai ari apbrauktu salai apkārt un aizvēja pusē kaut kur piestātu malā. Bija laimējies.

— Hoho, brālīši!

Mēs skūpstījām visus pēc kārtas.

Viņi lēja degvīnu rīklē un lieliem guldzieniem to rija. Kāds nometa zemē trīs vai četras glāzes un stulbi smējās — rokas bija zaudējušas taustes sajūtu.

Tad ienāca vēl viens jūras rēgs. Tikai tas nebija bāls, bet melns kā nēģeris, kam vietumis krāsa noplukusi, un ar apsarkušām acīm. Tas bija Jans. «Mazais kapteinis» runāja kā no mucas, un viņam bija briesmīgs, rēcošs klepus.

— Man vajadzēja nākt malā, — viņš klepoja, — nebija vairs konjaka. Ei, krodziniec! Aši! Pagājušo nakti bija īsta elle. Vai negribi braukt līdzi? He?

Ak Jan, cik izsmējīgi un ar kādu pārākuma apziņu tu gan vari vīpsnāt!

— Sešas pudeles konjaka, Hikeļa madām! — es atbildēju. — Drusku siera. Vai maize tev ir? Uz priekšu, Jan!

Ostā peldēja sadauzītā «Notre Dame de l'lsle» atliekas. Ik vilnis tās dzina gan uz priekšu, gan atpakaļ. Sasaistītajam «Komisionāram» bija ielauztas pāris ribas, un viņš gulēja ar pakaļgalu smiltīs un smagi grozījās.

Mēs ielēcām laivā, Pupuls pa priekšu. Viņam elpa aizrāvās aiz prieka, kad dabūja lēkt laivā. Airi iemērcās ūdenī, un laiva devās kopā ar atplūdu vilni jūrā. Jans uzkumpis sēdēja pie stūres un ar vērīgu skatienu sekoja viļņa gaitai, gluži kā bokseris vēro katru pretinieka kustību. Viņš uzsauca matrožiem pavēles, un viņi uzmanīgi skatījās uz Jana lūpām, jo šeit jūrā nevarēja saprast ne

varda. Mums nebija vairak par pieci simti metriem ko airēt, taču šķita, ka «Darboni» nekad nesasniegsim. Laiva brīžiem izslējās gluži stāvu.

«Darbonis» raustījās pie divām enkuru ķēdēm, slējās augšā un kārpījās kā zirgs. Te tā klājs skāra ūdens līmeni, te atradās vienstāva mājas augstumā, un kuģis rādīja sarkano vēderu.

Vispirms pār bortu ierāpās Jans, tad es pasniedzu augšā Pupulu, kas aiz uztraukuma turējās pretim, un beidzot uz kuģa uzkāpu es.

Kuģis bija palaists pilnā gaitā. Visu septiņu mezglu ātrumā tas joņoja uz priekšu un tomēr netika ne no vietas. Veselas mājas, veselas ielas viļņojoša ūdens gāzās tam pretim. Atstatums starp viļņu rindām bija labi ja pāris simtu soļu. Gari, līdzeni ūdens klaji švīkstēdami plūda šurp, no tiem izauga līgani ūdens kalni, «Darbonis» cēlās, kāpa, lēca, slīdēja lejup, un atkal jau švīkstēdams tuvojās nākošais ūdens klajums. Vējš aizpūta šļakatas, un viļņos šķita iekaisīti gari, balti dzijas pavedieni. Bangas vēlās kā melnzaļi kalnāji, kuru gravās un spraugās kusa sniegs. Milzu ātrumā skaloļās viļņi gar tvaikoņa sienām, tie nikni virpuļoja un dārdēdami un šalkdami drāzās uz klāju. «Darbonis» bija caurcaurēm slapjš.

Brāzmains vilnis pārvēlās visgarām par «Darboņa» klāju, no pašas kuģa priekšas līdz pakaļgalam, un ar šalti ietriecās man sejā.

— Uz priekšu! — iekliedzās Jans un nostūma mani pa lūku lejā. Mazajā, smirdošajā kajītē nebija iespējams ne mirkli nostāvēt kājās. Tā bija tumša un griezās kā haizivs vēders, zivij peldot pilnā gaitā. Un ir taču_zināms, ka haizivs urbjas ūdenī pa spirāli. Vēja pusē lūka bija aizskrūvēta, un gaisma mums pavīdēja vienīgi tad, kad pretējā rūts atradās virs ūdens. Pupuls mazliet ieklepojās.

— Ko nu, Pupul, tu taču nesāksi? ... Kas tev ienācis prātā, kuģa sunim?

Nē, Pupuls tikai patikas pēc bija ieklepojies, viņš te lejā jutās kā mājās.

— Dzer, ātri! — Jans sauca un lēja konjaku skārda kastrolītī. Nevilcinādamies mēs sākām neprātīgi dzert. Te lejā, šajā haizivs vēderā, kas griezās kā vilciņš, šā vai tā nekas cits neatlika. Tātad prozit, manas dāmas!

Pavadīju divas neaizmirstamas dienas un naktis uz «Darboņa».

Paisuma laikā Jans apmainījās ar stūrmani. Mums vajadzēja doties augšā. Tikko izbāzām galvu pa lūku, tā vējš un ūdens pārbrauca pār seju kā rīve. Starplaikā starp diviem viļņiem uzkāpām pa šaurajām dzelzs kāpnēm uz tiltiņa un tur piesējāmies. Vētra mūs saņēma ar nekautrīgām uzvaras gavilēm, it kā mēs būtu bijuši paslēpušies. Šļakatas plīkšķēja pret eļļotajiem apģērbiem un cieši apsietajām kapucēm, un veseli ūdens blāķi gāzās mums virsū. Ūdens uz tiltiņa sniedzās pāri potītēm, bet, tā kā bijām basām kājām, tad tas daudz nekaitēja. Ūdens masa valstījās šurp un turp, kamēr beidzot kā lavīna gāzās lejā pa dzelzs kāpnēm. Lāgiem tvaikonī it kā sprāga bumbas, un masti un dūmenis — viss pazuda putu un ūdens smelknes mākulī.

Jans drausmīgi klepoja un nepārtraukti lādējās. Pie skaļruņa viņš bija nobrāzis muti līdz asinīm un nu ārdīties ārdījās. Katru atsevišķu vilni Jans apkrāva lāstiem gluži kā personisku ienaidnieku. Līdzko vēlās šurp

\

kāds no šupīgajiem ūdens kalniem, viņš kliedza skaļruni:

— Atpakaļ!

Kad atradāmies kalna virsotnē, viņš sauca:

— Uz priekšu!

Tā izlīdzinājām spiedienu, ko radīja tūkstošiem tonnu ūdens. Enkuru ķēdes saspringa, žvarkstēja un žvadzinājās, kuģa priekšgals iegrima, lai tūdaļ paceltos vairāk-stāvu mājas augstumā. Bieži tvaikonis sazvēlās tik stipri uz sāniem, ka tiltiņš stāvēja smaili kā jumta čukurs. Naktī jūra kļuva melna kā darva un vērpetainās putu pītes vizuļoja kā sniegs. Krīča raidīja apkārt savus staru konusus un apspīdēja baisi saraukto jūru. Bākas gaismā šļakatu smelkne viznīja un dzirkstīja. Ik pēc septiņām sekundēm ieraudzījām «kamieli», kas auļoja jomas selgā. «Kamielis» bija klints bluķis piecstāvu nama augstumā, un tomēr ūdens brāzās tam pāri. Reizumis putas uzšļācās jo augstu un uz visām pusēm, tad šķita, ka nupat «kamielis» būtu no liela augstuma ielēcis jūrā.

Ap trijiem naktī notika nelaime. Fokmasta gals ar skaisto laternu tika aizskalots pār bortu. Jans izgrūda visgarāko un briesmīgāko lāstu, kādu cilvēka mute jebkad izrunājusi. Dusmās viņš droši vien būtu lēcis jūrā mastam pakaļ, ja nebūtu cieši piesiets.

— Tas notika tāpēc, — Jans kliedza man ausī un grieza kuģa priekšgalu pretim vilnim, kas, baltas ķetnas augstu izslējis, ieslīpi tuvojās, noskriedams visus pārējos, — ka enkuri saķērušies kopā, un jupis viņu zina, vai ķēdes vēl ilgi izturēs. Tad saki vien sveiki, piecu minūšu laikā esam iekšā klintīs. Uzmanību! Ak tu

krēpjainais ērms, ka tevi visi pekles smirdīgie jodi parautu! ... En arrière!*

Drausmīgs ūdens blāķis pārgāzēs pār bortu, un tvaikonis iegrima tik dziļi, ka pagāja vesela mūžība, kamēr tas spēja izķepuroties augšup.

Šad tad aizstaigāju uz mašīnu telpu. Nokāpu pa kāpnēm uz klāja, nogaidīju, kad spēšu pieķerties pie tuvākā dzelzs roktura, iekam neesmu aizpūsts pār bortu, un tad katlu telpas aizvējā līdu gar sienu uz priekšu. Kur vien vējš atrada spraugu, tur pūta tik neganti, ka es jutu, kā man miesa lobās un atlec no kauliem.

Haha, tur viņi bija; vīri, nomelnējuši kā mori, rosījās tur lejā. Pieklaudzināju pie aizskrūvētās lūkas, viņi paraudzījās augšup, pavīpsnāja, un mašīnists taisīja lūku vaļā. Laidos pa dzelzs kāpnēm lejup. Cik te bija silti!

— Ak tu blēži, cik jums te labi!

— Kāpēc nepaņēmi līdz, ko mums iedzert?

Jā, kā gan biju iedrošinājies nākt bez konjaka pie šiem sodrējainajiem velniem, kuru rīkles degtin dega gaišās liesmās?

— Tūdaļ!

Līdu no jauna pa lūku laukā un veicu ekspedīciju uz kajīti turp un atpakaļ, un drīz biju atkal klāt. Kurinātājs ielēja verdošu ūdeni katliņā un sagatavoja lielu kausu groka. Šeit lejā oda pēc karstas eļļas un vilnas vīšķiem. Zvarkšķēja lāpsta, un krāsns mute dvesa svelmi. Te bija kvēlojošas oglītes, kas it kā gaidīt gaidījušas uz manām basajām kājām. Vētra plosījās tālumā; šeit varēja justies labi un pasargāts, gluži kā elegantā salonā, kad

ārā birst krusa. Vējš auroja un svilpoja skaļrunī, vienmuļi čerkstēja Jana pavēles: en route, doucement, en arrière![21] Mašīnists turēja roku uz kloķa, mašīnas tikšķēja, bet, kad skrūve atradās ūdens virspusē, tās nodrebēja.

— Hau, hau, hau ... en route! — Jans klepoja.

— «Mazais kapteinis» ir drusku sasaldējies!

Ļaudis cienīja Janu un paļāvās uz viņu. Ja kapteinis arī kādreiz uzbruka ar dūrēm, toties viņam neapšaubāmi piemita savas labās puses. Turklāt viņš bija darbīgs!

Puiši te lejā dzīvoja pilnīgi savrup; kas notika augšā, gar to viņiem nebija daļas. Nūjā, šodien jau netrūka ko darīt, un tomēr darbs nebija par šķērsli, lai visā omulībā apspriestu muļķīgos jokus, ko viņi Brestā izspēlējuši ar kādu ķelnerieni — hahaha!

Skaļrunis iepļerkstējās, tvaikonis tika pasviests gaisā. Milzu vilnis to sadrebināja, un tas iegrima. Kur tas vēl lai ietu? Mirkli tas pastāvēja mierā, tad drebēdams nolikās uz sāna, tā ka grīda saslējās gandrīz stāvu un mums vajadzēja turēties ar kājām un rokām. Mēs neteicām ne vārda. Sodrējainais mašīnists pie kloķa kļuva dzeltens kā vasks.

— Ja tagad «mazais kapteinis» drīz nedos komandu, tad viņš ir aizskalots pār bortu! — mašīnists teica un klausīdamies pavēra muti un iepleta acis.

— En route, nom de chien![22] — atskanēja skaļrunī.

Tiklīdz Jana vietā stājās cits, «mazais kapteinis» izturējās gluži kā privātpersona un izlikās, it kā viņu visa tā tvaikoņa kārba nemaz vairs neinteresētu.

Ēdām vakariņas. Jans iegrieza maizes klaipā un siera gabalā milzīgus robus un bāza ēdienu mutē abām rokām. Vēl ar labo žokli gremodams, viņš jau lēja aiz kreisā vaiga dzeramo no pudeles. Jans nezaudēja ne mirkli, allaž viņš bija pilnā gaitā.

— Ēd un dzer! — viņš brīžiem uzsauca.

Nabaga Jans! Viņš bija galīgi balsi pazaudējis. Ar mēli vēl zobus tīrīdams, viņš jau korķēja vaļā jaunu pudeli. Tad paņēma cigāru no atvilktnes, atlaidās pus-zvilu un pāris reižu ievilka dziļi elpu.

— Haha! — Jans smējās.

— Prozit, kaptein!

— Haha!

Labā omā būdams, Jans pamirkšķināja ar aci un labpatikā palaida troksni. Pēc tam sāka skaļi smieties un klepot un ķērās pie smēķa. Nevajag tikai iedomāties, ka viņš nu smēķēja savu cigāru bez kādām ceremonijām. Jans neko nedarīja bez ceremonijām. Viņš ierobīja cigāru netālu no gala un šajā robā aizsmēķēja.

— Skaties šurp! Tu acis vien iepletīsi! Tas būs — ha-haha! — tas būs mūks!

Pēc pāris dūmu ievilkšanas robs iekvēlojās, un, jā-nudien, tas bija mūks savā tērpā, ar kvēlojoši sarkanu, tuklu ģīmi, un drīz vien tam uzauga turklāt vēl sirmi mati!

Jans aplūkoja mūku ar iemīlējušos skatienu,

— Hahaha! Vai tu redzi? Priesteris, franciskānis, be-nediktietis, kapucietis! — viņš gavilēja.

Līdz nākošajai sardzei mums bija vēl palikušas veselas četras stundas, tāpēc mazliet papļāpājām. Bijām paēduši un padzēruši tik, cik vajadzīgs, un tagad dzērām prieka pēc. Dzērām skaidru konjaku no lēzena skārda kastrolīša un rokrokā soli pa solim sasniedzām aizvien augstāku reibuma pakāpi. «Darbonis» cilājās un drebēja, un krakšķēja visos pakšķos, kā taisīdamies sairt gabalos. Virs galvas uz klāja blākšķēja viļņi, un mazā petrolejas lampiņa sīkdama šūpojās un kūpēja. Jana seja bija gluži tumša, un tās tumšumā pat balsnīdamas gaiši atmirdzēja viņa ūdens zilās acis. Degošais mūks smirdēja, it kā būtu piebāzts ar zāģu skaidām un matiem.

Sākās saruna. Mēs nekad nevarējām patērgot ne piecas minūtes, kad bijām jau matos. Zvilnējām ērti savās guļvietās un smēķējām, bet jau pēc mirkļa lēcām kājās un strīdējāmies viens ar otru.

Piemēram, Jana otrais mašīnists slimoja ar plaušām, un Jans bija viņam devis padomu ieelpot krāsns svelmi, lai nonāvētu baciļus.

Manuprāt, tas nebija pareizi. Tas bija gluži ačgarni!

— Modernā terapija atzīst lielu karstumu tieši par indi, Jan!

Jans apveltīja mani ar veselu šalti dzēlīgu smieklu.

— Un tomēr sūta slimniekus uz Ēģipti, haha!

— Sausā gaisa dēļ!

— Eh bien, mon cher monsieur le docteur * — vai tad krāsns gaiss nebūtu sauss?

— Janr tu esi divdesmit tūkstoš tonnu smags ragu-lops!

— Haha! Tātad dziedinošs būtu aukstais gaiss? Paskat vien!

— Tanī mazāk baciļu, jānudien!

— Bien! Kāpēc gan tad slimniekus nesūta uz ziemeļpolu? Vai esi dzirdējis, mon très cher ami*, ka diloņ-slimnieki jebkad būtu sūtīti uz ziemeļpolu? Jā! Starp citu, mīļais bračiņ, kāds ievērojams speciālists Nicā ...

— Ciet klusu! Ciet klusu! — es rēcu.

— Es varu runāt, cik man tīk! — Jans kliedza pretim.

Nē, nebija iespējams cīnīties pret Jana divdesmit pieciem brāļiem un piecdesmit brālēniem, kas izkaisīti pa visu zemeslodi. Varēji runāt, par ko gribēdams, par mašīnām, astronomiju, sērkociņu rūpniecību, vienalga, allaž Janam atradās kāds brālis speciālists, kas visus jaunākos sasniegumus vēl gluži siltus bija viņam izklāstījis.

— Jan, Jan, ar tevi nav iespējams debatēt.

Tomēr uzvaras karogu parasti pievāca Jans un vicināja to triumfēdams.

Tad Jans bija sasniedzis nākošo pakāpi, sākās atjautības un triki. Viņš uzmeta duci sērkociņu uz galda.

— Sakārto tā, lai...

— Brauc ellē, Jan!

Bet Jans salika sērkociņus, kā nākas, un smējās. Viņš taču gribēja man tikai pierādīt, ka es nekā nezinu, it nekā, un nekā neprotu, gluži nekā.

— Vai gribi, izgriezīšu no koka gabala vēdekli?

— Nē. — Un tomēr biju ziņkārīgs, kā viņš to izdarīs.

— Tu redzēsi. Uz buriniekiem tā taisa.

Jans piecēlās un ātri aplaida acis visapkārt. Viņš norāva karšu skapim listi un tūliņ pat ķērās pie darba. Viens divi, skaidas vien šķīda. Viņš tupēja guļvietā, ceļgalus uzrāvis, un droši rīkojās ar nazi, lai gan nemitīgi tika mētāts augšup un lejup. Brīžiem Jans atstutēja celi pret galdu, lai viņu neiesviestu pāri pie manis. Vispirms viņš izdrāza nūjiņu, ko ierobīja vairākās vietās — tie bija roktura un paša vēdekļa izrotājumi — tad sašķēla nūju no augšas līdz rokturim tievās sloksnītēs un sloksnītes uzmanīgi izpleta uz āru. Tā. Piecās minūtēs gatavs! Haha! Viņš koķeti apvēdinājās.

— Nākošreiz es izdrāzīšu trīsmastu burinieku konjaka pudelē.

— Lai dievs mani pasargā!

— Ar visām labierīcībām, mīļais!

Pēc tam Jans parādīja vienu no saviem iemīļotajiem trikiem. Viņš ņēma nazi, trulu, netīru nazi, ar kuru kāva zivis un žurkas, pielika to pie īkšķa un grieza. Izsprāga asinis. Jans ielika pirkstu mutē, tad pamasēja to — un nekas vairs nebija redzams. Hoho! Es pievirzījos tuvāk.

— Tu esi krāpnieks, Jan! Nevarēja taču labi redzēt, dūmi bija par bieziem.

Jans triumfēdams atkārtoja eksperimentu un sparīgi nodemonstrēja man visas fāzes. Tagad viņš iegrieza visapkārt īkšķa nagam dziļu bedri, kas lēnām pildījās ar melnām asinīm. Tad nolaizīja, nospaidīja — un brūce bija pazudusi.

— Tu gan esi velna pulveris!

Bet Jans nozīmīgi pasmīnēja, sak, un ko tu vari? Nekā.

Nē, tiešām, es nevarēju nekā. Es varēju ar savu bicepsu pārraut auklu, pratu uz divām balsīm svilpot un

lll

amerikāniski nospļauties, zināju divas vecas dziesmas, kas dziedātas jau pirms grēku plūdiem, un mācēju ar flautu trillināt — gluži nevērtīgas mākslas.

Jans iekampa pamatīgu malku un ar cigāru zobos iemetās guļvietā.

— Tagad man neklājas slikti, esmu ticis uz ciņa! — viņš apmierināts iesāka un pazuda dūmu mākonī. — Esmu kapteinis, man ir savi simt divdesmit franki mēnesī, savs vīniņš, savs cigāriņš un kušete, kur atgulties. Kas vēl vairāk vajadzīgs? Ļaunākais ir aiz muguras. Un visbriesmīgākais, he, vai tu zini, kas bija visbriesmīgākais? Liec man desmittūkstoš franku galdā — nē, nemūžam vairs ne! Divas kampaņas esmu izturējis. Tā ir suņa dzīve, cūkas dzīve!

— Par ko tu tur pļāpā?

— Stulbeni, vai tu nemaz nedzirdi? Pie velna, es runāju par St. Pierrel Piecdesmit tūkstoši mencu, pat astoņdesmit tūkstoši vienā kampaņā . .. Ē, mīļais! Kuģis no augšas līdz apakšai pilns ar sāli, un tad sākas darbs. Zivis un zivis, un tikai zivis! Tu, cilvēks, guli, esi noguris līdz nāvei, te — tuk, tuk, celies augšā! Zivis parādījušās. Tu ielec biksēs. (Jans arī ielēca biksēs un izberzēja smago miegu no acīm.) Un tad ej ārā, aukstumā, brrr! Grīļodamies met makšķeri un velc, bet pats visu laiku guli. (Jans izmeta makšķeri, vilka to un pats gulēja.) Pēkšņi — cst! — nāk kāds valis un aizdzen zivis. Tu liecies uz auss. Atkal — tuk, tuk!

Ej ellē! Tā tu stāvi, diena vai nakts, migla vai vētra, sniegs vai lietus, un zvejo. Vai arī griez galvas, tūkstoš galvu dienā, divi tūkstoši... Galdā ir gara nagla, tur tu uzdzen virsū zivi un — viens divi! — nogriez tai galvu. Tad izrauj aknas un — bļodā, bet iekšas —

jūrā. Pa labi uri pa kreisi no kuģa lēkā haizivis un ķer un aprij visu, jo haizivs ir un paliek cūka. Vai, kas tur par neciešamu smaku! Aknas smird, zivis smird, viss kuģis no viena gala līdz otram smird pēc sapuvušām zivīm. Nu, mīļais, paldies! Cilvēkam tas ir līdz kaklam, un viņš ir gatavs mesties pār bortu. Esmu redzējis spēcīgus puišus, kas aiz apnikuma raudāja.

Hehe! Tomēr ir jau ari savs prieks. Dabū redzēt dīvainus jokus. Piemēram, saules zivi. Tā ir cilvēka augumā un plakana kā šķīvis. Plēšā savus sānus, re, šitā, un tādā veidā peld. Bet šai taisni deguna priekšā grozās maza zivtele, tā ir lielās locis. Tāpēc, ka saules zivs ir nejēdzīgi stulba un pusakla.

Nudien, var galu dabūt smiedamies. Gluži kā resns baņķieris, kas vārgs uz kājām, zivs liek, lai gids parāda visas ievērojamākās vietas, un tad, kad ir pieēdusi pilnu vēderu, sasmagst un laižas jūras dibenā. Tur tā guļ smiltis, saplakusi kā avīze, guļ un gremo.

Un kur tad zobenzivis, tās ne acu galā neieredz vaļus. Tiklīdz kāda tvaika šļirce pilnā gaitā dodas šurp, tā zobenzivs izšaujas vairākus metrus virspus ūdens un iecērt savu zobenu vaļa resnajā vēderā. Beigas! Pie velna, cik jauku pasauli ir radījis mūsu dievs kungs. Hohoho! Kā gan viņam visas tās blēņas ienākušas prātā!

Reizēm var pajokoties ari ar haizivi. Kā tu ielaid tauvu ūdenī, tā — žviks! — haizivs tai nogriež galu kā cigāram. Šad un tad mēs vienu otru haizivi nomedījām, tāpat pa jokam, ak dievs, kā tās smird! Un sargies iet tai ķlāt vēl pēc vairākām stundām. Tā cūka ir pilna elektrības un dos tev tādu belzienu, ka tu vairs nezināsi, cik vecs.

He! Atkorķē vēl vienu pudeli, mums jāiedzer! Šodien jūra tik neģēlīga! ...

Est tev ar! tais sēkļos nedod. Taisni nelabi metas. Paris kartupeļu un zaļie zirņi, svētdienās mazs speķa gabaliņš, pavisam mazs, un glāze vīna. Speķis tiek izlozēts kā rotaļā ķīlas. «Kam piederēs šis kumoss?» Citādi būtu strīdiņi, jo visi ir izkāmējušies un nikni kā vilki. Cits citu neieredz, pēc pāris mēnešiem sāk nīst pat labāko draugu. «Ej nost no ceļa, ķēms!» Ak, kas tā ir par dzīvi! Visas kampaņas laikā neviens vairs nemazgājas, — kāpēc to darīt? Vai tad skaistas meičas uz kuģa nāks? Bet pirms mājā braukšanas, tad visi iet uz St. Piene iepirkties. Katrs iet malā, un katrs mazgājas. Pavisam citas sejas! Vai tā būtu jauna apkalpe, ko? Bon jour, messieurs!

Bet daudzi, mīļais draugs, nemaz nebrauc mājās. Neatmaksājas ierasties tur kā mironim. Neaizmirsti vētras... Un ledus kalnus. Tie pēkšņi iznirst acu priekšā un sadragā cilvēku gluži pa smieklam. Un lielie ātr-tvaikoņi miglas laikā! Tad jādarbina sirēnas — tū, tū — dienām ilgi. Tās dzird jūdzēm tālu. Kā izkāmējušu lāču rūkoņu. Tvaikonis nāk šurp, tuvāk un tuvāk. Tu, cilvēks, guli, atmosties, klausies, un mati tev slienas stāvus. Visi jož uz klāju: «Kaptein, tvaikonis nāk mums virsū!» Ko tu darīsi? Un ja tas tevi nedzird? Nav vēja, — kur tu spruksi? Un no kurienes tas nāk? He, nu tas ir klāt, ne vairāk kā divsimt soļu attālumā. Nu tu to ne vien dzirdēsi, bet arī redzēsi, ja tam tā jābūt. Tu, cilvēks, stāvi un gaidi, un zobi tev klab aiz bailēm. (Ak vai, Janam mati slējās stāvu, jau atceroties vien!) Tad — sirēna skan attālāk — un garām tas ir! Vēlreiz tu esi izsprucis ar veselu ādu. Katru gadu kāds

pusducis laivu tiek kā grieztin pārgrieztas, mazs knakšķis — un prom tas ir.

— Vai tas negriežas atpakaļ, Jan?

Jans smējās.

— Tas vēl apdomāsies. Vajadzīga ceturtdaļstunda, kamēr tiek atpakaļ. Un kur tu jau pa to laiku būsi? Kuģis atradīs labi ja sālītu zivju saliņu, tas viss...

Nu, bet teiksim, tu esi atgriezies. īpašnieks tev izmaksā algu, sešsimt vai astoņsimt franku, un turklāt vēl uzdāvina pāris zivju. Vispirms tu piedzeries, tad noliecies garšļauku kādā sētmalā, naudu rokā sažņaudzis. Tā ir visdrošāk. Naudu tu aiznes mātei. Viņa iedod desmit frankus, lai tu varētu dienu jauki pavadīt, uzpoš tevi, un tu staigā pa ciemu ar niedres spieķīti rokā un ļaujies apbrīnoties. Jā, te nu es atkal esmu! Ja tev mātes nav, tu ej tūliņ pie meitām. Tur tu apmeties kā mājās, ēd, dzer un pavadi tīkamus brīžus ar visiem mājas sievišķiem, sākot ar īpašnieci un beidzot ar apteksni, viņas iztīra tev kabatas un izsviež tevi uz ielas. Tur nu tu atkal esi. Tu ej un nolīgsti, un pēc pāris dienām tupi atkal pie kartupeļiem un zaļajiem zirņiem. Hehe! Tomēr ir bijis savs skaistums. Un arī visi pārējie tev stāsta, cik esot bijis skaisti. Citi dzied, tu dziedi līdz un jūties kā dieva ausī. Tu atrodies atkal jūrā, kur esi piederīgs

Pēkšņi Jans iekrācās. Viņš varēja jebkurā laikā iemigt un atmosties, un bija vienalga, kādā stāvoklī — vai sēdus uz akmens vai garšļaukus pie zemes, seju rokās atspiedis.

Ceļgalus pievilcis, tupēju guļvietā un smēķēju. Brīžiem jutu vieglu reiboni, un nebija nemaz vairs tik jauki. Tvaikonis briesmīgi valstījās. Kad enkuru

ķēdes saspringa, kuģis grūdieniem tika rauts tik neganti atpakaļ, ka viss brikšķēja un brakšķēja. Tas drebēja no mašīnas smagās gaitas, un, kad skrūve griezās virs ūdens, tad kuģis sazvēlās uz sāniem. Augšā vētra auroja vantīs, plīkšķēja viļņi, un no lūkas sāka pilēt un tecēt. Man pie pašām ausīm ūdens blāķi gāzās pret sienu kā milzu bluķi. Pāris sprīži — un ārā trakoja jūra. Skatījos pa logu, kā tā uzbruka «Darbonim» ar asi trītiem cirvjiem un izrobotiem, spožiem šķēpiem. Rūts bija melna kā darva — mēs atradāmies dziļumā; pulks lielu, ziņkāru acu lipa pie rūts, balta, spitālīga seja blenza pa logu, tad es ieraudzīju bākas gaismu un putu vērpetes — mēs bijām augšpusē.

Pupuls nolaizīja man roku un paluncināja asti. Viņš priecājās. Viņš domāja, ka esam tālu jūrā un rīt varēs iet uz klāja un riet uz lidojošām zivīm. Papļāpāju mazliet ar suni.

Atmodās Jans.

— Haha, bet tagad tu atrodies te, esi kapteinis, — viņš turpināja savu runu, — un tev ir kabatā sudraba pulkstenis par trīsdesmit frankiem ... Vai izdzēri visu? Uz priekšu!

Viņš bija nokavējis desmit minūtes, tās vajadzēja atgūt. Patiesībā Janam bija taisnība, dzert vajadzēja. Ja kaut brīdi to nedarīja, tad drausmīgi mocīja jūras slimība.

Jans sameklēja kādā kastītē savu slaveno citronu esenci un iepilināja konjakā. Šo maisījumu viņš dēvēja par punšu. Punšs iedarbojās neatvairāmi, un tieši tāds bija Jana nolūks. Pietika ar pilienu šā eliksīra, lai pārvērstu litru ūdens stiprā citronu limonādē. Esence bija

iegūta kada kuģa avarija un, manuprāt, domātā parfīmu un ziepju fabrikācijai.

Mēs uzsākām vēlreiz debates, skalas un neiecietīgas, kas skāra galvenokārt tematus, par kuriem mums abiem nebija ne jēgas. Bet vai tikai mēs sevi neapmānījām, Jan? Vai tāpēc nerunājām aizgūtnēm, ka slēpām bailes, kas sirds dziļumos urdīja? Vai gan visu laiku, kamēr runājām un izlikāmies bezrūpīgi, mūs nevajāja doma: ja nu ķēdes pārtrūkst?. . . Tad mēs sākām drausmīgi melot. Arī šinī ziņā Jans bija nepārspējams. Viņš sāka tūdaļ ar joni. Tagad bija sasniegta tā pakāpe, kad Jans izraudzījās vairāk mākslotus, vairāk izpušķotus un izsmalcinātus izteicienus: «Tas pilnīgi atbilst apstākļiem, tam nav dziļākas nozīmības, primo, secundo.» Viņš stāstīja baigu notikumu ar Pacifique, trīsmastu burinieku bez stūres, bez mastiem, bez burām, bez vēja. Arī bez pārtikas. Viņi lozējuši un vispirms notiesājuši stūrmani, tad kuģa puiku, tad . ..

Jans stāstīja ar asarām acīs, bet es smējos kā kutināts. Tā kā man acumirklī neiekrita prātā lielāki meli, ar kuriem varētu viņu pārspēt, tad Jans vēl pievienoja stāstu par ķīniešiem — jūras laupītājiem, kuriem viņi Moluku salās cirtuši galvas.

— Bizi gaisā, šņiks! un jūrā, bizi gaisā, šņiks! — Jans sēdēja un cirta galvas.

Hahaha! Jan, cik zemu tu esi kritis, agrāk galvu cirtējs bija tavs tēvocis, kuģa kapteinis, bet šodien jau tu dari to pats! Pat tvaikonis irdza un lēkāja augšā, lejā aiz prieka, pat vējš auroja aiz smiekliem — haba!

— Tā kā tu stāstīji tieši par ķīniešiem, es teicu, — tad atceros, kā reiz braucu pa Japāņu jūru un mums bija divi ķīnieši kuģa puikas, Hanness un Lēmanis, tie

tik bija zeļļi! Mēs iekļuvām taifūnā, un puiši, ēdienu pasniegdami, staigāja tieši pa klāju. Un neizlaistīja ne pilītes. Uz klāja!

— Melis! — Jans brēca.

Es smējos. Tieši tas bija taisnība!

— Hehehe! — Jans pikti vīpsnāja. Viņš jutās pārspēts, biju viņam pastāstījis kaut ko neticamu.

— Hahaha! — smējos un nezināju, kur dēties aiz prieka.

Piepeši Jans bija sasniedzis vēl augstāku pakāpi, un tagad viņam nedeva miera bēdīgie piedzīvojumi. Viņš stāstīja man atkal no jauna notikumu ar Chailotte, kas viņam maksājis četrus mēnešus cietuma. Visas pasaules netaisnības vērsušās toreiz pret Janu, lai viņu iznīcinātu!

Chailotte bija tvaikonis, kas pie Krīčas avarējis. Jans izbraucis ar «Darboni», lai apskatītu Chailotte, ko apkalpe pametusi. Kad viņa matroži ieraudzījuši lepno kuģi, tie kļuvuši vai traki. Tie sadauzījuši visu gabalos un izlaupījuši tvaikoni pa tīro. Pat dzeltenā vara apkalumus noskrūvējuši. Jans protestējis, lādējies, viss velti. Janam ir laba sirds, pārāk laba. Viņš nekur nav ziņojis. Bet, kad pēc sešiem mēnešiem raidījis malā kādu stūrgalvīgu matrozi, tas nelietis viņu denuncējis un paziņojis, ka Jans esot nozadzis visus kuģa instrumentus un sudraba tējkannu ar zeltītu iekšpusi. Matroži, suņi, devuši nepatiesus zvērestus, lai tikai Jans lauztu kaklu. Viņu atlaiduši no darba un gribējuši ietupināt uz četriem mēnešiem cietumā!

— Ha! — Jans izsmējīgi skandināja. — Es! Zaglis? Es?? — Viņš plēsa matus un raudāja ar asarām. — Zaglis! Es zaglis? Mana nabaga māmuļa! ... (Māte pēkšņi bija atkal dzīva.)

Jau ilgāku laiku man likās, it kā es brāztos uz priekšu, ieslēgts smailā burvju gliemežnīcā, nu pēkšņi es pabāzu galvu no tās un sacīju:

— Tu taču esi galīgi apdzēries, Jan!

Jans ar visuzticamākajām zilajām acīm, Jans ar bērna sirdi — zaglis! Vai, cik smieklīgi, cik stulbi! Pilnu tvaiku! Es laidos lejā.

Bet Jana prāts bija savandīts līdz pašām dzīlēm.

— Šis apgalvojums ir negodīgs apmelojums, kas nav džentlmeņa cienīgs! — viņš teica valgi mirdzošām acīm vistīrākajā franču valodā, kādu var dzirdēt vienīgi Sorbonnā.

Jans bija gan radis norīt visādus krupjus, taču četri mēneši cietumsoda derdzās viņam krietni. Viņš gājis no Poncija uz Pīlātu, un pat ministrs visžēlīgi pieņēmis viņu audiencē. Ministrs paskatījies Jana spulgajās bērna acīs — un Jans apžēlots ar naudas sodu. Nē, Jans nebija nekāds zaglis!

Viņš izbaudīja attaisnojumu, cildināja ministra taisnīgumu un zvērēja atriebību. Ak, vai manu dieniņ, kā viņš gribēja atriebties! Es tik tikko dzirdēju, ko Jans saka, jo lidinājos savā burvju gliemežnīcā pāri pār kontinentiem un jūrām ... A, zem manis atradās Kioto, kur patlaban svinēja upju svētkus, kur mudžēt mudžēja papīra laternas, kur ņaudēja dejotājas ... tālāk ...

Pēkšņi sadzirdu, ka Jans runā par Roseheri. Tur viņš sēdēja un jūsmoja.

— Ai, cik skaista bija Rosehere, kad plīvoja baltās aubes lentas! Kad viņa smējās un zibināja baltos zobus! Maza meža kaķe! Esmu strādājis un pūlējies, rokas man cietas kā krams, pirkstus nevaru atliekt. Tagad gribu pie miera, gribu mājas vietu, bērniņu — ek!

Jauku ligzdiņu. Un vai tam, kas aiztiks Roseheri! Vai dzirdi?

Jā, es dzirdēju. «C'est la guerre [23] Jan,» es nodomāju. «Šodien es nolaupīšu tavu iemīļoto, rīt tu manējo. Sievietēm vēl joprojām patīk, ka viņas nolaupa, tur nelīdz nekādas norunas, — vai dzirdi, Jan?»

— Tu esi Roseherei dāvinājis gredzenus un sagšu. Kāpēc tu to darīji? He, saki man taisnību, vai viņa ir bijusi pie tevis?

— Hahaha! Jan, Jan! Kā tu esi man apnicis! — es teicu un raidīju sveicienu lejup, jo patlaban lidinājos pāri tvaikonim Klusajā okeānā, pāri šauram, baltam septiņtūkstoš tonnu lielam Toiokisenkaišas tvaikonim ar vēdekli uz karodziņa... ķīnieši pasniedza tēju uz klāja, un dāmas māja man ar kabatas lakatiņiem.

Jans piecēlās.

— Tu esi mans draugs, — viņš teica. — Es nežēlotu savu dzīvību tevis dēļ... bet ja es dabūšu zināt... vai tu dzirdi? — Viņš nošņirkstināja zobus.

— Hahaha, Jan, kaunies jel tā piesūkties. He, kāds tu izskaties ... Galva kā balons ... tik liela ... ak vai, Jan, hahaha!

Šai mirklī «Darbonis» saslējās un enkurķēdes nokrakšķēja. Tvaikonis notirinājās kā zivs pie āķa, tad meta kā vēzēklis plašu loku.

Jans bija cieši sažņaudzis galda malu.

— Te mēs strīdamies par meitiešiem, bet tikmēr! ... — viņš nobijies čukstēja.

Jans klausījās.

— Ķēdes ir pārrautas! Tvaikonis peld prom!! — viņš iekliedzās un metās pa kāpnēm augšā.

Bet es lidinājos tieši pār Honolulu, cieši virs Hale-vauvau krātera, mūžīgās uguns mājokļa... Melnie uz plostiem ļāvās straumei un sauca: «Jī-i!»

Nē, tvaikonis nepeldēja prom, tas meta lokus, bija pārtrūkusi tikai viena ķēde.

Ierāvos atkal savā gliemežvākā un laidos snaudā.

Mēs abi, Jans un es, nešķīrāmies labā saskaņā. 2ans Luijs bija izpļāpājis norunu par buru, un Jans dzērumā nenoturējās, neizspēlējis pret mani šo trumpi.

— 2ans Luijs ir vecs ģeķis, — es teicu, — dievs zina, ko viņš savā sačākstējušajā paurī izperinājis.

Un tomēr mēs nešķīrāmies kā draugi. Jans pat ieminējās, ka likšot mani pārsviest pār bortu. Jans, mori cher ami, šī bērna dvēsele. Viņš bija traks no lielās dzeršanas, acis viņam pieplūda asinīm un sāka šķielēt. Tāpēc es atzinu par labāku brīvprātīgi aizvākties.

Jans stāvēja uz augšējā klāja un šūpojās vairāku mājas stāvu augstumā, grīni smīnēdams un nepārtraukti atkārtodams:

— Au revoir et mērci, mērci!

Vēl pēc vairākām nedēļām es smējos, tikko iedomājos, kā viņš šūpojās augšup un lejup un zākājās: «Au-revoir et mērci, mērci!»

20

Kad izkāpu malā, redzēju, ka viss gaiss pilns maziem, baltiem velniņiem ar izplestiem sikspārņu spārniem, un arī zeme pilna ar tiem, te tie bija pelēki. Veseliem bariem tie laidelējās acu priekšā.

— Oho! — es teicu. — Pupul, nu mums ir laime, — vai tu zini, kas tas ir? Tas ir delirium tremens^24, mans dēls.

Paldies dievam, Vētras nams vēl stāvēja! Vēl aizvien jūrā uz klintīm tupēja satracinātais gorilla un bungoja ar dūrēm sev pa vēderu. Jutos pārguris un acumirklī iemigu. Pēc vairākām stundām atmodos atkal. Kaut kas bija noticis! Sikspārnaino velnu vairs nebija. Es klausījos. Vējš elsoja kamīnā, gorillas bungošana bija apklususi. Vētra sāka pierimt. Izgāju durvīs. Jūra kūla putas un trakoja, tumsa diena, kas nekad nav bijusi gaiša, krēsla nolija kā biezi, pelēki pelni pār baigo haosu. Bezkrāsains tvaikonis valstījās selgā drausmīgos viļņos, liels P. and O. Steamer, tikko saredzams. Krēslainība viesa sirdī drūmu pamestību, un es neuzdrošinājos ne domāt, ne just. Es iemigu. Mani uzmodināja pazīstams klauvējiens.

Bija tumša nakts. Krīčas staru kūļi plīvoja trīsuļai-niem viļņiem kā smalciņi sieviešu mati caur tvanīgo gaisu. Ziemeļos vīdēja koši sārta uguns kvēles atblāzma — tā bija Štifas uguns. Pār krācošo jūru vēlās kā dūmi.

Rosehere neienāca vis ar tērgām un pārgalvīgiem, dziedošiem izsaucieniem, viņa bija bikla un nedroša un runāja klusu kā aizsmakusi.

— Es redzēju tevi šodien ejam uz krastu, — viņa teica un iespieda man rokā mazu sainīti. — Cik pie tevis tumšs.

— Labvakar, Roseher! Ko dara Žans Luijs?

— Žans Luijs guļ.

Es iededzu uguni, tagad varēju saskatīt vismaz Rose-heres balto aubi un viņas gaišos matus. Viņa sēdēja sakņupuši uz gultas.

— Kas ir tajā papīrā, Roseher?

— Tin taču vaļā.

Tur bija pika medus.

— Kuģi jūras dibenā šķīst kopā, — Rosehere stāstīja. — 2ans Luijs atrada lielu bundžu. Ari saini ar vīģēm, bet tās bija bojātas.

Roseheres vārdus nomāca klusas elsas. Tad pēkšņi viņa ieraudājās skaļi un gauži kā zemnieku meitene, kad to nospiež bēdas.

— Roseher?

Rosehere papurināja galvu, un asaras plūda pār rokām un pa pirkstu starpām.

— Nezinu, kāpēc, — viņa sacīja, — bet man ir bailes. Kad plosās vētra, sirds krūtīs vai lūst. Jādomā par tēvu un to dienu, kad atskrēja Sātans — kā plēsts. Sātans bija tēva suns, dogs, tik liels kā teļš un gluži mežonīgs. Neviens nedrīkstēja viņu aiztikt, vienīgi tēvs. Tēvs vadāja pastu šurp no sauszemes. Viņam bija laba laiva, viņš taču bija locis. Gada ceturksnī jau bija gājušas bojā divas pasta laivas, pēc tam tēvs uzņēmās pasta pārvadāšanu. Reiz jūra bija bangaina, pūta vējš, taču nebija nekādas vētras. Tad atskrēja Sātans kā plēsts. «Redziet,» es teicu, «tēvs ir atbraucis, Sātans jau ir klāt.» Suns pilēt pilēja, bet tēvs viņu bieži svieda ūdenī, tāpēc mums tas nekrita acīs. «Sātan, vai tu neliksies mierā!» Viņš bija kā dumjš, slējās augšā un rēja. Un nebija nemaz nikns, es iesitu viņam pa purnu,

pat to viņš pacieta. Te uzreiz es sāku kliegt, bet nupat vēl biju smējusies. Es sapratu Sātanu! Pēkšņi arī sapratu, kāpēc pirms stundas ceturkšņa sirds piepeši bija apstājusies. Tā bija apstājusies un nemaz nepukstēja! Skrēju pakaļ Sātanam, visi skrēja sunim pakaļ cits aiz cita, šķērsām pāri salai. Un es pati pirmā. Tur klintīs gulēja tēva skaistās laivas atliekas un līķi. Astoņi cilvēki bija viļņos dabūjuši galu, arī tēvs. Viņu neatrada. Vienīgi Sātans bija spējis izglābties.

Rosehere raudāja samiegtām acīm un sakniebtām lūpām. Pieglaudu pie viņas vaiga savējo un šūpoju meiteni liegi šurp un turp kā bērnu. Seja kļuva slapja no viņas asarām.

— Sātans, nabaga Sātans! — Rosehere vaimanāja. — Mēs viņu tā mīlējām. Bet viņš sāka klīst apkārt, kļuva mežonīgs un pa naktīm rēja pie klintīm, kur laiva tika sadragāta. Tad Noels izgāja ar bisi plecos, es dzirdēju blīkšķi, atnāca Noels un teica: «Sātans ir beigts.»

Rosehere klusām raudāja un turpināja:

— Man bija arī brālis. Ar lielām, garām ūsām. Viņš bija nesavaldīgs un dzēra, tāpat kā visi. Bet viņš mani mīlēja. Bieži viņš sacīja: «Roseher!» un paplikšķināja man pa vaigu. Viņi izbrauca jūrā zvejot, un brālis neatgriezās. Un man visu to dienu bija drausmīgas bailes! Es taču redzēju, jā, redzēju, kā viņš pārkrita pār laivas malu, rudās ūsas vien peldēja pa ūdeni. Aizgāju lejā uz ostu un gaidīju. Es zināju gan, ka Emīls vairs nenāks, tomēr gaidīju un skaitīju lūgšanas. Laiva ienāca ostā. Kapteinis teica: «Roseher...» Ne vārda vairāk. Vēlāk viņš stāstīja: «Straume Emīlu aiznesa līdz, ūsas peldēja virs ūdens, bet mēs vairs nevarējām tikt

viņam klāt.» Es sēdēju un lūdzos, lai dievs pieņem brāļa dvēseli, tad uznāca tumsa, ieradās Žans Luijs un teica: «Roseher, nakts nāk virsū.»

Aijāju Roseheri un glāstīju, cik labi prazdams.

— Raudi, mazā Roseher, izraudies, tad kļūs vieglāk.

Vējš klusu īdēja pie durvīm. Tas gaudās, kā atcerēdamies ko skumīgu, ko kādreiz redzējis un nespēj aizmirst. Jūra dārdināja dobjus lielgabala grāvienus. Tā granda ik pēc pāris sekundēm, un līdz ar katru grāvienu Roseheres augums viegli notrīcēja.

Viņa pacēla galvu.

— Vai dzirdi jūru? — viņa jautāja. — Man būs jāiet, nevar zināt, kas vēl notiek. Ir migla.

— Kam tad jānotiek?

— Viss kas var notikt.

— Viss kas?

— Jā, es redzēju tēvu. Šodien — gaišā dienas laikā.

— Tavu tēvu?

— Jā. Viņš ienāca pa durvīm un teica: «Lai viņi šodien uzmanās, tie tur laukā.»

— Tie, kas jūrā?

— Jā!

Pupuls nošķaudījās, un Rosehere tā sabijās, ka iekliedzās.

— Roseher, — es pasmaidīju. — Kas tev šodien lēcies?

Meitene paskatījās uz mani. Viņas acis uguns gaismā šaudījās kā zvēram, ko māc bailes.

— Es nezinu, — viņa sacīja, raudzīdamās grīdā, — bet man ir bail. Visas šīs dienas man bija šausmīgi bail. Tik daudz kas šaujas prātā un rada bažas. Es domāju, ka Jans dabūs galu jūrā un es arī, arī es.

— Nē, Roseher.

— Tēvs man to teica, — Rosehere atbildēja ar liegu, sapņainu smaidu. — Jau sen. Ak, ko es zinu, to es zinu! Un tas jau nav pats ļaunākais. Tad varbūt varēšu būt kopā ar tēvu un brāli tur dzelmē, kur tu viņus toreiz redzēji.

— Roseher, tas taču bija muļķīgs sapnis. Es biju tik daudz dzēris Kedrila kāzās.

— Jā, jā, — Rosehere neticīgi smīnēja un lūkojās projām. Tad viņa vāri pasmaidīja. — Nē, vismaz tas ir labi, ka jūra neko nevar padarīt Žanam Luijam. Vecaistēvs ir apvārdots.

Viņa sapurināja matus aiz prieka. Roseheres vaigi bija pietvīkuši un acis mirdzēja. Šodien viņa bija dīvaina.

Tagad arī es sajutu miglu. Tā oda pēc joda. Tālumā dobji sāka baurot Krīča, un es redzēju to savā priekšā, blīvos miglas vālos ievīstītu.

Rosehere notrīcēja. Viņa uzrauca uzacis un saspringti klausījās miglas svilpes pūtienos, kas vēlās pār jūru, tālē aizducinādami.

— Nu gan man jāiet, — baiļu pārņemta, viņa teica.

Es atrunāju, lai vēl paliek.

— Sakursim pamatīgu uguni, Roseher, uzvārīsim karstvīnu, un es tev kaut ko pastāstīšu, pagaidi tikai. Tu drebi tāpēc, ka šeit ir auksts. Pupul, ej nost no kājām! Tu redzēsi, cik te būs skaisti!

Sadedzināju savu angļu laikrakstu, salauzelēju galdiņa atvilktni un iemetu ugunī. Arī pašam galdiņam drīz vien pienāca kārta, citādi nebija iespējams. Karstvīnu gatavodams, stāstīju Roseherei sīku, jautru notikumu un, kad slepus pametu acis, redzēju, ka viņa

smaida. Pupuls, kas pazina pašu ļaudis, tupēja viņas priekšā un kulstīja asti. Ari suns pūlējās novērst Ro-seheres domas uz citu.

— Vai pie mums nav jau kļuvis jaukāk, Roseher?

— Jā! — Rosehere pamāja un nepaskatīdamās vērās tālumā. Viņa sūca karstvīnu caur cukura graudiņu, ko turēja aiz zobiem. Uguns gaismā seja spīdēja vēl slapja no asarām, dzeltenie mati vizmoja, it kā tos apmirdzētu saule.

— Tagad es vairs tik ļoti nebaidos, — viņa sacīja un dziļi uzelpoja, — taču reizēm es vai mirstu aiz bailēm. Jūra mani sauc. Jūrā rādās rēgi. Reiz redzēju brāli sēžam uz klints. Vilnis viņu tur uznesa, un viņš sēdēja un skatījās uz mani. Es iekliedzos aiz bailēm, un brālis ienira līdz ar vilni dzelmē. Citreiz vētras laikā gāju vakarā gar krantīm. Tur bija akmens. Te pēkšņi akmens piecēlās, un tur stāvēja vecs vīrs ar gariem, sirmiem matiem. Viņš stāvēja pavisam mierīgi un lūkojās manī, bet no acīm staroja gaisma, es skrēju projām un veselu nedēļu baiļojos. Bet pēdējās dienas es vairs nevarēju izturēt. «Vislabāk būs,» es teicu, «ja nolēkšu no klints, gan svētā jaunava man piedos.» Es gāju uz Štifu, kur klintis gluži kraujas. Raudāju un lūdzu svēto jaunavu, lai piedod manu lielo grēku. Bet, kad es gribēju to izdarīt, — ko domā? Uz radzes sēdēja tēvs ar pīpi zobos, kā es viņu parasti redzu acu priekšā. Viņš neskatījās uz mani, tikai tur sēdēja. Tēvs aizsprostoja man ceļu.

To sakot, Rosehere dīvaini pasmaidīja.

Bet es nodomāju: «Cik savādas domas mīt tavā mazajā galvā, Roseher! Savādas domas!»

Roseherei laikam kļuva vieglāk, kad varēja parunāt par tēvu un brāli. Es viņai to ļāvu. Un viņa izstāstīja

man visu savu neilgo mūžu, kā arī to, ko 2ans Luijs bija pavēstījis par vecākiem un vecvecākiem. Vairākums no tiem bija noslīkuši. Un cik tas bija dīvaini — nevienu jūra nebija atdevusi, nevienu pašu. Pavisam savāda bija vectēva nāve. Viņš braucis uz Molu salām. Jūra bijusi gluda kā eļļa. Bet viņš nav vairs atgriezies, no laivas neesot atrasta ne skaida, it nekas ...

— It nekas nav atrasts, Roseher?

— It nekas! — Rosehere dīvaini pasmaidīja un noslēpumaini piebilda: — Viņi to ievilkuši dzelmē!

Tad viņa iegrima pārdomās.

Krīča dobji iebaurojās, un Rosehere nodrebēja pie visām miesām.

Stāstīju viņai par tālām zemēm, ko biju redzējis, un cik savādi ļaudis tur dzīvo. Tie izgrezno dārgakmeņiem un rotas lietām simtgadīgus bruņurupučus un pielūdz tos. Un viņu dievi ir gan tik mazi kā īkstīši, gan lieli kā Krīčas bāka.

Rosehere bija manī tik tikko klausījusies, tomēr tagad viņa smaidīja.

— Tie taču ir pagāni, jānudien!

Tad man vajadzēja stāstīt par Parīzi. Par šo pilsētu Rosehere nevarēja vien beigt klausīties. Viņa gribēja zināt, cik tur izmaksājot pusdienas un cik prasot viesnīcā par istabu.

— Diaul, cik tie tur gan ir nekaunīgi! — Rosehere smējās, bet vēl joprojām drebēja.

— Varbūt aizlaidīsim kādreiz abi kopa uz Parīzi, Roseher?

Viņa paskatījās lielām acīm.

— Uz Parīzi?

— Kālab ne? Varam braukt kuru katru dienu.

kosehere pasmaidīja un pakratīja galvu.

— Parīze? Tā ir tik tālu, ka es to nekad neredzēšu!

Viņa ilgi klusēja un neatsaucās, varēju runāt ko gribēdams. Meitene nemitīgi klausījās. Piepeši viņa ieteicās:

— Krīču vairs tik skaļi nedzird, migla sabiezē.

Tad Rosehere sāka automātiski glaudīt man roku. Viņa neteica ne vārda. Notupās uz grīdas pie manām kājām, ielika galvu man klēpī, apskāva ar rokām manas kājas un tā nekustēdamās palika. Tā viņa darīja bieži, es viņai to neliedzu. Šādā veidā viņa pauda savu maigumu un padevību.

Rosehere bija tikai bērns, kam nebija ne tēva, ne mātes.

Tā viņa palika ilgi, beidzot nopratu, ka meitene iemigusi...

Nogaidīju vēl brīdi, tad iecēlu Roseheri gultā. Viņa atvēra acis, paskatījās, mani nepazīdama, un gulēja tālāk. Brīžiem viņa miegā ierunājās, taču es nesapratu, ko viņa saka, jo meitene runāja bretoniski.

Ko Rosehere sapņoja?

Sēdēju, kūpināju pīpi un raudzījos, kā viņa elpo. Varbūt viņa sapņoja, ka sēž pie klintīm un visi nāk no jūras, laipni tērzē ar viņu, bet cits neviens to neredz?

Pie durvīm cēlās dūmi. Pa mazo logu lūkojās sapīkusi seja. Migla. Piemetu malku ugunī, lai Roseherei nebūtu salti. Pagāja stunda, divas. Ik pēc trim minūtēm Krīčas pūtieni sadrebināja gaisu, un mājas sienās bira smiltis. Krīča allaž pūta divreiz no vietas. Vispirms ie-baurojās kā meža zvērs, kas satracināts uzšaujas kājās un nikni uzbrūk, tad it kā ievainots — atkāpdamies

un sāpēs rūkdams. Ja gaida, trīs minūtes šķiet mūžība. Kad Krīča nopūš desmit reižu, ir pagājusi tikai pusstunda.

Rosehere runāja nemierīgi un bažīgi. Vai viņa sapņoja, ka visi tur jūrā steidz garām un māj, bet viņa netiek pie tiem, jo starpā ir jūra?

Pēkšņi viņa uztrūkās sēdus un stingi veras manī.

— Migla, Roseher, guli.

Un tūdaļ viņa atkal iemiga. Sameklēju tievo sudraba važiņu un noliku Roseherei uz krūtīm. Kad viņa tagad modīsies, tad atradīs.

Migla kļuva ar katru mirkli biezāka. Krīča vairs nebauroja. Tā rūkoja kā nāvīgi ievainots zvērs, kas, ielīdis slēptuvē, laiza brūces, ņurd un gārdz. Jūra dārdināja klintīs aizvien skaļāk, un bangas līcī šķēlās dunēdamas, it kā pēc katrām pāris sekundēm grūtu nams pēc nama. Straume nāca atpakaļ. Bet šeit pie mūsu dziestošās uguns valdīja nāves klusums. Reizumis Ro-seheres nāsis izdvesa smalkas, smieklīgas skaņas. Mazs taurenītis, siltuma pamodināts, spurkšķēja pie griestiem, melns zirneklis klusu, bez trokšņa rāpoja gar sienu.

Dziļi un vienmērīgi bija Roseheres elpas vilcieni. Pieliku ausi pie viņas krūtīm. Tās šalca, tās elpoja. Kā jūra, kad tuvojas atplūdi. Un jāprasa, vai gan cilvēku elpa nav tā pati jūras elpa, kas viņos dveš?

Roseheres elpošana viesa klusumu un mieru, jā, pat svētsvinību. Jutu dīvainu bijību pret to dzīvības daļiņu, kas bija šeit pie manis, pret tavu jaunību, Roseher, taviem skaistajiem matiem un baltajiem zobiem, pret visām sāpēm, kas mīt tavā mazajā sirdī. Es neesmu tevi pazinis.

Kustējos pavisam klusu un tikko uzdrīkstējos elpot. Nosēdos pie uguns un pārdomāju daudz no tā, kas sen pagājis. Pagājis! Lai slavēts dievs! Lai svētīts pagājības likums, kas dienas dara jaunas.

Lai svētīta arī jūsu nepastāvība, mani draugi un sievietes, kas mani tik nožēlojami apmelojāt un piekrāpāt ... Ir četras sienas, un ir četras debess puses, — kas patīk tev labāk?

Cik ilgi tā sēdēju, pats nezinu, jo prātā nāca daudz kas. Attapos, smalciņam žvadzējienam atskanot. Va-žiņa bija noslīdējusi uz grīdas.

Rosehere bija uztrūkusies sēdus un klausījās. Mēmi viņa nu sēdēja. Acis raudzījās, nekā neredzēdamas. Viņa klausījās — ar katru ķermeņa šķiedru, ar tūkstoš ausīm viņa klausījās. Vaigi bija miegā nosārtuši, bet pēkšņi tie kļuva balti kā sniegs.

— Roseher?

Rosehere drebēja. Viņa nočukstēja pāris steidzīgu vārdu, bet es tos nesapratu.

— Runā franciski, Roseher!

Taču dīvaini, ka neuzdrošinājos piecelties un pieiet pie viņas.

— Paklau! — viņa teica.

Es ieklausījos. Jūra. Tālumā rūkoja Krīča. Pupuls tupēja pie durvīm un kā jautādams mani uzlūkoja, arī viņš nekā nedzirdēja.

Turpretim Rosehere trīcēja un drebēja, it kā saltu, un izskatījās šausmīgi bāla. Es piecēlos, bet viņa man pamāja ar roku. Tad gurdi pasmaidīja.

— Tie ir nomaldījušies, — viņa neskanīgi ieminējās.

Ko viņa tur runāja?

— Atmosties, Roseher!

iru

Rosehere pavērās manī, acis bija savilgušas aiz drausmīgām izbailēm, acu zīlītes nedabiski iepletušās.

Ko tas nozīmēja? Tas taču bija .. .

— Izej laukā, — viņa čukstēja, drudža kratīta.

— Nomierinies, — es atbildēju, — tūdaļ iešu.

Vienā mirklī istabā ievēlās migla — kā rēgs, kas glūnējis aiz durvīm. Jūra dzelžaini dārdēja, Krīčas rūcieni urbās necaurredzamajai miglas naktij pašā sirdī. Es klausījos. Dobji vesera klaudzieni skanēja krūtīs. Bailes, kas izstrāvoja no Roseheres, pārņēma arī mani. Pa-gājos pāris soļu, lai atgūtos, pakratīju galvu un griezos atpakaļ uz durvīm. Kad gribēju durvis vilkt jau ciet, pēkšņi paliku stāvam. Kas tas bija? Kājas lipa pie zemes, kā svina pielietas, pirkstu gali notirpa, delnas, dilbi, es pats — viss sastinga, āda bija salti uzspīlēta pār seju, mati kušķiem slējās stāvus.

Tur jūrā ... taču pūta ...

Jā, jā, es skaidri sadzirdēju cauri viļņu grāvieniem dobjus, dūcošus tvaikoņa pūtienus. Tie apklusa. Bet, tikko es gribēju uzelpot, tie sākās no jauna. Man reiba galva. Paliecos uz priekšu un sasprindzināju dzirdi, un auss uzsūca pūtienus kā milzu uztvērējs. Tad tālumā ieskanējās arī svilpe, un šķita, it kā liels, plēsīgs zvērs kopā ar savu mazuli sauktu pēc palīdzības.

Sāka riet Pupuls. Nebija vairs šaubu. Un es kā apdullis grīļodamies paspēru kādus soļus miglā. Rosehere paslīdēja man garām. Noklaudzēja soļi, noskanēja sauciens: «Nauiiage, naufrage![25]» Tad nedzirdēju vairs, ko Rosehere sauca, bet viņas augstā balss vēl lidinājās miglā.

Nē! Nē! Nē! Sakampu ar dūrēm savus saslējušos

matus un purināju galvu. Nē! Tas bija baismīgs lietuvēna murgs, tā bija šaušalīga burvestība — neviens taču nevar redzēt cauri miglai to, ko vispār nevar redzēt, neviens visā pasaulē. Bangas krāca, vilnis nikni brāzās man pretim, un kruzuļotas putas slējās augšup pret mani. Klau! Jā, par spīti neprātīgajai zobu klabēšanai, kas mani bija pārņēmusi, es dzirdēju: tur pūta, tur svilpa, abas balsis selgā un miglā sauca vēl vienmēr. Te pūtiens spēji pārtrūka, un ari svilpe, žēli smilkstēdama, aprima.

Saņēmu kopā visu savu balsi un iekliedzu miglā:

— ’Halo? Hal-lo---?

Putu pīckā iecirtās man sejā. Tik smieklīgi bija saukt.

Tad es saklausīju kā šņākoņu, kas rodas, tvaikam izplūstot, kā tālus dārdienus, it kā kur kniedētu dzelzi. Un man šķita, ka es dzirdētu tālumā kliedzam daudzus cilvēkus. Pēc tam iestājās klusums. Jūra blākšķēja, bangas dārdināja, tālumā rūkoja Krīča.

Ieskrēju ciemā.

— Tvaikonis ir gājis bojā! — es kliedzu. — Tvaikonis ir gājis bojā!

Biju aiz uztraukuma kā bez prāta, un no acīm man plūda ūdens, aizmiglodams skatienu.

21

Miglā iekvankstējās zvani kā sunēni, kas iztraucēti snaudā.

Ciems vēl dusēja. Taču šur tur jau varēja manīt rosību, klaudzēja koka tupeles, iegailējās logi, no miglas izskanēja balsis. Lejā pie ostas mērs atslēdza šķūni, kur stāvēja glābšanas laiva. Migla bija tik bieza, ka

nevienu dzīvu dvēseli neredzēja, iekams uzskrēja tai virsū, un, ja tu ar kādu cilvēku sarunājies, tad tā seja šķita plīvurota.

Uzsaucieni, lāsti, jezga. Kāda virve stiepās pa zemi, neredzamas rokas to savilka stingri. Pieķēros divu dūru starpā un ari sāku vilkt. Nograbēja riteņi, uz ratiem uzliktā glābšanas laiva izskatījās spokaini augsta un gara. Ēnas metās riteņu spieķos, un vesela ēnu virkne pieturēja aiz virves ratus, lai tie pārāk ātri nenoripotu pa taku lejup. Kā smagnējs, simtkājainspirmatnes nezvērs laiva virzījās uz jūru, un vilnis slaicījās gar tā vēderu.

— Uz priekšu! — es saucu. Tur selgā tie gaidīja ...

— Jānogaida, kamēr ataust diena! Nevar taču saredzēt ne savu roku acu priekšā!

— Kur Kedrils? Ei, loci Kedril, pienākusi tava diena. Šis darbs kā radīts tev. Es parādīšu, kur tvaikonis atrodas.

— Mīļais draugs, — Kedrils atbildēja, — pat par tūkstoš frankiem es neuzņemtos laivu izvadīt. Šādā jūrā! Jānogaida atplūdi.

— Ja tu tā saki, Kedril...

Man sašļuka dūša, es gāju projām.

Ciemā uzskrēju virsū Noelam, kas bija galīgi ietun-tulējies eļļotā ādas apģērbā un turēja rokā tālskati.

— Nu, — viņš man uzsauca, — vai es neteicu, kad jūs nonomājāt Vētras namu, ka visas kuģu bojā ejas notiks tieši jūsu acu priekšā ... haha!

Es neatbildēju. Skrēju atpakaļ uz Vētras namu. Nebija nekā, vienīgi migla un jūras bangas, un ik pēc trim minūtēm tālumā ierūcās Krīča kā nāvīgi ievainots zvērs.

Kāds mīdījās starp klintīm. Tas bija Žans Luijs.

— Tur tvaikonis uzdrāzies uz klintīm . . . hihi! — viņš teica un stulbi pasmējās. — Rosehere atkal bija pirmā . . .

— Ko lai darām? — es vaicāju.

— Ko lai darām? Niko. Hihi! Radzes tur selgā ir kā naži. Visi uzdrāžas vienai un tai pašai vietai. Straume viņus aiznes sāņus, un viņi uzdzird Krīču tikai tad, kad ir jau uzsēdušies.

Zans Luijs klidzināja šurp un turp un pētīja zemi. Sapulcējās bariņš zvejnieku, sievu un bērnu, un visi ar nodurtām galvām un kārīgām acīm vēroja šurp traucošo vilni. Jūras laupītāju pēcteči viņi bija, un jūra nocietinājusi viņu sirdis. Ko viņiem nozīmēja viena kuģa bojā eja? Ir bijušas naktis, kad gājuši bojā trīs kuģi, un trīs naktis pēc kārtas skanējuši vētras zvani.

Kaut ko tumšu piedzina malā, un visi vienlaikus metās turp. Tas bija mazas, melnas laivas vraks. Kā sašķaidīts krūšu kurvis. Piepeši visi atsprāga atpakaļ: viļņa vidū stāvēja virs, pastiepis rokas mums pretim, no viņa pilēja ūdens. Tad virs saknupa uz priekšu, vilnis iznesa viņu malā un klusu noguldīja krastā. Nākamais vilnis pārskrēja vīram pāri, un viņš sakustējās, kā celties gribēdams. Abi ar Žanu Luiju uzvilkām viņu augstāk krastā.

Tur viņš gulēja ar vaļējām acīm, it kā būtu ļoti izbijies, un smaidīja ar pavērtām lūpām, tā ka atsedzās zobi zem mazām, šaurām Ūsiņām. Labajos deniņos rēgojās melna brūce. Vīrs bija beigts.

Zvejnieki nostājās visapkārt. Žans Luijs noņēma cepuri un pārmeta krustu. Visi sekoja viņa paraugam. Tālumā rūkoja Krīča, kamēr visi murmināja lūgsnu.

Te nu viņš tagad atdusas!

— Ātri dabūjis galu. Jūra triekusi pret klinti.

Maza meitenīte klusām ieminējās, pati aiz bailēm

iesmiedamās:

— Tēt, viņš taču smejas!

— Esi rāma, visi miroņi smejas.

— Gluži jauns cilvēks.

— Divdesmit divi...

Mazā meitenīte, atkal mazliet pasmiedamās, teica:

— Tēt, viņš skatās man virsū!

— Visi miroņi skatās virsū, esi rāma!

Tad viri pārmeklēja noslīkušā kabatas. Taču mirušajam nebija nekādas mantības. Pīpe, nazis, sarkans mutauts. īsās jakas krūšu kabatā atradās vēstule.

— Vēstule!

Iededzināja sērkociņu.

— Viņu sauc .. . pagaidiet.. . Viņu sauc par Džo Gordonu, tvaikonis ir Indiana, un tas nāk no Kapštates.

— Džo Gordons . .. Indiana . . .

— Vai ņemsi sērkociņus?

Vēstule bija izmirkusi un grūti salasāma. Tā skanēja apmēram šādi:

«Mīļais Džo, kad esi Liverpūlē, apciemo mani. Nebrauc tūdaļ atkal prom kā pagājušo reizi. Esmu slima, sāp kāja. Es neeju vairs laukā un gaidu tevi. Dzīve ir gauži bēdīga, kad bērni pavisam aizmirsuši.

Tava vecā māte.»

— Jūrlietu resors nosūtīs viņai paziņojumu.

— Džo nepārnāks. Un māte ir veca un slima, hm. Pēkšņi arī Rosehere bija atkal klāt. Viņa pastūma

ļaudis sāņus, iekliedzās un raudādama sabruka pār līķi.

Viņa runājās ar to, sauca to «mon coeur», «mori petit»[26] un elsoja sirdi plosošās raudās.

Nevarēju to ilgāk paciest, gāju projām.

- Uz priekšu! — es saucu. — Ko jūs vēl gaidāt?!

Bija diena. Glābšanas laiva blāvajā miglā izskatījās pēc ērma, tā šķita nedabiski augsta un gara, un vilnis laizīja tās balto vēderu.

Miglā kustējās rēgi.

— Nekādā ziņā nav iespējams braukt.

— Suņi jūs būtu, ja nebrauktu.

— Jūra ir baismīga, mēs netiksim laukā no līča!

Es trīcēju aiz uztraukuma. Izmēģināju visas savas pārliecināšanas spējas. Tomēr vīri palika salti, mierīgi.

— Viņi ir tur jūrā!

— Bet šeit ir mūsu sievas un bērni.

Hikelis bija šorīt ap pieciem atdarījis dzertuvi un iededzinājis lampu. Varbūt izdosies šādi? Apstaigāju visus un pildīju zvejnieku glāzes. Viņiem trūka iztēles. Viņi neredzēja, kā tie tur jūrā tupēja uz vraka, cieši pieķērušies un cerēdami... eh, tpū!

— Jums jābrauc! — es teicu. — Nieka vētra, un kas jūs esat par cilvēkiem! Es taču pazīstu jūs jau sen!

Zvejnieki šļaucījās.

— Neiespējami!

— Velns parāvis jūs visus!

Gāju prom. Drebēju aiz dusmām.

Migla. Bieza un pretīgi dzeltena kā pūžņi. Krīča rū-koja pēc katrām trim minūtēm, jūra blākšķēja.

Pie klintāja stāvēja zvejnieki un uzglūnēja visam,

kas izpeldēja krastā. Sadragāti līķi nāca malā. Priekšpusdienā saskaitījām septiņus, pievakarē — trīspadsmit. Bet migla stāvēja kā mūris.

Krīča bauroja augu nakti. Otrā rītā migla mazliet paklīda, un pēkšņi krēslā kļuva redzams kuģis selgā. Tas bija sašķiebies, pakaļējais klājs vēl rēgojās virs ūdens, un līdz ar katru vilni gar to gaisā slējās putu tornis. Bet vantīs kaut kas karājās — kā pelēkas plūksnas, tie bija cilvēki. Savilkās migla, un mēs vairs tos neredzējām.

Bet ap pulksten diviem, kad sākās atplūdi, Jans izbrauca jūrā.

Lai dzīvo Jans, trīskārt lai dzīvo!

Jā, pēkšņi bija sākusies rosība uz «Darboņa», kas jūrā un miglā lielo viļņu vidū raustījās. Zvarkšķēja enkuru ķēdes. Mēs uzlūkojām cits citu. Vai tas var būt? Šņākāja tvaiki, un no dūmeņa cēlās biezs dūmu māku-lis, kas tina «Darboni» pelēkos miglas vālos.

— Mazais kapteinis dodas ceļā!

— Jā, tiešām, viņš devās ceļā! Jans, kas raudāja kā meitene, kad bija piedzēries. Tagad nu atklājās, kas viņā slēpies! Viņš bija diezgan ilgi nogaidījis, bet tagad devās uzbrukumā un nebija vairs atturams. Lai plīst vai lūst. Droši vien viņš vīstīja dūres, kad apkalpe vilcinājās. Veselu stundu zvarkšķēja enkuru ķēdes, raustīdamās gan grūdieniem, gan rāvieniem, enkuri bija cieši iesēdušies. Pēkšņi, par spīti attālumam, sadzirdām kaut ko — neģēlīgu uzbļāvienu. Tas bija Jans. Vienlaikus miglas kuģis sakustējās. Tas gāja atmuguriski!

— Ai, ai, ai! — Noels iesaucās.

Tad kuģis saslējās kā pakaļkājās un meta kūleni uz priekšu, sazvalstījās un devās projām. Mēs nerunājām

ne vārda. Vienīgi, kad bijām ilgi vērojuši, kā Jans pēdu pa pēdai izcīna ceļu, kāds ieteicās:

— Ja tikai mašīnas izturētu...

Gaidījām stundām ilgi tai pašā vietā un raudzījāmies miglā. Tikko dzirdējām Jana kuģi pūšam, tā uzlūkojām cits citu un sakustējāmies.

Jans atgriezās ar astoņiem avārijā cietušajiem. Viņam bija izdevies pasviest tauvu, pa kuru tie varējuši ierāpties kuģī. Otrā rītā devās ceļā glābšanas laiva un atveda desmit pārējos. Nu tie visi bija izglābti, izņemot vienu, kādu nēģeri, kas nebija uzdrīkstējies rāpties pa tauvu.

Visu cauru dienu viņu redzējām tupam mastā kā mazu, tumšu pikuci. Sabiezēja migla un aizslēpa viņu, bet, kad tā izklīda, nēģeris tupēja vēl aizvien turpat. Masts bija nolīcis, un no ūdens slējās vairs tikai ceturtā daļa... Pievakarē glābšanas laiva devās vēlreiz turp un piebrauca pie masta, cik tuvu vien iespējams. Laiva miglā spokaini joņoja kā «skrejošais holandietis». Taču nēģeris nekustējās no vietas. Otrā rītā masta gals bija noliecies līdz pašai jūrai. Šļakatas vēlās nēģerim pāri. Atkal laiva devās turp, bet nēģeris nekustējās. Viņš tupēja tur un vaimanāja. Viņš bija zaudējis prātu. Vakarā, kad migla uz brīdi pašķīrās, masta gals bija tukšs.

Norā tika rakti vairāki kapi. Visi zvejnieki stāvēja, cepuri rokā turēdami. Arī es. Mācītājs teica runu, un kapracis ik pa brītiņam šļirca caur zobiem tabakas sulu kapā.

Tad parādījās arī mazs zilas debess stūrītis miglas vālu vidū.

Bet klintīs viena vientuļa sēdēja Rosehere un stingi

vērās jūrā. Niecīgais masta galiņš bija nogrimis. No «Indiānas» nekas vairs nebija redzams.

Nogāju cieši garām Roseherei. Viņa kā vējš klusu vī-vināja augstā, raudulīgā balsi un šūpoja galvu.

Pārlaidu acis pār salu: tā likās man baisa.

22

Sēdēju klajumā uz akmens. Spīdēja saule. Es smēķēju. Nora bija brūna un dzeltena, tikai vienā vietā vīdēja tikko cirsta brūce — tur gulēja viņi. Kad acis slīdēja pār svaigo brūci, es katrreiz nodomāju: «Tur viņi dus, tur atdusas arī Džo Gordons ar pāršķeltajiem deniņiem un mazajām Ūsiņām ...»

Vairākas dienas no vietas man bija allaž jādomā viens un tas pats. Gaisā it kā dvesmoja saldenā līķu smaka. Bet tad atkal spēju skatīt svaigo brūci norā pareizā gaismā: jā, tur viņi gulēja, un viņus varēja saukt par laimīgiem! Brīnišķā, trauksmainā nāvē viņi bija miruši. Jūs dievi tur augšā! Ļaujiet man nomirt kā viņiem! Raidiet man virsū klints bluķus vai pērkona šautras, iznīciniet mani vilciena sadursmē vai trakojošā jūrā, vienalga, tikai nelieciet nomirt gultā kā vecai sievai, to es lūdzos.

Es neskatījos vairs uz svaigo brūci norā, biju staigājis kā apmāts, nu tas bija garām, liku savai mazajai flautai gaiši skanēt pāri klajumam: tā bija nāve, nekas cits. Šodien tu, rītu es. Dzīvība ir mūsu — un diezgan!

Todien atradu jūrā pie klintīm pusi masta. Varbūt tas bija tas pats masta gals, pie kura cieši bija turējies melnais? Sadabūju cirvi un ķēros pie darba. Iecirtu

mastu vairākās vietās. Cik dīvaini tas skanēja: tā bija daļiņa no beigtā kuģa. Lidoja skaidas. Tās mirdzēja saulē, tās liesmoja. Es stāvēju kā lielas, spožas uguns vidū.

Nāca pāris zvejnieku ar cirvjiem un zāģiem. Viņi apstājās un noskatījās.

— Labu malku esi atradis!

— Jā, tā ir sausa.

— Tiks pamatīga grēda!

— Ziema ir gara.

Es laikam neizskatījos pēc tāda, kas ar cirvi rokā pametīs mastu, tāpēc viņi turpināja ceļu.

Cirvis zibēja, un sviedri plūda pār seju.

Lielās diferences atmosfērā bija izlīdzinājušās, gaiss vērtās skaidrs un dzidrs kā lēcas stikls. Varēja saskatīt vistālākās radzes, ap kurām rotaļājās jūra, ikvienu plaismu, viss likās tuvu un iezīmējās asi. Cirvja cirtieni spalgi atbalsojās, un mana svilpošana skanēja gluži kā flauta. Debesis žilbināja acis, un jūra bija plūstošs sidrabs. Šur tur kā iegravētas tajā pamirdzēja svītras. Tvaikoņi rāmi peldēja garām un jūdzēm tālu kā ceļš tiem pakaļ stiepās ķīļūdens.

Krasts bija noklāts spilgti sarkaniem un koši zaļiem jūras augiem, lieliem stiebriem un pikām. Tie izskatījās pēc plaušām un zarnām, ko jūra izspļāvusi. Veseli vaļņi stipri smakojošu jūras mēslu apjoza krastmalu, tur mitinājās miljoniem kukaiņu un dzēlīgu mušu. Ja kādam gadījās iet garām, tas dzirdēja knakšķus un sprikstus, it kā vaļņi būtu aizdegušies. Dzīvība rodas, kur mājo netīrība un siltums.

Ik reizi, kad pārlaidu acis pār salu, es nevarēju atturēties, nicīgi nepavīpsnājis. Cik saulaina un miermīlīga tā izskatījās. Tā nedomāja vairs par «Indiānu», kas atdusējās jūrā līdz ar visiem vara stieņiem iekšienē. Tā bija aizmirsusi tvaikoņus, kas lauza savus degunus pret klintīm, kāpās atpakaļ un nogrima, un visus buriniekus, kas vētrā atauļoja un ieskrēja tai rīklē. Tā neatcerējās arī to Union Castle Line tvaikoni, līdz ar kuru gāja bojā divi simti divdesmit cilvēku. Tā bija aizmirsusi visus līķus, kas pa vienam tika izskaloti malā un par ko neviens nezināja, no kurienes tie nāk un kā tos sauc. Diezgan! Tā nedomāja arī vairs par divdesmit četriem avārijā cietušajiem, kuri kādudien piepeldēja mazā laivelē un kurus tā sašķaidīja, kad drošs glābiņš jau bija tepat vai acu priekšā. Diezgan, diezgan!

Saules plīvuros tīta, sala zvilnēja un smaidīja, un lāgiem pacēla acis uz jūru. Tā bija kā sieva, kuras vaigs tik liegs kā rozes zieda lapa, bet kura divdesmit pieciem vīriem jau izpostījusi dzīvi... taču tu, cilvēks, ej tai garām, pārmet krusta zīmi un saki: «Svētā nevainība, tā ir pati dievmāte vai vismaz tās tuva radiniece ...»

Es pasmējos: «Kungs dievs, jel liec, lai sastopu tādu...»

Ceturtajā dienā masts bija novietots pie Vētras nama. Lielu grēdu man vēl vajadzēja nokraut durvju priekšā. Tur nu tas bija, kas jūdzēm, daudzām jūras jūdzēm tālu izceļojies un vēl arvien izstaroja tālu jūru sauli un svešu krastu dvesmas. Katru pagali nokurinot, es redzēju brīnišķas ainas: gan papagaiļus, gan pērtiķus, kas karājās aiz astēm, gan piķa melnas nēģeru sievas... un tvaikoni, kas mākoņainās mēnesnīcas naktīs peldēja pa tuksnesīgo jūru, un tā masti, stalti izslējušies, rāmi slīdēja man gar acīm.

No Roseheres visas tās dienas nebija ne miņas. Unr patiesību sakot, es arī pēc viņas neilgojos. Biju ļoti pārsteigts, kad atklāju, ka manī notikusi pārmaiņa. Sirds sita citā taktī, domas klīda citā virzienā. Uz pasauli raudzījos no cita viedokļa, vairāk iesāņus, ja tā varētu sacīt. Vainīgas bija lielās vētras. Tās bija noberzušas sirdi spodru un gludu un visu aizmēzušas. Atskatoties atpakaļ, es brīnīdamies kratīju galvu: cik mēnešu jau pagājis kopš lielajām vētrām un «Indiānas» bojā ejas? Viss šķita senā pagātnē, bāls un tāls. Vētra bija mani iekustinājusi, un ar lielu gandarījumu konstatēju, ka sirds traucas kā burinieks visu mezglu ātrumā un aizsteidzas notikumiem garām. Lūkojos taisni uz priekšu: lai nāk kas nākdams, es ņemšu visu par labu ...

Kad zvejojām jūrā, 2ans Luijs man pastāstīja, ka Ro-sehere smejot un kliedzot, un pārdzīvojot vissmagākos gara aptumsuma brīžus. Jutu žēlumu pret viņu, vairāk nekā. Tad uzzināju, ka viņai klājas daudz labāk, tas mani iepriecināja.

Reizumis iedomāju meitenes skurbo mīlestību un lielo kaisli, kas mājoja mazajā, brūnajā ķermenī... bet, kad tu tagad atnāksi, Roseher, es teikšu «labdien» un «kā klājas?» un vairāk neko. Un, ja nāktu pati Hono-lulu ķēniņiene, par kuru stāsta, ka tā ar savu daiļumu pārspējot visas sievietes, pat tad es teiktu: «Labvakar, cienītā kundze» — un izpakšķinātu pīpi: pakš-š . ..

To darīja jūra, nekas cits. Esmu pazinis jūrniekus, kas katru mīļu dienu atjaunoja savu sirdi un neizsakāmā vientiesībā pameta aiz sevis visu — parādus, solījumus, sirdsapziņas ēdas... jā, tagad es viņus sapratu.

Pagātne bija kā vēja aizpūsta, atrados uz robežas starp to un nākotni un priecājos.

Es nebiju tāds muļķis, lai tūdaļ atkal sagādātu sev pagātni. Nē, es pilniem malkiem izbaudīju šo brīnišķo sajūtu, kad cilvēks var staigāt ar atdzimušu sirdi. Dzīvoju viens pats, un tas kungs mani apskaidroja.

Izmetu pie klintāja makšķeri. Jo abi, kā Pupuls, tā es, bijām šausmīgi izsalkuši. Klintīs bija mazas ūdens paltis, ko klāja čaugana, dzeltena sarmas kārtiņa. Tā bija vētru pamestā sāls. Šeit ārpus līča uzturējās maz zivju, un bieži vien gaidīju stundām ilgi, kamēr kāda piekodās. Tur es sēdēju, jūra būkšķināja, pa galvu jaucās domas. Blīkš! Manā iedomā atskanēja šāviens: ak, es biju Ziemeļgrenlandē medībās un šāvu ledus lāčus. Jūras elpojieni kļuva klusāki, dzirdēju to, pat lāgā uzmanību nepievērsdams. Zemūdens radzes selgā auga augumā, lēnām tās līda ārā no jūras. Kā nīlzirgs, kura atplestajā rīklē no zobu stumbriem pil dūņas un mēsli, tā pamazām no ūdens slējās laukā krasts. Čurkstēja kā pavasarī mežos. Visās malās brāzās jūrā putu kaskādes. Gurkstēšana aprima, sāka pakšķēt, tad iestājās klusums. Viļņi vilkās gar zemi kā mazi kaķēni un rotaļājās ar klintīm ... Bēgums.

Kaijas spurdza un klaigāja. Saldenas dvakas straumes plūda no jūras atsegtā klēpja. Devos lejup, jo gribēju atrasties jūras mātišķās dvesmas vidū. Tvanaini kūpošās klintis bija nobārstītas cietiem, rievotiem gliemežvākiem un purpursarkaniem, recekļainiem bumbuļiem, kas trīcēja, kad tiem pieskārās. Daudzi bija paslēpušies kā zem glemainiem bruņu cepuru pušķiem, un man zem kājām žļadzēja metru garas, gaļīgas palmu lapas un čaugani bumbuļi. Mazas, zaļas paltis vīdēja

akmeņu starpā. Tās izskatījās kā teiksmaini liliputu dārzi. Vidū auga slaida palma, un zem tās kavējās sīka zivtiņa, dārza kungs. Pēkšņi palts sakustējās, zivteles vairs nebija zem palmas, viņa bija iebēgusi tumšajā lauru koku pudura dārzmalē. Uz dzeltenu smilšu takas dārzā bija aizmirsta sarkana cepurīte ar zaļām bārkstīm. Te pēkšņi cepure sāka cilāties, bet bārkstis ievilkt un izpūst elpu. Mazs gliemezītis airējās no vienas alas uz citu. Nē, sīkā zivtiņa nebija vienīgā pasaku dārza iemītniece, tā klēpis bija dzīvības ieņemts.

- Pietiek uzmest sauju šo glemu uz neapdzīvotas planētas, Pupul, un mēs izšķilsimies atkal abi, tā kā mēs šeit stāvam, pat mēle tev būs tāpat izkārta no mutes.

Kaijas uztrauktas šaudījās ar zivtiņām knābjos, jūras zvaigznes saulē saraucās, mainīja krāsu un pārklājās liesmainiem plankumiem, sūnu tīmekļi uz porainajiem šūnakmeņiem kūpēdami kalta un sakarsa kā pelni. Jūras dvaka kļuva tik salkana un skurba, ka sāka šķebināt.

Lēkādams tuvojās vilnis, parotaļājās starp akmeņiem un nogulās man pie kājām, tik paklausīgs kā suns. Bet nākošais zvēlās pret kurpēm un pikti šņāca. Man bija jāatkāpjas. Klintis atkal lēnām slīga jūrā. Putu kaskādes no jauna sāka čurkstēt. Jūrā izslējās balts koraļļu koks, pagrozījās un sabruka. Atbrāzās banga, nikni apvēlās klints bluķu vidū, guldzēdama un šņākdama aplaizīja visas sausās vietas. Jūra nāca atpakaļ. Tā dārdināja un metās augšup pret radzēm, un vējš dzina šļakatas pāri klajumam. Paisums.

Ugunīgi sarkana šajās dienās saule grima jūrā, vien-mēr tai pašā vietā.

Ta pagaja vairākas dienas.

Jans apciemoja mani Vētras namā, un mēs nosvinējām izlīgšanu. «Par ko gan mums jāstrīdas?» teicām abi un aizkustināti lūkojāmies viens otrā. Tad devāmies medībās. Jans bija paņēmis līdz savu bisi, sadauzītu, ar stieplēm sasaistītu kramenīcu. (Tā piederējusi viņa vecvectēvam, Napoleona Pirmā ģenerālim.) Kā Jans varēja ar tādu šaut, to es nespēju saprast, taču viņš šāva. Viņu bija pārņēmis traks medību prieks, un viņš šaudelēja gan uz kaijām, gan zīriņiem, gan jēriem — uz visām dzīvām radībām. Pār klajumu stiepās dūmu grīstes, oda pulveris kā pēc kaujas, jēri skrēja ap mietiem kā neprātīgi. Un tomēr Jans bija pats nekaitīgākais mednieks, kāds vien var būt. Viņš nekam netrāpīja, sazini, kur tās lodes skrēja. Tad Janam iešāvās prātā meklēt šampinjonus. Oho, viņš gan zināja, kur tie atrodami. Un patiešām, tur tie bija. Sautējām šampinjonus kādā podā, kamēr tie saruka tā, ka visi saietu uzpirkstenī, ēdām, klakšķinājām mēli un divas dienas pēc tam locījāmies drausmīgās vēdergraizēs. Jans nevarēja to aptvert.

— Tiens! — viņš teica. — Pagājušo gadu taču tur auga šampinjoni?

Izmetām līcī tīklu un paši kvernējām puspliki uz «Darboņa» sakarsušā klāja, un spriedām par vadāmiem gaisa kuģiem, bet Jans pa to laiku cītīgi adīja zeķi.

— He, — Jans ieminējās, — kā būtu, ja mēs šovakar dotos mazā ekspedīcijā? Tagad vasarā viņas visas ir gluži trakas.

Mērci. Man nebija ne mazākās patikas.

Bet tad gluži pēkšņi — tāds jau cilvēks ir — man pietika staigāt apkārt ar neaprakstītu sirdi, un es nolēmu atkal sagādāt sev pagātni. Aizgāju uz ciemu un sāku izraudzīties kādu no šās zemes meitām.

Uzsmaidīja laime. Manas acis krita uz Ivonnu, Amo-rika meitu.

Iepirkos pie Noela. Noela dzertuve un veikals ar visām pie griestiem pakārtajām tauku svecēm un virvēm izskatījās kā stalaktītu ala. Un tomēr tā bija garīgais un sabiedriskais salas centrs, un dzīve šeit kūsāt kūsāja.

Resnais vēstuļu iznēsātājs un pasta priekšnieks sēdēja pie sava mazā galdiņa un smēlās spēkus nākamajai pasta dienai. Pie miltu maisiem stāvēja vectēvs, kādreizējais kuģa kapteinis, kas, uz vietas stāvēdams, savas kocenes bija nominis gluži šķības, un blenza tālumā kā pārdomās iegrimis zirgēzelis. Cauru gadu viņš tā stāvēja un nekad nebilda ne vārda. Reiz saņēmos un uzrunāju viņu:

— C'a marche, capitain?[27]

Viņš lēnām pagriezās, izbrīnījies paskatījās, pakustināja žokli un noteica:

— Mērci.

Tad viņš atkal novērsās un stāvēja kā agrāk.

Sārtais Noels rosījās pie dzērienu letes, svīzdams aiz centības un labsajūtas. Lāgu lāgiem viņš stiprā, skanīgā balsī komandēja:

— Antuanet, Jozefīn, Marij!

Un mazās kalpones ar baltajam aubēm, urdīdamās pa tumšiem kaktiem un caurumiem, apspieda lāstu un dziedoši atbildēja:

— Jā-a!

Noels sāka savu degvīnu izradi. Ta viņš darīja vienmēr. Viņam bija visas ievērojamākās pasaules markas, un man ar savu eiropieša mēli vajadzēja tās nogaršot.

Ielēju pirmo glāzīti un uzņēmu uz krūts, ielēju otro, trešo ...

— Hm!

Noels aizgrābtīgi noskatījās.

— Labs, labs!

Noels smējās ar putām uz lūpām.

— Ak, tas tikai ir liķierītis!

Noels apsviedās uz papēža un paplikšķināja pa cisku.

— Jā, tas ir liķierītis, es saku, vai ne?! Parīzē jūs nedabūtu labāku!... Antuanet, Jozefīn, Marij, vajag lampu iedegt!

— Jā-a! (Nom de chien!)

Kamēr tika iedegta lampa, valdīja klusums. Runāt šīs procedūras laikā būtu bijis nepieklājīgi un rupji.

Antuanete uzkāpa uz krēsla, un Noels stāvēja līdzas, tēvišķi norūpējies un gatavs meiču uzķert.

— Uzmanies . . . patentēts deglis . .. griez lēnām! . ..

—.Labvakar! — Antuanete atbildēja.

— Vai patentētais deglis nedeg lieliski? — Noels jautāja. — Jā, haha, piecpadsmit franku man izmaksāja šī lampa!

— Brīnišķīgi!

Te priekšnamā noklaudzēja, un mēs jau zinājām, kas nāk. Tas bija Gastons Grauzens, jukušais Gastons. Viņš bija nodzīvojis astoņus gadus Kalifornijā un iekrā-

jis tūkstoš dolāru. Nu viņš noņēmās no agra rīta līdz vēlam vakaram, skraidīdams no kroga uz krogu, lai labi aši tiktu vaļā no saviem dolāriem.

— Tur nāk trakais Gastons! — Noels smējās un sagatavoja glāzi.

Gastons Grauzens uz mirkli izņēma no mutes ģipša pīpi, kas bija sakodelēta līdz pašai galviņai, tad iekampa degvīnu. A, nu viņš ieraudzīja mani!

Viņš apķērās man apkārt un paberzēja durstīgo seju pret manu vaigu. Tad parādīja, kā vienmēr, rētu zem kreisās acs.

— Karā pret prussiens^28. Me California. You have match? Welcome![29]

Un prom viņš bija, nedrīkstēja taču zaudēt laiku.

Ienāca bariņš zvejnieku, visi kremšļodami un spļaudīdamies. Taču kremšļošana un spļaudīšanās bija sava veida saruna, vajadzēja tikai ieklausīties. Atnāca arī Jans, un mēs pacienājām viens otru ar visādu mārku degvīniem.

Cilvēks gan ir dīvains! Kad Jans pēc pārdrošā brauciena pirmoreiz atgriezās malā, mēs viņu gandrīz vai nospiedām: lai dzīvo Jans, velna zellis! Bet Jans raustīja plecus: «Kas tur sevišķs?» Turpretim tagad, kad neviens par to vairs nerunāja, Jans gvelza cauru dienu par savu varoņdarbu un vilka ik brīdi laukā no kabatas laikrakstus, bet mēs ņēmām viņam to ļaunā.

— «Darbonis» taču ir gluži labs kuģelis, — resnais pasta priekšnieks ieminējās; viņš bija skaudīgs kā suns.

Ar vienu uzbrēcienu Jans viņu pieveica:

— Cochon![30] Ko tāds pastmarku laizītājs jēdz no navigācijas? Es jau nesaku, ka tas būtu bijis varoņdarbs, taču nebija viegli veco kārbu tik ilgi straumē noturēt. Pievaldi labāk savu stīvo mēli! Tu varētu nosaukt vai desmit kapteiņus, tie tomēr nebūtu to spējuši!

Jans un pasta priekšnieks ne acu galā neieredzēja viens otru. Abi vienīgi ar īgnumu ņēma mutē otra vārdu. Un Jans spīdzināja resno priekšnieku, kā vien mācēdams. Kad viņam nebija nekas nokavējams un oma bija laba, Jans rīkojās pavisam nedzirdēti, proti, pieklaudzināja pastā pie mazā lodziņa. Tas gan notika reti, taču bija visļaunākais, ko priekšniekam varēja nodarīt.

— Halo!

Pasta priekšnieks iekša kraca, tapec Jans pieklauvēja stiprāk.

Priekšnieks uztrūkās.

— Malheureux![31] — viņš šķendēdamies pienāca pie lodziņa.

— Vienu mārku par vienu sū!

Tad Jans devās uz kādu dzertuvi, bet pēc pusstundas klaudzināja atkal.

— Halo!

—- Malheureux! — priekšnieks iekša izmisis sauca.

— Vēl vienu mārku. Biju galīgi aizmirsis.

Jans smējās, vai galu ņemdams, taču pēc pusstundas bija atkal klāt.

— Halo!

Priekšnieks ārdījās:

— Malheureux!

— Vienu mārku par vienu sū! Ai, ai, kas man šodien par milzu korespondenci!

Priekšnieks kļuva zils aiz dusmām.

— Tā ir nerrošanās, skaidrs!

Bet Jans paklaudzināja ar savu sū.

— Voyons![32] Es maksāju. Dari, kas tev jādara, un turi muti!

Un pēc pusstundas viņš ieradās atkal... Ho! ho! ho!

Te krogā iecilpoja ciema plukata ar caurajām biksēm. Viņš pastiepa man pretim roku.

— Šņaucienu tabakas, kungs! Papīrs man ir pašam!

Jā, tiešām, viņš turēja netīrajos pirkstos sagumzītu

cigarešu papīriņu. Iekams vēl paguvu tabaku iedot, Jans jau iebelza plukatam ar lāpstu pa kājām, un tas aizmuka.

Jans apgājās ar ciema plukatu gluži kā ar kaķi.

— Hahaha!

Pat vectēvs, kas stāvēja kā pārakmeņojies, pagriezās un nošķaudījās.

Ne mirkli Noela krogā neaprima rosība.

Ienāca kāds zvejnieks, kas izskatījās bāls kā līķis, viņš piegāja pie Noela un kaut ko nomurmināja tam pie auss.

— Haha! — Noels skāņi nosmējās. — Samaksā tos desmit sū, ko esi man parādā, tad es došu atkal uz kredīta.

— Bērniem nav ko ... — zvejnieks murmināja.

— Phe! Strādā! . . .

— Esmu slims.

— Slims? Haha! Tu zini manus principus, draugs.

Bālais zvejnieks nodūra galvu un gāja projām.

— Viņi būtu gatavi noēst man vai matus no galvas! — Noels izsaucās.

Ai, jā, tāds viņš bija. Viņš izvilka zvejniekiem pēdējo sū no kabatas, pārdeva tiem sapelējušu maizi un prastu kandžu, bet pats vai plīsa no treknajiem ēdieniem un labajiem vīniņiem, viņam piederēja māja un vesels harēms jaunu, apaļīgu kalpoņu, kuras viņš pēc kārtas vien darīja grūtas, bet, tikko runa bija par preču došanu uz parāda, tā salas ķēniņš jokus neprata. Un zvejnieki uzskatīja, ka tam tā jābūt.

Visi jau bija bālo zvejnieku aizmirsuši, kad Noels skaļā balsī uzsauca:

— Antuanet, Marij, vajag aiznest Bretonam klaipu maizes, tūdaļ pat! Saki — Noels sūta. Un krūzi piena arī!

Kroga viesiem viņš teica:

— Nevar taču ļaut cilvēkiem nomirt badā.

Un viņš nopūtās.

Tāds bija Noels. Viņam tomēr bija laba sirds, būtu netaisni to noliegt.

Šai mirklī ieraudzīju Ivonnu, Krīčas sarga Amorika meitu. Viņa ienāca nopirkt maizi.

Ivonna bija skaista! Vai atceries? Reiz pavasarī, koka tupeles klabinādama, gar Vētras namu garām gāja meitene un teicās meklējam savus jērus, un es noskūpstīju viņas brūno kaklu. Ivonna, kā gan es varēju tevi tik ilgi aizmirst!

Ivonnai bija brūna seja un augsta, spīdoša piere. Viņai smaidot, vaigos iespiedās dobītes, un tad spīdēja arī vaigi. Acis bija melnas kā ogles. Bet visskaistākie

likās mati. Tie bija rūpīgi par pieri pāršķirti un spldigi melni kā dūkanam zirgam, taču mīksti kā zīds.

Noels parādīja viņai savu labvēlību. Viņš atlika atpakaļ klaipu, ko Ivonna bija izvēlējusies, un izmeklēja citu.

— Ņem šo te, Ivonn, šis ir labāks!

Šādu sevišķu apiešanos baudīja vienīgi ievērojamākie pircēji.

— Pieraksti Amorikam! — Ivonna teica.

— Labi, labi, sveicini Amoriku!

Amorikam viņš deva uz parāda kā visiem ļaudīm, kam droši ienākumi.

— Kenavo! — Ivonna teica un gāja projām.

— Skaista meiča!

— Jā, un kārtīga turklāt!

Es neteicu nekā. Es tikai pamāju. Tad uzbeidzu savu iepirkšanos, taču nekādu steigu neizrādīdams. Salā vajadzēja būt slīpētam.

— Ei, Antuanet, Jozefīn! — Noels sauca. — Atgādiniet man, ka preces jānogādā uz Vētras namu. Ap septiņiem jājūdz zirgs!

Noelam, proti, piederēja pajūgs, lai gan visgarākais brauciens salā varēja ilgt tikai stundu. Viņa zirgs bija brangs un apaļš, ar spalvainām kājām, it kā tam būtu kažokādas bikses. Zirga iejūgšana bija īsta komēdija. Pēc tam Noels — ar piešotiem zābakiem kājās — uzsēdās uz bukas, un rati aizripoja. Tprr! Klāt viņš bija. «Zefīrs jānorīvē un jānosukā, Zefīram jāiedod ūdens, tprr, tprr, stāvi rāms, Zefīr!»

Labi, es varēju iet.

— Ar labvakaru!

Norā panācu Ivonnu. Es uzsaucu, viņa apstājās.

— Mums taču ir pa ceļam, Ivonn!

— Jā!

Viņa smaidīja. Es redzēju, cik taisna un laba meitenei sirds.

— Tu jau mani pazīsti, tu taču vēl atceries? ...

Ivonna smējās. Kā tad, viņa nebija vis aizmirsusi.

— Kāpēc es tevi nekad vairs neesmu redzējis? Es taču tik bieži eju uz Krīču. Kur tu biji visu vasaru?

— Es? Salā. Tevi gan es bieži esmu redzējusi, jā. Bet pag, es nebiju šeit visu laiku, četrpadsmit dienas pavadīju Brestā.

— Redzi nu!

Un Ivonna steidza man stāstīt savus piedzīvojumus pasaulslavenajā Brestā. Tur viņa bijusi arī teātrī un noskatījusies lugu, kas saukusies «Pliķu cienasts».

Bagāts zemnieks ieradies Parīzē un noīrējis kāda vieglprātīga vecpuiša dzīvokli, un tad tik gājis jautri, viņš saņēmis pliķus no visām pusēm.

— Viņš vienmēr dabūja pliķus, — Ivonna stāstīja, — nāca vecpuiša kreditori, pliukš, greizsirdīgie — pliukš! Haha! Visu laiku pliukšķēja vien!

— Hahaha!

Pieliekušies devāmies pret vēju un skatījāmies viens otram acīs — pļāpādami un smiedamies. Ivonna runāja dziļā rīkles balsī, un viņas sirsnīgie smiekli skanēja kā no liela tāluma.

— Cik tev gadu, Ivonn?

— Vai tu re? ... Deviņpadsmit.

Paskatījos uz meiteni. Viņa bija liela un spēcīga,

— Vai tev ir ari mīļākais?

— Haha — ko viņš iedomājas! Nē, nē, nē! Ivonna smējās.

Man viņa patika.

25

Nākošajā svētdienā satiku Ivonnu atkal pie Noela, kur viņa iegriezās, no baznīcas nākdama. Viņa pirka dziju Amorika zeķēm, un izvēle starp daudzajām, raibajām šķeterēm nebija viegla. Beidzot Ivonna izraudzījās aveņsārto. Tad viņa parakņājās pa sīkajām precēm un izcēla šauru mežģinīti.

— Cik skaista. Aubei!

— Pusmetra. Desmit sū!

— Ak! — Ivonna uzmeta mežģini uz letes. — Ko tu iedomājies, es neesmu tik bagāta!

— Dod man to mežģini, — es teicu un liku desmit sū galdā. Bet tad es jutu, ka uz mani kāds skatās, un pagriezos: Rosehere stāvēja mums aiz muguras. Ar dzeltenajiem matiem, šaurajiem vaidziņiem un daudzajiem vasaras raibumiem viņa izskatījās kā novītusi par spīti savai jaunībai.

— Labdien, Roseher! — taču viņa bija jau prom.

— Ivonn, vai tu gribi mežģini?

— Nē, nē!

Tomēr, kad es labi mīļi palūdzu, viņa pieņēma mazo velti.

Gāju uz Krīču. Nāca vakars. Kaila un neglīta mazo būdu vidū klajumā rēgojās bāka. Kāds staigāja augšā pa galeriju un svilpoja, svilpošana dzidri atbalsojās rē-nāja gaisā.

— Labvakar, Ivonn!

Ivonna stāvēja pie loga, un gaiši gaismas plankumi vizēja uz viņas brūnajiem vaigiem.

— Vai nav jauks vakars? Cik silts vējš! Vai neiznāksi drusciņ pie manis?

Ivonna atkāpās no loga, un viņas seja pilnīgi aptumsa. Blāvi balsnīja tikai zobi. Droši vien viņas ogļu melnie mati sprikst, kad tos aizskar. Ivonna smaidīja un purināja galvu.

Te mani kāds sauca.

— Tēvs tevi sauc!

Amoriks bija pārliecies pār galerijas margām un māja. Kāpu augšā pa spirālveida kāpnēm kā skanīgā dūmenī. Vienacis Amoriks noņēma segas no rūtīm, un rietošā saule iedzirkstījās šās spožās kristāla rotaļlietas lēcās un segmentos tūkstošiem krāsainām ugunīm. Zilas un dzeltenas lāsmainas šķēpu skupsnas durstīja mani, sarkani un zaļi skaudri sirpji griezās acīs. Sala zem mums jau bija tumša un klintis melnas. Pāri tālajā krastā lipinājās uguns, allaž augšup pastiepdamās, it kā bangu vidū stāvētu kāds dzelžains rēgs un blisinātu savu aci. Iesprakšķējās svece, gaismas loks pārvietojās, Amoriks ieslēdza aparātu, un spīguļojošā rotaļlieta sāka nedzirdami griezties un raidīt savus četrus staru kūļus pāri mūsu galvām tālu jūrā. Gaismā nevarēja ieskatīties, lai nekļūtu akls. Tagad nu krastā mirkšķinājās un spulgoja vesels ducis baltu, sarkanu un zaļu uguņu, tur naktī dzirkstīja lielās kokotes Francijas rotas.

Amoriks sēdēja uz maza soliņa, un viņa kreisā acs bija nomodā. Kur tu esi pazaudējis savu aci, sirmais Amorik? He, sāka pūst vējš un teica:

— Vai es, vējš, tev būtu to izpūtis no dobuma?

Nē, reiz vētras laikā buru kārts bija viņam iebelzusi pa aci.

Amoriks sēdēja ar vieglu smaidu uz lūpām un pārpilns labsirdības, kā jau cilvēks, kas nakts klusumā un vientulībā paradis būt nomodā un klusēt. Un kur gan varētu justies vientulīgāks nekā zem šīm spīguļojošām dzirnām?

Uzkāpu galerijā. Naksnīgais vējš pieglauda man drēbes pie auguma un raustīja plakstus. Gar rūtīm lēkāja lieli tauriņi un migeļu bari, alkani urbdamies gaismā. Kā rotējoši baltliesmu fontāni tumsā strūkloja staru kūļi gan augšup, gan uz priekšu, vairāk nekā trīsdesmit jūras jūdžu tālumā. Sala bija pilnīgi melna, blāvi melna, turpretim jūra līgojās spodri melna.

Zaļa guntiņa slīdēja uz ziemeļiem. Tie tur zināja, ka šeit ir Krīča, pēc četrām stundām viņi būs kanālā, pēc divdesmit vai piecdesmit stundām mājās. Vēl pēc piecām stundām viņi mūs redzēs.

Vērojām jūru un šad tad pārmijām pa vārdam. Amoriks jau sen bija atradinājies runāt.

Ja uznāktu migla, mēs paceltu mazu sviru, un saspiestais gaiss dūktu mikrofonā. Taču migla nenāca, nakts bija piebārstīta zvaigznēm.

— Ar labu nakti, Amorik.

— Vai tu jau iesi?

— Jā, esmu noguris.

— Vai tu vēl neguli, Ivonn, tik vēlā naktī?

Ivonna stāvēja tumšajā logā un smaidīja. Viņa zināja visu, kaut gan bija vēl jauna meitene

— Iznāc ārā, Ivonn! Nē? Ivonn, tad sniedz laukā vismaz roku. Kenavo, Ivonn!

— Kenavo! — viņa čukstēja.

— Ivonn, pataisi velreiz logu vaļā!

— Jā?

Izņēmu no kabatas sudraba važiņu un iemetu logā. Dzirdēju to uzkrītam uz palodzes. Neteicu nekā un gāju projām.

26

Pēc kādām dienām sēdēju uz akmens mājas priekšā. Liku roku uz tā, un, raugi, roka vēl aizvien kļuva balta: tā bija sāls, lielajās vētrās šļakatu sanesta sāls. Sēdēju un sauļojos ar mierīgām domām sirdī.

Te pār noru nāca meitene. Viņa likās ko meklējam. Apstājās, tad nāca tieši uz mani. Vai tā būtu? ... Nē, šai te bija gaiši mati.

— Vai tu tā esi, Roseher? — es teicu un piecēlos. Sirdī jutu saltumu, un arī skatiens bija salts. Uzbrāza vētra, Roseher, un aizpūta mani tālu tālu. Es vairs nemītu šeit. Turpretim Pupuls bija kā negudrs aiz prieka un sniecās ar mēli pie viņas sejas.

Rosehere klusēja. Viņa atstūma Pupulu un skatījās manī.

— Kur tik ilgi biji palikusi, Roseher? — es smaidīdams jautāju.

Rosehere pavērās manī.

— Tu jau nu negarlaikojies, — viņa nomurmināja. Asinis saskrēja meičai vaigos, acis satumsa un kļuva skadras. Tad viņa nicīgi pavīpsnāja, skatiens uzliesmoja. Viņa izvilka kaut ko aizbāztu aiz svārku jostas un nometa man pie kājām divus gredzenus.

— Man tavu gredzenu nevajag! — Rosehere izdvesa

1.58

un nobāla. — Dod tos Ivonnai! Arī tavu naudu es atnesīšu . ..

Man nāca smiekli. Rosehere bija greizsirdīga, skaties tikai. Roseher, Roseher, ko tu iedomājies? Vai tu cerēji, ka noenkurošos tavā sirdī uz mūžīgiem laikiem? Vai tu nezini, ka esmu tikai ceļinieks dzīves kļūmajās līkloču takās, šodien šeit, rīt jau citur, un naktīs allaž mītu vieglā teltī zem zvaigznēm? Ai Roseher, es celšu sev stipru māju tikai tad, kad nespēšu vairs nostāvēt uz ģikts savilktajām kājām un aiz gara laika būšu spiests diktēt savus memuārus.

Paskatījos uz Roseheri un smiedamies papurināju galvu.

— Tu taču nebūsi tāda muļķe, Roseher, — es teicu. — Gredzeni pieder tev, es tos augšā necelšu. Nav ko pieminēt arī tos pāris frankus, ko esmu tev aizdevis. Cik tu tomēr esi dīvaina!

Bet Rosehere drebēja aiz dusmām. Viņa rājās skaļi un pikti, taču es nesapratu ne vārda, jo viņa runāja bretoniski. Beidzot meitene sāka purināt mani aiz svārkiem, tik ļoti viņa bija aizmirsusies. Pupuls rēja un rūca, gatavs mani aizsargāt.

— Paliec taču reiz mierā, ko tu tā kliedz, Roseher! — es skarbi uzsaucu, un, tā kā es runāju kā salinieks, tad Rosehere tūdaļ atjēdzās.

— Es vairāk neko neteikšu, — viņa franciski turpināja, — tu vari viņai mierīgi dāvināt važiņas un visu, ko vien gribi... tādai... hahaha ... kura pinas ar visiem matrožiem .. .

— Ivonna?

— Jā, Ivonna!

Es smējos.

— Ivonna! Haha! Nē, viņa nu gan nepinas ar visiem matrožiem.

Roseheres acis zvēroja. Lūpas kļuva pilnīgi baltas.

— Vai tu gribi ar to teikt, ka es pītos ar visiem matrožiem?

— Vai esmu jel ar vārdu tevi pieminējis? . . .

— Ja tu arī būtu to teicis, es varētu pie svētās dievmātes apzvērēt, ka neesmu nevienam citam piederējusi kā vienīgi Janam. Un Jans mani precēs. Bet Ivonna — skrej vien mierīgi viņai pakaļ, — katrs cilvēks salā var tev pateikt, ka sešpadsmit gadu vecumā viņa dzemdēja nedzīvu bērnu . . . viņa ir pēdīgais draņķis!

Lai dievs stāv man klāt! Es smējos.

— Roseher, ko tu runā .. . Ivonna . . . hahaha?

— Tas ir tā, kā es saku . .. gan jau tu drīz pieredzēsi . .. Suņi jūs, vīrieši, esat, īsti suņi! Gaidi vien, kamēr viņi tevi aplaupa ... bet kādos vārdos tu mani sauci... Melis tu esi, melis!

— Paklau, Roseher, — es teicu un satvēru meiteni pie elkoņa, lai viņu nomierinātu, — tev taču ir Jans, vai ne, un patiešām tā ir labāk!

Rosehere vairīdamās atkāpās.

— Jā, man ir Jans, — viņa atbildēja, — tas ir taisnība, un, lai gan viņš ir tikai vienkāršs jūrnieks, tomēr man tūkstoškārt mīļāks par tevi.

— To es ticu.

— Tūkstoškārt! — Rosehere atkārtoja un uzlūkoja mani ar naidu. Saules gaismā acis viņai bija dzeltenas kā kaķei. — Tu vari mierīgi iet pie savas Ivonnas, tu esi tikpat nekrietns kā viņa — haha... Tu varbūt domā, ka esmu greizsirdīga . . . nekā nebija . . .

Viņa ieslēpa seju rokās un gāja projām.

— Roseher! — es iesaucos.

Taču Rosehere sāka skriet. Tad viņa pēkšņi apstājās un skāņi iesmējās.

— Tu taču esi nelga! .. . hahaha! Nelga!

Un viņa skrēja tālāk.

Es noskatījos meitenei pakaļ. Cik ātri viņa skrēja, kā aizlidinājās! Augums ienira kā miglā, redzēju vairs tikai balto aubi slīdam pa noru ... tik ātri viņa skrēja.

Jā, kādreiz bija man tā jāskrien, tagad skrēja viņa, laiki mainījušies.

Cik viņa nikna un pikta, šī dzeltenā spīganiņa! Lai dievs žēlīgs, kā viņa mani nomocīja, gluži kā plūkāt izplūkāja!

Gāju pāri norai uz Krīču.

Pupul, saki tu! — es uzrunāju suni, kas jau visu bija paguvis aizmirst. — Saki, vai tas ir pareizi, tev, kustonim, vieglāk būt taisnīgam nekā mums, cilvēkiem. Vai gan mēs bieži netikām redzējuši, kā mazā, baltā aube naktīs īrās pāri uz «Darboni», un vai mēs jebkad jel vārdu iebildām? Bet viņa ... he, Pupul, saki, vai tas ir pareizi!

Man atkal uznāca smiekli: cik ātri viņa skrēja, lai gan neviens pakaļ nedzinās!

27

Nē, Rosehere neturēja uz mani labu prātū. To teica arī Jans, kad otrā dienā atnāca pie manis:

— Tieris, tieris, cik viņa uz tevi dusmīga!

Biju no rīta izbraucis jūrā un izzvejojis smagu, resnu zivi, treknu kaferieti. Niknumā zvērojošām acīm tā blenza manī, kad vilku to no ūdens. Bet tagad nu

gulēja rāmi, tikai zvīņas vien lidoja pa gaisu. Mana kaferiete bija rijīgs gaļas blāķis ar stulbām, zeltainām, izboztām acīm un grīnām, bālām, biezām lūpām, kuru spraugā ņirdza smaili zobi, tik balti kā porcelāns. Aiz tiem rīkles tuvumā atradās otrs košļājamais — plakanu zobu rīve. Kaferietes taukais ķermenis bija klāts ar biezu, gļotainu, ķerveļainu plēvi bruņurupuča krāsā, tā ka zivs varēja mierīgi uzturēties dzīlē jūras augu biezokņos, kur to nevarēja ieraudzīt. Vai jebkad biju redzējis ko tikpat alkatīgu, rijīgu un nelietīgu? Ai, jā gan — cilvēkus! Bieži vien biju skatījis pat veselu duci līdzīgu eksemplāru kopā. Ja jūs pagadītos te — zem manām asiņainajām rokām ar uzrotītām piedurknēm — man būtu liela bauda...

Atnāca Jans. Viņš stiepa lielu māla podu, un tas nozīmēja, ka būs jāvāra kāda no viņa slavenajām bretoņu virām.

Jans bija lieliskā omā, un es nomanīju, ka noticis kas sevišķs.

Pēc tam kad Jans bija mani uzslavējis par smago kaferieti, viņš tvēra pie krūškabatas.

— Vai gribi ko redzēt, he?

— Kas tur ir?

— Nu, vai gribi redzēt? — Jans atkārtoja, un viņa gaišzilās acis iezibējās, mani uzlūkojot.

— Parādi! — es ziņkārīgi atbildēju.

Jans pavilka laukā lielas vēstules maliņu. Viņš pašķirstīja, un parādījās naudas zīmju stūrīši. Viens, divi, trīs ... pieci simti franku!

Es iepletu acis un vēros Janā.

Tad Jans izvilka vēstuli un ar cēlu žestu sniedza man rakstu.

Rakstīja angļu sabiedrība, kurai bija piederējusi «Indiāna».

— Katrs mans matrozis saņēma simt franku! — Jans stāstīja. — Phe, cik goddevīgi viņi raksta, vai ne? Un apskati aploksni! Ar audekla iekšpusi, — vai esi kādreiz tādu aploksni redzējis?

Aplūkoju aploksni gan no iekšpuses, gan ārpuses.

— Nom de pipe!* — es teicu.

Jans lepni izslējās un raidīja drosmīgu skatienu pāri jūrai.

— Tā ir kā debesu dāvana. Par katru galvu vairāk nekā sešdesmit franku! Jā, ko tagad darīt? — Jans ieskatījās man acīs. — Tagad es varu darīt, ko gribu, vai re!

Vienas nakts laikā viņš bija kļuvis bagāts.

— Ja tev vajag naudas, — Jans piemetināja, — tev jābilst tikai vārds, — un viņš stiepa man pretim divas, trīs, četras simtfranku zīmes, — tu esi mans draugs un vari ņemt, cik gribi.

Jans tomēr bija lielisks puisis!

Bet tad viņš ķērās pie darba. Nometa svārkus, atgrūda cepuri pakausī un uzrotīja nomelnotās krekla piedurknes. Podā bija kartupeļi un dārzeņi, viss juku jukām, pelēcīgs speķa gabals, grease bretonne**, pudele konjaka un apaļš sainītis. Jans mazgāja, mizoja, grieza, tad kūra uguni. Tā kā māla pods bija ieplīsis, viņš ātri sameklēja mālus, samīcīja tos un aizzieda plaisu viens divi...

Tad viņš attaisīja rūpīgi nosieto, apaļo sainīti.

* Ka tevi kociņš! (Fr.)

** Bretaņas kausētie tauki. (Fr.)

— Te būs tev maza piemiņa, draugs! — viņš teica.

Tā bija balta porcelāna tējkanna ar lētiem, zeltītiem

rotājumiem.

Jans stāvēja, kājas iepletis, un uzlūkoja mani nozīmīgi.

— Nu?

— Skaista kanna.

Jans zobgalīgi pasmējās un uzmeta tējkannai nicīgu skatienu.

— Te nu tā ir, — viņš teica, — slavenā tējkanna no kuģa «Charlotte»\ Un tie suniskie viltus zvēresta devēji toreiz apzvērēja, ka es esot nozadzis sudraba tējkannu ar zeltītu iekšpusi! Haha! Ko tu par to saki?

Paskatījos uz Janu un pavīpsnāju.

— Nu, vai ņemsi to sudraba tējkannu? — viņš jautāja.

Papurināju galvu.

— Nē, Jan, mērci. Es negribu, ka man piederētu kaut kas tāds, ko es nevarētu iebāzt kabatā, — vai saprati?

— Bien![33] — Jans paņēma kannu un ar slaidu vēzienu iesvieda to klintīs, kur tā saplīsa. Au revoir![34]

Pēc tam viņš izvilka no bikšu kabatas pulksteni.

— Tagad ir trīs, — viņš man blakus ieminējās. — Astoņos vira būs gatava.

Es lāgā ir nepaskatījos uz pulksteni, tāpēc Jans pabāza man to zem deguna.

— Jā, tieši trīs!

Tad es pulksteni ievēroju. Tas bija zelta, ar atvāžamu

vāciņu, vai tu re! Tas maksājot trīssimt franku un esot kāda Parīzes paziņas dāvana.

Es brīnījos un kratīju galvu. Jans ļāva man ieskatīties mehānismā, kur viss tikšķēja un svārstījās. Tad viņš man parādīja, cik mīksti izklājis bikšu kabatu, lai neieskrambātu pulksteni.

— Kāpēc gan tu neliki savam Parīzes paziņam, lai uzdāvina tev labāk kuģa instrumentus, Jan? — es viltīgi iejautājos, kad biju attapies no pārsteiguma.

Jans ar rādāmo pirkstu pavilka acu plakstiņu uz leju.

— Ek! — viņš iesaucās. — Kāpēc? Kā gan cilvēks var tik stulbi jautāt? Visi taču būtu apgalvojuši, ka es instrumentus esmu nozadzis uz kuģa «Charlotte».

Pulkstenis bija labs. Jans nebija izdarījis sliktu apmaiņu!

Man nāca smiekli. Jan, Jan, kā gan lai tiek gudrs no tevis? Cik bieži tu man tiki stāstījis šo notikumu uz «Charlotte», kā viņi tevi tik nekrietni apmelojuši, un man bija tevis žēl! Cik bieži tavas uzticīgās bērna acis bija asaru pilnas un tu ar nievām skandināji: «Es esot zaglis? Es?»

Hahaha! Jana dvēsele bija tiktāl ar godīgumu piesūcināta, ka viņš sašutis noraidīja aizdomas par zādzību. Nekad, nemūžam Jans neticēs, ka viņš būtu zadzis, pat ne ar tējkannu acu priekšā un zelta pulksteni kabatā, nemūžam, tam viņš bija pārāk godīgs.

Virai vajadzēja vārīties piecas stundas uz lēnas uguns, tāpēc mums bija laiks mazlietiņ papļāpāties. Mēs sēdējām mājas priekšā zemē, un Jans ielēja no pudeles, kuru viņš, bagāts vīrs būdams, bija paņēmis līdz.

Pēkšņi viņam paspruka skaļi smiekli.

— Pie joda, ko tu Rosehcrei esi nodarījis? — viņš iesaucās. — Tieris, tiens, cik nikna viņa ir uz tevi.

— Neko es viņai neesmu nodarījis.

— Ak mans draugs, viņa netur uz tevi labu prātu! — Jans turpināja. — Tu esi metis acis uz Amorika Ivonnu, tā bija Roseheres labākā draudzene, un tomēr ... kas tos meitiešus lai izprot! Vai tu neesi uzdāvinājis Ivonnai važiņu? Hoho, tā ir, vai ne? Un iedomājies, — ko Rosehere man jautāja! Hehe — kā tu domā?

— Nu?

— Viņa prasīja, vai es spētu tevi nonāvēt.

— Nanū!

— Jā, haha, tik traki top meitieši, kad viņi ir greizsirdīgi.

— Bet tu, Jan, — ko tu viņai atbildēji?

— Jā, es teicu, kāpēc ne. Es negribēju viņai samaitāt omu.

Es iesvilpos caur zobiem un pasmējos.

Arī Jans smējās. Viņš smējās ar možu pašpaļāvību, kāda ir meitenes pielūdzējam, kura sāncensis beidzot kļuvis nekaitīgs.

— Es viņai pat apsolīju, ka tevi nogalināšu, — viņš stāstīja, — tad Rosehere kļuva padevīga un lēnīga kā šunelis!

Pēkšņi Jans aprāvās un izbrīnījies pacēla zālē nomesto gredzenu.

— He, kas tad tas?

— Te ir vēl otrs, tur, zem akmens, — es atbildēju, — viņa atnesa manus gredzenus atpakaļ.

Jans iebāza gredzenus kabatā. Viņš sašutis purināja galvu.

— Tik dulns meitietis, he! Es gredzenus atdošu, kad viņa būs kļuvusi prātīgāka.

— Ak tad tu viņai apsolīji?. ..

— Jā! — smiedamies Jans atbildēja. — Ak vai, viņa bija tik dulna, viņa neļāvās man ... tikai ar tādu noteikumu. Hahaha — bet nenoteica termiņu... to aizmirsa pasacīt. Es piešķiršu tev vēl daudzus gadus, draugs! Nav ko steigties!

Tad mēs runājām par citu, un Roseheres vārds vairs netika cilāts.

Vira bija gatava. Jans noklakšķināja mēli: kas par viru! Sajūsmā viņš iestrēba kaferietes abas acis. Sēdējām un mielojāmies visi trīs, Jans, Pupuls un es. Durvis bija vaļā, un ārā dārdināja jūra.

Vai veselu stundu smalstījām ar karoti podu, kamēr vairs nespējām ne kustēt. Tomēr pods vēl nebija ne līdz pusei iztukšots, parasti ēdām no tā divas trīs dienas. Apsēdāmies norā durvju priekšā un smēķējām.

— Uzspēlē kādu dziesmiņu, tumsai nākot, — Jans teica.

Es spēlēju. Bet, flautu cilādams, šķielēju uz Janu: tur viņš sēdēja ar piecsimt frankiem rokā, skatījās tālu jūrā un sapņoja.

Uznāca nakts, un mēs gājām atpakaļ mājā, lai iedzertu kādu glāzīti.

Jans izplāja savas naudas zīmes un nemitīgi knakšķināja pulksteņa vāciņu. Viņš staroja svētlaimē. Bet brītiņu vēlāk palika pulksteni zem koka kurpes un viegli piemina, lai redzētu, cik tāds pulkstenis var turēt. Knakš, saplīsa stikls. Taču tālab jau pats pulkstenis nav beigts, vai ne, hahaha! Jans paņēma naudu, satina lo vīstoklī un lika, lai Pupuls zobos nēsā apkārt. Šitāda

nauda, phe, tā jāmet sunim rīklē, tā sviežama ugunī! Jans izrādīja arī savu mākslu. Viņš izvilka naudas gabalu no šķīvja, kas piepildīts ar ūdeni, ne pirkstu galiņus neapslapinādams. To šis gudrinieks izdarīja ar vīna glāzes un karsta gaisa palīdzību.

Viņš izmeta konjaku un pastāstīja par jūras čūsku, ko redzējis Dienvidjūrā. Piedurkni atrotījis, viņš salika pirkstus smaili kopā un kustināja delnas locītavu; tieši tā jūras čūska līdusi laukā no ūdens straumēm un teikusi: «Labrīt, Roskofas Jan!» Un pie Moluku salām jūra bijusi tik smaga kā svins; kad kuģis braucis pa to, tad ķīļūdens palicis redzams vēl veselu nedēļu.

Haha! Ak Jan!

Bija vēla nakts, kad šķīrāmies. Jans izgludināja naudas zīmes un divreiz tās pārskaitīja, bet vēl joprojām meklēja ar acīm pa grīdu, vai tikai nav ko aizmirsis. Viņš bija vienkāršas dabas un tāpēc nevarēja vien beigt apliecināt man mūžīgu draudzību.

— Dulna meitieša dēļ taču mēs neiesim naidoties! — viņš teica un uzlūkoja mani ar asarām acīs. — Vai ne?

— Tā tik vēl trūktu, Jan!

Jans spieda man roku.

— Vēl kas, Jan. Vai tiesa, ka Ivonna pinoties ar visiem matrožiem un ka viņai sešpadsmit gadu vecumā jau bijis bērns?

— Tiens! — Jans smējās. — Kas gan tādus melus izgudrojis!

28

Mani vilināja jūra. Vēros tajā, un tā māja man tūkstoš rokām. Sirds pagura, kad tālu selgā ieraudzīju tvaikoņus ... jo manis nebija uz klāja. Turp!

Diendienā darbojos pa jūru. Tobrīd izzvejojām metru garu, zutim līdzīgu zivi, kas uzturas lielā dziļumā. Zvejas auklas bija pamatīgi striķi un tik gari, ka piepildīja vai visu laivu. Bet zivs sitās kā nelabā apsēsta, un to vajadzēja tūdaļ nonāvēt. Saule mani cepināja. Seja, mugura un krūtis, dilbi un rokas iedega vara brūnumā, vietām pat sodrēju melnumā, un āda lobījās nost lielām plēksnēm. Mati savēlās un krita laukā, acis iekaisa no sāls, balss kļuva rupja un piesmakuši kā zvejniekam. Es arī runāju bretoņu gaudīgajā franču valodā, ko pat franči tik tikko saprata. Un, pie joda, es biju iemācījies lādēties un dūres vīstīt!

Kad laiks bija nelāgs, es sazinājos ar Žanu Luiju. Par pudeli degvīna jūras ķēniņš bija gatavs braukt, kad vien vēlējos. Vieni paši mēs devāmies jūrā mūsu mazajā laivelē, kad lielie zvejas kuģi raustījās pie savām ķēdēm. Mums allaž laimējās.

Jūra gavilēja un līksmoja. Bieži vien naktī tā kārdinoši trakoja pie mājas, un es modos no miega. Lietus sitās logā, vējš auroja.

— Halo! Kedril! Loci! Halo!

— Kas ir?

— Loci, es gribu braukt!

— Braukt? Uz kurieni? Tagad?

Es smējos.

— Jā, jūrā! Mazu izbraukumu. Ne jau par velti!

Kedrils izbāza galvu pa vēdlodziņu.

- Vai dzirdi, kā jūra krāc? Mēs netiksim ne simt metru uz priekšu.

— Dodu tev divdesmit franku. Divas jūras jūdzes ārpus līča!

Kedrils iznāca pusapģērbies laukā un pagājās uz jūras pusi. Lempīgi viņš noplātīja rokas.

— Solu piecdesmit franku par stundu!

Kedrils paskatījās uz mani un iegāja iekšā.

— Halo! Loci!

Taču Kedrils vairs neatbildēja. Un es raudzījos pāri jūrai ar sausām, kvēlām acīm.

Reiz šajās dienās es redzēju arī Roseheri.

Kādu vakaru atgriezāmies abi ar Žanu Luiju, un, kad mēs piestājām, krastmalā stāvēja Rosehere. Meitenei bija rokā apaļš groziņš, ko viņa rādīja Žanam Luijam.

— Jūras vēži! — viņa smējās un likās mani neredzam, taču pēkšņi tumši pietvīka, jo sajuta manu skatienu.

— Hihi! — Žans Luijs ķiķināja, kāpdams laukā no laivas.

Tad Rosehere palūkojās uz mani un smaidīdama bikli teica:

— Vai nevēlaties vēžus, monsieur?

— Pateicos, — es vēsi atbildēju.

Roseheres acis uzliesmoja, viņa ielingoja grozu ar vēžiem ūdenī un aizskrēja projām.

— Hihi, kas šai lēcies? — Žans Luijs neveikli iesmējās.

Nakamajas dienas norisinājās šādi tādi notikumi, kuriem tobrīd pievērsu maz uzmanības un kurus sapratu tikai vēlāk.

Reiz nācu mājās un pārsteigts ieraudzīju kādu stāvam pie durvīm. Tas bija tirgotājs Noels. Pienācu tuvāk, un paskat, Noelam blakus durvīs parādījās mērs. Abi jutās samulsuši.

— Kas noticis? — es jautāju.

Noels skatījās uz mēru, un mērs skatījās uz Noelu.

— Mēs ielauzāmies pie jums, — Noels smaidīdams teica.

Es saslējos.

— Esmu pārsteigts, mani kungi! — es sacīju.

Abi goda vīri atkal saskatījās.

— Taisnību sakot, — mērs bilda, — es saņēmu ziņojumu. Tajā bija apgalvots, ka tu esot spiegs, kas izlūkojot salu.

Es skaļi iesmējos.

— Maksāju uz vietas tūkstoš franku, — es teicu, — ja atradīsiet pie manis kaut raksta galiņu!

— Mēs jau izpildījām tikai savu pienākumu!

Abi aizgāja kā ar ūdeni aplieti pūdeļi.

Pēc pāris dienām ievēroju, ka mucā nav ūdens. Pa naktīm bija krietni lijis, tomēr traukā neredzēju ne pilītes. Pārbaudīju mucu, jā, tā tecēja. Pie ķīmenēm viens dēlītis bija bojāts. Pupuls ošņāja akmeni, kas atradās mucas tuvumā. Taču tas man krita acīs tikai vēlāk.

Es neko nedomāju.

Nāca drūmas un skumīgas dienas. Tās līdzinājās izmisīgiem rēgiem, kas iet un iet bez mērķa, lāgiem apstādamies, lai atsauktu atmiņā to, ko sāpošā galva jau sen aizmirsusi.

Jūra vaidēdama svaidījās šurp un turp. Klīstošie viļņi bija kā cilvēki, tūkstoš tūkstoši cilvēku, kas maldās gan šurp, gan turp, līdz nogrimst, un neviens nav redzējis, kur un kā. Tikai ne tā! Lai nāk vētra, stipra vētra, jo tikai trauksmainā nāvē mīt skaistums . . .

Zvejnieki nebrauca jūrā. Pat ne Žans Luijs. Varēju žvadzināt kabatā vai skanīgus dālderus, jūras ķēniņš bija un palika kurls.

— Man ir bail! — viņš brēca.

— Kad jau tev ir bailes, jūras ķēniņ!...

Klīdu pa salu, pieri saraucis, un klausījos viļņu dārdos. Šalkoja tā, it kā es stāvētu ūdenskrituma vidū. Debesis šķita netīras, piemēslotas, un tumšas mākoņu skrandas nokarājās stāvu no tām lejup un vilkās pār salu un jūru. Grumba manā pierē kļuva dziļāka. Es negāju uz Krīču. Nē. Ivonna... Sirdī nebija muļķīgu ilgu. Tā nonācu Štifas telegrāfa stacijā.

Dienām ilgi strādāju šeit, tik čakli, it kā man drīzumā būtu jāiztur izšķirošais pārbaudījums. Ar zaļas uguns un ozona starpniecību sarunājāmies ar neredzamiem cilvēkiem, gluži kā gari runātos cits ar citu. Kā te smaržoja! Kā dzimtenes mežos pēc lietus gāzēm.

Bušē kungs rīkojās ar slēdzi, un zaļi zibeņi šaudījās starp spožajiem konduktoriem sprikstēdami un sprakšķēdami. Brīžiem tvaikonis, ar kuru sarunājāmies, bija pavisam tuvu, varējām pamalē saskatīt tā dūmu karogu. Taču bieži tie atradās tālumā.

— Lūdzu, ziņojiet mums savu atrašanās vietu!

Trr, trr, tak, tak, trr... tā bija kuģa atrašanās vieta. Dievs, stāvi mums klāt, — kur gan tas atradās? Vēl vairāk uz rietumiem nekā Azoru salas. Mēs strādājām mierīgi un pacietīgi. Dažbrīd vajadzēja kādu jautājumu raidīt desmitiem reižu, iekams mūs saprata. Jau divas dienas centāmies sazināties ar kādu tvaikoni, kurā atradās misters Viljams Tenčs.

«Jūsu ceļa soma seko ar nākošo kuģi.»

Trr ... trr . . .

«Jūsu ceļa soma seko ar ...»

Tikko Bušē kungam atlika brīvs brītiņš, viņš raidīja šo ziņojumu gaisā. Brīžiem sakari diezin kāpēc pēkšņi pārtrūka, un tikai pēc vairākām stundām mūs atkal dzirdēja. Cik daudz vārdiņu gan nelidoja pa gaisu! Dienā nosūtījām pāri jūrai vairākus maisus skūpstu vien. Mēs bijām tie, kuri Šmita kungam, Edgaram Šmi-tam, kas atradās tūkstoš jūras jūdžu tālumā, sagādājām priecīgu pārsteigumu, jo paziņojām, ka sieva Anna ar bērniem gaida viņu Šerburgas Komercviesnīcā. Sēž viņš smēķētāju salonā ar lasītu un pārlasītu žurnālu rokā un aiz gara laika vēro pa mazo lodziņu, kā rāmi cilājas reliņš augšup, lejup un jūras svītra kļūst te šaura, te plata, jau nedēļām ilgi šī svītra gan plešas, gan saraucas; te pēkšņi: Šmita kungs, Šmita kungs! Paskat, kā sauciens viņu pārsteidz! Pie joda, kur mana cepure! Trr, tak, tak . .. cik viņš steidzīgs! «Esmu sveiks un vesels!» Cits nekas viņam steigā nav iekritis prātā.

Tad Bušē kungs lika pāri plikajam galvvidum tērauda osu ar klausāmajiem stobriņiem, uzklausīja tikšķus un pierakstīja vārdus. Mēs varējām dabūt dzirdēt visu, ko Lizerdas stacija telegrafēja lielajiem Amerikas tvaikoņiem, kas ik dienas iespieda avīzi. Tādējādi bijām lietas kursā par visu, kas nodarbināja pasauli, pat uzzinājām jaunumus vēl ātrāk nekā laikrakstu lasītāji. Tur viņā pusē iekrekstējās kāds ķēniņš savās sarūsējušās bruņās, un mēs to dzirdējām. Mēs dzirdējām, kā sprēgā ugunsgrēks, kas plosās Dienvidkrievijas mežos. Mēs dzirdējām biržas troksni, akcijas kritās, ek, velns!

Bušē kungs rakstīja, un es pārtulkoju, jo šeit es darbojos kā tulkotājs. Bušē kungs gan tekoši lasīja lielo

tautu klasiķus, taču ikdienas valodā viņš nesaprata ne vārda.

Pie mums bija ļoti klusu. Uztvērēj mastos šūpojās un džinkstēja vadi, vējš žvīgoja pāri tuksnesīgajam klajumam. Trīs no žurkulēniem, kas mita stacijā (pavisam to bija septiņpadsmit), rotaļājās durvju priekšā. Bet jūra skalojās. Tiklīdz satumsa, klajums divreiz iebalsnī-jās kā mēnesnīcā, pēc tam vienreiz iekvēlojās sarkans kā gruzdošs sūneklis. Iedegās Štifas uguns. Kad Bušē kungs izgāja laukā paelpot gaisu, tad divreiz viņš izskatījās bāls kā spoks, bet trešo reizi vērtās sarkanā dēmonā.

Trr, trr, tak, tak ... Bušē kungs sēdēja un pierakstīja vārdus. Līdz mums atlidoja vāja atbalss no lielo Eiropas bungu rīboņas.

Diezgan. Lizerdai nebija vairs nekas sakāms.

Vēlu naktī pārrados mājās. Vēl pa sapņiem es turpināju telegrafēt. Children all well. Much love. Grace [35] Dzirksteles sprakstēja. Uztvērējs tikšķēja: «Divdesmit pirmajā 36° 12' 44° 8' 10" ievēroti divi ledus kalni. Pen-silvānija.» Te ierējās Pupuls.

— Mierā! — es teicu.

Pupuls nolaizīja man roku un iesmilkstējās. Es dzirdēju viņu ošņājam gar durvīm. Iemigu no jauna. Tūdaļ pat mani atkal uzmodināja Pupuls. Viņš rēja skaļi un nikni.

Ieklausījos.

Arā čabēja un sprakšķēja. Es it kā saodu dūmus. Šai brīdī sāka ducināt, un tarkšķēdams nolija pērkona lietus.

— Tas tikai lietus, Pupul! — es teicu. — Guli mierīgs, vecais zviedri!

Taču otrā rītā redzēju, ka malkas grēda durvju priekšā pa daļai sadegusi. Mājas siena bija dūmos apkvēpusi. Ja īstā laikā nebūtu uznācis negaiss ar lietu, tad Vētras nams vairs neskaitītos.

Nogrozīju galvu:

— Kādi gan te cilvēki, pat ne malku viņi man nenovīd! — pateicu un nospļāvos.

29

Kādu nakti atmodos un sāku pārdomāt. Jā, tik tiešām, kāpēc man jāmet acis taisni uz Ivonnu, kas slēpās aiz savas jaunavības tikpat kā aiz sešcollu biezām bruņām? Kāpēc tieši viņa bija citāda nekā salas pārējās meičas, kas daudz netielējās?

Iešu pie tevis, Ivonna, un pateikšu acīs skaidru patiesību, teikšu, ko domāju un ko gribu, un tu man dosi atbildi.

Piecēlos. Nē, man nav nekādas patikas pamest visu likteņa ziņā. Taču patlaban vēl bija nakts, austrumos pletās tikai gaiša spraudziņa, pulkstenis rādīja četri no rīta.

Priekšpusdienā posos ceļā uz Krīču, bet pienāca Ked-rils un vicināja telegramu: trois bâtiments russes![36] He, kara kuģi, kas dodas uz Brestu. Te varēja nopelnīt smuku naudiņu, un divdesmit loču gan no sauszemes,

gan salām devās kuģus meklēt. Patiešām, mēs abi ar Kedrilu varētu šo naudu iebāzt savā kabatā.

Pirms brauciena iedzērām pie Hikeļa, viss ciems pie-tempās aiz satraukuma: tāda liela nauda, pasarg dievs! Visām rūpēm būtu gals. ..

Nebija vairs šaubu, ka krievi ir mūsu. Ko tu saki, loci? Haha, lai iet! Nu, Ivonn, tu jau paliec šeit...

Šķita skaidrāks par skaidru, ka bruņu kuģi virzīsies uz Krīčas uguni, un uz šādu varbūtību bāzējāmies savās operācijās. Taču no krievu kara kuģiem nevarēja gaidīt sevišķu precizitāti, tie kavējās. Jūra trakoja un ārdījās, grotbura plaukšķēja, masts krakšķēja un čīkstēja. Ked-rils uzgulās ar visu ķermeni uz stūres un auroja pavēles, cik skaļi varēdams. Un mēs abi ar matrozi tās aurodami atkārtojām par zīmi, ka esam sapratuši; tā ar neaprakstāmiem auriem brāzāmies cauri naktsmelnajām ūdens aizām un traucāmies pāri līganajām, bez atelpas ritošajām viļņu virknēm. Uzurdot gaisā veselus ūdens blāķus, fokmasts līdz pašam kuģa priekšgalam ieurbās melni spīdīgajos stikla kalnos, kas nemitīgi vēlās mums pretim. Masts izskatījās pēc sadriskāta karoga. Virmoja bangu mutuļi, un vējš žūžoja vantīs. Dienvidos kaut kur iezib-snījās saraustīts, gaistošs gaismas stars, un mēs jozām turp savas piecas jūdzes vismaz. Nolādēts! Prasts preču kuģis, ka tevi ellē!

Ar lielo naudu nekas neiznāca, trois bâtiments russes bija izsprukuši mums no nagiem. Aiz dusmām piedzērāmies. No pārguruma trīcējām — četrdesmit astoņas stundas bijām cīnījušies ar satrakoto jūru, ne kumosa pie lūpām nelikuši. Un veltīgi! Diaul! Hehe! Kā gan Matjē, sātans, to dabūjis gatavu — aizbraucis viņiem pretim līdz pat ekvatoram — kā tu domā, loci Kedril?

Pa jokam iedunckājām viens otru. Kas par veseriem bija Kedrila dūres! Mums nesās prāts uz kaušanos — lai iet!

Te nu es atkal esmu.

— Iznāc ārā, Ivonn. Pasniedz vismaz savu roku laukā!

Ivonnas lūpas bija dzedras, bet vaigi kvēloja. Meitenes mati dvesmoja vasaras siltumu, un no drēbēm plūda silāju smarža. Gaismas plankumi vizēja uz brūnajiem vaigiem un augstās pieres. Viņa bija tikpat brūna kā pats vienacis Amoriks.

— Vai iznāksi laukā, Ivonn?

Ivona pasmaidīja. Viņa zināja, kas notiktu, ja viņa iznāktu.

— Iešu citreiz, — viņa čukstēja.

— Nē, šodien, Ivonn!

— Citreiz!

Labi. Gāju projām un klajuma vidū apsēdos uz akmens. Ar kādu bijību viņa to uzņēma, kā jau meitene. Trīcēja un drebēja, gaidot, kad sitīs viņas stunda. Es pacietīšos, Ivonn, zvēru tev, ka pacietīšos.

Klau! Tas ir paisums. Bangas krāc. Klau! Bēgums. Kaijas ir ceļā.

Pa jumtu bungoja lietus, un augstu gaisos gaudodams aiztraucās vējš. Es dziedāju. Izgāju vētrā un dziedāju skaļā balsī, jo sajutu, ka esmu dzīvs. Migla. Tā plūda cauri sienām un durvīm, un mana tabaka savilga. Krīča rūkoja naktīm ilgi. Staigāju uz priekšu un atpakaļ, un ik reizi, kad Krīča pacēla balsi, man iepukstējās sirds. Tālu jūrā atsaucās kāds tvaikonis. Klusu! Tas atradās pārāk tuvu. Izgāju mājas priekšā un klausījos, elpu aizturējis. Nu tas gaudoja jau tālāk. Briesmas bija garām. Kādā miglas naktī dzirdēju pūšam tvaikoni, kas bija uzņēmis pavisam aplamu kursu. Tas brauca garām pa

nepareizo pusi, pa bīstamo Passage de Fromveur, ko zina katrs kuģinieks. Bezrūpīgi tas virzījās tieši turp, iesvilpās un nozuda, nemaz neapjauzdams, cik tuvu klintīm bijis tā ķīlis. Tur selgā bija zemūdens klintis, tik asas kā izkaptis, kas tikai to vien gaidīja, lai kuģus visā garumā uzšķērstu.

Kad uzlēca saule un skāra visus noras stiebriņus un zālītes, sala izskatījās kā apsarmojusi. No ziemeļiem, no Īrijas un Anglijas, devās šurp gājputni, kāsī laizdamies pāri salai un ātri ātri izzuzdami pamalē. Tiem allaž sekoja nosebojušos bariņi. Vai tie spēja ceļu turpināt vai ne, tas šeit netika ņemts vērā. Bet nakts melnumā putniem brāzās pretim daudzās bāku ugunis, pēkšņi iedegdamās to priekšā, un, iekams lidojošais kāsis paguva novirzīties, jau simtiem putnu gulēja ar sadragātām galvām. Visa sala tolaik pārtika no putniem. Arī es. Vajadzēja tikai aiziet uz Krīču un tos uzlasīt. Tie atradās norā, klintīs, visur. Knābji bija mazliet pavērti, it kā putni krītot būtu iekliegušies, apaļi, pelēki vāku jumoli sedza mazās acis, kas valgi mirdzēja. Un cik vāri kauli bija sataustāmi zem mīkstajām dūnām!

Pupuls baudīja labas dienas.

30

— Labdien, Matjē! Labdien, Lonēr! Ptižan! Sveicināti visi kopā!

— Mēs pārvācāmies šurp uz zveju, gribējām redzēt, kā tev sviežas.

Viņi nebija mani aizmirsuši! Kur nu, pat atnākuši līdz pašam Vētras namam.

Jums jau glāzes nav vajadzīgas, tik cienīgi neesat ... ei, pie visiem jodiem, Ptižan, tu taču iztempsi visu pudeli! Vai mēs būtu pilnā? Stāstiet, kas no jauna! Ak sumpurņi, nu tikai man iekrita prātā — jūs taču mums nocēlāt no deguna priekšas tos trīs krievus, velna zeļļi! Bet mēs abi ar Kedrilu tik tikko jūrā garu neizlaidām!

Rīts bija skaidrs un dzedrs. Kā viens vienīgs dzidri dzidrs kristāla slānis klājās gaiss pār jūru. Jūra vizmoja tēraudaini zilga un izstaroja varenu spozmi un zaigojošu gaišumu, spēcīgu ņirbu ietrlsota, un sirdi darīja vieglu un līksmu. Pie apvāršņa šaurā joslā plūda lekns ultramarīns. To varēja tikai apbrīnot. Slapjās radzes saulē vizuļoja. Lejā ostā stāvēja zvejnieki, tie bija skaļi un priecīgi un gaidīja brīzi. Saule sārtoja vīru spirgtās, nomazgātās sejas. Labrīt! Labrīt visapkārt!

īrāmies pāri uz «baznīcas torni». Līcī redzējām mazu, mirdzošu buru, tur bija 2ans Luijs. Mūždien jūras ķēniņš pirmais! Likās, it kā ārpus līča būtu kāda riekša-viņa vēja, un mēs vilkām augšā grotburu. Lonērs, Pti-žans un es. Plakš, plakš, lēnām cēlās smagais audekls, un mēs gulējām augšpēdu uz klāja. Tad Lonērs un Pti-žans saspringa laivā iepretim «baznīcas tornim», es atspiedos ar muguru pret mastu un rīkojos ar piecus metrus garo irkli — tas līgani locījās, rokas kļuva cietas kā dzelzs — un masīvais «baznīcas tornis» sāka lēnām slīdēt. Grotbura nokarājās ļengani kā pie kāķa vilkta un lāgiem mazliet noskurinājās, tas viss. Ne mazākās vēsmiņas.

Līcis bija gluds kā eļļa. Kur parasti slaicījās bangu vērpetes, jūra tikai viegli sprogojās un cilājās. Klintis saulē ziedēja kā ķiršu koki, tālu selgā viznīdamas kā

perlamutrs. Pienainas, saules caurstrāvotas miglas strēles lēnām lidinājās pāri salai, cita aiz citas. Tālumā ūjināja mazs preču tvaikonītis, šad tad pa minūtei ierūko-jās ari Krīča.

Licis palika aiz muguras, atradāmies jūrā. Matroži uznāca uz kuģa, un sākās darbs. Sakārtojām murdus. Tie bija kārklu plteņi un atgādināja lielus mušu ķeramos traukus. Ar vienīgo ieeju pašā augšpusē. Murda vidū tika piestiprināta zivs, pussapuvuši, ļeckaina zivs, kurai acis jau pelēkas. Pie dibena cieši piesējām akmeņus. Plteņi bija smagi, asinis pulsēja, dobji dunēdamas deniņos, kad kopā ar Lonēru sviedu murdus pār bortu. Pēr-Jots putu vainags izrisa tur, kur tie uzkrita, tad plteņi ieslīdēja dzelmē. Lai murdus atkal varētu izvilkt, tiem bija piesietas garas virves ar korķu saišķiem galos.

Darbs bija veikts, mums atlika vismaz sešas stundas laika.

Pa to starpu kuģa puika bija uzvārījis kafiju, mēs apsēdāmies apaļā lokā uz klāja un dzērām karsto dziru no skārda trauka, kurā bija iezīmētas veselas gadskārtas gan no netīrumiem, gan vīna, gan kafijas un konjaka. Izstiepos garšļaukus saulē un sniedzu tai pretim rokas un seju, un kailās kājas. Tad es jutu, ka svelmē briestu kā maize krāsnī. Jūra bija gluda un dzidra kā ledus, vietumis dzīlē ar baltganzaļiem spraukumiņiem. Brīžiem tā raucās kā āda grumbās, bet stīrborts slīdēja gar tālē vizošu ceļu, kas dzirkstīja kā neskaitāmi sīku, šaudīgu zivtiņu pulki. Uzspurdza kaijas, un nelielos baros aizlaidās zīriņi.

Tri-i, tri-i,

Doi, doi, gullugullu, gullu, doi.

Iznira trīsstūraina spura, zivs nošņākdamās ievilka elpu, kā gaisa spiediena bremze elektriskajos tramvajos, un veikli aizmetās prom. «Suflieris», vismaz četrus metrus garš. Tas peldēja ātri, ievilka elpu vēl divas trīs reizes — un prom bija.

*Sala zvilnēja tālumā kā pelēks, zvlņainām bruņām klāts, glūnīgs zvērs, savus briesmīgos zobus pa pusei no ūdens izbāzis, ar dzeloni uz deguna. Tā izskatījās neapdzīvota, un kam gan arī būtu ienācis prātā apmesties neauglīgo akmeņu kaudzē? Miglas vāls tuvojās Krīčai un ietina to, un Krīča sāka rūkot, bet šeit jūrā saule spīdēja jo gaiši. Migla vēlās tuvāk un apņēma «baznīcas torni». Miglas stērbeles stiepās garām un iekārās apģērbā un matos, un visi izskatījās tā, it kā patlaban izkūpētu dūmos. Pūta kāds tvaikonis, tik spēcīgi un mierīgi, kā pūš tikai liels pasta kuģis, kas nebaidās, bet prasa brīvu ceļu. Tas tuvojās, un mēs ķērāmies pie airiem, nevarējām taču zināt, no kurienes kuģis nāk. Tad tas iznira no miglas kā milzu rēgs, ar visiem saviem mastiem, rājām, dūmeņiem, klājiem. Tas bija P. and O. Steamer. Šajā mirklī migla pašķīrās, un tvaikonis mirdzēdams un laistīdamies pabrauca mums cieši jo cieši garām.

Uz klāja pulciņos stāvēja meitenes ar plandīgiem plīvuriem. Nekavējoties Lonērs sāka spēlēt mutes harmonikas. Meitenes sauca kaut ko un spiedza, un vēdīja baltos mutautiņus.

— Hi-i-i!

-— Vai gribat zivis? — Lonērs pacēla kādu zivi un svieda to uz tvaikoņa pusi.

— Hi-i-i! — meitenes atsaucās.

Tad Lonērs, šis pasaules braucējs, uzspēlēja: «God save the queen.»[37]

— Hi-hi-hi-i-i! — meitenes spiedza.

«Baznīcas tornis» sāka grīļoties.

— Uhonneur![38] — Lonērs teica. — Ja mums viņas te būtu! Ak! Katram pa vienai, bet man divas jaunas atraitnītes!

Un viņš noskatījās aizslīdošajam tvaikonim pakaļ ar gaišām, pārgalvīgām acīm. Pēc tam instinktīvi sakustējās, turklāt tik komiski, ka mēs vai galu ņēmām aiz smiekliem.

Tad nāca kāds tvaikonis, kas izskatījās ļoti jocīgs, jo dūmenis tam atradās pašā aizmugurē. Tur bija nelaipni ļaudis, melni kā nēģeri tie lūkojās uz mums un tikai mazliet pavīpsnāja. Lonērs piedāvājās sadot pa to kokainajiem ģīmjiem.

Kādu brīdi valdīja miers — šur tur atradās pa tvaikonim, tie izzuda miglas vālos, pūta, iznira no jauna — bet tad uzradās dīvains burinieks. Mīļo stundiņ! Mazs mazītiņš un gluži kā no cita gadsimta ... Tam bija divēji masti, viens īsts, bet aiz tā tikai stuburs. Reliņš — divu plaukstu augstumā, tas viss, tāpēc dīvainie zeļļi rīkojās ar gariem irkļiem. Tā bija kārba, kādā var doties ceļā labi ja pa ezeru, kur nu vēl pa jūru.

— Ei, cik mezglu jūs stundā veicat?

Neviens neatbildēja.

Lonērs iebāza pirkstus mutē un izaicinoši iesvilpās. Sak, vai mums būtu jākāpj uz kuģa un jūs jāiekausta?

— No kurienes braukdami?

— No Spānijas.

Te sarosījās Ptižans. Viņš ošņājās ar strupo degunu, un viņa ačeles meta zibšņus.

— Uz kurieni braukdami? — Ptižans jautāja. Viņi bija tagad pavisam tuvu.

— Uz Havru.

— Tātad uz Angliju jūs braucat? Ptižans sacīja un smējās. — Kāda krava?

— Vīns.

$o ļaužu sugu Ptižans pazina. Viņš pats taču bija darbojies šajā nozarē.

Tie ir blēži, — viņš man teica, — paskaties jel uz kuģi! Nemūžam viņi uz Havru nebrauks. Haha, dodiet mums vīnu, mēs dosim jums zivis.

Taču dīvainā burinieka ļaudis uzreiz vairs nesaprata ne vārdiņa franciski, viņi šķendējās spāniski.

Lonērs piedāvājās iedauzīt tādiem paurus.

Turpretim Ptižans sekoja viņiem ar spožu, ilgu pilnu skatienu.

— Ehē, viņi ir sprukās, tāpēc airē. Iedzīti jūra, un vēja nav, — Ptižans līdzcietīgi noraudzījās nopakaļ un paklakšķināja mēli.

Ptižans izskatījās padumjš un vientiesīgs, kādi bieži vien izskatās tie, kam negaidot piespriests nāves sods. Viņi esot nezko tur nodarījuši, tik tiešām — viņiem pašiem par to nav ne jausmas, viņi ir galīgi izbrīnījušies. Ptižans bija piecus gadus kalpojis pie kapteiņa, kura specialitāte bijusi kuģu zaudēšana. Ja kapteinim uzticēts kāds nolietots kuģis, ko sabiedrības apņēmušās apdrošināt vairs tikai ar mokām, tad neesot bijis divreiz jāsaka: tikko apdrošināšanas sabiedrības sākušas vilcināties vai tamlīdzīgi, ar to pieticis. Kuģis vairs nav

atgriezies! Tas avarējis, tas nogrimis, šā vai tā, bet tas nav vairs atgriezies! Piemēram, kuģis ticis aizurbts, tas dabūjis sūci, tas nonācis briesmīgā stāvoklī, torpēd-laivas steigušās ņemt to lauvā, tas nav padevies, bet gājis bojā. Ptižans piedalījies tik daudzās kuģu avārijās kā neviens cits. Samaksa bijusi lieliska. Bet tad, tieši tajā laikā, kad Ptižanam vajadzējis iet kara dienestā, kapteinis noslīcis līdz ar visiem kuģa ļaudīm. Šoreiz viņš mazliet pārrēķinājies un uzskrējis gaisā ātrāk, nekā gribējis.

Ptižans varēja stāstīt dienām ilgi. Trīs vārdi, trīs žesti, taču viss kļuva skaidrs. Viņš bija par dumju, lai melotu.

Turpretim Lonērs bija atjautīgs puisis ar gaišu skatienu un izveidotiem vaibstiem. Tas gan meloja. Visas Lonēra kustības bija straujas. Un nerimtīgi viņš darbojās. Te nagloja kārti, te sēja auklu, te lāpīja buru, allaž visu ko redzēja. Viņš staigāja basām kājām, valkāja īsas bikšeles un smieklīgi īsiņu kreklu — kas tas tomēr bija par kreklu! Tas sniedzās tikai nedaudz zemāk par pleciem, atsedzot visu brūno muguru, rokas un krūtis, un tomēr bija krekls, turklāt vēl krekls no Sanfrancisko. Uz Lonēra labās rokas dilba bija uztetovēts buru kuģis un Napoleons, ap kuru vijās resna čūska, uz krūtīm rēgojās milzīgs republikas attēls, bet, kad viņam noslīdēja bikses, uz dibena bija redzama saritinājusies zivs ar niknu skatienu un draudīgiem dzeloņiem. Lonērs bija brūns un puspliks, katrs varēja pārliecināties, ka viņš neapšaubāmi ir vīriešu kārtas.

Viņš izveidoja uz klāja no virves astotnieku un dejoja, vienlaikus pats spēlēdams; to viņš veica tik izmanīgi, ka ne reizi nepieskārās ar kājām virvei.

Protams, to spēju arī es.

— Lonēr, spēlē!

Paskat, tas nemaz nebija tik viegli, kā izskatījās.

Tad mēs izmetām auklas un apklusām. Gāja stundas. Zvejojām zivis, citas spožas kā tērauds, ar smailu līdakas purnu, citas sidrabaini mirdzošas, ar tādiem kā pūķa spārniem uz muguras, citas plēsonīgas, ar asiem zobiem rīklē, ar platu, alkatīgu smeceri, ar izboztām kaķa acīm, ar svītrainu ķermeni kā tīģerim, ar ķieģeļ-sārtu galvu un iesarkani dzeltenām spurām, citas gluži piemīlīgas, kas, izvilktas no ūdens, kļuva koši sarkanas, citas rumpučainas, resnas un neveiklas, ar kārīgām, biezām lūpām, un vēl daudzas un dažādas. Tur nu viņas gulēja kaktā, kampa gaisu un beidzās nost. Bet varbūt rīt mēs gulēsim jūrā un kampsim gaisu. Kā zemūdene piepeldēs zivs un izraus mums acis, bet cita, resna, ar kārīgām, biezām lūpām apskrubinās degunu.

Saule pacēlās zenītā, zvilnēju, garšļaukus izlaidies uz sasilušā klāja, un vēros augšup saulē. Tā plaiksnījās, liesmoja un vēdīja gar seju ugunīgus, garus karogus. Aizvēru acis un snauduļoju. Te sāka raustīties ap pirkstu aptītā aukla: tur dzelmē kāda zivs, neatliekamas vajadzības spiesta, vēlējās runāt ar mani.

Tālumā skanēja salas zvani, un kuģa puika uznesa pusdienas. Lielu podu ar virumu, kartupeļiem, kāpostiem un zivs gabaliņiem, lieliski. Apsēdāmies visapkārt podam un sākām ar karotēm smelt. Lonērs uzsāka tik traku tempu, ka neviens nespēja tikt līdzi. Kuģa puika drīkstēja podu izlaizīt.

Nu bija laiks celt laukā murdus. Virves jau bija iegrauzušas robus laivas malā, un laiva dūca un zum-bāja kā kontrabass. Vajadzēja aptīt ap rokām drānas gabalu, jo slapjās, sasmagušās virves griezās ādā. Laiva mirka vienā ūdenī, un ar jūras augiem un zāli apķērušies murdi uzvandīja spēcīgu, auglīgu dvesmu no pašas dzīles. Pirmie pīteņi bija tukši, tur tupēja tikai pāris gliemežvāku un jūras zvaigžņu, un viens vienīgs krabis. Lonērs saņēma to ne visai laipni. Tā kā krabis nevēlējās labprātīgi nākt no murda laukā, tad Lonērs vispirms izrāva tam dažas kājas, jā, nu gāja viegli. Murds pēc murda slējās augšā, un mēs saspringti vērojām ūdeni, kur tiem vajadzēja parādīties. Kad redzējām peldam bālganas, beigtas zivis, tad cerību bija maz. Veikals zēla, varējām būt apmierināti.

— Hehe! Nāciet vien laukā!

Lonērs veikli satvēra langustus ap vidukli, iemiedza tos starp ceļiem un pārgrieza tiem spīļu cīpslas. Lan-gusti spurkšķēja, brr! brr! un atmuguriski uz astēm kāpās atpakaļ, tie baidījās no Lonēra naža un blenza uz to ar izboztām acīm. Taču nekas nelīdzēja. Apbrīnojami, ka lielāko tiesu tie atradās murdos pa pāriem. Droši vien bija devušies kāzu ceļojumā un pēkšņi jūras dzelmē uzdūrušies brīnišķīgam, ar zivīm pilnam mājoklim, kur ērti apmetušies. «Šeit mēs paliksim, mīļotā ...» — bet te mājoklis sāka kustēties. Langustiem bija vara bruņas un krimstalu vairogs uz muguras. Murdā atradās arī pāris omāru spožās tērauda bruņās. Tie mežonīgi sita ar spīlēm uz visām pusēm, un Lonērs dabūja belzienu pa roku. Izsprāga asinis.

— Sacre nom de bleu cochon![39]

Uzmanīgi, Lonēr! Omārs pāršķeļ pirkstu it viegli.

Bijām jau atkal murdus sakārtojuši un nolaiduši

dzelmē, kad mums tuvojās maza laivele. Ņēmām acis vai pirkstos, kas, pasaulīt, tie varētu būt... Tas bija Jans.

Viņš bija īries selgā četras jūdzes, lai mūs apciemotu.

— A, mazais kapteinis! Vai tad jūs šodien nestrādājat?

— Nē, mašīnas pagalam! — Jans bija skaļš un vienaldzīgs, viņš gribējis tikai redzēt, ko mēs darām ... taču es tūdaļ sajutu, ka Jana apciemojumam ir īpašs nolūks. Tas skāra mani.

Jana acis bija asiņu pielijušas, un es zināju, ko tas nozīmēja. Janam iestājušās melnās dienas. Tad viņš šaušalīgi dzēra, dienām ilgi, un «Darboņa» matroži neuzdrīkstējās ne pīkstēt. Ar neprātīgās dusmās pietūkušām kakla dzīslām viņš skraidīja kā tīģeris šurp un turp un meklēja rūsas traipus uz klāja. Viņš berza, skrāpēja, pārbaudīja ik naglu, žvarkstināja enkurķēdes un trices, visu laiku purpinādams un ne vārda nerunādams. Matrozim, kas patlaban krāsoja, viņš, neko nesacīdams, izrāva otu no rokas un ņēmās pats krāsot. Bet matrozis sargājās kaut ko bilst, jo tad šis vulkāns sāktu spļaut uguni un klints bluķi birtu kā krusa. Bet Jans dzēra aizvien trakāk, vai samaņu zaudēdams aiz dusmām, jo pats nezināja, kāpēc.

Šādā stāvoklī Jans ieradās «baznīcas tornī».

31

Taču Jans neteica nekā.

Pienāca vakars, un arī vakars nenesa vēju. Līdz ar straumi peldējām garām salai uz ziemeļiem. Kādu laiku matrožiem nācās ar laivu piejūgties mums priekšā, bet

mēs abi ar Janu īrāmies ar garo irkli. Par mata tiesu paslīdējām garām klintīm, pret kurām krākdamas slējās putas.

— Nu, Jan, kā iet?

Jans izvairīgi paskatījās.

— Labi, kā citādi?

Rietēja saule, un jūra zvīguļoja kā tūkstošiem logu rūtis. Saule kvēloja kā purpurs violetos padebešos, tad kļuva dzeltena, nespodra, un debess tās aizmugurē vērtās pelnu pelēka. Dzirkstošais ceļš, kas veda no saules līdz mūsu laivai, sāka raukties, kļuva īsāks un īsāks, līdz izgaisa. Saule bija norietējusi. Klusajā okeānā ausa rīts. Mēļās salas aizmugurē sāka šaudīties gaismas kūļi, tā bija Krīča. Štifa mirgoja tepat vai acu priekšā, balta, balta, sarkana, aizvien tālāk.

Mijkrēslis bija liegs kā zili dūmi.

Kuģa puika mazā krāsniņā uzpūta ogles un, kad tās sāka kvēlot, uzlika tur virsū augšpēdu mūsu lielo krabi. Vispirms tas jutās gluži omulīgi, gluži kā jūlija saule cepināja muguru, un krabis labpatikā šļaucījās, bet tad tam sametās par karstu. Tas izmisīgi airējās ar spīlēm un mala savus gremokļus. Čaula pārplīsa, ogles sāka čūkstēt, taču krabis vēl joprojām kustējās. Beidzot tas norima, un tā bija zīme, ka cepetis gatavs.

Mums bija maize, ķocis ar sarūgtējušu sviestu un uz kārā zoba vēl krabis. Es dabūju spīles. Ak! Kā viss garšoja! Pat sviests galu galā nemaz nebija sarūgtējis un gāja varen pie sirds. No neēšanas vēderi šķita pierauti pie mugurkaula, un mēs būtu spējīgi rīt skārda bundžas un zāģu skaidas. Jans atkorķēja pudeli un laida to apkart.

Man jāsaka — bija skaisti. Jutāmies noguruši, paēduši un dzērām. Tur viņi visi sēdēja pulciņā, brūni un mežonīgi, ar gaišām acīm pierē, labsirdīgi kā bērni, ko uzaudzinājusi jūra, un ar sparīgiem, omulīgiem smiekliem. Lonērs stāstīja kādu piedzīvojumu. Kā viņiem kuģis sasalis ledū ziemeļos aiz Ņufaundlendas. Vispirms noledojis klājs un reliņi, tad apledojuši masti un garas lāstekas nokarājušās no rājām un tauvām, sasalusi stūre, un beidzot viss kuģis bijis smags un neveikls ledus bluķis. Nākuši vižņi, ielenkuši to un spieduši no visām pusēm, ka tas krakšķējis. Tā kuģis lēnām dzīts projām, dienām ilgi. Lonēram kajītē bija rūpīgi saglabāts izgriezums no avīzes, viņš sadabūja to. Man vajadzēja to nolasīt.

Tad Ptižans atcerējās savu kapteini. Viņš stāstīja ta: «Kapteinis, zin, bija īss un resns. Četrstūrains. Stiprs vīrs, enkuru kā nieku rāva ar roku laukā no dziļuma. Kad pārskaitās, zin, tad kakls tam piepampa resnāks par galvu. Tā ja! Bijām uzņēmuši ogļu kravu. Anglijā. Ogles? Mēslus! Kapteinis staigā apkārt nerunīgs. «Uzmanies!» mēs sakām. Kapteinis vēro debesis. Jūru. Krastu — tur tālumā. Kapteinis zināja katru akmeni jūrā. Ar aizsietām acīm viņš varēja apbraukt zemei apkārt. Uz goda! Tā viņš nāk līgodamies pāri klājam, pudele rokā. «Garçons^40, iedzersim pa glāzītei.» Saproti? Tā bija zīme. Mēs sējām savas paunas. Otrā dienā kuģa uz ūdens vairs nav.»

— Kapteinis tik bija kuģinieks. īsts kuģinieks! Vissliktākajā laikā ar kabatas lakatiņu pie mastiem varēja izbraukt pa spraugu divu māju starpā. Uz goda!

Kapteinis tik bija mākslinieks, ists profesors! Ptižans teica un iepleta acis briesmīgi plati.

Un mēs smējāmies, tāpēc ka viņš tik briesmīgi iepleta acis.

Tad pienāca mana kārta.

— Bet tagad kaut ko uzspēlē! — sacīja Matjē.

Izvilku no kabatas flautu, izpūtu tabakas druskas un

apslapināju lūpas.

— Ko jūs gribat dzirdēt?

— Vienalga.

Savilku lūpas, iepūtu flautā un ļāvu pirkstiem skraidīt pa caurumiņiem. Brīnum dzidri mazā flauta skanēja pār jūru:

Pēdējā roze, kā vari tik viena šeit plaukt?

No tavām jaukajām māsām jau sen nav ne vēsts,

Zieda neviena .. .

Viņi sēdēja man apkārt un klausījās.

— Tālāk!

Liku pirkstiem dejot pa flautu un putu:

Baudiet jel dzīvi, prieks ir tik īss;

Plūciet, ak, rozi, iekams tā vīst...

Uzbeidzu ar brīnišķu trilleri, un ar to mans repertuārs bija izsmelts.

— Cik skaisti viņš spēlē!

— Tu tak vēl nedomā beigt? Uz priekšu!

— Jūs gribat vēl klausīties? Labi.

Izkratīju flautu un cēlu to atkal pie lūpām.

Un vēlreiz mazā flauta dziedāja:

Pēdējā roze, kā vari tik viena šeit plaukt? . . .

Un pēc tam:

Baudiet jel dzīvi, prieks ir tik īss...

Atkal uzbeidzu ar brīnišķu trilleri, kam ļāvu klusu izskanēt, un koncerts bija galā.

Viņi sēdēja pulciņā un māja ar galvu.

— Skaisti tu šodien spēlēji!

Vienīgi Jans neteica nekā.

Debesis vērtās tumši zilas, nāca nakts. Visi nolīda kur kurais, tikai Matjē bija sagumis pie stūres kā nekustīga ēna. Noguļos uz klāja, kas bija siltuma piesūcies, sakrustoju rokas zem galvas un klausījos visos sīkajos troksnīšos, kas gar laivu skrapstinājās un tuk-stēja. Dienvidos mirkšķinājās Štifa, bet Krīča dzēla ar zvīļiem dzeloņiem. Tur dusēja Ivonna. Ziemeļos lodāja zaļa uguntiņa: kāds tvaikonis iebrauca kanālā. Debesīs asi iezīmējās tauvas, kas nokarājās pār mani. Zvaigznes spīdēja un mirguļoja. Margo kā lietutiņš, — es nodomāju.

Uzlēca mēness. Kvēli sarkans un pārmērīgi liels tas stāvēja pie apvāršņa, un visi sīkie vilnīši brāzmoja tam pretim. Tas kāpa augstāk, dižs un cienīgs, taču neiedvesa ne bijību, ne bailes. Tas kļuva dzeltens kā citrons, bet, kāpjot vēl augstāk, sidrabaini balts un zaigojošs. Tauvas meta pāri klājam asas ēnas, kas lāgiem viegli šūpojās, cita ar citu saplūstot.

Līdz ar mēnesi bija uzradies mazs, šaurs mākonītis. Tas izpletās pāri debesīm un vizēja balts kā tikko uzkritis, čaugans sniegs. Un tikpat ātri, kā kūst sniegs, tikpat ātri tas izklīda, un vienā mirklī debesis bija atkal skaidras. Tad pamalē, apakšā zem mēness, saradās nelielu

padebešu pulks, līdzīgi karaspēka izlūkiem, kas nākuši, lai visu izpētītu. Tie nogriezās sāņus un atkal nozuda, karaspēks neieradās. Visapkārt virs sīkajiem viļņiem slaicījās dūmu mākulīši, it kā jūra būtu aizdegusies. Tie sabiezēja, un, gluži kā rudeņos virs pļavas, tā pa jūru nu peldēja dūmakas sala Pēkšņi miglas sala pacēlas un lēnām uzlidoja gaisā: jūra dzemdēja mākoni.

— Mums uznāks migla, — ierunājās Matjē, tikpat kā balss no jūras.

Un atkal es zvilnēju un vēroju brīnumainības, kas norisa visapkārt.

Jūra vērtās dūmakaina un pelēka, it kā mēness pēkšņi būtu norietējis. Štifas uguns tālumā izskatījās kā iekaisusi, sarkana acs, kas paveras tikai ar mokām un tūdaļ aizdarās. Bet pie apvāršņa šaudījās blāvi mirdzošas gaismas strēles, tā bija Krīča.

No lūkas iznira ēna, un es sadzirdu basu kāju soļus uz klāja. Aizvēru acis.

— Ei! — Jans čukstēja un notupās man blakus, ka nobrakšķēja vien.

Es nekustējos. Tā jau biju paredzējis, ka apciemojums domāts man.

— Ei! — Jans mani purināja, un es attaisīju acis.

Kādu brīdi viņš skatījās uz mani, tad teica:

— Brauc projām!

Aiz brīnumiem iepletu muti un nebildu ne vārda.

— Brauc projām! — Jans atkārtoja.

Es pasmaidīju. Jana acis izskatījās kā tumšas, spīdīgas alas. Pat tagad puskrēslā varēju redzēt, ka tās pielijušas asinīm. No Jana mutes plūda konjaka tvaiki.

— Jan, — es sacīju, — tu esi dulns. Liecies gulēt, draugs!

*— Tā kā tu zinātu, — Jans turpināja, — ar mūsu draudzību ir cauri. Mums vienam ar otru nav vairs nekā kopēja.

Viņš runāja nopietni, es to dzirdēju pēc Jana balss.

Piecēlos sēdus.

— Jan?

Jans purpināja:

— Rosehere man visu izstāstīja. Pagājušo nakti. Šorīt agri aizgāju pie tevis, bet tevis nebija. Tāpēc braucu šurp jūrā. Jā, viņa man atzinās, ka bijusi pie tevis . .. kādā vājuma brīdī, es atrados Brestā, viņa atnākusi pie tevis, pieklauvējusi, tu iznācis laukā. Viņa skrējusi prom, bet tu noķēris viņu un uz rokām ienesis iekšā.

Brīnījos aizvien vairāk. Visi locekļi kļuva slābani.

— Tātad viņa tev izstāstīja, Jan?

— Jā, visu. Es viņu situ, tik tiešām, briesmīgi situ. Biju kā bez prāta. Daudz nebūtu trūcis, ka būtu viņu nositis. Bet viņa neizdvesa ne skaņas, tāpēc es pārtraucu.

Klusums.

Pār debesīm pārslīdēja zvaigžņu izdega. Arī tur augšā viss nebija kārtībā. Pārdomāju. Kā gan man Roseheri saprast? Viņa būs atklājusi noslēpumu, lai Janu uzkūdītu man. Tikai tāpēc.

— Tas ir viss, ko gribēju tev sacīt, — Jans no jauna čukstēja. — Tu mani piekrāpi. Viens no mums ir salā lieks. Brauc projām, es tev saku!

— Un ja nu es nebraucu? — pēc brīža jautāju.

Jans klusēja. Tad viņš pasmējās — klusā, aizsmakušā balsī.

— Brauc! — viņš čukstēja. — Tu esi bijis mans draugs, tāpēc saku tev: brauc! Es esmu bez prāta, vai dzirdi? Brauc ar nākošo laivu!

Tāda bija mūsu saruna. Gulēju un ilgi domāju. Vienas nakts laikā viss mainījies. Esmu zaudējis Janu, un mēs taču bijām labi draugi, vai ne? Dzīvo vesels, Jan! Taču, vai es braukšu vai ne, tā būs mana darīšana. Man pārskrēja šermuļi. Ak, Jans bija gan spējīgs uz daudz ko. Pasmējos savā nodabā. Lai viņš ar dieva palīgu dara, ko grib. Viņam jāredz pašam, kā tikt ar savu greizsirdību galā. Ar labu nakti!

Iemigu ciešā, veselīgā miegā. Ap pusnakti atmodos no svilpoņas, kas brāzās man pāri. Tālumā ducināja pērkons, zibeņi maldījās pie apvāršņa kā sīki sazarotas uguns svēdras un apspīdēja smago mākoņu blāķu malas. Bura blīkšķēja kā zalves, un mēs ātri traucāmies projām.

— Pielūko, ka nepārvēlies pār bortu! — Matjē smiedamies uzsauca. Viņš vēl joprojām atradās sardzē.

Kā gan es būtu varējis pārvelties pār bortu, ja gulēju tik tuvu pie reliņiem! Sāka līt, pārvilku sev pāri kādu buras lancku; lietus plūda pa seju, tas bija remdens. Zibšņu gaisma spiedās cauri plakstiņiem un spožos apļos auļoja caur smadzenēm. Iemigu no jauna.

Kad atmodos ar nelabuma sajūtu, jau bija rīts. «Baznīcas tornis» valstījās, grima viļņos un cēlās. Abas mazās, tauvā vilktās laivas sekoja tam kā šuneļi mātei, bailīgi palēkdamās un steigdamās. Jūra bija blāva, un smalks, palsens lietus slīpām svītrām sijājās pār to. Bijām ieslēgti apaļā dūmakas valnī un neredzējām nekā pat divsimt metru atstatumā.

Uz klāja visi rosījās.

— Kurp mēs braucam?

— Uz Angliju. Būs vētraina jūra, l'honneui! Ej dzer savu kafiju lejā.

Labi, uz Angliju. Devos lejup uz kajīti. Tur nebija

kāpņu, vajadzēja mesties četriski un veikli ielingot kājas lūkā. Uzkāpu gaļas gabalam. Tas izrādījās Jans, kas saritinājies gulēja uz grīdas. Pupuls atslējās ar muguru pret Janu un pacēla ķepas. Vienīgi Ptižans sēdēja uz šaura koka soliņa un dzēra no skārda trauka.

— Mazais kapteinis visu nakti nav gulējis, — Ptižans čukstēja, kad bijām sasveicinājušies, — kas viņam lēcies?

Ptižans piebīdīja man tuvāk skārda trauku. Dzēru ar skubu, jo te leja man nepatika.

Kajīte bija mazītiņa, īsta kaste, kurā nevarēja ne taisni izslieties. Kaktā rēgojās neliels, spilgts madonnas tēls, un uz sienas izpušķotiem burtiem bija uzkrāsots: Dieu protège le Clocher du village et son équipage.[41] Apakšā Lonērs bija pierakstījis: Dievs, sargi žūpas!

Man pietika, metos atkal augšup uz klāja. Kāds trīs-mastu kuģis lēkšoja caur dūmaku, piecdesmit buru smagumu nesdams. Tam tika kāds labums no vēja.

Jā, jūra bija neganta. Nemierīgos ūdens paugurus saistīja baltas auklas, un putu vainagi neizira vairs virs tiem, bet izroboti slējās augšup, kur vējš tos plosīja kā karogus. Takelāžā visaugstākajos toņos tremolēja vējš. Beigtās zivis šļūkāja pa slapjo klāju, un kuģa puika, pats bāls un slims, lasīja tās grozā. Tvaikoņi pūta, auroja un ūjināja tālu jūrā, tikai lāgiem kāda kuģa drūmā ēna iznira miglas vaļņa iekšpusē, lai drīzumā atkal izgaistu.

Tad norisa kaut kas pavisam ārkārtīgs: Lonērs pie stūres aizgriezās un sāka spļaut.

— Lonēr! — mēs visi saucām un skaļi smējāmies.

Lonērs pagrieza uz mūsu pusi savu zaļgano seju.

— Ha, velns un pekle, tā man kopš sešiem gadiem vairs nebija gadījies, l'honneui!

Bet kuģa puika gulēja garšļaukus uz klāja, rokas pa labi un kreisi atmetis, un viņa puiciskā sejiņa valstījās līdz ar katru «baznīcas torņa» kustību šurp un turp. Viņš izskatījās pēc miroņa.

Arī man neveicās. Vesela riekšava šļakatu bija kā trāpīt notrāpījusi bikšu kreiso kabatu un samērcējusi tabaku. Vajadzēja iet lejā uz kajīti, uzpūst ogles un tabaku izžāvēt. Jans bija tikko uzcēlies. Viņš sēdēja uz sola ar skārda trauku rokās un skatījās manī ar tukšu skatienu.

— 'brīt, Jan!

Jans klusēja.

Dzirdējām pūšam kādu no lielajiem tvaikoņiem. Tas auroja viņpus miglas vaļņa, kas, te saraukdamies, te attālinādamies, virzījās reizē ar mums, lai vai cik ātri braucām. Pastiepām ausis pāri reliņiem un klusējām. Dūcieni skanēja tuvāk, taču nebija iespējams noteikt to virzienu. Te pēkšņi Matjē metās virsū stūrei un iebrēcās:

— Changez Ies voiles![42]

Noaurojām atbildi un ķērāmies pie darba. Matjē bija ieraudzījis vispirms kuģa priekšgalu un neiedrošinājās šķērsot ceļu. Tvaikonis pagāja garām. Tam bija četri brūni dūmeņi, četri masti un gara trīsstāvu virsbūve. Loida sabiedrības tvaikonis. Brāzmaini viļņi vēlās pāri tā priekšējam klājam, taču tas gulēja ūdenī pilnīgi mierīgi. Komandtiltiņš bija nosegts ar buraudeklu, pie borta neredzēja nevienas dzīvas dvēseles. Kuģis izskatījās kā izmiris, vienīgi dūmeņi kūpēja. Bet klau! Ieklausies! Mūzika! Skatījāmies cits uz citu un smaidījām. Tie, pagāni, ieturēja maltīti, un kapela koncertēja! Tvaikonis izlauzās cauri miglas valnim un nozuda. Mēs ostījām gaisu. Tur bija tā dūmi. L'honneur!

Ap pulksten pieciem vējš nedaudz mainījās un nu brāzās mums pāri kā orkāns. Bet mēs bijām labā omā.

Ptižans ar Janu, kapuces dziļi pār slapjām, vēja plui-nītām sejām uzmaukuši, uzgulās stūrei un dziedāja bre-toņu dziesmu. Viņi tā auroja, ka vai acis spiedās no pieres ārā.

Jūra daudz neiepriecināja. No visām pusēm tā triecās pret mums. Viļņos bijām nemanāmi kā uts lapu mudžeklī.

Es tupēju kaktā, ceļgalus pievilcis, un, cik vien jaudas, pūtu flautu. Auka plēsa matus un lieca degunu

sānis.

Baudiet jel dzīvi. . .

Pirksti neklausīja. «Ehē . . . flauta vairs neskan! . ..»

Stūres vīri atkal auroja:

Vismīlo meitēn tur tālajā tālajā krastā . ..

Dzirdēju tos kā no liela tāluma, asinis šalkoja ausīs. Jutu, ka kļūstu aizvien bālāks un bālāks, taču sakodu zobus: es nepadošos! ... Auksti sviedri plūda pār deniņiem, jūra sagriezās pelēkā mutulī, kas slējās stāvāks un stāvāks.

No virpuļojošā mutuļa iznira sejas, apakšā jūrā ņudzēt ņudzēja derdzīgi ģīmji un viepļi. Rokas stiepās pēc manis. Tad sajutu tādu triecienu pakrūtē, ka melns vien gar acīm sagriezās. Dzelžaini pirksti urbās deniņos. Bet tad . . . desmitiem roku turēja mani cieši pie matiem, un saglumējis pirksts ar zirnekļa kājām līda caur zobiem mutē, lejup pa rīkli, līdz pašam kuņģim. Oh, hoho! Es nodrebinājos. Kādas rokas rāva mani aiz matiem, tā ka tie izstiepās vai metru gari, — viss ķermenis bija stīvs un bezspēcīgs, — tās pašas rokas pārvilka mani pār bortu. Tās ierāva mani dziļumā un vazāja aiz matiem pa nakts melno jūru. Zibenīgi, jūdzēm tālu. Pēkšņi tās atlaidās un mans galvaskauss ar brīkšķi atsitās pret jūras dibenu. Cīnījos pēc elpas un griezdamies nācu augšup. Vai patiešām tas nebeigsies — vēl mirklis, un es noslāpšu. Te — uzpeldēju augšā un atguvu elpu. Biju vēl joprojām uz «baznīcas torņa» klāja un dzirdēju atkal, kā auroja stūres vīri.

— Ei, — Matjē uzsauca, — kā jūties?

— Lieliski, — es iebļāvos un ar stiklainām acīm raudzījos viņam sejā.

32

Trešās dienas pievakarē sasniedzām atkal salu. Kāpjot krastā, Jans mani nozīmīgi uzlūkoja.

— Paklau, Jan, — es teicu un uzliku roku viņam uz pleca, — met šīs domas laukā no galvas. Es nebraukšu. Braukšu, kad man patiksies.

— Tātad tu nebrauksi? Rīt «Komisionārs» dosies ceļā.

— Nē.

Jans nodūra galvu.

— Beigts tu esi, — pēc brīža viņš sacīja. Gluži klusām viņš to teica.

— Ak Jan, gan jau tu nāksi pie prāta, es taču tevi pazīstu. Ar labu nakti!

Jans aizgāja neatsveicinājies, uz mani nepaskatījies.

«Komisionārs» aizbrauca. Redzēju to šķērsojam līci. Es smējos. Nē, mīļais draugs, man vēl salā daudz kas darāms! Šodien ir trešdiena un vienacis Amoriks darbā.

Dziļajā nakts klusumā dimēja vienīgi dobji soļi. Jūra skalojās, taču es to vairs nedzirdēju. Tie bija mani soļi.

Pieklaudzināju pie loga.

— Tas esmu es, Ivonn. Sveiks un vesels! Jā, vētra mūs aizdzina jūrā.

Noskūpstīju Ivonnu uz kakla. Viņa cieši pieglauda manu galvu, un manas lūpas iegremdējās viņas kakla siltumā.

Tad viņa man čukstus stāstīja, kā baiļojusies visas šīs dienas par mani.

Pār mums griezās zvīļās dzirnas, un pa melno zemi dzirkstīdami virpinājās izkliedēti gaismas atstarojumi. Bet mēs stāvējām pilnīgā tumsā. Kaut kas nokrita! Kas tas bija? Tik mīksti nobūkšķēja. Kā lietutiņš čabinājās liegas šalkas un vēdas.

— Tie ir putni!

Ak jā, tie bija putni, kas laidās no ziemeļiem un ieskrēja ugunī.

— Ivonn?

Pat tumsā redzēju dobītes Ivonnas vaigos. Viņa smaidīja.

— Vai atceries, ko man apsolīji?

— Zinu.

— Vai iznāksi šovakar laukā?

Ivonna saņēma manu roku savās karstajās delnās un spieda to. Viņa drebēja.

— Šodien ne, — meitene čukstēja, — šodien ne. Rīt, parit...

Kaut kas mīksts uzkrita man uz pleca. Putns. Sabijos un skūpstīju Ivonnu, kamēr lūpas sāka sāpēt.

— Es domāju par tevi, Ivonn, — es čukstēju. — Pat jūrā būdams, domāju par tevi. Nevaru tevi aizmirst. Nāc, Ivonn!

Ivonna purināja galvu.

— Parīt. ..

Asinis šalca man galvā.

— Un parīt? — es skaļi jautāju.

— Dieva dēļ, nerunā tik skaļi!

Pieķēros cieši pie palodzes un veikli uzvilkos augšā. Ivonna atsprāga atpakaļ. Es stāvēju tumšajā istabā.

— Jēzus, — Ivonna čukstus iesaucās.

— Ja tu nenāksi laukā ... — es teicu un pievilku meiteni sev cieši klāt. Ivonna drebēja un noskūpstīja mani uz vaiga ...

Gāju projām. Pāri klajumam. Noņēmu cepuri, lai atvēstu karstā galva.

— Ak Ivonn, — es runāju, — cik ilgi liksi man vēl gaidīt? Cik ilgi, haha!

Klajumā ievīdējās baltu telšu skupsnas: tie bija būdu balsnējie čukuri Krīčas uguņu gaismā. Pašā vidū slējās augsta, smaila telts — baznīca. Gāju gar jūru uz māju.

Jūra kūpēja, tā bija rāma, un viļņi tukstēja klintīs. Tuk, tuk, tuk. Svilpoju savā nodabā. Krīčas gaismas strēles trenca miglas konusus sev pa priekšu. Pupona aizas tuvumā sirds man sāka dauzīties un es nesvilpoju vairs. Šeit valdīja tāds klusums un viļņi tukstēja tik dīvaini, Apstājos. Krīčas gaismas strēles šaudījās pār klajumu, un virs Pupona aizas slija rēgs, tik augsts kā māja. Tā bija migla, kas kāpa no aizas. Nogaidīju, kamēr atgriezās gaismas konusi: milzu rēgs vēl joprojām stāvēja nakts tumsā un māja man ar baltām rokām.

Mani pārņēma reibonis. Ja tur cilvēks krita, tad krita kā no augsta torņa baltā nebūtībā.

Es vēlētos kādam pajautāt, lai pasaka man, kālab es tieši tobrīd un tieši tajā vietā apstājos? Un kāpēc tieši tad iešāvās prātā doma, ka no turienes cilvēks krīt ka no augsta torņa?

Pupuls paošņāja gaisu un aprauti ierējās. Vai kāds stāvētu klajumā?

— Mierā, Pupul!

Krīčas gaisma iemirdzējās atkal un apspīdēja taku. Neviena. Tikai savāktu jūras zāļu čupiņa rēgojās ceļmalā.

Te Pupuls sāka nevaldāmi riet. Suņa acis, zaļi gailēdamas, lūkojās manī.

Klusu pasmējos savā nodabā. Varbūt... Jans ir tuvumā?

— Jan, Jan! — es saucu. — Vai tu esi te?

Un es smējos turklāt, lai viņam parādītu, ka man nemaz nav bail, ja gadījumā viņš šeit būtu. Tomēr man pārskrēja ledainas tirpas, it kā svārkiem aizmugurē būtu šķēlums.

Devos uz jūras zāļu čupiņu ceļmalā: kā tad, tur stāvēja Jans! Patiešām, tur viņš stāvēja . ..

— Labvakar, Jan! — es teicu. — Ko tu dari te tik vēlu naktī, mans dēls?

Jans neatbildēja. Pupuls nu pazina viņu un trinās luncinādamies gar kājām. Bet Jans ir nepakustējās. Stāvēja un skatījās manī. Tās bija Jana acis un tomēr

svešas. Tās drūmi dega stulbās dusmās un zemnieciskā ietiepībā. Jans nekustējās, Jans nerunāja, Jans stāvēja un blenza manī, un viņa acis pletās aizvien platākas.

Šajā mirklī man Jans likās pārāk smieklīgs. Ja viņš šeit man uzglūnējis, tad kāpēc nekust ne no vietas? Varbūt man vajadzēja pazust Pupona aizā, lai zālē nepaliktu pēdas? Jan, Jan, runā taču! Rādi, kas tu esi. Par velti tu mani tik un tā nedabūsi, varbūt lēti gan. Hoho, cik viņš smieklīgs!

— Vai negribi aizsmēķēt pīpi, Jan? — es jautāju un smējos viņam sejā.

Stulbā ietiepība un aušīgā blenšana mani kaitināja. Vai tā vajadzēja apieties ar mani?

Tomēr Jans ir nepakustējās. Viņa acis tagad bija kā lieli, gruzdoši dobuļi.

— Ja tev izkritis runājamais, Jan, tad — ar labu nakti! — es zobojos, lai viņu kaitinātu. — Ik vakarus es iešu pa šo pašu ceļu, saproti, ik vakarus. Zvēru tev to. Un katru vakaru es tieši šinī vietā drusciņ pagaidīšu. Au revoir et mērci, mērci!

Es gāju. Pavisam lēnām pagriezu Janam muguru, nogaidīju vēl brīdi, tad gāju. Bet Jans nepakustējās. Es smējos, vēl joprojām būdams satraukts un pikts.

Dieva vārds, lai taču viņš pats lūko, kā tikt laukā no ārprāta, kur viņu iedzinis tas skuķis un šņabis. Tā nav mana darīšana. Viņš ir nelga, Pupul, un mums nekādi priekšraksti nav vajadzīgi. Pāri salai brāzmos ziemas aukas, un mēs gribam tās dzirdēt. Snigs sniegs, birs krusa, un mēs gribam to jaust, vai dzirdi, draugs, gribam iet pār klajumu, kad tas ir stindzis ledū. Un sprēgādama liesmos dižā uguns mūsos, izgaismodama mūs caur un cauri un apspīdēdama tās dziļās, zaigojošās aizas sirdī,

kuras vēl nezinām. Vai re, cik dzeltenām acīm raugāmies ugunī, bet visapkārt vējš auro savu vareno dziesmu!

Jan, Jan!

No rīta durvju apakšā atradu vēstuli. «Sargies!» tur bija rakstīts.

Jans nebija pat rokrakstu pārgrozījis. Cik neuzmanīgi, ja nu vēlāk vēstuli pie manis atrod? Saplosīju to sīkos gabaliņos un izkaisīju vējā. Bet tad sāku pārdomāt.

Nē, Jan, tagad pietiek! Tu atkal atgūsi mieru. Iešu pie Roseheres un runāšu ar viņu, iešu arī pie tevis un lūgšu izlīgt. Jans taču nodzersies pie gala, bet kā nekā esam tomēr draugi.

34

Tas bija .. . kad tas bija? Pirms trim dienām. Bet šodien viss ir citādi. Neesmu runājis nedz ar Roseheri, nedz ar Janu, varbūt tomēr vajadzēja to darīt.

Jau vakar tas iesākās, taču es nesapratu. Kas to gan varēja iedomāties?

Vakar posos ceļā pie Noela, lai salīgtu par laivu, ko viņš bija piedāvājis man pirkšanai. Gāju garām Zaņa Luija būdai. Vai iet iekšā, nodomāju. Kālab? Vēl ir laiks. Un es neiegāju.

— Ak jūs esat atnācis sakarā ar «Belle femme»? — sarkanais Noels jautāja un cēla priekšā, kā parasti, savus degvīnus.

— Ei, Fransuāz, Antuanet — dodiet Pupulam ēst! Jūsu suns šņakājas pa plūmju maisu, haha, nekas, nekas. Skaista laiva, šī «Belle femme». Tātad esat izlēmis?

— Jā( esmu izlēmis.

— Laikam gribat darīt to pašu, ko citi?

— Kāpēc gan ne?

— Nu, jūs jau zināt, es tirgojos ar zivīm, apņemos visas jūsu zivis atpirkt.

— Labi.

— Ei, Antuanet, Marij, jāatslēdz šķūnis ostmalā.

Uzkavējos laiciņu pie Noela, man nebija kur steigties. Savā ļodzīgajā gaitā te iestūrēja trakais Gastons un pacienāja mani ar glāzi vīna. Uzkodām sieru izmaksāju es. Tad ieradās ciema plukata.

— Kungs, — viņš teica, — dodiet man franku, un es jums pastāstīšu kaut ko sevišķi svarīgu!

— Lasies! — es uzkliedzu. — Pa kaklu tu dabūsi, ja vēlies!

Plukata noņirdzās un aizmuka.

Apskatījām šķūnī «Belle femme».

Nevienam citam nebija laivu šķūņa, vienīgi Noelam. Starp pāļiem, kas rēgojās laukā no ūdens, bradāja puikas un cilāja akmeņus. Mazos krabjus, kas taisījās šmaukt projām, viņi satvēra aiz spīlēm, bet mazos zu-tēnus, ko noķēra, tūdaļ uzšķērda.

Nopētīju «Belle femme». Tā bija plata laiva.

— Tā ir visātrākā laiva salā! — Noels stāstīja.

Jau agrāk Jans un Kedrils bija man stāstījuši, ka «Belle femme» esot lieliska laiva. Man tā patika. Jāieliek tikai jauns priekšvadnis, citādi viss bija kārtībā.

Pēc šādām tādām pārrunām vienojāmies par cenu. Es tik nekaunīgi nokaulēju Noela prasīto maksu, ka Noelu ķēra vai trieka. Nu, es vis tev negrūdīšu rīklē savus luidorus, salas ķēniņ!

Kada ieliņā atkal sastapu plukatu. Viņš bija mani gaidījis.

— Kungs, — plukata noslēpumaini čukstēja. — Dodiet gan man franku, tad dzirdēsiet svarīgas ziņas.

Es smējos. Viņš izskatījās tik nekaunīgs, skrandains un netīrs.

— Piesargies, tu sušķi! — es iesaucos un pacēlu roku. Plukata iemiedza cepuri rokā un aizskrēja ko mācēdams.

Mājās atklāju, ka nav Pupula. Tikai tagad atjēdzos, ka nebiju to vairs redzējis, kopš izgājām no Noela dzertuves.

Pasvilpu un raudzījos pāri klajumam. Taču žiglais, tumšais kamoliņš nekur neparādījās. Pupuls klaiņoja. Viņš nerādījās visu pēcpusdienu, tikai vēlu vakarā pie durvīm atskanēja riešana. Haha, vecais klaidoni! Pupuls atgriezās no savām dēkām pavisam nožēlojams. Viņš kliboja, un no vairākām brūcēm tecēja asinis. Purns bija pāršķelts, un labajā pakaļkājā rēgojās briesmīga, vaļēja brūce. Bet pie kakla karājās pārkrimsta striķa gals.

— Ai, ai, Pupul, kā ar tevi apgājušies! Vai tu esi bijis piesiets un izmucis pa logu?

Pupuls smilkstēja un kaunīgi skatījās uz mani. Tik bēdīgi viņam nekad vēl nebija klājies.

Izmazgāju sunim brūces un pārsēju, Pupuls nu gulēja uz kreisajiem sāniem, ķepas uz priekšu pastiepis, un trīcēja pie visām miesām. Otrā rītā viņš mēģināja piecelties, taču smilkstēdams saļima. Iznesu viņu mājas priekšā saulē un noliku blakus ūdens trauku.

— Rīt atkal viss būs labi, Pupul, paliec vien mierīgi guļam, adieu!

Pupuls pakulstīja asti, nolika galvu pie zemes un pacietīgi sagatavojās uz ilgu gaidīšanu.

Ciemā runāju ar namdari, tad gāju šķērsām pāri salai uz Štifu un visu pēcpusdienu nostrādāju pie Bušē kunga. Kad atgriezos, saule jau taisījās rietēt.

Atradu Pupulu tādā pašā stāvoklī durvju priekšā, kā biju viņu atstājis.

— Halo, Pupul!

Bet suns nepakustējās. Gulēja, pārsietās ķepas uz priekšu pastiepis, un vējš bužināja tā vilnu. Notupos, un pāris mušu sīkdamas pacēlās gaisā. Pataustīju Pupulu — tas bija stīvs un auksts. Pupuls bija beigts.

— Vai tu esi nobeidzies, sunīt, kamēr es nebiju pie tevis? — klusu vaicāju.

— Vai tu esi nobeidzies, manu sunīt! — iesaucos.

Jā, Pupuls bija beigts.

Piecēlos un vēros pāri jūrai.

Varbūt es vēl būtu varējis viņu glābt, ja bijis šeit? Cik dīvaini, ka viņš nobeidzies no tik niecīgām brūcēm.

Pagājos dažus soļus, lai remdētu sāpes, tad atgriezos atpakaļ. Apsēdos uz akmens durvju priekšā un skatījos uz Pupulu. Augstu gaisā brāza un gaudās vējš. Jūra versmoja kā uguns. Milzīgajiem nerimtīgo, melno un kvēlojošo sārņu kukulkšņiem pa vidu plaiksnīja gaišas liesmas. Jūra dega līdz pat dzīlēm. Plata, sārta blāzma stiepās no apvāršņa tai pāri. Debesis klāja dūmaka, arī sarkana no atblāzmas, un tajās spokaini atainojās ugunsgrēks te lejā. Pa degošo jūru brauca kāds liels Austrumāzijas kuģis un izkusa liesmās. Tā klāji izgaisa, masti un rājas saira, bet resno dūmeni aprija uguns. Biezs, melni melns dūmu mutulis izvēlās no tā ...

Sēdēju un skatījos uz Pupulu. Acis dobuļos kaisa.

— Pupul, draudziņ! — es teicu, nometies uz ceļiem, un noskūpstīju viņu starp acīm.

Tad es atklāju, ka sunim ap kaklu ir tieva aukla, un rokas man nolaidās. Tā bija aukla, kādu lieto zvejai, tā bija cilpa ...

Pupuls nonāvēts!

Piecēlos un drebēju aiz sāpēm un niknuma.

Tādi jūs esat! Tādi jūs esat! es kliedzu un vīstīju dūres pret ciemu. Pēkšņi es nobālu.

— Jan! Jan!

Kāpēc tu man to nodarīji, Jan? Vai tāpēc, ka Pupuls tevi todien nodeva, kad slēpies uz ceļa? Tāpēc? Jan, kālab tu nemeti cilpu ap kaklu man, es būtu varējis aizstāvēties, bet šis te ...

Droši vien Pupuls vēl nolaizīja to roku, kas meta viņam cilpu ap kaklu, droši vien rēja un luncinājās aiz prieka, ka pie viņa, vientuļa, kāds atnācis.

Gāju uz ciemu. Lai vai kur, es tevi atradīšu, Jan, grābšu tevi aiz pleciem un notriekšu pie zemes, tad kampšu aiz rīkles un zvelšu ar dūri pa seju, kamēr tu nepīkstēsi vairs, sargies, es nāku!

— Vai Jans ir uz kuģa? — es jautāju bāls un stinguma pārņemts.

— Nē, Jans ir malā.

— Kur viņš ir?

Vīri smējās. Kā lai viņi to zinot?

— Labvakar, Žan Luij, vai Jans nav pie tevis?

— Jans, hihi... nē, mīļais draugs.

— Hikel, vai neesi redzējis Janu?

— Nē!

Jan, Jan, kur tu esi noslēpies? Nāc ārā!

Satumsa. Ciems miermīlīgi mirkšķināja savas skopās

Uguntiņas. Atbrāzās fcrīčas gaismas konuss, asi url melni tajā iezīmējās jumtu silueti, tad viss iegrima dūmakā un miglā, gan mājas, gan ugunis, gaismas strēle pārskrēja pār mani, žilbinot acis. Un atkal tumšais ciems miermīlīgi mirkšķināja savas uguntiņas.

Atgriezos Vētras namā. Mušas dūca ap Pupula līķi. Paņēmu to uz rokām un nesu lejup uz jūru.

— Tu jau vienmēr esi mitis uz jūras, Pupul, — es teicu.

Pupuls bija stīvs kā izbāzts.

— Paliec sveiks, draudziņ!

Straume nesa Pupulu. Viņš lēnām peldēja projām, tad nokļuva atvarā un nozuda. Atbrāzās vilnis, un, kad tā sakultās putas izklīda, Pupuls atkal gulēja manā priekšā.

— Paliec sveiks, Pupul, tam taču tā jābūt!

Dīvaini! Izmēģinājos trīs četrās vietās, un vienmēr Pupuls atgriezās pie manis.

Tad ņēmu viņu atkal uz rokām, tādu pašu slapju, kāds bija, un nesu šķērsām pāri salai. Pupuls bija smags, un es elsu.

Austrumos jūra un debesis vīdēja zilgani melnas, bet rietumos sarkanas kā varš. Rūsgans mēness sirpītis karājās virs salas, vējš brāzrnoja.

No kraujas klints iesviedu Pupulu jūrā. Redzēju, kā viņš iekrita, es dzirdēju to. Nu Pupuls vairs nevarēja atgriezties. Viņš valstījās gar klintāju, tad viņu ierāva straume, un viņš nozuda.

Pavadīju Pupulu viņa gaitā, kamēr nonācu līdz telegrāfa stacijai. Iegāju tur iekšā.

— Apsēdieties, — laipni uzaicināja Bušē kungs, — pēc kā jūs izskatāties!

— Paldies, — es tencināju, — es pastāvēšu, mans suns ir pagalam.

— Ak tā, jūsu suns ir pagalam?

— Jā!

Gāju atkal projām. Apsēdos uz akmens un veros tālu jūrā. Melna kā darva tā plūda zem tumši violetajām ziemeļu debesīm, baismi tukša un tuksnesīga. Tur selgā peldēja Pupuls, un viļņi rotājās ar viņu.

Mājās pārnācu vēlu. Pie Pupona aizas pāris stundu nogaidījos Janu. Viņš neatnāca.

Būdā bija vientulīgi. Lietus bungoja pa jumtu un pilēja pa spraugām, es domāju par Pupulu.

«Vai atceries, draugs, kā abi iepazināmies? Tas bija tur viņā krastā. Tu savos asajos zobos biji sakampis manu kāju, taču nekodi. Tas man patika! Vai atceries, kā pārbaudīju tavu uzticību un peldot izlikos, ka slīkstu, bet tu, nevilcinādamies ne mirkli, tūdaļ lēci no vesela mājas stāva augstuma jūrā, lai man palīdzētu!»

Pak, pak, pak .. . pilēja lietus un telegrafēja neskaidrus, bezjēdzīgus vārdus, kas šķita sevī slēpjam briesmīgu nozīmi. Arā brāzmoja vējš — un klau: vai klajumā nerēja suns? Pietrūkos kājās. Naktī un tālumā skanēja kliedzieni, slepkavas gaviles un bendes spalgie smiekli. Asinis man rinka dzīslās, un locekļi bija kā bez dzīvības.

Nē, man te nepatika. Izgāju laukā un nolikos gulēt klints pakājē.

35

Nāca pāris drūmu dienu.

Vējš pūta un pūta. Tas izlīda no mākoņu spraugas ziemeļrietumos, tik salts kā ledus, un traucās uz priekšu cieši jo cieši gar zemi.

Mājās man nepatika. Klīdu pa ciemu, telegrafēju kopā ar Bušē kungu, izstaigājos visur kur. Nespēju aizmirst šo neizsakāmo kauna darbu! Sirds dziļumos taču Jans bija lāga zēns, to es zināju. Kā gan viņš to varēja izdarīt? Runā, Jan! Bet galu galā — ko gan viņam, tik naivi robustam, nozīmēja suns?

Brāzmoja vējš stindzinādams un gaudodams, un sala izskatījās kā tuksnesīga, dzīvu radību pamesta gruvešu kaudze, kurai jūra no visām pusēm bruka virsū gan ar cirvjiem, gan kapļiem, lai novāktu to no ceļa. Es salu.

Vēros pāri jūrai. Tā māja un vilināja, tā ka man vai aizrāvās elpa. Ko tu gribi? Ko tu gribi no manis? ...

Tālu selgā slīdēja trīsmastu kuģis ar slapjām, smagām burām. Raudzījos tam nopakaļ. Viņus tur cepinās ekvatora saule, un guļot mati lips pie darvotā klāja. Līs tropu lietus, un viņi bridīs līdz pat ceļiem pa remdeno ūdeni. Bezvēja laikā netiks no vietas un dienā tūkstošiem reižu pētīs apvārsni. Dziedādami viņi riņķos pa klāju, uzvilks smagās buras un bēgs no vētras. Viņi notvers albatrosu, un lielais, neveiklais putns bezpalīdzīgi stāvēs uz klāja, smejošo, brūno seju ielenkts.

Cēlos augšā.

Pēkšņi trīsmastu burinieks selgā dega gaišās liesmās. Patiesībā nedega kuģis, bet mana sirds bija neviļus iekvēlojusies un acīs iebirušas dzirkstis. Sāpēja tā, it kā krūtis kāds plēstu man pušu. Vai nojaut, kas tas bija?! Tās bija ilgas pēc jūras tālēm!

Iesim! Klīdīsim pa mežiem, kas šalko un kam nav gala, staigāsim pa sniega laukiem ziemeļos, kur

nespīd saule — vienalga, kaut peklē, ja tu vēlies, — bet iesim un skatīsim vienmēr ko jaunu, vienmēr ko citu!

No krūtīm man izlauzās kliedziens, kas aizskanēja tālu pār jūru.

— Paklau, Noel, es gribētu atsaukt «Belle femme» pirkumu.

— Jūs negribat vairs ņemt «Belle femme»?

— Jā, es braukšu projām.

— Jūs braucat prom?

— Jā. Esmu gatavs samaksāt zaudējumus.

— Ak, naudas vajadzība mani tik traki nemaz nespiež, vai ne? Ja jau jūs braucat, ko tad iesāksiet ar «Belle femme»», vai nav taisnība?

Taču es atliku braucienu no dienas uz dienu. Janam nebūs domāt, ka pametu salu aiz bailēm no viņa. Nē, nē! Mēs abi bijām viens otram šo to parādā, un es mīlu skaidrus rēķinus.

Četras naktis nokvernēju Pupona aizas malā un gaidīju Janu. Tur es sēdēju un salu. Brāzās vējš, Krīčas zibšņi šaudījās man pāri. Es smēķēju pīpi un turēju roku virsū, lai vējš nerautu tabaku no pīpes laukā. Tā es arī sildījos.

Vai es tev nezvērēju, ka ik vakarus būšu te, Jan? Kur tu kavējies tik ilgi, šurp, Jan, te es esmu .. .

Pagāja stundas. Uhuhū — gaudoja vējš, un kāda balss aizskanēja augšup: hī-i, hī-i-i. .. Lāgiem kaut kur ietūtojās klinšu sprauga. Klajā jūrā brauca pasta tvaikonis, ar daudzajām ugunīm tas izskatījās pēc pasaku pils. Es sēdēju un gaidīju.

Bet, tiklīdz klajumā kas iebrikšķējās vai nokrakšķēja,

man mati porās slējās stāvus. Vējā skanēja draudīgas balsis, un es klausījos ar aizturētu elpu. Piepeši man nesās virsū briesmīgs, balts rēgs. Zvēru, ka šai mirklī izslēju sarus kā ezis un ieurbos ar acīm baltajā rēgā. Tas bija papīra gabals un man neko nekaitēja. Brīžiem zem manis klaudzēja un šķinda. Aiza oda kā veca aka — pēc puves un trunējuma, un apakšā kas plakšķēja un švīkstinājās, it kā tur kušņātos smags, slapjš ķermenis. Salta dvesma skāra mani — klāt viņš bija! Tas bija Pupons, šis slepkavnieks, viņš raustīja mani aiz kājām, bāza pirkstu labās kājas caurajā kurpē un elsoja. Tad atkal plakšķēdams noslidinājās lejup.

Lai gan izbaudīju vienu sensāciju pēc otras un miesa klājās ar zosādu, paliku mierīgi sēžam. Pagaidām es nekustēšos arī tad, kad atnāks Jans. Es būšu kurls un mēms, viņš šeit atradīs kurlmēmo, kas smēķēs pīpi un būs iegrimis filozofiskās pārdomās par Pupona aizu. Janam būs izdevība iekasēt savu parādu. Bet tad — nu, tad pienāks mana kārta!

Šad un tad vilku no kabatas mazo flautu un spēlēju dziesmu vai trilleri.

Jan? Vai tu nedzirdi, Jan?

Reiz pat aizsnaudos. Bet mani uzrāva no miega un atmodināja kā lielgabala šāviens. Bija nokritusi pīpe. Es jau nebiju no tiem, kam tikai viena pīpe, man pīpes katrā kabatā. Un es aizsmēķēju citu.

Jan?

Gaidīju allaž četras piecas stundas. Vai tas bija pietiekami mana goda glābšanai, nezinu. Man pietika.

Taču Jans nenāca.

— Dzīvo vesels, loci Kedril! Kur ir Žans Luijs? Palieciet visi, visi sveiki!

Zvejnieki ielenca mani un berzēja durstīgos vaigus pret manu seju. Saskūpstījāmies.

— Tātad tu ej projām no mums! ... — viņi teica un kratīja galvas. Viņu rokas bija cietas kā koks. Bet acis uzticīgas un sirsnīgas. Kedrils nebija atrunājams un aizveda mani laivā līdz «Komisionāram». Iedāvināju viņam par piemiņu pīpi.

Matroži izcēla enkuru.

Tad no «Darboņa» atpeldēja laiva, un Jans pārkāpa pār «Komisionāra» bortu. Stāvēju kuģa pakaļgalā un redzēju viņu piebraucam. Jutu asinis atplūstam no sejas, un rokas mēteļa kabatās krampjaini sažņaudzās. Sāku lēnām milzt! . . . Bet, kad Jans paskatījās, mani pārņēma silts gurdums. Jana zilās bērna acis burtiski staroja mīlestībā. Tās bija Jana vecās acis, tādas kā agrāk, un tās mani vienā mirklī atbruņoja. Jans nāca pie manis. Viņš bija netīrs, pierē rēgojās baismīga, asiņaina brūce, un acu baltumi vēl joprojām bija asiņu pielijuši.

— Tu brauc! — viņš smaidīdams teica un ar acīm norādīja uz mazo sainīti, kas bija man padusē.

Es nekā neatbildēju. Lūkojos uz Janu.

Jans brīdi pagaidīja, pētoši vērdamies man acīs, tad sāka no jauna:

— Tu varbūt domā, ka es nogalināju Pupulu? Tas nebiju es. To izdarīja Rosehere.

Iepletu muti.

— Rosehere? .,.

— Jā. Es viņai teicu: «Pupuls mani nodeva, tas ierējās.» Rosehere atbildēja: «Tātad viņa suns tevi nodeva.» Vairāk nekā. Bet pēc divām dienām sacīja: «Nu Pupuls tevi vairs nenodos, Jan.»

Paskatījos uz Janu, un lūpas savilkās nicīgā vīpsnā. Vīpsnāju par sevi. Viņa ir bērns, šī Rosehere. Jā gan, mani kungi, te nu jūs redzat pirmšķirīgu cilvēkpazinēju! Es došos turnejā un par samaksu ļaušos rādīties ar riņķi degunā un mietu paurī!

Bet Janam es teicu, viņu pārmetoši uzlūkodams:

— Jan, es gaidīju ik nakti pie Pupona aizas. Kālab tu nenāci?

Jans brīnīdamies raudzījās uz mani.

— Neviena laiva taču neīrās pāri, — viņš atbildēja. — Kā tad tu būtu varējis aizbraukt?

Skaļi iesmējos. Zobojos par sevi. Tātad pilnīgi bez iemesla man mati bija slējušies stāvu ... Janam nebija ne prātā nācis mani apciemot. Diezgan! Prom!

— Pēdējās dienas bija īsta pekle! — Jans turpināja, un viņa asinīm pieplūdušās acis iezvērojās un kakla dzīslas pietūka. — Tas meitietis mani padarīja gluži traku. Vai dzirdi? Traku! Es ticu, ka viņa ir apsēsta un mani nobūrusi. To es ticu! Toreiz, naktī — es to nevarēju izdarīt. Tu svilpoji un gāji tik bezbēdīgi. Tāpēc. Nu tu brauc projām, un ir labi. Es jau vairs nezināju, ko iesākt. Mēs taču tomēr esam draugi, vai ne? Ja viņa arī bijusi pie tevis, kāda tam nozīme? Dzīvo vesels, mon trēs chei ami!

Jans sniedza man roku, un viņa acis valgi mirdzēja. Satvēru Jana roku, un mēs ilgi raudzījāmies viens otram acīs. Bijām mocījušies — gan šā, gan tā, kā gadās cilvēkiem, kas tuvi viens otram.

Tad Jans bāza roku kabatā un izvilka zelta pulksteni ar atvāžamo vāciņu.

— Tev būs pašam jāiestiklo, — viņš sacīja. — Ņem! Nu ņem jel!

Es smaidīju. Nē, nekad es šos cilvēkus neizpratīšu. Taču pulksteni es neņēmu.

— Negribu, lai man piederētu kas vērtīgāks par desmit frankiem, — vai saproti, Jan? — es atrunājos. — Varbūt tev ir kas cits?

Jans meklēja pa kabatām un iedeva saliecamo nazi.

— Jā, tas man noderēs, paldies! — Es taustījos pa svārkiem un izvilku flautu. Devu to Janam.

— Mērci! — viņš pateicās. — Cik daudz jauku brīžu .. . nu, dzīvo sveiks! Neaizmirsti mani!

Papurināju galvu un paspiedu vēlreiz Janam roku.

Bura izslējās.

«Komisionārs» lēkšoja pāri līcim. Vēja mums bija atliku likām. «Kamielim» visapkārt rotājās melnu pīlīšu bari, tās nira un kūleņoja. Kaijas tupēja uz klintīm, un galvas viņām mirdzēja tik baltas kā tikko eļļas krāsā noziestas pogas. Pie radzēm šmakstināja un elpoja jūra.

Šķērsojām straumi, un «Komisionārs» sagriezās otrādi.

Tad pabraucām garām apslēptajam zemūdens klintā-jam, kur tik bieži bijām zvejojuši abi ar jūras ķēniņu. Jūra dimēja, un gaisos risa putu plīvuri. Tad es ieraudzīju mazu, pazīstamu buru, kas zvalstījās nemierīgajā jūrā. Bura tuvojās mums.

— Žans Luijs!

Tomēr laivā nesēdēja mazais jūras ķēniņš. Zem buras pazibēja balta aube.

— Rosehere — hoho! — matroži rēca.

Laiva īrās cieši mums garām. Rosehere sēdēja

salikusi pie stūres, skatienu no ceļa nenovērsdama un zemo pieri simt sīkās grumbās saraukusi. Viņa nepacēla acis.

Kāds vilnis sakampa laivu un aiznesa projām. Vienā mirkli mazā, zvalstīgā bura pazuda mūsu skatieniem.

— Velna skuķis! Pavei! — matroži smējās rēkdami.

Kāpēc? Kāpēc tu izniri jūras klaidā? ...

Kā augsta, mēļa akmens pils ar diviem smailiem torņiem zviln sala jūrā. Kaijas lidinās mums apkārt, un no tālajām klintīm traucas šurp to spalgie ķērksti.

Augstā akmens pils zilgst un iegrimst jūrā. Un nekas vairs nav redzams, vienīgi Krīčas resnā galva peld pie apvāršņa.

Pēkšņi sirdī kaut kas iedūrās. Ivonna! Dievs, stāvi man klāt, visas šīs dienas nebiju vairs domājis par viņu, biju meiteni galīgi aizmirsis.

Dīvains ir cilvēks.

Nekas, gan Ivonna drīz vien atradīs sev citu mīļāko.

Viņā krastā sastapos ar Matjē, Lonēru un Ptižanu. Paldies dievam, ka viņi tur bija. Šķiet, ka man sakāpa asaras acīs, viņus ieraugot.

— Te nu es esmu!

— A, tu esi klāt!

Žūpojām līdz vēlai naktij. Tad atvadījāmies. Ha, kas tad tas? Jūra bija melna, un melnas arī debesis. Bet pamalē līpsnāja uguntiņa, balta, balta, sarkana, un gaismas dzirnas grieza savus spārnus. Štifa un Krīča.

— Palieciet sveiki, draugi! Un, kad brauciet tur pāri uz Esu, tad pasveiciniet Amoriku un viņa meitu, Janu un Žanu Luiju. Un neaizmirstiet nodot sveicienus Rose-herei! Sveiciniet visus, visus!

Pēc divām dienām kāpu Šerburgā lielā divdesmit tūkstošu tonnu tvaikoni. Kauca sirēna, kapela muzicēja uz promenādes klāja, en ioute!

Biju visnelādzīgākajā omā. Jau pašā sākumā piedzīvoju nepatikšanas — ar savu balsi biju apvainojis vecāko stjuartu. Jā, ticiet vai ne, cienījamais kungs, es vispirms izdzeru trīs jēlas olas, iekams iedrošinos tuvoties šai augstu stāvošajai personai. Sāku šo vīru vērot. Kā piekļūt šim sūtniecības atašejam un izlūgties pieklājīgu kabīni? Ar kultūras mēli gludi nolaizīts, viņš stāvēja manā priekšā. Vīrs likās man ārkārtīgi pazīstams. Apskatīju viņa galvaskausu. Jā, biju šo vīru noteikti redzējis. Tūkstošiem reižu un visur kur. Tā bija eiropieša seja. Nekas vairāk.

Vairs nerunāju ne vārda. Paņēmu piecfranku gabalu un ieslidināju to viņa eiropiskajā saujā. Viņš acumirklī saprata un palocījās: kungs nu varēja ar savu balsi mierīgi sagandēt šā elegantā tvaiku karuseļa svēto mieru.

Kabīnē aptaustīju ar pirkstiem paklāju un arī kāpņu celiņus slepus pārbaudīju: gumija! Jan, kur mēs atrodamies? Elektriskās matu sprogojamās šķēres, tvaika apkure, puķu veikals, spiestuve, Hotel ā la Ritz, he — no civilizācijas perifērijas biju pēkšņi ielēcis pašā mutuļojošā tās centrā. Tvaikonī valdīja baznīcas klusums, vienīgi šur vai tur atskanēja briesmīgs, rejošs klepus: tur klepoju es.

Izgāju uz sauļošanās klāja un nicīgi pavīpsnāju: šeit vismazākā glābšanas laiva bija lielāka par vislielāko laivu salā. Pūta vējš. Nordvestnords, vēja stiprums — astoņas balles, uz jūras vētra! Bet koloss ir nepakustējās. Tas veica astoņpadsmit mezglu stundā, un tomēr šķita,

ka kuģis stāvētu uz vietas, vienīgi šaurie gaiteņi līgojās. Jūra atradās dziļi lejā, neievērojama un niecīga. Mēs bijām tikai caurbraucēji, nekas vairāk. Pienāca vakars, un kanāla ugunis mirgoja un virpinājās. Nožēlojama zvejas laiva pabrauca mums garām. Tā zvāļojās, grima un cēlās.

— Halo, — es iesaucos un pavicināju cepuri.

Bet viņi mani ir neievēroja.

Un tad es guvu atziņu, kailu, briesmīgu atziņu: es vairs tur neiederējos. Bija bangas, bija vējš, bija visa plašā jūra — tikai es vairs tur neiederējos ...

Iegāju smēķējamā salonā, iesēdos klubkrēslā, iemetu viskiju, tad vēl vienu. Pēc tam nopirku visu pudeli. Abas mūsu zvaigznes tagad zvīļoja virs melnās salas plašajā jūrā ...

Kāpēc? Kāpēc tu izniri jūras klaidā?

Es ieklausījos: vai dzirdi, kā mašīnas sūknē? Vai dzirdi, kā cauri kuģa vibrēšanai, cauri visiem stāviem un gaiteņiem pukst lielā tērauda sirds? Tā ir Eiropas sirds, Eiropas, no kurienes esmu nācis! Un pēkšņi mašīnas, kas tur apakšā dūca, ieplūdināja manī savu rāmo spēku, darot mani stipru un neizmērojami drošu. Piepildīju glāzi un dudināju dziesmu.

Nomierinies, sirds, — es teicu tai, — dzīves līkloču takas ir bezgalīgas. Gan atkal visus satiksi, Janu, Ivonnu, Roseheri un 2anu Luiju, it visus. Arī Pupulu tu atkal atradīsi, nekas nav neaizstājams!

Bet naktī es pēkšņi pamodos. Tvaikonis čīkstēja, kā čīkst āda. Es klausījos. Arā bija vējš un jūra, ārā skanēja balsis, un es tās sapratu. Sirds sažņaudzās.

— Palieciet sveiki, mani mīļie, — es teicu, klausīdamies balsīs, — palieciet sveiki, es atgriezīšos!

INGEBORGA. ROMĀNS

Tulkojusi Velta Balode

plašums un klusums. Neviens mani nepazīst, neviens nenāk pie manis, es esmu pavisam vientuļš. Varu darīt, ko vien vēlos. Man nav garlaicīgi, cita pēc citas aizrit manas dienas. Kā mākoņi pie augstajām debesīm, tā aiztrauc stundas.

Esmu apmierināts.

Reizēm man vēl ienāk prātā meitene no meža. Es neesmu viņu aizmirsis, nē. Nav gan vairs tā kā agrāk, kad ne zilas debess stūrīti, ne pļavu neļķes ziedu ceļmalā nevarēju uzlūkot, nedomādams par viņu: kaut taču viņa to redzētu, kaut redzētu šo debess zilgmi! Tā jau vairs nav, tomēr šad tad vēl atceros viņu.

Viņa bija . ..

Par pasaules krāšņumu es viņu dēvēju, par dievu mīluli. Saucu viņu daudzos daudzos vārdos. Tikai īsto neatradu.

Kaut viņai klātos labi!

Manā dzīvē reiz bija vasara, kad labprāt būtu staigājis grieķu drānās, plīvojošiem matiem, rozēm apvīlu

agad dzīvoju būda plašas stepes vidu. Es mītu te labprāt, visapkārt tāds

ī

galvu un zelta liru rokās. Manā dzīvē reiz bija šāda vasara. Tā sen pagājusi. Viņa to man dāvāja.

Kaut viņai klātos labi!

Viņa iznāca no meža, no lielā, nakts krēslas pielijušā meža. Viņai bija gaiši mati. Zeltaini mirdzoša viņa iznāca no tumšā meža, — es to bieži vien atceros.

Viņa gāja pa mežu un dziedāja, gāja pār lauku un dziedāja, viņa dziedāja augu dienu un nakti. Kur vien viņa spēra soli, visur skanēja dziesmas. Kā spārīte viņa lidinājās gan šurp, gan turp, skūpstīja puķes un kokus; no koku galotnēm viņai pretī raudzījās acis. Meitene ticēja rūķiem un meža dievībām .. .

Reiz jaukā pavasara rītā viņa uznāca augšā kalnā. Pavisam negaidot viņa iznira man acu priekšā. Es sēdēju Bergvaldē uz savas mājas kāpnēm un sauļojos. Mēs pārmijām dažus vārdus. Vēl tagad tos neesmu aizmirsis.

Dzirdēju, cik liegi skan viņas balss. Viņa runāja it kā dziedādama, un viņai bija paradums mazliet pieliekt galvu. Turklāt viņa nespēja ne mirkli palikt mierā.

Toreiz viņa izskatījās kā rasas pielijis koks rīta agrumā. Ir kleita, ir kurpes bija izmirkušas, slapjo matu šķipsnas krita pār deniņiem un vaigiem. Rasa mirdzēja uz lūpām un plakstiem. Rasa un saules dzirkstis.

— Šodien mežā tik mitrs! — viņa teica, un pār viņas vaigiem tecēja straumītes.

Viņa smaidīja.

— Jūs, first, sēžat te nama priekšā kā āpsis pie sava mājokļa. Kur jūs bijāt visu garo ziemu?

— Mājās, komtese.

Viņa pasmējās.

— Jūs mani vienmēr saucat par komtesi, bet es nemaz neesmu grāfa Fligena meita.

Viņa nav grāfa Fligena meita?

— Tēvs gan mani tā sauc, bet viņš nav mans īstais tēvs. Ha, ha, — ko es te stāstu!

Viņa smējās un iesānis uzlūkoja mani.

— Tiesa gan, viņš, grāfs Fligens, ir mani audzinājis kopš astoņu gadu vecumā. — Un meitene pastāstīja, ka viņu saucot Ingeborga Gīzelhera un viņas pašas tēvs esot malkas cirtējs Oternbrikleinas iecirknī. Tēvam esot daudz bērnu, tāpēc tas visai nejūtot viņas trūkumu. Kad tas pie galda griežot maizes klaipu, tad paveroties daudzas mutītes, gluži kā karpu dīķī, kad tur iemet baltmaizi.

— Gluži kā karpu dīķī, kad tur iemet baltmaizi, — tik daudzas mutītes, — viņa atkārtoja un smaidīja.

Bildusi vēl pāris vārdu, Ingeborga gāja prom.

— Pateicos par apciemojumu, Gīzelheras jaun-kundz, — es sacīju.

— Jā, lūdzu, — viņa attrauca un uzsmaidīja man pār plecu. — Tas jau nebija apciemojums, man pavisam nejauši gadījās nākt te garām. Ardievu, first!

Viņa devās taisni pāri pļavai, pārlēca pār grāvi un pazuda mežā.

Noraudzījos, kā viņa aiziet. Cik izmirkusi viņa bija, es nodomāju, kā viņai pār vaigiem tecēja straumītes! Un es atcerējos, ko viņa teica par karpu dīķi. Kā var ienākt prātā tāds salīdzinājums? Es smaidīju.

Tā bija mūsu pirmā saruna. Pēc tam es labu laiku vairs neredzēju viņu, malkas cirtēja meitu no meža. Dzīvoju mierīgi savā mājā Bergvaidē; bija pavasaris. Šad un tad es atcerējos viņu: kā pār viņas vaigiem tecēja ūdens straumītes! Un, kad reiz paraudzījos uz tirkīziem greznotu rotaslietu, man domās pavīdēja viņas acis. Tās mirdzēja kā rasas klāti tirkizi.

Es vairs nedomāju par viņu.

Dzīvoju mierīgi un vientulīgi savā mājā, klaiņāju pa mežiem.

Kad atminos šo māju, klusas skumjas pārņem mani. Tā gan bija nejutīgs priekšmets, taču manā iztēlē atainojās kā dzīva. Domās redzēju to sniegos, negaisā, saules tveicē, arvien tā stāvēja klusa un mierīga. Tik stingrs un drošs patvērums tā man šķita.

Nu tās vairs nav. Krāsmatas Bergvaidē ir kā svaiga brūce. Es pats esmu cirtis Bergvaldei šo brūci. Reiz • kādā naktī. .. Taču neesmu šo māju aizmirsis, tā vienmēr stāv manu acu priekšā. Tā ir veca mednieku pils okerdzeltenā krāsā un izskatās pēc Noasa šķirsta. Zeltaini mirdzoša saulē pils spīd cauri augstajām kastaņām, pret vakaru tās sienas kļūst kvēlojoši sārtas, — lūk, tāda tā ir.

Pils iekšiene ir dzestra un klusa, gaiteņi ar daudzajām durvīm balti kā sniegs.

Domās es vēl bieži klīstu pa šiem sniegbaltajiem gaiteņiem un lielajām, vēsajām istabām. Staigāju šurp un turp, attaisu durvis, pēc brīža atkal tās aizveru. Palūkojos laukā pa logu. Ieeju gaišajās istabās, paklanīdamies apsveicu tās, klausos un smaidu. Noslauku ar

pirkstu putekjus no rakstāmgalda, uz kura nolikta dīvaina dzēšlapa. Tas viss tikai domās.

Es atveru smagās nama durvis un izeju uz kāpnēm. Atrodos it kā ēnainā lapenē, pār galvu plešas kastaņu zari. Netālu ir maza pļaviņa, tad sākas mežs. Palūkojos gan uz vienu, gan otru pusi, — visur mežs, mežs, mežs, cik vien tālu var saredzēt, mežs un pakalni. Gar mazo pļavu vijas kalnu ceļš, tālāk tas pēkšņi steidz lejup un it kā ieurbjas mežā. Dziļi lejā plešas līdzenums, sīka, šaura, smalka lentīte stiepjas pa šo zemieni, kur pa reizei kaut kas lēni kustas uz priekšu: tur brauc pajūgs.

Es raugos pāri ielejai, un mans skatiens aizsniedz torņa smaili, kas tieva kā zīmulis paceļas virs meža. Tas ir Sarkanais Skābardis, un aiz kalna atrodas Augstā Priede. Taču to nevar saredzēt. Tagad man pieder tikai Mednieku pils, bet pietiek arī ar to. Ieraugot torņa smaili, es allaž pasmaidu.

Tik jaukas atmiņas!

Togad pavasaris bija skaistāks nekā citi, senāk aizvadītie. Šajā pavasarī dīvains likās pat gaiss — tas ne-trīsuļoja, neņirbēja, bet skaidrs un dzidrs kā liels rasas piliens pletās pār ieleju. Arī garša tam bija dīvaina, es jutu to, kolīdz ievilku elpu. Reizēm tam bija ledus garša, bet reizēm tas šķita salds kā medus.

Man nebija laika domāt par meiteni, kas reiz kādā rītā, kad sēdēju mājas priekšā uz kāpnēm un sauļojos, bija uznākusi te augšā. Nē, manas domas pārāk aizņēma sīkie dabas brīnumi, ko sastapu ik uz soļa. Es klīdu apkārt un aplūkoju savu krāšņo valstību. Es vēros pavasara mirdzošajās acīs.

Jau februārī sāku meklēt pavasara vēstnešus. Nomizoju zariņu — nē, tur vēl nekā nemanīja. Četrpadsmitajā

februāri izkustināju akmeni no vietas, un, paraug vien, — maza, melna vabolīte un bāli asni jau slēpās zem tā. Tas bija četrpadsmitajā februāri, — tik labi to atceros tādēļ, ka šajā dienā saņēmu vēstuli no sava drauga dzejnieka Blūthaupta.

Pēkšņi pusnakti atbrāzās dienvidu vējš, un tai pašā mirklī es pamodos un skaļi iesmējos aiz prieka. Tas bija kā mājiens mežam: koki nokratīja miegu no pleciem un iešalcās. Kopš šī brīža kļuvu modrs un vērīgs. Pavasaris dvašoja no valgās zemes, no gaisa, tas traucās šurp no malu malām. Es stāvēju un klausījos: visapkārt urdzēja un guldzēja. Slepeni smiekli it kā ieskanējās zem satrūdējušo lapu klāja, nebija šaubu, — tur bija pamodusies dzīvība. Tik brīnumaini smaržoja pēc zemes un augu saknēm. Ūdens strautā pēkšņi ieguva citu garšu. Un — ai! — zaļi, smaili asni spraucās cauri pērno lapu segai. Cik viss spilgti zaļš! Man likās pavisam neticami, ka iespējams tāds zaļums. Miklums sūcās no koku stumbriem; visur nemiera jausmas, klusa aizgrābtība pārņēmusi dabu. Es atradu pirmo anemoni.

— Vai redzi, Pako, — vaicāju savam sunim, un Pako vērīgi palūkojās uz puķi, un tā acis iezalgojās.

Un tad jau ašiem soļiem viss traucās uz priekšu, pavasaris vairs nekavējās ilgi. Viss metās zaļš, un raisījās pumpuri. Pirmās sadīga vienkāršās lauku zāles un nezāles, tad zaļums steidzās augstāk, zaļi kļuva krūmi, un beidzot salapoja arī paši augšējie skābaržu zari. No kastaņu pumpuriem pilēja sulas lāses, augstu pie debesīm pāri ielejai ātri aizslīdēja putni; skābaržu mežā apmetās žubīte, un reiz kādu dienu pār pļavu pārlaidās gaišs taurenis.

— Oho! — es smiedamies iesaucos.

Pavasaris nu bija klāt. Nepārtraukti biju vērojis, kā tas tuvojas, un tomēr katru rītu, kad palūkojos pa logu un to visu, visu redzēju, man šķita, ka tas atnācis tieši šo nakti.

Papurināju galvu: es to nevarēju aptvert.

Mulss skurbums pārņēma zemi, un tā smējās.

Pēkšņi kādu dienu visgarām kalnu ceļam jau ziedēja ābeles .. . Tās it kā soļoja lejup pa ceļu, un man likās neizprotami, kādēļ ābeles nedzied un neplīvo kā karogi.

Visskaistākais, kas man piederēja, bija maza, ziedoša ābelīte. Tā auga pie parka žoga, un es tajā iemīlējos ik pavasari. Kad es to pirmoreiz ieraudzīju, man ietrīsējās sirds un uz brīdi aizrāvās elpa. Ābelīte nebija liela, tā izskatījās piemīlīga kā maza, izrotāta princesīte, baltiņ balta, maza, slaida princesīte, kurai pievērstas visu acis un kura nezina, cik tā daiļa un ka ļaudis dienu un nakti domās pie tās vien kavējas.

Es biju laimīgs un vērīgi ieklausījos savā sirdī. Tur bija vienīgi prieks un apbrīna.

Bieži es apsēdos zālē un aplūkoju nelielu plaukstas platuma laukumiņu. Tur kūsāja dzīvība. Tik gleznaina un daudzveidīga. Skatījos šajā nelielajā zemes stūrītī un purināju galvu: es neko vairs nesapratu, un dīvains aizkustinājums izstrāvoja caur manu augumu no galvas līdz kājām. Ak daba, kā tu visu to esi spējusi radīt? Un daba smaidīja man pretī no vissīkākā zāles stiebra.

Viss bija tik brīnumains, es klausījos savos elpas vilcienos. Arī tie bija kā brīnums. Es dzīvoju. Arī tas bija brīnums. Iegāju mežā un dziedāju, lai nebūtu jāraud.

Tas bija pavasaris.

Reizēm pavasaris ieradās pie manis naktī, rādījās man sapņos, un es bieži smējos pa miegam. Piedzīvoju jaukus un jocīgus notikumus. Par to, protams, bija jāpateicas pavasarim. Droši vien arī tā bija pavasara vaina, ka es iemīlēju rudmati Lizeloti, dzimušu Veikersbahu. Viņa bija sen kopš mirusi un atdusējās lejā ciema baznīcā, bet viņas portrets karājās manā istabā pie sienas. Lai kur es gāju, vienmēr viņa manī noraudzījās. Viņa smaidīja. Lizelotei bija bāla, vasaras raibumiem nosēta seja. Sapnī es bieži viņu skūpstīju. «Nāc, Aksel,» viņa aicināja, «viņš aizbrauca uz pilsētu nopirkt man rotu.» Nākošajā rītā viņa atkal smaidīja.

Pavasaris bija ielējis manās dzīslās saldu indi, jā, tas bija noticis.

Bieži vien es ilgi stāvēju mežmalā, raudzījos uz savu māju un domāju: «Vai no tās tūlīt neiznāks Lizelote, tērpusies krinolīnā, un viņas vīrs ar parūku galvā un sprādžu kurpēm kājās?» Un es gaidīju, lai gan zināju, ka Lizelote ar vīru kur tas laiks kopš miruši. Arī tā bija pavasara vaina, ka es gaidīju neiespējamo.

Pavasara gaiss bija tas, kas pārvērta visu pasakā. Man šķita, ka raugos brīnumu pilnā bilžu grāmatā, kurā ir dīvaini zīmējumi, un zem viena no tiem rakstīts: «Tas ir Aksels ...»

Reiz nakti pamodos ar laimes sajūtu sirdī: mežā skanēja kāda balss.

Es piecēlos un klausījos. Visapkārt valdīja melna nakts, tumsā mirguļoja zvaigznes.

Kāds dziedāja. Balss aizviļņoja naktī.

Vai biju nomodā? Vai sapņoju?

Balss attālinājās un pēkšņi apklusa.

Bija pirmā pusnakts stunda, Oriona zvaigznājs nogrima aiz meža.

Es vienā kreklā apsēdos uz palodzes.

Pusnakts smarža bija gaisā.

3

Dažas dienas vēlāk sastapu Ingeborgu atkal. Mēs ar Pako gājām pa mežu. Satikāmies uz koku lapotnes apņemtas takas, kas veda cauri skābaržu mežam.

Viņa lēni nāca šurp, šūpoja rokas un, it kā kaut ko meklēdama, raudzījās gan pa kreisi, gan pa labi mežā. Ingeborga, tāpat kā nesen, kad viņu redzēju, bija kailu galvu un rasā izmirkusi. Rokā viņai ziedu vainadziņš. Viņa pusbalsī dziedāja un apklusa tikai tad, kad mēs jau bijām pavisam tuvu.

Ingeborga izskatījās skaista, kad nāca šurp pa krēslaino taku. Te viss tinās zaļganā gaismā un bija tik svinīgi un vēsi kā klostera gaiteņos, caur kuru ovālajiem logiem ieplūst rīta saule. Gandrīz caurspīdīga, balta un zeltaini sārta, viņa lēniem soļiem nāca pa zaļganās gaismas pielijušo, svinīguma apdvesto taku.

- Labrīt! — Ingeborga sauca, un viņas acis staroja.

Es sniedzu viņai roku. Meitenes plauksta bija nosalusi pavisam zila un salta kā ledus. Bija vēsi. Arī seja viņai izskatījās nosārtusi aukstumā, tā bija šaura, un deguns smails un mazs. Tikko samanāma skramba stiepās pār vaigu.

— Šodien ir tik dzestrs, first! — viņa teica un nodrebinājās. — Jau kopš pulksten pieciem esmu ceļā. Tagad jau rītos laikus jāceļas, diena ir vēl gaužām īsa.

Es jautaju, vai viņa visu dienu staiga apkārt un dzied.

— Jār — viņa smaidīdama atbildēja un raudzījās man cieši acīs.

Šis smaids mani samulsināja. Droši vien viņa smaidīja par manu zaļo platmalīti, par garajiem zābakiem vai arī par manām apcirptajām ūsām.

Kad viņa smaidīja, kļuva redzami augšējie zobi. Tie bija izvirzījušies mazliet uz priekšu.

Uz kurieni viņa iet, es vaicāju.

Ingeborga ar roku pameta plašu loku un paraustīja plecus.

— To es nezinu. Vispirms noiešu tur lejā. — Viņa pamāja ar galvu uz to pusi, no kuras nācu es. Pako pagrieza galvu un paraudzījās rokas norādītajā virzienā.

Tur esot neliels strauts; viņa gribot paskatīties, ko tas darot.

Es pasmaidīju. Izteicu prieku par to, ka viņai patīk Edelhofas meži.

Ingeborga nelikās to dzirdot. Viņa raudzījās uz zemi un vērīgi aplūkoja Pako. Viņa bija par galvas tiesu mazāka nekā es; redzēju viņas kārtīgo matu celiņu. Tas bija pavisam taisns. Mans skatiens apstājās pie zelta medaljona uz meitenes atsegtā kakla.

Viņa papurināja galvu.

— Cik jūsu sunim gudras acis, first! viņa brīnīdamās teica. — Tādas pašas kā cilvēkam.

Pako acis spīdēja kā valgi kastaņi, viņš izkāra mēli un strauji elsoja.

— Suns ir skaists. Kā to sauc?

— Pako.

Pako uzlēca kājās un raudzījās no viena uz otru.

Ingeborga pietupās pie zemes un pasauca:

— Nāc šurp, skaistais Pako! — Un viņa aplika tam ap kaklu anemoņu vainadziņu, ko nesa uz rokas. Pako ievaukšķējās aiz prieka un palēcās augstu gaisā.

Ingeborga smējās. Viņa piecēlās un pavērās mani.

— Vai jūs to izmantojat medībām? — viņa piepeši naidīgi jautāja.

Atbildēju, ka Pako ir medību suns.

— O! Jā, zobi viņam asi kā īleni. Es ienīstu medniekus un medību suņus! — Ingeborga iesaucās un tumši piesarka. — Ardievu, first! — viņa īsi pateica.

— Ardievu, Gīzelheras jaunkundz!

Bet Ingeborga vēl tūlīt negāja prom, viņa pagriezās atpakaļ. — Jūs taču pirmīt priecājāties par to, ka es mīlu Ēdelhofas mežus. Kāpēc jūs tā sacījāt?

Es pasmaidīju, izvilku no kabatas īsu pīpīti un aizsmēķēju. No dūmiem mirkšķinādams acis, vēl brīdi pagaidīju un tad atbildēju:

— Tā? Vai es tā tiešām teicu? Nu, tas bija pa jokam, jums taisnība. Katrs muižas īpašnieks, kas uz saviem mežiem mazliet iedomīgs, būtu teicis to pašu.

Ingeborga pētījoši mani uzlūkoja. Tas laikam nozīmēja — ardievu, first!

Ardievu, Gīzelheras jaunkundz!

Mežā kūkoja dzeguze. Es gāju tālāk savu ceļu un klusībā smaidīju. Pa šo taku bija divu stundu gājiens līdz Ingeborgas mājām, bet es tās varēju sasniegt desmit minūtēs.

Klaiņoju gan šurp, gan turp pa mežu. Rīts bija skaists. Meža dziļumā Pako kļuva tramīgs un vērās biezoknī. Tur steidzīgiem soļiem gāja kāds vīrietis ar platmali rokā. Viņš iznāca uz ceļa, vicinādams platmali, un

izlikās, ka pastaigājas. Tas bija garš, jauns cilvēks ar samtaini melniem matiem un bālu seju. Jau no tālienes ievēroju viņa rokas. Tās bija šauras, baltas, ar slaidiem pirkstiem. Nežēlīgas bija šīs rokas, tanīs slēpās liels spēks. Pēc šīm rokām es pazinu jauno cilvēku. Tas bija vijolnieks Harijs Uzedoms. Es nebiju gadus sešus viņu redzējis; toreiz viņš vēl bija gandrīz zēns: samta uzvalkā, samtainiem matiem un acīm un samtainu seju — viss viņam bija samtains. Ari viņa vijole skanēja samtaini, kā maigs zīdains samts bija viņa spēle, ar mēļu orhideju smaržu.

Es, protams, sapratu. Beidzot visu sapratu.

— Jūs esat Harijs Uzedoms? — es vaicāju. Viņš laikam labprāt būtu gribējis paiet man garām, jo soļoja, nodūris galvu. Uzedoms nezināja, ka vēlos viņam sagādāt prieku. Viņš pavērās manī ar savām lielajām acīm, tik zilām kā vijolītes, un gurdeni pasmaidīja. Viņam bija liela mute — jutekliska un grēcīga. Bet pats viņš bija glīts. Harija Uzedoma šaurā, iegarenā, bālā seja izskatījās sievišķīga.

Mēs sasveicinājāmies un pārmijām pāris vārdu.

— Sirsnīgi sveiciniet tēvu, — es teicu. — Vai viņš vēl vienmēr slimo?

— Jā.

Harijam Uzedomam nebija patikas daudz runāt.

Es smaidīdams izteicu prieku par mūsu sastapšanos. Bieži paiet dienas, un es nesatieku mežā neviena cilvēka, bet šodien esmu jau saticis divus — viņu un pirms īsa brīža skābaržu mežā jaunu dāmu. Nu tad uz redzēšanos!

Harijs Uzedoms palocījās un piesarka. Viņš devās prom; es aizslēpos aiz koka un noskatījos viņam pakaļ.

Viņš gāja, galvu nodūris, vicināja cepuri tāpat kā pirmīt un izlikās pavisam mierīgi turpinām pastaigu. Bet es it labi manīju, ka viņš sper nedabiski lielus solus.

Pavīpsnāju.

Es, Aksels, biju mīlētāju sargs un labvēlis, ar svētā oreolu ap galvu un mīlas dzēriena kausu rokā.

Novēlēju abiem laimi.

Ir taču pavasaris, un daba vēlas, lai sārtas lūpas satiekas.

4

Lai slavētas un svētītas dienas, kad nav nekādu, nekādu vēlēšanos! Tās sirdīm dārgas kā rāma, klusa, dāsna vasara, tās pārsedz aizmirstības plīvuru pār visu un liek rožu ceriem zaļot uz kanu kopām; tās ir mierpilnas auglības andvestas un padara cilvēku bagātu, bet bagātajam taču pieder pasaule. Tāpēc lai slavētas dienas, kad nav nekādu vēlēšanos!

Lai slavētas tās dienas, kad sirds karstu, dedzīgu vēlēšanos pārpilna, arī tās! Šīs dienas ir kā izkapts cirtiens snaudošās nezālēs, tās slēpj sevī sēklas no nepazīstamiem, krāšņiem ziediem, kuriem nektāra vietā asinis un kuri smaržo pēc nāves un iznīcības; tās ir kā melns negaisa mākonis tveicīgās vasaras debesīs, šis negaisa mākonis sēi zibeņus un nogāž satrunējušus kokus. Tās padara cilvēku pazemīgu un reizē lepnu; lai slavētas arī šīs dienas!

Lai slavēta dzīve visā tās daudzveidībā, lai slavēta nāve un mīlestība, jo nāve un mīlestība ir svētas.

Bija pienākušas dienas, kad nejutu nekādu vēlēšanos. Tās vilkās lēni kā baznīcēni pēc dievkalpojuma. Mana

sirds bija jūsmīga un maiga šajās dienās, un bieži, kad atrados mežā viens, es klusi pie sevis smējos.

Pirms nedaudziem gadiem dzīvoju tur, plašajā pasaulē. Dejas soļiem staigāju pa dzīvi. Aiztraucos garām cilvēkiem un gudrām grāmatām; bez šaubām, reizēm izdarīju šo to sliktu, bet reizēm ari dažai nabaga sirdij sagādāju mazliet prieka.

Nu dzīvoju tikai sev, man nevajadzēja neviena, es biju laimīgs pats ar sevi.

Nekad es nejutu garlaicību, nē, nekad.

Kā ar spārniem aizlidoja dienas un naktis, un es nemaz nemanīju, kā daža laba no tām pagājusi.

Man nebija pulksteņu ne mājās, ne kabatā. Un tomēr man to bija pietiekami daudz, mani pulksteņi bija — saule, koku lapotne, avots parkā. Tas dienā čaloja citādi nekā naktī, bet ap pusnakti citādi nekā pret rītu. Arī meža smaržas noteica laiku. Pat visniecīgākajām skaņām, kuru cēlonis nebija izdibināms, arī tām bija savas noteiktas stundas. Vēl bija pārpārim arī citu pulksteņu.

Es domāju par to, kā aizritējušas šīs dienas, jo mana sirds neko nevēlējās.

Uzsvilpu Pako, un mēs klaiņojām pa mežu. Reizēm apāvu garos zābakus un devos kopā ar saimes ļaudīm uz tīrumu. Strādāju ar lāpstu un grābekli. Gāju aiz arkla, jokojos, šņaucu tabaku un dzēru no māla krūzes. Iegāju bibliotēkā, paņēmu grāmatu un lasīju. Es atradu tanī kādu valdzinošu ideju, satraucos no tās skaistuma un dziļuma, iztēlojos to domās, pakļāvos tai. Slavas vainags pienākas šim vīram, es domāju, slavas vainags un karaļtronis. Ir gan pasaulē talantīgas galvas ...

Apsēdos pie klavierēm — piesitu taustiņu un ļāvu,

lai skaņas strāvo caur manām asinīm. Varēju tā pavadīt daudzas stundas. Šis flīģelis bija visu saprotoša, visu sajūtoša būtne. Tajā bija paslēpusies cilvēka straujā, trauksmainā dvēsele, lieglaimes asaras un bezprāta smiekli. Es klausījos. «Ko tas nozīmē?» domāju un izbijos. Un neiedrošinājos vairs uzsist kaut akordu, nē, es to vairs neiedrošinājos. Kādās acīs biju ieraudzījis tik daudz sāpju un nespēju vairs aizmirst šīs acis.

Satumsa vakars, pasaule zaudēja savu krāsu bagātību, bet tās atausa manā iztēlē. Koraļļu meži un varavīkšņu jūra, teiksmaini zaigojošas sienas un sudrabota bezgalība. Gar maniem aizvērtajiem plakstiem joņo komētas. Ha, ha!

Es varēju iztēloties un gleznot pasauli pēc savas atziņas un patikas. Ogļu melnas upes, sarkanas debesis, zaļus cilvēkus, — kā vien vēlējos. Varēju likt piepildīties tam, kas nebija iespējams. Grūti ir uzsēdināt velnu uz iesma, bet es to varēju un varēju priecāties par viņa bēdu sagrauzto seju, es varēju likt, lai Jehova lēni staigā ar sauli zīmoggredzenā, es iespēju visu, ko vien gribēju. Vīzijas, ko redzēju, aizvēris acis, bija tik krāšņas, ka reizēm vēlējos kļūt akls. Kļūt akls, — tik neprātīgas var būt domas.

Tā, piemēram, aizveru acis un brīdi pagaidu. Redzu zaļgani zeltainu gaismu. Parādās kaut kas balts. Tas ir sievietes, slaidas meitenes augums. Meitene paraugās uz mani maigi un sirsnīgi, viņa stāv klusi, kā sastingusi, viegli piespiedusi rokas pie krūtīm. Es nenovēršu no viņas acu un gaidu. Viņas krūtis pēkšņi sāk ziedēt, veras pumpuri, un izplaukst dzidri ziedu kausi. Sievietes pirksti sāk ziedēt, un tos kā piena lāses pārklāj mazi,

balti ziedi. Roku un plaukstu dzīslas ir kā smalki koraļļu zariņi. Sievietes lūpas kvēlo purpursārtas, mati kā zeltainu ziedu vilnis slīd pār pleciem un augumu. Uz pieres izplaukst kristāldzidra, zila tulpe, arī uz ceļiem tāda pati zila tulpe. Sieviete paver lūpas un kaut ko čukst; mazs taurenis izlido no viņas mutes, pēc tam vēl viens, tad vesels bars visādās krāsās, un visi tie kā puķes lidinās ap ziedošo sievieti. Sieviete aizver plakstus, uz tiem parādās nesaprotamas dimanta rakstu zīmes; viņa atver acis, un tās ir mirdzošas un gaišas kā liesmas. Nu sāk ziedēt arī skropstas ...

Daudzas naktis esmu pavadījis šādos sapņos. Vai man varēja būt garlaicīgi? Nē, manas dienas ritēt ritēja ...

Es saņēmu no grāfa Fligena ielūgumu uz vakara viesībām.

«Tēvs jūs ļoti gaida,» apakšā bija pierakstīts.

Lai viņš gaida! Man nav laika.

Ietinies dīvainā mētelī, manai mājai garām gāja Harijs Uzedoms; lija lietus. Viņš ļoti steidzās. Es sēdēju pie klavierēm un redzēju, ka viņš nāk augšā pa ceļu. Pārstāju spēlēt. Jo viņš, protams, klausījās manā spēlē ar savām smalki dzirdīgajām ausīm, viņš gribēja ieklausīties manā sirdī. Tik savāda bija šī iedoma, bet tā mani piespieda apklust.

«Sirsnīgi sveicināts!» es domāju un smaidīju.

Tik skaidri atceros šā pavasara naktis. Tās bija tik brīnum klusas, tik klusas, ka vajadzēja ieklausīties pat klusumā. Tās bija tumšas kā melns samts ar neskaitā-#mām zvaigžņu dzirkstīm. Es bieži gulēju zālē savas mājas priekšā un skatījos uz zvaigznēm. No kastaņām vēdīja rūgtena smarža. Kastaņas kuploja vienos ziedos, tas izskatījās kā lielas ziemsvētku egles, un arī kastaņu

ziedu sveces šķita kā gaismas cauraustas svētku eglītes. Es ieelpoju pļavu salviju un madaru smaržu.

Gulēju uz muguras un raudzījos debesīs. Vai tā bija dziļās domās iegrimusi dieva piere? Vai es raudzījos dieva pierē un jutu savas kvēlās domas? Zvaigznes lūkojās manī, un man pār muguru pārskrēja drebuļi. «Vai nebūtu jāmetas ceļos?» man piepeši ienāca prātā. Un vēlējos, kaut es būtu bulta, ko izšautu debesīs, un, iekams atkal kristu lejup, es mirkli tur pakavētos un palūkotos visapkārt. Tik ilgi raudzījos zvaigznēs, kamēr tās sāka līt pār mani un es aiz bailēm sarāvos. Par zvaigznēm domādams, iegāju mājā; un tur sapņoju, ka guļu zālē un skatos zvaigznēs.

Es biju bagāts un laimīgs.

Tās bija dienas, kad neko nevēlējos.

Vakara viesības pie grāfa Fligena notika svētdienā. Ingeborga svētdienas pēcpusdienā vaļējā medību droškā brauca garām manai pilij. Viņa pati turēja grožus, pliukšķināja ar pātagu un māja man ar galvu.

Tas bija pavisam dīvaini. Es iepriekš biju sapņojis par viņu. Stāvēju pagalmā, izmeties kreklos, un piegriezu ciešāk arklam skrūves, jo dažas no tām neturējās pietiekami stingri. Pagalms atradās starp pili un saimniecības ēkām, tā platie vārti veda uz kalna ceļu. Bija svētdiena, viss kluss un tukšs kā izmiris. Saule spīdēja, un lemeši reizēm tā iemirdzējās, ka apžilba acis.

Pako gulēja saulē, tālu izstiepis kājas; suns izskatījās pelēcīgi balts un meta blāvi zilu, šauru ēnu, kurā bija redzama katra atspurusī spalviņa. Pako blisināja acis un, likās, smaidīja, jo es rosījos ap arklu neveikli. Un, kad suni uzlūkoju, tas paluncināja asti, it kā gribētu atvainoties par šo smaidu un iegūt manu labvēlību.

Neviļus man ienāca prātā Ingeborga. «Protams, viņa to par baltmaizi un karpu dīķi ir kaut kur lasījusi,» es prātoju. «Vai vismaz jau bieži teikusi un nevis tikai tajā brīdī izdomājusi. Nē, viņa to, bez šaubām, ir lasījusi. Vai man jau tūlīt tas nelikās dzirdēts? Es viņai pajautāšu.»

«Ha, ha,» es viņai sacīšu, «Gīzelheras jaunkundz, to, ko jūs teicāt par baltmaizi un karpu dīķi, esmu atradis kādā grāmatā. Ko jūs par to sakāt?»

Viņa tad, protams, vairs neliegsies.

Es sacīšu, ka viņa man sagādās prieku, ja atnāks biežāk. «Man ir četras jaunas lapsiņas, mazas, jocīgas nebēdnes, — kalpi izcēla no alas veselu midzeni, — nāciet un apskatiet tās, Gīzelheras jaunkundz.»

Sviedri aumaļām lija man pār seju un pilēja uz netīrajām, ar eļļu notrieptajām rokām. Skrūves vītnes, šķiet, bija bojātas.

Pavisam nopietni, — man ar viņu būs gara saruna.

«Gīzelheras jaunkundz,» tā es iesākšu, «pats nemaz to neapjaušot, ilgus gadus esmu uz jums gaidījis.»

Ha-ha-ha!

Kāpēc viņa smejas? — Pats nemaz neapjaušot, esmu uz jums gaidījis. Garus gadus ilgojies un sapņojis. Es izstiepju rokas pa logu nakts tumsā, lai apvītu kādam ap kaklu, — neviena tur nav. Pie manām durvīm klauvē. «Iekšā!» es saucu un izbīstos, jo beidzot viņa atnākusi. Taču aiz durvīm neviena nav. Bet nu...

Ha-ha-ha!

Jā, tie, protams, ir skaidri meli, Gīzelheras jaunkundz. Man patīk melot, un man turklāt ir ķēriens uz melošanu. Es un bērni — ko visu mēs nesamelojam! Bet vienu jums teikšu, jūs mani nepazīstat, mīļā draudzene. Nē.

Es smēķēju pīpi un smaidu savā nodabā, neviens nezina, ko es domāju. Neviens pats nezina, ko es brīžiem domāju*, kad mežs žēlabaini šalko. Vai tas liktos tik neiespējami, ka arī man būtu sirds? Es skatos uz ļaudīm un domāju: viņi mani nepazīst, un tas mani ielīksmo.

Pēkšņi Pako pacēla galvu un sāka ausīties. Pa ceļu augšup traucās pajūgs un aizdrāzās garām vaļējiem vārtiem.

Ingeborga vadīja zirgus. Cita neviena nebija ratos, ko vilka divi spīdīgi sarķi.

Es sveicināju, un Ingeborga pamāja ar galvu vēsi un atturīgi, it kā mani nemaz nepazītu.

Kādēļ gan vajadzēja gadīties tieši tā, ka es bez svārkiem stāvēju pagalma vidū, bez svārkiem, garstulmu zābakos un pie tam vēl netīrām, pietūkušām rokām.

Man nelaimējās ...

Tad es atģidos, ka sapņoju, un pamodos. Tālumā kaut kas brakšķēja. Izklausījās tā, it kā no maisa zemē bērtu riekstus un pēc tam saspiestu.

Gulēju savā istabā. «Par ko visu gan es nesapņoju!» man ienāca prātā.

Troksnis kļuva aizvien skaļāks, un nu sapratu, ka pa ceļu augšup brauca rati. Zirgi sparīgi cirta pakavus pret zemi, jo ceļš gāja kalnup.

Ingeborga auļoja šurp mednieku droškā. Aiz viņas, rokas sakrustojis, stīvi sēdēja sulainis. Viņa turēja grožus un pliukšķināja pātagu.

Ingeborga raudzījās logos un, pamanījusi mani, uzsmaidīja. Pātagas pliukšķi skanēja kā tāli šāvieni.

Es palocījos un arī pasmaidīju. Man ienāca prātā dīvainais sapnis.

Tomēr vakarā paliku mājās. Man nebija patikas

satikties ar cilvēkiem. Šis vakars bija skaists kā sapnis, un es iemigu tikai tad, kad sāka dziedāt gaiļi. Es domāju par Lizeloti.

Sarkanmate Lizelote, dzimusi Veikersbaha, — kas notiek ar mums abiem? Mēs lūkojamies viens otrā, smaidām, acīs mums slepena, tumša, grēcīga kvēle. Ko gan sacīs tavs laulātais draugs?

Es aizgāju lejā uz Augstās Priedes ciema baznīcu un aplūkoju Lizelotes epitāfiju. Lasīju skopos datus, lasīju vārdus «Lizelote, dzimusi Veikersbaha», un man kļuva skumji un smagi ap sirdi.

Lizelote, es tevi mīlētu, ja tu būtu dzīva! Jā, es zinu, ka mīlētu.

Dīvaini piedzīvojumi man ir ar Lizeloti.

Ja es gribētu to visu uzrakstīt, iznāktu bieza grāmata. Grāmata, par ko varētu sirsnīgi izsmieties. Jo visi mani piedzīvojumi ar Lizeloti ir jautras dabas. — Vai patiesi es esmu driģenes saēdies?

5

Kādā lietainā maija pēcpusdienā, kad pārnācu mājās, manā istabā sēdēja Lizelote. Mēs ar Pako bijām iz-klaiņojušies pa mežu.

Tā nebija Lizelote, bet Ingeborga, Ingeborga Gīzel-hera, tā paša malkas cirtēja skaistā meita, kurš dzīvoja lielajā, tumšajā silā. Bet manā istabā valdīja krēsla, un pirmajā mirklī man šķita, ka redzu Lizeloti, sarkanmati Lizeloti. Un pat pēc krietna laiciņa, kad man jau bija

skaidrs, ka tā ir Ingeborga Gīzelhera ar zeltaini gaišajiem matiem, viešņa atkal un atkal man šķita kā Li-zelote, un acīs man viss satumsa.

Lizelote ieradusies, lai parunātos ar mani. Jā, nu viņa sēdēja te, domās mēs jau bijām sen iepazinušies, mēs daudz zinājām viens par otru, mēs abi.

Tā tomēr bija Ingeborga; protams, viņām abām — Lizelotei un malkas cirtēja meitai nebija ne mazākās līdzības, taču man bija grūti atšķirt Ingeborgu no Lize-lotes un Ingeborgas balsi no Lizelotes balss.

Smaržīgais pavasara gaiss bija mani apreibinājis. Augu dienu es nemitējos domāt par Lizeloti un pūlējos noskaidrot, kā tas gadījies, ka man jāmīl meitene, kura sen jau mirusi. Pagājušā naktī es sēdēju un lūkojos viņas portretā, kamēr iesnaudos.

Ingeborga bija atnākusi parunāties ar mani. Viņa pieskārās nepatīkamai tēmai. Protams, to visu noklausīties nebija diez cik jauki.

Vispirms viņa ieminējās kaut ko par medībām un par sveicieniem, par sirsnīgiem sveicieniem, ko sūtot grāfs Fligens.

— Piedodiet, ka pieņemu jūs šais garajos zābakos un vecajos svārkos, Gīzelheras jaunkundz, — es teicu, — nāku no medībām.

— Lūdzu, lūdzu!

— Sirsnīgi sveicieni no tēva. Viņš labprāt vēlētos jūs redzēt savā mājā. Drīz vien viņš jūs atkal ielūgs uz medībām.

Pateicos un lūdzu nodot grāfam sveicienus.

Mēs palūkojāmies viens otrā, un es piegāju pie loga sakārtot aizkarus. Ingeborga bija izrotājusies kā princese un šķita kā Botičelli glezna. Galvā viņai bija balta

salmu cepure ar platām maļam, un rūpīgi sacirtotie mati kā zeltaini viļņi ietvēra seju.

Viņa pārlaida skatienu manai istabai, kas bija liela kā zāle, pieblīvēta ar skapīšiem, vāzēm un grāmatām. Diez cik kārtīgi te vis neizskatījās.

— Jūs dzīvojat kā dzejnieks! — viņa smaidīdama teica. — Es vēl nekad ne pie viena dzejnieka neesmu bijusi, bet man liekas, ka viņi, dzejnieki, tā dzīvo.

Es klausījos, ko viņa saka. «Vai tiešām Lizelote,» es domāju. Lizelotes portrets pie sienas sāka smaidīt.

Kas esot šī sieviete tur pie sienas?

— Lizelote, dzimusi Veikersbaha, — es atbildēju, un man bija jāpasmaida. — Skaista un dzīvespriecīga dāma, vai ne?

— Jā.

Tad Ingeborga pavērās manī un sacīja:

— Man jums jānodod vēl kāds sveiciens. No Klāras Davizones. Viņa ir mirusi, — vai jūs to zināt?

— Zinu, — es atbildēju. — No Klāras Davizones? — Es jutos ļoti pārsteigts.

— Viņa bijusi ļoti nelaimīga. Vai zināt, ka Klāra mirusi?

Ingeborga paraudzījās manī. Bet mani nemocīja ne mazākie pārmetumi, es jutos pavisam mierīgs.

— Viņa mani ļoti sāpinājusi, — es atteicu. — Par to visu esmu dzirdējis, tas ir tik bēdīgi. Viņa bija ļoti skaista un lepna sieviete.

— Jā, tāda viņa bija.

Pāris nedēļu pirms nāves viņa esot rakstījusi, lai mani pasveicinot, ja kādreiz kaut kur satiekot. Tas noticis apmēram pirms viena gada. Pirms diviem gadiem Klāra

trīs mēnešus esot ciemojusies pie grāfa Fligena; dažas reizes viņa pat braukusi te garām. Vai es neesot viņu redzējis?

— Nē. — Tā bija patiesība. — Pateicos jums, Gīzel-heras jaunkundz, par sveicieniem.

Nepatīkamā saruna bija beigusies. Mēs vēl par šo to mazliet patērzējām. Varbūt viņa dzirdējusi, ka vijolnieks Harijs Uzedoms nopircis Sarkano Skābardi, vai arī ne?

Jā gan, Uzedoma kungs esot nopircis Sarkano Skābardi.

— Un vecais Uzedoma kungs, — kur viņš pašlaik dzīvo?

Viņš pašlaik dzīvojot pie sava dēla Sarkanajā Skābardī.

Metās krēsla. Ingeborga piecēlās. Es piedāvājos viņu kādu gabaliņu pavadīt, jo ārā bija tumšs un plosījās vētra.

Līdz pakalnam viņa ar prieku ļaušot sevi pavadīt, bet tikai līdz pakalnam.

Es sapratu, kāpēc drīkstēju iet tikai līdz pakalnam.

No ielejas pūta ass, mikls vējš, un mežs locījās vētrā. Koki tinās krēslā, un mežs smaržoja pēc lietus un nakts. Mēs gandrīz vairs neredzējām ceļu. Pako baltā spalva spīdēja; viņš taisīja augstus, dīvainus lēcienus, un viņa augums ik brīdi mainīja apveidu.

Ingeborga ar abām rokām turēja cepuri, un svārku apmale vējā plandījās ap meitenes kājām, tā ka viņa tikko varēja paspert soli.

— Ha, ha, ir gan vējš! — viņa smējās. Nopietna saruna nebija iespējama, mūsu vārdi tika saraustīti, un vējš tos aiznesa prom.

— Harijs Uzedoms ir ļoti izcils vijolnieks! — es skaļi saucu vējā.

— Bez šaubām, tāds viņš ir, — Ingeborga teica.

— Viņš ir skaists vīrietis.

— Jā.

Pamazam vējš pierima, kļuva mānāmi siltāks. Mes uzelpojām.

— Vai zināt, ka šī Lizelote, kuras portretu jūs redzējāt manā istabā, staigā apkārt pa pili? Tā ļaudis runā. Pēc nāves Lizelote katru nakti apciemojusi savu viru. Viņš kļuvis aizvien bālāks un bālāks, bijis vienmēr labā omā un nomiris astoņas nedēļas pēc Lizelotes, — es stāstīju. Tas esot ļoti savādi, Ingeborga piebilda un, gandrīz nemanāmi pasmaidījusi, uzlūkoja mani. Viņa smaidīja gluži tāpat kā sapnī Lizelote, un mani pārņēma saltas baiļu trīsas.

— Ziniet, man daudz par jums stāstīts, — viņa ieminējās, — sakiet, — vai taisnība, ka jūs vārda tiešā nozīmē bārstot naudu uz ceļa? Jūs attaisot viesnīcas logu un metot naudu uz ceļa?

— Jā, tas bija tikai mazs joks, nav pat vērts to pieminēt.

Ingeborga smaidīja un purināja galvu.

Es iesmējos, atcerēdamies traci sava loga priekšā un paša nebēdnības.

Sāka atkal plosīties vējš un gandrīz vai nešūs uznesa mūs kalnā.

Pār augstieni krita blāva gaisma. Uzlēca mēness. Ietinies mākoņu lēveros, tas raudzījās pār zemi kā akla acs. Apkārtējo priekšmetu — ir koku, ir mūsu abu, ir Pako ēnas pēkšņi kļuva bālas un miglainas. Ingebor-gas drānas un kuplās cirtas plīvoja vējā.

— Nu esam kalnā, — viņa teica. Mēs palikām stāvot. Pako, pagājis sāņus, gaidīja un nesaprata, kas mūs kavē iet tālāk. Viņa ēna izskatījās pēc teiksmu būtnes ar garām kājām.

Es noņēmu cepuri.

— Pateicos! — Ingeborga sacīja. Dīvains, pazemīgs smaids pamirdzēja viņas acīs.

— Paldies par apciemojumu, — es atbildēju, turēdams cepuri rokā, — varbūt jūsu ceļš kādreiz atkal vedīs garām manai mājai, Gīzelheras jaunkundz?

Ingeborga pasmējās.

— Jā, var gadīties, ka es kādreiz atkal iešu garām, — viņa iesaucās un lūkojās mēnesī, kas tūlīt paslēpās aiz mirdzoša mākoņa. Iezilgana gaisma pārslīdēja pār viņas seju; zobi un acis spīdēja kā emalja.

Ingeborga atkal pavērās mēnesī, tad pievērsa skatienu man un pēkšņi teica:

— Jūs laikam esat izturējies ļoti slikti pret Klāru, first! Jā gan, ļoti slikti!

Ingeborga pateica to visai steidzīgi. Tad viņa papurināja galvu un klusi piebilda:

— Es jūs nesaprotu! Nē! Es nododu jums sveicienus no viņas — no Klāras, mēs runājam par viņas nāvi, un jūsu sejā nepārmainās ne vaibsts, bet jūs teicāt, ka Klāra jūs esot ļoti sāpinājusi. Ko tas nozīmē? Viņa jūs ļoti sāpinājusi? Bet jūs taču esat viņu nonāvējis, jā, jūs to esat izdarījis.

Viņa raudzījās man cieši acīs, bet skatiens bija bikls un pazemīgs. Mati plīvoja vējā.

— Vai jūs zināt, ko Klāra man par jums stāstīja? Nē, bieži viņa jūs nepieminēja, tas tiesa. Klāra apgalvoja, ka jūs esot cēls un labs. Teica, ka pārmijusi ar jums

ne vairāk par simt vārdiem. Jūs visu labi zinājāt, jūs to labi zinājāt, tomēr izturējāties nejauki! Ko gan Klāra nebūtu devusi par vienu vienīgu jūsu vārdu! Abas reizes, kad mēs braucām garām jūsu mājai, viņa kļuva balta kā audekls. Nē, es nezinu, kas noticis starp jums abiem, bet jūs neesat bijis pret viņu augstsirdīgs. Jūs būtu varējis apmeklēt tēvu, lai iepriecinātu Klāru, — bet neko nedarījāt, it neko!

Lūkojos uz viņu un nevarēju izteikt ne vārda. Es domāju par šo dīvaino meiteni, es domāju par visu un nedomāju neko.

Ingeborgas seja bija bāla, acīs zaigoja mēness vizma, un to skatiens kļuva blāvs. Arī balss skanēja gurdi!

— First, — viņa čukstēja, — kas gan jūs esat? Jūs nezināt, kas jūs esat, nē! — Viņa apklusa, pasmaidīja un pašūpoja tikko manāmi galvu. — Nē, jūs nezināt, kas jūs esat, — Ingeborga atkārtoja vēl klusāk. Tad īsi iesmējās. Dedzīgi ielūkojusies man acīs, viņa atzinās:

— Es jūs nemīlu, nē, bet man vienmēr par jums jā

domā. Kāpēc jūs svētdien neatnācāt? Es zem ielūguma uzrakstīju vēl dažas rindas, cerēdama, ka nu jūs nāksiet. Bet tad mani pārņēma bailes, un es braucu pa aplinkus ceļiem garām Edelhofai. Tomēr jūs nenācāt. Es gaidīju, gaidīju, sēdēju uz kāpnēm un gaidīju; pūta dzestrs vējš. Vecais Uzedoma kungs bija tur, arī Harijs Uzedoms, viņi visi bija tur. Es nerunāju ne vārda. Ko viņi domās par mani? Tas man ir gluži vienaldzīgi. Harijs Uzedoms apjautājās, kas man kaišot. Nekas, es attraucu. Teicu to visai nelaipni. Gaidīju jūs, jūs vienīgo! Man bija vienalga, vai izturos pret Hariju Uzedomu laipni vai nelaipni--ha, ha--raibs vien man

nozibēja gar acīm. Tad es atdrāzos šurp uz pakalnu un gaidīju jūs te. Bet jūs nenācāt!

Es gribēju ko teikt, bet Ingeborga neļāva.

— Tas neko nenozīmē, ka es vienmēr dziedu, — viņa atsāka, un viņas sejā paplaiksnījās dīvaini pazemīgais smaids. — Tas neko vairs nenozīmē. Augu ziemu es par kaut ko esmu domājusi un pati nezinu, par ko. Bet, kad pienāca pavasaris, tad man tas iešāvās prātā. Esmu atnākusi pie jums, — tas man prasīja daudz pūļu! Un viss, ko teicu par Klāru, nemaz nav tiesa, ak, it nemaz nav tiesa! Viņa nelūdza man nodot sveicienus. Es jūtos ļoti vainīga. «Tu varētu viņu pasveicināt,» Klāra rakstīja, bet tūlīt piebilda, «man tas tikai tāpat ienāca prātā, pa jokam. Nesveicini vis viņu, nē, nē.» Klāra to nevēlējās, viņa skaidri un gaiši rakstīja, ka to nevēlas, pasaku jums visu tā, kā bija patiesībā, bet es tomēr pasveicināju. Man vajadzēja izgudrot kādu ieganstu.

Gribēju ko iebilst.

— Nē, nē, — viņa sacīja, — jūs saņēmāt mani draudzīgi. Nebrīnījāties un arī nesmaidījāt. Jūs sacījāt, ka atvainojoties, — jā, veco svārku un zābaku dēļ, — tas bija tik jauki no jums! Jūs esat labs, es to zinu, arī Klāra to apgalvoja, pat viņa. Abas savas pilis un sešus ciemus jūs esat atdevis kā žēlastības dāvanu, — zinu it visu par jums.

Es smaidīju. — Es tikai izlikos, — sacīju.

— Ha, ha, ha, — smējās Ingeborga, — jā, jā, jā! — Viņa palūkojās man acīs, pasmējās, tad nodūra galvu.

— First, first, — viņa čukstēja un apklusa. Vējš plivināja viņai matus. Ko es varēju atbildēt? Neatradu nevienu piemērotu vārdu. Es būtu labprāt pateicis kaut ko sirsnīgu, bet man nekas neiekrita prātā.

Ko gan viņa vēlējās no manis? Vispirms viņa pārmeta par Klāru un tad . . .

Pēkšņi mana seja atplauka smaidā. Viss, ko viņa bija pateikusi, man likās jocīgs. Šie vārdi, šie daudzie juceklīgie vārdi.

— Neesmu šo vārdu cienīgs, — es teicu un pasmaidīju. — Jā, šie vārdi mani padara pat iedomīgu.

Ingeborga sarāvās un izbijusies mani uzlūkoja. Viņas lūpas savilkās sāpīgā smaidā, un viņa pavisam klusu sacīja:

— Man ir daudz par jums stāstīts, first, un tad es sāku domāt, — jā, ļoti bieži sāku domāt par jums. Es būtu lūgusi jums mazliet mīlestības, pat to es būtu darījusi, ja vien tas būtu vērts. Es neesmu pret jums lepna, nē. Bet man liekas, ka jums nav sirds.

— Dzīvoju tagad savā pasaulē un jūtos noguris no dzīves, pats nezinu, kā tas noticis, — es atbildēju.

Meitenes seja bija bāla, un viņa skumji pamāja ar galvu.

— Jūs tātad vairs nespējat mīlēt? — viņa jautāja.

Cik tas izklausījās smieklīgi!

— Nē, — es atbildēju. — Es pats nezinu, kā tas noticis.

Ingeborga apgriezās un lēniem soļiem gāja projām. Vējš plivināja viņai matus un drānas.

— Gīzelheras jaunkundz, — es iesaucos, — nemaz negribēju jūs apvainot. Es tikai centos būt patiess. Priecājos, ka jūs šodien atnācāt pie manis.

Ingeborga gāja projām. Viņas gaišais stāvs klusi ieslīdēja tumsā, kļuva aizvien pelēcīgāks un tad izgaisa manām acīm pavisam.

Pasaucu suni un devos lejup pa ceļu.

Kāpu lejup no kalna. Tiklīdz mazliet pierima vējš, aizsmēķēju pīpi. Papurināju galvu un pasmējos. Lai dievs man piedod, ka smejos, bet piedzīvojums tur augšā, kalnā, mani uzjautrināja.

Kā viņas sejai brīžam pārslīdēja smaids, kā vārdi sprēgāt sprēgāja uz lūpām! Un viss tikai manis dēļ, — vai tas bija iespējams? Krūtīs man uzbangoja prieks un lepnums.

Kāpu lejā no kalna, vēja brāzmas apņēma mani. Pako ar savu smailo augumu lauzās uz priekšu cauri vējam. Pie tumšajām debesīm slīdēja pūkaini mākoņi, traukdamies uz mēness pusi, lai pasmeltu un nodzertos gaismu. Tie līksmi laistījās un it kā draiskodamies dzenāja cits citu. Mežs viļņoja kā jūra. Vējš izraudzījās atsevišķus kokus un locīja tos tik stipri, ka tie ar galotnēm skāra zemi.

No manas pīpes pašķīda dzirkstis, un man šķita, ka to gaismā redzu savu priecīgo seju.

Ingeborgas vārdi, šie steigā pateiktie, juceklīgie vārdi, nedeva man mieru un mulsināja mani. Domās redzēju viņu vējā plīvojošiem matiem, bālu un pazemīgu seju. Viņa izskatījās skaista un valdzinoša, un acis viņai gaiši staroja. Ak, es vēl tagad redzēju to mirdzumu!

Pakratīju galvu. Tik dīvains var būt cilvēks, — kad situsi liktenīgā stunda, tas spēj svešinieka priekšā mesties ceļos un pazemoties.

Es domāju par jauno meiteni un viņas liegajiem, kautrajiem vārdiem un jutos aizkustināts. Jā, bija pienācis pavasaris, un viņa nespēja pretoties tā varai.

Tas bija liktenis, ka viņa pievērsās man, tieši man, kurš nekā vairs nevēlējās, kurš bija noguris, pārāk noguris, lai ziedotu sevi mīlestībai, kas prasa cilvēku visu.

Bija laiks, kad pat vienkāršas meitenes skatiens iekveldināja manas asinis, un es garas garas naktis domāju par šo skumjo, dedzīgo skatienu, — bet nu bija pienākušas dienas, kad nodevos sapņiem un neko vairs nevēlējos.

Es apstājos, raudzījos augšup uz slīdošajiem mākoņiem, un mani pārņēma līdzjūtība pret pazemoto meiteni.

Vēlējos steigties viņai pakaļ, viņu panākt un pateikt dažus vārdus. Pateicos jums, es gribēju viņai sacīt, pateicos. Es nevaru jūs mīlēt, Ingeborga, jo pienākušas dienas, kad neko vairs nevēlos; bet pateicos par jūsu mīlestību. Ja vien jums patīk, nāciet pie manis, dienām un naktīm tērzēšu ar jums, es gribu būt jūsu draugs; man kauns, ka esmu tik nabags, ka esmu egoists, jo jūtos laimīgs pats ar sevi.

Bet es nesteidzos, lai viņu panāktu. Gāju tikai uz priekšu.

Iedomājos, ka varbūt tādēļ vien jūtos tik bagāts un laimīgs, ka viņa mani mīl. Viņa dāvā man savas domas, savu mīlestību; es būšu jautrs un bezbēdīgs, bet viņa nabaga un nelaimīga. Varbūt viņa šai mirklī nometusies zemē un raud, bet mani šo pašu brīdi pārņēmis liels, neizprotams prieks un es elpoju dziļi un smaidu. Neviens nevar pateikt patiesību.

Gāju aizvien tālāk un tālāk pa tumšo meža stigu, un pie katra soļa mani urdīja doma, ka vajadzētu griezties atpakaļ, lai parunātos ar viņu.

Nu viņa klīda pa vējā šalkojošo mežu, gāja lēni, nokaunējusies un domāja par cilvēku ar gurdo sirdi. Brāzmoja vējš, un viņa klepoja. Tad viņa pārgāja mājās, novilka drānas, skaisto, gaišo pavasara tērpu, un pasvieda zem gultas. Viņa negribēja to vairs redzēt. No spoguļa vēl raudzījās viņas attēls, tāda viņa izskatījās priekšpusdienā. «Vai patikšu viņam?» smaidot jautāja lūpas. Un acis atbildēja: «Jā, jā, tu viņam patiksi .. .» Viņa aizvēra plakstus . . .

Gāju aizvien tālāk un tālāk lejā pa kalna ceļu, bet patiesībā vēlējos iet atpakaļ. Ausīs man skanēja brīnumainie vārdi.

Jā, man vajadzēja atgriezties un pateikt Inge-borgai, lai viņa ar mani ir pacietīga, ļoti pacietīga. Un ka viņa ir skaista, ka viņa ir brīnišķīga, aizkustinoša.

Es gāju un gāju uz priekšu. Manas domas bija mulsas un juceklīgas.

Tad pēkšņi atraisījās sirds.

Tā atraisījās pēkšņi kā pumpurs, es to tūlīt manīju. Sarāvos kā dzelts, un manās asinīs ieskanējās prieka sauciens.

Es apgriezos un sāku kāpt augšup kalnā, vispirms lēni, vilcinādamies, tad aizvien ātrākiem soļiem. Vējš mani nesa uz priekšu; mežā plosījās stipra vētra, kas mani satrauca līdz dvēseles dziļumiem.

Es gāju un gāju uz priekšu. Es vairs nepanācu Inge-borgu. Devos caur tumšo mežu aizvien tik uz priekšu. Pēkšņi ieraudzīju pili ar daudziem gaiši mirdzošiem logiem.

Pils man šķita kā cietoksnis, un es paliku stāvot.

Vai nevajadzētu ieiet pilī ar daudzajiem mirdzošajiem logiem un likt, lai portjē mani piesaka: gaitenī gaida kāds cilvēks, kāds vīrs ar platmali rokā! . . .

Nakts jau gāja pret rītu, zilgmoja jauna diena. Es lūkojos laukā pa logu, kur skatienam pavērās parks, un klausījos putna dziesmā. Tā skanēja dziļajā rīta klusumā, kad viss vēl slīga miegā.

Putns dziedāja cauru nakti, kamēr uzlēca saule; pavasaris liedza tam doties pie miera. Jau bieži viņa dziesma bija mani ielīksmojusi, bet tikai šodien es sapratu mazo putnu, un mana sirds nodrebēja. Es gluži labi zināju, ko tas nozīmē. Vienīgi bēdu nomāktiem un laimē tvīkstošiem dreb sirds, dzirdot putna dziesmu. Ik skaņa lika iesmelgties sirdij, un, kad tas klusi, tikko dzirdami ievidžinājās, es izbijies pavēru lūpas un man aizrāvās elpa.

Mans laiks bija pienācis!

Piespiedu rokas pie sejas, smaidīju un noskūpstīju savas plaukstas.

Mans laiks bija pienācis! . . .

Manas domas ir satumsušas, tumšas un līksmas tās ir, kaut kas juceklīgs valda manās smadzenēs. Sirds krūtīs skaļi dauzās.

Es staigāju šurp un turp, pieskaros skapjiem, galdiem, it kā tie būtu dzīvi, es staigāju šurp un turp un runāju pats ar sevi. Atvelku loga aizkarus, istaba pielīst ar zeltainu gaismu. Es sēžu zeltainas gaismas pielijušā istabā un smaidu savā nodabā. Paņemu spieķi un klaiņāju apkārt. Speru lielus soļus, tālu tālu man ir jāiet. Mani soļi dim cauri miegā iegrimušiem ciemiem;

atskan suņu rejas, es klīstu apkārt, tālu tālu man ir jāiet. Es smaidu. Smaida zvaigznes...

Lieku, lai iejūdz zirgus, un braucu uz grāfa Fligena pili.

Biju rūpīgi noskuvies un apsējis baltu kaklautu. In-geborgas nekur nemanīja.

Grāfs Fligens vai izkusa aiz laipnības. Viņš bija vecs vīrs ar sakumpušu muguru un garu bārdu, un man viņš izskatījās pēc rūķīša. Es vilku garumā sarunas, stāstīju par tālām zemēm un to sauli; Ingeborgas nekur nemanīja.

Vakara krēslā garām manai mājai aiztraucās pajūgi. Es neredzēju, kas tajos sēdēja. Virs Sarkanā Skābarža tumšajās nakts debesīs gaisā šāvās raibas raķetes. «Svētki!» es nospriedu. Pusnaktī pajūgi atkal aizrībi-nāja augšup pa kalna ceļu. Ingeborga sēdēja pirmajā pajūgā; es pazinu viņu pēc cepures, es pazinu viņu pēc savas sirds straujajiem pukstiem.

Divreiz nedēļā Harijs Uzedoms gāja garām Edelho-fai; augšup kalnā viņš devās ātri, bet lejup kāpa lēnām, līganu soli. Dzīve ritēja savu gaitu.

Kā puika, kurš pa sienas spraugu lūr, kas notiek balagāna būdā, tā es vēroju šos notikumus. Tie cits par citu ātri aizņirbēja man gar acīm.

Kādā vakarā manā dvēselē ietrīsējās klusa, smeldzīga melodija.

Man sala ...

Reiz vakarā, kad mežs sārtojās rietošās saules staros, es uz pakalna satiku Ingeborgu un Hariju Uze-domu. Viņi nāca šurp pa ceļu ar lieliem maijpulkstenīšu pušķiem rokās un smējās. Es visu redzēju, visu dzirdēju. Smaidīdami abi nāca šurp; Ingeborgas acīs

nebija manāms ne mazākais atmiņu atspulgs no toreizējā vakara.

Harijs Uzedoms raudzījās starojošu skatienu. Nekad es nebiju redzējis tādas acis, tās spulgot spulgoja, un vienmēr slimīgi bālā seja bija aiz laimes pietvīkusi.

— Vai kungi ir pazīstami? Nu, protams, protams, — Ingeborga smaidīdama teica. Tad viņa uzrunāja Pako, un es pārmiju dažus vārdus ar Hariju Uzedomu. Vai viņam Sarkanajā Skābardī patīk? Ļoti skaisti meži, vai ne? Lieliski meži! Un ezers arī tur ir.

Viņam ļoti patīkot Sarkanajā Skābardī. Viņa acis mirdzēja kā tumši, dārgakmeņiem piebērti atvari. Ne mirkli nevarēju atraut skatienu no šīm starojošām acīm.

Viņš pašlaik rakstot operu. No koncertceļojumiem gribot atteikties.

Harijam Uzedomam bija biezas lūpas, mutes kaktiņos saraukušās sīkās krociņās. Tās izskatījās pēc apelsīna šķēlītes un bija sārtas.

Abi atvadoties pacēlām cepures, Ingeborga pamāja ar galvu un viegli palocījās; mēs izšķīrāmies.

Es nogriezos pa pirmo sānceļu un aizsmēķēju pīpi. Cauri pīpes dūmiem manu acu priekšā ņirbēja dažādas lietas un tēli.

Pako palūkojās uz mani. Viņš mani labi pazina un, kad es viņu uzrunāju, sāka lēkāt un slieties augšup, lai parādītu savu sirsnību. Paglaudīju viņam muguru — pavisam viegli noglaudu spalvu uz vienu, tad atkal uz otru pusi.

Aizritēja vairākas dienas. Gājām ar Ingeborgu gar mežmalu augšup kalnā. Saule lēja pār mežu slīpas, jau mazliet iesārtas staru strēles, bet pāri kalnam likās uz-

mesta tumša, robota ēnu apmale. Mēs gājām projām pa šo roboto apmali, gājām augstu virs ielejas un tās mazajiem ciematiem un spīguļojošajiem strautiem. Saules zaķīši lēkāja pa Ingeborgas drānām un seju, mēs nerunājām ne vārda. Pako gāja mums blakus; viņš ar patiku lika slaidās kājas garajā, leknajā zālē. Mežs un zāle meta zaļganu atspīdumu Ingeborgas sejā; reizēm to apspīdēja saule, un tad tā uz mirkli kļuva sārtāka.

Ingeborga bija iegrimusi dziļās domās.

Mēs nonācām pie kāda sola, un viņa vaicāja:

— Vai mēs mazliet neapsēdīsimies? — Jautādama viņa aši pavērās mani. Es biju viņai pateicīgs par šo skatienu un nenozīmīgajiem vārdiem. Viņa to saprata, jo vēlreiz mani uzlūkoja, it kā gribēdama izpētīt, ko pauž mana seja. Sajutu to pavisam skaidri. Pieslēju bisi pie koka; Pako to uzmanīja.

Turpat netālu aiz sola dziedāja putns. Es ieklausījos, — kas tas varēja būt par putnu? Tādu dziesmu vēl nebiju dzirdējis. Kas zina, vai tas lidojot nebija apmaldījies.

Skaidri sapratu, ka mūsu attiecībās kaut kas bija izmainījies. Sēdēju viņai līdzās, un sirds man nemierīgi sita. Zodu atbalstījusi delnā, Ingeborga sēdēja man blakus ar vienaldzīgu, noslēgtu sejas izteiksmi, visu uzmanību pievērsdama jaunajiem sienāzīšiem, kas mundri lēkāja pa zālāju.

Starp Ingeborgas uzacīm ievilkās sīka grumbiņa; es neuzdrošinājos teikt ne vārda. Ja viņa bija sliktā omā, kāpēc tad negāja projām?

Mēs sēdējām tik tuvu līdzās, ka man nebija kur nolikt roku, viņu neaizskarot, un pēkšņi man galvā iesitās asinis: viņa atradās tik tuvu. Jutu viņas miesas siltumu.

Sēdēju nekustīgi un klusēju; domāju par sīko grumbiņu starp Ingeborgas uzacīm. Viņa varēja man pavēlēt, jā, to viņa varēja. Viens rokas mājiens, un es pazustu un nekad vairs nerādītos viņai acīs. Es pamestu šo apkaimi, ja vien viņa tā gribētu, mana klātbūtne nedrīkstēja samaitāt viņas omu.

Mums pie kājām pletās krāšņā ieleja, un viss šķita brīnum jauks, pat sīkā grumbiņa Ingeborgas pierē. Tālu ielejā pļāva kāds zemnieks, un viņa izkapts zibēja saulē; viņš neizskatījās lielāks par skudru. Mazliet augstāk zaļā pļavā vizuļoja it kā dārgakmens; tas bija tikai stikla gabals, varbūt sasista pudele, kas mirdzēja saulē. Pāri pretī klusi čurnēja vietvietām izkaisītas mājiņas; tās, likās, nebija apdzīvotas.

Pēkšņi no tuvējā labības lauka iznira lāpsta, tad parādījās platmale, galva; galva it kā šaudījās te augšup, te lejup, un beidzot pazuda labības laukā, un arī lāpsta atkal iegrima tajā.

Šī šaudīgā galva pamodināja mani no dziļas aizmirstības. Man iešāvās prātā trakas, pārdrošas domas. Kā būtu, ja es apliktu roku Ingeborgai ap pleciem un teiktu: «Nu? Ir tik jauki sēdēt jums blakām un lūkoties uz ieleju. Stundām ilgi es varētu tā sēdēt, ja arī jūs nerunātu ne vārda.»

Es pakustināju lūpas, aplaizīju tās, tad teicu:

— Cik jauki te sēdēt un raudzīties uz ieleju.

Ingeborga pamāja ar galvu.

— Jā, — viņa atbildēja.

Pa ieleju gāja vīrs ar lāpstu pār plecu, maza auguma, zilās drānās.

Sirds man pēkšņi sarāvās. Stikla lauskas tur laukā viņpus ielejas vairs nemirdzēja, ēnas stiepās aizvien

garākas. Ciešu skatienu vēros mājiņās pāri pretī. Tās, izrādījās, bija apdzīvotas; pirmīt kādas durvis stāvēja vaļā, tagad tās bija aizvērtas. No meža, kas augšpus mājiņām klāja uzkalnu, kaut kas it kā rāpoja šurp. Tādi kā ratiņi, kurus vilka baltas peles. Kaut kas balts gāja blakus, kaut kas balts atradās ratiņos. Tas bija dzirnavnieks, kas veda miltu maisus ratos, kurus vilka divi sirmji. Sirmju kājas aizsedza labības lauks. Pajūgs aizbrauca līdz mazai zemnieku mājiņai. Tur tas apstājās, un pa durvīm pretī iznāca vairāki cilvēki. Jauna meita uzplāja ar roku pa maisu, un milti nokūpēja — pacēlās apaļš mākonītis, it kā viņa būtu izšāvusi ar šauteni.

Es skatīju to visu gluži skaidri, bet mana sirds sāpēja.

Ingeborga pakustināja kāju — es satrūkos. Viņa vēlreiz pakustināja kāju, es atkal satrūkos. Jā, nu viņa piecēlās. Mēs gājām projām. Mežs kļuva tumšāks, aizvien vairāk sabiezēja krēsla. Debesis kvēloja sarkanas kā vīns starp tumšajām koku galotnēm. Garš bija mūsu ceļš, mēs klusējām.

Iečirkstējās putns. Es pasmaidīju. Ingeborga pavērās manī.

— Man jādomā par kādu sapni, Gīzelheras jaun-kundz, — es teicu. Runāju lielā steigā, zināju, ka nu varēšu parunāt, un mani pāršalca prieks. Es turpināju: — Es atceros kādu sapni. Bieži domāju par to, cik dīvaina ir cilvēka dvēsele. Šodien man ne prātā nav zagšana, bet rīt jau varbūt rodas tāda vēlēšanās, un parīt es to izdaru. Bet pirms trim dienām es par to vēl nemaz neprātoju. Nu es sēžu cietumā un pārdomāju savu dzīvi. Pēkšņi man iešaujas galvā, ka par zagšanu reizēm

jau esmu sapņojis. Jā( ko tad es te runāju. Patlaban tas nemaz nav vietā; es to arī negribēju teikt, gribēju tikai pasacīt, ka mūsu dvēselēm ir savas īpašas vēlēšanās, bet mēs tās neizprotam. Ko es gribēju sacīt? Jā, gribēju jums pastāstīt savu sapni. Es sapņoju par visdīvainākām lietām pasaulē. Vai zināt, pirms dažām nedēļām es sapnī dzirdēju balsi. Kas tā bija par lielisku balsi! Mulsinoši skaisti tā skanēja. Es guļu gultā un sapņoju, ka guļu, un šī balss runā ar mani. Jums vajadzēja dzirdēt, cik neparasti mēs sarunājāmies — šī balss un es! Balss man atzinās, ka tā ilgojoties tikai pēc manis un nevis pēc dzintara svečturiem un perlamutra kurpēm. Nē, nē, nē, tikai pēc tevis, tā apgalvoja. Un es gulēju un smaidīju, un gandrīz zaudēju saprātu, tik brīnišķīgi un vilinoši skanēja šī balss. Tā stāstīja, ka mums vajadzētu dzīvot mazā būdiņā jūras krastā. Tu taču esi zvejnieks, tā teica. Mūsu pavardā kurēsies uguns, un tu zvīņām rotāsi manas kurpes. Un es tai atbildēju: «Jā! Es nolaidīšos zilajās jūras dzīlēs un došos meklēt tev skaistas rotas. Varbūt atradīšu tev tur brīnišķīgu nazīti,» es teicu.

Smaidīdams tūlīt steidzos stāstīt tālāk:

— Balss brīdināja, lai es piesargoties no haizivīm tur lejā, jūras dibenā. — Ha, ha! — Bet es turpināju: «Kādu dienu viļņi liedagā izmetīs lādi, un, kad mēs to atlauzīsim, no tās izbirs spožas kronas, zelta galvas rota ar zaļiem un sarkaniem dārgakmeņiem, scepteris un rokas sprādzes. Arī diadēmu tu sev tur atradīsi.» To iz-dzirdusi, balss iegavilējās un sāka dziedāt; es pamodos, dārzā skanēja lakstīgalas dziesma.

Es raudzījos uz Ingeborgu un gaidīju, vai viņa kaut ko neteiks. Bet viņas sejā nepārmainījās ne vaibsts,

tā bija šaura un izskatījās nosalusi. Viņa papurināja galvu.

— Mežā nupat dziedāja putns, un tāpēc man ienāca prātā šī balss un sapnis, — es sacīju.

— Jā, — bet es nesaprotu, kāda tam visam sakarība, — viņa atteica.

Grumba starp uzacīm viņai bija kļuvusi vēl dziļāka.

Sakarība? Vai tad te nebija nekādas sakarības?

Man tomēr bija jāpaskaidro, kāpēc es smaidīju, jūs uz mani palūkojāties, un man likās, ka jāpasaka, kāpēc smaidu. Tas varbūt bija nepieklājīgi.

Mēs pienācām pie grāfa Fligena pils. Uz pīlāriem stāvēja akmens lauvas un turēja ķetnās divus vape-ņus. Lauvas bija nosūnojuši, šķita, ka tiem būtu uzgāzts toveris dubļu.

Ingeborga sniedza man roku. Es palūkojos viņai acīs. Viņa saprata manu skatienu un nodūra acis.

- Esmu Harijam Uzedomam devusi «jā» vārdu, — viņa teica.

Es palocījos. Zemu zemu palocījos, jo mani māca dziļas skumjas. Kļuvu gluži pazemīgs.

— Vēlu jums laimi! — sacīju rāmā, dobjā balsī un noņēmu platmali.

Devos projām ...

Iegāju mežā, streipuļodams klīdu šurp un turp, nezinādams, uz kuru pusi iet. Vai nebija vienalga!

Es klusi iesmējos, nodrebēdams it kā aiz aukstuma. Ha, ha ha, smējos, ha, ha, ha!

Bet tai pašā brīdī manī pamodās vēlēšanās noslīgt pie zemes un palikt tā guļot.

Tad atjēdzos, ka eju pa ceļu, un devos uz mājas pusi.

Bija jau vēls, pie debesīm iemirdzējās zvaigznes.

Kaut kas balts sēdēja uz manas mājas kāpnēm. Tā bija Ingeborga.

Viņa piecēlās un steidzās man pretī.

— Nē! Nē! — viņa iesaucās.

Ingeborga pienāca man klāt, viegli saņēma manu roku un paraudzījās acīs. Ko pauda viņas skatiens? Tas pauda gan ilgas, gan izbrīnu, gan prieku. Viņa smaidīja un pieglaudās man.

Es apskāvu viņu un skūpstīju viņas lūpas.

8

Cik reižu es skūpstīju Ingeborgu? To es neskaitīju. Arī Ingeborga to nedarīja.

— Nu, redzi nu! — es sacīju un skūpstīju viņu.

Viņa laimīgi smaidīja un sniedza man savas lūpas

un pieri.

— Tu teici, ka nespēj vairs mīlēt!

— Jā, redzi nu! — es sacīju un atkal skūpstīju viņu. Ak, tikai ne uz mājām, ne uz mājām, nē, nē! Tagad

uz mājām? Nē, nē! Kam tad prātā tādas domas? Vai tev? Nē, nē, nevienam no mums.

Kāds bija šis vakars? Tas bija kā vējš, kas aiztrauc pār ziediem. Tas bija sapnis par diviem putnēniem, kas iesnaudušies rožu krūmā. Daba mums laipni uzsmaidīja, daba mūs sirsnīgi apsveica.

Iemirgojās zvaigznes. Noslēpumainas mīlas pilnas pār mums pletās zilās debesis. Mēs sēdējām zem ābe-les, kas slīga ziedu kupenās. Balti ziedi un zilas, nak-snlgas debesis, tā bija tūkstoš un vienas nakts pasaka, tā bija paradīze.

Es palūkojos uz Ingeborgu un teicu:

— Tu esi tik skaista, ļoti skaista! Tu esi mana debesu balva!

Un es papurināju ābeli; ziedi bira Ingeborgai pār galvu.

Ingeborga atbildēja:

— Nē, tu pats esi skaists! Tu nemaz to nezini. Tev piemīt dīvains, neparasts skaistums. Tavas acis ir tik skaidras un sirsnīgas, tev ir bērna acis, — vai tu to zini?

Nē. Man strauji sita sirds.

— Man liekas, tu varētu mirt no ļaundara rokas un tomēr tavs acu skatiens nemainītos. Tādas acis bijušas dieviem, es to zinu!

Man strauji sita sirds.

Prātā pēkšņi iešāvās kāda doma. Tā iedzirkstījās kā spulga zvaigzne.

— Nu, paklau, mīļā Ingeborga, — es teicu, — ko tu gan runā! Man nupat ienāca prātā kāda leģenda. Tieši šajā brīdī man tā ienāca prātā. Tā ir leģenda par dievmāti un nosalušo vīnkoku. Zini, to dej paklausīties. Vai saproti, — visi vīnogulāji dzen atvases un zaļo, izņemot vienu vienīgu. Tas ir nosalis. Kādu nakti to bija nokodusi salna. Ak, piedod, ka es slikti stāstu!

Jā. Bet tad pa ceļu šurp nāca dievmāte, un, lūk, tāpat kā pa logiem veras tūkstošiem acu pāru, kad garām brauc karaliene, tā pēkšņi visos vīnkoka zaros saplauka ziedi; un, tāpat kā bērni pastiepj rociņas, kad ierauga māti, tā pretī dievmātei stiepās vīnstīgas un zaļas lapas. Vai saproti?

— Cik jauki! Kur tu esi dzirdējis šo leģendu?

— Dzirdējis? Vai tad es tev neteicu, ka šī leģenda man tikai nupat kā ienāca prātā, tikai nupat, šajā mirklī? ...

Ir vēls. Ar labu nakti, ar labu nakti, ar labu nakti! Vai dažs cilvēks maz zina, cik klusi var pateikt «ar labu nakti»? Aizvien klusāk un klusāk skan vārdi, un tomēr tie vēl aizvien sadzirdami. Un kā to var pateikt? Ar tik dziļu nozīmi!... Ar labu nakti, mans debesu prieks! ...

Es biju palicis viens. Piepeši kā no zemes izauga Pako; viņš stāvēja un raudzījās man acīs. Neviens vairs nebija licies par viņu ne zinis. Devos mājup, devos prom pa kluso, lielo mežu. Lielā, dižā meža vidū es sastapu meža garu.

— Vai tu tas esi, Aksel? — viņš man jautāja.

Es nometos ceļos. «Jā.»

Viņa elpa skāra manu seju.

Gāju tālāk. Meža izcirtumā sastapu pavasari. Kails un nebēdnīgs tas bija. Un uzvedās draiskulīgi. «Vai tu pazīsti mani?» tas vaicāja.

Tam bija gaiši zaļas acis. «Jā,» es atbildēju un uzsmaidīju — vispirms mazajai ābelītei pie parka žoga, tad Lizelotei.. .

— Man ar tevi vēl jānokārto daži rēķini, — teica pavasaris un pakutināja mani zem zoda, tā ka es skaļi iesmējos.

Klaiņoju krustām šķērsām pa kluso, lielo mežu.

Sastapos atkal ar viņu.

— Vai tu tas esi?

— Jā, es staigādams apmetu lielus lokus, — tas attrauca.

Es noslīgu uz ceļiem. Viņš pieskārās maniem plakstiem, un es pēkšņi ieraudzīju savas laimes dienas. Manas acis kļuva miklas.

Varu droši atzīties, ka esmu laimīgs. Guļu mājas priekšā zālē, viss smaržo, es ieelpoju sveķu un madaru aromātu. Augstu gaisā lidinās maijvaboles, tās aizdūc man pār galvu. Cauru nakti še guļu un skatos zvaigznēs. Tiklīdz kāda zvaigzne iedzirkstas, arī es pamirkšķinu acis; smalki, sudraboti pirksti aizskar manus plakstiņus. Tiklīdz kāda zvaigzne ietrīsas, jūtu arī savā sirdī liegas trīsas.

Es raugos zvaigznēs, un mana sirds satraukti pukst. Man pārskrien šalkas, zvaigžņu rokas mani noglāsta.

Klausos klusumā, kas valda tur augšā. Dzirdu tā čukstus.

9

Aust diena. Veļas miglas vāli.

Augšā uz kalna sēž cilvēks. Viņa rupjos vadmalas svārkus klāj sīkas rasas pērles; platmali viņš no kaistošās pieres atstūmis pakausī. Migla blāķiem veļas viņam garām.

Miglas mākonī kaut kas iezibas, mirdzoši šķēpi šaudās šurp un turp. Migla paveras, un piepeši iznirst egļu galotnes; tās kvēlo liesmaini sārtas. Mākoņa plaisā pamirdz zilas debess strēmele, blāvi zaļš pļavas stūris, mazas zemnieku mājiņas ar mirkšķinošām logu acīm. Migla lēni atkāpjas mežā, tikai pēdējie lēveri vēl aizķeras skābaržu zaros.

Cilvēks raugās pāri ielejai. Tā izskatās kā liela glie-

mežnīca, kas atzaigo visos krāsu toņos. Zemu ielejā vesela rinda pļāvēju it kā pēc takts vēcina izkaptis. Zemnieku māju logi ar gaišu izbrīnu veras uzlēcošajā saulē. Mežs, rasas pielijis, dziļi uzelpo, izjuzdams atmodas lieglaimi. Mežā skan dzidras putnu balsis.

Cilvēkam augšā uz kalna no gaismas apžilbušas acis. Saule vēl nav pilnīgi iznirusi pie apvāršņa, kad meitene jau iznāk no meža. Viņa ir samirkusi rasā, tāpat kā puķes un zāle. Viņa tā steidzas, ka skrienot plīvo svārki.

— Es gribēju tevi sagaidīt! — viņa skaļi sauc. — Es gribēju atnākt pirmā.

Viņa smejas, raud, metas gaidītājam pie krūtīm.

Viņam iedrebas rokas.

Saule kāpj augstāk un izkliedē miglu, mēs ejam pa mežu, saule pazūd aiz zeltainajām koku galotnēm; mēs ejam blakus, mēs abi. Palūkojamies augšup: skābaržu lapotne galotnēs pavisam caurspīdīga, gaiši zaļa kā ūdens; liekas, mēs ejam pa gaišzaļas jūras dzīlēm, kuras apspīd saule.

— Pusdienas laiks, — mēs sakām.

Un tā paiet diena pēc dienas. Mana sirds sit strauji.

Mēs satiekamies kalnā pie sola. Ingeborga stāsta, cik ātri steigusies šurp.

Jā, sākumā viņa ejot ašiem soļiem, pavisam ašiem soļiem, tad skrienot un beidzot traucoties kā vēja spārniem, un tomēr viņai liekoties, ka tas vēl par lēnu.

Es smaidu.

— Visu nakti sēdēju un domāju par tevi, — es saku.

Ingeborga noņem ķēdīti ar zelta medaljonu no kakla

un iespiež man rokā. Steidzīgi, it kā baiļodamās, ka tikai kāds nepamana.

— Ņem, — viņa mudina, — ņem! Tas ir visdārgākais, kas man pieder.

— Ļauj, lai noskūpstu tavas kājas! — es saku.

Vakarā Ingeborga atnāk uz birztalu turpat pie savas

mājas; rokā viņai maza burtnlciņa.

— Še, ņem, — viņa saka, — ņem! Tā ir skolas burtnīca, maza burtnlciņa, — varbūt tā tev sagādās prieku?

Es novēršos. Pateicos Ingeborgai no visas sirds. Noņemu platmali un eju viņai blakus.

— Kādēļ tu nes platmali rokā? — Ingeborga vaicā.

— Mežā ir tveicīgi, — atbildu.

Ingeborga izņem no kabatas fotogrāfiju. Viņa pavīpsnā. Tur nu viņš stāv ar vijoli rokā un nolūkojas uz mums ar lielajām, maigajām acīm.

Ingeborga iesmejas.

— Viņš ir muļķīgs un augstprātīgs, — viņa saka un saplēš fotogrāfiju sīkos gabalos.

Papīra strēmeles viņa iesviež krūmos.

Es smejos.

— Jā, viņš ir muļķīgs un augstprātīgs, — es piekritu.

— Man gribētos dāvāt tev visu, kas vien man ir! — viņa saka.

Neatrodu vārdus, ko viņai atbildēt.

Es cieši paspiežu viņas plaukstu.

— Ai! — viņa iesaucas un piever plakstus. — Es laikam sapņoju.

Raudzījos skaistajā pasaulē un skaidri izjutu, ka piederu tai un ka man nav par to jākaunas.

Mana sirds bija jūtām pārpilna un bagāta un dvē-

sele salda smaguma pielijuši. Mana sirds bija pateicības, izbrīna un mīlas pilna šai laikā.

Es skatījos uz Ingeborgas graciozo augumu, kad viņa gāja man blakus, un jutos pārsteigts un pateicīgs, pateicīgs liktenim par to, ka tas viņu man šai pavasarī bija atsūtījis, pateicīgs viņai pašai, ka drīkstēju lēniem soļiem iet līdzās. Es nevēlējos neko citu kā tikai iet viņai blakus. Tā bija laime!

Kamēr gāju Ingeborgai līdzās, spēju it kā iegrimt snaudā, zaudēt apziņu, manā galvā vairs nebija nekādu domu, nekādas skaidrības. Nekādas skaidrības? Ak —

ha, ha, ha--nē, es biju apskurbis, nekādu domu

vairs, nekādas skaidrības.

Ingeborga juta manu skatienu, viņa pienāca tuvāk, sniedza man abas rokas un smaidīdama raudzījās acīs. Ilgi mēs tā stāvējām, kas zina, cik ilgi, mēs paši neko vairs neapjautām.

Es labi zināju, kādas Ingeborgai acis. Domās bieži, gandrīz vienmēr redzēju viņas acis. Tās ir kā tirkīzi, mirdzoši tirkīzi, — bet ko tās izsaka? To skatiens ir dīvains, pētījošs, starojošs, tas pēkšņi iezibas; kad atceros viņas acis, manā atmiņā paplaiksnās kaut kas gaišs, kā rūsa. Esmu aizmirsis viņas acu izteiksmi. Es ielūkojos atkal šajās acīs, jā, tajās ir kaut kas vizmo-jošs, dzirkstošs, neviens tās nespēj paturēt atmiņā. Viņas seja ir šaura, ar smailu zodu, zeltainu matu ieskauta, matu viļņi slīd pār vaigiem un gandrīz skar krūtis, kad viņa pieliec galvu.

Viņas seja ir kalsna un viegli nosārtusi; tiklīdz viņa pasmaida, vaigos iezogas bedrītes.

Ingeborgas smaids ir valdzinošs, kad viņa paver smejoties lūpas, viss viņā smaida; šo smaidu es nekad ne-

varēšu aizmirst; tas lidinās ap mani augu dienu un nakti. Es to labi pazīstu, bet ik dienas tas man liekas citāds. Ik dienas šajā smaidā pamanu ko citu, tas iešal-cas manās asinīs, un man kļūst līksmi un priecīgi.

Šodien, man šķiet, viņas seja atmirdz zeltaina kā vecmeistaru gleznās. Un rīt man liekas: jā, nobriedušu vārpu zeltainais mirdzums klāj viņas vaigus. Un parīt es redzu, ka viņas sejā atplaukst pļavu un lauku nokrāsa, vārpu dzeltenums, neaizmirstuļu zilums, zemeņu sārtums. Ingeborga, Ingeborga .. .

Šajās dienās es aizrakstīju vēstuli savam draugam dzejniekam Kārlim Blūthauptam. «Esmu laimīgs,» es rakstīju, «brauc tūlīt šurp! Esmu ļoti ļoti laimīgs, noticis kaut kas nopietns — es dzīvoju saules zemē, saules zemes dārzā, tuvu kaimiņos ar visdaiļāko eņģeli, esmu laimīgs, brauc tūlīt šurp!»

Vēl daudz ko es rakstīju. Mans draugs Blūthaupts taču bija dzejnieks, viņš tūlīt visu sapratīs, kad izlasīs vārdus: es esmu laimīgs, es esmu ļoti ļoti laimīgs. Vesela laimes jūra bango manī, es esmu laimīgs ...

Man bija jāiet divas stundas, lai šo laimes vēstnesi nogādātu pastā. Es gāju naktī, smējos un vicināju vēstuli.

«Es esmu laimīgs, dzīvoju saules zemē, saules zemes dārzā. Laimes strauts sniedz veldzi manam dārzam, puķes te atplaukst smaidā. Sīkāk par visu, kad tiksimies.»

Mēs gājām pa mežu, pa lielu egļu mežu. Pako sāka ausīties un palika stāvot.

Viņš ierējās.

— Mierā, Pako! — es viņam uzsaucu.

Pako paklausīja, luncinādamies pielīda man klāt un raudzījās koku biezoknī.

— Mežā kāds ir, — es sacīju. — Meža biezoknī ir cilvēks, nevis zvērs, es labi pazīstu Pako.

Ingeborga palūkojās manī un nobālēja. Mēs gājām tālāk.

— Iesim klajumā, — teica Ingeborga. Viņa drebēja.

Varbūt tas esot bijis Uzedoms?

Viņa saņēma manu roku un pētījoši pavērās man acīs.

— Par ko tu domā?

Es smaidīju. — Tu esi tik skaista, Ingeborga! Lūk, par to es domāju. Tu esi tik laba, Ingeborga!

— Es tev gribu ko pastāstīt, Aksel. Paklausies, ko teikšu. Viņš ložņā apkārt, es to zinu. Kopš viņu pazīstu, viņš ložņā man pa pēdām. Jau zēna gados viņš bija tāds. Uzedoms ir tik uzmācīgs un tik augstprātīgs. Agrāk es baidījos no viņa, it īpaši man bija bailes no viņa rokām. Man nav nekas ar viņu bijis, es viņu ienīdu. Jā, tas tiesa, brīžiem es viņu arī mīlēju. Toreiz biju vēl muļķe meitene, lepojos ar viņu. Sievietes Uzedomam sūtīja puķes, bet viņš tās aizmeta projām. Viņam bija kravates adata, ko dāvājusi karaliene; viņš to atdeva zemnieka zēnam. «Es negribu, ka man kaut ko dāvā karaliene,» viņš teica. Tas man patika, biju tik muļķe toreiz. Es priecājos, kad viņš stāvēja man līdzās; tad viņš lūkojās manī tādām acīm kā suns. Tas viss ir izlikšanās, Uzedoms ir augstprātīgs un muļķis. Vienmēr viņš runā tikai par sevi, par saviem koncertiem un par to, ka ļaudis stāvot stacijās, lai viņu sagaidītu. Mani ieraugot, viņam vienmēr acīs asaras. «Mana sirds raud, tevi redzot,»

viņš sacīja, «neskaitāmas sievietes atdotu manis dēļ savas dzīvības, un tu uz mani nepamet ne acu ...»

Dažas dienas vēlāk mēs atkal staigājām pa mežu, un atkal Pako sāka riet. Te auga lieli, resni skābarži. Pako riedams iedrāzās mežā. Ieraudzījām Hariju Uzedomu, kas bija slēpies aiz kāda skābarža.

— Sauciet atpakaļ savu suni! — viņš kliedza, cieši spiezdams sev klāt rokas.

Harijs Uzedoms stāvēja ceļmalā un lūkojās uz In-geborgu.

Viņa seja bija bāli pelēcīga, un tumšu loku apēnotās acis blāvi spīdēja.

Vijolnieka šaurā seja bija maiga kā sievietei, kuru jau skārusi nāves elpa. Lūpas viņam drebēja, kreiso roku viņš bija piespiedis pie sirds, un pirksti aiz satraukuma nervozi trīsēja.

— Jau daudzas dienas mēģinu jūs satikt, lai parunātos, — viņš atzinās, — gribēju tikai pateikt to, ka jums ir vāja atmiņa, Ingeborgas jaunkundzi

Viņš pacēla platmali, apgriezās un ātriem soļiem iesteidzās mežā.

— Iesim, — es aicināju Ingeborgu, viegli uzlikdams roku viņai uz pleca.

Ingeborga bija nobālusi; ilgi viņa neteica ne vārda. Tad sacīja:

— Es tomēr viņu mīlu.

Man iedūra sirdī; lēni noņēmu roku no viņas pleca.

— Nē, nē! Atstāj savu roku man uz pleca. Es tikai mazdrusciņ vēl mīlu viņu, man viņa žēl, bet tevi es mīlu daudz daudz vairāk. Noskūpsti mani, Aksel, esi jel labs!

— Es mīlu tevi! — teicu un noskūpstīju viņu. Aif jā, nu viss esot atkal labi.

— Es izbijos, Aksel. Man tev viss jāizstāsta. Es viņam esmu devusi vārdu — tas notika dažas dienas pēc tam, kad toreiz kalnā atzinos, ka mīlu tevi. Viņš ienāca pie manis dārzā. «Jūs tagad tik reti var satikt,» viņš sacīja. «Es gan daudz staigāju apkārt. Jā,» viņš turpināja, «firsta tituls ir vairāk vērts nekā vijolnieka slava.» Tik muļķīgi un neveikli viņš uzvedās. Bet es šajās dienās jutos tik nelaimīga un bezpalīdzīga, tāpēc nedusmojos uz viņu. Es tikai pasmējos. «Ko jūs runājat niekus!» smiedamās iesaucos. «Ak Uzedom, cik muļķīgi jūs reizēm varat izturēties.» Šajā vakarā es devu viņam «ja» vārdu, tas notika aiz spītības. Viņš uzlika roku man uz pleca, bet es domāju par tevi. «Kaut viņš to redzētu,» es domāju, «kaut taču viņš to redzētu!» Staigāju ar Uzedomu pa mežu vienīgi tāpēc, lai satiktu un sāpinātu tevi. Tu to nesapratīsi, nē, nesapratīsi. Es biju nelaimīga un pazemota, es biju pavisam apmulsusi. Ak, cik labprāt toreiz būtu pastaigājusies ar tevi, tūlīt devusies pie tevis, bet es tik tikko paraudzījos uz tevi un runājos ar Pako . . .

Mēs sēžam saules pielijušā pļavā. Ingeborga klusi dzied un kārto lauka puķu pušķi. Es guļu zālē, klausos un skatos, kā Ingeborga sakārto ziedus. Nekad savā mūžā vēl neesmu dzirdējis tādu balsi, nekad mūžā neesmu redzējis kaut ko tik skaistu kā Ingeborga. Viņas skropstas ir garas un zeltainas. Liekas, viņai zem plakstiem paslēpušās mazas saulītes, kas gaiši mirdz pretī. Viņas uzacis ir zeltainas, vienādas un augsti izliektas, īsti zelta loki, saskatāms katrs atsevišķs matiņš. Tās uzvilktas kā ar otu, un ar šo otu, liekas, strādājis japaņu

mākslinieks. Ingeborgas piere ir augsta un skaidra un slēpj sevī bezgala daudz domu, kuras viņa pati vēl neaptver. Ingeborga apgroza ziedu pušķi no visām pusēm un pieglauž kā māte bērnu sev pie krūtīm. Netālu mežā dzied putns, Ingeborga apklust un klausās.

Viņa jūt manu skatienu, paceļ acis un uzsmaida man. Tad, mani pavisam aizmirsusi, atkal sāk darboties ar puķēm, savelk kā maza meitenīte apaļas lūpiņas, uzsmaida ziediem un klusi dzied.

Viņa beigusi sakārtot pušķi.

— Vai skaists? — viņa jautā.

— Jā!

— Nu, tad ņem to! Bet glabā labi!

Ingeborga ir visu puķu un putnu māte, ar acīm viņa noglāsta katru koku. Viņa pazīst visus stādus, zina, kā sauc katru putnu, katru krūmu. Reizēm viņa lūkojas uz koku galotnēm, it kā redzētu tur sejas, un es esmu pārsteidzis viņu tērzējot ar puķēm kā ar bērniem.

Ingeborga ir dzimusi mežā.

Es satieku viņu šodien, satikšu rīt, satikšu katru dienu. Vienmēr man liekas, ka redzu viņu pirmoreiz. Un, tiklīdz ieraugu viņu nākot, sirds man notrīs tāpat kā pirmajā rītā.

Toreiz es bieži pāri pusnaktij gulēju savas mājas priekšā zālē. Sudrabaini gaiša mirdzēja ieleja un mākoņi debesīs. Melni putni nedzirdamām spārnu vēdām pārlidoja pār mežu; garām ātri aizslīdēja jāņtārpiņi; reizēm tie apmetās manā tuvumā, un es tos visu laiku neizlaidu no acīm. Tie bija tik sīciņi, tik klusi un skaisti. Arī tie laikam viens otram bija tuvi un jutās tikpat laimīgi kā es — lielais kukainis. Noraudzījos spīguļos, kamēr tie pazuda krūmāju tumsā. Daudz

vabolīšu, naktstauriņu un kožu ar sudrabotiem spārniem laidelējās gaisā.

Es gulēju un domāju gan par Ingeborgu, gan pats par sevi un savu neaptveramo laimi. Mirdzošās ielejas miers klusi iezagās manā dvēselē.

Tas bija tik dziļš miers, kādu vēl nekad nebiju izjutis. Mana sirds bija laimes pārpilna. Un es piecēlos, pastiepu rokas un svētīju pasauli. Vēlējos, lai miers valda cilvēku sirdīs, salds miers. Lai jūtas laimīga visa radība, kas dzīvo virs zemes; pats nabadzīgākais cilvēks tāltālā malā, pats sīkākais tārps vistumšākajās dzīlēs. Lai uguns siltums būtu nosalušajam, lai baudītu maizi izsalkušais, lai viegla nāve ļaundarim un labs ceļavējš jūras braucējam!

Vēl ilgi pāri pusnaktij gulēju zālē, un man šķita, ka lidoju nezināmās tālēs.

Rāmi ap savu asi griežas zeme, es domāju. Pavēru lūpas un čukstēju:

— Rāmi ap savu asi griežas zeme.

Jā, kas viss gan nenorisa šajā laikā, tieši šajā laikā!

Es nolikos gulēt un skaitīju minūtes, kad atkal redzēšu Ingeborgu. Es vēlreiz domās izstaigāju līksmās dienas takas un centos sakopot domas. Jutu vēl viņas lūpas uz savām lūpām, manas plaukstas vēl glabāja viņas roku ciešo spiedienu. Jautu vēl viņas silto elpu, zīdaini mīkstos matus, acu mirdzumu un smaidu. Tad es iesnaudos, un sapnī atkal man rādījās viņa. Pamodos ik stundu, palūkojos augšup zvaigznēs; tās dzirkstīja, zvīļoja, mirguļoja, tās beidzot izdzisa!

Un Ingeborga teica: «Dienā es staigāju kā pa sapņiem. Bet naktī pa sapņiem man liekas, ka esmu nomodā.» Ingeborga teica: «Visas lietas redzu mirdzuma

apstarotas. Nekad debesis nav bijušas tik zilas, nekad mežs tik zaļš. Es redzu, ka visu apjož varavīksnes loks. Ak Aksel, tev vienīgajam es pateicos par visu!»

Ingeborga, Ingeborga, tu dievu mīlule, tu pasaules rota!

Dienas aizrit, tās aizpeld kā rožlapiņas strautā; tik klusi, tik jauki un gandrīz nemanāmi aizrit šīs dienas.

Ieleja līgot līgoja kā zelta šūpulis, meža šalkās skanēja ērģeļu mūzika, putni skandināja dziesmas sudrabainās balsīs.

Un Ingeborga gavilēja: «Aizvien zilākas top debesis, aizvien mīļākas tavas lūpas!»

10

— Mīlu! — cik jauki ir šo vārdu kādam pateikt, cik jauki klausīties, kad to saka.

Tas ir īss īss vārdiņš, bet katram tas reiz jāpasaka un katram reiz jādzird. Šis vārds jāsaka pavasarī, kad cilvēka sirds atplaukst kā zieds. Vai nu tas ir tirāns, kam tumšas, asinskāras domas, vai arī zinātnieks, kurš vienmēr ieracies grāmatās, — reiz pienāk viņa stunda.

Cilvēks aizmirst it visu, viņa prāts apmulst un lūpas izrunā šo īso īso vārdu. Cildenas, mūžības apdvestas domas nodarbina viņu, viņš var būt izcils vīrs, ko ļaudis daudzina diendienā, un tomēr, kad situsi liktenīgā stunda, viņš nezina pateikt neko citu kā vien šo īso vārdu.

Tas ir mūžsens un neizdibināms vārds, tas slēpj sevī cilvēka sirds kvēlās ilgas, viņa laimi, sāpes, to var pateikt gan dienu, gan nakti, gan čukstus, gan sakostiem zobiem, to teiks vienmēr un mūžīgi, kamēr vien cīruļi vīteros debesīs ...

Esi sveicināta, Ingeborga! Tici, ka mīlu tevi!

Eju gan turp, gan šurp, bieži lūkojos debesis, bieži paveros tālē. Smaidu. Stāvu pie akmens ceļmalā un smaidu. Es vairs neesmu piekusis. Nē, noguruma vairs nejūtu. Paceļu acis, mana dvēsele ir gaiša un brīva.

Mūždien man nedod miera domas, cēlas domas, bagāta ir mana iekšējā pasaule, bagāta un siltu jūtu pārpilna. Esmu kā dzejnieks, kura sirdi satraukušas lielu darbu ieceres.

Pāri parka mūrim veļas augsti ziedu vāli, gan balti un sarkani, gan mēļi un citrondzelteni; manā dārzā zied daudz puķu; tās pland kā uguntiņas vējā, tās ir kā degošas lāpas, kā saules dzirkstis, kā sārtas mutes, kā acis, jā, ari kā acis tās izskatās. Pavasaris kalnos iededzis sārtu, un tas deg dienu un nakti. Pavasaris iemet savā uguns sārtā cilvēku, stirnu un putnu sirdis, puķu, tauriņu un koku ilgas, un viss sāk degt.

Mežā kliedz briedis.

Es eju caur uguns sārtu, ko iededzis pavasaris, un smaidu.

Reizēm man iešaujas prātā brīnumainas domas. Kā mirdzošs šļūdonis pār kalniem paceļas sārteni pūkains rieta mākonis. Kaut es varētu stāvēt uz pašas mākoņa smailes un māt ar platmali! Es palūkojos uz mēnesi, un man iešaujas prātā, ka labprāt nostātos uz mēness malas un sūtītu sveicienus zemei.

Aizrit brīnišķīgas dienas un naktis. Sirds man krūtīs neprātīgi dauzās, es smaidu.

Neviens to nezina, nē, neviens to pat nenojauš, tālab es tā smaidu.

Sēžu savā istabā, tumst vakars. Kaut jel atrak pienāktu nakts! Kaut varētu pārsegt pār zemi tumšu plī-

vuru! Es degu aiz nepacietības, tomēr neviens nezina, ko es gaidu.

Visapkārt klusums, tuvojas nakts.

Iededzu sveci un raugos tās liesmā. Dzirdu, kā pukst mana sirds. Es gaidu.

Vai kaut kur tumšajā mežā neskan soļi? Vai kāds netraucas šurp?

Es gaidu. Mīļā, esmu pacietīgs, nesteidzies pārlieku . . .

Atskan čuksti, kaut kas gaišs parādās durvīs.

Ingeborga!

Eju viņai pretī, nokrītu ceļos, arī viņa noslīgst zemē, un mēs skūpstāmies, ceļos nometušies. Vaigs pieglaužas vaigam, mēs piekļaujamies ciešāk viens pie otra.

— Apsēdies! — es klusi saku.

— Jā! — Ingeborga tikpat klusi atbild. Mani noglāsta viņas mirdzošais skatiens.

Es apskauju viņas plecus.

— Ir dziļa nakts, tu esi pie manis. Es tev pateicos, Ingeborga.

— Mēs esam gluži vieni.

— Jā!

— Neviens nezina, ka esam kopā.

— Neviens!

— Es tevi ļoti mīlu, Ingeborga, tu taču to zini.

— Jā, jā!

Ingeborga pamāj ar galvu, pievelk manu roku sev pie krūtīm.

— Man mugurā tikai šis tērps, — viņa smaidīdama man pačukst.

— Tu esi tik laba, Ingeborga!

Mēs smejamies. Liekas, mūsu acīm nemaz nav plakstiņu, skropstas vairs netrīs.

Es pieceļos un nopūšu sveci.

Viss iegrimst tumsā. Zilganmelna nakts raugās pa logu istabā. Augšā pie debesim slīd zvaigzne; dziļi acis mums ielīst tās mirdzums.

Ingeborgas baltie zobi iezibas, zeltainie mati iedzirk-stas.

Mūs apņem meža un pļavu smaržīgā elpa, kas ieplūst pa logu. No dārza uzvilni mandeļziedu aromāts. Pēkšņi kļūst dzirdamas klusas skaņas, reizēm tuvāk, reizēm tālāk. Te kastaņas lapotnē pie loga, te staļļos kaut kas it kā iešķindas, it kā burzguļo; nakts klusi san. Klusumam dzirdīgas ausis. Visi sīkie trokšņi te ieskanas, te tūlīt noklust, neviens negrib pirmais iztraucēt mieru.

Mūsu balsis pārvēršas čukstos, kas ir tik klusi kā avota guldzēšana.

— Man kaist vaigi! — Ingeborga saka. Viņa lepojas ar to.

— Jā, — es piekritu, — tev kaist vaigi, mana mīļā. Vai drīkstu noglāstīt tavas krūtis?

— Tās pieder tev.

— Vai tev patīk, ka es tās glāstu?

— Man patīk, ka tu tās glāsti.

Mēs tērzējam ilgi. Atkal atskan kluss troksnis. Mēs nepakustamies. Mūsu sirdis skaļi sit.

— Cik skaisti! — čukst Ingeborga. — Nekad vēl nav bijis tik skaisti un jauki!

«Jauki!» viņa saka. Tas ir brīnišķīgs vārds.

Tālumā kaut kas dobji dun. Ciemā sit pulkstenis. Ielejā valda tāds klusums, ka pulksteņa sitienus dzird tālu mežā.

Ingeborga satrūkstas.

— Mums laika diezgan, — es čukstu.

Viņa pamāj ar galvu.

Tikko pasaku vārdus «mums laika diezgan», man atmiņā ataust kāds nostāsts.

— Mums laika diezgan — mums laika diezgan. Paklau, mīļā Ingeborga, man ienāca prātā nostāsts par diviem jauniem cilvēkiem, kas brauc pāri jūrai. Viņa ir valdnieka meita, viņš — jauns zeltkalis. Jauneklis aiznesis valdnieka meitai rotu, tie pirmoreiz ierauga viens otru. Un, zini, viņi iemīlas un bēg pāri jūrai.

«Mūsu kuģis ir šūpulis, kas ieaijā mūs kā bērnus,» čukst meitene. Bet draugs atbild: «Jūra ir mūsu kāzu gulta un debesis — doms ar sveču tūkstošiem, kas aizdedzinātas mums par godu.»

«Jā,» piekrīt valdnieka meita un cieši piekļaujas savam mīļotajam, «likteņa roka vada mūs pāri jūrai.»

Klausies tālāk, mīļā Ingeborga. Atnāk stūrmanis un ziņo: «Valdniec, esmu apmaldījies. Mums sen jau vajadzēja sasniegt mērķi, mēs esam jau daudzas nedēļas ceļā.»

Ha-ha-ha — mums laika diezgan!

Atkal atnāk stūrmanis un saka: «Valdniec, esmu apmaldījies. Mani mati kļuvuši sniegbalti. Mēs braucam jau trīsdesmit gadu.»

Ha-ha-ha — mums laika diezgan!

Paiet simt gadu, paiet tūkstoš gadu. Ha-ha-ha - mums laika diezgan! ...

Ingeborga smaida.

— Tu tā runā, ka man sirds pārstāj pukstēt, — viņa saka.

Es paliecos uz priekšu, un viņas mati pieskaras manam vaigam, aizveru acis.

— Mums laika diezgan! — čukst Ingeborga un klusi pasmejas.

— Jā!

— Cik jauki sēdēt tumsā un skatīties, kā zvaigznes mirdz pie debess juma.

— Jā, tas ir neizsakāmi jauki!

11

Ko gan nodomāja kalpi un kalpones, kas staigāja šurp un turp pa māju? Tie nolūkojās manī un sprieda, ka esmu zaudējis prātu. Viņi neaptvēra, kādēļ kāpnes nokaisītas ar ziediem — kā kāzu dienā, viņi neaptvēra, kāpēc šodien grīdu manā istabā sedz rudzupuķu, rīt — magoņu, bet aizparīt — bērzu lapu paklājs.

Laikam šī māja bija apburta! Bieži vien es atvēru visas durvis un devos cauri visām istabām. Staigāju pa māju ar prieka un brīves pārpilnu sirdi.

Man šķita, ka puķes uz tapetēm kļuvušas dzīvas un smaržo un ka no gleznām smaidīdami manī raugās vecie augstmaņi ar dīvainām cepurēm galvā un dīvainu matu sasukājumu. Lizelote, dzimusi Veikersbaha, man pameta ar acīm. Nostājos viņas priekšā un smaidīju. «Nē, Lizelot,» es sacīju, «diemžēl nevarēšu tev palikt uzticīgs, tāda nu ir mīlestība!»

Pavisam savādi viļņoja gaiss šajā apburtajā mājā.

Šis gaiss slēpa sevī izsaucienus, čukstus, skatienus, baltu zobu mirdzumu, ātru soļu švīkstoņu. Daudz noslēpumu glabāja šis gaiss, tas glabāja klusus smieklus, mīļus vārdus, plakstus, kas paveras un aizveras, rokas, kuras apvijas kādam ap kaklu, lūpu sārtumu, gredzenu zeltaino vizmu. Gluži nevilšus te cilvēks pēkšņi izdzirda saucam savu vārdu, tas skanēja gaisā; tad negaidot kļuva redzamas lūpas, kas nopūš liesmu; un viņš ieraudzīja sevi kā spogulī, no kura pretī lūkojas laimes pilnas acis.

Augu dienu pa šo māju pastaigājās saule; tā iekāpa pa logiem, iespraucās pa atslēgas caurumiem. Tad pamazām metās krēsla un uz brīdi viss apklusa. Taču, tiklīdz pie debesīm parādījās mēness un zvaigznes, šī māja par jaunu atdzīvojās. Pār galdiem un krēsliem šaudījās spožas dzirkstis, atskanēja čabēšana, un kaut kas slīdēja lejup pa tapetēm, sudrabaini ievizējās un uz tām sāka šūpoties ziedu pušķis.

Lejā ciemā sita pulkstenis. Viens, divi, trīs — desmit. Lejā ciemā sita pulkstenis. Viens, divi — vienpadsmit.

Cauri visai mājai izšalca liega dvesma. Noklaudzēja durvis, iečīkstējās kāpnes, nodimēja soļi, kaut kas pazibēja un nolīgoja — Ingeborga bija klāt!

Manā istabā atskanēja čuksti, dudināšana, klusi klusi teikti vārdi un smiekli. It kā čalotu un burzguļotu maza strūklaka. Protams, no gleznām bija izkāpuši kungi un dāmas ar dīvainajiem tērpiem un dīvaino matu sakārtojumu un atnākuši uz satikšanos manā istabā.

Daudzas daudzas naktis Ingeborga nāca pie manis. Stundām ilgi viņu gaidot, man neprātīgi pukstēja sirds. Es viņu saņēmu ar sirds gavilēm. Jā, — un kā gan mēs sasveicinājāmies? Tā, it kā gadiem ilgi neredzējušies cilvēki, kuru mīlestība aiz ilgām iekvēlojusies vēl stiprāk un kļuvusi vēl daudz daudz lielāka.

Dziļi skatieni, aprauti vārdi, viegls lūpu pieskāriens pirkstgaliem — tāda bija mūsu sasveicināšanās. Bieži

mēs nebildām ne vārda, sadevāmies rokās un ar smaidu ilgi vērāmies viens otrā.

Ingeborga atnāca pie manis no meža, viņa nāca klusā nakts stundā, es nedrīkstēju iet pretī, es nedrīkstēju arī viņu pavadīt.

Nē, nē, es esmu tava mīļā mežonīte, dzīvoju mežā, nāku un eju, kad man patīk, — vai saproti?

Viņa neteica, kad atnāks. Man tas nebija jāzina. Reizēm viņa sacīja: — Šodien es nenākšu, — bet, tikko klāt pusnakts, viņa jau ieradās.

— Es nebūtu varējusi aizmigt, Aksel!

— Pateicos, mīļā Ingeborga! Es sēžu te un domāju par skatienu, ar kādu tu šovakar paraudzījies uz mani. Tas iekveldināja manu sirdi. Ingeborga, piesargies! Es tevi nožņaugšu savās rokās.

— Jā, jā!

Viņa atmeta atpakaļ galvu un aizvēra acis. Smaidā pamirdzēja zobi.

— Patiešām, es to izdarīšu, piesargies, Ingeborga. Tu taču zini, ka es tevi mīlu. Tu vari darīt ar mani, ko vien vēlies. Tie nav tikai tukši vārdi, tā ir nopietnība. Tu vari man atņemt acu gaismu, es nežēlošos, nē, es tikai pasmiešos. Tu vari mani dzīvu ierakt zemē, tu vari visu, ko vien vēlies. Bet piesargies, mana mīlestība ir bīstama! Mana sirds ir iedegusies, tā pukst neprātīgi un kvēli.

— Ak Aksel, cik debess ir žēlīga, dāvādama mums tik lielu laimi!

Es atbildēju:

— Dieva roka sargā visus mīlētājus, — tas tev jāpatur prātā. «Skatieties,» viņš saka savam eņģelim, «kā tie abi viens otru mīl!» Un eņģelis atbild: «Lai esi

slavēts, tu mīlestības radītāj, tu tomēr esi taisnīgs dievs!»

Nakts aizsteidzas, nakts aizsteidzas.

Šodien nakts pagāja ātrāk nekā vakar, rīt tā paies ātrāk nekā šodien, bet parit vēl ātrāk nekā rīt.

Mēs runājam. Mēs klusējam. Mēs klausāmies, kā putns klusajā parkā dzied par savu laimi. Nakts aizsteidzas.

— Vai dzirdi, Aksel, ko putns dzied! Vai dzirdi? Pašlaik viņš izdziedāja tavu vārdu . . .

Ingeborga paskatās uz mani.

— Nekusties, — viņa saka, — aizver acis^ mazliet pasmaidi, — tā! Tu izskaties kā pārdabiska būtne! Paliec tā, nekusties! — Viņa noslīgst uz ceļiem un čukst:

— Nekusties, es gribu tevī brīdi palūkoties. — Viņa pavisam viegli noglauda manu roku.

— Man patīk tava roka, Aksel, man patīk katrs tavas rokas matiņš, katrs nags, paliec, paliec tā, es gribu glāstīt tavu roku.

Es sēžu, aizvēris acis. Viņa paceļ manu delnu viegli uz augšu, pieskaras tai ar lūpām, — es nodrebu. Krūtīs noslāpst lieglaimes sauciens.

Nakts aizsteidzas, svīst gaisma. Gaišs tērps noplīvo rīta miglā. Es paņemu bisi un klīstu pa mežu. Dziļi mežā atskan divi šāvieni.

Ko kungs nošāva?

Neko, neko.

Es nevaru trāpīt, man vāja redze, arī roka mazliet trīc, tas mazās pīpes nopelns .. .

Reiz, klaiņodams ar bisi pa mežu, pavisam nejauši sastapu grāfu Fligenu. Kā pasaku rūķis viņš nāca man pretī, mētādams garās rokas. Fligens vienmēr gāja, acis nodūris, it kā kaut ko meklēdams pa zemi.

— Paklausieties tik, cik neparasta meitene ir Inge-borga! — sacīja Fligens, mirkšķinādams mazās ačeles. — Caurām dienām un naktīm viņa skraida pa mežu. Jā, arī pa naktīm, hi, hi! Katru vasaru viņa tā dara, bet šogad palikusi pavisam negudra. Pārnakšņo mežā, kur tas dzirdēts, ka meitene pārnakšņo mežā.

Es smējos.

Grāfs Fligens arī smējās. Viņš smējās tā, ka sāka klepot.

— Nu jā, protams, — viņš uzsita ar plaukstām sev pa gurniem, — viņa ir mežā dzimusi. Es viņu atradu mežā. Gluži kā pasaku būtne viņa tur sēdēja, gaišiem matiem, bizīte tieva kā peles astīte, un dziedāja, dziedāja, ka varēja dzirdēt jau pa gabalu. «Kā tevi sauc?» — «Mani sauc Ingeborga Gīzelhera.» — «Kas ir tavs tēvs?» — «Viņš cērt kokus, ko būvēt kuģus, un mana māte ir no Dānijas.» Viņa runāja tik prātīgi un žirgti, ka man atmaiga sirds. «Tu laikam esi meža gars?» viņa vaicāja. «Jā.» — «Nu, tad jau es tevi pazīstu. Es tevi redzēju pirms trijām dienām ar vainagu ap galvu un lielu bozi rokā.» — «Hi, hi, hi, — vai tu dziedi, Ingeborga?» — «Jā, mana māte teica, ka es būšu dziedātāja.» Tad viņa man parādīja tukšu koka dobumu, kurā ēdot pusdienas tieši divtūkstoš rūķīšu. «Viņam meita slima,» mazā teica. «Kāda meita?» — «Nu, karaļa Vapa meita. Viņa tur guļ.» — «Kur?» — «Tur tajā zirnekļa tīklā. Viņai ir klepus ...» Jā, vai zināt, cik daudz man un manai sievai tagad nozīme Ingeborga? Hi, hi, — viņa ir mūsu prieks, laime, mierinājums vecumdienās ... — Viņš smēja sīku smiekliņu, māja ar galvu, pār vaigiem viņam ritēja asaras.

Vecais virs nerimās stāstīt par Ingeborgu. Pēdējos gados viņš bija kļuvis mazliet pļāpīgs. Bet es labprāt klausījos.

— Jā, jā, viņa pārnakšņo mežā gandrīz katru nakti. Nu, gan jau viņai, mūsu Ingeborgai, ir savs prieks par to.

Bet pats velns mani urdīja pateikt:

— Varbūt viņai ir mīļākais, pie kura viņa dodas naktī? Vai ne?

Grāfs iesvilpās caur zobiem un samirkšķināja acis.

— Kas par niekiem! Nē, nē, nē, tā nav taisnība — viņš gan ir ļoti apdāvināts un glīts, bet viņam nav — jā, viņam nav nekādas vīrišķības, viņš ir nomocījies un, man liekas, pavisam slims. Padomājiet vien, jau kopš divpadsmit gadu vecuma tie viņu vadājuši no pilsētas uz pilsētu. Nē, nē, kas jums par iedomu!

Grāfs Fligens smējās.

Arī es smējos.

— Apciemojiet taču mani! Nav laika? Man liekas, arī mūsu Ingeborga priecāsies. Viņa nesen man vaicāja, kālab firsts Aksels tik reti apmeklējot mūs!

Es apsolījos, ka aiziešu labi drīz.

— Sirsnīgi pasveiciniet Ingeborgas jaunkundzi!

— Pateicos, pateicos! Tas viņu, protams, iepriecinās. Reiz viņa kaut ko teica par jūsu acīm. To es nedrīkstu jums sacīt, jaunais draugs, — hi, hi. Senāk viņa jūs iztēlojās kā bruņinieku Zilbārdi, tieši tādu kā

pasakā — bet tad, pērnajā rudenī, viņa jūs ieraudzīja. «Tēvs,» viņa sacīja, — nu, un tad viņa pateica kaut ko par jūsu acīm. Ardievu, draugs! Mednieka sveiciens jums!

12

Sārtas rīta blāzmas! Zilas naktis! Skaista ir dzīve! Skurbuma pilnas dienas, pasaku naktis. Dienās skan dziesmas un smiekli, naktīs skūpsti no trīsošām skropstām dzer laimes asaras. Spilgtas, sārtas saules pielijušas dienas, naktis — mēnesnīcas zilgais atspulgs acu dzīlēs.

Reiz svētdienā pie manis ieradās ar bārdu noaudzis vīrs, kas bija viscaur nolipis ar vaskiem un medu. Es stāvēju pie loga un redzēju, ka viņš nāk augšup pa kalna ceļu. Resna nūja bija viņa ceļa biedrs. Sī nūja spēra lielākus soļus nekā pats vīrs un visu laiku gāja mazliet pa priekšu. Vīrs apstājās un iesprauda nūju zemē.

— Vai kungs mājās? — viņš skāņi sauca pāri pļaviņai.

Jā, kungs esot mājās.

Vīrs tūlīt pat gāja tālāk; viņš devās uz durvīm un abi ar nūju pazuda tajās.

Viņš skaļi pieklauvēja, un tai pašā brīdī durvīs parādījās bārdaina galva ar gaiši brūniem matiem un spīdīgām, bāli zilām acīm.

— Nu, labdien! — viņš sacīja un ar nūju rokā nāca istabā.

Viņš esot malkas cirtējs, nākot no meža, un viņu saucot Firhtegots Gīzelhers.

— Sveicināts! — es atbildēju un sniedzu ciemiņam roku.

— Nav kur steigties, kungs! — sacīja virs no meža. Viņš pavilka krēslu tuvāk durvīm un, ērti apsēdies, nolika cepuri klēpī un resno nūju uz ceļiem. Pārlaidis acis pār manu istabu, kas izskatījās pēc retu priekšmetu muzeja, viņš nicīgi pasmaidīja.

Galva viņam bija kā apustulim, seju tikpat kā aizsedza piekvēpušu, spurainu matu vainags, pie tam bārda un ērkulis uz galvas saplūda kopā. Uzacis bija kā sari, tās gandrīz kārās pāri blāvi zilajām, atklātajām acīm. Svešajam bija lielas rokas, gluži kā lāpstas; tās bija saplaisājušas un kraupainas, nagi brūni un aplūzuši.

— Jā, es nāku no meža, — bārdainis teica, uz mani lūkodamies. — Tāls ceļš līdz šejienei, tāls gan. Bet ir jauki staigāt pa dieva pasauli, tas allažiņ ir jauki, vai ne?

Jauki ir staigāt pa dieva pasauli, tur viņam taisnība, es atbildēju.

Svešais izvilka no kabatas lielu, zilu mutautu un skaļi nošņauca degunu.

— Labība šogad labi padevusies, arī kartupeļi rādās labi. Ja vēl maķenīt uzlītu. Nu, gan jau dievs tas kungs par to gādās.

Viņš salocīja mutautu, pašūpoja galvu un pasmaidīja.

Tātadiņ viņš esot Ingeborgas tēvs. Ingeborgu taču es pazīstot?

— Protams, protams!

— Hm. Grāfa kungs ir goda vīrs ar krietnu sirdi, tādus dievs mīl. Viņš Ingeborgu pieņēma savā mājā un izaudzināja par smalku dāmu — tas viss jauki un labi. Viņai, Ingeborgai, ir gudra galva, to grāfs tūlīt bija

manījis. «Kas ir tavs tēvs?» grāfs viņai jautājis. «Viņš cērt kokus, ko būvēt kuģus, un mana māte ir no Dānijas,» viņa atbildējusi. Ingeborga viņam iepatikās, it sevišķi viņas balss, — tas viss jauki un labi; pie manas bļodas daudz ēdāju. Mūsu laikos cilvēkam kaut kas jāmācās. Mēs mežā to nevaram. Viss ir jauki un labi. Es viņu neesu atdevis ar vieglu sirdi, bet tas notika viņas pašas labad, un savtīgums nekur neder.

Tā, tā, tā, es jau arīdzan bieži dabūju viņu redzēt, — gāju apprasīties, kā būs ar meža ciršanu pie mazā ezeriņa, gāju apprasīties, kā būs ar pakaišiem, — man bija jābrauc pēc malkas, — jā, šad un tad radās iemesls aiziet uz pili, jā, jā, jā, jauki. Viss jauki un labi, — teica Firhtegots Gīzelhers un pašūpoja galvu, kura balstījās uz platiem pleciem. — Viss jauki un labi, jā, jā. — Firhtegots Gīzelhers nokāsējās, paņēma resno nūju un lēni pavēzēja šurp un turp.

Viņš palūkojās uz mani un kaut ko nomurmināja bārdā. Tad izpūta tik stipri elpu, ka sakustējās ūsas.

— Viss jauki un labi, bet reizēm man ienāk prātā, vai tik Ingeborgas pašas labā nebūtu bijis prātīgāk, ja viņa būtu palikusi mājās. Labāk būt nabagai, bet godīgai, nekā tapt par smalku dāmu — nu, nu, hm, jūs jau saprotat?

Mežā, kungs, grēks nemājo. Vai dzirdat, kungs, mežā, eku še, kas tad ir mežā? Kā tik visa tur nava, ka es jums saku. Tur ir klusums, pakrēslis, zaļums, kaļ dzenis. Tā ja! Sēžu pie savas būdas, metas krēsla. Vakara stundas nav pilsētās un pilīs, bet tikai mežā. Tur tā ir. Tu vari to paņemt tikpat kā rokā, tā sēž tev blakām uz sola! Mežs šalc, mežs smaržo, sveķi pil no kokiem. Vai zināt, kā mežs šalc! Es to dzirdu. Piecdesmit gadu jau dzī-

voju mežā, un nu es dzirdu, kā tas šalc. Tas šalc man visapkārt. Mežs runā. Viņa vārdi skan man ausīs, tādi paši vārdi kā tie, kas rakstīti grāmatās. Es sēžu uz sola un situ ar pīpes kātu takti. Situ takti un gribu pasacīt šos vārdus ... bet tie jau pagaisuši no prāta. Ha, ha, ha! Es esu gājis tikai ciema skolā, tikai ciema skolā! Kur gan vēl var pavadīt tik skaisti svētku dienu kā mežā! Apvelku tīru kreklu un goda kārtu, sēžu savas būdas priekšā un klausos, kā šalko koki. Ak, vai jūs to dzirdat? Visapkārt žužina. Koku galotnes noliecas ... Tur nāk pats dievs tas kungs! Viņš iet caur mežu, un es to dzirdu. Pieceļos, noņemu cepuri un prasu, — vai tu tas esi, dievs?! — Es dzirdu viņu, dzirdu viņa vārdus, tad izstiepju roku un runāju ar kokiem — runāju ar tiem...

Mežinieks sēdēja kā sastindzis, ar izstieptu roku un starojošām acīm, it kā pašlaik runātu ar kokiem.

— Lai top gaisma! — es saku. — Gaisma! Vai tu saproti, dieva bērns, kas tā ir? Gaisma! Lai top gaisma! Dzirdu pavisam skaidri balsis, klausos tajās. Dzirdu tās tik tuvu... Es klausos.. . tās apklust. Tas ir mežs.

Un Firhtegots Gīzelhers vēl ilgi runāja par mežu, stāstīja, ka svētdienās pie viņa nākot veci vīri un sievas un viņš tiem izskaidrojot svētos rakstus. Kur gan viņš iemācījies šo svēto rakstu valodu? No dieva un meža! Tad viņš izslējās krēslā taisni un teica:

— Tas kungs mani sūtījis, lai tev to pateiktu. Vēl ir laiks atgriezties. Grāmatas un pliki sievišķi pie sienām ir grēks, bet mežā valda dievs. Starp mums ir bezdibenis, draugs!

Viņa acis liesmoja; viņš uzvilka ar nūju uz grīdas svītru.

!

— Te nabadzība, te bagātība, te viss dievišķīgais, bet te nešķīstais. Tā iraid!

Vecais tā papurināja galvu, ka noplīvoja matu šķipsnas, un uztrauktā balsī turpināja:

— Bagātie ļaudis nolemti elles liesmām. Bagātība un bezdievība ir viens un tas pats. Mana meita kļuvusi bagāta, bet es neaizdevu viņu prom no mājām, lai viņa paliktu arīdzan neticīga. Viņas vecāki ir nabaga ļaudis, kas dzīvo mežā, tāpēc viņa nevar palikt neticīga, nē!

Te nu es pārtraucu viņu. Tāda taču viņa nav kļuvusi? )

— Ak nava!? — Firhtegots Gīzelhers nikni pasmē- i) jās. — Ak nava, tu saki, grēciniek? ... Jā, bet dieva

acs redz visu. Es saņēmu vēstuli no kāda svešinieka ...

— Tas tiesa, — es teicu. — Ingeborga ir mana līgava.

— Ha, ha, ha! Draudziņ, arī Marena bija mana līgava! Ko tu neteiksi, līgava, ha, ha, ha! Kad es tev saku, draudziņ, jauna un skaista bija Marena no tālās dāņu zemes, viņa runāja tik smalki, dziedāja kā lakstīgala.

Bieži vien man piesitās pats nelabais un gribēja iekārdināt. «Neviens to neredzēs,» viņš teica, «paraugies, ko tik citi nedara!» Bet, ha, ha, ha, — astoņus gadus mēs gaidījām! Līgava, tas ir pavisam kas cits!

Gīzelhera tēvs sāka smieties, nemierīgi grozījās uz krēsla un uzlika abas rokas uz resnās nūjas.

Jā, tāpēc viņš esot atnācis. Dievs priecājoties par katru nomaldījušos avi, kas atgriežas. Viņš gribot zināt — viņš gribot zināt...

Es smaidīju.

— Gan jau mēs sapratīsimies, — es piebildu.

Mierināju viņu kā vien mācēdams. Stāstīju, ka

gribu ar Ingeborgu parunāt. Ka viss notiks ta, ka viņš vēlas.

Gīzelhera tēvs piekrizdams pamāja ar galvu.

— Es redzu, ka ar tevi var saprasties, mans dēls! — Viņš nolika nūju kaktā.

— Jauka diena! — viņš teica, dziļi ievilkdams elpu. — Šajā istabā daudz dārgu lietu.

Tagad taču viņš laikam varot sniegt man roku?

— Nu jau gan!

Gīzelhera tēvs paspieda man roku.

Jauku pēcpusdienu un vakaru mēs abi pavadījām, Gīzelhera tēvs un es. Viņš negribēja ilgāk palikt, bet man beidzot izdevās viņu pierunāt. Tā nu viņš palika līdz vakaram un beidzot līdz pusnaktij.

Man viņš patika. Ja arī viņš nebūtu bijis Ingeborgas tēvs, es tomēr šo meža ozolu būtu iemīļojis, bet viņš taču bija Ingeborgas tēvs. Un viņas tēvu es katrā ziņā iemīļotu, vienalga, ja arī tas būtu rūdīts ļaundaris vai pat zaglis.

Mēs tērzējām, ēdām un dzērām. Sākumā Gīzelhera tēvs ar strupu rokas mājienu atteicās baudīt kaut malku vīna, bet, kad es viņam aizrādīju, ka pat Jēzum Kris-tum neesot bijis iebildumu pret vīna dzeršanu — jo vai tad viņš Kānaanas kāzās netika pārvērtis ūdeni vislabākajā vīnā? — tad vecais ļāvās sevi pierunāt. Viņš dzēra pašu stiprāko vīnu kā ūdeni, un es priecājos par viņu.

Gīzelhera tēvs runāja par Ingeborgu, stāstīja, cik ļoti to mīlot, un acis viņam kļuva valgas. Viņš runāja par pasauli un par to, cik tā tapusi ļauna. Aiz dziļa nicinājuma vecais nospļāvās.

— Nu, tev arīdzan jāzina, ka es lasu «Vīnakoku un tā augļus», ko man allaž piesūta Heiligenbrunnas mācītājs; tur rakstīts, cik ļauna un bezdievīga tapusi pasaule. Ai, ai, ai! Vai kas tāds maz iespējams? Kāds bezdievīgs, plānprātīgs vīrs apgalvojis, ka dievs esot miris! Dievs miris — kā tad tā, — bet šis ģeķis dzīvo vēl šobaltdien! Viņš esot redzējis, ka dievs nomiris, viņš tam aizspiedis acis, — nu, kā tad, protams! Ha, ha, ha! Taču jau bībelē stāv rakstīts: mūžīgs, mūžīgs, mūžīgs ir tas kungs Cebaots! Eku še!

Tā, proti, esot atkal pret dievu sacēlies kāds uzpūtīgs viltus rakstu mācītājs un varizejs, kurš apgalvojis, ka visi brīnumi, kas notikuši Kānaanas kāzās, esot izdomāti. Ha, ha! Bet tas, kas spējot no miroņiem uzmodināt, tas taču varot arī ūdeni pārvērst vīnā? Katrs bērns to saprotot.

Cik gudri gan šie varizeji esot!

— Tas kungs tomēr ir visuvarens, viņš manu nūju var pārvērst par vistu, bet mūs abus par miežu graudiem, un vista apēdīs graudus. Neviens neticēs, ka nūja mūs aprijusi, un tomēr tā tas būs. Jā, tam kungam nekas nav neiespējams.

Gīzelhera tēvs runāja, ēda un dzēra bez mitas. Atkal un atkal viņš stāstīja par mežu un teica, ka viņa ausīs skanot vārdi un viņš tos varot saprast un iegaumēt. Citu pēc cita viņš nosauca daudzu cilvēku vārdus, kuri man, protams, bija sveši; viņš jautāja šo un to, starp citu arī to, vai es ticot, ka dzirnavu Pēteris nozadzis miltus.

Nē, teicu, ka es tam neticu!

Arī Gīzelhera tēvs tam neticēja. Nē, itin nekad ar ne,

jo viņš taču pazinis Pētera tēvu, kuru 1867. gada 3. novembra naktī, kad plosījusies vētra, nositis koks. Vai es jebkad esot tādu vētru pieredzējis?

— Ha, ha! Tas tik bija laiciņš, ai, ai!

Gīzelhera tēvs atdarināja vētras aurus, koku brak-šķēšanu, zaru čīkstoņu un egļu locīšanos. Viņš izpleta pirkstus kā koku zarus, pastiepa tos gan uz augšu, gan leju un pie tam apgāza dažas glāzes.

— Bēt ērmotākais ir tas, ka šitas Pēteris miltus tomēr nozadzis, nudien! Viņš pats atzinies un dabūjis par to divus mēnešus.

Pēkšņi Gīzelhera tēvs pacēla pirkstu. Mežs šalca. Viņa brūnā, bārdainā seja atplauka smaidā, viņš kustināja lūpas un taktī sita ar pīpes kātu pa galdu.

— Jā, jā, mežā notiek daudz brīnumu, — viņš pie sevis noteica. — Neviens nezina, kāpēc ozols aug žuburains, bet egle slaida un kāpēc sarkankrūtītim sarkanas krūtis, nē, to neviens nezina. Kāpēc ļaudis, kas dzīvo mežā, ir dievbijīgi, bet pilsētnieki neticīgi? Kāpēc gan? Ha, ha!

Ap pusnakti Gīzelhera tēvs devās prom. Es piesolīju viņam pajūgu, gribēju viņu pats aizvest mājās.

Nē, nē!

— Ja man dievs devis kājas, kālab tad jābrauc? Tas nekur neder. Nu tātadiņ — kā norunāts: dieva un likuma vārdā.

— Es runāšu ar Ingeborgu.

Lieliem soļiem Gīzelhera tēvs devās lejā no kalna un tik sparīgi cirta savu nūju pret zemi, ka uz ceļa šķīlās dzirksteles. Tad viņš uzsāka skaļā balsī dziedāt korāli. Mežā skanēja atbalss .. .

Nākošajā dienā es mežā sastapu Ingeborgu un ru-

nāju ar viņu. Mana sirds drebēja, — kaut taču viņa teiktu «jā»!

Ingeborga nolieca galvu un raudzījās zemē.

Nē, par to viņa neesot domājusi.

Viņa satrūkās. — Jā, kas gan tēvam aizrakstījis vēstuli?

Mūsu acis sastapās.

Ingeborga nobālēja.

— Ak, — viņa izsaucās, aizklādama rokām seju,

— cik tomēr bezgodīgi ir cilvēki, vai, vai!

— Bēdas viņam laupījušas saprātu, — es iebildu.

— Citādi viņš, protams, nekad nebūtu spējīgs izdarīt šādu nejēdzību. Padomā pati, cik dziļi tu esi viņu sāpinājusi.

— Ak, cik tas slikti, cik slikti!

— Izmisums var novest līdz bezprātam, Ingeborga. Ļauns viņš kļuvis tikai tagad.

Ingeborga uzlūkoja mani, un acis viņai staroja.

— Tu, Aksel, esi tik labs! Viņš ir tavs sāncensis, un tomēr tu viņu aizstāvi. Tu esi taisnīgs. Nedomā, Aksel, ka es tevi nemīlu, ja tūlīt nedodu «jā» vārdu. Es gribēju būt tava mīļotā, tava mīļā mežonīte, kas atnākusi no meža. Tik skaisti tas bija ...

— Tu taču vari arī tāda palikt.

— Es vienmēr būšu tava mīļotā, Aksel. Vienīgi tā!

— Labi, Ingeborga.

13

Vasara! Mūsu vasara!

Mēs mājojam augstu kalnā kā putni ligzdā. Jutāmies brīvi un lepni, mūsu dvēselēs pamodies ērgļa lepnums un valdonīgums. Zemu ielejā palikusi maza

pļaviņa, cik tālu vien sniedz skatiens, kalnu kalni, mežu meži. Tāltāli veras mūsu acis, līdz pat neaizsniedzamajām, gaiši zilajām kalnu grēdām, virs kurām paceļas plašās debesis. Viss, ko mēs redzam, iegūst savu seju, kurā mēs lasām kā grāmatā; šī seja spēj smaidīt, savilkties smīnā, tā spēj kļūt gurda, drebēt aiz dusmām un apvaldīta niknuma, tā spēj būt gan neizsakāmi skumja, gan vienaldzīga. Rītos, kad saules liesmainie sūtņi traucas pāri debesīm, šai sejai pārslīd aizkustinājuma trīsas, bet tā var arī ilgu apdvesta noraudzīties rietošajā saulē un izgaist izmisumā, kad saule nogrimusi aiz apvāršņa.

Uzlec mēness un pakutina to zem zoda, — tā smaida, tā valšķinās.

Cik viegli mēness slīdēja pie debesīm šai vasarā! Tik brīvi un lepni, un majestātiski klusu. Reizēm tas raudzījās izbrīnījies, reizēm izšķērdīgi dāvāja smaidus, tik mirdzoši tīrs tas bija, it kā tikko nomazgājies. Mēness jutās labi. Tas žilbināja acis kā sudraba spogulis, kurā krīt saules stari. Bija iedegušās visas zvaigznes, tās spoži mirgoja, bet mēness domīgi smaidīja.

Šais baltajās naktīs dziedāja un trillināja cīrulis.

Diendienā saule lēja pār zemi dzirkstošu vīnu. Gaišas, kūpošas staru straumes pa neskaitāmiem ceļiem un takām plūda uz ieleju. Blāva dūmaka gulēja pār mežiem, tā bija iesārta, un tajā trīsuļoja dzidras, mazas saulītes. Lai šajā saules cauraustajā miglā spētu ko saskatīt, bija jāpiever un ar plaukstu jāaizsedz acis. Tālu ielejā aiz snaudošajiem mežiem zibēja dzīvsudraba čūska — tā bija upe. Kaut kas ņirbēja, locījās, ķepurojās — tie bija zemnieki, kuri rosījās pa tīrumiem.

Tālumā sīca un dūca.

— Vai dzirdi? — iesaucās Ingeborga. Jaf es dzirdēju, — kaut kur tālu tālu, likās, dūca kuļmašīna. Ta bija vasara.

Pavasaris zvana, vasara dūc, rudens raud un čukst, ziema klusē.

Iegrimuši snaudā, meži smaidīdami dusēja saules tveicē, tie sapņoja līksmus sapņus, zeme bija karsta kā plāts, uz kuras cep maizi. Kad nevilšus iemaldījāmies kādā izcirtumā, gaisma mums pacēlās pretī kā augsta siena; mēs pēkšņi atrāvāmies atpakaļ. Gaiss trīsēja, un krāsainas uguntiņas dejoja pār zāļu stiebriem.

Zemenes kļuva sarkanas, graudi zeltaini un cilvēki brūni. Sviedru lāses rasināja viņu pieres, sviedriem aizlipušās acis svilināja saule. Zemnieki lēni kāpa augšup pa kalna ceļu un bieži apstājās, pārvilkdami ar piedurkni pār seju. Bieza baltu putekļu kārta kā sniegs klāja ceļu, un pa to varēja staigāt kā pa samta paklāju. Gluži skaidri, kā miltos iemītas, uz tā bija redzamas daudzu basu kāju pēdas. Māja starp kastaņām zeltaini zvīļoja, tās logos dega gaišas ugunis. Pļavā viļņoja gara zāle, un pār to ņirbēt ņirbēja raibi tauriņi. Tiklīdz gājējs devās pāri pļavai, tie pacēlās kā mākonis gaisā un sekoja tam pa pēdām. Krāšņi sēru tauriņi bieži sēdēja uz mājas sakaitušajām kāpnēm un sildījās saulē.

Mājas iekšienē bija karsti, un mirdzošie, baltie gaiteņi ar daudzajām durvīm bija vienīgā vēsā vieta visā namā. Gandrīz visās istabās valdīja krēsla, jo vajadzēja aizdarīt aizvirtņus. Ja pa logu pabāza ārā roku, tūliņ varēja just, kā saule dedzina.

Visjaukāk bija parkā. Parks bija vecs un aizaudzis, īsts mūžamežs ar resniem, nosūnojušiem kokiem, ap kuriem vijās dažādi tīteņi. Vietvietām saule nespēja izspraukties cauri biezajai lapotnei, tai nepietika spēka ar savām staru smailēm izkliedēt tumsu. Te bija vēss, mitrs, smaržoja pēc trūdiem. Visas takas parkā bija aizaugušas, un krūmiem vajadzēja lauzties cauri ar elkoņiem. Tikai viens vienīgs galvenais ceļš veda uz pili. Tam pa vidu kā strauts plūda līkumota saules lenta. Parkā bija strūklaka — ieapaļš baseins, kurā burzguļoja plata, zema ūdens strūkla. Ingeborgai ļoti patika šalcošā, murdošā strūklaka, no kuras vienmēr dvesa dzestrums. Stundām ilgi viņa varēja sēdēt uz baseina malas, gremdēt rokas vēsajā, zaļajā ūdenī un vērot zeltaino tīklu, kas trīsuļoja baseina dibenā. To izauda sīkie vilnīši, kas, gaismas starus lauzdami, bez apstājas steidzās uz baseina malām un it kā mēģināja satvert Ingeborgas rokas.

Viņa sēdēja un sapņoja, bet tad pēkšņi pagriezās pret mani un ar mīlas pilnu skatienu liegi uzsmaidīja. Smaids viņai vispirms pamirdzēja acīs, pēc tam pavīdēja lūpās. Lūpas pavērās, un paspīdēja zobi; pār Ingeborgas seju pārslīdēja gaužām labsirdīgs, gandrīz vai bērnišķīgs smaids.

— Vai tu dzirdi, kā strūklaka čalo? — Ingeborga vaicāja sapņainā, klusā balsī.

Viņa pamāja ar roku uz alejas pusi. Kaut kas balts tur mirdzēja saulē — tās bija kāpnes, kas veda mājā.

— Tur mēs dzīvojam! — viņa kā pa sapņiem ierunājās.

Un es piegāju viņai klāt, uzliku roku viegli viegli uz pleca un teicu klusi klusi:

— Es tevi mīlu, Ingeborga.

Ingeborga neko neatbildēja, viņa smaidot pavērās mani, saņēma manu roku un pieglauda sev pie krūtīm.

Vai dzirdi? — vaicāja viņas smaids. Un mans smaids viņai atbildēja, ka es tiešām dzirdu.

Vai dzirdi, ko saka mana sirds? — vaicāja viņas smaids.

Un manējais atbildēja, ka dzirdu pavisam skaidri, ko saka viņas labsirdīgā, brīnišķīgā sirds.

Ingeborga, Ingeborga, kādā vārdā lai es saucu tavu sirdi? ...

Ingeborga dzīvo gaišajās pils istabās, kuru logi veras pret rītiem. Es dzirdu, kā viņa dzied; līksma, dzidra un skaļa ir viņas balss, sienas skan un mežs trīc kā zvanu skaņās, kad viņa tur dzied.

Es paraugos uz savām durvīm. «Vai tu aizej, Ingeborga?» tur rakstīts. Un ārpusē uz tām lasāms: «Esi sveicināta, Ingeborga!»

Es piemiegu, īsu brīdi pasnaužu, tad pamostos — pienākusi bieza vēstule ar pieciem sarkaniem zīmogiem vai puķu pušķis un daži skaisti oļi.

Vēstules švīkstēdamas lido šurp un turp, lai gan mēs gandrīz ik stundu tiekamies. Taču vienmēr mums ir vēl kas runājams, kaut kas ir aizmirsies, to nevar pateikt skāņiem vārdiem. Saņemu grāmatu ar pasvītrotām vietām vai arī tikai baltu papīra lapu, pavisam tīru, nekas tur nav uzrakstīts, taču, labāk apskatot, var pamanīt sīku, blāvu plankumiņu.

Ingeborga iet uz mežu lasīt puķes, un es saucu: — Man garlaicīgi, es iešu tev līdz, Ingeborga!

Apeju apkārt mazajam ezeriņam, kas atrodas parka vidū. Ingeborga nāk man pretī.

— Kur tu ej, Aksel?

— Es klaiņoju gar ezeru!

— Es ari tur iešu!

— Es lasu šo grāmatu.

— Es lasu tieši to pašu!

No rīta pamostos, kāds skūpsta mani. Izspūrusi un rasā samirkusi, Ingeborga stāv turpat blakus ar puķēm rokā.

— Kur tu biji?

— Es pārnakšņoju mežā, ai, cik tas bija jauki! Tad izpeldējos strautā.

Daudzas naktis Ingeborga pārguļ mežā; bieži es neredzu viņu veselu dienu un nakti. Sēžu un nīkstu bezdarbībā, gaidu viņu. Mana sirds skan un dzied. Mans prāts samulst — es jūtu, ka viņa beidzot nāk. Nu viņa iznāk no meža. Viņu pavada Pako. Tas pārgājis uz dzīvi pie viņas. «Raida-ridi-rā! Raida-ridi-rā!» viņa dzied un vicina puķu pušķi. Viņas balss skan kā fanfaras. Man dreb rokas, trīsošiem soļiem eju viņai pretī, ar valgām acīm eju viņai pretī, speru soļus pavisam lēnam, jo man trīc ceļi. īstenībā es gribētu steigties, traukties kā vēja spārniem. «Ak tu brīnišķā,» es domās čukstu.

— Es kaut ko atradu mežā! — iesaucas Ingeborga. — Septiņas zīmītes. Tu tās esi rakstījis, Aksel! Vispirms es atradu vienu. Lasu: «Ingeborga.» To ir rakstījis Aksels, nospriežu. Meklēju un atrodu visas septiņas. Nodzeltējušas tās ir, taču vēl salasāmas. Kad tu tās rakstīji?

— Dažas dienas pēc tam, kad tu biji kalnā ar mani runājusi. Uzrakstīju daudzas daudzas un izkaisīju pa vējam,

— Aksel, Aksel!

Ļauju pīpei nokrist zālē, lai nemanot varētu noslīgt ceļos viņai pie kājām . ..

Bieži sadevāmies rokās un skrējām pāri pļavai — tad cauri mežam, klaigājām un smējāmies. Uhū! Uhu-huhū!

Liela un dziļa ir kļuvusi mana dvēsele. Liegas gaismas caurstrāvota un plaša kā pasaule nu ir mana dvēsele. Tās skatienam paveras aizvien tālāki apvāršņi. Es iepazīstu pats sevi. Brīnos par sevi, brīnos un esmu pārsteigts. Sēžu un raugos pats savā dvēselē — tā ir kā ziedošs haoss, brīnums, gaisma un purpurs, un maiga mūzika. Izplešu rokas un palūkojos debesīs, nekad vēl neesmu tik dziļi ieskatījies zilajā bezgalībā.

Es izplešu rokas ... Ja tava pasaule ir tik krāšņa, varenais dievs, tad tai jābūt arī labai!

Es dzirdu, kā dzied manas asinis, tās ir sārtas, dzirkstošas, ugunīgas, smiedamās tās riņķo caur smadzenēm, šalc galvā, gaismas stari plūst no manām acīm.

Es jūtu, ka mana sirds liek asinīm joņot pa dzīslām, tās šalc, es esmu mutuļojošs asiņu strauts.

Es jūtu visapkārt dzīvību. Dzīvība kūsā katrā stiebrā, katrā lapā, tā pulsē pat stādu sulā; stiebrs nodreb, puķe sašūpojas, lieglaimē sakļauj ziedlapas un upurē sevi.

Ingeborga smalkiem pirkstiem bija aizskārusi manu sirdi, tā sāka strauji pukstēt un vairs nenorima.

Manī skan apslāpētas laimes balsis, manas asinis dzied, un es satrūkstos — jā . ..

Mēs piedzīvojām stundas, kad mūsu dvēseles savienojās. Smaids atklāja visu, ko otrs domāja, mēs to nojautām, vārdi mums bija lieki. Man šķita, ka Ingebor-gas balss ir mana balss un Ingeborgas elpa mana elpa. Man it kā radās vēl otrs acu pāris, to skatiens bija redzīgāks, un šīs acis raudzījās kādā citā pasaulē, kuras nojausma mani satrauca.

Mēs sēdējām tumšā istabā un raudzījāmies, kā atplaukst zieds. Tā bija balta lilija. Lēnām raisījās pumpurs, atvērās ziedlapas, gurdeni rāmas, līksmes, asaru un cerību apdvestas, tās noslīga lejup.

Aizritēja stundas, kamēr lilija pilnīgi atplauka. Mēs sagaidījām šo brīdi. Šķita, ka no ziedkausa būtu izkāpis smaržu dievs, ka visapkārt skanētu gaviles, ka šis nelielais zieds izraisījis pasaulē pārvērtības un saviļņojumu. Pasaulē bija noticis kaut kas jauns, un mēs to zinājām. Nemanot un neredzot nevarēja ne puķe uzziedēt, ne putns ligzdā izšķilties.

Nereti man asinīs iešalcās klusi smiekli — tas bija brīžos, kad mani māca skumjas; zinu it labi, kāds iegansts bija šiem klusajiem smiekliem.

Reizēm Ingeborga man kaut ko stāstīja.

— Ha, ha! — viņa smējās. — Tas tik bija jauki! — Brīdi viņa vēl pie sevis klusībā smējās un tad sāka runāt. Viņa vienmēr stāstīja par mežu.

— ... Tur auga veca veca egle, gar kuras stumbru kā sirma bārda nokārās sūna. Bieži vien ilgi nolūkojos šai eglē. Bet reiz es piedauzīju pie egles stumbra. Kāpēc, — to vairs neatceros. Un vai zini ko? Vecā egle sāka runāt, patiesi, Aksel, es dzirdēju, es to dzirdēju. Egles balss skanēja dobji, tā nāca kā no mucas: «Vai

tu gribi čiekurus?» Tad egle salīgojas un nobira čiekuru krusa.

Ingeborga stāstīja bezgala daudz šādu stāstu.

— ... Viņi mani aizsūtīja uz pilsētu, lai es kaut ko iemācītos. Bet es vienmēr sapņoju par mežu. Reiz sapņoju par lielu izcirtumu, kas bija sētiņ nosēts meža zemenēm. Nē, nekad nebiju redzējusi tik daudz zemeņu. Es pieliecos, tās nobira zemē, visas, visas, visas nobira zemē; zāle kļuva sarkana, lipīga... Pilsētā izturēju tikai vienu gadu. Tad atgriezos mājās. Kā es izbijos, Aksel! Mežs mani vairs nepazina. Tas bija noskaities uz mani, ai, kā tas raudzījās manī! Es raudāju. Tad man iešāvās prātā brīnišķīga doma. Man toreiz lika grezni ģērbties. Es noņēmu no galvas rotu, uzvilku savu visvecāko kleitu, noāvu kurpes un zeķes, izjaucu matu sasukājumu un tad drāzos uz mežu un klaigāju kā bez prāta. Tev tik to vajadzēja dzirdēt, Aksel, ha, ha!

Jā, mežs mani atkal pazina...

Citureiz pa mežu gāja kāds vīrs, esmu piemirsusi, kāds viņš izskatījās; svešais smaidīja, un viņam bija gaišas acis. Labu gabalu gāju kopā ar viņu. Viņš noskūpstīja mani uz pieres. Domāju, ka esmu sastapusi Jēzu Kristu, un man ap sirdi kļuva tik viegli.. .

— Un tagad?

— Nevaicā, labais! — Ingeborga negaidot sāka raudāt un pieglauda galvu man pie krūtīm.

Nomierinājusies viņa pēc brīža man pačukstēja:

— Tu esi bijis šis svešais vīrs, tu! Es tevi tūlīt pazinu, tiklīdz ieraudzīju. Ej un runā, palīdzi tiem, šiem nabaga ļaudīm!

Es stāstu par savu laimi, tā ir 'tik neaptverama, tā liekas man tik neaptverama. Un nu esiet tik labi un ļaujiet man turpināt. Es varētu stāstīt un stāstīt — kaut augām naktīm .. .

Vai jūs zināt, cik jauki ir atcerēties to visu! Mana sirds smejas, mana sirds gavilē, reizēm klaiņāju apkārt, reizēm raudu prieka asaras. Nereti atmiņu prieks ir lielāks nekā sāpes par to, ka viss jau pieder pagājībai, un tikai tāpēc to stāstu ... Šīs dienas man ir lieli svētki. Ap mani vēl dvesmo šo dienu mirdzums un dara gaišākus vientulības brīžus.

Vārdi mums ieguvuši citu nozīmi, visparastākie vārdi jāatmin kā mīkla.

Mēs sēžam pie pusdienu galda, un mūsu sarunas ir ikdienišķas.

— Vai pasniegt tev maizi, mīļais?

— Jā, pateicos, mīļā.

Ko nozīmē šie vārdi? Tie ir pavisam vienkārši, bet glabā noslēpumu, tie ir jāuzmin. Šie vārdi nozīmē: «Mīlu tevi, dārgais.» Tie nozīmē: «Mīlu tevi, mana labā!»

Un vēlreiz es jautāju sev, ko nozīmē šie vārdi. Tie glabā noslēpumu, tie jāuzmin. Tie nozīmē: pasaule, dzīvība, nāve. Tie nozīmē: daba, mūžība, atpestīšana.

Un tad es atkal jautāju sev, ko nozīmē šie vārdi. Noslēpumaini, dziļi nopietni vārdi. Tie nozīmē: kas atminēs?

— Vai dzersi vīnu, mīļā?

— Jā, pateicos!

— Sarkano vai gaišo?

-— Ir sarkano, ir gaišo!

Vai dzersi indi? Jā, dzeršu ari to. Vai tukšosi nāves zāļu kausu? Jā, tukšošu šo kausu.

Visi vārdi maina savu jēgu.

Mēs staigājam pa mežu. Mežs ir brīnumu pilns, tas šalko brīnumaini. Mēs ejam pa laukiem, pļavām; vārpas ir kā brīnums, vissīkākās puķes ir kā brīnums. Viss kļūst brīnumu pilns.

Paskatīsimies, kā noriet saule, Aksel!

Saule nogrimst aiz kalniem.

— Ai, ai! — Ingeborga piespiež rokas pie krūtīm, viņas acis iemirdzas.

Man notrīs sirds.

— Aksel, mēness lec!

— Oho! Vai redzi, maza zvaigznīte pavada to! Bet tur virs eglēm spīd liela, zeltaina zvaigzne!

Viņai aiz sajūsmas kļūst valgas acis.

Ir zvaigzne, ir cilvēks — tie abi ir kā brīnums.

Vai kāds var pateikt, kas ir skaistāks, — diena vai nakts? Neviens!

Pāris reižu nedēļā atbrauc grāfs Fligens. Ieraudzījis Ingeborgu, viņš izpleš rokas; kad pajūgs ieripo atkal mežā, viņš māj ar mutautiņu.

— Tu, Aksel, esi man visu paņēmis! — viņš saka; slepenībā grāfs uz mani ļaunojas. Viņš ir vēl vairāk salīcis nekā senāk, viņš piepeši patiesi kļuvis vecs.

Man reibst galva, domājot par savu laimi.

Atkal aizrakstīju vēstuli draugam Blūthauptam. «Brauc šurp, brauc,» es aicināju. «Esmu laimīgs, mana sirds gavilē. Brauc šurp, esmu pārvērties, esmu apburts un apmāts, atbrauc, tu piedzīvosi vislielāko pārsteigumu.»

Kādu pēcpusdienu pie manas mājas salauztā pajūgā piebrauca Harijs Uzedoms.

Es sēdēju uz kāpnēm, gozējos saulē un gaidīju Inge-borgu, kas bija aizgājusi uz mežu.

— Man notika maza nelaime, — sacīja Harijs Uzedoms.

Ratu dīsele bija salūzusi. Rati apgāzušies.

— Vai esat sasities? — es apvaicājos. Viņš bija galīgi noputējis.

— Nē, — viņš smaidīdams atteica. — Es tikai izvēlos no pajūga. Viss beidzās labi.

Lūdzu viņu ienākt mājā, kamēr kalps salabos ratus.

Mēs sēdējām manā istabā un pļāpājām.

— Jums te ir brīnišķas lietiņas, — viņš teica un aplūkoja visu ar bērnišķīgu prieku. Viņš vēl aizvien bija bāls, bet gāja stalti un runāja nepiespiesti un jautri. Viņa skatiens aizmaldījās līdz durvīm, kur bija uzrakstīti vārdi: «Vai tu aizej, Ingeborga?» Uzedoms sarāvās, cieši nolūkojās šajos vārdos un piesarka. Tad viņš atkal savaldījās un sāka runāt par priekšmetiem, kas atradās manā istabā.

Viņš interesējās par visu, lūdza par katru lietu ko pastāstīt, smaidīja, uzmanīgi klausījās, bet domās kavējās citur. Rati bija salaboti.

Harijs Uzedoms tomēr negāja projām.

Viņš aizvien vēl sprieda par vāzēm un traukiem, šad tad piegāja pie flīģeļa un uzsita dažus akordus. Viņš runāja, klusi smējās un pastarpām klausījās. Vai man esot vijole? Es atnesu vijoli, Uzedoms to ātri paķēra un sāka spēlēt. Spēlēdams vijolnieks lēni staigāja šurp un turp pa istabu. Viņš aizskāra stīgas, dziedāja. Acis brīžiem staroja, tad kļuva skumjas, sejā atspoguļojas

viss, ko viņš pārdzīvoja spēlēdams. Es labi sapratu, par ko viņš spēlē.

Kamēr viņš spēlēja, istabā ienāca Ingeborga. Seja viņai kvēloja, zilās acis gaiši mirdzēja. Reizē ar viņu ienāca Pako. Viņš rēja un ņurdēja, un gribēja mesties Uzedomam virsū.

Uzedoms tūlīt pārstāja spēlēt. Viņš nolika vijoli uz krēsla. Tad atkal paņēma to un uzlika uz flīģeļa. Roka viņam drebēja, un vijole grabēja, kad viņš to novietoja uz klavierēm.

— Tu esi te? — brīnījās Ingeborga un sniedza roku. — Kā tev klājas?

— Pateicos! — Uzedoms atbildēja, un viņam iedrebējās lūpas. — Man notika maza nelaime ar pajūgu. Salūza dīsele. Es brīdi pakavējos šeit, mēs tērzējām — esmu pavisam noputējis — piedod, es mazliet paspēlēju vijoli — te ir tik mājīgi, es taču vienmēr esmu viens. — Viņš sastomījās, viegli palocījās. Tad draudzīgi paskatījās uz Pako un noglaudīja to.

— Paliec, taču, Harij! Spēlē vēl!

— Paldies, — viņš teica, — tu esi tik laba, tik laba, Ingeborga! Pateicos no visas sirds, — ja tu vēlies, es spēlēšu, — tik labprāt spēlēšu.

Viņš dzīrās ņemt vijoli, taču nepaņēma.

— Nē, — viņš papurināja galvu un turpināja, — es nevaru spēlēt, tagad nevaru, — es tik ļoti pārdzīvoju šo brīdi! Tu esi tik laba — manī mostas viss par jaunu. — Viņš aizvēra acis, skropstas valgi iemirdzējās.

— Harij! — Ingeborga laipni sacīja un aizskāra viņa roku.

Viņš atrāva roku un noslīga ceļos.

— Tikai vienu mirkli — tikai mirkli, Ingeborga!

Ingeborgai acīs sariesās asaras, viņa pasmaidīja.

— Tikai mirkli, Ingeborga, tikai mirkli!...

Šņuksti apslāpēja viņa balsi. Uzedoms piecēlās un

iesmējās, viņa seja bija mikla no asarām.

Piedodiet! — viņš teica, smaidīdams laimīgi kā zēns, un aizgāja.

Bija nakts.

— Paklausies! — iesaucās Ingeborga.

Mūsu acis sastapās. Mežā skanēja vijole. Tā dziedāja un gavilēja. Visapkārt valdīja klusums, un vijoles skaņas bija dzirdamas tik skaidri, it kā spēlētu turpat zem loga. Nekad mūžā nebiju dzirdējis tik brīnišķīgu melodiju. Tā bija raudošas laimes melodija.

Ingeborga sēdēja kā sastingusi un lielām acīm vērās tukšumā. Tad viņa sāka raudāt; aizklājusi seju plaukstām, raudāja ilgi ilgi, elsās drebēja viņas augums un pleci raustījās.

Vijole skanēja aizvien klusāk un klusāk, tās dziesma izdzisa lielajā klusumā.

— Piedod, ka es raudu, — Ingeborga teica.

Ingeborga lūdza, lai es piedodot, ka viņa raud!

Trīs naktis klusajā mežā skanēja vijole. Tad vairs to

nedzirdējām. Pēc nedaudzām dienām no tāliem dienvidiem pienāca pastkarte, kas bija adresēta mums abiem. «Paldies!» tur bija rakstīts. Vairāk nekas.

15

Kādā naktī atbrauca dzejnieks Kārlis Blūthaupts. Nokavējis visus vilcienus, viņš ieradās pašā pusnaktī un, nemitīgi saukdams un klauvēdams, uzmodināja mūs no miega.

Nu viņš dzīvoja pils jumta istabās un strādāja augām dienām un naktīm. Reizēm viņš nonāca lejā pie mums, smējās, jūsmoja, aizrāvies ar savu darbu; šad tad es redzēju viņu stāvam pagalmā un tērzējam ar glītu, jauku kalponi. Viņu sarunas dzirdēja tālu, un, kad viņš smējās, mežā atsaucās atbalss. Taču mums arī gadījās viņu redzēt ar grumbu pierē, izklaidīgu; viņš lauzīja galvu par savu ieceri.

Blūthaupts bija gara auguma, mazliet garāks par mani, platiem pleciem, kalsnējs; ejot viņš spēra lielus soļus. Viņam bija kupli, tumši iesārti vara krāsas mati, ērgļa deguns, tumši zilas acis un vienmēr smaidā pavērtas lūpas. Viņš izskatījās pēc senlaiku dziedoņa, kas dienā lēni iet pakaļ arklam, bet vakaros dzied viesu zālēs, kavēdams sievietēm laiku. Viņa raksturs bija grūti izprotams, tajā bija daudz pretrunu; viņš izturējās ļoti lepni un reizē bikli, viņa prasības bija stingras, nežēlīgas, un tomēr viņam bija jūtīga sirds; viņš varēja uzvesties kā bērns, dejot, smieties, taču gadījās brīži, kad viņš sadrūma, kļuva nopietns; tad acis raudzījās nemierīgi, vaigi iekrita, viņš teica dīvainus, dziļdomīgus vārdus un, iedvesmas pārņemts, runāja pats ar sevi it kā ar kādu neredzamu cilvēku. Tādās reizēs viņš devās uz savu istabu un strādāja. Dažkārt, pabeidzis darbu, viņš noguris, ļoti aplaimots tērzēja maigā, trīsošā balsī.

Blūthaupts bija jūtīgs un pārgalvīgi drosmīgs, vienmēr labsirdīgs, vienmēr pašaizliedzīgs, viņš nekad neko neprasīja no citiem, nē, nekad. Un pats deva vienmēr visu!

Man viņš patika. Stundām ilgi es varēju stāstīt par viņu, ja vien kāds gribēja klausīties.

Ja, viņš ierādās pusnakti, izmircis līdz adai; visu nakti nepārtraukti lija.

— Hallo! — viņš sauca.

Es uzšāvos kājās, galvā man iesitās asiņu vilnis, — tas bija viņš, kas tur stāvēja. Veselus trīs gadus gaidīju viņu. Tūlīt pazinu viņa augumu, es jau, protams, nebiju to aizmirsis, un tagad tūlīt pazinu. Es pazinu Blūthaupta roku, šās rokas spiedienu. Tā bija šaura, kalsna roka, manam draugam Blūthauptam rokas bija kā skeletam.

— Tev gan klājas labi, sasodīti labi!

Es tūlīt pazinu viņa balsi. Kā es to mīlēju, šo spēcīgo balsi, kas skanēja mazliet laucinieciski!

Protams, arī viņam klājās labi. Blūthauptam vienmēr klājās labi; viņš varēja ciest badu, varēja krist izmisumā, bet teica, ka klājas labi.

Tūlīt steidzos pie Ingeborgas.

— Kārlis atbraucis, — es viņai pavēstīju un smiedamies atkal izgāju no istabas.

Devos steidzīgiem soļiem pa gaiteni atpakaļ; rūtīs sitās lietus lāses; mani pārņēma patīkama sajūta, šķita, ka lietus lāses rit pār manu augumu.

Tad nāca Ingeborga. Viņa bija saposusies neticami ātri. Ingeborga bija apģērbusi visskaistāko tērpu, tas bija balts un cieši piekļāvās augumam; kājās viņai ser-muliņādas kurpes — mana izdoma, pie krūtīm piesprausta roze, bet otru ziedu viņa turēja rokā. Šo rozi viņa pasniedza Blūthauptam. Ingeborga raudzījās viņā valgām acīm un neteica ne vārda.

Ha-ha, saprotams, ka Blūthaupts jutās pārsteigts! Viņš piesarka, tad nobālēja un izskatījās ļoti skaists.

Ingeborga sniedza viņam rozi kā bērns augstam valdniekam, pie tam viņa stāvēja, galvu nodūrusi, un zemu palocījās. Blūthaupts paņēma rozi un, kaut ko nomurminājis, sniedza viņai roku.

Viņam neesot bijis ne jausmas — ne mazākās jausmas, — viņš lūdza piedot, visi vilcieni esot aizgājuši agrāk, nekā viņš domājis.

Es jutos tik jautri šai naktī, biju tik laimīgs un priecīgs. Ingeborga aplūkoja Blūthauptu, skatījās uz viņa lūpām, pieri, rokām, klausījās viņā, tiklīdz viņš pavēra muti. Viņš teica pavisam parastus vārdus.

Ingeborga vēl nekad nebija redzējusi nevienu dzejnieku, nebija runājusi ne ar vienu. Viņa domāja, ka dzejnieki staigā ar rožu ziediem matos un runā dzejas pantos. «Dzejnieku es iztēlojos kā kaut ko vāru, kaut ko mirdzošu,» viņa reiz teica.

Galvas kopā sabāzuši, mēs agrāk šad tad bijām lasījuši Blūthaupta grāmatas. «Viņš pazīst mani,» viņa ieminējās, un pielika roku pie sirds. «Kā viņš gan pazīst cilvēkus!» — «Drīz vien viņš atbrauks, Ingeborga!» — «Jā, ko lai es viņam tad saku?»

Un nu Blūthaupts sēdēja turpat blakus, bet Ingeborga viņu nesaprata; neviens viņa vārds vai žests neļāva viņai ieskatīties dzejnieka dvēselē, viņa lauzīja galvu, jutās vīlusies.

— O, — viņa man nākošajā dienā teica, šo «o» izrunājot ar jocīgi savilktām lūpām. — O! — viņa pakratīja galvu. — Kāda gan man daļa gar šiem nabaga ormaņu zirgiem, par kuriem viņš tik daudz stāstīja? Esmu laimīga, ka man vairs nav jāredz ormaņu zirgi! Un kā viņš rādīja ar pirkstu gaisā un smējās! Šie nabaga

ormaņu zirgi! Ha, ha, tas esot dzejnieks Kārlis Blūt-haupts!

— Un zini, Aksel, kad es viņam jautāju par sievietēm, viņš vairs nevarēja neko atbildēt. Es gribēju dzirdēt tieši viņa uzskatus. Viņš izvairījās kaut ko teikt. To nevarot neviens pasacīt. Sievietes esot grūti saprast, varot minēt vienīgi dažus piemērus. «Satiku nabaga meiteni,» viņš stāstīja, «tā nāca man līdz. No rīta tā mani atstāja, bet pēc stundas bija atkal klāt; meitene bija man pašuvusi kaklasaiti. Tādas ir sievietes. Vai atkal, lūk, kā: sieviete var šodien vīrietim teikt, ka viņš ir svētais un spēj darīt brīnumus, bet nākošajā dienā apgalvot: tu esi sīks, nožēlojams cilvēciņš. Sievietes ir aizkustinošas, kad mīl, bet interesantas, kad ienīst. Nudien, nav iespējams pateikt par tām kaut ko noteiktu.»

Pēc dažām dienām Ingeborga pienāca man klāt, paņēma mani aiz rokas un sacīja:

— Nu es, Aksel, par to pārliecinājos!

— Par ko tu pārliecinājies?

— Ka viņš ir dzejnieks. Viņa acīs es ieraudzīju dievišķīgu gaismu, mirdzumu. Par ko gan viņš domāja? Kopš tā brīža es vienmēr viņa acīs redzu šo dievišķīgo gaismu. Man šķiet, ka šī gaisma ir savas nemirstības apziņa, vai ne?

Dažas dienas vēlāk viņa teica:

— Nāc šurp, Aksel, nāc! Noticis kaut kas pavisam dīvains. Paklausies, cik tas savādi. Mums gāja garām kalps, ko citi iesaukuši par Mūku. Blūthaupts viņā tā neizprotami noraudzījās. Es pasmējos. «Gan ziemu, gan vasaru viņš valkā šo biezo mēteli un lielo platmali,»

es ieminējos. «Tas nav svarīgi,» viņš atbildēja, «bet šis cilvēks ir noziedznieks.» Mūks! Vai tu to vari aptvert, Aksel? Jā, šis cilvēks esot izdarījis noziegumu, slepkavību, bet tas noticis jau pirms daudziem gadiem. Vaicāju, kā viņš to zina. Mūkam sejā esot tā upura vaibsti, tam esot divas sejas. «Es to visu redzu,» Blūthaupts teica, «Mūks vienmēr domā par savu grēku.» Kā gan viņš zina, ka Mūks izdarījis noziegumu?

Es smaidīju. — Vai tu tam tici?

Ingeborga izbrīnījusies palūkojās uz mani.

— Jā, — viņa bērnišķīgi apmulsusi atzinās. Un tad turpināja: — «Paklausieties,» es viņam sacīju, «tad jau jūs, ejot pa ceļu, redzat daudzas sejas?» Uz to viņš atbildēja, ka, protams, redzot daudzus, kas izdarījuši pārkāpumus. Kā viņš to spējot? «Agrāk daudz pētīju savu seju,» viņš paskaidroja, «tajā atspoguļojās visi netikumi un grēki.» To teikdams, viņš sadrūma. Viņš ir baismīgs! Es gribēju izzināt vēl ko vairāk. «Un ja nu jūs sava brāļa sejā izlasītu, ka viņš ir slepkava?» vaicāju viņam. «Tad es viņam to pateiktu un pats piesargātos.» — «No kā?» — «Lai arī es neizdarītu noziegumu.» Es prašņāju tālāk. «Bet ja viņš būtu nogalinājis jūsu mīļoto? Ko tad jūs darītu?» — «Es to nosistu,» viņš smiedamies atbildēja, bet es nobijos no viņa smiekliem, — viņš nemeloja.

\ — Tu viņu gribi izpētīt?

— Jā, es to gribu, Aksel!

Tad viņa redzējusi Blūthauptu tērzējam ar mazo, jauko kalponi. Viņa redzējusi dzejnieku arī kalpu barā, viņš tos visus uzrunājis ar «tu». Ingeborga papurināja galvu.

— Viņam ir simt seju, — viņa teica, — es atsakos viņu izpētīt.

Kopš tās dienas Ingeborga sauca viņu par vīru ar simt sejām. Un vienmēr, kad viņa bija atklājusi Blūthauptam atkal jaunu seju, viņa man to pastāstīja.

Tikai daudz vēlāk Ingeborga atklāja viņa patieso seju, — to seju, kuru skatīju, aizvēris acis un kavējoties domās pie viņa.

Atmiņā man palicis vakars, kad viņš tik brlnum jauki runāja par cilvēkiem, par to sapņiem un ilgām pēc laimes, par cerībām, iepriecinājumu, maldiem, par skumjām, vientulību, izmisumu. Tāpat kā mūziķis, aizskardams stīgas, uzbur akordus un melodijas, tā arī viņš uzbūra vārdu melodijas, un mēs klausījāmies^ dziesmu par cilvēka sirdi, kas ir tik brīnišķīga, tik jūtīga, tik skaista, tik neprātīga un brīnumu brīnumiem bagāta ...

Man šķita, ka Ingeborga šajā vakarā atklāja Kāiļa patieso seju, man tā noteikti šķita, jo visu nakti viņa neieminējās par to ne vārda, tikai skatījās uz mani, un viņas acīs pamirdzēja smaids. Viņa pievilka manu roku pie lūpām, bet nenoskūpstīja, tikai piekļāva tai vaigu un nogrima domās.

Jā, protams, tas notika šajā vakarā.

16

Ir jauki atcerēties šo vasaru, domās vēlreiz un vēlreiz izstaigāt tās ceļus, baudīt tās sauli, tieši šās vasaras sauli. Man šķiet, ka aizvadīto dienu saule arvien vēl sildītu manas rokas un apmirdzētu seju.

Ir tik jauki klaiņot pa vecajiem, gaišajiem gaiteņiem,

atvērt un aizvērt durvis, uziet augšā pie drauga Blūthaupta un izsmēķēt tur cigareti, jā, ir līksmi aizklīst šās vasaras mežā kopā ar Ingeborgu, just tās mīlestību, kas ir tik kvēla kvēla!

Tas viss ir tik jauki! Skriet uz aizaugušo parku, klaigāt un dziedāt.

Tagad parks pieder Antonam Kreidmeijeram, kādam kalpam.

Neko es neesmu aizmirsis, nē, it neko. Šis tas manā atmiņā izkusis kā ugunī iemesta rotaslieta, bet daudz ko es atceros skaidri, līdz pat pēdējam sīkumam, un neaizmirsīšu visu mūžu. Esmu bagāts, šī bagātība reizēm dara man sāpes, bet tikai reizēm.

Man uz rokas ir maza rēta, ko ieskrambājusi Inge-borgas sakta; tā nav izzudusi pa šiem gadiem. Bieži raugos uz rētu, aplūkoju to ar siltu skatienu, jā, esmu to pat dažreiz noglāstījis. Ak, atceros, ka reiz par šo rētu pastāstīju kādam ceļiniekam uz kuģa, pavisam svešam cilvēkam, — stāstīju viņam aizkustinošu notikumu ar suni, kas bijis vainīgs, ka šī rēta radusies uz manas rokas, stāstīju to vienīgi tāpēc, lai varētu runāt par rētu, jo par to vien es toreiz domāju. Tāds nu es esmu, — ja sāku kaut ko domāt, tad netieku tik ilgi no šīm domām vaļā, kamēr vai simtiem reižu neesmu par to visu izprātojis; varu klaiņot apkārt, bēgt nez kur prom, tomēr atkal un atkal domāju par to pašu. Tas ir viss, kas man vēl palicis pāri, itin kā rēta rokā.

Es skatos uz rētu, tai pieskaras lūpas, kas izsūc asinis, redzu šīs pastieptās lūpas, smaidošās, nožēlas pilnās acis, kas iesānis veras manī, lūgdamas piedot par šo nieka skrambu, ko nav vērts pat pieminēt. Manu roku noglauž matu sproga, es jūtu matu smaržu. Dzirdu

vārdus, ko saka viņas lūpas. Dzirdu balsi, kas saka «mīļais». Maiga un liega ir balss, kas to saka, aiz garā «I» dzirdams vēl īss «i» — «ml-iļais», tā saka. Ja mazā rēta nebūtu uz manas rokas, es varētu to skūpstīt un tai pateikties. Es to nedaru. Vai jel kāds var iedomāties, ka šī nieka skramba, kas šķita īsts sīkums toreiz tādā brīdī, kad notika daudz kas svarīgāks, būs man tik nozīmīga, kavējoties atmiņās par tiem laikiem, kad neskaitāmas stundas, daudzas daudzas stundas aizritēja gluži nemanot! Tagad rēta man ir viss, jā, varu teikt, ka šai mirklī tā man ir viss, mana bagātība, mana mīlestība, mana laime! Taču reizēm nedēļām ilgi uz to pat nepāraugos. Nemaz vairs nedomāju par to, man daudz daudz citu atmiņu, kas padara mani bagātu, kas sajūsmina, bet pašlaik, pašlaik tā man ir viss.

Apklususi lakstīgalas dziesma, cīruļi perē jau otro reizi, ķirši Jtļuvuši sarkani. Daudziem kokiem ogas jau nolasītas. Ābelēs un bumbierēs spīd zaļgani, ar samtainu miziņu pārklāti augļi. Zeme kaist kā drudzī. Darba pilnas rokas ir neskaitāmo dzīvību mātei, tā nepazīst noguruma, bet, vaigiem tvīkstot, sniedz dāsnu ražu.

Saule zvīļo, debesis ir tēraudzilas, kā gaišas buras jūrā klīst liegi, balti mākoņi.

Par ko es domāju? Vai par to, kā dzīvoju?

Es atceros, kā klīdu pa laukiem un mežiem. Biju ģērbies baltā uzvalkā, rokas un seja saulē brūni iedegušas. Gāju, lepni izriezis krūtis. Spēru vieglus soļus, zeme līgojās zem manām kājām, nekad nejutos piekusis, man vienmēr šķita, ka lidinos pa gaisu. Reizēm gāju dejas soļiem. Staigāju šurp un turp pa savu istabu, — tā bieži vien mēdza notikt ar mani. Sarkanais četrstūris, zilais četrstūris, manas kājas kaprīzi mina sarkano

četrstūri. Sarkanais četrstūris — pa labi, sarkanais četrstūris — pa kreisi — nu es jau sāku dejot. Nereti gāju it kā pazagšus *— staigāju klusi, pavisam klusi. Bet kāpēc gan es staigāju tik klusi?

Iegāju dziļi mežā, kur valdīja krēsla, auga dīvainas spīdīgas sēnes un lidinājās spīdīgas mušas; sāku te, krēslainajā mežā, dziedāt, dziedāju skaļā balsī, dziedāju par visādām blēņām. Vai arī dziedādams izrunāju Inge-borgas vārdu; dziedāju, cik skaļi vien varēju, un klausījos atbalsī. Devos cauri mežam; es būtu labprāt noskūpstījis katru lapiņu, katru atsevišķi, gan no vienas puses, gan otras. Daudzas no tām arī noskūpstīju. Kas zina, varbūt pēkšņi mani apdvesa laimes vilnis — un tad man gribot negribot bija jāskūpsta lapas.

Staigāju parkā gar ezera krastu; pēkšņi es atcerējos vienu vārdu, dārgu vārdu, ko mīļas lūpas reiz man bija iečukstējušas ausī.

Mani apdvesa laimes vilnis; novilku no pirksta gredzenu un iesviedu ezerā, izņēmu no kaklasaites adatu un arī iemetu ezerā.

Neviens to neredzēja.

Vēl vienmēr kaut kas skanēja manā dvēselē.

Rotāsimies, mīļā meitene, jo situsi mūsu laimes stunda! Uzliksim galvā rožu vainagus, jo pienākusi vasara; sniedz man rokas, mīļotā, dzirdi, saķersimies rokās un dejosim, jo pļavas tik zaļas, zaļas!

Tā skanēja manā dvēselē.

Reiz stāvēju pie loga, kad rietēja saule. Tik skaists bija saules riets; ieleja zvīļot zvīļoja, daba dāvāja aizejošajai saulei savas balvas: zāle — mirdzošus rubīnus, meži — ar zeltu cauraustu plīvuru, upe — liesmainu atspulgu, tas bija atvadu mājiens, līksma atva-

dīšanās, un saule smaidīja un slīga aizvien zemāk. Tad es pēkšņi pamanīju, ka prieks un pateicība pārņēmusi ieleju, un ieraudzīju saules smaidu, un jutos tik laimīgs, tik bagāts, un smējos, bet tad mani pārņēma skumjas, gribējās raudāt, un es reizē gan smējos, gan raudāju.

Brīdī, kad raudāju, jutu, ka plecus apskauj mīļa roka un manī jautājoši paveras acu pāris. «Vai tu raudi, Aksel?»

Es smējos, asaras ritēja man pār vaigiem, jo smejoties purināju galvu; pievilku Ingeborgu cieši klāt, viņa stāvēja kā sastingusi, tikai lūpas gandrīz nemanāmi drebēja, viņa vēl aizvien runāja ar manu sirdi. . .

Laimīgs cilvēks! Es varu nešaubīdamies pateikt, kurš cilvēks ir laimīgs, kāds tam ir ārējais izskats un kāda dvēsele!

Laime padara cilvēku skaistu, gudru un labu.

Kā jauns dievs laimīgais staigā pa pasauli, tas neiet parastiem soļiem, bet lido kā putns. Ziedi tam ap galvu, ziedi plaukst sejā, kā zieds pati dvēsele; tas iedveš dzīvību, kam vien pieskaras, un piešķir mirdzumu visam, ko uzlūko. Tā balss skan kvēli. Tas stāv uz augsta pjedestāla un noraugās visā, kas notiek pasaulē, un saprot visu, tas noraugās lejup un saprot, ka dzīvē viss atkarīgs no laimes vai nelaimes. Laimīgais saprot gan cēlas dvēseles, gan sīkas, gan dedzīgas, gan saltas, tas saprot putna dziesmu un dzejnieka vārsmas.

Vai zini, ka laimīgais sēj visur prieku, tā ceļus krusto daudzi lūdzēji, bet lielāko daļu no viņiem saskata vienīgi laimīgā acis. Viņš ir meklētājs. Viņam ir ienaidnieks, ko viņš spīvi nīst jau ilgus gadus, tas viņu nekrietni nodevis, bet laimīgais raksta tam, vedina salīgt

mieru, raksta, ka viss aizmirsts un sākušās jaunas dienas. Ar asarām acis laimīgais to raksta, viņa sirds ir pārāk pilna. Viņš aiziet pie spītnieka, klauvē pie tā durvīm, klauvē un klauvē, kamēr tas atver. «Piedod, piedod man,» viņš saka, «tikai es, tikai es biju vainīgs.»

Esmu jau dažu labu pazinis, kas atdāvājis naudu, mantu un godu tāpēc vien, ka bijis laimīgs, jā, pat savu laimi tas atdāvājis, jo bijis laimīgs, un gluži nabags vienā kreklā diedams aiztraucis pa pasauli.

Vai zini, ka laimīgais ļauj sevi pienaglot pie krusta un arī tad nenolād savus slepkavas, jā, reizēm pat cilvēks melo un apsola citiem paradīzi tikai tāpēc vien, ka ir laimīgs.

Gadu tūkstošiem plūst laimes lavīna.

Tāda ir laime: ja par to sāk stāstīt, tad jāstāsta ilgi, bezgala daudz dienu un nakšu; un vārdiem nav gala, vienmēr tikai jāstāsta, vienmēr ...

Bergvaldē dzīvo divi laimīgi cilvēki.

Redzu, ka tumšā istabā deg skopa uguntiņa. Redzu šo skopo uguntiņu, redzu smaidus, zeltainu matu ieskautu seju.

Dzirdu čukstam vārdus: es esmu tava.

Esmu tava, esmu tava.

Vasaras nakts, tu esi kā tumši zils dārgakmens.

Vasaras nakts, tu esi dievības smaržainā elpa. Vasaras nakts, tavas acis ir dzidras un laipnas kā jaunai mātei.

Tveices pilns, tumši zilgmojošs mežs, sūnās kails bērniņš, tas rotaļājas ar rūcošu lāci, — vai tā esi tu, vasaras nakts? Uz akas grodiem sēž rūķītis un lūkojas savā atspulgā, — vai tā esi tu, vasaras nakts? Dziesma

tālumā — rokas mājiens — gaisa skūpsts — nopūta — kvēlas alkas, — vai tā esi tu, vasaras nakts?

Es esmu tava, es esmu tava!

Atceros ziedošu sievietes augumu. Kādreiz sapņoju par to; neuzminamus vārdus slēpa šis sievietes plaksti — gaišās acis — acis kā saules.

Iegrimu domās .. . Pavērās bezdibeņu dzīles, pasaule atdarīja acis un uzlūkoja mani — es noslīgu ceļos pie dabas troņa, un tā čukstēja man ausīs savus noslēpumus.

Es esmu tava, es esmu tava!!

Pasaule klusē — nav ne tumsas, ne gaismas, ne klusuma, ne trokšņa. Kāda balss čukst.

— Vai tu redzi manas acis?

— Jā, es tās redzu. Tās deg kā liesmas.

— Tavas acis ir kā mirdzošas nakts debesis. Tajās spulgo zvaigznes. — Kāda balss čukst.

Tuvumā dzirdama soļu švīkoņa. Vecie, mūžsenie dievi staigā ap mums ...

Vasaras nakts, tu esi tumša ciprešu birzs, pa kuru klīst senie dievi ar garām garām bārdām. Viņi bārdās nes uz rokām, lai tās netraucētu staigāt; viss iegrimis tumsā; mirdz viņas acis ...

Neviens to visu nevar ne saprast, ne aptvert.

Svīst jauna diena, manā istabā skan dudināšana, val-šķinoši smiekli.

— Mēness iekrita atkal mežā, — draiskulīgi saka Ingeborga.

— Ko gan visu tas naktī nedabū redzēt! — es piebilstu.

Ingeborga šķelmīgi iesmejas.

— Ingeborga, man nupat ienāca prātā vārdi, ko reiz

kāds cilvēks bija uzrakstījis, — vai atceries: dzīves nesaduļķotais prieks ...

— Jā, Aksel, tas bija nabaga nelaimīgs cilvēks .. .

— Ha, ha, ha!

— Vai mēs neesam kā bērni?

— Jā, es esmu tik priecīgs, man tik viegli ap sirdi. Jūtos kā putns gaisā. Es varētu smieties un smieties bez gala!

Pils priekšā pļavā auga mazs, slaids bērziņš. Tam bija gaiši zaļas, zīdainas lapas, kas vienmēr kaut ko čukstēja, un stumbru klāja tik balta un mīksta miza kā truša kažociņš. Pie šī bērza mēs abi ar Ingeborgu uztaisījām solu. Pagāja vesela diena, kamēr noasinājām mietus un nozāģējām dēli. Strādājot bieži smējāmies, Ingeborgā bija pamodies īsts darba prieks.

Vakaros bieži sēdējām uz mazā sola un skatījāmies, kā noriet saule.

Reiz, kad atkal sēdējām zem bērza un pamazām pār zemi nolaidās sārta vakara blāzma, es teicu:

— Dievi, mēs jums rakstīsim vēstuli. Mēs abi — In-geborga un Aksels.

— Sāc tu pirmais, Aksel! — mudināja Ingeborgā.

Un es rakstīju:

— «Dievi, cēlie dievi, jums, tāpat kā cilvēkiem, ir savas laimīgās un nelaimīgās dienas. Savās laimīgajās dienās jūs radāt cilvēkus ar parastām sejām un dvēselēm, kuras ir tik seklas un saltas kā lietus paltis martā.

Bet savās laimīgajās dienās jūs radāt cilvēkus ar neaizmirstamām sejām un dziļām, kvēlām dvēselēm. Vislaimīgākajā dienā jūs esat radījuši Ingeborgu.

Jūs, cēlie dievi, jūs, kam ir tik dzirdīgas ausis, uzklausiet, ko jums saka Aksels, uzklausiet viņa lūdzošo

balsi. Paverieties viņa sejā, un jūs redzēsiet, cik viņam laba sirds!

Jūs, padebešu dievi, jūs labi pazīstat Ingeborgu, tāpēc saprotiet jel mani un piedodiet, ka nevēlos kopā ar jums lidināties virs mākoņiem, lai gan jūs esat dievi.»

— To es arī nevēlētos! — iesaucās Ingeborga. — Nē, nē, vecie, labie dievi! Es jūs lūdzu, — nenosodiet mūs par šo pārkāpumu ...

Mēs atkal sēdējām zem mazā bērziņa. Uz sola pietiek vietas tikai diviem.

Zvaigznes pie debesīm vēl nebija iedegušās, un tomēr nojausma teica, ka tās jau ir tur.

— Ingeborga, tu esi mana mīļotā, un kopš tā brīža, kad tevi noskūpstīju, mana dvēsele kļuvusi bagāta bagāta.

— Aksel, es notrīsu aiz prieka, kad tava ēna pazib aiz mājas. Man nobāl vaigi, tikko dzirdu tavu balsi. Kad tu mani skūpsti, es varētu mirt, — Ingeborga sacīja.

— Mīļā, es esmu dārzs, ziedošs dārzs. Es esmu paša ziedu plaukumā, Ingeborga!

— Visas lietas, ko redzu ap sevi, ir pārvērtušās, — teica Ingeborga, — un es tās mīlu vairāk nekā agrāk. Mīlu pat akmeņus ceļmalā. Man šķiet, ka visur redzu tevi. Pasaule kļuvusi kā spogulis, kurā skatu tavu atspulgu. Pat no skābarža zaļās lapotnes man reizēm raudzījusies pretī tava smaidošā seja, un tavu roku esmu manījusi vējā viļņojošā pļavā. Ak, vai nevarētu notikt kaut kas tāds, ka es varētu parādīt, cik ļoti tevi mīlu! Tevis dēļ es būtu ar mieru staigāt no mājas uz māju un lūgt ubagu dāvanas.

— Es gandrīz nedzirdu vārdus, ko tu saki, jo klausos vienīgi tavā balsī, — atbildēju. — Tā iešūpo mani

aizmirstība. Tā ir brīnišķīga sajūta. Tik patīkami aizvērt acis un domās skatīt tava profila liegās līnijas.

Cik jauki lūkoties uz taviem matiem, man prātā, kā tie allaž mirgoja. Kādi ir tavi mati? Liekas, ka tajos dzirkst neskaitāmi daudz acu. Cik aizkustinoši tas bija, — tavas skropstas reiz pieskārās manam plecam, vēl arvien es jūtu šo pieskārienu — arvien, ik mirkli...

— Vai tu, mīļais, mani vienmēr ļoti mīlēsi? — jautāja Ingeborga.

— Kāpēc tu man tā jautā? — savukārt ievaicājos.

— Jā, es zinu, ka vienmēr! Tomēr gribu, lai tu katru dienu, simtiem reižu dienā teic, ka mani mīli.

Satvēru Ingeborgas rokas un piespiedu tās pie sirds, atpogāju kreklu, lai viņa pieskartos manām kailajām krūtīm.

— Es mīlēšu tevi mūždien, es mīlu tevi, es mīlu tevi, es mīlu tevi... — teicu.

Tāda ir laime: ja tikai ieminas, tad jārunā par to dienām un naktīm, augām dienām un naktīm, un rimties vairs nevar ne mirkli, nē, tad to nevar, jo gribas runāt, runāt, skaļi kliegt, čukstēt — atkal un atkal.. .

17

Pār mūsu debesīm savilkās draudoši, tumši mākoņi, kas mani gaužām nomāca. Es spiedu rokas pie krūtīm, metos ceļos un raidīju lūgšanas debesīm.

Draudošie mākoņi aizslīdēja garām, tie man nenodarīja nekā ļauna. Tikai labu laiku vēlāk, kad debesis jau

bija noskaidrojušās un mirdzēja saule, nāca zibens spēriens.

Ingeborga saslima.

Viss sākās tā. Mēs sēdējām mežmalā pļavā, ko Ingeborga bija iesaukusi par Medus Lāsi. Pļava bija sētiņ piesēta dzeltenām puķēm, no kurām pilēja medaina sula. Jau pa gabalu dvesmoja medus smarža; pļavā vienmēr bariem dūca bites. Mēs sēdējām pašā saules tveicē, bet Ingeborgu kratīja drebuļi.

Gājām caur parku uz mājām; Ingeborga man cieši pieglaudās. Pēkšņi viņa skaļi iekliedzās. Alejā stāvēja statuja: sieviete, kas bija pielikusi pie lūpām divus pirkstus, — tas nozīmēja klusēšanu. Baltais marmora tēls bija Ingeborgu izbiedējis. Vakarā viņa jutās atkal labi. Kārlis vakariņoja kopā ar mums, mēs bijām labā omā, tērzējām, smējāmies.

Taču nākamajā rītā Ingeborga jutās slikti.

Es steidzīgi devos uz pilsētu un atvedu ārstu, kuru ar telegramu biju izsaucis no galvaspilsētas. Ceļš gāja caur vasarīgi klusu mežu, vidžināja putni. Nemiers plosīja manu sirdi, nepacietība mudināja steigties. Es joņoju cauri ciemiem un apdzīvotām vietām, ļaudis man draudēja ar dūri. Man bija vienalga, ko darīja šie tūļīgie zemnieki.

Ārsts neko nevarēja pateikt. Arī Kārlis neko nesaprata vai vismaz izlikās, ka nesaprot.

Ingeborga pasmējās.

Tas pāriešot, vakarā viņa atkal būšot vesela.

Neviens, šķiet, nedzirdēja, cik ātri viņa ber vārdus, runādama gandrīz kā bērns, neviens laikam arī nemanīja metālisko spīdumu viņas acīs.

Kārlis balsi lasīja mums priekša. Es neklausījos, ko viņš lasa, tikai šad tad manā iztēlē pavīdēja kāda aina, izplūdusi un blāva kā akvarelis, kuram nomazgātas krāsas. Ingeborga aizmiga.

Es sēdēju gaišajā istabā pie Ingeborgas. Mani mača bailes. Istaba bija zeltainas krēslas pielijuši, Ingeborgas mati laistījās kā varš. Viņas krūtis elpā lēni cilājās; šī vienmērīgā kustība nomierināja mani. Nejauši sāku elpot tādā pašā ritmā, tad pēkšņi to atskārtu, un atkal man sirdī iezagās bailes. Kļuva aizvien tumšāks; Ingeborgas mati mirdzēja, aizvien biezāka krēsla nolaidās pār viņu, šķita, viņa pamazām izgaisa tāluma. Aizdedzu sveci. Ingeborga pamodās.

Viņa raudzījās manī lielām acīm un it kā pūlējās ko atcerēties.

— Cik ir pulkstenis, Aksel? — viņa jautāja.

Teicu, ka ir jau vakars.

— Tad man vēl ilgi jāguļ, — sacīja Ingeborga. Taču viņa vairs neaizmiga. Viņai esot karsti. Ingeborgai kaisa vaigi. Atvēru logu, vēsa vēja pūsma kā pēc negaisa plūda istabā, un es aiztaisīju logu atkal ciet. Pār debesīm slīdēja smagi, zemi mākoņi, gandrīz skardami koku galotnes. Tālumā viss saplūda kā miglā, lija lietus. Liku Ingeborgai uz pieres aukstus apliekamos, bet tie mirklī kļuva karsti. Viņas acis valgi spīdēja kā zili balta emalja.

— Nu gan es esmu slima, — Ingeborga atzinās un gurdi pamāja ar galvu. Viņa aizvēra plakstus.

Pienāca nakts. Kārlis apjautājās, vai nevarot man kaut ko palīdzēt. Nē, es pateicos. Laiks vilkās lēni. Vējš kļuva aizvien stiprāks, elsdams tas brāzās rūtīs, reizēm it kā kaut ko murminādams un drebinādamies aiz

aukstuma. Kalnos un mežos atbalsojās tāli, dobji pērkona grāvieni.

Man pa galvu šaudījās dažādas domas, un man! neatlaidīgi čukstēja kāda balss . ..

Lielajā, dzeltenajā mājā ar daudzajām istabām valdīja klusums, šķita, ka tās vienīgie iemītnieki ir gleznas pie sienām un atmiņas.

Nedzirdēja ne durvis veram, ne soļus dunam, un arī pagalmā bija tik klusi kā svētdienā, kad saimes ļaudis aizgājuši uz baznīcu. Ne mazākās dzīvības zīmes, ne skaņas, ne soļu. Šis klusums pat bija dzirdams, un man likās, ka tas ar katru stundu kļūst vēl dziļāks.

Es uzvilku vairākus pulksteņus. Nu bija dzirdama vienīgi to tikšķēšana. Taču klusums ik brīdi pieņēmās, māja grima aizvien dziļākā mierā. Viss, šķita, klausījās tālajos soļos, kas nāca aizvien tuvāk.

Manī čukstēja kāda balss. Es nelikos to dzirdam. Es negribēju tajā klausīties.

No galvaspilsētas atbrauca ārsts. Viņš apgalvoja, ka Ingeborgai esot neparasti izturīgs organisms. Balss manī sāka čukstēt skaļāk, tagad tās bija divas balsis, kuru čukstus es dzirdēju. Es tās dzirdēju, bet neticēju tām. Klīdu apkārt pa māju ar aukstasinīgu, jā, pat paļāvīgu sejas izteiksmi.

Stundas ritēja bezgala gausi. Lēni tās vilkās, kamēr pienāca nakts, lēni, kamēr tā pagāja. Dienas bija vēsas, ar vējiem un negaisiem; mākoņi palika kalnu gūstā un neatrada vairs ceļa, pa kuru izkļūt brīvē. Dobji rūkdami, tie lēni grozījās un mīņājās uz vietas.

Es negulēju. Nejutu ne mazāko nogurumu, taču nedzirdēju, kas ap mani notiek. Neatstāju Ingeborgu ne mirkli vienu, gan sakārtoju labāk spilvenus, gan

pasniedzu augļu sulu, gan uzliku ledu uz galvas. Izņemot ārstu, neļāvu nevienam ienākt slimnieces istabā. Ārsts bija uz laiku apmeties pili.

Aiznesu drudzi kaistošo Ingeborgu uz vannas istabu un pēc tam atkal noguldīju gultā; es biju stiprs, tā bija mana Ingeborga, un nevienam citam nebija tiesības viņu kopt.

— Liecieties taču gulēt, — teica ārsts. — Jūs pats arī esat slims!

— Nē! — es atteicu.

Reiz naktī Ingeborga pēkšņi uzrausās gultā sēdus; viņa sēdēja kā sastingusi, ar novājējušu seju un drudžaini mirdzošām acīm, un skaitīja uz pirkstiem.

— Septiņas zīmītes, pavisam septiņas zīmītes! — viņa iesaucās izbiedēta bērna balsī.

Es nobālēju. Nu tas sākās!

Ingeborga murgoja stundām ilgi, kamēr bez spēka atslīga spilvenos.

Manā dvēselē skanēja daudzas skaļas balsis, tās skanēja tik stipri, ka biju spiests ieklausīties. «Viņa nav glābjama,» tās vēstīja. Kāda bez mitas sauca viņas vārdu; «Ingeborga, Ingeborga.» Bet cita nepārtraukti skaitīja lūgšanas, izrunādama juceklīgus, baiļu pilnus, bezpalīdzīgus vārdus.

Dienu un nakti šīs balsis skanēja manā dvēselē.

Arā pagalmā gaudoja Pako. Viņa nojauta teica, ka pavēlniecei draud briesmas.

Kā apskurbis staigāju šurp un turp pa savu istabu. Neraudāju, nežēlojos, nē, neskaitīju arī lūgšanas. Manā dvēselē skanēja balsis. Tagad tur bija arī nemitīgi raudoša balss. Bet es neraudāju. Kā apskurbis staigāju šurp un turp pa savu istabu.

Neko nedomādams, paņēmu no rakstāmgalda spalvu nazīti un iedūru sev rokā. Nejutu nemaz sāpes, tikai sāka plūst asinis. Redzēju asinis, jā, es taču biju iedūris sev rokā ar nazīti, — bet kad gan, kāpēc gan?

Ieskanējās vēl viena balss: ta nepārtraukti sauca pēc palīdzības. Tā lauzīja rokas, šī balss lauzīja rokas.

Es pūlējos savaldīt Ingeborgu, cīnījos ar visu spēku; viņa bija stiprāka par vīrieti; man vajadzēja viņu turēt ciet, vajadzēja viņai darīt sāpes. Ingeborga nerima un nerima vaimanāt. Viņa gribēja steigšus doties uz mežu...

Vai viņa kaut ko smagu esot pārdzīvojusi, prašņāja ārsts.

Mīlestība, mīlestība, draugs! ...

Atnāk un aiziet diena. Atnāk un aiziet nakts.

Nu vairs mājā nevalda klusums. Nu te valda bailes. Kur vien skaties, mīt šīs bailes, tās mīt visu sejās, — tās ir arī dzirdamas, ja vien tikai ieklausās. Ingeborgas vaimanas un kliedzieni uz visiem laikiem palikuši katrā telpā.

Ārsts mērī temperatūru, skaita pulsu un dod rīkojumus. Viņa sejas izteiksme noslēpumaina, viņš tikai rausta plecus.

Es esmu bāls un samulsis, nesaprotu, ko man saka. Mani vaibsti sastinguši, esmu kā pamiris, bet nevaru gulēt.

Reizēm uz dažām minūtēm iekrītu miegā, tas arī viss. Es raugos uz pelēcīgo mežu, pār kuru slīgst bieza mākoņu sega, un mani sagrābj bailes. Raugos uz Ingeborgu, kura guļ nesamaņā, un jūtu, ka manu sirdi kā augli saspiež cieta roka.

Cik Kārlis ir labs! Viņš arī neguļ. Uzlicis uz ceļiem lielu atlantu, viņš sēž man blakus gaišajā salonā un pēti ģeogrāfiskās kartes. Ir jauki kā putnam lidot pāri kontinentiem, viņš saka. Zinu it labi, ka viņu nepavisam neinteresē šie kontinenti, ka viņš cieš un nevēlas savas sāpes nevienam rādīt. Un, tiklīdz viņš mani ierauga, tā vienmēr sāk stāstīt par līdzīgu slimības gadījumu.

— Mana māsa nogulēja divdesmit dienas — un vēl kādā karsonī, Aksel! Trakas lietas viņa sarunāja, tagad mēs par to smejamies. Drosmi, Aksel, liecies gulēt! Gan mēs viņu pieskatīsim. Vecais ārsts apgalvo, ka Ingeborgai neparasti spēcīgs organisms.

— Ir jau labi, pateicos, — es atbildu un eju atkal pie Ingeborgas. Es salstu, manas drānas ir izmirkušas, bet man nav laika apģērbt citas. Man taču gluži vienalga, vai manas drānas mitras vai sausas. Vai gan karavīrs kaujas laukā neiztur astoņas dienas bez miega, vai neiztur astoņas dienas sniegputenī ar sašautiem pirkstiem, vai gan jūrnieks nepavada astoņas dienas vētrā. Manas kājas ir sastingušas, ejot vairs nejūtu cietu pamatu, liekas, kāpju kalnup un lejup, bieži man šķiet, ka rāpoju uz ceļiem.

Nezinu, cik garas ir manas rokas. Turu roku pastieptu uz priekšu, un šķiet, tā ir tik gara, ka, nepieceļoties no krēsla, varētu atvērt durvis. Brīžiem man liekas, ka esmu pakritis un guļu pie zemes, taču redzu, ka tomēr stāvu kājās. Istaba šūpojas kā kuģis.

Bet, tiklīdz ieeju pie Ingeborgas, tā saņemu visus spēkus un vairs nemanu ne nogurumu, ne to, ka neesmu gulējis.

Reizēm Ingeborga pamodās, pazina mani un pateica dažus vārdus. Tad balsis manā dvēselē sāka gavilēt.

Tās visas bija kļuvušas par vienu, un šī viena gavilēja, gavilēja.

Ingeborgas balss bija pārmainījusies, kļuvusi kā bērnam un skanēja mazliet piesmakuši. Bieži vien viņa nespēja koncentrēties. Bet tad visu pateica skatiens vai rokas mājiens, un es sapratu, ko viņa gribēja sacīt. Ingeborga bija bāla un vāja, plecus un galvu apņēma matu vilnis.

— Laikam esmu ļoti slima? — viņa vaicāja. Es smaidīju un paskaidroju, ka nu jau viņai ir labāk.

— Aksel, es gribētu redzēt debesis!

Pavēru loga aizkaru, lija lietus, meži tinās pelēcīgā plīvurā. Augstu pie debesīm stāvēja tumšs un draudīgs negaisa mākonis, un pa gaisu bailīgi šaudījās baltpelēki putni.

— Kā klājas mūsu mazajam bērzam, Aksel?

— Bērzs skumst pēc tevis, Ingeborga.

— Ko tas dara?

— Stāv lietū kā bērns, gaidīdams, vai nevarēs tikt istabā. Tā stumbrs ir balts kā sniegs, bet galīgi izmirkušās lapas noslīgušas kā bez dzīvības.

— Vai mūsu soliņš vēl atrodas turpat?

— Jā, Ingeborga. To šausta lietus lāses.

— Kāds tas izskatās?

— Droši vien kā dzeltens suns, kas piesiets pie bērza un ko aizmirsis saimnieks.

Ingeborga pieliec galvu un gurdi pasmaida.

— Kas redzams uz ceļa, Aksel?

— Dziļas riteņu sliedes, pa kurām plūst ūdens straumes. Ceļš pārklāts pelēkiem dubļiem. Ne tuvu, ne tālu nemana neviena cilvēka. Viss kā izmiris, gluži kā tuksnesī.

— Vai tu redzi arī kādu putniņu, Aksel?

— Redzu gan, Ingeborga. Viens pavisam sīciņš uzmeties ābeles zarā.

— Ko tas dara?

— Tup zem maza lapu jumta un šad tad paraugās debesīs, vai drīz nepārstās līt.

Ingeborga veras kaut kur tālumā. Ilgi ilgi. Acīs viņai sariešas asaras.

— Nē, — viņa beidzot saka, — tas ir neiespējami! — Lēnām viņa papurina galvu, kā pašūpodama šurp un turp.

— Ko tu teici?

— Es nedrīkstu mirt. Tas ir neiespējami.

Savaldos un pasmaidu. Saku, ka viņa ir slima un nevarīga kā bērns. Saņemu viņas roku. Slaidie, novājējušie pirksti pavisam bezspēcīgi.

— Ingeborga, es tevi mīlu.

Ingeborga gurdeni māj ar galvu un smaida.

— Jā, — viņa saka, — jā, — un lūkojas tālumā.

Es pasaucu Kārli. Viņš ienāk istabā.

— Oho! — viņš izsaucas. — Nu jums atkal klājas labi, Ingeborgas kundze!

Ingeborga smaida un māj ar galvu.

— Jā, — viņa atbild un veras kaut kur tālumā.

18

Pienāca diena, kad Ingeborga vairs nemaz neatvēra acis.

Visu nakti viņa bija degusi drudzī un murgojusi; nu viņa gulēja bezgala nogurusi un klusa.

Es sēdēju blakus gultai un vēroju viņu. Viņa elpoja ātri un viegli; seja bija pelēka, caurspīdīga, ar zilganiem ēnu lokiem ap acīm un iekritušiem vaigiem. Bālās lūpas stāvēja pusviru, un garās skropstas trīsēja; acis bija pavērtas tikai šaurā spraudziņā. Pulss rokas locītavā sita strauji.

Uz logu aizkariem rotājās nespodri saules stari, brīdi pa brīdim pazuzdami un tad par jaunu blāvi apspīdēdami tos. Tikšķēja pulkstenis. Tas sita kā ar veserīti, un laiku pa laikam tā iekšpusē kaut kas ieskanējās un iestrinkšķējās. Reizēm mani pārņēma sajūta, ka traucos ātri uz priekšu, it kā sēdētu vilcienā, kas joņo ar milzīgu ātrumu. Ikreiz, kad atspīdēja saule, uz aizkara augšup lejup sakustējās lapu ēnu raksti; šad tad ēnas pievirzījās tik tuvu, ka skaidri varēja atšķirt to kontūras. Tās bija liepu lapas ar gariem, asiem robiņiem gar malu.

Es palūkojos uz pulksteņa ciparnīcu un piepeši pamanīju, ka minūšu rādītājs lēkā lēni — kā pulsa sitieni. Viss, kas atradās istabā, sāka lēkāt kā Ingeborgas pulss. Negaidot pulkstenis apklusa, un es izbijos. Iestājās pilnīgs klusums, un ēnu raksts uz aizkariem vairs nešūpojās.

Laiks vilkās bezgala lēni, un norisa pavisam dīvainas lietas. Mazā, tumšā spraudziņa zem Ingeborgas skropstām nekļuva ne šaurāka, ne platāka, lūpas izskatījās kā sastingušas.

Ingeborga vairs nekustējās, viņa gulēja pavisam klusu un likās kļuvusi garāka. Es nepārtraukti vēroju mazo, tumšo spraudziņu zem skropstām; acis bija pavērtas, tās raudzījās stingi. «Ko tas nozīmē?» es domāju.

Nevarēju pakustināt ne kājas, ne rokas, gribēju piecelties, bet biju kā paralizēts, gribēju saukt ļaudis, bet varēju tikai piespiest mēli pie zobiem, nespēju pat lūpas pakustināt. Ingeborga gulēja klusa, kā nedzīva.

Tad dzirdēju, ka atveras durvis; istabā klusiem soļiem ienāca ārsts. Kārlis stāvēja uz sliekšņa, es redzēju viņu tur stāvot, lai gan nelūkojos turp. Ārsts pienāca pie gultas un pacēla uz augšu Ingeborgas roku, roka locītavā saliecās un nokrita bez dzīvības uz segas. Ārsts paraudzījās uz mani, un es pamāju ar galvu. Pienāca Kārlis, noglaudīja man matus, un es atkal pamāju ar galvu. Ārsts aizgāja, Kārlis aizgāja.

Es neko vairs nesapratu. Vai Ingeborga mirusi? Nē, tas nevarēja būt.

Blakus istabā izdzirdu sačukstēšanos; durvis tika mazliet pavērtas, un spraugā parādījās daudzas sejas — tur bija kalpi un kalpones. Visi šņukstēja, un kāds pavisam klusu uzsauca: «Cst!»

«Neraudiet,» es sacīju un piecēlos. «Nevajag raudāt, mācieties vīrišķīgi paciest sāpes, draugi.»

Ingeborga bija mirusi, bet man nesāpēja sirds. Šķita, ka mana sirds būtu nomirusi reizē ar Ingeborgu. Saules stari lija pār aizkariem, un Ingeborga mierīgi smaidīja, gluži kā bērns, kas sapņo par debesīm.

Ingeborga ir mirusi. Man vīrišķīgi jāpanes sāpes.

«Kalpi un kalpones, neraudiet! Pacietiet drosmīgi savas sāpes!»

Ingeborgu vajadzēja vai nu guldīt zemē, vai arī iebalzamēt, lai pasargātu no satrūdēšanas. Tur lejā, zem baznīcas velvēm, atdusas daudzas sievietes.

«Neraudiet, kalpi un kalpones!»

Vecie kalpotāji, ģērbušies svētku drānās, uznāca pie manis un jautāja, vai nevarot kaut ko palīdzēt.

«Ziedus, ziedus ...»

Ingeborgas istabās neredz vairs krēslu, sienu, paklāju.

«Ziedus, ziedus ...»

Zārku no zaļiem zariem. Es pārdomāju. Nē, es nevarēju guldīt Ingeborgu kapā. Nevarēju ļaut, lai viņa satrūd, nē, dieva dēļ, ne! Viņai iesvaidītai jāguļ kapličā. Bet arī tas nederēja. Es biju redzējis mūmijas, kas izraisīja bailes un pretīguma sajūtu. Nē, nē, arī tas nederēja.

Jūra? Dziļš, zaļš, līgans kaps, mūžam zaļš, krēslains mežs ar spīdīgām zivīm un koraļļu zariem. Bet tur bariem salasītos zivis. Es redzēju, kā tās cieši ielenc Ingeborgas augumu, arvien ciešāk un ciešāk ...

Nē, nē, arī tas nederēja.

Bija tikai viens kaps: uguns, uguns, uguns! Kaps dūcošā, līksmā plandošu liesmu sārtā.

Un es pavēlēju sakraut malku lielam sārtam, kas mestu atblāzmu pāri kalniem, lai visi to redzētu. Pļavā mājas priekšā.

«Apslaciet malku ar eļļu un smaržām!» Baltu rožu klājs sedza ceļu; balts kā piena straume tas plūda no Ingeborgas istabām, pāri kāpnēm, pāri pļavai.

Pienāca brīdis, kad Ingeborgu iznesa pļavā un nolika uz ziediem nobērtā sārta. Es stāvēju turpat blakus; ap Ingeborgas kapu bija sapulcējušies saimes ļaudis; savrup stāvēja vienīgi Kārlis, viņš raudzījās platām, mirdzošām acīm.

Debesis bija zaļganzilas kā pavasarī, pūta spirdzinošs

vējš, mežā un vecajā kastaņā pils priekšā dziedāja putni.

Paskatījos uz Ingeborgu, kas slaida un tieva dusēja ziedu gultā.

Uzšāvās uguns mēles, un es nekā vairs neredzēju. Uguns, uguns!

Liesmu stabs saruka, un biezs, brūns kvēpu mākonis vēlās augšup no pelnu kaudzes, pārvērzdamies smalku dūmu plīvurā, kas pacēlās mirdzoši zilajās pavasara debesīs. Plīvurs izrisa sīkās strēlēs, kas slīdēja pāri ielejai, kā gājputnu bari lidinādamies augstu pie debesīm.

Kalpi un kalpones skatījās dūmu mākoņos un klusi raudāja: tur augšā izgaisa to pavēlniece. Nekad tie viņu vairs neredzēs, nekad, nekad vairs.

Vēl tāpat kā no rīta, kad lēca saule, viņi pulcējās ap sārtu. Daudzi raudāja, bet viens otrs arī smaidīja: tas atcerējās savu pavēlnieci.

Kārlis stāvēja un, acis nenovērsis, raudzījās sev uz krūtīm. Tur bija pieķēries gaišs mats, ko atpūtušas plandošās liesmas. Kārlis neiedrošinājās pakustēties un cieši raudzījās gaišajā pavedienā uz savām krūtīm.

Blakus pelnu kaudzei gulēja Pako un laizīja apdegušās ķepas; tas reižu reizēm klusi iesmilkstējās, pacēla smailo purnu un pavērās debesīs. Pako bija gribējis ielēkt sārtā.

Dūmi pamazām kļuva plānāki un izgaisa.

«Savāciet pelnus sudraba kausā!» es teicu un pastiepu roku. Tā bija veca vīra roka ar savītušu ādu un mezglainām vēnām.

Un es izkaisīju pelnus, kas aizlidoja pa vējam. Lai Ingeborga atgriežas pasaulē!

Lai vējš pelnus aiznes uz ziedu kausiņiem, uz mei-

teņu sārtajām lūpām, lai tie iebirst dzīrotāju kausos, aizmigušu bērnu pavērtajās mutītēs. Un, tiklīdz pienāktu nakts, tie tāpat kā sveces tumšās baznīcu nišās sāktu mirdzēt gan mežos, gan pāri laukiem, gan krēslainās istabās, augstu tumšajos mākoņos, tumšzilās jūras dzīlēs. Tie mirdzētu pāri visai pasaulei. Jā!

Tā bija Ingeborga.

Es nomazgāju rokas un noslīgu ceļos. Aizklāju ar miklajām plaukstām seju un raudāju.

Es neraudāju aiz sāpēm, bet raudāju tāpēc, ka biju atdāvājis Ingeborgu. Es būtu varējis viņu paturēt, tur lejā, baznīcas kapenēs, taču atdusējās daudzas aizgājējas, bet es viņu atdāvāju.

Un tāpēc es raudāju, raudāju tik žēli, ka asaras straumēm plūda pār vaigiem.

Un, kamēr es raudāju, atskanēja Ingeborgas balss, kas mani mierināja. Viņa sauca mani.

— Aksel, Aksel! — viņa sauca.

Es pasmaidīju, atņēmu delnas no sejas un klausījos Ingeborgas balsī.

Kāds aizskāra manu roku, es piecēlos un paraudzījos atpakaļ.

Ingeborga sēdēja gultā un lūkojās manī. Matu šķipsnas krita pār iedubušajiem vaigiem, un viņa izbrīnTju-sies vērās manī platām acīm. Viņa izskatījās pēc slaidas, piecpadsmit gadus vecas meitenes.

— Aksel, — viņa vaicāja, — kādēļ tu raudi? — Ingeborga runāja bērnišķīgā, smalkā balsī.

Es biju sapņojis, un pēkšņi atkal skaidri atcerējos šo briesmīgo sapni. Ai! Es nometos pie gultas ceļos, ieliku galvu Ingeborgai klēpī un šņukstēju aiz laimes.

— Ingeborga, Ingeborga!

Ingeborga noskūpstīja manus matus. Viņa dziļi ievilka elpu.

— Es jūtos tik spirgta, — viņa teica. — Saki, Aksel, — kāpēc tu raudāji? Es pamodos, dzirdēju, ka raudi, un ieraudzīju tevi sēžot pie gultas. Tu biji aizmidzis, bet asaras tev lija pār vaigiem. Pasaki man, kāpēc!

— Es raudu aiz prieka, ka tu jūties labāk. Cik tas ir brīnišķīgi! Es raudāju, jā, es sapņoju. Ha, ha, tas tik bija juceklīgs sapnis! — Gribēju kaut ko izgudrot, bet nekas neienāca prātā. Es piesarku.

— Sapņoju par bērnu dienām — kaut ko saplēsu, kas lai zina, ko saplēsu, liekas, tā bija vāze — sazini nu, kas tas bija?

Vēl vienmēr uz aizkariem augšup lejup šūpojās ēnu raksts, — nevarēju būt ilgi gulējis.

— Es gribētu redzēt Pako, — sacīja Ingeborga. — Kāds tam būs prieks!

Jautāju, vai viņa vēl mazliet nevar pagaidīt. Sacīju, ka Pako klājas ļoti labi.

Ingeborga pacietīgi piekrita.

Arā šad tad ieducinājās. Kas tur rībot?

— Negaisa mākoņi aiziet uz kalnu pusi.

Cik žēl! Viņai ļoti patīkot negaiss. Ingeborga iesmējās. Viņas smiekli skanēja drudžaini, un es izbijos. In-geborgas acis spīdēja ar metālisku mirdzumu. Tikai muļķis varēja iedomāties un cerēt, ka viņa vienā stundā kļūs pilnīgi vesela.

— Gan jau negaiss vēlāk uznāks, — mierināju viņu.

Jā, protams, — ha, ha, ha!

Devu viņai dzert augļu sulu, mazliet vīna un mudināju apēst arī pusi olas. Otru pusi es tūlīt notiesāju pats, lai parādītu, cik ātri to var izdarīt.

Par to Ingeborgai bija sirsnīgi jāsmejas.

Tad viņa apvaicājās, vai Kārlis esot jau aizbraucis. Nē, viņš, protams, dzīvo vēl tepat.

Vai es neļaunojoties, ka viņa Blūthauptu saucot vienkārši par Kārli?

Kas par niekiem, Ingeborga!

Viņai Kārlis patīkot, ha, ha!

Es izgāju no istabas. Jutos atvieglots, it kā no pleciem būtu novēlusies smaga nasta. Mana sirds trīsēja aiz prieka.

— Tagad viss būs labi! — triumfējoši smaidīdams, teicu ārstam.

Ārsts palūkojās man acis. Viņa dīvainais skatiens mani pēkšņi it kā sastindzināja. Arī smaids lūpās sasala.

Es atstāju istabu. Ārsta skatiens pamodināja manā dvēselē visas, it visas draudīgās balsis.

19

Straujš pulss . ..

«Saņemieties taču!»

Steigšus metos uz parku, vismaz īsu brīdi man gribējās paklaiņot.

Parks tinās nakts tumsā, vējš locīja koku galotnes. Gaisā skanēja balsis, brīdinošas, draudošas, nelaimi vēstošas balsis, tās pašas, kas skanēja mana dvēsele, koku šalkās, lietus lāšu čaboņā. Pēkšņi no tumsas iznira Ingeborga, viņa smaidīja, vicināja ziedu pušķi un trallināja.

«Saņemieties taču!»

Es pateicos ārstam. Kārlis raugās uz mani. Ēs smaidu, jā, — vai tad neredzat, ka es smaidu, neko vairs nemanīdams, gluži neko. Un Kārlis pavelk mani sāņus, apkampj un skatās cieši acīs.

— Saņemies, Aksel! Ingeborgas dzīvība tavās rokās! Nezaudē cerības!

Esot vēl kaut kas spēcīgāks par ārsta pieredzi un zināšanām. Vārdi! Vārdi!

Es smaidu, pateicībā paspiežu Kārlim roku. Pulksteņi sāk skaldīt laiku, sveču liesmas kļūst garas, — te viņas istaba; no katra priekšmeta pretī mirdz Ingeborgas acis, pati mazākā vāzīte liegu brīnumu apdvesta. Es aizeju. Pašķirieties, debesis! ...

Skraidelēju šurp un turp pa parku. Vai to maz varēja aptvert?

Ingeborgai bija jāmirst! Ingeborgai, mīļajai, jaukajai Ingeborgai!

Ingeborgai, kura tā mīlēja sauli, kura plaukstās tvēra saules starus, kura skūpstīja kokus un sarunājās ar tiem, kura lūdza un pateicās ar tādu skatienu, ar kādu noraudzījās pakaļ taurenītim.

Viņai, kas modinājusi visās sirdīs mīlestību un siltumu, labajai, jaukajai Ingeborgai bija jāmirst!

Vai to maz varēja aptvert?

Klusi viņa dusēs, viņu guldīs zemes klēpī, tur nu viņa gulēs dziļajā tumsā, neviens viņu vairs nekad neredzēs! Vai tiešām izdzisīs Ingeborgas starojošās acis? Nē, nē!

Neviens to nevarēja aptvert.

Es papurināju galvu un streipuļoju prom pa tumsu. Parks šalca. Tālumā rēja suns, neatlaidīgi, alkatīgi, kā izsalcis zvērs. Viņš nepārstās riet, kamēr nebūs remdējis izsalkumu. Es nonācu pie strūklakas, un tā mani ap-

smidzināja ūdens lāsēm. Tā bija Ingeborgas strūklaka, te viņa tika sēdējusi...

Aptvert, aptvert! Viens cilvēks — jā, viens cilvēks visu aptvēra, viens vienīgs!

Piepeši man plecos iemetās sāpes, es noslīgu lejup un gulēju, piekļāvis seju pie zemes. Iekodos ar zobiem smiltīs un šņukstēju:

— Ingeborga! Ingeborga!

Pacēlos uz ceļiem un, spiezdams plaukstu virspuses pie acīm, šņukstēju.

— Ingeborga, Ingeborga! — es saucu. — Vai dzirdat, koki, vai dzirdat, cilvēki visā pasaulē, Ingeborgai jāmirst! Ingeborgai jāaiziet!

Koku galotnes vējā šalkoja, un stumbri vaidēja. Pēkšņa lietus gāzma brāzās pāri parkam.

Nokritu atkal smiltīs, plēsu matus un spārdīju kajam zemi. Ak dievs, kas gan tev padomā?

Tad savaldījos. Mani pārņēma plašuma sajūta un miers, — tik pēkšņi manu sirdi pārņēma plašuma sajūta un miers, — es pasmaidīju.

Protams, es to nepārdzīvošu. Vēl tai pašā stunda sekošu Ingeborgai.

Piecēlos. «To es nepārdzīvošu,» domās sev teicu.

Tas bija mierinājums. Vai tad mēs ar Ingeborgu nebijām kā viena būtne?

Viņa nevarēja no manis aiziet, nē, tas bija neiespējami, man vajadzēja iet kopā ar viņu!

Es kļuvu tik mierīgs, tik līksms, kā apmāts no laimes.

Lēnām devos pa aleju atpakaļ. Vai tā bija nolemts? Es mīlēju dzīvi, kura man dāvāja Ingeborgu, un tas nevarēja notikt. ..

Piepeši atcerējos Kārļa ciešo skatienu.

«Nezaudē drosmi, tici! Ingeborgas dzīvība ir tavās rokās!» Es lūkojos šais acīs, tās turēja mani savā varā. To skatiens iedvesa spēku, to skatiens vērta gaišas manas domas. No dvēseles tumšajām dzīlēm kaut kas lauzās uz āru. Paliku stāvot, sirds krūtīs man sita kā ar veseri. Acis, kas lūkojās manī, šķīla dzirkstis, un negaidot tumšajās dzīlēs atausa gaisma.

Es satrūkos. Ko teica šīs acis? Ko tās teica?. . .

Ko teica?

Lieglaimes apdvestas, līksmas domas. Mulsinošas domas!

Es plaši izpletu rokas. Kārļa acis staroja, — kas tās bija par acīm?

Nē, nē!

Skurbinošas, prātu reibinošas domas! Atpestīšana!

Atbrīvošana, atklāsme!

Vai tad Ingeborga varēja no manis aiziet, mēs taču bijām cieši saistīti? Ja nu es nevēlējos, ka viņa aiziet? Ja nu es nevēlējos! Man bija vara pār Ingeborgu.

Tās bija skurbinošas, prātu mulsinošas domas! Es ticēju savam spēkam! Nē! Es nepadošos!

Ingeborga nedrīkstēja no manis aiziet! . ..

Cilvēki neko nesaprot. Cilvēki ir iedomīgi un muļķīgi. Viņi apgalvo, ka nenotiekot brīnumi. Bet brīnumi notiek.

Cilvēks nozīmē kaut ko vairāk nekā tikai šūnu sakopojumu. Ir brīži, kad tas raugās gaišreģa acīm un runā pravieša balsī. Ir brīži, kad jātic tam, par ko pats agrāk smējies un par ko visi prātīgi ļaudis smejas.

Tādos brīžos cilvēks tic, ka Lācars uzcēlies no miroņiem, lai gan bijis sen miris.

Kam es šodien ticu? To es nezinu. Pārāk ikdienišķas

sajūtas aizēnojušas to bridi, kad ticēju visiem brīnu* miem un dievam, kad es ar dievu cīkstējos, jā, kad cīkstējos pat ar dievu.

Es viņu neuzveicu, nē, ja viņš tā negribētu, es būtu veltīgi cīnījies, bet varbūt viņš ievēroja manu vēlēšanos?

Ingeborgas spēcīgais organisms uzvarēja, tas tiesa. Es arī tam piekrītu, jā, taču zinu, ka reiz domāju pavisam citādi.

Vai biju zaudējis sajēgu? Varbūt. Varbūt mans neprāts nemaz nebija vajadzīgs? Varbūt Ingeborga tik un tā būtu atveseļojusies? Es to nezinu. Taču bija brīži, kad sapratu, ka tas nav neprāts, nē, nekādā ziņā ne. Jo es zināju, ka Ingeborga nebūtu viena pati izveseļojusies.

Manas domas bija juceklīgas. Bet es ticēju, ka cilvēks tikai mirkli, vienu vienīgu mirkli savā mūžā spēj pacelties pāri pats sev; daudzi jo daudzi, lielākā daļa ļaužu nekad nepiedzīvo šo vienīgo mirkli. Vēlāk cilvēks atkal kļūst ikdienišķs un pat par šo dievišķo mirkli spriež ikdienišķi.

Ja Ingeborga būtu nomirusi, es viņu atkal atmodinātu, es iedvestu viņas sirdij atkal dzīvību, ar savām domām, ar savu ticību kā liesmām skartu viņas sirdi, kamēr tā atkal sāktu pukstēt. Es nebūtu padevies, nē, es cīnītos līdz nāvei, līdz neprātam. To labi zinu arī šobrīd. Tā bija liktenīga stunda manā dzīvē!

Ingeborga vēl dzīvoja, bet ārsts bija atzinis viņu par nedziedināmu. Viņa gulēja aizvērtām acīm, bez spēka, izstiepusies visā augumā. No galvas līdz kājām pār viņas stāvu skrēja trīsas, viņu kratīja viegls drudzis. Es sēdēju pie gultas, saņēmis viņas rokas, un domāju tikai vienas domas: «Tu nedrīksti aiziet no manis!»

Šis domas man deva līdz šim nepazītu spēku; manas smadzenes bija sasprindzinātas, dzīslas kā uzvilktas stīgas, viss ķermenis kā no vara kalts. Ingeborgas seja piesarka, drudzis pieņēmās, viņu purināja salti drebuļi. Es apgūlos viņai blakus, pavisam cieši blakus, lai sasildītu ar savu augumu, — un domāju, vienmēr vēl domāju vienu un to pašu...

Nē, labāk nedomāt vairs par to. Labāk vairs nekad neatcerēties to visu ...

Nekaunos atzīties, ka skaitīju lūgšanas. Es nelūdzu jūdu vai kristīgo dievu, es lūdzu citu dievu — visu-vienīgo. Sviedru lāses klāja man pieri,.tās ritēja pār seju. Bailes, baiga nojausma ...

Daba slēpj sevī noslēpumainus spēkus, ko es uzsūcu sevī; ļāvu tiem ieplūst savā sirdī, tad atdevu tos Inge-borgai, kuru jau skāra nāves elpa, tie bija mūžīgās dzīvības, kustības, augšanas spēki.

Es atmodināju Ingeborgas dvēseli, kas jau bija aizlidojusi nebūtībā, atsaucu to atpakaļ dzīvē, nerimu ne mirkli cīnīties. Es nepadevos. Skaitīju lūgšanas un pavēlēju sev domāt intensīvāk, aizvien intensīvāk. Mūsu dvēseles bija kā noslēpumu apdvests, smalks audums, to varēja gan saplēst, bet ne izārdīt pavisam. Vai nu mēs dzīvosim abi, vai mirsim abi.

Ingeborga murgoja, viņas dvēsele gan ienira neizdibināmos dziļumos, gan cēlās augšup, lai tad atkal grimtu lejup. Es lūkojos debesīs, lūdzos tās, draudēju tām!

Ingeborga ātri izmeta dažus vārdus, likās, viņa runāja svešā valodā. Tā aizritēja stundas. Beidzot sapratu vienu vārdu.

— Māmiņ! — viņa čukstēja.

Un es pieliku lūpas viņai pie auss un teicu:

— Māmiņa ir pie tevis! Tu esi mana mazā, mīļā In-geborga!

Apskāvu Ingeborgu un skūpstīju viņas vaigus, kas bija tik karsti kā uguns. Es apmīļoju viņu, noglāstīju, gribēju ieaijāt miegā.

— Māmiņa ir tepat, — es teicu un čukstēju viņai ausīs visus bērnu dienu mīlināmos vārdus. Mana balss skanēja tik maigi.

Es teicu viņai daudz mīļu vārdu, kā māte nomierinot bērnu, un neskaitāmas reizes apgalvoju, ka māmiņa ir pie viņas.

Ingeborgas dvēsele atradās manās rokās, es to nelaidu vairs vaļā. Klausījos ar izmisīgu piepūli, cik spēdams sasprindzināju dzirdi, jo no juceklīgās vārdu plūsmas bija grūti saprast, kas nedeva miera drudža nomocītajām smadzenēm. Viņa runāja te to, te atkal ko citu. Kā maldugunis naktī šaudījās Ingeborgas domas gan ap šo, gan ap to, un bija gluži neiespējams tām izsekot, kaut mirkli koncentrēt tās vienā virzienā. Skola, grāfa Fligena pils, mežs, neskaidras bērnu dienu atmiņas, Aksels, Kārlis, parks, statujas alejā, dzīvnieki, Pako — viss juku jukām.

Tā pagāja garas stundas. Un, tāpat kā prātu zaudējušam cilvēkam seko pa ielām, laukiem, pagalmiem un, mēģinot to notvert, skrien kaut vai caur uguni un ūdeni, tā es sekoju Ingeborgas neprātīgajai domu gaitai.

Es it labi dzirdēju, ka lietus grabina logu rūtīs, ka mežs šalc un ducina pērkons. Bet tas viss man tagad bija gaužām tāls.

Man izdevās Ingeborgas domas pievērst saulei, puķēm un putniem. Es atdarināju koku šalkoņu, strazdu

svilpošanu, sienāžu čirkstēšanu un bērnu, sievu un kalpu smieklus.

Ingeborga kļuva mierīgāka. Visu laiku viņa vērās manī, un es savukārt stingri un neatlaidīgi raudzījos viņā, lai saistītu Ingeborgas drudžaino, šaudīgo skatienu. Runāju, smējos, saucu Ingeborgu vārdā un glaudu cieši sev klāt. Bija skaidri redzams, ka varu pakļaut Ingeborgu savai gribai. Nu tā piederēja man, un es to nelaidu vairs vaļā. Mani spēki pieauga, cerības tos vērta aizvien stiprākus.

Es nezinu, kā pagāja šī nakts. Reizēm tik stipri granda pērkons, ka, likās, pār galvu sagrūs debesis; blāva gaisma plandījās uz sienām, mežā brīkšķēja un brākšķēja koki. Lietus lāses kā asi zobi cirtās rūtīs, vētra bija uzmetusies uz mājas jumta; tā auroja un aulekšoja kā jātnieks, pātagodama māju, ka plīkšķēja vien. Šķindēja rūtis. Tad lietus pārstāja; šķita, ka vētra grib ienest māju mežā. Pār tumšo, vētras plosīto, murdošo mežu slīdēja spokaini bāla mēness ripa, kurai pakaļ kā nikni suņi traucās gari, stiegraini mākoņi. Atkal auroja vētra, atkal pār rūtīm plūda lietus straumes.

Drudzis, drebuļi. Es sildīju viņu, skūpstīju viņu. Es runāju, smējos, klaigāju ... Nē, es negribu atsaukt atmiņā prātam neaptveramo nakti. Tā mani tirda un moka. Nekas senāk un vēlāk pārdzīvotais nav bijis tik briesmīgs, nekas mani nemoka tā kā šīs atmiņas.

Vai tas bija neprāts, ko es darīju? Nezinu pats.

Nē, tas nebija neprāts, nē .. .

Runāju pats par sevi. Stundām ilgi stāstīju šai neko neaptverošajai būtnei par mūsu vasaru, par mūsu mīlestību, mūsu naktīm. Ingeborga kļuva mierīgāka. Tad kaut kas notika ... Tas bija visbriesmīgākais ...

Ingeborga uzlūkoja mani mirdzošām acīm

Viņa kaut ko čukstēja.

— Kārli, Kārli, — viņa klusi teica un stāstīja par savām bailēm un mīlestību. Un es viņu mierināju.

— Kārlis taču tevi mīl. Vai tad es, tavs Kārlis, neesmu pie tevis?

Bet Ingeborgu bija pārņēmušas bailes. Viņa runāja un trīcēja drudzī. Nekad viņa nevarēšot iet man līdzi, to taču es nedrīkstot no viņas prasīt! Jo kur tad palikšot Aksels, un arī Akselu viņa mīlot.

— Ak, neaizej, neaizej, Kārli!

Kārlis vienmēr paliks pie tevis, Ingeborga!

Viņa reizē gan smējās, gan raudāja.

Nu jā, bet Aksels nelaidīšot viņu projām. Aksels ieslēgšot viņu savā istabā.

Sacīju, ka tas nav tiesa, ka Aksels viņai noteikti ļaus aiziet. Kur vien viņa tik vēlētos! Nekādā gadījumā viņš to neieslēgs savā istabā.

— Tu esi tik labs, Kārli! Es mīlu, mīlu tevi! Nesaki to Akselam!

Viņa mani apkampa, un, jūtot šo apskāvienu, man sažņaudzās sirds.

Nepārtraukti plaiksnīdamās, istabu apspīdēja violeta zibens gaisma; šķita, ka šai zibsnīšanai nekad nebūs gala. Ingeborga skūpstīja mani, skūpstīja satraukti, dedzīgi, un zibens šaudīgajā gaismā man likās, ka viņa skūpsta mani neskaitāmas reizes. Viņas seja b ja bāla bāla un acis dzirkstīja kā dārgakmeņi. Pēkšņi istaba pilnīgi satumsa, nogranda pērkons, un šķita, ka lejup pa tērauda kāpnēm skanēdamas krīt dimanta skatienu bultas. Mežā zibens pāršķēla kādu koku, tad iestājās

dziļš, baiss klusums. Pēc tam kļuva dzirdama tāda šalkoņa, it kā no jumta uz ceļa spaiņiem gāztos ūdens.

— Es neteikšu nekā Akselam, mīļā Ingeborga. Nē, nē, es neteikšu viņam ne vārda.

— Ai, jā!

— Tu vienmer paliksi pie manis, Ingeborga! Vai tu dzirdi! Ha, ha, ha, cik skaisti mēs abi dzīvosim. Paklausies tik, cik jauki tas būs, — es skūpstīšu tavas plaukstas un vaigus, nesīšu tevi uz rokām un pacelšu gaisā, es ...

Un es nemitējos stāstīt, cik brīnišķīga būs viņas dzīve kopā ar Kārli.

Ingeborga klausījās manos vārdos. Viņa elpoja rāmi, un acīs viņai vairs nebija drudžainā spīduma.

— Guli nu, mīļā meitenīt, guli! Ar labu nakti! Ingeborga, jaukā, guli tagad ... Laukā čabina lietus, — vai tu dzirdi? Guli, guli.. .

Svīda rīts. Lampa meta sārtu gaismu, caur rūtīm spiedās blāva dienas gaisma.

Ingeborga gulēja klusi un elpoja mierīgi.

Viņa bija aizmigusi. Ingeborga bija aizmigusi. Ak, kaut taču šodien spīdētu saule! Stundas aizsteidzās, un uzlēca saule.

— Saule, saule! — es klusi saucu un pieskāros ar lūpām pirmajam spožajam staram. Atvēru logu. Cik labi, ka bija pierimis vējš! Gaiss tik spirdzinošs, smaržu un valgmes pilns. Šis gaiss varbūt pilnīgi izdziedinās In-geborgu. No debesīm vēl ritēja pa lietus lāsei. Tās vizuļoja saulē. Šķita, ka lejup līst medus. Ceļš bija izdangāts, un no kalna plūda sīki strautiņi. Pļava mājas priekšā pienesta ar smiltīm un dubļiem.

Ai! Mazais bērzs nolauzts gulēja zālē, un sols. ko

mēs ar Ingeborgu uztaisījām, bija pazudis, palikuši tikai zemē iedzītie mietiņi, pie viena no tiem vēl karājās dēļa gals.

Lejā uz ceļa bija notriekta ābeles galotne; tā gulēja pilnīgi ūdeni. Pa zariem kāpelēja zemnieku puika.

Ingeborga sāka atkal runāt un čukstēt, un es viņu mierināju tāpat kā nakti. Drudzis vairs nebija tik stiprs, bet man vajadzēja pielikt visas pūles, lai viņu apklusinātu.

Tā pagāja diena, un atkal pienāca nakts; pa visu māju atskanēja spalgi kliedzieni, palīgā saucieni un vaidi, it kā mežā kādu gribētu nonāvēt vai ari cilvēki būtu tur pienagloti pie kokiem.

Otrā rītā es jutu, ka mani kāds pieceļ, un ieraudzīju Kārli. Viņi bija atlauzuši durvis.

— Ingeborga guļ, — es teicu, — viņai ir labāk! — Viņš atbalstīja mani pie elkoņa un izveda no istabas. Un mani pārņēma sajūta, ka esmu sirmgalvis ar sniegbaltiem matiem, trīcošām kājām un salīkušu muguru.

Manī modās kāda nojausma, apskaidrība, draudus un brīdinošus vārdus raidīja mana dvēsele, es to zināju — bet smaidīju . . .

Es vairs neapjautu, kas ar mani notiek.

20

Kāds mani raustīja aiz rokas, un man likās, ka esmu koks, kuru purina. Attaisīju acis, cik platas vien varēju, bet plaksti tūlīt atkal aizvērās.

Atskanēja dziļa krūšu balss, dzirdēju pieminam savu vārdu un kaut ko sakām par Ingeborgu. Bet tas viss

man bija vienaldzīgi, vēlējos vienīgi gūt mieru un iegrimu atkal patīkamā tumsā un nejutu neko. Pēc krietna brīža mani atkal purināja aiz rokas, un nu es izdzirdu Kārļa balsi. Kārlis stāstīja, ka Ingeborgai klājoties labi. Esot laiks celties augšā. Es atvēru acis un ieraudzīju pavisam tuvu rudu matu ieskautu, smejošu seju. Tas bija Kārlis. Jau atkal biju aizmirsis, ka nupat, nupat vēl Kārlis ar mani sarunājās. Tad es atkal aizsnaudos. Šļakstēja ūdens, un kaut kas auksts un mikls plūda man pār seju. Es sarāvos čokurā, bet ūdens nepārstāja plūst; tas nav nekas jauns, ka Ingeborgai klājas labi, es gulēdams domāju. Par to pat čivināja zvirbuļi uz jumta. Taču es jutu neizprotamas bailes, it kā būtu noticis kaut kas briesmīgs. Šīs bailes mani pēkšņi atmodināja.

— Kā klājas Ingeborgai? — es vaicāju.

Viņa jūtoties lieliski un mierīgi guļot.

«Kāpēc gan es tā nobijos?» man ienāca prātā. Laikam bija noticis kaut kas briesmīgs, bet, ja Ingeborgai klājās labi, kādas citas briesmas tad vēl iespējamas?

— Tu trīs dienas gulēji miegā, Aksel, — Kārlis teica, labsirdīgi smaidīdams. Viņa smaids bija jauks un sirsnīgs un mani it kā glāstīt noglāstīja.

Ar pūlēm piecēlos. Jutos briesmīgi noguris, un galva man bija smaga kā svina pielieta. Nevarēju neko skaidri aptvert.

Bet Ingeborga bija glābta!

Sēdēju uz viņas gultas malas un smaidīju. Nespēju atjēgties no laimes.

Kārlis man uzvilka zeķes, dzejnieks Kārlis Blūt-haupts palīdzēja man uzaut zeķes . . .

Prieka ugunis spīd kalnos! Dejas, rotaļas un dziesmas. Zelts mirdz nabaga ļaužu būdiņās.

Divas dienas un divas naktis gaišās liesmās kalnā deg mežs, mans mežs. Visu apkārtējo ciemu ugunsdzēsēji ar lielu troksni un kņadu dodas turp. Lai tas deg! Lai deg! Gaiši liesmo mežs naktī. Tālu spīd atblazma.

21

Apņēmusi lakatu ap pleciem, Ingeborga sēž verandā. Viņa ir bāla, un, šķiet, var redzēt, kā uz viņas rokām un pie deniņiem dzīsliņās rit asinis. Ar izbrīnās pilnām, lielām acīm viņa raugās uz kokiem, kas klusi snauž saules tveicē, raugās uz pļavu, kura, smaržu plīvurā ietinusies, grimst vieglā snaudā, raugās lejup uz ieleju. Tur stāv sīki zirdziņi un rati, un mazi cilvēciņi nopūlas, kraudami sienu ratos. Reižu reizēm kaut kas iezibas — vai nu riteņu apkalumi, dakšas vai izkapts, līdz kalnam atlido klusi saucieni.

Pēc negaisa dienām sekoja jaukas, saulainas nedēļas, kad, vasarai aizejot, zvīļojoši sārta saule dāvā zemei rāmu gaismu un siltumu.

Bezdelīgas vidžinādamas šaudījās pa gaisu, te slaidas kā zivis, te virpuļodamas kā mazi vilciņi. Tās gan salaidās barā, gan zibens ātrumā metās uz visām pusēm pāri pļavai. Tās sasaucās, kā bultas šāvās augšup, kā akmens krita lejup, bet tad pēkšņi izpleta spārnus un lidinājās rāmi kā plēsīgie putni.

Un Ingeborgai acis valgi iemirdzas, gan paskatoties saulē, gan dzirdot vidžinām bezdelīgas.

Esmu jūtīga kā bērns, — viņa saka, un uz rokas

viņai norit asara. — Nekad mana sirds nav izjutusi tādu apbrīnu un pateicību.

Es sēžu Ingeborgai blakus, tērzēju vai klusēju, kā vien viņa vēlas. Neesmu pieredzējis skaistākas un klusākas dienas kā tās, kad Ingeborga atveseļojās. Aiz laimes esmu pavisam kluss, un mani slāpē asaras, kaut gan raudāt nespēju.

Mēs ar Kārli cenšamies, cik vien iespējams, Ingeborgai visādi pakalpot, tomēr tā, lai viņa tikpat kā nemanītu. Viņas istaba vienmēr izrotāta ziediem, un viņas kājas min baltu rožu paklāju. Atgriežoties no pastaigas, Kārlis pārnes mājās vai veselu mežu — mētru pušķus ar sarkanām un melnām ogām, kas ir sulīgas un smaržo pēc vasaras.

Jā, Kārlis pat ir ar mieru nolasīt Ingeborgai no savām grāmatām fragmentus, kas viņai īpaši patīk. Viņa rāmā balss, viņa nosvērtība atstāj uz Ingeborgu labu iespaidu; Kārļa tuvumā viņa, šķiet, kļūst stiprāka. Un, kad Kārlis smejas, arī viņas seja kļūst jautrāka un vaigi pietvīkst.

— Vai tu dzirdēji, Aksel, — šodien Kārlis mani uzrunāja «mīļā Ingeborgas kundze». Ha, ha! Tā viņš vēl nekad nav teicis.

Izņēmu no mapēm un nesu Ingeborgai apskatīt pašus skaistākos gleznu attēlus, — ja tos kaut reizi redz, tad par tiem jau var sapņot, — nolieku tos viņai priekšā tikpat kā muzejā. Vai arī spēlēju klavieres, visus tos gabalus, ko Ingeborga iemīļojusi, un pa atvērto logu plūst silti, liegi viļņi, kas glāsta viņu kā saule.

Skatoties Ingeborga nogurst. Viņa aizver acis un, nolikusi galvu uz spilvena, saka:

— Pastāsti kaut ko, Aksel! Kā bija tā teiksma pat nosalušo vīnkoku? Un tā — par mīlētājiem, kas aizbrauc tālu jūrā? Pastāsti, Aksel, mēģini kaut ko atcerēties!

Es paraugos uz Ingeborgu, un man atmiņā ataust daudz jo daudz teiksmu. Un es stāstu. Stāstu viņai par priesteri ar sudraba sirdi, stāstu par Karinu, kas apstaigājis puspasaules, lai nokļūtu pie savas sievas. Stāstu par Hermani Eki, Entenveiheras muižnieku,_ko atstājusi viņa Ēva. Tie abi dzīvojuši laimīgi, bet Eva viņu pametusi un aizgājusi pie cita. Kādēļ? Neviens to nezina. Vai tā uz visiem laikiem paliks pie šā otrā? Nē, laikam tomēr atgriezīsies pie Hermaņa Ekes.

Un vai Hermanis Eke gaida Evu mājās? Viņš iekārto dārzu, uzceļ terasi. Paiet gads pēc gada. Kur gan kavējas Eva? Ēva vairs nekad neatgriezīsies. Bet viņš gaida, un atkal paiet gads pēc gada. Ilgi ilgi viņš skumis un bēdājies, bet tagad viņa gaita ir stalta, lepna un acis starojošas. Draugs jautā: «Vai tu tici, ka Eva atgriezīsies?» — «Ha, ha, ha!» skan atbilde. Vairāk ne vārda. Hermanim Ekem galva kļūst balta. Draugs jautā: «Ko tu teiksi Evai, ja tā atgriezīsies?» — «Karaliene, es sacīšu,» atbild Hermanis Eke, «tavs tronis tevi gaida. Parunāsim par mūsu nākamību.»

Draugs bēdīgi pasmaida — Hermanis Eke vairs nav pie pilna prāta.

Evas istabā deg lampa, vāzēs vēl vienmēr ziedi. Hermanis Eke ik vakarus stāv tornī un raugās uz ceļu, vai nebrauc pajūgs. Nē, neviens nebrauc.

Draugs paskatās uz Hermani Eki un nodomā: «Tavas dienas skaitītas. Gurda kļuvusi tava sirds.» Viņš iegrimst domās.

Jā, Evai irmāsa, tā nāks un pastāstīs viņam par Evu, pasacīs, ka Eva drīz_ atgriezīsies. Māsa ierodas un aprunājas ar draugu. Eva ir mirusi, nabaga un visu atstāta tā ir mirusi. «Esiet tik laba,» saka draugs, «nestāstiet viņam neko, sakiet labāk, ka tā ir laimīga, bagāta un jautri pavada laiku. Sakiet, ka drīz vien tā ieradīsies pie viņa.»

Jā!

Un tā nu Hermanis Eke ienāk istabā. Viņš pamet acis uz Evas māsu, — tad pastumj taisnāk brilles, — vai redzi? Viņa acīs nedabisks spīdums. Viņš izpleš rokas, — vai redzi? «Evas māsa!» čukst draugs.

Bet vai Hermanis Eke to dzird? Nē. Viņš saka: «Tavs tronis tevi gaida, karalien, parunāsim par mūsu nākamību.»

Tie bija viņa pēdējie vārdi...

— Ko tu par to saki, Ingeborga?

Ingeborga pamāj ar galvu, pasmaida, un skropstas viņai iedrebas un kļūst valgas.

— Stāsti vēl ko, Aksel! Izdomā vēl kaut ko!

Zeltaini mirdzoša ir šī stunda. Saule svētī zemi,

smaids, šķiet, apstaro ikkatru lietu, pat zāļu stiebri smaida. Kā zeltaini viļņi līgo tuvie un tālie meži. Zeltainas mirdz debesis, un zeltainu dzirksteļu spiets nolīst pār zemi. Rietumu pamalē krājas mākoņu strēles: liels liesmu sārts, kurā sadeg saule, un pār debess jumu šaudās uguns mēles. Zeltainas lapas trīs zeltainās debesīs, tikai neredz zaru, pie kuriem tās turas. Kā grota ar zeltītām kolonām, tā pāri viņā pusē laistās dārgakmeņiem piesēts mežs. Tur iet zirgi un kalps, zeltaini izskatās gan zirgi, gan kalps. Pūš zeltains vējš, un zeltītas lāses krīt no kokiem.

Es skatos uz Ingeborgu, kuras seja un rokas ir saules apspīdētas. Kā tumšs zelts mirdz viņas mati, tos apņem lāsmains liesmu plīvurs. Viņa aizvērusi plakstus, bet tie ir tik caurspīdīgi, ka caur tiem, liekas, var redzēt acis. Meitenes šaurajā sejā atplaucis vārs, laimīgs smaids, kāds ir vienīgi tiem, kas atveseļojas, nedēļniecēm un mīlētājiem rītos pēc mīlas pilnas nakts.

Pako guļ Ingeborgai pie kājām, viņa tās piespiedusi sunim pie sāniem, kas elpā cilājas.

Un es raugos Ingeborgā un sāku klusā balsī stāstīt.

— Šoreiz dzirdēsi pasaku par daiļo karalieni, jo arī manas domas kavējas pie daiļas karalienes. Tā bija karaliene, kuru sauca par Zelta sirdi. Viņas īstais vārds bija Silvija. Viņa bija Nikolo Dandoldi sieva, — vēl jauna, bet Nikolo pats jau vecs. Nikolo sauca par Vien-aci ar drosmīgo zobenu, bet tautā viņu dēvēja par Bez-miedzi un vēlāk par Vārdlauzi. Drīz tu uzzināsi, kāpēc. Viņš bija ļoti cietsirdīgs, kā jau visi karaļi pasakās, un ļaudis melsa, ka, nogalējis cilvēkus, viņš nokļūšot tik dziļi ellē, ka neredzēšot ne mazākā gaismas stariņa.

Protams, kur bijis nebijis, gadījās arī kāds pāžs; tūlīt par to dzirdēsi, Ingeborgā. Pāžu sauca par Skaistaci, jo viņam bija skaistas acis, ko jau bija ievērojušas visas sievietes.

«Tev ir skaistas acis,» viņu pirmoreiz ieraudzījusi, iesaucās Silvija. Viņa runāja kā pa sapņiem. Zelta sirds iemīlēja Skaistaci un Skaistacis viņu.

Abi satikās dārzā un cauras naktis klusi sēdēja zem koku zariem pils ēnā, kura krita pār dārzu. Tur tie kavēja sev laiku un tērzēja, un es zināju it visu, ko tie viens otram teica. Arī Ingeborgā to zināja, un viņa smaidīja. Tik daudz nakšu tie pavadīja dārzā! Bet

priesteris atklāja abu noslēpumu; tas notika reiz kādā naktī, kas bija tik jauka un smaržu pārpilna kā vēl nekad. Pirmoreiz tie bija satikušies, kad tikko sāka ziedēt ķirši, bet, kad ķiršogas metās sarkanas, tie bija jau visu zaudējuši.

Karalienei un pāžam bija jāmirst.

Karalis ielūdza visus augstmaņus gluži kā uz svētkiem, un, tērpušies simtiem gadu krātās bagātības spožumā, tie sēdēja galerijā. Iztālēm tie izskatījās kā ziediem pilni grozi, kurus dārznieks izstādījis pārdošanai.

Silvija un pāžs tika ievesti zālē; visi nobālēja; viesu sejas kļuva tikpat baltas kā sveces, ko nesa mūki. Kad abi grēcinieki noslīga ceļos un tiem aiz muguras nostājās bende, zālē iestājās tāds klusums, ka ikviens dzirdēja savas sirds pukstus.

Karalis bija dzeltens kā vaska relikvija, kādas parasti redzamas baznīcās. Silvija turpretim tik daiļa un aizkustinoša, ka pēkšņi karaļa sirdī sāka cīnīties mīlestības un atriebības jūtas. Un viņš iesaucās: «Karalienei atļauts izteikt vienu vēlēšanos! Taču viņas mīļākā dzīvība paliek manās rokās.»

Zālē brīdi valdīja klusums; tad atskanēja karalienes maigā, meitenīgā balss:

«Es lūdzu atbrīvot un aizsūtīt atpakaļ uz dzimteni tos vergus, kas naktīs tik skumji dzied savas dziesmas Lido.»

Karalis aizsmacis iesmējās.

«Karalienei atļauts izteikt vēl vienu vēlēšanos,» viņš atkal iesaucās, un balss viņam aizrāvās.

Tad Zelta sirds lūdza, lai viņu sodot pirmo. Viņa nevēloties dzirdēt, kā krīt viņas mīļākā galva.

Taču mīļotais nepiekrita. Viņai jāredzot debesis il-

gāk nekā tam. Labu laiku tie strīdējās, ikviens gribēja nomirt pirmais. Sievietes, kas sēdēja galerijā, raudāja. Un atkal Silvija izteica vēlēšanos mirt pirmā.

Tad karalis piecēlās, paklanījās pret galeriju un aizsmacis sauca:

«Karalienei atļauts izteikt vēl vienu vēlēšanos!» Un viņš cieši raudzījās Silvijai acīs.

Bet Silvija nelūdza to, ko viņš gaidīja.

«Es lūdzu atļauju atzīties savā pārkāpumā,» viņa teica.

Tad karalis atkrita krēslā un pamāja ar galvu.

Tā bija dīvaina grēksūdze, tev tā jādzird, Ingeborga.

Silvija sāka stāstīt un teica, ka bijusi ļoti jauna un viņa lūgusi dievmātei piedošanu, jo viņai bijis tikai septiņpadsmit gadu.

«Kaut jel man labāk būtu bijis septiņdesmit gadu, kad kļuvu par karalieni. Bet lai dievmāte apžēlojas par mani, ka gavilēju aiz prieka tāpēc, ka biju tik jauna, kad pirmoreiz ieraudzīju savu mīļoto. Pie pestītāja brūcēm un ciešanām varu apzvērēt, ja toreiz būtu bijusi veca, tad aiz bēdām būtu nomirusi tai pašā naktī.»

Un viņa pastāstīja, kā pirmoreiz redzējusies ar savu mīļoto.

«Es stāvēju zālē ar drapētajām sienām, kur parasti pie mielasta galdiem sēž daudz augstmaņu un dāmu, smaidīdami un nerunādami ne vārda, tā ka kļūst baigi un, rādās, visapkārt ir tikai rēgi. Tad es viņu ieraudzīju; viņš dziļi paklanījās man, un es izbijos. Pati nezinu, kāpēc.

«Tev ir skaistas acis,» es viņam sacīju. Ak dievs, es neaptvēru, ko daru. Tikai vēlāk man ienāca prātā, ko biju pateikusi.

Vai karalienei pieklājas stāvēt kājās un teikt šādus vārdus? Protams, ne. Bet es to darīju.

Paliku stāvot kā pie zemes piekalta, trīcēju un smējos. Vai karalienei pieklājas smieties kā mazai meitenei? Bet es to darīju.

Sastapu viņu atkal pie sudraba kāpnēm; viņš kārtoja spilvenus karaļa laivā. Seja viņam bija gaužām bāla.

«Kāpēc tu esi tik bāls?» es vaicāju.

Un viņš atbildēja: «Tāpēc, ka mīlu meiteni, kurai nekad, nekad to nedrīkstēšu teikt.»

Es nenobijos — ha, ha, nē, jo labi zināju, kas ir šī meitene.

«Vai tu skūpstītu šo meiteni, ja būtu iespējams?»

«To es tiešām darītu.»

«Tad noskūpsti mani.»

Viņš mani noskūpstīja. Bija gaiša diena, tas notika pils priekšā, to redzēja kaijas gaisā, zivis jūrā un dieva neskaitāmās starojošās acis, vienīgi jums dievs aizdarījis jūsu acis.»

Un es stāstīju, ka Zelta sirds atkal un atkal runājusi par mīļoto un savu mīlu un nemitējusies jūsmot par viņa skaistumu, par viņa acīm, lūpām, rokām, viņa balsi un cildinājusi abu maigo mīlestību. Jā, viņa runājusi tā, ka mūki un mūķenes novērsuši sejas.

«Ak jūs nelaimīgās sievietes!» viņa sauca, pamādama uz augšu. «Paraugieties uz mani, kritušo! Bet varu teikt atklāti, — nekad, nekad es nevēlētos ar jums mainīties. Labāk būtu ar mieru mirt par katru vārdu, ko viņš saka, par katru viņa acu mirkli. Cik laimīga gan būtu ikviena no jums, ja varētu teikt šādus vārdus! Ha, ha! Jūs nejustu ne mazāko nožēlu, ja tikai kaut

reizi viņš būtu skāvis jūsu plecus, jūs labāk paciestu vislielākās elles mocības nekā atteiktos no viena viņa skūpsta. Es to zinu, zinu, jā, jā!»

Tā nu Silvija runāja un nevarēja vien beigt cildināt savu mīļoto un abu mīlas laimi.

Viņa nerunāja kā parasti, nē, viņa gavilēja. Viņa gan smējās, gan raudāja stāstīdama, un viņas vaigus sārtoja prieks.

Bet Skaistacis raudāja aiz svētlaimes, paslēpis seju kapucē, kas viņam bija uzlikta galvā; viņš raudāja tik gauži, ka akmeņi pie viņa kājām kļuva tumši, lai gan spīdēja saule.

Viesi drebēja. Karalis saguma, dzirdot Silvijas vārdus, un viņa skatiens kļuva aizvien stingāks. Pāri vaigiem un pie deguna viņam ievilkās dzijas, pelēcīgas grumbas.

Tā nu Silvija atkal gatavojās mirt. Viņa bija tik skaista un viņas seja tik līksma, starojoša, it kā viņa būtu ar mīļoto salaulāta, nevis ietu nāvē.

Bende vērīgi uzmanīja, vai karalis nedos mājienu sodīšanai, bet valdnieks atkal pacēla roku.

«Pagaidiet, pagaidiet!» viņš elsodams sauca un brīdi iegrima domās. Tad viņš griezās pie viesiem. «Skatieties, skatieties! Skatieties taču, cik viņa ir jauka! Cik viņa ir daiļa! Vai jel kāds jebkad redzējis tik skaistu sievieti?»

Un viņš tālu pārliecās pār margām un čukstēja: «Vēl viens lūgums tev atļauts, brīnišķīgā Silvija, vēl viens, lai kāds tas arī būtu, to apzvēru pie sava goda!»

Viesi gavilēja.

Kā tu domā, ko Silvija lūdza? Jā, ko gan citu viņa varēja lūgt?

Bet, tiklīdz viņa pavēra lūpas, lai izteiktu šo vēlēšanos, karali piepeši atkal pārņēma dusmas.

«Nogaliniet viņu, nogaliniet!» viņš sēca un pavicināja rokas, it kā sviestu Silvijai ar akmeni.

Silvijas galva noripoja pār zobenu.

Bet, kad bende gribēja nocirst Skaistacim galvu, tad ieraudzīja, ka viņš jau miris.

«Viņš jau ir miris, valdniek!» iekliedzās bende. «Bailes viņu ir nonāvējušas.»

Bailes...

— Ko tu par to saki, Ingeborga?

Ingcborga klusēja. Viņa papurināja galvu.

— Tev viņai jāļauj izglābties, Aksel, — vai esi ar mieru?

— Jā.

Un es stāstīju no šīs vietas:

— Viesi uzgavilēja. Un Silvija sacīja: «Tu esi tik žēlīgs, valdniek, par to tev dievs atmaksās! Dāvā mums abiem dzīvību un brīvību!»

Ķēniņš pasmaidīja un pamāja ar galvu.

Tad sāka dārdēt bazūnes un ļaudis gavilēja tā, ka galerija skanēt skanēja, un nu visi devās pie mielasta galda.

Ingeborga smaidīja.

Tā bija zeltainā rieta stunda, un visa pasaule — meži, ieleja, pils, Ingeborga, es pats un Pako pie viņas kājām, viss bija kā no zelta izliets, un no debesīm vēl vienmēr ritēja zelta lāses. Jutu, ka arī mana sirds kļuvusi zeltaina, tā sāka klusi skanēt kā zvans.

Ingeborga smaidīja. Viņas smaids tomēr vēl nebija tāds kā senāk.

— Skaistākā par visām tavām teiksmām ir teiksma

par Ingeborgu un Akselu. Ingeborga ir par matu no nāves, bet Aksels viņu kopj ar lielu pašaizliedzību, un viņa nenomirst, bet izveseļojas. Vai tad var būt vēl skaistāka pasaka par to? Nē, skaistākas nav ...

Tā bija zeltainā rieta stunda, tā bija skaistākā stunda manā dzīvē.

«Skaistākā par visām tavām teiksmām ir teiksma par Akselu un Ingeborgu.»

Ai Ingeborga!

Laiks aizritēja, un Ingeborga kļuva ar katru dienu spirgtāka un veselāka. Taču viņa vēl nerunāja un nesmējās tā kā senāk.

Ingeborga vēl jutās gurda.

Viņa staigāja, domās iegrimusi. Stundām ilgi meitene klaiņoja pa mežu un domāja. Viņas seja bija brūna, iedegusi kā vasarā, jo saule vēl bija silta.

Par ko gan Ingeborga domāja?

Daudzas naktis es pavadīju nomodā. Ingeborga vēl nebija tāda kā agrāk.

Putni vairs nedziedāja tā kā senāk. Druvas bija nopļautas.

Daudzas naktis es pavadīju nomodā. Bet pa dienu bieži vien jutos noguris un gulēju. Nereti uztrūkos no miega, mani mocīja ļauni sapņi. Vēl vienmēr un vienmēr es sapnī pārdzīvoju to nakti, kad cīnījos par In-geborgas dzīvību. Bailes sagrāba manu sirdi. Pacēlās dūres un notrieca mani zemē — es atmodos.

Dzirdēju balsis, draudošas balsis, dzirdēju šalkoņu un šajā šalkoņā vārdus: tu to esi iedrošinājies!

Vai biju izdarījis ko ļaunu?

Es izskatījos novārdzis, gluži slims. Reizēm mani mocīja drudzis.

Kāda bija mana dvēsele? Tā bija kā ieleja, pār kuru reizēm spīd saule, bet reizēm slīd mākoņu ēnas, trauksmainas mākoņu ēnas, es priecājos par sauli, alku pēc tās, gribēju to paturēt, biju laimīgs, nedomāju par tumšajām ēnām. Nē, es negribēju par tām domāt.

Ingeborga mīlēja mani. Neskaitāmas reizes viņa mani skūpstīja. Bet viņa vairs neskūpstīja tā kā senāk, citāds bija viņas skūpsts .. .

22

Tā bija līksma nakts — dziesmas, smiekli, liegi skūpsti, kvēli skatieni.

Tumšzilas debesis, zvaigznes, daudz zvaigžņu, visapkārt miers, svēts miers nolaidies pār mežu un ieleju. Simt sveču deg manā istabā, mēs svinam Ingeborgas izveseļošanās svētkus.

Smiekli, dziesmas, jautras sarunas, vīns.

Kas gan viss nenotika šai naktī! Es neko vairs neatceros. Mēs bijām līksmi un labā omā, simt sveču dega manā istabā. Liesmaina puķu dobe — balti kāti, ugunīgi ziedi.

Viss mirdzēja un laistījās, nekad vairs neesmu redzējis tādu gaišumu, tādas acis, lūpas, rokas, nekad vairs ...

Mēs dzērām vīnu — Ingeborga, Kārlis un es. Kārlis smējās, uzsauca tostus Ingeborgai, man, visiem svētajiem, kādi vien pieminēti kalendārā.

Viņš lasīja mums priekšā stāstu, lieliski, smalki uzrakstītu darbu. Stāsta nosaukums bija «Izšķērdīgais».

«Es mīlu izšķērdīgos, kuri vienmēr izšķērdē — gan zeltu, gan domas, kuri vienmēr visu, visu izšķērdē!»

Jā, tāds bija Kārlis! «Es nīstu mietpilsoņus, sīkmaņus, aprēķinātājus, nost, nost ar mietpilsoņiem, jā gan, nost ar mietpilsoņiem!»

A bas, ā bas![43]

Tāds bija Kārlis.

Mēs dzērām uz izšķērdētāju veselību, mēs dzērām uz mietpilsoņu bojā eju.

Ingeborga dziedāja. Nekad viņa nebija dziedājusi tik skaisti kā šajā naktī; man pat šķita, ka tā nemaz nav Ingeborga, kas dzied; lieliska balss, īstas dziedātājas balss. Jutos tik priecīgs, man bija tik viegli ap sirdi. Viss atkal aizmirsts, visas tumšās ēnas izgaisušas. Vai kādreiz tiku domājis par ēnām? Laikam toreiz biju muļķis.

Ingeborga pūlējās notvert manus skatienus, viņas acis pavedinoši dzirkstīja. Kad sēdēju pie flīģeļa, viņa, Kārlim neredzot, noskūpstīja mani uz auss. Es klusi iekliedzos. No flīģeļa atskanēja koķeti smiekli.

Es atkal dzirdēju Ingeborgas agrāko balsi, redzēju viņas agrākās acis.

Kārlim allaž iešāvās prātā jocīgas idejas, un mēs smējāmies un brīnījāmies bez gala. Viņš stāstīja par bezpajumtniekiem, tie bija bēdīgi un satraucoši notikumi, bet viņš tos izstāstīja tā, ka mums par visu bija ja-smejas.

Nakts gāja uz rīta pusi.

Iedziedājās gailis. Mēs visi sākām smieties, lai gan paši nezinājām, kāpēc, jo gailis dziedāja gluži parasti, kā visi gaiļi. Es piecēlos.

— Paklausieties, mīļie, — es teicu. — Man ir kāds priekšlikums. Ingeborga, jūs ar Kārli esat draugi, es gribētu, kaut jūs kļūtu kā māsa un brālis. Ja varat, tad uzrunājiet viens otru ar «tu».

Ingeborga samulsa. Viņas skatiens nemierīgi klīda apkārt. Kārlis man pateicās, to viņi gan varētu pamēģināt.

Un ari Ingeborga piekrita. — Jā, — viņa teica un smaidīja.

— Labi! — iesaucos. — Tad saskūpstieties. — Es iesmējos. Iestājās klusums.

Kādi gan bērni bija tie abi!

Ingeborga paraudzījās uz Kārli; šo skatienu labi pazinu. Biju to redzējis vienu vienīgu reizi — tur augšā, kalnā, toreiz, kad plosījās vētra.

— Nu, saskūpstieties taču!

Kārlis abām rokām saudzīgi saņēma Ingeborgas galvu un ielūkojās viņai sejā. Viņš nobālēja, un viņa acis iemirdzējās. Kārlis šai brīdī bija tik skaists, viņa skatiens samulsis un reizē triumfējošs. Tā bija Kārļa īstā seja. Un viņš noskūpstīja Ingeborgu uz lūpām. Viņa pietvīka. Tad aizvēra acis.

Abi nokaunējušies klusēja. Kādi bērni tie vēl bija!

— Jāiesprauž jaunas sveces, — Ingeborga apjukusi ieminējās, bet Kārlis, pielējis glāzi līdz malām, ar mulsu sejas izteiksmi dzēra uz manu veselību.

Vēlāk es liku piebraukt pajūgu un mēs devāmies uz mežu; svīda jauna diena.

Ingeborga bija klusa un miegaina un sēdēja pievērtām acīm.

— Vai tu esi nogurusi, Ingeborga? — es jautāju.

— Nē, — viņa atteica. — Es nemaz neesmu nogurusi. — Un viņa smaidīja aizvērtiem plakstiem.

Ingeborga staigā ar smaidu sejā un sapņainām acīm. Kad es viņu pasaucu, viņa satrūkstas un smaidīdama paraugās manī.

— Par ko tu domā, Ingeborga?

Tāpat smaidīdama viņa aiziet.

— Es to neteikšu, Aksel, — viņa atbild un pār plecu man uzsmaida.

23

Ingeborga atkal dziedāja un čaloja. Tā bija viņas agrākā balss. Dzirdēju, ka pa gaiteni aizdim ātri soļi, tie bija Ingeborgas agrākie soļi. Ingeborga gāja pār pļavu, es pasaucu viņu, un viņa pagriezās atpakaļ ar tieši tādu pašu kustību kā agrāk.

Jā, es biju laimīgs, tāpat kā vasarā, taču reizēm mani bez iemesla pārņēma klusas bailes, it kā mulsums. Nedomāju, ka vēl arvien vainīga toreizējā nakts — es vairs nejutos tik spirgts kā senāk. Tad piedzīvoju lielu pārsteigumu. Tas notika reiz pēcpusdienā.

Staigāju pa parku, meklēdams Kārli un Ingeborgu. Viņi bija izteikuši vēlēšanos pabraukties pa ezeru ar laivu. Kārlis bija pabeidzis savu darbu; viņu nespēja nogurdināt ne izpriecas, ne darbs, — viņam vienmer

vajadzēja kaut ko darīt. Arvien viņš kaut kur steidzās, viņa smiekli skanēja skaļi un sirsnīgi. Viss bērnišķīgi naivais, kas slēpās dzejnieka dvēselē, šajās dienās valdīja pār viņu.

Jā, tā nu es gāju caur parku. Mani māca skumjas, es pats nezināju, kāpēc. Manīju, ka tuvojas rudens. Šur tur kokiem jau bija apvītušas lapas, bet galotnēs lapotne tik bieza, ka redzams vienīgi mazs, mirdzošs debess stūrītis; koki pašlaik stāvēja pilnā kuplumā.

Salda, tvanīga vītuma smarža plūda no lapām, te smaržoja gandrīz kā kapličā. Parks vējā nemitīgi šalca. Tās bija rudens šalkas, tik klusas, tik gurdas, tik vienmuļas.

Ligzdā iečiepstējās putns. Trīdams knābīti, viņš pagrozīja galvu te uz vienu, te otru pusi. Atskanēja klusas, liegas skaņas; atstāts un pamests likās putniņš parkā. Rudens bija iededzis ilgas putna sirdī, un tas nezināja, par ko dziedāt.

Es aizgāju līdz ezeram. Ingeborga un Kārlis nekur nebija atrodami; krastmalā zvilnēja izkaltusi laiva. Nogriezos pa šauru, sūnām klātu taciņu un gudroju, kur tie varētu būt nozuduši; piepeši cauri biezajiem krūmiem paspīdēja Ingeborgas tērps. Manā sirdī uzvilnīja prieks. Viņi apsēdušies alā, es nodomāju un paātrināju soļus.

Parkā bija ala — to veidoja slīpa, nokarena klints siena; zem tās sakrājusies dzidra ūdens palts, kurā ik pa brīdim noritēja kāda lāse. Lāses plīkšķēdamas krita ūdenī, un to šļaksti atbalsojās alā. Tā bija skaista, noslēpumaina mūzika, kuru klausoties pārņēma grūtsirdība un domas par neizzināmo pasauli.

Es priecājos, ka esmu viņus atradis, šos abus, ko tik ļoti mīlēju. Kāpēc sirds man sita tik satraukti?

Dzirdēju Ingeborgas balsi, dzirdēju, ka viņa kaut ko saka. Bija bezgala jauki parka klusumā klausīties mīļotās sievietes balsī.

Gāju klusiem soļiem, — varbūt viņa vēl ko teiks.

Viņa atkal ierunājās, un viņas balsī, šķiet, ieskanējās lūdzoši toņi.

Dzirdēju pieminam savu vārdu. Sirds man iepukstē-jās straujāk. Es smaidīju. Stāvēju netālu no viņiem, un viņi nezināja, ka es te esmu. Cik jauki būtu dzirdēt viņu sarunas un īpaši to, ko viņi teiks par mani. Tad iznākšu no krūmu pudura kā burvis pasakā un sacīšu: «Es arī tāpat domāju, Ingeborga» vai kaut ko līdzīgu. Un es priecināju sevi par viņu pārsteigtajām sejām un smiekliem.

Dzirdēju, kā ūdens paltī krīt lāses, tad ieskanējās Ingeborgas balss, un piepeši man šķita, ka viņa runā kaut kur tālumā. Bet es taču atrados tikai nedaudzus soļus no viņiem. Redzēju Ingeborgas pakausi un dažas koraļļu pērles uz viņas kakla, redzēju platmali, Kārļa platmali, un tai blakus kalsnu, šauru roku, kas bija noliekusi pie zemes zāli, — Kārļa roku.

— Bet ko tu domā? — jautāja Ingeborga. — Vai tad tu mani nemīli?

«Klink» — noskanēja ūdens lāse.

Un Kārlis nopietnā, rāmā balsī atbildēja:

— Es domāju par Aksela labo sirdi un sava mūža grūto darbu.

Man aizvērās acis un notirpa rokas.

Pagāja bezgala ilgs laiks; tad atkal ierunājās Ingeborga, šoreiz vēl klusāk, vēl tālāk.

— Bet ko lai es daru? Kārli, Kārli, dod taču man padomu! Es to vairs ilgāk nevaru paciest. Jā, protams, es mīlu Akselu, bet...

Es saņēmos un ar notirpušajām rokām aizspiedu ausis. Ausis man dobji šņāca, it kā tuvumā atrastos tvaika katls. Klusi un piesardzīgi zagos projām; gāju gandrīz vai uz pirkstgaliem pa gludo sūnu. Man klabēja zobi un sirdī dūra kā ar nazi.

«Bet ko lai es daru? Kārli, Kārli, dod taču man padomu ...»

Sāku iet aizvien steidzīgāk, sasniedzu plato aleju, starp kokiem bija jaušama vēja elpa.

Uhū, cik vējš bija salts!

«Bet ko lai es daru? Kārli, Kārli...»

Es vēlējos, kaut mani pārsteigtu nāve. Skrēju, streipuļoju, vaidēju — vēl vienmēr turēju ciet ausis.

Visapkārt nakts, kāds cilvēks guļ nomodā, viņš nevar aizmigt. Viņš gaida, vai nepavērsies durvis. Es domāju vienu un to pašu domu. Nu es visu zinu.

Pagāja ilgs laiks, beidzot viņi nāca — Ingeborga un Kārlis.

— Mēs brīnišķīgi izstaigājāmies, — Ingeborga tūlīt steidzās pastāstīt, — vai ne, Kārli?

Kārlis neko neatbildēja.

Ingeborgas balss skanēja māksloti, Kārļa klusēšanā bija jaušams kaut kas noslēpumains.

Es smaidīju, savaldījos.

— Jūs, draugi, esat izsalkuši! Nāciet! — es teicu.

Gāju pa priekšu, un viņi abi man sekoja, Ingeborga

un Kārlis.

Nākošajā dienā Kārlis aizbrauca, nebija iespējams pierunāt, lai viņš paliek.

— Man jābrauc, Aksel!

Es ļāvu, lai Kārlis brauc; man viņš bija mīļš. Inge-borga staigāja nobālusi, nerunāja ne varda.

Lauki nopļauti. Pļavas brūngani zaļas. Saule vēl mirdz tikpat spoži, bet no ielejas jau pūš viegls vējš un aiz-trauc saules siltumu.

«Vasara pamazām izplēn, tuvojas rudens, drīz vien skanēs vārnu klaigas,» man ienāk prātā. Un domas es redzu, ka krīt sniegs.

Istabās trūkst elpas, un tomēr visur velk vējš. Salst rokas un kājas, auksta vēsma pārslīd pār muguru.

Pie mums tagad valda tāds klusums, ka visur dzirdami pulksteņu tikšķi.

Ingeborga sēž pie loga un vēro ceļu, kas ved lejup uz ciemu.

Pļavā mājas priekšā kuplo bērzs, tur ir jauns sols, bet tas ir cits bērzs, cits sols.

Es pasmejos un saku Ingeborgai:

— Cik klusi kļuvis pie mums, mīļā Ingeborga!

Jā, te esot ļoti klusi, viņa atbild un smaidīdama paraugās uz mani.

Es eju prom. Šis smaids mani sarūgtina.

Tā aizrit diena!

Ingeborga sēž pie loga un vēro ceļu, kas ved lejup uz ciemu.

Apsēžos viņai blakām un saku:

— Cik ļoti gan pietrūkst Kārļa. Viņš ir tik labs, tik jauks! Un cik skaists viņš izskatījās, kad vadīja

pajūgu! Kā grieķu sacīkšu braucējs viņš stāvēja pajūgā, pliukšķinādams pār zirgu mugurām pātagu un skaļā balsī tos mudinādams, un kā tie pēkšņi sarāvās, un kā tad viņa garie, rudie mati plīvoja vējā, apņemdami smejošo, sajūsmā degošo seju.

Ingeborga smaida un raugās lejup pāri tumšajiem skābaržu mežiem, kas viegli šūpojas vējā.

Ingeborga klusi pasmejas.

— Vispār viņš izturējās dīvaini, vienmēr dīvaini, lai ko darīja. Atceries, kā viņš pirmajā vakarā teica, — pēc viņa uzskatiem, sievietes esot tīri labi radījumi. Un stāstīja par nabaga meiteni, kas viņam uzdāvinājusi kaklasaiti. Ko lai par to saka? Un tai pašā laikā viņš rakstīja kādu dzejoli, veselus divpadsmit pantus, kurā cildināja sievieti, ha, ha!

— Jā, dīvains viņš bija, tev taisnība, Ingeborga. Kas gan viņš īsti ir? Nekad neesmu dzirdējis no viņa lūpām nevienu žēlabainu vārdu, nekad viņa seja nav paudusi ne mazāko īgnumu. Un tomēr viņš daudz cietis. Viņš ir vienmēr jautrs un vienmēr spēj kaut ko dāvāt citiem.

Savilkusi nozīmīgi uzacis, Ingeborga uz to atbild:

— Viņš reizēm ir ļoti gudrs un reizēm kā bērns. Ai, kas viņš par lielisku cilvēku! Vienā no viņa grāmatām es atradu vietu, kur rakstīts: «Tev jāprot ciest līdz izmisumam un smieties līdz neprātam, bet tu nedrīksti paļauties izmisumam un zaudēt prātu!» Tas labi raksturo viņu.

Un Ingeborga smaidīdama raugās lejup uz ceļu, un starp uzacīm viņai ievelkas sīka grumbiņa. Viņas plaksti gandrīz aizvērušies.

Es aizeju. Sī sīkā nomāktības grumbiņa starp uzacīm plosa manu sirdi.

Tā aizrit diena.

Ingeborga ir bāla, un acīs viņai dīvains spožums. Kur gan esmu redzējis šo dīvaino spožumu un šos stingos vaibstus.

Pēkšņi atceros: tas bija kalnā, toreiz tai vakara, pirms mēs skūpstījāmies.

Ingeborga savādi iesmejas un saka:

— Vai tu zini, kas sarkanajai lilijai dāvājis kvēlo sārtumu un strazdam viņa dziesmu?

Nē, to es nezināju. Kā gan es varēju zināt, kas sarkanajai lilijai dāvājis tās kvēlo sārtumu un strazdam viņa dziesmu. Es nekad nebiju par tādām lietām domājis.

— Kārlis to zina!

Kārlis to zina. Vai tad es esmu dzejnieks? Nē. Kārlis ir dzejnieks, un viņam laikam to vajadzēja zināt.

Ingeborga raugās man garām, vērodama ceļu, kas ved lejup uz ciemu, un saka:

— Kārlis izgudrojis jaunu dvēseles nemirstības mācību. Cik dižens, pēc viņa domām, ir cilvēks! Viņš man to pastāstīja, parasti viņš ne ar vienu nerunā par to. Vai tu zini, ar ko izskaidrojama simpātija un antipātija cilvēkam pret cilvēku? Viņš stāstīja par paaudžu paaudzēm un to, ka...

Ko es zinu par šādiem jautājumiem?

Diena aizrit, no ielejas pūš vēja brāzmas. Meži vietvietām jau spilgti dzelteni. Tālumā zaļajā mežā liesmo koks.

Es staigāju, dziļās domās iegrimis. Ieeju stallī un

paskatos, ko dara kalpi. Parunājos ar viņiem. Ieeju šķūnī, kur dūc ekseļmašīna. Nekur es nevaru rast mieru.

Ingeborga! Ingeborga! Ar katru dienu tu aizej tālāk no manis. Drīz es tevi vairs neredzēšu. Ar katru dienu tava balss skan tālāk; pienāks laiks, kad es tavu balsi vairs nedzirdēšu. Tu runāsi man nesaprotamā valodā.

Mani pārņēmušas dziļas skumjas, un viss ap mani satumst. Ak Ingeborga, Ingeborga!

Nekur es nevaru rast mieru. Es piespiežos pie koka stumbra un saku kokam: ak Ingeborga!

Klaiņāju gan šur, gan tur. Ne mirkli nespēju palikt mierā. Kodīju sev lūpas. Reizēm sastingstu aiz bailēm, un man pārstāj pukstēt sirds. Mana seja zaudējusi izteiksmi, tā kļuvusi stinga. Brīžiem liekas, ka es sabrukšu pavisam. Šad tad mani pārņem tāda sajūta.

Kaut kas pamazām irst. Kaut kas irst nemitīgi, es to jūtu, es to dzirdu, ap mani un manī kaut kas sairst...

Man vairs nenāk miegs. Vienmēr es guļu nomodā, vienmēr. Pa galvu jaucas dažādas domas. Pret rītu aiz noguruma iegrimstu snaudā. Es sapņoju, ka raudu. Dzirdu sevi raudam un atmostos; manas acis ir sausas, bet dvēsele raud. Es esmu pārsteigts, satrūkstos, bet mana dvēsele joprojām raud.

Es izskatos panīcis. Esmu novecojis. Jūtu, ka reizēm Ingeborgas skatiens kavējas pie manas sejas. Jūtu, ka viņa nožēlo vārdus, ko kādreiz teikusi par manu seju. Es to jūtu.

Tērzēju ar Ingeborgu. Cenšos ar viņu runāt, cik laipni vien iespējams.

— Vai atceries, kā mēs sēdējām zem ābeles, — tā grima vienos ziedos.

Ingeborga klusē.

— Vasara taču bija tik jauka, vai ne?

— Jā, tā bija jauka, — atbild Ingeborga vienaldzīgā, gurdā balsī. Tajā jaušams īgnums.

Tas mani apbēdina.

Es aizeju. Nekur es nevaru rast mieru.

Klaiņāju gan šur, gan tur, dažreiz apstājos un parunāju pāris vārdu ar saimes ļaudīm.

Vai viņa vēl ir mazliet noķērusi sauli, — es jautāju vecajai Marijai, kas sēž pie loga un lāpa zeķes. Runāju rāmā balsī un jūtos aizkustināts, it kā runātu ar savi māti. Pavisam dīvaini tas ir.

— Jā, šodien ir silts laiks. Bet nepagūs ne apskatīties, kad ziema jau būs klāt. Man liekas, šogad būs agra ziema.

— Man arī tā liekas, — piekrītu, — man pat liekas, ka būs barga ziema.

Jā, dzeloņplūmes esot ļoti ziedējušas.

Kas tas tur viņai par putnu, es apvaicājos. Tas jau izskatās pavisam noskumis. Laikam arī nedzied nemaz?

— Tas ir sarkankrūtītis, kungs. Dziedāt tas vis nedzied, nē.

Viņai esot bijis kanārijputniņš, bet tas nobeidzies. Tā vien liekoties, ka tas nobeidzies aiz bailēm no kaķa. Ja viņa būtu par to iedomājusies agrāk, tad nebūtu laidusi kaķi istabā. Bet nu viņa nevarot skatīties uz tukšo būrīti un, kamēr dabūšot jaunu kanārijputniņu gribot paturēt sarkankrūtīti.

— Zini ko, — es saku, — atdāvā man sarkankrūtīti. Es tev pagādāšu kanārijputniņu. Tie jau kopš seniem laikiem pieraduši dzīvot būrītī un dzied arī.

Tas tiesa.

Es paņemu būrīti un eju pie Ingeborgas. Ingeborga

sēž pie loga un skatās, kā riet saule. Diena rāmi slīd uz vakaru; rietumos kvēlo pamale, un pie debesīm trauslas mākoņu pūkas. Gluži kā pavasara dienā. Uzpūš dzedra vēja pūsma, no ielejas atšalc skaņas balsis.

— Paskaties! — saku Ingeborgai.

— Ai! — viņa iesaucas.

— Sarkankrūtītis ir meža iemītnieks, tam neder dzīvot būrītī, Ingeborga, vai ne tā?

Ingeborga, līdzjūtīgi smaidot, ar mīlestības pilnu skatienu pievēršas putniņam, it kā raudzīdamās uz raudošu bērnu. Putna krūtis ir koši sarkanas, viņš pieglaudis pie tām savu gudro galviņu. Acis, melnas kā odziņas, bailīgi raugās apkārt.

Es gribu ko teikt, bet nespēju.

Pļavā, netālu no mazā bērza, apstājies vecs strādnieks salāpītās biksēs un zilā darba pārvalkā un sauc zemnieku, kas iet pa ceļu. Viņš pastāsta tam par baznīcas iesvētīšanu, smejas, bet žestikulē ar rokām tā, it kā strīdētos.

— Nabaga putniņš, — es saku, — cik labprāt tas aizlidotu brīvībā.

Ingeborga laikam min, ko es ar to gribu teikt. Viņa paraugās manī, un viņai aiz mulsuma nodreb plakstiņi.

Kalps pļavā smiedamies skaļi saka:

— Tie no Augstās Priedes arī bija atnākuši. Tā tik bija kņada, ha, ha, ha!

«Ha, ha, ha» — kā atbalss atskan no ceļa. Un kalps atkal iesmejas. Viņa smiekli skan līksmi un jauneklīgi, kaut gan viņam jau sirma galva.

— Paskaties, Ingeborga, ko es darīšu ar iesprostoto putnu!

Attaisu būrīti. Sarkankrūtītis nostājas būrīša durvīs,

bikli iesvelpjas un pagroza galvu. Viņš vēl netic, ka var laisties projām, un bridi padomā — vit, vit! Putns paraugās apkārt plašajā pasaulē un savicina spārnus.

Es pasmaidu.

— Putniņš nemaz nevēlas aizlidot. Taču durvis ir vaļā. Es neesmu tik nežēlīgs, ļauju, lai lido ... Lido, mazais dziedonīt, lido!

«Vit!» sarkankrūtītis iečirkstas, aši paskatās atpakaļ, noslīd no loga dzegas un izpleš spārnus.

Putns aizlido līdz mazajam bērziņam, uzmetas zarā un sāk titināt. Tad paceļas spārnos un, apmetis lielu loku, gluži apreibis nolaižas ielejā. Pa ceļam tas satiek dažas bezdelīgas un, liekas, kaut ko tām uzsauc, jo bezdelīgas negaidot maina virzienu un gabaliņu lido tam līdzi.

Es nespēju paraudzīties Ingeborgai acīs un tāpēc ar skatienu pavadu putnu, kas aiztrauc brīvībā. Drīz vien pie sārtajām rieta debesīm lido tikai tauriņš.

Vēl pēc brīža tikai sīks punkts vizuļo virs ielejas, ieņirbēdamies gan augstāk, gan zemāk.

— Nu redzi, es nemaz neesmu tik nežēlīgs, — Jauju tam lidot! Es priecājos līdz ar putnu par tā laimi.

Mūsu skatieni sastopas. Ingeborga ir visu sapratusi.

Viņa paveras manī, un es redzu, ka viņa vēlētos man pateikties. Taču neiedrošinās to darīt.

Ingeborga tikai paveras manī.

Mēs sniedzam viens otram roku.

Mājas priekšā kalps vēl vienmēr stāsta par baznīcas iesvētīšanu un dejām Sarkanajā Skābardī.

Es to dzirdu, saprotu ik vārdu, lai gan man aiz sāpēm lūst sirds.

Tonakt kā sastindzis gulēju savā istabā. Gulēju, raudzījos griestos un biju kā sastindzis.

Piepeši kāds klusi ieslīdēja istabā, kaut kas nošvīk-stēja un nočaukstēja — Ingeborga noslīga zemē man blakus.

Viņa mani apskāva un skūpstīja, pārklāja skūpstiem manu seju, kaklu, rokas. Viņa raudāja, es to nedzirdēju, bet manīju viņas asaras. Tās plūda man pār seju, kaklu, rokām.

Man bija tik labi, tik labi. Es viņai pateicos. Kļuva līksmi ap sirdi, es biju laimīgs. Kaut mirkli, vēl mirkli viņa būtu pie manis, es domāju.

Tad viņa čukstēdama teica:

— Es, protams, atceros, kā mēs abi sēdējām zem ziedošās ābeles. Visu, it visu atminos, Aksel. Es neko neaizmirsīšu, neko.

Un viņa stāstīja par mūsu pavasari, par mūsu vasaru, atcerējās visu līdz pēdējam sīkumam.

Man bija tik labi, tik viegli...

26

Svīda jauns rīts — tam bija jāataust, un arī saulei jāuzlec ...

Saule uzlec, un pils logi laistās tā, it ka degtu svētku ugunīs.

Gaiss vēss, un pār ieleju plūst miglas vāli. Valgmes pilns smaržo un vizuļo mežs, zāles stiebros mirdz rasa. Kazenāju krūmos un starp smilgām saausti tīmekļi;

kairā no tiem kā smalki darinātā šūpulī mirdz ovāla rasas pērle.

Atskan rīboņa, pie mājas piebrauc pajūgs. Es izeju laukā, Pako man seko pa pēdām. Runāju ar vedēju. Kalpones stiepj saiņus.

Ingeborga, aizpogādama cimdus, nāk lejup pa kāpnēm. Galvā viņai cepure ar platām malām, un tas tūlīt duras acīs, jo vasarā viņa ne reizes nav uzlikusi cepuri. Cepurē un lietus mētelī viņa izskatās neparasta, gandrīz kā svešiniece.

— Skaists laiks ceļošanai, Ingeborga, — es saku. Smaidu, jo nevēlos padarīt viņai šķiršanos grūtu.

Ingeborgai skropstās pamirdz asaras.

— Piedod, piedod, — viņa čukst, un acīs viņai sirsnīgs lūgums.

— Neraizējies, Ingeborga!

— Es nevaru citādi rīkoties. Tāds ir mans liktenis.

— Es to labi saprotu.

Zirgi kārpa ar pakaviem zemi. Pako riedams skraida ap pajūgu. Vedējs sēž nekustīgi, gatavs tūlīt doties ceļā.

— Ardievu, Ingeborga!

— Ak Aksel!

— Sveicini Kārli!

— Paldies, Aksel!

— Ja sadomāsi mani apciemot, tad zini, ka es vienmēr priecāšos tevi redzēt.

— Protams, protams, es tevi apciemošu. Pavisam drīz tevi apciemošu.

— Ja tu gribēsi atpūsties, nekur neatradīsi mierīgāku vietu kā te.

— Es jau to zinu. Raksti labi drīz, Aksel! Apsoli man to!

— Es rakstīšu.

Ingeborga steidzīgi atpogā cimdus un novelk tos.

— Paliec sveiks, Aksel!

— Paliec sveika, Ingeborga!

Mēs saskūpstāmies. Es stāvu uz ratu kāpšļa, un Ingeborga apskauj mani. Pie pagalma vārtiem sastājušies kalpi un kalpones, kuri vēl nesaprot, kas te notiek.

Zirgi sāk iet, rati ripo pa ceļu lejup.

Pako žēli smilkst, ierejas, paskatās uz mani.

Ardievu! Ardievu!

Ingeborga piecēlusies pajūgā kājās un māj ar mutautiņu.

Vēl skaidri redzu viņas acis un lūdzošo seju, kas zem platmalainās cepures gaiši viz. Zeltaini laistās cirtainie mati. Tad vairs nesaredzu viņas acis, tikai kaut kas blāvi gaišs pamirdz zem platmales. Plīvo baltais mutautiņš.

Pajūgs iegriežas ceļa līkumā, tas tikko vairs saredzams.

Mežā ielido balta ūbele, paspīd ratu apkalumi, un tad viss pazūd skatienam. Mežs, mežs, mežs ...

Pako smilkst un rej. Viņš skrien man klāt un slienas augšup.

— Pako!

Pako lieliem lēcieniem metas lejup no kalna. Tas ir pēdējais sveiciens, vai ne?

Ardievu, Ingeborga! ...

Uz lūpām man vēl liega dvesma.

Ingeborga aizbraukusi. . .

Redzu, ka augšā pa kāpnēm nāk kāds vīrs. Viņš kāpj un kāpj — cik tad kāpienu tur ir? Vīrs nepamet ne skatiena atpakaļ. Nu jau viņš stāv pie durvīm, atver tās; durvis ir smagas. Viņš nepamet ne skatiena atpakaļ un pazūd mājā. Tad viņš dodas augšā uz otro stāvu, iet pa garo, balto gaiteni. Viņš paliek stāvot un pēkšņi aizver acis.

Tas ir cilvēks, kurš zaudējis visu, kas tam piederējis. Viņš nobāl. Uz baltajām durvīm uzkricelēti trīs vārdi. Viņa skatiens pārslīd pāri istabai. Tā ir viņa istaba. Tur nu viņš stāv, raugās savā istabā un neiedrošinās iet iekšā. Viņš to neuzdrošinās, nē! Šī istaba ir tukša, pavisam tukša.

Vai kliegt, smieties, mesties zemē? Ko darīt? Nē, neko tādu. Trīc rokas, dreb ceļi — tas arī viss. Izmisums pārņēmis mani, liels izmisums. Mulsas, trauksmainas ainas slīd gar acīm, vienas izplēn, citas parādās un atkal tāpat izplēn.

Es apsēžos uz krēsla. Smaidu.

Uz lūpām man vēl liega dvesma. «Ardievu, ardievu!» Es atvados. Asaru pērles, lūdzošas ačis, kaila roka. Ieskanas balss.

Tā lidinās pār mani kā dziesma. Es noliecu galvu, dzirdot šo balsi. Smaidu. Stāvu uz pajūga kāpšļa un apskauju Ingeborgas plecus.

Kāds izmisuma pilns smaids paplaiksnās viņas sejā! Un viņas acis lūkojas kā svētīdamas, kā svētīdamas! Ingeborga, lai esi slavēta mūžu mūžos! Es mīlu tevi.

Sirds man sažņaudzas, domas satumst. Jā, nu viņa ir projām. Esmu zaudējis visu, kas man piederēja.

Es pieceļos. Man reibst galva. Acu priekšā viss noņirb. Vai lai metos pie zemes? Es taču to varētu. Tikai uz īsu bridi. Sabrukt, iekliegties, tikai reizi! Nē, es to nedaru, saņemos, cīnos. Es sāku klaiņot apkārt. Mani pārņem klaiņošanas prieks.

Tas vilkās nedēļām, mēnešiem ilgi, bet pašlaik tas sākās.

Vai klīdu pa mežu? Nē, tur ir viņa. Varbūt pa gaišajām istabām? Uz kurieni? Uz pagrabu? Arī tur ir viņa.

Kas esmu bijis, kas biju, kas varēju būt, — saule, laime, skaistums, bagātība, viss zaudēts. Jaukās dienas pagājušas.

Nē, es nesabruku, nešņukstēju, neplūcu matus. Patiesi, to es nedarīju. Vienīgi saplēsu driskās kabatas lakatiņu, jā, to gan izdarīju!

Ja vien bija iespējams, staigāju apkārt.

Uz ceļa bija palikušas riteņu sliedes un pakavu nospiedumi. Un soļu pēdas. Ievēroju savu soļu pēdas, ievēroju arī viņas pēdas. Aplūkoju tās. Jutu, ka mani pavada ziņkārīgi skatieni, tāpēc gāju prom. Rīt šīs pēdas ceļa putekļos vairs nebūs saskatāmas. Tās cieši iespiedušās manā atmiņā, bieži sapņoju par šīm pēdām baltajos ceļa putekļos. Iegāju mežā, klusēdams pastāvēju tur brīdi. «Ardievu, ardievu!» — es vēl vienmēr nebeidzu atvadīties. Devos atkal savās istabās, bet drīz vien iznācu ārā, lai aplūkotu vēlreiz sīkās pēdas ceļa putekļos.

No stacijas mājup atgriezās pajūgs. Vedējs nolēca no bukas, un kalps iznāca nojūgt zirgus.

— Kur ir Pako? — es vaicāju vedējam.

Vedējs nebija suni vairs manījis. Pie stacijas viņš to redzējis pēdējo reizi. Jods zina, kur tas esot pazudis. Tā gan, jods zina — ha, ha!

Pajūgs likās baismīgi tukšs. Nožēlojams izskatījās šis tukšais pajūgs. Polstējums bija gluds, nekas vairs nebija uz tā manāms.

Pienāca kalps ar suku.

— Lai paliek! Iestum karieti ratnīcā. Pārklāj segu tādai pašai, kāda tā ir. Rati ir vecmodīgi, esmu pasūtījis jaunus.

Es iegāju iekšā mājā.

— Liec man kaut ko kārtīgu izvārīt, Marijas māt,

es teicu vecajai Marijai. — Esmu briesmīgi izsalcis, šorīt agri cēlos.

Vecajai Marijai bija kaut kas uz sirds; to tūlīt varēja manīt pēc viņas izturēšanās.

— Runā vien!

Uz cik ilgu laiku kundze esot aizcejojusi?

Atbildēju, ka nevaru to noteikti pasacīt. Varbūt uz vienu mēnesi, varbūt uz veselu gadu. Pastāstīju, ka viņa aizbraukusi uz Parīzi.

— Uz Parīzi?

— Jā, lai mācītos dziedāt.

Bet to taču viņa esot jau pratusi.

— Ha, ha, Marijas māt, cik gudri tu runā! Ko tu vari spriest par šādām lietām?

Protams, Ingeborga jau māk dziedāt, dzied pat skaisti, loti skaisti, es teicu, bet tagad viss jāiemācās skolās. Bez šaubām, cilvēks var būt gaužām gudrs un daudz mācījies, bet, ja tas ir maz gājis skolā, tad tam neviens neticēs un tas nebūs nekā vērts. Tāpat ir ar dziedāšanu.

Diena vilkās lēni. Man nebija nekā, ko darīt. Mazā bērza ēna lēnām apmeta loku. Pako vēl aizvien nerādījās.

— Tātad stacijā tu suni redzēji pēdējo reizi?

— Jā, kungs.

— Un vēlāk vairs ne?

— Nē, kungs.

Klusi ielavījos ratnīcā. Noņēmu paklāju, kas bija pārsegts pār ratiem. Noputējuši tie tur stāvēja. Apskatīju polstējumu; tikai putekļi sakrājušies ap pogām, vairāk nekas. It nekas nebija tur atrodams.

Paņēmu platmali un spieķi un iesvilpos. Tad atcerējos, ka Pako vēl aizvien nav pārnācis. Es pasmaidīju. Devos lejup pa ceļu, pa to pašu ceļu. Skaidri varēja saskatīt riteņu sliedes, ari Pako pēdas. Tas bija skrējis ātri. Kā lielas izsaukuma zīmes izskatījās tā pēdas. Nonācu līdz vietai, kur suns bija panācis pajūgu. Pajūgs te bija apstājies, Pako ielēcis ratos. To visu redzēju pēc pēdām. Ciemā riteņu sliedes pazuda, aiz ciema tās atkal kļuva saskatāmas. Tās veda mani cauri ielejai, pāri kalnam, garām Sarkanajam Skābardim. Tur visi aizvirtņi bija ciet. Pēdas aizveda mani līdz stacijai. Es stāvēju uz perona un vēroju sliedes. Iznāca dzelzceļnieks un sveicināja mani.

— Meklēju savu suni, — es paskaidroju.

Ak jā, tas suns. Ar to bijusi īsta noņemšanās. Suns gribējis tikt vagonā, visu laiku gaudojis un smilkstējis. Kundze bijusi ļoti aizkustināta.

Tā, tā.

Gāju pa sliedēm. Te bija smilšains, un es vairs nevarēju ieraudzīt Pako pēdas. Dzelzceļa sliedes. Spožas dzelzceļa sliedes. Es piedūru tām pirkstu. Noskatījos,

kā tās izgaist tālumā. Sliedes šķita man tik savādas. Tās mani vilināt vilināja. Domās traucos tām līdzi, tāltālu. Pie dzelzceļa uzbēruma ieraudzīju varenu ozolu koši dzeltenu lapu rotā. Ņēmos to labi aplūkot. Droši vien arī viņa bija to pamanījusi.

Pārvērtos par dzelzs rumaku, brāzos uz priekšu, lidoju cauri mežiem un pāri pļavām, meži un pļavas skrēja man pretī. Atkal apstājos stacijā un ieraudzīju aiz rūtīm kādu galvu. Mazu, daiļu galvu, spožus, zeltainus matus, cirtas, kas noslīga līdz pleciem.

Tad gāju caur mežu uz mājām. Vienmēr vēl domās stāvēju uz ratu kāpšļa. Galvā bija viens vienīgs juceklis. Man drebēja rokas.

Klusībā biju cerējis atrast Pako. Tas vēl vienmer nebija pārradies. Nu nekas, jāpagaida.

Es nebiju padomājis par to, ka saule varētu norietēt, ka šodien varētu pienākt nakts. Bet viss gāja savu gaitu, it kā nekas nebūtu noticis. Piepeši visa apkārtne, saules asinssarkanās kvēles caurstrāvota, pārlija ar sārtu gaismu. Tāpat arī manas rokas. Miers un skaistums visur, kurp vien acis vērās, bet manās krūtīs plosījās vētra. Tad es ar bailēm redzēju, ka sabiezē krēsla, ka kļūst aizvien tumšāks. Pār zemi klājās it kā pelnu sega. No mežiem cēlās tumšas ēnas, maldīdamās gan šurp, gan turp un noplakdamas pie zemes. Iestājās klusums, tāds klusums kā vēl nekad. Ne skaņas, nevienas vienīgas skaņas. Taču tas nebija tāds miers, kad kaut

kas vēl sadzirdams, nē, visapkārt bija tik dziļš klusums, ka nedzirdēja gluži neko, baismīgais klusums stindzināja mani. Tukšums, pilnīgs tukšums.

Pienāca nakts. Pako vēl vienmēr nebija atgriezies. Staigāju šurp un turp pa istabu. Gaidīju, — jā, ko gan es gaidīju? Man šķita, ka māja sabruks pār manu galvu. Neko nedomādams, piegāju pie flīģeļa un piesitu vienu taustiņu. Ieskanējās līksms tonis, tas bija Ingeborgas tonis. Katram cilvēkam ir savs tonis. Kādēļ gan mani pirksti bija piesituši tieši Ingeborgas toni!

Aizdedzu sveci, liesma kaut ko čukstēja, tā klusi runāja, no liesmas iznira seja. Es nodzēsu sveci, daudz, pārāk daudz zināja šī liesma.

Staigāju šurp un turp pa istabu. Visapkārt nakts. Piegāju pie loga. Viss tinās tumsā. Pat gaiss likās melns. Krita zvaigznes, sabirzdamas pār nakts apņemtajiem laukiem.

Man sala.

Piepeši iztēlē redzēju kādu istabu; istabā dega lampa, un tur sēdēja divi cilvēki; viena seju ietvēra gaismas loks. Tik skaidri es to redzēju. Aizvēru acis.

Jā, Kārlis varēja Ingeborgu iegūt, ja vien viņa to vēlējās. Viņš vienīgais, jā. Viņš nekad nebija pazinis laimi, tikai badu un rūpes, un darbā pavadītas naktis; viņam Ingeborga bija vajadzīga. Kārlis taču bija dzejnieks. Bet es, — kas gan biju es salīdzinājumā ar Kārli?

Gan spēšu dzīvot arī viens — gluži viens, es domāju, stingiem soļiem staigādams šurp un turp. Man sala. Visur, it visur tukšums. Atcerējos pēdas ceļa putekļos un saulē mirdzošās sliedes. Redzēju, kā viņa novelk cimdus. Redzēju seju, kura izgaisa manam skatienam, re-

dzēju acis, kas pamazām izdzisa tālumā. Mežā plīvoja lakatiņš.

Spiedu delnas pie plakstiem un īkšķus pie deniņiem. Sēdēju un domāju, domāju, aizvien vēl domāju.

Tad izdzirdu klusus šņukstus, man šķita, ka žēli raud bērns.

Es izbijos.

Piecēlos, iekāsējos un sāku atkal staigāt. Mana laime, mana vasara — tikai atmiņas vien, Ingeborga, katrs tās solis, katrs smaids un viss pārējais — tikai vairs atmiņas; un es, domās kavēdamies, staigāju šurp un turp. Jau kopš vairākām dienām zināju, ka šis brīdis pienāks, ka pienāks nakts, kad viss liksies tukšs, es biju to paredzējis, nocietinājis savu dvēseli ... bet...

Nē, nē, nē!

Stāvēju savā istabā, spiedu delnas uz plakstiņiem un vēl aizvien izrunāju tikai šo vienu vārdu. Nē, nē, nē ...

Pagāja nakts, ausa jauna diena.

Kā pagāja šī nakts? Dievs vien to zina. Un arī es to zinu. Tagad nedomāju par to. Es nesabruku, neplēsu matus un nelauzīju rokas, nē, ja kāds apgalvo, ka es to darīju, tas melo. Man bija tikai maza skramba uz zoda, vairāk nekas.

Skrambu tūlīt pamanīja vecā Marija, jo biju aizmirsis noslaucīt asinis. Gribēju bezrūpīgi pasmaidīt, bet tas man šoreiz neizdevās, taču savilku lūpas smaida.

— Vai Pako vēl nav pārnācis?

— Nē!

— Palaidnis tāds! — es teicu un pasmejos. Pie tam, to sakot, redzēju savas sejas izteiksmi, redzēju savu smaidu. Balss man bija pavisam pārvērtusies.

Vecā Marija cieši palūkojās manī un kāpās atpakaļ uz durvīm.

Protams, kā līgavainis es vis neizskatījos . ..

Tikai dažas dienas vēlāk pamanīju, ka daudzas matu šķipsnas man kļuvušas sirmas. Tas mani ļoti apbēdināja.

28

Ritēja smeldzošu sāpju pilnas dienas.

Visuvarenais zvaigžņu valdniek, apžēlojies par mani. Dāvā man jaunu sirdi, jaunas domas!

Es lūgšus lūdzos tev jaunu sirdi, jaunas domas! Apžēlojies par mani!

Manī skanēja lūgšanas vārdi, tos nečūkstēja lūpas, bet runāja mana dvēsele. Reiz naktī, kad gulēju mežā, es izdzirdu, ko teica mana dvēsele; es ieklausījos tās balsī un sapratu visu. Tie bija šie paši vārdi.

Man šķita, ka pirmā nakts pēc šķiršanās bija nelaimīgākā nakts manā dzīvē. Šķita, ka nu jau sasniegts visdziļākais sāpju mērs. Nē. Tām vajadzēja kļūt vēl dziļākām, jo pirmā nakts bija tikai sākums, pēc tam es kāpienu pēc kāpiena devos lejup, aizvien dziļāk, aizvien dziļāk.

Lauzīju rokas, zobus sakodis, gulēju augām naktīm mežā, apmulsis klaiņāju apkārt pa tumsu un lietu. No kokiem man māja Ingeborgas seja, mežos, mākoņos, kur vien pametu acis, redzēju viņas atspulgu, starojoša viņa man smaidīja pretī. Redzēju viņu zvaigžņotajās debesīs. Aizvēru plakstiņus, un atkal man atausa viņas tēls, kā zaigojošs dārgakmens tas pazibēja manu

acu priekšā. No malu malām skanēja saucieni, čuksti, smiekli, vārdi, melodijas.

Kaut taču es saslimtu! Gulētu nedēļām ilgi un tad pamostos izdziedināts, kā no jauna piedzimis ... Oho! Kaut man būtu jāizcieš vislielākās sāpes, kas ļautu aizmirst to, par ko tik ļoti smeldz sirds.

Reiz, atceros, uznāca krusas negaiss; es noņēmu platmali, un krusas graudi kapāja man galvu, seju, lūpas, sitās acis; es it kā saņēmu sodu, ko piespriedusi debess. Tas man nāca par labu. Tagad sapratu daudz daudz ko tādu, ko agrāk nebūtu sapratis. Sapratu dzīvi klosteros, kur nepārmij ne vārda, kur tikai metas pie zemes un jēliem ceļgaliem rāpo pa garu gariem gaiteņiem; sapratu sektantus, kas savas muguras šausta rīkstēm, sapratu vientuļniekus, kuri aizgājuši tuksnešos. Tā bija svētlaime, ak, tā bija svētlaime salīdzinājumā ar visu citu, salīdzinājumā ar dvēseles ciešanām.

Sāku saprast dzērājus, noziedzniekus, nelaimīgos, pagrimušos.

Atcerējos Hariju Uzedomu, — kā viņš mežā stāvēja mūsu priekšā un spieda roku pie sirds. Atcerējos Klāru Davizoni, — kā tā reiz lūkojās manī un pateica tikai trīs vārdus: «Nu, dzīvojiet laimīgs!» Es toreiz nesapratu ne viņu, ne viņas zīmīgo skatienu. Jutos vainīgs pret viņu, smagi vainīgs.

Ak, ja tevi kāds mīl, tad esi labs un saudzīgs pret to, ej un meklē to, un, kad pēc ilgas meklēšanas atrodi, tad slīgsti ceļos un pateicies!

Klaiņāju apkārt. Klaiņāju augām dienām un naktīm. Dienām nepārrados mājās. Dienām neiegriezos nevienā cilvēku mājoklī. Mitinājos dziļi meža biezoknī. Runājos ar sevi, ar kokiem ...

Kaut varētu iegūt jaunu sirdi, jaunas domas! To lūdzos klusībā, to lūdzos ...

Bieži biju Ingeborgai teicis, ka mīlu viņu. Nē, es viņu toreiz nemīlēju. Es ticēju, ka mīlu, jā, es nemeloju, bet es viņu iemīlēju tikai tajā brīdī, kad viņa aizgāja no manis. Agrāk es nesapratu, kas ir mīlestība, nē. Nu es to zināju. Man pietrūka vārdu, kā izteikt šo mīlestību, šo īsto mīlestību. Uguns liesma, vētras brāzma, tāda bija mīlestība. Tā plosīja manu sirdi. Kā asiem iesmiem tā durstīja manu sirdi. Tāda tā bija.

Gāju caur mežu, visapkārt valdīja nakts; vējā šalca koki, bira lapas.

Gāju caur mežu; gāju blakus Ingeborgai. Runāju ar viņu. «Es tevi mīlu,» sacīju. «Tagad, tieši tagad, Inge-borga, es tevi mīlu. Tagad tev pieder visas manas domas un jūtas, tikai tagad ...» Acis man pārplūda asarām. Es noslīgu ceļos un piespiedu pieri pie zemes.

«Tagad, tieši tagad es, Ingeborga, tevi mīlu.» Seju man durstīja zari un asās skujas, es dziļi iespiedu tajās pieri, tā iesāpējās, pacēlu galvu, sejā bija sadūrušās skuju adatiņas.

«Tagad es tevi mīlu, Ingeborga! Tagad!»

Un, ja pats dievs būtu izkāpis no saviem zvaigžņu ratiem un nolaidies te mežā, kur es cietu un mocījos izmisumā, ja viņš to būtu darījis un teicis: «Es gribu tev dāvāt jaunu sirdi, jaunas domas. Vai dzirdi, — es izdzēsīšu visu, visu pagājušo no tavas dzīves!» — tad es būtu skaļi lūdzies: «Nē, nē, mans dievs, nedari vis to!»

Dienas gāja savu ritumu, es pamazām nomierinājos.

Sirds man vēl drebēja, jā, tas tiesa; man bija tāda sajūta, it kā tā krūtīs vairs neatrastos parastajā vietā,

kaut kas vēl to gremza, plosīja asiem zobiem, nomāca, tiesa kas tiesa, naktīs vēl bieži uztrūkos no miega, jo raudāju, reizēm atkal ilgi gulēju nomodā, taču biju jau mazliet saņēmies.

Mežā es sastapu Hariju Uzedomu.

Mēs palūkojāmies viens otrā. Pamājām ar galvu sveicienu. Pagājām viens otram garām.

29

Skumjas māca manu sirdi. Mocošas, dziļas skumjas māca manu sirdi, tās kāpa augšup kaklā, sūrstēja acīs, man likās: ja es noliektu galvu, tūlīt sāktu ritēt asaras. Tāpēc nenoliecu galvu, gāju lēni, bet taisni izslējies.

Bija rudens. Lapas metās zeltaini sārtas, laikam zeme gribēja ieplūdināt kokos savas asinis, lai varētu visu izzināt un izpētīt, jo drīz drīz pienāks garā ziema, kad tās acīm būs viss noslēpts. Atbrāza vējš un notrieca lapas. Vispirms no augstākajiem zariem, tad arī no pašiem apakšējiem. Koki stāvēja kaili, nobiruši, tie bēdājās, krita izmisumā, noskuma. Reizēm tie smaidīja nespodrajā saulē, taču tie bija mirēju smaidi. Dažas lapiņas vēl izmisušas pretojās vējam un turējās pie zariem. Bet vējš tās purināja neapnicis, kamēr beidzot norāva un ar triumfu nežēlīgi uzvērpa gaisā. Man likās, ka dzirdu virpuļojošo lapu sāpju kliedzienus. Putni pulcējās baros, tie sasaucās, skaļi klaigāja, tad kādā dienā pacēlās gaisā un aizlidoja.

Kļuva aizvien klusāks un klusāks. Naktīs vairs nedzirdēja sienāžu sisināšanu. Mežā skanēja it kā raudas, no pašiem dziļākiem biezokņiem plūda apslāpētas elsas.

Kastaņai mājas priekšā bira lapas, uz kāpnēm pakšķēdams sašķīda gatavais auglis. Beidzot zaros vairs turējās tikai dažas lapiņas, tās izskatījās kā izkaltušas rokas ar čokurā savilktiem pirkstiem. Māja bija tukša, kaila, nemājīga, nobirušo koku atsegta; tā likās kļuvusi lielāka, lielāka un tukšāka.

Plašā ieleja atgādināja istabu, kurā noņemti aizkari, gleznas un paklāji.

Pelēcīgi netīri mākoņi slīdēja pāri ielejai. Atcerējos baltos, pūkainos vasaras mākoņus, kas klīda pie debesīm, piešķirot vasarai greznumu un mirdzumu. Atcerējos pagājušā gada rudeni; ar savu sārto kvēli, savu lepnumu un gaviļpilno nāvi tas bija iededzis liesmu manā sirdī.

Es biju noskumis, nemanīju vairs neko — ne rudenīgās krāsas, ne kvēli, viss likās tik netīrs, gurdens; šogad rudens bija netīkams, tas mira nožēlojamā nāvē.

Gāju cauri parkam; tur nedzirdēja ne skaņas. Parks šķita kā kapsēta, kur atdusas dižens nelaiķis. Devos garām statujai, garām strūklakai, tikai pie alas brītiņu uzkavējos. Tur plīkšķēja ūdens lāses. Izgāju pa vārtiņiem no parka mežā. Kāda taka veda meža dziļumā, un es smaidīdams teicu:

— Te tu gāji, labā Ingeborga, toreiz, naktīs ...

Es to sacīju liegā balsī, un man gribējās to pateikt īpaši sirsnīgi, it kā Ingeborga, labā Ingeborga to dzirdētu.

Tad pieskāros ar plaukstu pie zemes un noglāstīju to. Varbūt te steigā bija slīdējuši pāri Ingeborgas soļi? Kas

gan to zina! Es pamanīju oli, kas bija uzripojis uz taciņas. Varbūt Ingeborgas kāja to bija paspērusi uz ceļa? Vai lai paceļu to? Nē.

Tomēr es apgriezos un pacēlu akmentiņu.

Varbūt? Neviens to nezina.

Svētītā zeme, svētītā pasaule, svētītais mežs! Es nometos uz ceļiem un skūpstīju meža zemi. Svētītā zeme, viņas kājas tevi mīdījušas! Svētītie koki, viņa gājusi jums garām!

Un koki, kurus bija skārusi rudens dvesma, skumji locījās un žēlabaini šalca. Tie sēroja līdz ar mani, un mežs čukstēja Ingeborgas vārdu. Es devos cauri biezoknim un klausījos koku šalkās. Man kļuva viegli, ka visa daba skumst līdz ar mani.

Es iztrūkos, kad ieraudzīju akmeni, uz kura mēs kādreiz tikām sēdējuši, iztrūkos, kad ieraudzīju koku, ko toreiz abi bijām ievērojuši. Ir prieks mani pārņēma, ir sāpes.

Un ziniet, es uzgāju ari garo, stalto baltegli, zem kuras mēs reiz bijām slēpušies, kad lija lietus. Ingeborga toreiz liecās ārā no paslēptuves un ar lūpām tvēra lietus lāses. «Man patīk sīkie lietus pilieni,» viņa teica. Un tad viņa minēja visu, kas viņai patīkot, bet lietus lija straumēm, un mēs sēdējam kā zem ūdenskrituma.

«Es mīlu sīkos lietus pilienus, Aksel, es tos mīlu. Ai, kā es mīlu vētru un negaisu, krusas brāzmas un sniega pārslas, bet vairāk par visu tomēr sauli, mākoņus, kokus un to šalkas, tad es vēl ļoti ļoti mīlu putnus un it sevišķi jāņtārpiņus; ari spožo zibeni es mīlu, jo tas līksmi pret mani pazibsnl, bet tevi, Aksel, tevi es mīlu vairāk nekā tos visus kopā, vairāk nekā tūkstoš sauļu un visas zvaigžņotās naktis un bargākos negaisus ...»

Es gāju garām balteglei un smaidīju, bet man bija jāpavērš galva atpakaļ.

Mežā vairs nedzirdēja dziedam nevienu putnu.

Aizgāju līdz grāfa Fligena pilij; redzēju vārtus ar apsūnojušiem lauvām, kuri turēja ķetnās ģerboņus, devos cauri bērzu birztalai un nonācu pie mūsu ābeles. Ābele bija kaila. Dažas brūnas, sausas lapas šūpojās pie sīkajiem kātiņiem. Novītušajā zālē gulēja sapuvuši āboli.

Reiz saulainā pavasara dienā es purināju ābeli un ziedi bira zeltainos matos ...

Uzkāpu kalnā, kur atradās sols. Kā caur dzeltenu stiklu skatienam atklājās ieleja: tā bija vīstoša, gurda un mirdzoša, kā dīvainas gaismas apstarota mirēja seja. Pļavas bija brūnganas un staignas, zaļoja vienīgi rudenīgās vēlziedes. Grāvji piebiruši sakaltušām lapām, tie bija kā kapsētas, kur atdusējās nomirusī vasara, tās ilgas un prieks, un smarža. Dadzis blakus solam raudzījās man pretī kā vecas, netīras sievas nosirmojusī un izpūrusī galva. Lauki nopļauti. Rugāji lika sāpīgi iesmelgties manai sirdij; man šķita, ka basām kājām eju pa nopļautu lauku. Atcerējos pavasari, kad dīga asni, tik spirgti, tik zaļi tie bija un ielīksmoja prātu, bet vēlāk kā gari, zaļi karogi priecīgi plandījās vējā. Tad pienāca laiks, kad ieleja kūsāja kā liela panna un sanēt sanēja pat vissīkākā gaisa daļiņa; kvieši laistījās ar vara spīdumu, un graudi kļuva sārti iebrūni kā lapsas kažoks. Vārpas māja mums sveicienus un klanījās, kad gājām pāri laukiem. Druvās čirkstēja sienāži, šķita, it kā tūkstošiem sīku kalēj iņu zemes dzīlēs kaltu smalkākās sudraba rotas. Tad pienāca bēdīgs laiks; švīkstēja sirpis, cērtot stiebrus, un kādu dienu vārpas gulēja uz

lauka nopļautas un nedzīvas, ar seju pret zemi kā nošauti karavīri. Mums abiem par to ļoti sāpēja sirds.

Es stāvēju vējā, plīvojot čabēja spalva pie manas platmales; visapkārt šalkoja rudens, es atcerējos vasaru, un rugāji sāka durstīt manu sirdi; tie man atgādināja kroplus cilvēkus.

Devos atkal tālāk.

Klaiņāju apkārt, piegāju pie katra sola, pie katra akmens, aizstaigāju līdz izcirtumam, ap visu to vijās atmiņu pavedieni. Mežā bija daudz svētu vietu, tādu, kuras es neapmeklēju, bet vēroju tikai no tālienes. Skumju noslēpumu pilna bija mana sirds.

Tie bija mani ierastie ceļi.

Metās krēsla. Aši atvadījusies, saule drīz nogrima aiz kalniem.

Bija pienācis rudens, rudens. Pūta auksts vējš. Drīz vien dienas kļūs tumšas un saltas, un tas vilksies nedēļām ilgi. Visiem jau sala, visiem, kas juta tuvo ziemu un melnās naktis.

Līdz pavasarim būs jāgaida ilgi.

Es lūkojos meža biezokņos kā brūngani melnos atvaros. Ai, cik gan drūmi tur bija! Un tad man — pats nesaprotu, kāpēc, — iešāvās prātā domas: kas zina, varbūt tumšajā mežā zem izkurtējušas sēnes sēž rūķītis un, zobus klabinādams, lāpa savu kurmjādas kažociņu. Bet gliemezis rāda viņam gaismu.

«Man drīz jāmirst,» žēli saka gliemezis.

«Bet es dzīvošu,» zobus klabinādams, atbild rūķītis. «Jums, gliemežiem, gan labi! Pavasaris vēl tik tālu.»

Es devos uz mājām. Varbūt mežā tiešām mājoja rūķītis, sirms, vārgs rūķītis, kas pats savām rokām ierakās zemē.

Mājas valdīja klusums, man bija tada sajūta, ka it visur kāds stāvētu un gribētu kaut ko teikt. Es iesvilpos.

Pavērās durvis, un gaišajā spraugā parādījās vecās Marijas apaļā galva.

— Tas esmu es, — skaļi iesaucos. — Vai sludinājums par Pako avīzei aizsūtīts?

— Jā, kungs.

— Tad ir labi. Mūsu mīļais Pako drīz atgriezīsies. Ha, ha! Ar labu nakti, Marijas māt!

— Ar labu nakti, kungs!

Nu nāca nakts, gara nakts.

Šajās pirmajās nedēļās es gulēju pavisam maz. Sēdēju bibliotēkā un lasīju. Spēlēju klavieres. Ik skaņa, ik kustība slēpa sevī Ingeborgu. Tas bija jauki, bet man bieži vajadzēja pārtraukt spēli.

Es sēdēju uz loga dzegas gaišajā istabā un gaidīju rītausmu. Ingeborga bija pie manis.

Gaišajās istabās smaržoja pēc meža un pļavu puķēm, nekad agrāk nebiju tik stipri sajutis to aromātu. Rītos te rotājās paši pirmie saules stari. Neskaitāmi daudz spožu punktiņu ņirbēja gaišajās telpās, tie līda man acīs, un es galīgi apžilbis aizvēru plakstus. Naktīs pār visām lietām, kas atradās istabā, krita spokaini blāva, trīsoša gaisma un novītušo puķu pušķi vāzēs un krūzēs sāka smaržot. Tā bija aizgājušo dienu smarža: reiz te bija kāds mājojis. Uz grīdas sabirušas rožlapiņas, uz galdauta dzelteni ziedu putekļi. No nedzīvajām mēbelēm plūda liega Ingeborgas tērpu un matu smarža. Es sēdēju uz loga dzegas bālgani zilgajā mēnesnīcā un runājos ar viņu. Tieši tāpat kā senāk. Tērzējām gan par šo, gan to, es pūlējos atdarināt Ingeborgas balsi, tik

jauki tas bija. Triecām visādus jokus; tīšām izlikos ne-asprātīgs un vientiesīgs. Mēs smējāmies. Pļāpājām.

Kad uzlec mēness, es saku:

«Mēness ir sudraba vēstnesis, ko aizceļojusī saule sūta zemes bērniem.»

Seni vārdi.

«Vai gribi, lai tev to uzdāvāju, Ingeborga?»

Ingeborga pasmejas: «Es tev uzdāvināšu visu aizgājušo vasaru tauriņus, Aksel. Vai vēlies?!»

Seni vārdi.

Brīžam satrūkstos. Gaišajās istabās valda pilnīgs klusums, un es sarunājos ar atmiņu tēlu.

Čukstēdams klusi izslīdēju caur gaišajām istabām.

Pieskāros mēbelēm. Tur spilvens, uz kura pēdējoreiz bija atdusējusies viņas galva. Šo vietu vēl varēja samanīt ...

Šīs istabas mani vienmēr, vienmēr vilināja. Te skanēja viņas balss, viņas dziesmas! Bieži vien šais istabās pavisam skaidri bija dzirdama dziedāšana. Durvis, kas veda uz guļamistabu, stāvēja pusvirus; man šķita, ka tās, klusi čīkstēdamas, paveras. Uz grīdsegām pamanīju Ingeborgas soļu pēdas, atradu dzēšlapu, uz kuras nevērīgi bija uzzīmēta eglīte, govs, monograma, kur kopā savīti burti «A» un «I». Uz galda nolikta Kārļa grāmata, daudzas vietas tajā viegli pasvītrotas. Starp grāmatas lapām atradu zeltainu matu. Kā es iztrūkos, kad pavisam negaidot atradu šo zeltaino matu!

Varbūt biju to kādreiz skūpstījis; droši vien tas bija glaudies pie manas galvas. Visu šo dienu es jaucu zeltainu matu viļņus, iegrimu tajos, ļāvu tiem slīdēt par savu seju.

Kārļa grāmatā atradu vietu, ko Ingeborga bija pasvītrojusi. Tur bija vārdi: «Mēs uzlūkojām viens otru. Tava dvēsele viegli pieglaudās manējai, tās nevēlējās vairs šķirties, un tomēr mēs bijām tik tāli viens otram. Tad tu aizgāji. Drīz pēc tam ari es. Kā divas zivis, kas satiekas jūrā, mēs aizpeldējām viens otram garām. Tā tas ir cilvēku dzīvē.»

Dzirdēju Ingeborgas nopūtu. Izbēgu no istabas.

Naktī skanēja dziesma. Tā skanēja tik brīnišķīgi. Es pamodos un sāku klausīties. Balss attālinājās. Smaidīdams spiedu rokas pie sirds . ..

Kādu nakti turpat pie mājas ierējās suns. Es izlēcu no gultas. Vai tas bija Pako? Nē, neko nevarēju saskatīt. Tad tas sāka gaudot kaut kur dziļi dziļi mežā. Es apģērbos un steidzos uz mežu. Iesvilpos.

Nekur ne dzīvības zīmes, čabēja vienīgi birstošās lapas.

30

Reiz pēcpusdienā manā mājā iedrāzās divi cilvēki; tie smējās un bija jautrā omā.

Harijs Uzedoms ar šauro, gareno, sievišķīgo seju un sarkanmataina draiskule ar vasaras raibumiem nosētiem vaigiem, atklātu skatienu un mazu deguntiņu; tā bija Izabella Egerna-Veikersbaha. Izabella, mana māsīca, kādreizējā Uzedoma skolniece, tagad bija viņa sieva.

— Viņš mani apprecēja aiz bēdām, — viņa stāstīja.

Izabella smējās, nevarēja ne mirkli nosēdēt mierā un visu laiku stumdīja savu cepuri.

Harijs Uzedoms trieca bez mitas. Viņi pļāpāja ar mani, smējās, paši lika atnest kafiju, vīnu un konjaku un rīkojās tā, it kā gribētu apmesties te uz dzīvi. Es it labi nopratu, ka viņi te ieradušies, lai uzjautrinātu mani.

— Mēs tev nospēlēsim visu Mocartu, Aksel!

Centos izlikties jautrs, tērzēt ar viņiem, bet tas man neizdevās. Tikai šad tad pasmējos!

Kad Harijs kļuva pārāk nebēdnīgs, Izabella uzsita tam ar pirkstiem pa lūpām.

Drīz viņi atkal devās projām.

— Mēs nāksim katru dienu, Aksel! Tikai nemēģini izvairīties!

Viņi atvadījās; Izabella vēlreiz panācās atpakaļ. Viņa apskāva mani un piekļāvās man klāt.

— Paklausies, — viņa teica, — kas tev noticis? Kāds tu izskaties! Taisni kā mironis. Zaļgani pelēku seju. Aksel, izsūdzi man savas bēdas!

Es smaidīju.

— Ak Aksel, labojies! Cik agrāk tu biji jautrs un labs draugs. Es toreiz visiem stāstīju, ka jāņem vienīgi no Aksela priekšzīme. Nu, tad ardievu! . ..

Aplūkoju sevi spogulī. Jā, es izskatījos pēc miroņa. Kāpēc gan tā? Vai tāpēc, ka vienmēr biju kopā ar atmiņu tēlu?...

Uzedoms un Izabella atnāca vēlreiz; es nebiju mājās. Viņi ielūdza mani uz Sarkano Skābardi. Pat pajūgu viņi atsūtīja pēc manis.

Nē, es nebraucu.

Vai tad viņi patiesi nesaprata, ka es nevienu negribu redzēt?

Zem gausi slīdošo mākoņu vāliem, lietū un vējā sagumusi, stāvēja pils vientulīgajā Bergvaldē; māja šķita kā izmirusi. Te valdīja tāds klusums kā bēru namā.

Gausi vilkās dienas, bet naktis šķita vēl garākas. Līņāja lietus, plosījās vētra, daba grima dzijās dziļās sērās.

Nebija viegli pārciest šīs dienas un naktis.

Visjaukākās bija stundas, kad sapņoju, ka pārnācis Pako, un runājos ar to, visjaukākās bija stundas, kad sapņoju par Ingeborgu. Caur plašajām telpām plūda šalkoņa, puķes uz tapetēm sāka atkal ziedēt, sejas uz sienām atkal smaidīja, manā istabā dega daudz sveču, un es staigāju kā apskurbis. Tā bija vasara.

«Cik reižu tu mani šodien vēl skūpstīsi?» Ingeborga smiedamās vaicā.

Stāvu viņai turpat blakus; mana sirds ir plaša un brīva.

«Tūkstošreiz!» es atbildu.

Un Ingeborga aizklāj seju rokām, nodrebinās un smejas.

Ir vasara, un parkā dzied putni; liekas, kāds neprātīgi žvadzina jautru zvārguļu saišķi.

Zvīļo saule. Paskat vien! Vārtus pie manas mājas uzcēlis varavīksnes loks.

Sveces izdeg, cita pēc citas tās izdziest; pamazām mani apņem tumsa, un pamazām satumst arī mana sirds.

Es sēžu un raugos, kā mirst pēdējās sveces liesma. Stundas aizrit, tās izplēn acīm redzot.

Es esmu viens, viesi aizgājuši.

Un tad man ienāk prātā domas: dzīve nav viegla, tā

uzliek grūtus pienākumus. Tiecies pēc laimes, draugs! Esi laimīgs, draugs! Kad noslaucītas laimes asaras, lai skan atkal smiekli, draugs!

To māca dzīve un vienaldzīgi rit tālāk.

Kādā naktī, kad vējā drebēja logu rūtis, es pēkšņi nolēmu rakstīt Ingeborgai vēstuli. Rakstīju visu garo nakti, un sirds man kļuva vieglāka. Es rakstīju:

«Ingeborga, kāpēc Tu esi mani atstājusi? Kāpēc gan? Vai es Tevi nemīlēju, vai mūsu pavasaris un vasara nebija jauki? Tas nav pārmetums, nē, tāpat vien es Tev to jautāju. Tu ieraudzīji Kārli, Tu ieraudzīji Kārļa īsto seju, patiesi īsto. Un tad tam vajadzēja notikt. Es rakstu Tev. Tu nekad nesaņemsi šo vēstuli, bet tik neizsakāmi jauki ir Tev rakstīt.

Kaut Tu zinātu, cik te pie manis ir vientuļi! Istabas klusas kā izmirušas. Aizcērtu durvis, uzsmēķēju, bet klusums māc mani vēl jo nežēlīgāk. Kaut Tu zinātu, kā es ciešu! Varbūt Tu ieradīsies kaut uz stundiņu pie manis. Varbūt atrakstīsi man pāris vārdu. Jā, tu esi tik laba, Tu, bez šaubām, to darīsi. Kaut tikai Tu zinātu!

Esi sveicināta, Ingeborga! Es vēl vienmēr domāju par Tevi. Tu nedrīksti man to ņemt ļaunā šajās pirmajās nedēļās pēc mūsu šķiršanās. Kad atvadīšos no Tevis uz visiem laikiem, tad vairs tā nebūs.

Ingeborga, es redzu Tevi. Tu smaidi. Tavās acīs sprēgā uguntiņas, gaišas, kā no akmens šķiltas uguntiņas.

Ingeborga, Tu esi kā mirdzošs zelta gredzens, kā zeltīta planēta, jā, tā Tu esi, jo zemeslode ir dievības roku darbs, Tu esi tik maiga kā pavasara gaiss, kad sniegi kūst. Tu esi kā balta, rasas pielijuši pulkstenīte.

Cik daudz es Tev rakstu, Ingeborga! Bet vēl tikai desmit, un nakts tik gara. Tādēļ rakstīšu vēl mazliet.

Un tā nu es turpinu. Ingeborga, es tūlīt jūtu, kad Tu par mani domā. Lasu, bet pēkšņi mani pārņem nemiers. Tu stāvi aiz muguras, viegli noglāsti man galvu, pieglaud katru izspūrušo matu šķipsnu, es to skaidri manu.

Dažreiz Tavs tēls lidinās ap mani, dažreiz redzu vienīgi Tavu starojošo seju, Tavas smaidošās lūpas. Dzirdi, Ingeborga, dažreiz nakti Tu atnāc sapņos pie manis un uzliec man asaru pērles uz plakstiem. Tad es pamostos, jo Tavas asaras ir karstas kā liesma, un atrodu tās uz sava vaiga.

Reizēm Tu runā ar mani, Ingeborga, Tu runā tā, it kā gribētu atvadīties un aiziet. «Aksel,» Tu čuksti, «kāpēc gan es aizeju no tevis? Cik skaista bija mūsu mīlestība!

Tā bija liktenis nolēmis.

Es tevi negribēju sāpināt, Aksel.»

Nē, nekādā gadījumā, manā labā, — kāpēc gan Tu būtu gribējusi to darīt? Ej vien un esi laimīga! Viss būs labi, lai tikai paiet vēl dažas dienas. Līdz būšu no Tevis atvadījies uz visiem laikiem, Tu jau zini...

Ingeborga, Ingeborga, pēkšņi man ienāk prātā tik bezgala daudz skaistu vārdu, kādos gribētos Tevi saukt!»

Ingeborga sukā matus. Es domās to redzu.

Ingeborgai patika sukāt matus; stundām ilgi viņa varēja ar tiem noņemties. Un stundām ilgi es varēju noskatīties.

Mati viņai bija ļoti kupli. Zeltaina straume plūda un

slīdēja pār pleciem, pār krūtīm; kad viņa papurināja galvu, tie visgarām noviļņoja un noplīvoja kā liesmas. Viņa varēja ar matiem aizklāt seju un raudzīties kā no paslēptuves. Un acis viņai tad mirdzēja tik lepni un laipni.

Ingeborga saturēja vaļā atlaistos matus un, pagriezusi galvu uz kreiso pusi, vilka caur tiem ķemmi. Nekad netiku redzējis, ka viņa būtu pagriezusi galvu pa labi. Mati sprakšķēja.

«Šodien tie sprakšķ īpaši stipri,» Ingeborga teica. Manu roku sedza matu vilnis, tie bija kā smalks plīvurs, mīksti kā zīds, tie glāstīja. Grūti bija iedomāties, ka tie ir mati, jā, — kaut kas brīnumains tie bija.

Tad viņa tos sapina un savija pakausī mezglā. Es ilgi raudzījos uz viņas matiem.

Ingeborga sukā matus. Es domās to redzu. Stundas aizsteidzas. Cik savādi, — pavisam nenozīmīgi sīkumi kļūst par svarīgiem notikumiem!

Tas bija toreiz, kad skūpstīju lūpas, kas sniedzās man pretī, un gavilēju: «Šīs dienas ir kā mūsu kāzu dienas!»

Uz lūpām man vēl liega dvesma.

Brīžiem tā izgaist, bet tad atkal kļūst samanāma.

Es jūtu to rītos, kad pieceļos, un esmu laimīgs visu dienu. Var jau būt, ka dvesma uz lūpām izgaist, bet nakti es sapņoju par to, un no rīta, kad pamostos, tā atkal skar manas lūpas.

Tad es sargos iemigt vēlreiz.. .

Ko lai daru? Vai lai lasu? Es taču neaptveru ne rindu, ko lasu. Vai varbūt spēlēt klavieres vai vijoli?

Ingeborgu slēpj sevi ik skaņa. Vai man varbūt vajadzētu līst mežus, susināt pļavas, rakt kanālu un nodoties kuģošanai un tirdzniecībai?

Vai varbūt doties prom svešumā, tāltālu, tur, kur nav vairs dzelzceļu, un tad klejot, tikai klejot? ...

Jā! Bet ja nu Ingeborga iedomātos mani te, Edelhofā, apciemot?...

Šai laikā man bieži ienāca prātā nostāsts par Hermani Eki, Entenveiheras muižnieku, ko bija atstājusi sieva.

Toreiz, pēc Ingeborgas slimības, es izstāstīju viņai šo nostāstu. Vai tas nebija dīvaini? Vai mana dvēsele jau tad nojauta to, kam vajadzēja notikt?

Man bieži bija jādomā par Hermani Eki, kurš ticēja, ka Eva atgriezīsies.

Viņš tai iedēstīja rožu dārzu, uzcēla verandu. Vāzēs vienmēr bija svaigi ziedi, cauru nakti tās istabā dega uguns.

«Ašāk, ļaudis, ašāk!»

Jā, nu Eva varēja nākt.

Draugs Hermanim Ekem jautāja: «Vai patiesi viņa atbrauks?» — «Ha, ha, ha,» smejas Hermanis Eke. Tas ir viss, ko viņš atbild.

Protams, Eva atgriezīsies. «Daudz jauka esmu pieredzējusi,» viņa teiks, «daudz suminājumu saņēmusi.»

«Karaliene, tavs tronis tevi gaida,» — ak, šis nerrs! Jā, Hermanis Eke ir nerrs. Bet viņš ir laimīgs nerrs ...

Reiz kādā naktī kalnos kliedza briedis. Es stāvēju pie loga un klausījos, kā tas kliedz.

Pēkšņi manā galvā pamodās kāda doma, pirmo reizi skaidra, neatlaidīga, nopietna doma. Cīnījos ar šo domu. Nedēļām, mēnešiem ilgi es ar to cīnījos.

Es biju noskumis, dziļi noskumis.

Staigāju ne dzīvs, ne miris. Nemaz vairs nesmējos, reti kad pasmaidīju. Senāk man patika dejot un gavilēt aiz prieka, man patika nodoties cēlām domām, patika klausīties, kā dauzās mana sirds. Jā, tanī vasarā manā dvēselē skanēja simfonijas, bezgalīgas simfonijas.

Nu biju padzīts no savas valstības, kā ubags klīdu apkārt ar izsalkumā degošām acīm.

Reiz es staigāju paceltu galvu, tagad eju, tikko vilkdamies.

Lai izdziest saule, lai pasaule sabrūk drupu drupās!

Likteņa sitiens pārvērtis manu seju, man pašam tā liekas sveša. Manas acis ir iedubušas un dzeļošas, dziļa grumba ievilkusies pierē, lūpas sarūgtinājumā cieši sakniebtas.

Esmu nelaimīgs.

Tas ir mazs vārdiņš. Ak, cik žēl, ja kādreiz neko cilu vairs nevar pateikt kā tikai to!

32

Naktī, kad uzkrita pirmā sarma, es redzēju brīnišķīgu sapni. Sapņoju, ka Ingeborga stāv pie manas gultas. Redzēju, ka viņa ienākusi manā istabā; viss bija tāpat kā vasarā; caur kastaņām spīdēja mēnesnīca, un istabas grīda likās kā spogulis, kas saplīsis neskaitāmās drumslās. Arī Ingeborga visa mirdzēja. Atmodos: ap mani bija saltums un tukšums. Piecēlos un devos lejup no kalna un tad pāri ielejai. Nejauši uzdūros dzelzceļa sliedēm. Tās bija nosarmojušas.

Piedzīvoju divas laimes pilnas dienas. Divas dienas, kas staroja kā maijā un aiztraucās aši kā saules stari.

Kādā dienā atgriezās Pako, pēc tam — nākošajā saņēmu no Ingeborgas vēstuli.

Es stāvēju pie loga un raudzījos lejā uz ceļu. Pa ceļu augšup nāca mednieks ar savu suni. Nē, tas tomēr nebija mednieks, tam nebija bises, un arī gaita tam nebija tāda kā medniekiem; tas bija gans ar savu suni. Nē, arī gans tas nebija, bet dzelzceļa sargs; viņu varēja pazīt pēc cepures, un suns nebija viņa paša; šis vājais kustonis, kas lēni vilka kājas, bija Pako.

Atrāvu logu un iesvilpos. Suns sacēla ausis, vārgi ierējās un gurdiem soļiem tipināja šurp.

— Nāciet iekšā! Nāciet iekšā, mīļais! — es aicināju dzelzceļa sargu.

Klusi smilkstēdams, Pako nāca augšā pa kāpnēm un pielēca man klāt. Suns bija pārvērties, tas izskatījās nonīcis. Pako smilkstēja un ložņāja man gar kājām. Tad žēli iegaudojās, nogūlās zemē un luncināja asti.

— Kas tev kait, Pako? Kāpēc tev tik nespodras acis?

Ienāca dzelzceļa sargs.

— Mans vārds ir Pauluss, — viņš teica. — Es suni noķēru. Viņš vienmēr skraidīja gar dzelzceļa uzbērumu un lēkāja gar vagoniem.

— Gar dzelzceļa uzbērumu? Nu, protams. Viņš ir labs suns!

— Jā, labs gan. Bet viņš ir slims. Neēd ne kumosiņa.

— Gan jau atkal viņš ēdīs, — vai ne, Pako? — Pako luncināja asti un smilkstēja.

Suns esot vienmēr skraidījis šurp un turp gar dzelzceļa uzbērumu. Barbeks no Unterncellas prasījis, vai viņš neesot redzējis suni — baltu medību suni.

— Apsēdieties! — Atnesiet vīnu! — Lūdzu, stāstiet!

Vīrs, kas saucās par Paulusu, sīki jo sīki izstāstīja

visu par balto putnu sugas suni.

Viņš esot ieslodzījis to dārziņā un nolicis viņam pat kasti gulēšanai. Bet nu atkal nelaime! Kam gan bija piederējis šis suns, kas neklausīja ne uz vārda Valdo vai Feldo, Nero vai Pakans? Tam nav bijis ne kakla saites, ne arī kā cita. Tam vajadzējis būt no tālienes, varbūt tas pat izlēcis no vilciena. Viņš, Pauluss, dzīvojot pavisam savrup, tikai sestdienās aizejot uz ciemu. Krogā «Pie melnajiem lāčiem» saimnieks man saka: Paulus, lūk, kur tas rakstīts. Nu tad tik pošos ceļā un vedu bēgli uz vietas līdz. Es braucu par brīvu.

Sargs nemitējās tērgot, bet es liku, lai viņš man pastāsta vēlreiz visu labi sīki.

Cik tad esmu viņam parādā, es apprasījos.

Dzelzceļa sargs smīnēdams kodīja ūsas un grozīja rokās cepuri.

Nu, suns jau viņu neesot traucējis. Ēdis arī pavisam maz. Viņš gribot, lūk, ko .. . viņš gribot visu atstāt visžēlīgā kunga ziņā.

— Bet jūsu priekšlikums?

— Nu, teiksim, pavisam piecas markas.

Es pasmējos. — Kā tad tā? — es vaicāju. Viņš taču nevarēja kopt Pako par velti!

— Nu tad lai iet par trim markām. Es jau nokavēju veselu dienas cēlienu. Ieturēju azaidu ārpus mājas ...

Man bija jāsmejas. Dzelzceļa sargs tumši piesarka.

Es vēl vienmēr smējos. Te nu es sēžu, trīcu aiz prieka, un viņš man pieprasa tikai piecas markas! Tas bija kaut kas nedzirdēts. Viņš būtu varējis pieprasīt visu manu mantību, un es viņam to būtu atdevis.

— Piedodiet, mīļais draugs, — es teicu, — tas nav par daudz, bet par maz. Es varētu jūs piekrāpt un iedot piecdesmit markas. Jūs vairāk neprasītu, bet tā būtu krāpšana. Jo šis suns, jā gan, šis pats suns, nav parasts suns, nē!

Un nu es pastāstīju, kādas sugas ir Pako, ka esmu saņēmis par viņu godalgās vien jau pāri par piecdesmit tūkstošiem mārku un ka tuvākajā laikā tas tiks sūtīts uz Ameriku, lai piedalītos starptautiskajā suņu izstādē.

Man bija jāsavaldās, lai nesāktu smieties, jo dzelzceļa sarga seja, dzirdot godalgu summu, kļuva aizvien garāka.

— Labākie gadi sunim gan pagājuši, — es piebildu. — Cerams, viņš vēl saņems pāris prēmiju. Es viņu neatdotu par piecdesmit tūkstošiem mārku. Tiesas izpildītājs novērtētu viņu par trīsdesmit tūkstošiem; nu, teiksim, par divdesmit tūkstošiem. Jums likumīgas tiesības pieprasīt desmit procentus no atraduma vērtības, esmu ar mieru izmaksāt jums divus tūkstošus mārku. Vai esat ar to mierā?

— Nu, nu, nu?!

— Runāju pavisam nopietni, ja vēlaties, varu jums parādīt diplomus par godalgošanu. Negribu jūs piekrāpt. — Pateicu to nevērīgi, bet pārliecinošā tonī.

Dzelzceļa sargs sāka smieties kā bez prāta, tad pieņēma brašu militāru stāju, pielika roku pie cepures un pameta man gaisa skūpstus. Pēc tam viņš kā traks metās lejup no kalna, un reizes trīs viņam pazuda cepure.

Kā viņš priecājās! Divi tūkstoši mārku! Ir ļaudis, kuriem varētu uzdāvāt vai visu Indiju un piedevām vēl paradīzi, un tie pat nepiesarks aiz prieka.

Es aizbultēju durvis.

— Pako, Pako!

Nometos uz grīdas un smējos, un raudāju aiz prieka.

— Pako, mīļais Pako, manu draudziņ! Labais Pako, — visu laiku tu esi skraidījis gar dzelzceļa uzbērumu.

Pako laizīja man roku un seju, luncināja asti un smilkstēja. Es paskatījos uz viņu. Viņš zināja visu. Kaut viņš mācētu runāt!

Suns nebija vesels. Nobadinājies gandrīz līdz nāvei.

Bet nu viss atkal būs labi. Ha, ha, ha!

Pako bija atgriezies! ...

Dāvā dažam cilvēkam vai visu Indiju un piedevām paradīzi, dāvā tam pasaules skaistākās sievietes — citam sirds sāktu trauksmaini pukstēt, un viņš notrīsētu aiz prieka, — bet tas pat nepiesarkst no laimes. Bet pasniedz tam dažas rindas, dažus vārdus no mīļotās, un viņš nobālēs aiz sajūsmas.

Jā, no Ingeborgas pienāca vēstule. Kopu savā istabā Pako. Suns visu laiku tikai gulēja un grieza prom galvu, kad gribēju viņam iedot vīnu vai sakapātu gaļu. Viņa acis bija pieplūdušas asinīm. Bet drīz vien viņš kļūs vesels, un tad man sāksies priecīga dzīve. Mēs kopā pavadīsim ziemu, būsim kopā gan dienu, gan nakti.

Tā nu pienāca vēstule. Vēstuli man iedeva vecā Marija, turklāt viņa to pasniedza man nevērīgi, it kā tā būtu pavisam nesvarīga; es izlasīju adresi: vēstule bija no Ingeborgas. Pastnieks to nebija velti nesis šurp.

Draugi, draugi un labie ļaudis visā pasaulē! Nē, mieru, mieru!

Vai tas bija Ingeborgas rokraksts? Jā, viņas gan. Vai te bija atdusējusies Ingeborgas roka? Jā, jā! Ingeborgas lūpas, aizlīmējot vēstuli, bija pieskārušās aploksnei.

Vai zini, ko nelaimīgajiem nozīmē iepriecinājums? Tas ir kā saule pusnaktī, it kā pats dievs no augstumiem būtu nolaidies pie viņa, it kā ... nē, jel mieru!

Es paņēmu cepuri un gāju uz mežu.

— Pako, vai nāksi?

Bet Pako tikai pablisināja acis, paraudzījās manī un mazliet paluncināja asti. Uz mežu! Vēstule bija jāizlasa mežā. Te vēl mežs nebija pietiekami krēslains, te vēl nebija pietiekami jauka vieta. Jāsteidzas tālāk, tālāk.

Ar vēstuli rokā devos arvien dziļāk mežā. Visapkārt sāka skanēt zvani. Skanēja zeme un koki.

Koku galotnes locījās un zvanīja.

Dobjās, svinīgās, dūcošās zvanu dziesmas pavadīts, gāju uz priekšu, un zvani skanēja un skanēja. Es uzmeklēju klusu klajumiņu, atlaidos sūnās un klausījos dīvainajās, dūcošajās, svinīgajās skaņās.

Tik jauki bija te gulēt, klausīties zvanu balsīs un lūkoties uz Ingeborgas vēstuli.

Vai dzirdi, Ingeborga?

Ingeborga bija uzrakstījusi tikai nedaudzas rindas. Lai es viņai piedodot... Vai dzirdat, — Ingeborga lūdz, lai piedodu! Viņa neesot iedrošinājusies man rakstīt, — vai dzirdat? Kārlis sūtot sveicienus; viņa lūdza dažas sīkas mantiņas. Vai viņa drīkstot man lūgt atsūtīt medaljonu ar viņas mātes ģīmetni. Viņai esot grūti dzīvot bez šī medaljona.

Viņa esot ļoti aizņemta. Dziedāšanas stundas. Kārlis daudz strādājot, un tikai vakaros tie varot pabūt kādu stundiņu kopā. Bet viņa esot ļoti laimīga.

Medaljonu viņa gribētu saņemt ar nākošo pastu. Es to nēsāju pakārtu kaklā, paslēpis zem apkakles, bet viņa to saņems. Viņa saņems it visu, ko vien vēlējas.

Raksti labi drīz, Aksel!

Jāf es rakstīšu tūlīt šodien.

Biju iegājis dziļi mežā, Ingeborga, — es rakstīšu, — mežs sāka zvanīt. Tas bija brīnum jauki, neaizmirstami. Es priecājos, es ļoti ļoti priecājos!

Jā, tā būs lieliska vēstule.

Klaiņāju ilgi pa mežu. Vai gan pasaulē šodien bija vēl laimīgāks cilvēks par mani? Nē, nē! Kas to apgalvoja, tam vienmēr dzīve būs tumša nakts.

Aizmirstas bija tumšās naktis!

Visu pēcpusdienu nostaigāju pa mežu un izturējos nebēdnīgi kā puika. Neskaitāmas reizes lasīju Inge-borgas vēstuli. Mežs vēl vienmēr zvanīja. Tā bija brī-num jauka diena, kuru pamazām izdzēsa maiga krēsla.

Mežā sāka čabēt, it kā sijātu lietus.

Es izgāju uz kalna ceļa. No liela, dzeltenīga mākoņa smalkām strūklām cauri zilganajam krēslas autam lija lietus. Dzidras urdziņas stiepās pār ceļu. Lapas uz ceļa un zem kokiem sedza zemi kā skaists paklājs.

Nodimdēja soļi, un es paskatījos atpakaļ. Sīka auguma vīrs ar tumši pelēcīgu seju un īsi apgrieztiem matiem nāca augšup pa ceļu. Viņa lielās acis mirdzēja. Viņš gāja, cepuri vēcinādams, lēni, it kā smagu bēdu mākts. Bet, kad ceļinieks pienāca tuvāk, es sapratu, ka viņš iet lēni tikai tādēļ, lai mazliet atpūstos. Viņš droši vien nāca no tālienes. Viņa kurpes bija noputējušas gluži pelēkas, uz tām melnēja zvaigznītes no lietus lāsēm. Viņa sejai bija grūtsirdības apdvesti mūka vaibsti; gaišāku to vērta vienīgi mirdzošās acis, kas atklāti un droši raudzījās pasaulē.

— Dievs ar tevi! — teica mūks un pamāja ar cepuri.

— Dievs ar tevi! — es atbildēju.

Ceļinieks apstājās un mirkšķināja acis.

— Oho! — viņš priecājās. — Ražens lietutiņš, vai ne! Kāds gaiss! Šāds lietus ir kā visbrīnišķīgākais vīns!

Viņš pamirkšķināja, māja ar roku, grozīja kailo galvu uz visām pusēm un tad atkal pamirkšķināja.

— Tas tik ir koks! Vai skābardis? Tik tiešām, šī pasaule ir viens vienīgs brīnums.

Skaista esot pasaule, jā.

Es smējos.

Ceļinieks devās tālāk, un es gāju viņam blakus.

— Un šie krāsu toņi! Sarkans, dzeltens, zaļš, kādu vien vēlies! Brīnum jauki! Mežs ir tik liels, plašs, — un, vai redzi, draugs, cik augstas debesis, lai gan smidzina lietus. Cik augstas! Augstas! Dievs, cik augstas ir tavas debesis!

Gavilēdams viņš vicināja platmali.

— Dievs, cik augstas ir tavas debesis! — viņš sauca un izpleta rokas.

Pār ceļu pārskrēja vāverīte.

— Velniņš! — viņš iesaucās. — Vai tu to redzēji? Velnišķīgs dzīvnieciņš, tam tik ir aste! Un — špuks! — veikli augšā kokā. Hoplā, — apmet loku. Tur tas sēž. Vai redzi? Vāverīte. Lūk, cik jauks, viltīgs un gudrs dzīvnieciņš. Ilgus gadus es neesmu nevienu redzējis. A! Ha, ha, drāžas atkal prom! Lidot lido no koka uz koku, lēcieni pa metri pieci.

Ik uz soļa no bālā, mazā vīriņa lūpām atskanēja jūsmīgs sauciens. Šķita, ka viņš gadiem ilgi būtu bijis saistīts pie slimnīcas gultas un tikai šodien atstājis piesmakušo istabu.

— Ak tu varde! Kur tad nu, draudziņ, kur? Hoplā!

Es smējos. Nevarēju vien nobrīnīties un nopriecāties

par šo dīvaino ceļinieku, kam bija tik līksms prāts. Patiesi, viņš mani bija sastapis īstā laikā. Šodien labprāt ielaidos sarunās, jo nedēļām ilgi ne ar vienu nebiju pārmijis ne vārda.

Es apjautājos, vai viņš bijis slims.

Jā, smagi slims. Bet nu viņš esot atkal vesels. Neviens nevarot ne iedomāties, cik viņš jūtoties laimīgs. Vislaimīgākais cilvēks pasaulē.

— Kā tad tā?

Ceļinieks apstājās, mirkšķināja acis un smējās. Savādi bija noskatīties, kā šī bēdu izmocītā, pelēku grumbu izvagotā seja atplauka smaidā. Viņa šauri piemiegtās acis mirklī kļuva mirdzošas un lielas kā spoles.

- Palūkojies uz mani, draugs! Prieks skatīties, vai ne! īsts retums, kad es tev saku. Vai tu ar zini, kas iet tev blakus? Varbūt tu domā, ka esmu nerrs? īsi un skaidri — palūkojies uz mani, tu redzi vislaimīgāko cilvēku pasaulē.

Uzsitu viņam ar plaukstu pa plecu, tā ka mazais vīrelis gandrīz nokrita uz ceļiem.

— Lieliska sagadīšanās, draugs! — es smiedamies iesaucos un zemu paklanījos. — Es esmu tavs bra-

* lis — arī laimīgākais cilvēks pasaulē.

— He, he, he, he!

— Ha, ha, ha!

Mēs smējāmies locīdamies, un izskatījās tā, it kā mēs viens otram zemu klanītos. Stāvējām rudenīgajā mežā uz ceļa lietū un klanījāmies.

— Vai tad tu tam netici? — es jautāju. — Mīļais draugs, kāda laime man uzsmaidījusi! Es esmu Untern-celles dzelzceļa sargs. Skatos, ka gar dzelzceļa uzbērumu vienmēr skraida kāds suns, es noķeru šo suni, mēģinu

saukt gan šā, gan tā, — vārdu sakot, noķeru viņu un aizvedu pie īpašnieka. Vai tu redzēji tur to pili lejā?

— Jā, skaista pils!

— Nu, tad klausies tālāk. Aizvedu viņam suni. «Cik tu prasi par atradumu?» viņš jautā. Pavisam īsi un aši, kā jau bagāti ļaudis; viņš gribēja tūlīt pat doties izbraukumā ar savu sievu. Cik viņam skaista sieva, mīļais, nu kad tev saku! Slaida gaišmate un tik valdzinoši smaida. Cirtas vijas ap vaigiem kā mazam bērnam. Acis spožas, zilas kā neaizmirstules. Balss kā lakstīgalai. Kad viņa runā ...

— Nu, cik tad tu prasīji?

— Es prasīju piecas markas. Vai tev liekas par daudz?

— Te svarīgi zināt, cik ilgi tu suni kopi.

— Sešas nedēļas.

— Tad nav par daudz.

— Nu kā tev liekas, kas notika? Kungs sāka smieties. Un arī viņa skaistā sieva smējās. Vēl nevienu sievieti es neesmu dzirdējis tā smejamies. «Ingeborga,» kungs teica, «viņš prasa piecas markas.» Skaistā sieva nosauca mani par muļķi. Un viņi abi smējās. Nu kā tu domā, cik viņi man iedeva?

— Divdesmit markas?

— Divi tūkstoši! — Es saucu tik skaļi, ka mežā atbalsojās.

— Ha, ha! He, he, he! Lēnāk, lēnāk, — sauca mazais vīrelis tikpat skāņi.

— Jā, divi tūkstoši mārku! Es tev parādīšu. — Es izņēmu kabatas portfeli.

— Te tās ir. Vai redzi? Tātad es nemeloju. Tu nevari iedomāties, kas tas bija par suni! Godalgots, visās malās godalgots. Tuvākajā laikā viņu vedīšot uz Ameriku.

— Dīvaini gan, ļoti ļoti dīvaini!

— Jā gan, ja cilvēkam ir laime, tad pat godalgoti suņi ieskrien viņa mājās. Nu ko tu tagad sacīsi, ja es apgalvošu, ka esmu laimīgākais cilvēks pasaulē?

— Iesim vien tālāk, — ceļinieks teica, — ejot var tikpat labi sarunāties. Pat tad, ja es pieņemtu, ka tas tiesa, pat tad tava laime nav tik liela kā manējā. Tavējā ir pasaulīga. Nauda nenes laimi. Tiesa, tu vari iegūt daudz skaistu un derīgu lietu. Bet mana laime ir dziļāka; tā mīt sirdī, jā, tur tā klusi dreb! Es esmu tikpat kā no jauna piedzimis, — vai tu to saproti, varu atkal dzīvot un justies brīvs; es ceļoju pa skaisto pasauli, ceļošu vēl pāris nedēļu, tad būšu mājās pie savas sievas; man ir divi bērni, kuri jau apmeklē skolu. Meitene un puika. Vai tas nav pavisam kas cits, ko? Varbūt arī tev mājā ir .. .

— Protams, protams. Tikai skolā mani bērni vēl neiet. Hm. Es jau tevi saprotu, tu esi atguvis veselību, pēc gariem gadiem atkal redzēsies ar savējiem, taču ari es, draugs, esmu ļoti laimīgs, pat ļoti. Kad jūtos laimīgs, tad labprāt vēlos citiem sagādāt prieku, — saki, vai arī tev ir tāpat?

Tā esot parasta cilvēciska īpašība.

— Nu paklausies! Es tikpat labi varēju saņemt tikai tūkstoš mārku. Kā būtu, ja mēs dalītos? Man nav vajadzīga nauda.

Ceļinieks mirkšķināja acis un smējās. Viņš ar roku paplikšķināja pa kabatu, un tur it kā ieskanējās dālderi.

Viņš paklakšķināja ar mēli. — Tur, lūk, ir mana nauda, vairāk man nevajag, — viņš teica. — Esmu, draudziņ, tik laimīgs, ka nauda man nav nekādā svarā.

Gan būs labi, mana sieva ir iegādājusies adāmmašīnu, viņa ir ļoti darbīga un cītīga.

Nu, ja viņš bija tik lepns .. .

— Nesabojāsim savu labo omu, — teica mazais vīriņš, — jo mēs taču esam laimīgākie cilvēki pasaulē. Tev ir laba sirds, un tu esi arī laimīgs, jā gan, jo citādi tu tā nesmaidītu. Es labi pazīstu cilvēku smieklus un smaidus, es biju tur, kur reti smejas, — vai saproti? Tu esi tik laimīgs, ka tev tīk jokus dzīt. Vai zini ko, es skatos uz tavām rokām, tu neesi dzelzceļa sargs, nē!

Ha, ha!

— Nē. Vai tad dzelzceļa sargam ir tāds kabatas portfelis? Kur tu kaut ko tādu esi redzējis? Dzelzceļa sargs arī runā pavisam citādi. Es esmu ceļinieks un pazīstu dzelzceļa sargus labāk nekā tu. Un kur tad ņemsi tādu nelgu, kas maksās divtūkstoš markas par to, ka mājās atvests suns? Mēs taču neesam Amerikā! Es labi zinu, ka tu esi no pils, kas atrodas tur lejā, varbūt pats pils īpašnieks.. .

Es smējos.

— Ak tu gudrinieks, gudrinieks! Vai tad man katram jāstāsta, kāpēc esmu laimīgs? Nu, es tev varu atzīties, ka tas par suni, protams, bija meli. Bet nu es gribu tev pasacīt taisnību. Šodien saņēmu vēstuli no savas sievas. Viņa atrodas kūrortā. Viņai piedzimis bērns — zēns!

— Ak tā, tā! — Jā, tā jau ir lielāka laime! Apsveicu, apsveicu!

— Pateicos!

Biju spiests novērsties. Pēkšņi man acīs sariesās asaras. Cik muļķīgi tas bija!

Mazais vīriņš blisināja acis. Viņš jocīgi pakratīja galvu.

— Kas tev notika? — viņš ieprasījās. — Tu izturies tik savādi — tik savādi, — ai, ai!

— Tas nekas, — es teicu un pasmējos, atmezdams atpakaļ galvu.

— Jo labāk. Man laikam tikai tā šķita — arī tavs smaids ir tik dīvains. Dzīvo vesels! Vēl ko, — vaļsirdība, draugs, modina arī otrā cilvēkā vaļsirdību. Apskati vien mani vērīgāk, manu seju, manus apcirptos matus. Ja neesi akls, tad sapratīsi, no kādas slimnīcas es atgriežos. Četri gadi! Tas bija ļauns un vieglprātīgs solis! Tagad viss garām, viss garām, — dzīvo vesels!

Mēs pakratījām viens otram roku.

Mazais vīriņš steidzīgiem soļiem devās lejup no kalna. Reizēm viņš paskatījās atpakaļ un, cepuri vicinādams, man priecīgi sauca ardievas.

Un arī es pavicināju pretī un gavilēdams atbildēju viņam.

Drīz vien vairs viņu neredzēju, viņš izgaisa manām acīm krēslainajā ielejā.

Bet vēl labu laiku dzirdēju viņa līksmos ardievu saucienus, un arī es atbildēju, kamēr vairs nekas nebija saklausāms.

Brīnišķīga diena!

33

Vēstule aizrakstīta, medaljons nosūtīts. Daudz pūļu man prasīja šī vēstule. Nu, es jau reti rakstu vēstules. Šī vēstule nedrīkstēja būt skumja, tam bija savs iemesls; tā nedrīkstēja būt arī līksma — arī tam bija savs iemesls. Es rakstīju par Pako. Ka Pako bija

pazudis, sešas nedēļas klaiņojis apkārt, bet tagad ir mājās pie manis. Taču suns ir slims un nemierīgs. Reizēm viņš pat ņurd, kad viņu paglauda, un ir sapīcis kā īsts slimnieks. Starp acīm viņam ievilkušās grumbas, un viņš patiesi izskatās sirdīgs. Bet es ceru, ka ar Pako drīz vien ies uz labo pusi. Un nu sūtu jums daudz, daudz sveicienu, mīļie draugi!

Jā, patiesi, — ko gan citu es varēju rakstīt? Vēstule uzrakstīta, medaljons nosūtīts. Es labprāt to būtu paturējis. Es to vēl labi aplūkoju un tikai tad iesaiņoju. Ingeborgai bija Kārlis, viņa varēja tērzēt, smieties, toties man bija tikai... Bet Ingeborgai to vajag. Nu labi!

No Ingeborgas mantām paturēju sev tikai mazu, zaļu stikla vāzīti. Viss cits palika Ingeborgas istabās. Šīs telpas bija aizslēgtas uz visiem laikiem, un to atslēgas glabājās vecu apģērbu skapī.

Vajadzēja sākt jaunu dzīvi!

Taču zaļo vāzīti es paturēju. Tā stāvēja uz flīģeļa, un ikreiz, kad gāju garām, pametu uz to acis. Pēc formas un krāsas tā atgādināja negatavu citronu. To rotāja zeltaina svītriņa gar malu. Stikls bija grumbuļains kā negluds ledus.

Dienas ritēja.

Es cerēju, ka drīz atkal pienāks no Ingeborgas vēstule. «Esmu saņēmusi no Tevis vēstuli un medaljonu,» tā viņa droši vien rakstīs. Sēdēju savā istabā, šķirstīju zīmējumu mapi un gaidīju — varbūt pienāks vēstule, — vai arī gāju uz mežu un domāju, ka, mājās pārnākot, vēstule būs klāt. Kas to varēja zināt!

Dienas ritēja. Drūmas dienas. Vējš auroja un trieca rūtīs netīras lapas, kas pielipa pie stikla. Pļavā mana loga priekšā no meža sanestās sakaltušās lapas uzsaka

deju. Gaisā uzvirpuļoja augsts lapu stabs, kas griezdamies pazuda mežā. Koki stāvēja kaili, un starp zariem pēkšņi kļuva redzams ciema baznīcas tornis. Rudens vēl-ziedītes bija novītušas un satrūdējušas, nekur vairs nemanīja neviena zieda.

Liela, melna vārna šūpojās skābarža augšējos zaros; virs meža kāpa zilgana dūmu strūkliņa no neliela ugunskura.

Smagi mākoņi slīdēja pār kalniem, tie reizēm aizķērās kalnu virsotnēs, un tad lietus gāza kā ar spaiņiem cauru dienu un nakti, tā ka likās, pili aizskalos projām.

Bieži pie manis ienāca vecā Marija. Es paskatījos uz viņas rokām. Viņa nesa zāļu tableti, šķīvi ar ēdienu sunim un atslēgu saišķi.

Tikai pacietību, pacietību. Ingeborgai ir ļoti daudz darba. Viņa taču tā rakstīja. «Manas dienas ir aizņemtas ar dziedāšanas stundām. Man ir ļoti talantīgs skolotājs — komponists Holgers Hunts, Kārļa paziņa. Pašlaik viņš komponē operu. «Merlina» sauc šo operu. Viņš ir ļoti stingrs, un man daudz jāstrādā.»

Bet gan jau viņai atlikšot brīdis, lai atrakstītu.

Pavadīju augas dienas bibliotēkā. Man bija jāmācās, grāmatas atklāja bezgala daudz brīnumu.

Kas noticis ar Pako?

— Pako, kas tev kait?

Pako guļ kamīna priekšā uz paklāja un paver acis, Viņš ir slims, stings un stiklains ir viņa skatiens. Viņš gandrīz neko vairs neēd un ir briesmīgi izdēdējis. Suns kļuvis tik vārgs, ka tikko var paluncināt asti un pakustināt ausis.

Tiklīdz suni aizskaru, spalva viņam uz muguras sabozās un viņš īgni ņurdēja. Neviens nedrīkstēja nākt ne tuvumā, un ēdienu viņš ņēma tikai no manas rokas. Kad istabā ienāca kalpone, lai ieliktu kamīnā malku, Pako sirdīgi rūca un atņirdza zobus.

Biju par suni ļoti noraizējies. Taču, par viņu rūpēdamies, es izklaidējos; kopu viņu kā māte bērnu.

— Būs jau labi, Pako, tikai saņem dūšu! — es teicu un notupos uz grīdas viņam blakus. — Tikai dūšu, mīļais!

Bet viņam nekļuva labāk, nelīdzēja vairs nekas, un kādā vētrainā naktī Pako piepeši piecēlās kājās un sāka skaļi riet. Tā bija mežonīga un izsalkuša dzīvnieka aizsmakusi riešana.

Es sēdēju pie rakstāmgalda un lasīju. Lasīju bībeles stāstu par brīnišķīgo ķēniņieni Esteri. Uz galda man blakus stāvēja svečturis, un uz sienas dīvaini liela krita mana ēna.

Logā sitās zari, — vai nu šis troksnis, vai arī ēna uz sienas bija izbiedējuši Pako.

Es centos ar laipniem vārdiem suni nomierināt. Bet Pako atkal spalgi un dusmīgi ierējās, un viņa balss skanēja tik svešādi un baismīgi, ka man pār muguru pārskrēja trīsas.

— Mierā, Pako! — es iesaucos.

Izkāmējušais dzīvnieks nekustīgi stāvēja uz garajām, tievajām kājām, un spalva uz muguras viņam bija sacēlusies gaisā. Suņa acis gailēja ar dzeltenīgi zaļu spīdumu kā kaķim tumsā uz ceļa. No mutes tecēja slienas un pilēja uz grīdas.

Nu tas sākās .. .

Tiklīdz es mazliet pakustējos, Pako pacēla gaisā purnu; paspīdēja augšējie zobi. Viņš iešņācās kā kaķis.

«Pako kļuvis traks,» es nodomāju, un man aiz sāpēm pagura sirds. Tas notika tik piepeši. Ar pūlēm savaldījos, lai nenomestos blakus sunim uz grīdas un to neapkamptu.

Pako acis zalgoja kā briljanti, kad noliektu galvu viņš nāca man klāt. Tas jau bija sagaidāms.

Es paķēru no rakstāmgalda grāmatu un, cik spēka, triecu ar to sunim pa galvu. Pako atlēca atpakaļ un sāka skaļi riet.

Tad es to izdarīju. Izņēmu no atvilktnes revolveri.

— Pako, draudziņ, panāc šurp! — es uzsaucu un mērķēju viņam taisni pierē. Asaras man aizmigloja acis.

Es izšāvu, Pako palēca sānis, sagrīļojās un sabruka. Otru lodi iešāvu viņam ausī. Viņš notrīsēja, izstiepa kājas un atmeta atpakaļ galvu. Pako bija beigts; ar stiklainu skatienu tā acis stingi vērās atzveltņa zīda pušķī, kas lēni šūpojās.

Šīs acis pēdējās bija skatījušas Ingeborgu . ..

Pa visu māju noskanēja spiedzīga, skaļa balss. Gaiteņos dimdēja steidzīgi soļi. Tad, nemaz nepieklauvējot, istabā iedrāzās vairākas tikai pa pusei apģērbušās kalpones. Gluži vai pamirušas aiz bailēm, tās blenza manī.

— Iznesiet suni ārā, — es sacīju, — un aprociet!

Viņas paņēma Pako un vilka to ārā no istabas. Suņa

galva nokārās lejup, un viņa acis lūkojās manī, kamēr viņš pazuda aiz durvīm.

Tik skaists un uzticīgs dzīvnieks bija Pako, tik gudrs, piemīlīgs, godīgs. Tik skaidras un līksmas bija viņa

acis, tik zīdaini mīksta baltā spalva. Un kādus lēcienus viņš prata taisīt! Viņš lidot lidoja un mēdza tā brāzties uz priekšu, ka ausis plīvoja kā balti karodziņi. Kreisajos sānos Pako bija daži melni plankumiņi, it kā viņam kāds būtu iesviedis ar tintnīcu, — kā Ingeborga mēdza teikt. Viņš bija tik pateicīgs. Tiklīdz viņam uzsauca kaut vienu vārdu, acis tūlīt iezibējās, ja pateica divus, — viņš jau lēkāja aiz prieka, bet, ja kāds ar viņu parunāja vairāk, tad viņš nolikās runātājam pie kājām un luncināja asti.

Tagad biju palicis viens. Dienu no dienas, nakti pēc nakts.

Nebija viegli paciest tādu dzīvi!

Papurināju galvu un pasmaidīju: cik bēdīga ziema! Bieži man ienāca prātā Hermanis Eke, Entenveiheras pils īpašnieks, kuru bija atstājusi Eva.

Varbūt arī Hermanim Ekem bija piederējis suns, varbūt arī tas bija palicis traks? Tagad es labi pazinu Hermani Eki. Jā, es domās to redzēju pavisam skaidri.

Tāds, jā, tieši tāds viņš izskatījās! Ja satiec cilvēku ar bālu seju, augstu savilktiem uzacu lokiem, lielām, izbrīnās pilnām, neko neredzošām acīm un sāpju smaidu uz lūpām, tad zini — tas ir viņš!

Te būs viņa dzīves stāsts. Es to uzrakstīju, jo mani mocīja skumjas.

Kāds vīrs, domās iegrimis, staigā pa savu māju. Tas ir Hermanis Eke. Ko gan viņš domā? Saltums valda viņa mājā, — viņš var bāzt rokas kaut ugunī, bet tās vienmēr aukstas. Te ir tik klusi. Bailes un tumsa naktīs ložņā ap māju, kas šķiet kā melns zārks, kuram pakaļ, žēli aurodams, drāžas vējš.

Dziļa nakts; Hermanis Eke ar sveci rokā klīst pa istabām. Viņš iet no vienas otrā un kaut ko meklē. Ko gan viņš meklē?

Evas nav šeit, nē.

Istabā džinkst ods. Hermanis smaida. Ods, — viņš saka un pavada to ar acīm. Viņš iet garām spogulim un aizver plakstiņus, viņš negrib redzēt savu seju.

Ar sveci rokā viņš klīst pa māju; sveces liesma šaudās un klusi izdveš skaņu. Hermanis nobīstas un pagriežas atpakaļ; aiz rakstāmgalda pavīd ēna. Viņš dodas tālāk, bet mana, ka ēna izlien no paslēptuves. Viņš redz, ka tā aug aizvien lielāka, stiepjas pāri visai sienai, griestiem un kā tumša, gara roka grib saķert viņu aiz matiem; gluži kā pārogļojusies šī roka šūpojas pār viņa galvu.

Tad viņš iekliedzas.

Kas jums kait, kungs?

Nekas.

O!

Hermanis Eke stāv pie loga un raugās lejup uz ceļu. Vai klusajā ziemas gaisā neieskanas kamanu zvārguļi? Šurp traucas pajūgs. Uz kurieni gan traucas šis pajūgs? Pie kaimiņa Dona.

Vai tik nebrauc kāds ziņnesis? Aiz satraukuma nācējs streipuļo un māj ar lakatiņu. Nē, tas ir iedzēries vīrs ar baltu nastiņu rokā. Varbūt viņš atgriežas no kāzu go-dībām.

Ja tas nenotiks šodien, tad notiks rīt.

Viņš, Hermanis Eke, sastopams visur. Gan mežā, gan tīrumā un ciemā. Bet viņš vairs nesmaida, viņš kļuvis bāls, un viņa platās acis raugās ar izbrīnu. Hermanis iet lēniem soļiem, it kā kaut ko meklēdams pa zemi.

Viņš iegriežas saimes istabā pie puišiem un meitām, jo vēlas parunāties. Viņš izprašņā tos, un tie atbild. Aizvien vairāk runā viņš pats, bet aizvien mazāk tie citi. Viņš apsēžas un tērgo, tērgo bez mitas. Visi lūkojas viņā. Tad viņš pieceļas un aiziet.

Metas krēsla, drūms, drēgns vakars, nav ne mēnesnīcas, ne zvaigžņu, visur miklums, tumsa; uz ceļa vējš uznes slapjo sniega grīsti. Hermanis Eke dodas lejā uz ciemu un ieiet krogā.

Tur salasījušies jaunie ļaudis. Puiši un meitas. Meičas pieglaudušas galvu puišiem pie pleca vai arī sēž tiem uz ceļiem.

Izmeties kreklā, atstūmis cepuri pakausī, kāds jauneklis spēlē ģitāru.

— Labvakar, cieminieki, — sveicina Hermanis Eke.

— Labvakar!

Skan ģitāra, un puisis dzied. Viņš dzied par vērsi, par raibu govi un par to, ka meitene stāv turpat blakus un smaida.

Tā viņš dzied, un meičas smejas, bet puiši tās cieši glauž sev klāt.

Neliela auguma jauneklis, drēbnieks, platu muti kaut ko stāsta. Viņš apgalvo, ka esot bez kauliem. Viņam neesot kaulu, viņu varot pērt, bet viņš nejūtot sāpes. Divi no puišiem paķer viņu aiz kājām un rokām, sašūpo augšup lejup un tad sviež pret durvīm tā, ka tās nokrakšķ. Drēbnieks uzraušas kājās. Viņš neko nav jutis, jo viņam taču nav kaulu.

Puiši smejas, ka skan vien, un meičas spiedz.

Hermanis Eke smaida. Viņš samaksā rēķinu un dodas prom. Dieva miers ar jums, labie ļautiņi, viņš saka.

Daži iespurdzas, un kāds piebilst: āmen!

Kad viņi kļūs veci, tad sapratis, ko nozīmē, ja saka: dieva miers ar jums, labie ļautiņi.

Hermanis Eke klīst pa tumšajiem, grambainajiem ciema ceļiem. Kur vien viņš pamana gaišu logu, tur pielavās klāt. Kā zaglis viņš ložņā ap zemnieku mājām un paslepšus raugās apgaismotajos logos. Kādās mājās zemniece mīca un izrullē ar veltni mīklu; zemnieks stāv pie gultas un lēnām velk nost drānas. Citur jauna māte mazgā bērnu; bērns tā spārdās, ka ūdens šļakstās loga rūtīs. Ložņātājs pielavās gan šur, gan tur un pie gaišajiem logiem paliek stāvot. Lūk, puisēns sēž un lasa grāmatu. Tas kustina lūpas, un Hermanis dzird, ka puika mācās. Viņš saklausa vārdus, ko puika saka. «Svēts, svēts, svēts ir tas kungs Cebaots, un visas zemes teic tā godību. Svēts, svēts, — māmiņ,» viņš piepeši skaļi iesaucas, «kāds stāv pie loga!»

Ložņātājs iebēg pašā tumšākajā ielā.

Pie kāda žoga atskan čuksti. Ložņātājs stāv aiz malkas grēdas un dzird, ka divi sačukstas. Ir tumšs, bet viņš redz to sejas un rokas. Puisis knibinās meitenei gar ņieburu, kaut kas gaišs pavīd gar ņiebura malu. Pēkšņi nokrakšķ lūstošs zars.

Hm, norūc puisis, nolaiž rokas un panāk tuvāk.

Vienā lēcienā ložņātājs iedrāžas mežā. Viņš ir gluži bez elpas.

Tas ir Hermanis Eke.

Viņš maldās pa mežu. Tad nometas tumsa uz ceļiem un saka:

«Es metos uz ceļiem. Es metos uz ceļiem un esmu mežā tik viens.»

Asaras līst viņam pār vaigiem.

«Es metos uz ceļiem un esmu tik viens.»

Tas ir Hermanis Eke.

Hermani Eke, mīļais draugs, nebēdājies!

Viņš elso un nagiem plosa sev krūtis. Lai mūžīga svētlaime visiem cilvēkiem zemes virsū un man viena mierpilna stunda! — viņš sauc.

Vai negribi iedzert nāves zāles — nāves zāles?

Hermani Eke, labais draugs, neļaujies izmisumam!

Pie Hermaņa loga čivina putns, un Hermanis smaida. Viņš kavējas senās atmiņās. Putns aizlido, iestājas atkal klusums.

Arī Eva bija tāds putns, domā Hermanis. Kamēr putns dzied pie tava loga, klausies un priecājies, un pateicies dziedonim. Tu neatturēsi to aizlidot, ne ar vārdiem, ne lūgumiem vai gardiem cepumiem — prom tas būs un dziedās pie cita loga.

Hermanim Ekem nav vairs laimes, laime izgaisusi.

Ak ļaudis, ļaudis, vai jūs ko saprotat? Jums ir sievas un bērni, jūs varat tos skūpstīt un mīļot. Bet man tikai tukša istaba, vairāk nekas. Jūs neesat dzīvojuši kopā ar Ēvu un bijuši laimīgi! Vai jūs ko varat saprast?

Neko jūs nesaprotat!

Hermani Eke, mans labais labais draugs . ..

Agrāk, zināms, viņš nav bijis tik bezcerīgs un noskumis. Un, kā viņš miris, tas arī zināms!

Viņš miris svētlaimīgā nāvē.

Hermanis Eke.

34

Kad sāka snigt pirmais sniegs, pie manis atnāca un raudāja nelaimīga sieviete.

Tā bija bezbēdīgā Izabella ar spilgti sarkanajiem matiem un sirsnīgajām acīm.

Viņa raudāja un burzīja mutautiņu, kas bija mikls no asarām.

Es pa jokam teicu, ka viņš mani apprecējis aiz bēdām, bet tas vairs nav joks. Ai, cik es esmu nelaimīga! Mans vīrs ir zaudējis prātu. Viņš naktīs pa miegam runā, strīdas ar kādu sievieti, zākā to par meli, raud un sauc par vismīļāko un visdaiļāko! Nē, es uzskatu, ka Harijs ir pazudis cilvēks. Es esmu tikai tās otrās aizstājēja, vairāk nekas. Iedomājies tikai, es esmu tās aizstājēja.

Viņa raudāja, gauži raudāja.

— Harijs ir pazudis cilvēks. Jau kopš gadiem viņš ir prātā jucis. Arī smieties viņš smejas tikai tad, kad ir piedzēries; divdesmit glāzītes konjaka viņš izdzer vienā dienā! Harijs vairs nedrīkst spēlēt vijoli, tad viņu izsmies. Bet kādreiz viņš bija tik talantīgs! Viņa kompozīcijas vairs nav nekā vērtas. Tikai reizēm viņš vēl spēlē labi, vakaros, un tad es sēžu un klausos. Viņš mani paskatās. Es nespēlēju tev, pauž viņa acis. Un reiz viņš to arī pateica — viņš negribēja teikt, tomēr pateica.

Viņa raudāja, raudāja tik gauži. Es neteicu ne vārda.

— Jā, tikai pāris nedēļas bija jauki, ļoti jauki! Harijs teica, ka es esot viņu izglābusi. Bet tagad — viņš dienām dodas projām ar savu mašīnu. Un tā nu viņš, lai gan ir tik nervozs, ka nevar pār laipu pāriet, joņo naktī, sniegputenī. Uz kurieni? To es nezinu. Tad viņš atgriežas mirdzošām acīm un, domās iegrimis, smaida. Nē, es nevaru paciest šo smaidu, šo acu mirdzumu — ai!

Viņa raudāja, gauži raudāja.

— Harijs ir tik labs cilvēks, tik sirsnīgs un mīļš zēns, — par ko tik viņš nebūtu kļuvis! Es viņu pazinu jau pirms daudziem gadiem, viņš spēlēja vijoli, tas bija jaunībā, kad sirds tik viegla, jūsmīga, līksma — un tagad ...

— Kāpēc tu neaizej no viņa? — es Izabellai jautāju. Viņa paskatījās man acīs. — Kā tad tā? Es taču viņu

mīlu.

— Tad esi pret viņu, cik vien iespējams, laba. Uzmundrini viņu, ceļo kopā ar viņu, ceļo, uz kurieni vien viņš vēlas . . .

— Jā, bet paklausies, Aksel, kādu atmaksu es saņemšu par to, ka viņu mīlu, kādu?

— Tu vari atrasties viņa tuvumā, — es atbildēju. Viešņa paraudzījās uz mani. Viņa mani nesaprata.

— Es aiziešu bojā! — viņa iešņukstējās...

Slavens burvis sarakstījis jauku un skaistu grāmatu,

bet ikvienam, kas to izlasa, jāmirst. Tomēr visi lasa, lai gan zina, ka jāmirst.

35

Man nekļuva labāk, nē.

Reizēm gan man šķita, ka sāku atspirgt, bet es maldījos. Daudz daudz strādāju. Droši varu apgalvot, ka nekad mūžā neesmu tā lasījis un mācījies kā tajā ziemā. Es iedziļinājos grāmatās par svešām zemēm; mācījos šo zemju valodu, jo varēja taču gadīties, ka drīz ceļošu uz turieni, kur nepazīst dzelzceļa sliežu. Man nav īpašas specialitātes, man nav īpašu dotību un talanta,

jo tādam lietām neatrodu ne laika, ne patikas. Esmu cēlies no vecas dzimtas, deģenerējies, dzīves izlutināts un piederu pie tās šķiras, kura palēnām izmirst. Bet cilvēks pamazām kļūst praktiskāks, drīz vien tas stādīs tikai dārzeņus un audzēs lopus; es to nevēlos.

Jā, esmu daudz strādājis.

Strādāju, lai aizmirstos. Gāju medībās, klaiņāju līdz nogurumam, biju pavisam mierīgs. Bet pēkšņi man ienāca prātā Ingeborga, tik krāšņa, tik brīnišķīga — un tad mans miers bija vējā, sāpes plosīja sirdi, un es sapratu, ka vēl vienmēr atrodos bezdibeņa malā un mana dvēsele nekad vairs negūs miera.

Rakstīju Ingeborgai neskaitāmas vēstules, bet nenosūtīju. Rakstīju tikai tāpēc, lai gūtu mieru.

Lūk, viena no manām vēstulēm.

«Ingeborga, drūma doma māc manu sirdi, joprojām mokos ar šo domu. Tā vilina, uzbur acu priekšā māņus, tā sauc un aicina, cīnos ar to, tik grūta un izmisuma pilna ir šī cīņa!

Palīdzi man! Ar katru dienu šī doma kļūst neatvairāmāka. Tā vairs nevilina, bet ņirgājas un izsmej mani. Tā slepenībā jau triumfē.»

Uzrakstīju atkal citu, kas skanēja tā:

«Nāc, Ingeborga, nāc! Izstieptām rokām gaidu Tevi. Brauc šurp, te ir Tava dzimtā puse.

Nāc, nāc, Ingeborga, uzcelšu Tev rožu vārtus, gaišs karogs plīvos mežā katrā kokā, tūkstošiem sveču iedegšu visās istabās, metīšos ceļos, asarām slacīšu un skūpstiem pārklāšu Tavas kājas. Ingeborga, es Tev teikšu, — vai Tu tiešām esi atnākusi? Mana Tu esi, un es esmu Tavs!

Nāc, nāc, Ingeborga, es atrodos bezdibeņa malā, nespēju vairs dzīvot, izlūdzos Tev kaut vienu vārdu, kaut vienu vienīgu vārdu.»

Ar valgām acīm rakstīju šo vēstuli.

Tad bāls un satriekts uzrakstīju vēl vienu.

«Ingeborga, šodien es nevēlos runāt par mīlestību. Nē, šodien es gribu Tev izsūdzēt grēkus. Mani pamodušās grēcīgas vēlēšanās, grēcīgas domas, Ingeborga. Vēlos Tevi cieši apskaut un piekļaut sev klāt. Tikai vēl vienu vienīgu reizi! Es gribētu redzēt Tavus kuplos matus, viegli noglaudīt Tavu skaisto galvu. Vēlētos ari Tevi noskūpstīt, tikai vēl reizi, pēdējo reizi! Ha, ha, tāds nu es esmu. Tikai vēlreiz es vēlētos skūpstīt Tavas krūtis, tikai reizi vēl pusnakts stundā būt pie Tevis ...

Kā nezāles manī sadīgušas arī ļaunas domas, nespēju tās aizgainīt; ļauna roka tās iesējusi manā sirdī. «Varbūt Tu esi slikti izturējusies pret mani?» es domāju.

Tad mana sirds sāka strauji pukstēt, īsu brīdi tā pukstēja tik neprātīgi, ka jutos jau pietiekami nosodīts. Piedod man!

Es Tevi mīlu. Bieži manas lūpas pieskaras spilvenam tai vietā, kur .. .»

Tad, izbaiļu mocīts, uzrakstīju vēl vienu vēstuli:

«Ai draugi, draugi! Vai jūs spējat to saprast? Es jūtu vēl katru skūpstu, katru rokas spiedienu, katru skatienu. Kā karstas lāses tie krīt manā sirdī. Es jūtu visu, visu, — kāpēc jūs mani spīdzināt! Jūs nomokāt mani līdz nāvei, līdz nāvei!»

Es strādāju, strādāju nepārtraukti, iespiedu galvu plaukstās, neskatījos ne pa kreisi, ne labi. Dažas rindas lasīju desmitiem reižu, es piespiedu sevi strādāt.

Mežs grima nakts tumsā, visapkārt tikai sniegs. Izdzirdu līdzās soļus. Tas bija netālu no manas mājas. Kāda balss skanēja turpat man blakus. Tā kaut ko čukstēja. Es negribēju klausīties. Balss čukstēja: «Es viņu redzēju, viņa valkā platu, pelēku kažokādas apmetni. Tik skaista un īpatnēja viņa ir, ka visi noraugās viņā. Blakus viņai platiem soļiem gāja liela auguma vīrietis. Tam bija iesarkani mati.»

Man aizrāvās elpa, sirds nemierīgi dauzījās. Es klausījos, lai gan negribēju neko dzirdēt. Balss mani vilināja.

«Es viņu esmu bieži redzējusi,» balss čukstēja, «ļoti bieži. Redzēju viņu arī kopā ar komponistu Holgeru Huntu. Viņa to apbrīno, redzēju to pēc viņas skatiena. Ha, ha — es viņu labi aplūkoju, braucu pavisam lēni, man uz acīm brilles un galvā kapuce, neviens man nepievērš uzmanību. Lielisks izgudrojums, šāds automobilis.»

Es nogriezos pa sānceļu. Balss man atkal gāja blakus. «Es redzēju viņas roku, tā novilka cimdu, lai izņemtu no somiņas naudu. Viņas roka bija balta kā sniegs, kakls atsegts pat ziemā. Es cieši ieskatījos viņai acīs — ak dievs, šīs acis! Viņa pagaidīja, kamēr mana mašīna pabrauca garām. Ha, ha, jau sen gribēju jums to izstāstīt, es klaiņāju ap jūsu māju, bet nekad jūs nesatiku. Man patīk klaiņāt ap jūsu māju, jā, protams, — ir grūti to saprast, bet viņu nav iespējams aizmirst, nē. Ha, ha, bet viņa gan viegli aizmirst! Viņa dzīvo vienai dienai. Vai nav taisnība? Viņa ir piemīlīga kā bērns un arī nežēlīga kā bērns — viņa melo, ka

nevarot ne puķi samīt, bet cilvēku spēj nomocīt līdz nāvei.»

Steidzos projām, skriešus metos mežā.

Aizsūtīju ar kurjeru uz Sarkano Skābardi vēstuli. «Es eju uz mežu tikai ar pielādētu bisi!» tur bija rakstīts.

Harijs Uzedoms man atbildēja: «Piedodiet, piedodiet, es taču tā negribēju.»

Es viņu nicināju. Bet es nebiju aizmirsis, cik aizrautīgi toreiz mežā skanēja vijole, kad viņš spēlēja par raudošo laimi.

Dažas nedēļas vēlāk uzzināju, ka Harijs Uzedoms mēģinājis izdarīt pašnāvību. Viņš izlēcis pa logu. Uzedoms esot smagi ievainots, bet viņu izdošoties glābt.

Es satrūkos ...

Likās, kaut kas klājās pār mani, apņēma aizvien ciešāk, es vairījos, bet šis kaut kas mani slāpēja un ietina arvien ciešāk.

Naktī un tumsā nogrims kāds cilvēks, nogrims, es to zinu.

37

Kļuva aizvien ļaunāk. Tad tas sākās . ..

Ingeborga ir atgriezusies. Vai tas iespējams?

Es sēdēju istabā un nedzirdēju ne ratu rīboņu, ne soļu dipoņu. Durvis atvērās, un Ingeborga stāvēja uz sliekšņa.

Viņa bija ģērbusies biezā ceļojuma mētelī, un seja viņai gandrīz pazuda kažokādas apkaklē. Salā nosār-tusi bija viņas seja, mazā, nosalusī, smaidošā bērna seja.

«Ha, ha, ha!» smējās Ingeborga. «Vai tu vairs mani nepazīsti?» Es neko nevarēju aptvert. Piecēlos un

smaidīju. Kustināju lupas, bet nespeju pateikt ne vārda.

Tad Ingeborga atkal iesmējās un sacīja, ka viņa, kā jau solījusies, atbraukusi mani apciemot. Uz diviem mēnešiem.

«Ha, ha, ha, — saki taču «labdien», Aksel!»

Sniedzu viņai roku, vēl aizvien nevarēju atjēgties. Uz kažoka un Ingeborgas zeltainajām cirtām kusa sīkas sniega zvaigznītes. Ingeborgas balss bija kļuvusi spēcīgāka un skanīgāka.

«Sveicināta, Ingeborga!»

«Ai, ai Aksel, Aksel! Vai tad tu mani nenoskūpstīsi? Noskūpsti taču mani. Es jau nedēļām ilgi esmu ar prieku gaidījusi šo skūpstu.»

Sirds man apstājās pukstēt. Es noskūpstīju Ingeborgu uz lūpām un zaudēju samaņu.. .

Pamodos.

Gulēju istabā uz dīvāna. Metās krēsla. Miklos, melnos kastaņas zarus klāja sniegs; kādā zarā uzmetās zvirbulis un notrauca sniegu.

— Nekur vairs nav miera, — es čukstēju. Jutos līdz nāvei noguris, jau vairākas dienas nebiju gulējis. Ļauni viltīgas domas perinājās manās smadzenēs; dienā, kad biju nomodā, es vēl varēju sevi apmānīt, bet miegā pa sapņiem man nebija spēka cīnīties pret šīm domām. Klusībā sev teicu: «Es pat vairs miegā nevaru atrast miera, — nekas cits man nav atlicis kā vienīgi tas. Nē, firsts to nedrīkst, baņķieris, jā, tas var kaut ko tādu atļauties, bet firsts ne. Ak, tā ir naiva runāšana! Drūmās domas tomēr manī ņēmušas virsroku!»

Pieceļos, parakņājos pa rakstāmgalda atvilktni un dodos projām no mājas. Apkārtne tinas pelēcīgi zilgā

ziemas krēslā. Viss dus ziemas miegā — ir koki, ir dzīvnieki, tikai es nevaru gulēt. Drīz es to varēšu. Sniegs spīd zilgi kā tērauds; vakara sals pārvilcis tam pāri plānu ledus garozu, kas ejot krakšķ zem kājām. Paeju garām sievietes statujai; ap pleciem tai leduslāča ādas apmetnis, it kā tā gatavotos iet uz teātri. «Cst!» Vai tas skanēja no statujas lūpām? Melna tinte, salti spīguļodama, dzirkst pretim no strūklakas. Strūklaku ieskauj bieza ledus kārta — nelīdzena kā slimības saēsta āda.

Cauri parkam steidzos uz alu, kur mūžīgi krīt lāses. Vara sarkans, miglas loka ietverts mēness izlien no kokiem. Sniegs kļūst sārts kā tumšu asiņu piesūcies.

Alā valda klusums. Lāses nerit, ūdens palts sasalusi. Ledū redzama beigta varde, tā guļ, pagriezusi dzeltenu vēderu uz augšu. Sienas pārklājušās ar ledu, un augsts ledus stabs kā liela, taukiem nopilējusi svece sniedzas no klints līdz sasalušajai paltij.

Apsēžos sniegā. Pieduros kādam zaram, nobirst sniegs un aizkrīt man aiz apkakles; mani pārņem salti drebuļi. Izvelku no kabatas revolveri.

Visapkārt sniegs un ledus.

Vēl jo labāk, man pēkšņi iešaujas prātā, tik ātri nesatrūdēšu. Starp citu, tur jau viens guļ. Žēl, ka arī man nav dzeltenas vestes! Kas gan būtu varējis iedomāties, ka tas tik viegli?

Pielieku revolveri pie deniņiem un aizveru acis. Knik! Šāviens nesprāgst. Paraugos stobrā — pielādēts.

Un atkal es pielieku revolveri pie deniņiem. Te pēkšņi kāds aizskar man plecu un es atskatos. Laimīgais ceļinieks ar rūpju izvagoto seju skumīgi noliecas pār mani.

«Ai, ai draudziņ,» viņš rāmi saka un līdzjūtīgi pakrata pirkstu, «pasaulē gadās daudz kas ļaunaks nekā zaudēt sievieti. Četri gadi cietumā, mīļais, tas nav joks. Ak, dzīvot sasmakušā gaisā, nebrīvībā, neredzet ne debess stūrīti, tas, draugs, ir vēl daudz ļaunāk.»

«Vācies pie velna!» es iesaucos un piespiežu stobru pie sirds. Bet ceļinieks metas klāt un cieši satver manu roku. Man aizraujas elpa.

«Laid vaļā!» Es cīnos ar viņu. Saņemu visus spēkus, vēl viens rāviens, un es atbrīvoju savu roku. «Laid vaļā!»

Pamodos.

Gulēju joprojām uz dīvāna. Es nodrebēju.

Istabā kāds stāvēja, ietinies biezā mētelī, lielu platmali galvā. Viņam bija sārta, uzblīdusi seja un mazas, ļauni viltīgas, iešķības ačeles. Viņš stāvēja pie flīģeļa, tad paņēma zaļo vāzīti un izlavījās laukā.

Es piecēlos. Dzirdēju, kā piesardzīgi tiek aizvērtas durvis.

Kāds bija ienācis manā istabā. Tas noteikti būs kalps, ko sauca par Mūku. Jā gan! Viņš bija nozadzis vāzīti.

Paskatījos uz flīģeli: vāzītes tur vairs nebija! Vai es joprojām sapņoju? Nē, es biju atmodies. Es biju izsapņojis divus sapņus pēc kārtas — par Ingeborgu un par alu. To skaidri zināju, tikai nesapratu, vai vēl aizvien sapņoju. Es taču skaidri visu redzēju, varēju aptvert, sajust.

Vāzīte bija pazudusi! Nedēļām ilgi tā taču bija stāvējusi uz flīģeļa!

Es izskrēju no istabas, metos lejā pa kāpnēm un tad pāri pagalmam. Virs meža sārti violetajās debesīs spīdēja liels, spoži zeltains mēness. Dzeltenīgais sniegs

gurkstēja zem maniem ašajiem soļiem. Staļļos žvadzēja ķēdes un mīņājās zirgi.

Es ieskrēju kalpu mājā un atrāvu saimes istabas durvis. Kalpi un kalpones sēdēja tabakas dūmu pilnajā telpā un pina salmu paklājus. Ļaudis smēķēja, smējās un, kad es ienācu, piecēlās.

Aizcirtu durvis. Istabā iestājās tāds klusums, ka varēja sadzirdēt, kā govis turpat blakus kūtī plūc no redelēm sienu.

Tur bija arī viņš, Mūks, biezajā mētelī, ko valkāja kā ziemu, tā vasaru, un ar lielo platmali rudmatainajā galvā. Kā vienmēr viņš stāvēja, acis nodūris. Piegāju viņam klāt un papurināju viegli aiz rokas.

— Te nu tu esi! — es teicu ar zobgalīgu smaidu.

Kalps bailīgi pacēla acis un izbijies vērās manī. Viņa

sārtā seja nobāla un apaļie vaigi notrīsēja. Viņš nodūra plakstus; tie izskatījās pavisam balti pelēcīgajā sejā.

— Sen jau turu tevi aizdomās! — es teicu. Visi, mutes un acis iepletuši, izbijušies stāvēja mums apkārt.

— Jā, jā, — nomurmināja Mūks. — Liec atvest žandarmu!

— Vai tu to esi izdarījis? Ko?

— Jā, jā!

Kalps nokrita uz ceļiem un sacīja: — Esmu to izdarījis. Ļoti nožēloju. Desmit gadus tas mani jau moka.

— Ko tad Mūks izdarījis? — kāds ievaicājās.

— Viņš ir zaglis! — es iesaucos. — Viņš nozadzis vāzīti.

Nozadzis? Viņš neko neesot nozadzis.

— Nu viņš atkal melo, ha, ha! — es iekliedzos un tik ātri novicināju ceļos stāvošajam gar degunu roku, ka piecu pirkstu vietā noņirbēja piecdesmit.

— Nupat viņš atzinās, bet tagad atkal nekaunīgi melo. Vai dzirdi, es tevi tā likšu pārmācīt, ka tu savus kaulus vairs nesalasīsi!

Bet piepeši manī pamodās līdzjūtība pret kalpu, kas, galvu nodūris, biezajā mētelī tupēja manā priekšā uz ceļiem. Viņš bija pat noņēmis cepuri, un viņa mati mirdzēja balti kā sniegs.

Kalps bija nelaimīgs cilvēks. Cik ļauns gan biju kļuvis, ja varēju viņam tā uzkliegt! Cik ļauns! Arī ļaunam man vēl vajadzēja kļūt!

— Paklausies, — es viņam teicu, — kas tev nak prātā! Es taču tev nekā nedarīšu. Atdod tikai man vāzīti. Vai esi to apracis zemē? Atzīsties!

— Es neesmu vāzīti nozadzis.

— Pirms dažām minūtēm tu to paņēmi no manas istabas.

— Viņš, kungs, visu pēcpusdienu un pievakari nav ne soli izgājis no mājas, — visi apliecināja.

Ne soli, ne soli?

Tātad biju to sapņojis. Bet vāzīte vairs neatradas uz flīģeļa.

Kalps piecēlās un atkal uzlika galvā cepuri.

Bet man pēkšņi iešāvās prātā, ka šorīt biju vāzīti ieslēdzis rakstāmgaldā, lai kalpone to neviļus nesaplēš.

Es nobālēju. Visapkārt valdīja klusums.

— Piedod man, — lūdzu kalpam un atstāju ļaužu istabu. Visi noraudzījās man pakaļ.

Stāvēju pagalmā zem tumšajām nakts debesīm, pāri pasaulei lija zvaigžņu saltais mirdzums.

Man drebēja kājas.

— Ko tas nozīmē? Ko tas nozīmē? — es čukstēju un gurdens devos atpakaļ uz savu māju.

Es sasirgu. Dienas, kas vilkās nebeidzamā virknē, kad aiz noguruma sabruku, kad paliku guļot un vairs pat nekustējos, šīs dienas ir izsvītrotas no manas atmiņas.

Es sasirgu.

Cik ilgi nogulēju slims? To nezinu. Beidzot atkal nācu pie apziņas. Kāda balss čukstēja: «Tu, kungs, kas kalnus pārstādi un mūrus satriec ar savu elpu, ņem savā gādībā nabaga cietēju, ka tas top dziedināts ...»

Atvēru acis. Gulēju gultā, pie loga sēdēja vecā Marija, pastūmusi lielās brilles uz degungala, un skaitīja lūgšanu. Viņas izbalējušās bizes kā sīkas virvītes apņēma apaļo, sārto pakausi. Kur es biju kaut ko tik sārtu ar tādu pašu astīti redzējis? Pareizi, tieši tādi no mugurpuses izskatījās mazi sivēniņi.

Es gulēju klusi, man patika klausīties, kā Marija runā ar savu dievu par mani, tikai par mani. Gandrīz vai iesmējos, dzirdēdams, cik ļoti Marija slavēja dievu, it kā gribēdama tam ar glaimiem izdabāt, un tad aizlūdza par manu veselību.

— Pēc tavas pavēlēšanas saule spīd pie debesīm ... — «Un tā joprojām,» es domās piebildu.

— Un tu saki tiem, un tie ceļas augšā no miroņiem ... — «Un tā joprojām,» es atkal klusībā nodomāju.

— Pavērs savu skatu uz nabaga vājnieku un dodi viņam savu spēku . ..

«Ja tam labpatīk,» es domās piebildu. Man bija tik viegli ap sirdi un gribējās pat pajokoties. Es atkal iemigu, un, kad pamodos, krēsloja jau vakars. Marija

sēdēja sveces gaismā un vēl aizvien skaitīja lūgšanu.

Aizmigu atkal un pamodos gaišā rītā.

Beidzot biju izveseļojies. Piecēlos un apģērbos. Es jutos spirgts un vesels, gluži kā no jauna piedzimis, un man gribējās dziedāt. Taču tieši tai mirklī, kad vēlējos sākt dziesmu, es vairs to nespēju. Manu dvēseli nomāca dīvainas skumjas, kas neļāva dziedāt.

Kas gan radīja manī šo skumjo noskaņu?

Dziļā ziema. Dziļā ziema.

Veselus sniega blāķus debesis izbērušas pār mežiem, koki sastinguši un apledojuši. Uzlec sarkans mēness; dienā sārta saule lej blāvus starus cauri dūmakai. Kā zilganas ledus grotes ir naktis. Sniegs gurkst, mežā rej lapsas. Viss nekustīgs un stings. Aiz aukstuma sūrst acis.

Šodien saule bija izlauzusies cauri miglas vāliem, un plašā ieleja priecīgi vizuļoja. Zemes sirds ietrīsējās pavasara jausmās.

Es skatījos saulē un vēlējos, kaut varētu but caurspīdīgs kā stikls. Saule sildīja pavisam citādi nekā visgaišākais ugunskurs. Un es domāju par to, cik pavasaris skaists. Ziedošas, smaidošas ābeles gar ceļmalu, smaidoša saule, smaidoša pļava un ganu meitene, kas, tāpat kā saule, smaida pār visu seju — tas ir pavasaris.

Uzrāvu mugurā vadmalas svārkus, apāvu garos zābakus, paņēmu spieķi un, uzlicis galvā zaļo platmalīti, devos laukā no mājas.

Māja ir kā izmirusi, tāpat arī staļļi un šķūņi; visam pāri klājas mīksta, bieza, balta sniega sega. Ēkas šķiet kā zemē iegrimušas. Pretī raugās melnas logu acis. Govis un zirgi pārdoti, meitas un puiši aizgājuši. Nu, es

jau viņus te neaizturēju. Viņi gribēja meklēt jaunu darba vietu. Parak vientuļi esot te augšā, Bergvaldē. Ļāvu, lai viņi iet.

Tikai vecā Marija palikusi pie manis. Lakatā ievīstījusies, viņa sež sava istabiņā kā kastaņu pārdevēja uz aukstas ielas. Viņa kļūst veca un salīga. Taču vakarā no saimes istabas loga pagalmā uz sniega krīt dzeltens gaismas stars. Kas tur, saimes istabā, vēl mitinās?

Tas ir Mūks. Viņš staigā šurp un turp savā biezajā mētelī un lielo platmali galvā.

Viņam nekur nav miera. Viņš mokās grēku nožēlā. Par ko? Nevienam tas vairs nerūp.

Es vicinu spieķi un eju aizvien dziļāk klusajā mežā. Smaidu. Pastumju cepuri pakausī, man gribas smieties un dziedāt. Bet, kolīdz paveru lūpas, kaut kas pēkšņi man liedz to darīt. Kas īsti, to es nezinu.

Tā ir dīvaina sajūta.

Kas gan tas ir? Aizkustinājums, aizgrābtība, skumjas vai prieks?

Kaut kas no visa.

Mežā starp kailajiem, lāsmainajiem skābaržu stumbriem sniegs ir blāvi zils. Zeltainās takas, zeltainās gaismas strēles — tā ir saule. Debesis mirdzoši gaišas. Koku galotnes, liekas, ietītas biezā vatē. Sakustas zariņš, lejup noslīd tieva, balta sniega čūska. Krūmiem redzami tikai vairs daži zari, kas izspraukušies no sniega vāliem. Pāri ceļam ved stirnu un lapsu pēdas. Kādā vietā zemē guļ vārnas spalvu kušķītis. Tālumā skan sīļa smiekli.

Grāvji ir aizsaluši, un, kad es ar spieķi padauzu ledu, garas šķēpeles iekrīt nosarmojušajā kūlā. Spoguļgluda, sasalusi palts. Es ieskrienos un pārslidinos pāri.

Sals nav stiprs. Gaiss svaigs, un ikreiz, ievelkot elpu, šķiet, ka iedzertu ledainu ūdeni.

Meža malā ir pļava; tā izskatās kā balti uzklāta milža gulta. Vasarā pļava sētiņ piesēta dzelteniem ziedu čemuriem, no kuriem pil medus.

Pļavu sauc par Medus Lāsi.

Es atceros vasaru. Sviedri, medus un svelme — tā ir vasara, man pavīd prātā, un kvēls skūpsts sapnī.

Vairākas stundas jau eju pa mežu, gan kalnup, gan lejup, gan atkal kalnup un lejup. Man krietni jāpieliek solis, jo ceļš līdz Oternbrikleinas iecirknim tāls.

Te ir vientuļi, vientuļi un svinīgi. Mežā mājo baltā nāve.

Esmu nokļuvis svešā apvidū. Atskan cirvja cirtieni. Tas ir brīnum jauki — tāds klusums, svinīgums un pēkšņi šie cirtieni. Liekas, var dzirdēt, kā pukst meža sirds. Sajūta, ka tuvumā atrodas cilvēks, ir patīkama. Nekā tev no viņa nevajag, tu viņu pat neredzi, un tomēr ir labi apzināties, ka mežā kāds ir.

Jā!

Pēkšņi izbīstos un aizstājos aiz kāda koka. Vilks? Nē, lapsa! Ar lielu līkumu tā paiet man garām, vilkdama kuplo asti pa sniegu.

Es smaidu. No kā es izbijos? Nekad agrāk neesmu bijis bailīgs. Steidzos ātri uz priekšu. Lielais mežs. Tas ir Oternbrikleinas iecirknis. Tur atrodas malkas cirtēja būdiņa.

Gīzelhera tēvs sēž durvju priekšā, ģērbies tumšās goda drānās. Viņa seja ir nopietna, un viņš neskatās ne pa kreisi, ne labi. Raupjās rokas viņš nolicis uz ceļiem, tās atpūšas, tāpat kā viņš pats.

— Labdien, Gīzelhera tēv! — es saucu un pavicinu platmali.

— Labdien.

— Es ilgi nevarēju saņemties un atnākt tevi apciemot, Gīzelhera tēv, — es saku. Esmu pavisam apmulsis.

Jaunība un laime esot savtīgas. Tām trūkstot acu un ausu citu bēdām.

Jā, viņš vēl vienmēr dusmojas, tāpēc ka mēs toreiz neaicinājām mācītāju. Viņš vēl vienmēr neskatās ne pa labi, ne kreisi.

Bet nāve izlīdzinot visu.

— Paldies, ka tu atnāci. Ej vien iekšā, tur jau viņa guļ.

— Kas tad?

Kas tur gulēja?

— Viņas gaitas beigušās. Četrpadsmit bērnus viņa dzemdējusi un izaudzinājusi. Viņa savu pienākumu izpildījusi. Dievs tas kungs zina, ko dara.

Es atviegloti uzelpoju; iegāju būdā. Te valdīja drūma noskaņa; dega gara svece. Turpat blakus blāvoja mierīgi dusošas, vecas sievietes seja ar iekritušiem vaigiem. Nelaiķe gulēja, taisni izstiepusies, platā, vienkārši darinātā zārkā. Mute viņai bija iedubusi, gandrīz ieapaļa; visu citu nāve bija padarījusi asu — gan degunu, gan vaigu kaulus un zodu. Rokas mirušajai atdusējās uz krūtīm, tās bija dzeltenīgas, ar zilganiem nagiem.

Apkārt zārkam, rokas salikuši, klusi sēdēja aizgājējas bērni. To bija savs desmits; bērni bija dažāda vecuma, meitenes ar gaišām, strupām bizītēm un zēni ar brūnganām sejām un izpūrušām galvām. Slaida, gadus septiņpadsmit veca meitene sēdēja uz krēsla un lapīja

zeķi. Pie viņas kājām bija notupies mazs bērniņš un rotaļājās ar pupām. Visiem bija apsārtušas ausis un degungali, jo būdā bija auksts. Kad iegāju iekšā, visi pievērsa man acis, bet neviens pat nepakustējās. Viņi palika tāpat, rokas salikuši, rāmi sēžot.

— Es esmu Ingeborgas virs, — pačukstēju meitenei, kas lāpīja zeķi. Man bija kauns atzīties.

— Māmiņa mirusi, ai, ai, ai! — meitene elsoja, un lielas asaras ritēja uz zeķi.

— Ai, ai, ai, — visi sāka raudāt un apklusa tikai tad, kad vecākā māsa pārstāja šņukstēt.

Mazulis, kas tupēja uz grīdas, palīda zem zārka; tur bija aizripojusi viena pupa.

Bet nelaiķe rāmi smaidīja vienīgās sveces gaismā.

Tur viņa guļ! Ingeborgas māte!

Jā, tā ir viņa, Ingeborgas māte. Viņa ir mirusi. Lūk, viņa, kas dzemdējusi Ingeborgu, ir mirusi!

Nespēju vairs savaldīties un pēkšņi sāku šņukstēt.

Jā, tā ir Ingeborgas māte.

Vai tā nav Ingeborgas piere? Ai, jā! Un tas ir Ingeborgas zods!

Šņukstēdams noliecos pār mirušo un noglāstīju viņas saltos, miklos vaigus.

Jā, tā ir Ingeborgas māte!

— Man jāsaņemas, — teica vecākā meitene. — Tie tūlīt būs klāt, lai māmiņu aiz.. . aiz ... aizvestu.

Viņa ieprasījās, vai es nevarot viņai palīdzēt uzvilkt mātei zeķi.

O, jā, es labprāt biju ar mieru viņai palīdzēt.

Zeķe bija slapja no asarām. Es palūkojos uz meiteni.

— Kā tevi sauc? — jautāju, tikko manāmi pasmaidīdams. Viņas sejā bija kaut kas līdzīgs ...

— Marija, — ak, nav vairs māmiņas!

— Vai negribi nākt pie manis, Marij? — klusi jautāju. Es tikko varēju parunāt. Biju aizmirsis, ka istabā guļ nelaiķe. — Vai negribi vadīt manu saimniecību?

Viņa esot tiem nepieciešama šeit.

Es pievērsu acis brāļiem un māsām. Katrā sejā bija kaut kas . .. kaut kas pazīstams ...

Aiz durvīm ieskanējās Gīzelhera tēva dobja, rama balss, klepošana un valodas.

Vecais Gīzelhers pavēra durvis.

— Ejiet iekšā!

Pa durvju spraugu pavīdēja sirma zirga galva, tai blakus apaļa, salā nosārtusi zemnieku puiša seja .:. Istabā sanāca daudz vecu vīru un sievu. Viņi sačukstējās, kāsēja, un kāda sieva sāka raudāt, viņas raudāšana skanēja kā sīki smiekli.

Kāds sirmgalvis, runādams caur degunu, pusbalsī teica:

— Te nu atdusas mūsu Gīzelheru matē!

Un kāda kupraina sieviņa ar baltiem matiem nočukstēja:

— Viņai bija viegla nāve! — un visi piekrītoši palocīja galvas.

— Lai dus dieva mierā!

Gīzelhera tēvs izspraucās cauri ļaužu baram. Viņš paņēma biezu grāmatu un nostājās blakus svecei. Kā parasti, viņš stāvēja taisni izslējies, un viņa galva ar bārdaino seju stingri un paļāvīgi balstījās uz platajiem pleciem.

Gaišas un skaidras bija viņa acis.

Tad viņš atšķīra grāmatu un sāka lasīt. Rokas saņēmuši, mēs stāvējām apkārt zārkam; sirmie vīri, vecās

māmiņās, bērni un es — mēs visi viņā klausījāmies noliektām galvām, saliktām rokām.

— «Tā dieva vārdā stāv rakstīts,» — lasīja Gīzelhera tēvs, — «tais Dāvida dziesmās, 39. dziesmā, no sestā līdz astotajam pantam. Redzi, tu manas dienas esi licis plaukstas platumā, un mans mūžs ir nenieka priekš te-vim. Tiešām ikkatrs cilvēks ir visam nelietība, ir pašā stiprumā. Tas cilvēks staigā tāpat kā ēna un padara daudz veltīgas raizes; gan viņš krāj, bet nezina, kas to dabūs. Nu tad, uz ko man būs gaidīt, kungs! Es cerēju uz tevi.»

Gīzelhera tēvs aizvēra bībeli.

— Es ceru uz tevi, mans dievs! Brāļi un māsas iekš tā kunga, veltas ir mūsu šīssaules cerības, kā lai es sevi priecinu? Es ceru uz tevi, mans dievs!

Viņš runāja ilgi ilgi. Skaļi un skaidri skanēja viņa balss, un zilās, gaišās, starojošās acis raudzījās no cita uz citu.

Gīzelhera tēvs gari un plaši stāstīja par mirušās tikumiem, par debesu valstības godību un dieva lielo žēlastību. Kolīdz viņš pieminēja dieva vai pestītāja vārdu, vīri un sievas tūlīt nolieca galvas.

Tad viņš apklusa, un pēc brīža visi kā uz mājienu sāka skaitīt tēvreizi. Ļaudīm acīs sariesās asaras, vienīgi Gīzelhera tēva acis palika sausas.

Viņš piegāja tuvāk pie zārka un sacīja:

— Es lūkojos tevī, taču neskatu tevi pēdīgo reizi. Tur augšā es tevi atkal sastapšu, tik tiešām kā dievs debesīs, un mūsu sirdīs iemājos prieks.

Zārku aiztaisīja, iznesa pagalmā un nolika uz ragavām. — Nū! — uzsauca zemnieku puisis, un sirmis iezviedzās un sāka brist pa sniegu uz priekšu.

Gīzelhera tēvs gāja blakus zārkam, aiz viņa pulciņā sekoja bērni, tad vecie vīri un sievas, bet tālu aiz visiem — es.

Marija ar pašu mazāko bērnu bija palikusi mājās.

— Ardievu, Marija, — es, viņu uzlūkodams, klusi pateicu. Viņai bija zeltaini mati un zilas acis...

Sirmis brida pa sniegu, pie katra soļa noliekdams galvu, bērni tipināja sīkiem solīšiem un vecie vīri un lakatos ievīstījušās sievas, čokurā sarāvušies, klupdami krizdami aiz zvalstīgajām ragavām.

Šķita, ka mežs visapkārt kūpētu. Sīkām pārslām krita sniegs.

Ceļš gāja krauji lejup.

No ielejas atlidoja sēras zvanu skaņas.

Bērni sāka gauži raudāt.

Un es aizklāju plaukstām seju un raudāju tikpat gauži kā viņi. Raudāju klusi, lai neviens nedzirdētu, klusi un nerimtīgi, un, jo ilgāk es raudāju, jo vieglāka kļuva sirds, un man ienāca prātā, ka nekad vairs nebeigšu raudāt.

Man pa priekšu lēni aizlīgoja bēru gājiens, vecie vīri un vecās māmuļas, bērni, zārks. Sīkām pārslām krita sniegs.

Ielejā skanēja zvani.

Bet es raudāju un raudāju bez mitas, aizvien stiprāk un stiprāk ...

39

Pienāk pavasaris. Pienāk vasara.

Vai tad neviens nedzīvo šai mājā? Nē, neviens! Rūtis saplīsušas, notekas caurule atrauta no jumta,

daudziem logiem aizvērti slēģi, un pažobeles ieperinājušies zvirbuļi.

Paiet vasara. Tuvojas rudens.

Vai tad neviens nedzīvo šai mājā? Nē, neviens!

Pienāk ziema. Māju mežā apņēmis klusums.

Ierodas ļaudis, klauvē un klauvē pie durvīm ...

Neviens nedzīvo šai mājā.

Nē! ...

Kā bija aizritējis šis gads? Es nevēlos par to runāt. Nevēlos ne ar vienu cilvēku par to runāt, pat ar savu draugu Kārli ne, negribu par to pat domāt. No manas dzīves izsvītrots šis gads. Esmu visu, visu aizmirsis, nekas man vairs nav prātā. Atminos tikai, ka staigāju, rūpīgi ģērbies un noskuvies, ka vienmēr biju nolīcis pār grāmatām. Kā gan es pavadīju naktis? Arī to esmu aizmirsis. Atzīstos, ka uztaisīju parkā rožu dobi, varu arī atzīties, ka gaišajā istabā naktīs dega lampa. Gan tikai reizēm, ne jau katru nakti. Varu arī atzīties, ka šad tad vakaros skatījos pa jumtistabas logu lejup uz ceļu un kaut ko gaidīju. Taču ne jau katru dienu. Gaišo istabu dažreiz arī rotāja svaigu ziedu pušķi.

Es varu arī atzīties, ka 25. maijā augu dienu un nakti manā tumšajā kabinetā dega svece un es ... nē, labāk neteikšu ...

Nekad es neizgāju ārpus parka, nekad es neizgāju no mājām. Man nebija patikas nekur iet.

Manas mājas durvis ir aizslēgtas, neviens nevar ienākt. Es biju pasacījis vecajai Marijai un Mūkam, lai nevienu nelaiž iekšā, un viņi mani paklausīja.

Es redzēju katru, kas nāca augšup pa kalna ceļu. Ne-ķas nepalika nepamanīts manām acīm.

Reiz kādu dienu pa ceļu tuvojās vīrietis ceļojuma apģērbā un dāma ar koši sarkaniem matiem. Ari viņa bija tērpusies ceļa drānās. Es ieraudzīju, ka viņi nāk šurp, nostājos aiz durvīm, un mani sagrāba bailes. Viņi klauvēja un klauvēja. Mani pārņēma aizvien lielākas izbailes, sirds it kā sastinga, es aizturēju elpu. Nē, mani pie cilvēkiem nekas vairs nesaistīja, es vairs nekad neatvēršu durvis, nekad vairs nerunāšu ne ar vienu cilvēku, pat ar savu draugu Kārli ne.

— Viņš droši vien ir aizceļojis? — teica vīrietis.

— Noteikti ne! — sieviete atbildēja.

— Pabāzīsim tās zem durvīm. Viņš būs priecīgs, — viesis teica.

Pēc brīža pa durvju apakšu ieslīdēja avīzes; pavīdēja slaidi, balti pirkstgali.

— Man viņa žēl! — sieviete klusi piebilda.

To viņa laikam sacīja par mani... Es atkal uzelpoju.

Tās bija lielas angļu avīžu lapas. Starp tām atradās vizītkartīte. «Mēs nupat kā esam atbraukuši no Londonas. Sirsnīgs sveiciens!»

Es lasīju avīzes: «Tristāns un Izolde»... Holgera Hunta opera «Merlina» ... Ingeborga Hunta-Gīzelhera.

Lieliski, lieliski! .. .

Nekādu citu svarīgu notikumu šajā gadā nebija. Nē, tomēr bija — es saņēmu no Kārļa grāmatu.

Tā bija Kārļa jaunā grāmata ar nosaukumu «Vētra». Ozoli žuburainiem zariem vētrā šalca un krakšķēja, taču drebēdami smējās ... Lūk, kā!

Aizritēja vesels gads. Esmu pat aizmirsis, kā tas pagāja. Tad sāku lūkoties pasaulē citādām acīm.

Tuvojās jauns pavasaris. Tas beidzot atkal ieradās,

Pienācis pavasaris.

Sēžu uz mājas kāpnēm un kūpinu īso pīpīti. Gaisā griežas līksmi dūmu gredzeni. Spīd saule, visapkārt košs zaļums. Zaļa un caurspīdīga kā stikls ir pļava, skābarža lapotne, zilas un caurspīdīgas kā stikls ir debesis. Silda saule. Skan putnu balsis, no kokiem līst rasa.

Es kūpinu pīpi un smaidu.

Skaista ir plašā pasaule! Skaista ir dzīve!

Lejā skatienam paveras pļava, saulē mirgojoša un zaļa. No meža viņpus ielejas māj mazs karodziņš.

Gar ceļmalu zied ābeles. Ceļa strādnieks nolīdzina ceļu; misiņa lenta pie viņa cepures laistās kā vainaga stīpiņa.

«Miers un skaistums nolaidies no debesīm pār zemi,» es domāju. Saule kā senāk lej pilniem kausiem liesmaini sārtu vīnu pār pasauli.

Es smaidu.

Mežs un pļava zvana.

Lejup pa kalna ceļu nāk meitene, slaida zemnieku meitene ar baltu lakatiņu ap galvu un sainīti rokā. Zem lakatiņa pamirdz kaut kas zeltains.

Meitene māj man ar roku, acis un zobi viņai zib.

Meitenīt, meitenīt, ko tu zibsnī ar acīm un smaidi? Vai ej uz mežu meklēt sev mīļoto? Piesargies, meitenīt, ir atnācis pavasaris!

— Labrīt! — sauc meitene skanīgā balsī un dodas pa ceļu lejup.

Bet es pieceļos. Šī balss ...

Vai man pēkšņi asiņu vilnis iešalcis galvā?

Un es iesmējos un iekliedzos aiz prieka, gluži kā vanags, kas lidinās gaisos.

Es ieeju istabā un izrauju sev sirmos matus. ..

Krēsla slīgst pār ieleju, visur valda klusums, ciems guļ dziļā miegā.

Es sēžu tālu aiz ciema pie avota būdas tuvumā.

Avots čalo, un man dreb sirds.

No būdas iznāk meitene ar krūzi rokā. Es pieceļos.

— Labvakar, Marija!

Meitene satrūkstas un palūkojas no lakata apakšas uz mani.

Uz lakatiņa pelēcīgi bāli zvaigžņu raksti. Bet zem tā laistās kaut kas zeltains.

— Labvakar, svaiņa kungs!

— Tik jauks laiks, Marij!

— Jā!

— Cik skaisti, Marij! Pavasaris. Esmu atnacis, lai aprunātos ar tevi. Ceļa strādnieks man pateica, kur tu tagad dzīvo.

Vai es viņai gribot pastāstīt kaut ko par Ingeborgu, viņa ievaicājas.

— Nē, nē! Nerunāsim par Ingeborgu. Runāsim paši par sevi, ha, ha! Bet, tā kā tu ieminējies par Ingeborgu, tad es tev kaut ko pastāstīšu. Tu vari būt lepna uz viņu, vai dzirdi, — viņa taču ir tava māsa. Ļaudis to sumina, viņi noliec galvas tās priekšā. Bet nerunāsim vairs par viņu. Runāsim paši par sevi!

Marija ļauj, lai avota ūdens tek krūzē, tas guldz, čalo. srpejas, aizvien jautrāk un jautrāk,

Ko es gribot teikt?

Ar viņu aprunāties!

No būdas atskan balss. — Saimnieks sauc. Marija ieiet būdā.

Mežā ir maza pļaviņa; arklā iejūgta govs, un Marija staigā aiz arkla.

Es iznāku no meža ar bisi uz pleca.

— Te nu es atkal esmu, — priecīgi saku. Nepiespiesti un žirgti skan mana balss.

Marija klusē.

— Toreiz no būdas iznāca zemnieks — ha, ha! Jauka diena šodien, — vai ne? Visa pasaule mirdz un laistās.

Palūkojos zem baltā lakatiņa.

Teicu, ka esmu nācis pie viņas, taisnā ceļā pie viņas, un viegli uzliku viņai uz pleca roku.

Marija izbijusies paveras manī, viņas acis iedzirkstas.

Jā, jā, tiešā ceļā pie viņas!

— Es tevi mīlu, Marij, — vai tu man tici?

Marija strauji noliec galvu. Bāli zilām zvaigznēm izrakstīts Marijas lakatiņš.

— Es tevi mīlu, Marij, — nu ko tu par to teiksi?. . . Nekad, nekad neesmu nevienu meiteni tā mīlējis.

Es saku to klusi klusi un vairs nesmaidu. Acis man kļuvušas miklas.

— Es jūs, kungs, lūdzu ...

— Ha, ha, vai tu nemaz nedzirdi, ka es tevi uzrunāju ar «tu». Nāc uz manām mājām, tu būsi tur pavēlniece, Marij ... runā taču!

Marija paskatas uz mani, un viņas seja kļūst tikpat balta kā lakatiņš.

Visapkārt miers. Dzied putns. Tālumā skan gana stabule.

«Lu, lu-lū, lu, lu-lū,» tā līksmi skan, ilgodamās pēc mīlas un laimes.

Marija lēni pavirzās tālāk, it kā viņai būtu bailes no manis.

Es pasmejos.

- Tu esi pavisam bāla, Marij. Esmu tevi izbiedējis. Cik es gan esmu neuzmanīgs!

Saku, lai viņa taču sniedz man roku.

— Nē, nē!

Marija pavirzās vēl tālāk. Viņa klusē, klusē tik ilgi, ka man kļūst baigi. Tad viņa ierunājas, un asinis sakāpj viņai atkal vaigos.

— Es lūdzu jūs, ejiet! Tas nevar notikt, — viņa ātri izmet. — Saprotiet taču, kungs, apsveriet pats, — es esmu zemnieku meitene, bet jūs firsts, jums pieder pils, lauki, meži...

Marija runā laipni un sirsnīgi.

— Ha, ha, — es iesmējos, — kas attiecas uz augsto kārtu, tad tās ir tikai muļķības, tikai...

Es pametu ar roku un eju projām. Man prātā pēkšņi iešāvusies kāda doma.

— Uz redzēšanos, Marij! — Es pazūdu mežā. Pret jaunām meitenēm nedrīkst izturēties kautrīgi. Lai sasniegtu mērķi, jārīkojas īsi un aši.

Es eju uz mājām, norakstu vēstuli un uzspiežu tai ģerboņa zīmogu.

Ar apzīmogoto vēstuli roka iznāku pagalma. Pieeju pie saimes istabas loga un pieklauvēju.

Iznāk Mūks un noņem cepuri.

— Vai redzi šo vēstuli? — es viņam prasu. — Aiznes to uz pilsētu. Nodod notāram. Tikai nenozaudē, tur ir ari kaut kas priekš tevis. Reiz es visu ļaužu klātbūtnē izturējos pret tevi netaisni, neesmu to aizmirsis; ari Pako tu vienmēr tik mīļi glaudīji. Es to redzēju. Tāpat veco Mariju neesmu aizmirsis. Pasteidzies!

Ir nakts. Tumsa sedz zemi, bet debesis ir gaišas, mirgo zvaigznes.

Es sēžu uz sola zem bērza un raugos uz pili.

Smaidu. Kaut tikai drusku laimes! Vai dzirdi, kas notiek manā sirdī?

Man ienāk prātā maza būdiņa meža vidū, kūtsmēslu smaka, branga govs. Sveces gaismā pavīd seja. Cik jauki būs, kad drīkstēšu raudzīties šai seja!

Sapņi mani paceļ uz saviem spārniem. Cik piemīlīgas ir sievietes! Arī tad, ja tās tikai labdienu pasaka! Cik jauki tas skan. Tik viegli elpā tām cilājas krūtis, kad tās iegrimušas miegā, tik viegli!

Es paraugos uz pils logiem. Vēl neko nemana. Bet pēkšņi kādā istabā iedegas gaisma, tūlīt arī otrā, tad trešā. Nošķind rūtis, un pa logu izlaužas dūmi.

Pils vienās liesmās.

Tūkstošiem sarkanu dervišu kaukdami griežas dejā pa zālēm un ap jumtgali.

Tad tiek atgrūstas durvis un, skaļi kliedzot, vienā kreklā laukā izskrien kāda sieviete. Tā ir vecā Marija.

Viņa vaimanā un pāri pļavai un ceļam ieskrien mežā. Sārto liesmu atblāzmā noplīvo viņas krekls ap tievajām, kailajām kājām.

Biju pavisam piemirsis viņu.

Brīnišķīgi spirgts rīts. Pār kokiem ceļas dūmu grīstes.

Es iznāku no meža pļavā, kur Marija ar.

— Te nu es esmu, Marij.

Marija aizklāj ar priekšautu acis un sāk šņukstēt.

— Ai, ai kungs, ko jūs esat izdarījis?

— Vai nu tu tici, ka es tevi mīlu? — klusi ievaicājos. Es esmu kā zāle pie viņas kājām.

— Ai, ai kungs, ko jūs esat izdarījis?

Stāvu gluži bez padoma. Govs pagriež galvu un pa-lūkojas uz mani. Iedziedas putns. Tāpat kā vakar tālumā skan gana stabule.

— Paklausies, Marij, neraudi, — es saku. — Cik tev ir laba sirds, Marij! Es tevi mīlu ... nu tagad? .. .

Marija raud, paslēpusi priekšautā acis.

— Ai kungs, kungs! Ko visu tik jūs spējat izdarīt. ..

— Esi vien mierīga, Marij! Nu redzi, mums būs būdiņa, govs. Mēs dzīvosim tik jauki. Vienalga, vai putni dziedās, vai lietus čabinās ...

Marija papurina galvu.

Es manu, ka nobālu. «Kas tad nu,» domāju.

Tad saku:

— Pastāsti, Marij, kas tev noticis! Vai tu mani nemīli? Es tikai nupat to pamanīju tavās acīs . . . Inge-borga, — ha, ha, ko es runāju, — Marija ■,,

Marija papurina galvu,

— Ai, ai kungs!

Es klusēju. Man dreb lūpas. Mirkli mani māc izmisums.

— Vai tu mīli citu, Marij, — jā? — es klusi jautāju. — Pasaki atklāti.

Marija piekrītoši pamet ar galvu.

— Jā, — viņa šņukstēdama atbild, — ko gan jūs esat izdarījis, kungs!

— Nekas, nomierinies, Marij! Tad nu... paliec sveika! Sniedz man roku! Vai nevēlies?

Marija atņem roku no priekšauta un pastiepj man pretī.

— Paliec sveika, Marij!

Es eju. Pēc dažiem soļiem vēlreiz pagriežos atpakaļ. Man kabatā ir kaut kas, kas domāts viņai.

Marija vēl vienmēr stāv, piespiedusi priekšautu pie acīm, un raud.

— Marij, — es saku, — man gribas tev vismaz ko uzdāvāt. Varbūt tev tas patiks?

Es izvelku no kabatas mazu, zaļu vāzīti.

— Ņem to. Ieliec tajā ziedus, ko dāvās tavs draugs. Vai negribi?

Marija atņem roku no acīm, un es ielieku brūnajā, skaistajā plaukstā vāzīti.

— Paliec sveika, Marij!

Meitene raud. Es paskatos vēlreiz uz viņu — tad ieeju mežā. Paraugos atpakaļ — vēl vienmēr viņa stāv, aizklājusi acis ar priekšautu.

Tad viņu aizsedz koki.

Es iznāku uz ceļa un lēni dodos lejup. Saule kāpj pār kalnu.

Es eju un eju. Daudz domu man jaucas pa galvu. Dodos aizvien tālāk, tikai tālāk. Manu sirdi vēl māc vieglas skumjas, bet tās drīz izgaisis . ..

Es eju sparīgiem soļiem ...

Nu dzīvoju stepē, kur žilbina saule un vissīkākais zāles stiebrs met tirkiza zilu, spilgtu ēnu.

Ir pienākusi nakts. Es guļu zālē, sakrustījis rokas zem galvas, un lūkojos zvaigznēs, kas laistās pie debesim. Paraugos ari uz zvaigznēm ziemeļrietumu pusē.

Ir nakts, stepē nedzird ne skaņas, spoži un svinīgi virs galvas man spulgo zvaigznes. Pāri visam līst rasas lāses.

SATURS

JŪRA. Tulkojusi Anna Jostsone . . . .

INGEBORGA. Tulkojusi Velta Balode . .

Bernhard Kellermann DAS MEER Verlag Volk und Welt Berlin 1958

I NGEBORG

Verlag S. Fischer Berlin 1928

Бернгард Келлерман

МОРЕ

ИНГЕБОРГ

Латвийское государственное издательство

На латышском языке

Bernhards Kellermanis JūRA

INGEBORGA

Redaktores V. Klumele,

E. Grīnberga.

Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktors A. Balodis. Korektore K. Rumbēna.

Nodota salikšanai 1963. g. 20. maijā. Parakstīta iespiešanai 1963. g. 17. septembrī. Papīra formāts 70X108732. 14,13 fiz. iespiedi.; 19,36 uzsk. iespiedi.; 18,55 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 1 rbl. 3 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīga, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 16775-D2213. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 1582.

A(Vacu)

Plaši pazīstamais padomju rakstnieks R o m ā ns Ķi rn s (1899—1967) dzimis Vladivostokā. Bērnība un jaunība viņam pagājusi Japānā. Līdz 1917. gadam viņš mācījās koledžā Tokijā. 1917. gadā atgriežas dzimtenē. 1923. gadā pabeidz Tālo Austrumu Valsts universitātes Austrumu fakultāti un strādā par pasniedzēju, apvienojot šo darbu ar darbu laikrakstos un žurnālos. Viņš lasa japāņu un ķiniešu literatūras lekciju kursu Maskavas Orien-loloģijas institūtā, V. Brjusova Literatūras un mākslas institūtā un citās Maskavas augstskolās.

R. Kims literatūra debitē uzrakstu un aprakstu krājumu «Kājas pie čūskas». 1933. gadā viņš publicē pamfletu «Trīs mājas iepretī, kaimiņos divas». Pēc tam iznāk viņa pamfletu un noveļu sērija: «Cefojunis uz Amerikas Parnasu».

Turpmākajos gados rakstnieks sacerējis piedzīvojumu stāstus — bieži uz dokumentāla materiāla pamata: <rSunčonā atrastā burtnīca», «Meitene no Hirosimas», «Kobra zem spilvena», «Sevišķu uzdevumu aģents», «Spoku skola» un citus, kuri rakstnieka vārdu padara slavenu plašam lasi laju lokam. Visi šie darbi ir lidzigi pamfletiem, kuros atainots imperiālistisko izlūkdienestu nepievilcīgais «darbs», parādot lasītājam monopolu aģentu un dažadu rangu militāristu isto cilvēknidēju seju. Mūsdienās Kima darbi gūst sevišķu atbalsi.

Sājā krājumā ievietoti rakstnieka pēdējie stāsti, kā ari stāsts «Pēc izlasīšanas sadedzināt».

1

Ceļā! (Fr.)

2

Ei jel, ei! (Fr.)

3

Pie joda... (Bretoniski.)

4

Ejam, ejam. (Fr.)

5

Vecais. (Fr.)

6

Dārgais! (Fr.)

7

Par laimi. (Fr.)

8

Dejas nosaukums.

9

Velns lai parauj! (Angl.)

10

Tētukam nav ne matu uz galvas, nedz ari vietas, kur tiem augt, nav ari zobu, kukurūzas plāceņus ko ēst, tāpēc viņš atmet plāceņiem ar roku! Velns lai parauj vijoli un lociņu... (Angļu dialektā.)

11

Jāķeras pie lāpstās un pie kapļa... (Angļu dialektā.)

12

Sveiki! (Fr.)

13

Paklau! (Fr.)

14

Sveiki! (Br.)

15

Ak tu velns! (Br.)

16

Labi, vecais draugs, ejam! (Fr.)

17

Eisā! (Fr.)

18

Labs loms, vecais.. . vecais! (Fr.)

19

Trīsdesmit sū ... četrdesmit. (Fr.)

20

Mans mīļais. (Br.)

21

Uz priekšu, lēnām, atpakaļ! (Fr.)

22

Uz priekšu, pekles suņu vārdā! (Fr.)

23

Tāds ir karš. (Fr.)

24

Delīrijs (dzēruma trakums).

25

Kuģa avārija! (Br.)

26

Sirsniņ, mīļumiņ. (Fr.)

27

Kā klājas, kaptein? (Fr.)

28

Prūšiem. (Ft.)

29

Es no Kalifornijas. Vai jums ir sērkociņi? Lūdzu! (Angl.)

30

Cūka! (Fr.)

31

Ka tevi nelaime! (Fr.)

32

Vai redzi! (Fr.)

33

Labi! (Fr.)

34

Uz redzēšanos! Šeit: Paliec sveika! (Fr.)

35

Bērni sveiki un veseli. Daudz mīļu sveicienu. (Angl.)

36

Trīs krievu kara kuģi. (Fr.)

37

Dievs, sargi karalieni. (Angl.)

38

Gods kam gods! (Fr.)

39

Tīrā cūcība uz pasaules! (Fr.)

40

Puiši. (Fr.)

41

Dievs, sargi «baznīcas torni» un tā ekipāžu. (Fr.)

42

Mainiet buras! (Fr.)

43

Nost, nost! (Fr.)

Content

Kellermanis Bernhards Jūra ; Ingeborga

JŪRA  ROMĀNS

INGEBORGA. ROMĀNS

SATURS

1