Korčaks Janušs

Kad es atkal būšu mazs

Janušs Korčaks

Kad es atkal būšu mazs

Jūs sakāt:

— Bērni mums ātri apnīk.

Jums taisnība.

Jūs paskaidrojat:

— Mums taču jānolaižas līdz viņu izpratnes līmenim.

Jānolaižas, jāpieliecas, jāsaraujas, jāpietupstas.

Jūs maldāties.

Ne jau tas mūs nogurdina. Bet gan tas, ka mums jāpaceļas līdz viņu izjūtu augstumiem.

Jāpaceļas, jāizslienas, uz pirkstgaliem jāpastiepjas, jāaizsniedzas.

Lai nenodarītu bērniem pāri,

Grieķu valodā vārds «psyche» nozīmē — dvēsele.

Šeit parādīts, kas notiek cilvēka dvēselē: par ko viņš domā, ko izjūt.

Notika tā:

Es guļu gultā, bet man nenāk miegs. Atceros, ka, maziņš būdams, bieži domāju, ko darīšu, kad es būšu liels.

Izprātojos visādi.

Kad būšu pieaudzis, uzcelšu saviem vecākiem mājiņu.

Un arī dārziņu iekopšu. Bet dārziņā iedēstīšu kociņus: bumbieres, ābeles un plūmes. Iesēšu puķes. Kad vienas novītīs, sāks ziedēt citas.

Vai arī salikšu ābolus grozos un ar kuģi vedīšu uz'tālām zemēm. Siltajās zemēs ir vīģes, dateles, apelsīni. Visi tās atēdušies. Tālab viņi pirks ābolus. Bet es — turienes augļus. Pārvedīšu papagaili, mēr-kaķīti un kanārijputniņu.

Tagad es vairs lāgā nezinu, vai toreiz tam visam ticēju. Taču bija tik jauki ļauties iztēlei!

Reizēm es pat zināju, vai zirgs būs bērs vai melns. Redzu, piemēram, kādu zirgu un nodomāju: «O, tāds būs arī manējais, kad es izaugšu liels.» Pēc tam ieraugu citu un nospriežu: «Nē, šitāds būs labāks.» Vai arī: «Lai būtu divi — kā viens, tā otrs.»

Līdz atkal visu iztēlojos citādi.

Ka būšu skolotājs. Sapulcināšu ļaudis un paziņošu:

— Jāuzceļ laba skola. Lai nebūtu tik šauri, lai nevajadzētu grūstīties, stumdīties, bukņīties.

Atnāks bērni uz skolu, bet es jautāšu:

— Vai varat pasacīt, ko mēs darīsim?

Viens atbildēs:

— Iesim ekskursijā.

Otrs:

— Skatīsimies diapozitīvus.

Un sāksies visādi minējumi.

Tad ierunāšos es:

— Nē, nē; tas viss būs, bet arī vēl daudz kas svarīgāks.

Un tikai tad, kad visi jau būs aprimušies, es paziņošu:

— Uzcelšu jums jaunu skolu.

Un pats iztēlošos daždažādus šķēršļus. Ka skola gandrīz jau gatava, bet tad sabrūk. Vai arī izceļas

ugunsgrēks. Jāsāk no gala, bet par spīti visam uzceļu vēl labāku.

Es vienmēr iztēlojos visādus kavēkļus. Ja braucu ar kuģi, saceļas vētra. Ja esmu karavadonis, vispirms tieku sakauts un tikai pēc tam nāk uzvara.

Ir taču garlaicīgi, ja viss jau no paša sākuma izdodas.

Tātad — pie skolas būs slidotava; skolā būs arī visādas gleznas, kartes, rīki, vingrošanas piederumi, dzīvnieku izbāžņi.

Pienāk brīvdienas, bet pie skolas sapulcējas zēni un meitenes un sauc:

— Laidiet mūs iekšā! Mums nevajag brīvdienu, mēs gribam nākt uz skolu!

Apkalpotājs ar viņiem strīdas, taču nekas nelīdz. Bet es sēžu kancelejā un neko nezinu, jo man jāraksta visādi papīri. . . Tad ienāk skolas apkalpotājs. Pieklauvē un ienāk.

Viņš klauvē. Es atsaucos:

— Lūdzu!

Apkalpotājs saka:

— Skolotāja kungs, bērni sadumpojušies, viņi negrib brīvdienas.

Bet es atbildu:

— Nekas. Tūlīt viņus nomierināšu.

Izeju laukā, smejos un nemaz nedusmojos. Paskaidroju:

— Ja ir brīvdienas, tad brīvdienas. Skolotājiem jāatpūšas. Ja viņi noguruši, tad dusmojas un kliedz uz bērniem.

Aprunājamies un nospriežam: bērni var nākt pagalmā rotaļāties, tikai pašiem jāuzmana kārtība.

Visvisādi izdomājos, ko es darīšu, kad būšu liels.

keizem nolemju, ka dzīvošu tikai ar tēti un māmiņu, bet citkārt nospriežu, ka man būs arī sieva. Lai mēs paši varētu saimniekot.

Man žēl no vecākiem šķirties, tālab dzīvojam kopā — tikai mājas otrā galā. Vienā pusē vecāki, otrā es ar sievu. Vai arī divās atsevišķās blakus mājiņās. Veciem ļaudīm patīk klusums. Ja viņi atgulstas diendusā, lai neviens tos netraucē. Bet bērni nemitīgi skraida, rībinās, klaudzina, klaigā un bļaustās.

Ar bērniem vispār negals, jo pats nezinu, vai es gribētu tikai zēnus vai arī kādu meitenīti. Un kā būtu labāk — ja vecāks ir puika vai arī skuķis.

Sieva man varētu būt tāda pati kā māmiņa, bet bērni — nu, to es vēl pats nevaru pasacīt. Vai viņiem vajadzētu būt draiskulīgiem vai rātniem, un ko viņiem atļaut un ko ne? Protams, aiztikt svešu mantu viņi nedrīkstētu, tāpat pīpēt papirosus, lietot neglītus vārdus, plūkties un nemitīgi ķīvēties.

Bet ko es iesākšu, ja viņi sakausies, negribēs paklausīt vai izdarīs kādas kļūdas?

Un kādiem viņiem jābūt — lielākiem vai maziņiem?

Es izdomājos dažādi.

Reizēm gribu līdzināties Mihalam, reizēm tēvocim Kostekam, reizēm tētim.

Reizēm vēlos būt liels uz visiem laikiem, bet citreiz — tāpat vien, izmēģināšanas pēc. Var taču gadīties, ka sākumā tas man patīk, bet pēc tam atkal sagribas būt mazam?

Un tā es domāju un domāju, līdz patiešām izaugu liels. Man jau ir pulkstenis, ūsas, rakstāmgalds ar

atvilktnēm — viss, kā jau pieaugušam cilvēkam. Un esmu ari skolotājs. Bet es nejūtos apmierināts.

Nē, nepavisam.

Bērni stundās ir neuzmanīgi, un es nemitīgi skaišos. Visādu nepatikšanu bez sava gala. Un nav arī vairs ne tēva, ne māmiņas.

Nu, ko tur.

Sāku tagad domāt citādi:

«Ko es darītu, ja atkal būtu bērns. Ne jau nu pavisam maziņš, bet tāds, kas iet skolā un rotaļājas ar citiem puikām. Es pēkšņi pamostos un nevarētu vien nobrīnīties: kas noticis? Vai tas ir tikai sapnis, vai arī īstenība?»

Ja es atkal būtu bērns, gribētu atcerēties, zināt un prast visu to, ko tagad zinu un protu. Taču lai nevienam ne prātā nenāktu, ka reiz jau esmu bijis liels. Bet es ne aci nepamirkšķinātu. Izliktos par tādu pašu zēnu kā visi citi: man taču ir tētis un māmiņa, un es eju skolā. Tā būtu ļoti interesanti un labi. Es tikai uz visu nolūkotos, un būtu tik jocīgi, ka neviens mani nepazīst.

Un tā, rau, es vaļā acīm guļu gultā un domāju: «Ja es toreiz visu būtu zinājis, neparko nebūtu gribējis izaugt liels. Simtreiz labāk ir būt bērnam. Pieauguši cilvēki ir nelaimīgi. Nepavisam nav tā, ka lielie var darīt visu, ko grib. Pieaugušajiem atļauts vēl mazāk nekā bērniem. Pieaugušajiem ir grūtāki pienākumi. Vairāk raižu. Retāk mēs varam ļauties priecīgām domām. Mēs vairs neraudam — tas tiesa, taču vienīgi tālab, ka asaras liet nav vērts. Mēs tikai grūti nopūšamies.»

Un es nopūtos.

Nopūtos grūti un dziļi: par to, ka viss ir veltīgi.

Nekas šeit nav līdzams. Nekad es vairs nebūšu bērns. Un neko nedos nekāda sūrošanās.

Bet, kolīdz es nopūtos, pēkšņi uznāca tumsa. Galīga tumsa. Nekā neredzu. Tikai vijas kāda dūmaka, asi iecirzdamās degunā.

Iečīkstas durvis. Es satrūkstos. Iemirdzas sīka gaismiņa. Kā zvaigznīte.

— Kas tur ir?

,Bet zvaigznīte peld tumsā. Aizvien tuvāk man. Tā jau ir pie gultas, jau uz pagalvja.

Raugos — spīguļo maza laterniņa. Bet uz pagalvja stāv sīks cilvēciņš . . . Galvā viņam augsta, sarkana cepurīte. Sirma bārda. Jā, tas ir rūķītis. Tikai pavisam, pavisam maziņš — kā īkšķītis.

— Esmu klāt.

Viņš smaida un gaida.

Arī es pasmaidīju. Jo domāju, ka redzu sapni. Arī pieaugušam cilvēkam reizēm atgadās tik bērnišķīgi sapņi, ka nevari vien nobrīnīties.

Bet rūķītis ierunājās:

— Tu mani aicināji, tālab esmu ieradies. Ko vēlies? Tikai saki aši!

Viņš nerunā, tikai čukst. Pavisam klusu, klusītiņām. Bet es visu dzirdu un saprotu.

— Pats aicināji, — viņš čiepst, — bet tagad man netici.

Un sāk vicināt ar laterniņu: pa labi, pa kreisi, pa labi, pa kreisi.

— Tu netici, — viņš saka. — Sendienās ļaudis nodevās burvestībām. Tagad zintniekiem, rūķīšiem un spīganām tic tikai bērni.

Rūķītis vicina laterniņu un māj ar galvu. Bet es baidos pat pakustēties.

— Pasaki kādu vēlēšanos! Pamēģini! Nekas ļauns tev nenotiks.

Pakustināju lūpas, lai ko pavaicātu, bet viņš jau uzminējis un visu zina.

— Tu mani izsauci ar Ilgu Nopūtām. Ļaudis domā, ka apvārdo tikai ar vārdiem. Taču tas nav tiesa, nē, nudien!

Viņš māj ar galvu, apstiprinādams sacīto. Un tik smieklīgi mīdās, ar laterniņu mādams pa labi un pa kreisi. Bet es jūtu, ka iegrimstu snaudā. Un plaši atveru acis, lai neaizmigtu. Jo žēl jaukā sapņa.

— Nu, raugi, — rūķītis čiepst, — raugi, cik tu ietiepīgs! Taču pasteidzies, jo drīz man jāiet. Ilgi nedrīkstu uzkavēties. Vēlāk nožēlosi.

Es jau gribu pasacīt savu vēlēšanos, taču nespēju. Varbūt pasaulē tā iekārtots, ka vārdos viegli izsakāma lēta iegriba, bet kvēla ilgošanās paliek mēma.

Redzu, ka rūķītis ir sarūgtināts. Tas mani apbēdina. Taču es nespēju runāt.

— Nu, dzīvo vesels! Žēl gan.

Un jau grasās aiziet. Un tikai tad es klusām un steigšus pasaku:

— Gribu atkal būt bērns.

Viņš pavērsās atpakaļ, apcirtās kā vilciņš. Un iezibsnīja man ar laterniņu tieši acīs. Dzirdēju viņu vēl ko piebilstam, taču neaptvēru, ko īsti. Bet, no rīta pamodies, atcerējos visu.

Ziņkārīgi palūkojos visapkārt istabai.

Nē, tas nav bijis sapnis.

Tā ir īstenība.

.

PIRMĀ DIENA

Nevienam nesaku ne vārda, ka reiz jau esmu bijis liels, izliekos, ka vienmēr esmu bijis tikai zēns, un gaidu, kas notiks tālāk. Man ir tik jocīgi! Un smiekli vien nāk. Lūkojos apkārt un gaidu.

Gaidu, lai māmiņa nogriež maizi, it kā pats es to nevarētu. Viņa apjautājas, vai esmu izmācījies uzdoto. Saku «jā», bet, kā ir patiesībā, nezinu.

Viss ir kā pasaciņā par aizmigušo karaļmeitu un pat vēl ļaunāk. Karaļmeita jau gulēja simt gadu, bet ari visi citi gulēja reizē ar viņu un reizē ari atmodās: gan pavāri, gan mušas, vārdu sakot, visa saime, pat uguns krāsnī. Un pamodās viņi tādi paši kā agrāk. Bet es esmu pavisam citāds.

Palūkojos pulkstenī, bet tūlīt novēršos, lai sevi nenodotu. Varbūt šis zēns vēl nepazīst pulksteni.

Interesanti, kā būs skolā un kādus biedrus es tur sastapšu? Nez, vai viņi ko manis vai arī nodomās, ka es jau sen eju skolā? Cik savādi, ka es zinu, uz kādu skolu man jāiet un kādā ielā tā atrodas. Zinu pat to, ka mūsu klase ir pirmajā stāvā, bet es sēžu ceturtajā solā pie loga. Kopā ar Ga-jevski.

Eju marša taktī. Vicinu ar rokām. Jūtos tik viegli un žirgti. Pavisam citādi nekā toreiz, kad biju skolotājs. Nolūkojos visapkārt. Ar roku pagrabināju pa skārda izkārtni. Pats nezinu, kādēļ to darīju. Ir tik auksts, ka elpa sabiezē garaiņos. Tīšām dvešu, lai mutulis būtu biezāks. Man iešaujas prātā, ka es varētu iesvilpties kā lokomotīve. Izpūst tvaika mākoni un laisties teciņus. Taču nokaunos. Bet — kāpēc īsti? Es taču tālab vien gribēju atkal kļūt par bērnu, lai man būtu līksmāk.

Taču uzreiz tā nevar. Sākumā visu pavērošu. Un tikai pēc tam sākšu priecāties.

Iet zēni un meitenes, iet arī pieaugušie. Ielūkojos, kuriem priecīgāks prāts. Taču kā vieni, tā otri ir mierīgi. Tiesa: uz ielas draiskuļoties nedrīkst. Un nav jau vēl arī sasparojušies. Ar mani ir otrādi: es tikai pirmo dienu esmu bērns, tālab tik viegla sirds.

Un reizē jūtos jocīgi. Tā kā nokaunējies.

Bet tas nekas. Pirmajā dienā tā jābūt. Gan jau vēlāk pieradīšu.

Pēkšņi ieraugu lielu vezumu. Zirdziņš nevar to pavilkt. Droši vien pakavi nodiluši, jo tam slīd kājas. Vairāki zēni apstājušies un noskatās. Arī es apstājos.

Pavilks vai nepavilks?

Berzēju ausis, mīdos, jo man salst kājas; jau gribas, lai zirdziņš izkustinātu vezumu, lai viss ātrāk beigtos . . . Taču žēl aiziet, iekāms nebūšu to redzējis. Te vienmēr var atgadīties kas interesants: varbūt zirgs paklups — un ko tad braucējs darīs? Ja es būtu pieaudzis, droši vien paietu vienaldzīgi

garām, varbūt pat neko nepamanītu. Bet nu esmii zēns, tālab mani tas interesē.

Noskatos, ka pieaugušie mūs tikai pabīda no ceļa, lai nemaisāmies pa kājām. Kurp viņiem tā jāsteidzas?

Bet nekas nenotiek. Vezums beidzot sakustas, un es jau esmu skolā. Pakaru mēteli savā klasē. Tur dzirdu runājam, ka Visla aizsalusi.

— Šonakt.

Bet cits iebilst, ka tas neesot tiesa. Sākas ķilda. Patiesībā viņi gan neķīvējas, tikai tāpat vien tiepjas.

Viens saka:

— Paskat tik! Pirmais sals — un viņam Vislā jau ledus! Laikam vižņi vien peld.

— Nē, nepeld nekādi vižņi.

— Eh, ko tu te galvu jauc!

Vēl pienāk daži zēni. Pieaugušie droši vien sacītu, ka viņi strīdās. Ir jau tiesa — viens saka: «Tu esi auna galva,» — otrs atcērt: «Bet tu — ēzelis.» No Vislas pāriet uz sniegu. Uzkritīs sniegs, vai ne? No skursteņiem kāpj dūmu stabi, tātad sniega nebūšot. Arī pēc zvirbuļiem varot nosacīt, vai snigs. Kāds ieminas, ka esot redzējis barometru.

Un atkal sākas:

— Tu esi teļš.

— Paskat, kāds gudrelis!

— Tu muldies!

— Bet varbūt tu pats muldies?

Visi strīdā nepiedalās. Daļa stāv, paši neko neteikdami, un tikai noklausās.

Arī es klausos un atceros, ka pieaugušie konditorejās tāpat bieži strīdās — taču ne par sniegu,

bet politiku. Uz mata tāpat. Un tādiem pašiem vārdiem:

— Esmu gatavs derēt, ka prezidents nepieņems demisiju.

Bet šeit:

— Esmu gatavs derēt, ka sniega nebūs.

Pieaugušie nesaka: «Auna galva — tu muldies,» — viņi tiepjas smalkākā veidā, taču tikpat kvēli.

Un tā es stāvu un klausos, līdz ieskrien Kovaļ-skis.

— Ei, paklau, vai tev uzdevumi atrisināti? Dod nošpikot. Mums vakar bija ciemiņi. Un ja nu skolotāja pārbauda!

Ko lai dara: atveru somu un ielūkojos savā burtnīcā. Tāda sajūta, it kā tā nebūtu manējā, bet kāds cits zēns vakar visu izdarījis manā vietā.

Pa to laiku nošķind zvans. Kovaļskis, atļauju negaidīdams, paķer manu burtnīcu un aizjož uz savu solu. Bet es sāku bažīties: ja viņš vienkārši norakstīs, skolotāja var pamanīt un nodomās, ka špiko-tājs esmu es. Iznāks vēl kaktā stāvēt.

Cik tas būs jocīgi, ja es stāvēšu kaktā!

Višņevskis jautā:

— Ko tu smejies?

— Kaut kas ienāca prātā, — atbildu un smejos joprojām.

Bet viņš:

— Ķēms tāds! Zviedz, pats nezina, par ko!

Es atbildu:

— Ķēms vai neķēms. Varbūt es zinu, par ko smejos, tikai negribu tev sacīt.

Atkal viņš:

— Paskat, kādi šim noslēpumi!

Un apvainojies aiziet.

Esmu izbrīnījies, ka zinu viņu vārdus, — redzu taču savus biedrus pirmo reizi un viņi mani tāpat. Taisni kā sapnī.

Ienāk skolotāja, bet Kovaļskis burtnīcu vēl nav atdevis. Es klusām saucu: «Kovaļski, ei, Kovaļ-ski!» — taču viņš nedzird vai arī izliekas nedzirdam. Bet skolotāja piezīmē:

— Ko tu grozies? Sēdi mierīgi!

Nodomāju: «Nu tā, esmu jau izpelnījies pirmo piezīmi.»

Tomēr satraukti grozos, jo man nav burtnīcas.

Paslēpjos aiz priekšā sēdētāja un gaidu, kas būs.

Man bailes. Bet bīties ir tik nepatīkami! Ja es būtu liels, neviena nebītos. Neviens nešpikotu no manis. Taču es esmu skolēns, biedrs palūdza, un es nevarēju atteikt. Viņš tūlīt pasacītu, ka esmu nelga un patmīlis. Nosauktu pat par plānā galdiņa urbēju, kas to vien gaida, lai skolotāja viņu paslavētu.

Es droši vien mācībās būšu pirmais, jo vienreiz jau esmu skolu beidzis. Šis tas gan izbiris, taču viena lieta ir atcerēties agrāk iemācīto un cita — kalt visu no jauna.

Skolotāja izskaidro gramatiku, bet es jau sen visu saprotu. Viņa liek mums rakstīt, es to izdaru — viens divi. Un sēžu. Skolotāja pamana, ka es neko nedaru, un jautā:

— Kāpēc tu neraksti?

Es atbildu:

— Lūdzu, skolotāja, esmu jau uzrakstījis.

— Parādi, kas tev tur sarakstīts, — skolotāja ir mazliet sapīkusi.

Man arī agrāk nepatika, ja kāds visai stundai domātos uzdevumus izpildīja ātrāk. Skolotājs taču uzdod darbu, lai pašam līdz zvanam būtu miers, bet šie resgaļi steidzas un pēc tam sāk pļāpāt.

Eju pie skolotājas un parādu.

— Vispār nav slikti, taču viena kļūda tev ir.

— Kur? — es jautāju un izliekos izbrīnījies.

Kļūda ielaista tīšām, lai skolotāja nenojaustu, ka

es reiz jau to visu esmu mācījies.

Viņa saka:

— Pameklē pats. Ja tu tā nesteigtos, uzrakstītu pavisam labi.

Aizeju uz savu vietu un izliekos meklējam kļūdu. Vajadzēs uzdevumus risināt gausāk, taču tikai sākumā. Vēlāk, kad es jau būšu labākais skolēns klasē, arī skolotāji būs pieraduši pie tā, ka visu izdaru ātrāk.

Bet tad man sametas garlaicīgi. Skolotāja atkal vaicā:

— Nu, vai atradi kļūdu?

Es atbildu:

— Jā.

— Paradi.

— Pareizi, — skolotāja atzīst. Un tad atskan zvans.

Kolīdz zvaniņš nošķindējis, sākas starpbrīdis. Jeb pārtraukums. Dežuianti visus iztrenc no klases un atver logus.

Ko lai es tagad iesāku? Liekas tik jocīgi, ka man

jaskraida ar puišeļiem. Taču pamēģināšu tāpat ka visi citi.

Patīkami, jautri. O, cik patīkami!

Jau sen neesmu tā skrējis.

Kad es vēl biju jauns, skraidīt gan apkārt ne-skraidelēju, taču dažkārt dzinos pakaļ tramvajam vai stacijā vilcienam. Reizēm padraiskuļojos ar savu paziņu bērniem. Izliekos, ka gribu viņus notvert, bet šie metas bēgt. Jā, tas bija jaunos gados. Vēlāk es jau tramvajam pakaļ vairs nedzinos. Aizbrauc mans tramvajs — nu, kas tur liels, pagaidīšu nākamo. Bet ja pa jokam es tvarstu bērnu, tad paskrienu tikai dažus soļus un pēc tam mīdos uz vietas — lai pabaidītu. Bērns laižas teciņus un tikai pa lielu gabalu paskatās atpakaļ. Vai arī skrien apkārt plašā aplī, bet es griežos uz vietas un izliekos, ka tūlīt metīšos pakaļ. Mazulis gan domā, ka es viņu noķertu, ja vien gribētu, jo esmu taču liels cilvēks. Bet es to nespēju. Spēka gan būtu diezgan, tikai sirds sāk aši aši klauvēt, un aptrūkst elpas. Jā, pat pa kāpnēm es gāju lēnītiņām un, ja vajadzēja kāpt augstu, pa ceļam atpūtos.

Bet tagad!

Drāžos, ka gaiss vien šņāc un sitas sejā. Nosvīstu, bet tas nekas. Ir tik patīkami, tik jautri. Joņoju palēkdamies, aiz priekiem iesaukdamies:

— Cik ja-a-auki būt bērnam!

Bet tūlīt nobīstos un palūkojos apkārt, vai kāds nav tuvumā: dzirdot tādu līksmošanos, citi taču var uzminēt, ka reiz jau esmu bijis liels.

Auļoju tā, ka acu priekšā viss tikai nozib. Tiesa — brīžiem nogurstu. Bet pietiek uz mirklīti apstā-

tiesf mazliet atvilkt elpu un tūlīt rodas jauns spars. Esmu atpūties, un atkal — aiziet!

Cik labi, ka varu tā joņot un nav vairs jāvelkas: čipu — čāpu, soli pa solītim.

Labo rūķīt, cik pateicīgs tev esmu!

Mums, bērniem, skriešana taču ir tas pats, kas auļošana zirga mugurā, lēkšiem vien, «lai vējš gar ausīm svilpo». Neko vairs neapjēdz, nedomā, neatceries, pat neredzi — tikai izjūti dzīvi visā tās pilnībā. Jūti, ka šalko gaiss tevī un visapkārt.

Vai tu kādam dzenies pakaļ vai arī bēdz — alga viena. Ātrāk!

Pakritu. Sasitu ceļgalu. Sāka sāpēt. Un jau atskan zvans.

Žēl gan. Vēl tikai mazlietiņ! Vēl īsu, īsu brītiņu!

— Kurš pirmais — tu vai es?

Un kāja jau vairs nesmeldz. Vējš atkal brāžas acīs, sejā, plaušās. Atkal joņoju kā apmāts, lai tikai būtu pirmais. Kā par brīnumu, ne ar vienu ne-saskrienos un pagūstu izvairīties no šķēršļiem. Pāri slieksnim — ar roku pie margām un augšup pa kāpnēm. Atpakaļ nepalūkojies, jūtu, ka esmu tālu citiem priekšā. Uzvara!

Un pilnā sparā pa šauro gaiteni — bladauks! — direktoram virsū! Viņš tikko noturas kājās.

Es viņu redzēju, taču apstāties vairs nepaspēju. Uz mata tāpat kā mašīnists, šoferis vai motobraucējs. Šajā mirklī apjēdzu, ka viņiem nepelnīti uzbrūk. Tā taču nejaušība, negadījums, bet nevis pārkāpums. Vai patiešām es būtu zaudējis agrākās iemaņas? Debesu tētīt — tie gadi, kur tie gadi!

Es būtu varējis iejaukties zēnu drūzmā, jo visi skrēja. Taču es atkal tikai pirmo dienu biju skolā,

Tālab stāvu kā sāls stabs. Pat neatvainojos. Bet direktors sagrābj mani aiz apkakles un tā purina, ka liekas — tūlīt man nokritīs galva. Un briesmīgi pārskaities.

— Kā tevi sauc, dauzoņa?

Esmu nobijies līdz nāvei. Sirds kāpj pa muti laukā, ne vārda nevaru dabūt pār lūpām. Viņš taču redz, ka es netīšām, tālab vajadzētu piedot. Bet, no otras puses — ar tādu sparu uzdrāzties direktoram? Viņš taču varēja pakrist, sasisties. Gribu ko sacīt, taču drebu kā ķīselis, un mēle pielipusi pie aukslējām.

Bet direktors mani atkal sapurina un uzkliedz:

— Vai tu beidzot atbildēsi vai ne? Es jautāju, kā tevi sauc?

Mums apkārt jau sapulcējies liels bars. Visi skatās. Un es šajā drūzmā nokaunos vēl vairāk. Šai mirklī garām nāca mūsu skolotāja un sadzina visus klasēs. Es paliku viens. Stāvēju ar nokārtu galvu kā lielākais ļaundaris.

— Nāc uz skolotāju istabu!

Tagad jau vārgi ieminējos:

— Direktora kungs, atļaujiet paskaidrot.

Bet viņš noskalda:

— Ko tu lielu vari paskaidrot! Kāpēc tūlīt neatbildēji, kad es jautāju, kā tevi sauc?

Es saku:

— Man bija kauns. Visi stāvēja un skatījās.

— Bet joņot kā neprātīgam tev nebija kauns? Rīt lai atnāk māte!

Es sāku raudāt. Asaras birst pašas no sevis. Kā zirņi. Un tūlīt arī degunā sakrājas slapjums.

Direktors nolūkojas, un viņam, acīm redzot, kļūst manis žēl.

— Nu redzi, — viņš saka, — cik nelādzīgi tā trakot. Vēlāk pašam jāraud.

Ja es tagad nolūgtos, viņš droši vien piedotu. Bet es kaunos. Mēles galā man jau vārdi: «Lūdzu, sodiet mani citādi. Kālab māmiņu apbēdināt?» Taču nespēju, asaras neļauj.

— Labi, ej klasē, — stunda jau sākusies.

Paklanos un eju. Atkal visi nolūkojas mani. Arī

skolotāja. Bet Mariļskis no muguras piebiksta:

— Nu, kas iznāca?

Esmu nikns. Ko šis piesienas, kas viņam daļas?

Iejaucas skolotāja:

— Mariļski, nesarunājies!

Skolotāja arī grib, lai liek mani mierā. Viņa redz, ka esmu nobēdājies, tālab visu stundu mani neizsauc.

Bet es sēžu un kremšos. Tik daudz kas pārdomājams! Sēžu, nedzirdēdams un neapjauzdams, par ko apkārt runā. Bet ir tieši aritmētikas stunda. Skolēni iet pie tāfeles, raksta, pēc tam nodzēš. Skolotāja paņem krītu, kaut ko stāsta un paskaidro. Taču man sliktāk nekā kurlam. Es ne tikai nekā nedzirdu, bet arī neredzu. Un pat neizliekos kaut ko apjēdzam. Skolotāja nevar nemanīt, ka es nesekoju. Viņai jābūt labai, jo citādi viņa mani izbārtu. Tagad jau saprotu: ja bērnam atgadījusies kāda liksta, tūlīt neveicas arī daudz kas cits. Cilvēks taču zaudējis pašpaļāvību. Vajadzētu tā: ja viens sabāris, otrs uzslavē, uzmundrina, nomierina. Un vai vispār vajadzētu bārties? Grūti pasacīt. Varbūt vajag, varbūt arī ne.

Bet kā es izturējos, kad pats biju skolotājs? Visādi gadījās. Nu, labi: es neviļus uzdrāzos direktoram, un viņš neviļus sagrāba mani aiz apkakles. Ko citu direktors varēja darīt? Saniknojās, pēc tam nomierinājās. Bet vai ari piedeva?

Viņš teica:

— Ej klasē!

Un tagad es nezinu, vai rit māmiņai jānāk uz skolu vai ne.

Galvā rosās visādas domas:

«Tikai dažas stundas pagājušas, kopš esmu bērns, bet jau tik daudz nācies ciest. Divas reizes esmu piedzīvojis briesmīgas izbailes: pirmo reizi, kad man atņēma burtnīcu, otro — ar direktoru. Bet vēl viss nav beidzies. Un es nezinu, ko iesākt.

Kad mani kā notvertu zagli turēja aiz apkakles, aiz kauna gribēju vai zemē iegrimt. Pieaugušu cilvēku neviens negrābj ciet un nepurina, ja viņš netīšām kādu pagrūdis. Tiesa — lielie iet piesardzīgi, taču arī viņiem tas atgadās.

Turklāt bērniem nav aizliegts skraidīt. Bet, ja tas atļauts, kuram jābūt piesardzīgākam: man, mazam zēnam, vai piedzīvojušam pedagogam?

Savādi, ka tas man nekad neienāca prātā, kad es pats biju liels.

Tikai dažas stundas pagājušas, kopš atkal esmu bērns, bet vajadzējis jau liet pirmās asaras. Lai gan īsu brīdi, tomēr esmu raudājis. Un pat tagad — acis sausas, bet sirds tik pilna.

Un tas vēl nav viss. Es taču pakritu. Atloku zeķi un skatos: āda uz ceļgala nobrāzta. Asinis gan neredz, taču sāp. Nē, nevarētu sacīt, ka sāp, vienkārši

sūrst. Pirmīt nemanīju, bet tagad, kad sēžu mierīgi un mani kremt domas ....

Tikai divas stundas, kopš esmu skolēns, bet skolotāja man jau izsacījusi piezīmi, lai negrozos un sēžu mierīgi. Bet kas būtu, ja viņa zinātu, ka esmu devis norakstīt uzdevumu? Un kas notiktu, ja skolotāja man tagad pasacītu «atkārto»?

Es neklausos. Nē, nepavisam neklausos. Taču klasē ne tikai jāsēž mierīgi, bet arī jāseko un jāzina, kas notiek.

Tātad esmu jau blēdījies, bijis nevērīgs un neuzmanīgs, — tikai tādēļ vien, ka esmu atkal bērns. Patiešām — vai labāk nevajadzēja palikt pieaugušam?

Un man kļūst žēl zirdziņa, kurš nevarēja pavilkt vezumu, jo viņam bija nodiluši pakavi. Bet vezums smags, un atkala tik slidena!

Padomājis brītiņu par zirdziņu, atkal pievērsos savām likstām.

Bet vai es jutos labāk, kad biju liels? Direktors varbūt šoreiz piedos? Turpmāk gaitenī būšu piesardzīgāks. Un ja nu naktī patiešām uzkritīs sniegs? Esmu pēc tā noilgojies kā pēc mīļota brā-ļuka.

Palūkojos pa logu un redzu: brāzmaina vēja trenkti, mākoņi aizseguši sauli. Neatceros — vai zēni galu galā saderēja par sniegu. Un prātā ienāk vēl, ka Amerikā arī pieaugušie cilvēki par visu mēdz slēgt derības.

Varbūt bērni nemaz tik ļoti neatšķiras no pieaugušajiem, tikai citādi dzīvo un citādas ir viņu tiesības?

Bet aiz loga mākonis izpleties vēl lielāks un piemilzis gluži melns. Un pēkšņi man iešaujas prātā:

«Bērnība ir tikpat kā pavasaris. Spīd spoža saulīte, laiks ir brīnišķīgs, apkārt viss tik priecīgs un jauks! Bet tad pēkšņi negaiss, nozibsnī, un pērkons rūkdams kur iesper. Bet pieaudzis cilvēks dzīvo kā miglā. Ap viņu tinas skumji vienmuļa dūmaka. Nav ne spilgtāka prieka, ne tumšāku skumju. Viss pelēcīgs un apnīkstošs. Es taču labi atceros. Mums prieki un bēdas uzvirmo viesuļa virpulī, bet viņiem — laiski aizvelkas. Es skaidri to atceros.»

Šis salīdzinājums man iepatikās. Tik ļoti, ka gribas vēl palikt bērnam, ja arī manos spēkos būtu no jauna kļūt lielam.

Un sirdi man apņem rāms, patīkams prieks. Tik rāms kā novakara vēja pūsma, kas ar maigu roku glāstoši pieskaras sejai. Debesīs mirgo zvaigznes. Apkārt viss ieslīgst liegā mierā. Tikai smaržo mežs un lauki.

Bet aši aizsteidzas šis mirklis. Ja es kādreiz atkal būšu skolotājs, nekad neizsaukšu bērnu, kuram ir bēdas. Lai viņš ļaujas savām pārdomām, lai nomierinās, lai atpūšas!

Nodrebēju, kad spalgi ieskanējās zvans.

Un tūlīt visi sāka man uzplīties:

— Kāpēc tu bimbāji? Ko direktors tev teica?

Pieaugušie pamāca, ka nevajagot plūkties. Viņi domā, ka mēs plēšamies prieka dēļ. Protams, ir jau arī tādi varmākas, kuri meklē ķildu ar vājākiem. Mēs no tādiem izvairāmies, piekāpjamies. Taču tas viņus vēl vairāk uzkurina. Bet, kad vadzis pilns, tas beidzot lūst. Taču, par laimi, tādu nav daudz. Viņi ir kā inde, kā sodība. Un smieklīgi, ka pieaugušie tieši viņu grēkus piedēvē mums visiem. Pieaugušie nezina, kādi ir šie kašķa sācēji, šis lipīgais piķis, kurš vismierīgāko izved no pacietības, aizkaitina līdz trakam niknumam un izmisumam.

Labi, man ir bēdas. Nav taču grūti iedomāties, ko varēja sacīt direktors pēc tam, kad viņu bezmaz biju notriecis no kājām. Kas te vēl ko tincināt?

— Ko? Un kā?

Un ja nu uzmāktos tikai viens. Nē. Vēl no viena neesi atkāvies, ka otrs jau sīc apkārt, un — tā atkal no gala. Vai tad cilvēkiem pierē nav acu un viņi neredz, ka gribu būt netraucēts. Es šā lāgā nepazīstu, gandrīz nemaz neesmu ar viņu runājis, bet šis lien un lien:

— Uzskrēji gan direktoram virsū? Laikam teica, lai atnāk māte?

Neparko neļauj cilvēkam izbēdāt savu bēdu. Tik ilgi uzplīsies, līdz bēdas pārvērtīsies niknumā.

Pirmajam atbildu mierīgi. Otram jau īgnāk:

— Vācies!

Trešajam:

— Ej ratā!

Ceturto atgrūžu.

Tagad pievelkas Višņevskis. Jau agrāk apsaukāja mani par noslēpumu vāceli un ķēmu. Bet tagad lien klāt, lai izstāstu viņam.

— Nu, kas bija? Ko tu pinkšķēji? Vai briesmīgi sadeva? Vajadzēja teikt, ka tevi citi uzgrūda.

— Ja tev patīk, vari melot pats, — es atcērtu.

Bet tūlīt nožēloju.

— Ooo, kāds apustulis! Paskatieties, puikas! Apustulis atradies!

Gribu iet prom, bet viņš mani aiztur.

— Pagaidi, kur tu skriesi?

Viņš neapstājas, nāk līdzi, laiku pa laikam mani iebukņīdams.

Atgrūžu viņu. Bet šis uzbāžas vēl vairāk.

— Nu, nu, lēnāk pār tiltu! Skola nepieder tev. Domā, ja skolotāja šo paslavējusi, ka viņam tikai viena kļūda, tad jau var grūstīties!

Pirmajā brīdi pat lāgā neaptvēru, ko viņš murkšķ. Tikai pēc tam sapratu.

Esmu jau pie durvīm, bet Višņevskis mani nelaiž.

— Mazais zīdainītis, — viņš saka. — Bēbītis no-pinkšķējies! Jaunkundzīte nobimbājusies!

Un ar nosmulētiem nagiem grābstās man gar ģīmi.

Es jau atvēzējos. Viņš gan ir spēcīgs — šis Višņevskis. Taču es biju tā pārskaities, ka man alga viena: lai notiek kas notikdams. Ja būtu sācies kautiņš, arī viņš sveikā neizietu.

Bet ko sacītu direktors, ja nejauši uznāktu un to redzētu? Protams, vainotu mani. Vienreiz jau es biju notverts, tagad atkal. Viņš mani atcerētos. Lai kas vēlāk atgadītos, uz mani aizvien kristu aizdomas.

Man taču dauzoņas slava. Mūždien dzirdētu:

— Es tevi pazīstu. Nav jau pirmā reize.

Kad es biju liels, runāju tāpat.

Par laimi, parādās skolotāja, lai pārbaudītu, vai visi izgājuši no klases.

— Ejiet, zēni! Izskraidieties!

Bet šis nekauņa vēl nosūdz mani:

— Lūdzu, skolotāja, es gribēju iet laukā, bet viņš nelaiž.

Sajutu pret Višņevski tādu riebumu, ka gribējās vai nospļauties.

— Nu, ejiet taču, ejiet!

Višņevskis piemiedza vienu aci, sašķobīja ģīmi kā āksts un, plati kājas iepletis, izvēlās laukā, bet es viņam pakaļ.

Pagalmā neeju, nepacietīgi gaidu, lai starpbrīdis atrak beigtos.

Pienāk Mundeks. Brīdi noskatās, tad klusu ierunājas:

— Vai negribi nākt parotaļāties?

— Nē, — es atbildu.

Viņš vēl pastāv, gaidīdams, vai es ar viņu neaprunāšos.

Tā jau cita lieta. Es Mundekam saku: tā un tā.

— Nezinu, vai direktors man piedevis.

Mundeks mirkli padomāja.

— Paprasi viņam. Dusmās tā pateica. Aizej uz skolotāju istabu, — droši vien būs jau aizmirsis.

Pēc tam bija zīmēšanas stunda.

Skolotāja teica, lai zīmē, kas katram patīk: koka lapu, ziemas ainavu vai ko citu.

Es paņemu zīmuli: ko varētu uzzīmēt?

Bet zīmēšanu es nekad nebiju mācījies. Arī liels būdams, to lāgā nepratu. Vispār — manā laikā skolas nebija labas. Tur valdīja bardzība un garlaicība. Viss aizliegts. Tāda atsvešinātība, aukstums un nomāktība, ka vēlāk, redzot skolu sapņos, es aizvien pamodos, saltiem sviedriem pārklāts, un jutos laimīgs, ka tas bijis tikai sapnis, bet ne īstenība.

— Vai tu vēl neesi sācis? — skolotāja jautā.

— Gudroju, kā lai iesāk.

Zīmēšanas skolotājai ir gaiši mati un piemīlīgs smaids. Viņa palūkojas man acīs un saka:

- Nu, gudro vien, varbūt izdomāsi ko labu.

Pats nezinu, kāpēc, bet es saku:

— Uzzīmēšu, kāda agrāk izskatījās skola.

— Bet kā tu zini, kāda tā agrāk bijusi?

— Tēvs stāstīja.

Man taču vajadzēja izmeloties.

- Labi, — skolotāja piekrīt, tas būs ļoti interesanti.

Bet es domāju:

«Izdosies vai neizdosies? Citi zēni gan arī nav nekādi mākslinieki.»

Es zīmēju neveikli, taču tā nav liela bēda. Vissliktākais — citi pasmiesies. Bet lai smejas veseli!

Ir tādas gleznas, kas sastāv no trim daļām: viena vidū, divas tai blakus. Katra atsevišķi, bet kopumā veido vienu. Tādu gleznu sauc par triptihu.

Iedalīju lappusi trijās slejās. Vidū attēloju starpbrīdi: zēni dzenas cits citam pakaļ; viens ko nogrēkojies, jo skolotājs plēš viņu aiz auss, bet šis, nabadziņš, pūlas izrauties un raud. Taču skolotājs cieši sagrābis viņa ausi un zvetē pa muguru ar varenu pīcku. Zēns pacēlis kāju un izskatās kā gaisā karājamies. Bet citi nolūkojas: ar nokārtām galvām un klusēdami, jo visiem bailes.

Tas bija vidū.

Pa labi uzzīmēju klasi: kā skolotājs ar lineālu sit bērniem pa pirkstiem. Tikai viens pielīdējs pirmajā solā smejas, bet citiem žēl nelaimīgā.

Kreisajā malā uzzīmēju īstu pēršanu. Zēns noguldīts uz sola, bel apkalpotājs tur viņu aiz kājām.

3 2867

3 3

Bārdains glītrakstīšanas skolotājs pacēlis gaisā roku ar rīkstēm. Zīmējums tik drūms, it kā tur būtu rādīts cietums. Fonu esmu izveidojis pavisam tumšu.

Virsū uzrakstīju: «Triptihs — veclaiku skola.»

Kad man bija astoņi gadi, es gāju šādā skolā. Tāda bija mana iepazīšanās ar šo tā saucamo pirmskolu.

Atceros, kā vienreiz pēra kādu zēnu. Viņu sita glītrakstīšanas skolotājs. Tikai man pagaisis no atmiņas, vai skolotājam uzvārdā bija Kohs un zēnam Novackis vai arī zēnam — Kohs, bet skolotājam — Novackis.

Es toreiz biju ļoti nobijies. Tā vien likās: līdzko būs viņam sadevuši, tūlīt grābs ciet mani. Un mocīja briesmīgs kauns, jo pēra uz kailas miesas. Viss viņam bija atpogāts. Visas klases priekšā, jo glītrakstīšanas stunda todien nenotika.

Pēc tam man derdzās abi — gan skolotājs, gan arī nopērtais biedrs. Ja pēc tam kāds saskaitās vai iekliedzās, man likās, ka tūlīt atkal sāksies pēršana.

Mans klases biedrs Kohs vai Novackis nebija nekāds krietnais zēns. Būdams dežurants, viņš nevīžoja sūkli saslapināt pie akas, bet pats uzlaida tam virsū. Un pēc tam dižodamies vēl izstāstīja citiem.

Skolotājs ienāca klasē un lika noslaucīt noķēpāto tāfeli. Neviens negribēja to darīt. Tad viņš saskaitās un pats paņēma sūkli. Lāgā neatceros — vai kāds sāka smieties, vai arī kā citādi, bet skolotājam viss tika izstāstīts. Vainīgo pēc tam nopēra.

Biju toreiz pavisam maziņš un tikko sācis iet skolā. Bet vēl tagad visu redzu tik skaidri, it kā tas būtu noticis vakar. Un jūtos ari uz mata tāpat. Tālab zīmēju, ka zīmulis zib vien. Un pats par sevi brīnos.

Skolēniem galvas iznāk sīciņas, bet es cenšos, lai tās būtu atšķirīgas un ka*tra ar savu izteiksmi. Tāpat, lai ikvienam būtu īpatnēja poza: viens atbalstījies uz elkoņiem, otrs piecēlies kājās. Uzzīmēju arī pats sevi, lai gan ne pirmajā rindā.

Zīmēju, bet ausis man svilst: ir tik karsti, it kā es dzītos kādam pakaļ.

Zīmēju ar iedvesmu.

Esmu jau reiz bijis liels, tāpēc zinu, kas ir iedvesma. Mickevičs savas improvizācijas uzrakstījis iedvesmas brīžos. Pravieši sludināja ar iedvesmu.

Iedvesma — tas nozīmē, ka grūts darbs pēkšņi kļuvis viegli padarāms. Un tad ir tik patīkami zīmēt vai rakstīt, vai arī vienkārši ko izgriezt un meistarot. Viss tad sokas, un nevari pat pasacīt, kā tas tiek īsti radīts. It kā pats par sevi, it kā manā vietā to paveiktu kāds cits, bet es tikai nolūkotos. Un, kad esmu galā, nevaru vien nobrīnīties — liekas, tas nemaz nav mans darbs. Esmu gan noguris, taču apmierināts, ka viss tik labi izdevies.

Arī tagad esmu iedvesmas pārņemts un nemaz neatskārstu, kas notiek apkārt.

Man liekas, bērni daudz ko dara ar iedvesmu, tikai viņiem to neļauj.

Piemēram, tu ko stāsti, lasi vai arī raksti. Un viss tik labi veicas! Vai arī pēkšņi saproti uzdevumu. Var pat iezagties kāds misēklis, taču patie-

3*

35

slbā tā nav nekāda kļūda vai arī ir pavisam nenozīmīga. Bet tad tevi uzreiz pārtrauc, liek izlabot vai atkārtot, kaut ko vēl piebilstot un paskaidrojot. Un tūdaļ visa iedvesma pagaist. Uznāk dusmas, nav vairs nekādas patikas, un nekas arī vairs neveicas.

Iedvesma — tā ir tikpat kā cilvēka saruna ar pilnību. Tad nevienam nav tiesību iejaukties. Šādā brīdī cilvēkam jābūt vienam, nekas viņam nav jāredz vai jādzird.

Toreiz tieši tā notika ar mani. Skolotāja stāv aiz muguras, skatās, kā man veicas, taču es neliekos ne zinis, tikai laboju. Iezīmēju vieglu svītriņu, piemetinu punktiņu, un tūlīt iznāk labāk.

Skolotāja laikam bija ilgi stāvējusi, tikai es to nebiju manījis.

No tālienes palūkojos uz zīmējumu un vēl šo to palaboju, taču aizvien piesardzīgāk. Pārāk daudz labojot, var visu sabojāt. Esmu pārguris. Un pēkšņi to sajūtu. Paceļu galvu, bet skolotāja pasmaida un ar roku pieskaras manam vaigam.

Nevaru ciest, ja kāds mani noglāsta vai aiztiek. Taču skolotājas roka šoreiz tik vēsa un viegla. Arī es pasmaidu.

Bet skolotāja vaicā:

- No kurienes tu zini, ka tas ir triptihs?

- Tāpat vien. Esmu redzējis grāmatās, uz pastmarkas, baznīcā.

Sapinos un vēl vairāk nosarkstu. Un tikai tagad skolotāja iejautājas:

— Vai drīkstu?

Pasniedzu viņai burtnīcu un saku:

— Lūdzu.

Skolotāja apskata manus agrākos zīmējumus un šo pēdējo. Ari Višņevskis pielēcis kājās, bāž savu degunu un saka:

— Triptihs.

Baidos, ka skolotāja rādīs citiem un sāks slavēt manu darbu. Viņai taču vajadzētu iedomāties, ka tādā barā vienmēr var atrasties skauģis vai nelga, kurš pēc tam mani neliks mierā un visādi izsmies. Skolotāja to saprata, jo lika Višņevskim iet savā solā, bet man tikai noteica:

— Nu, tagad atpūties.

Burtnīcu aizvērusi, viņa to saudzīgi nolika man priekšā uz sola.

Saudzīgi un viegli.

Un tūdaļ es nodomāju: ja kādreiz atkal būšu skolotājs, nekad nenometīšu burtnīcas uz sola, nesa-svītrošu tās treknām svītrām, tā ka tinte pašķīdusi uz visām pusēm, ja kas nebūs pareizi uzrakstīts. Nolikšu tās tikpat saudzīgi un viegli, kā to darīja mana skolotāja.

Ilgi atpūsties nedabūju, jo stunda beidzās. Man jāiet uz skolotāju istabu. Direktors stāv durvīs, tālab arī es apstājos. Tad pienāk skolotāja. Es stāvu iesāņus un nezinu, ko sacīt. Bet tad uzkuļas vēl apkalpotājs.

Jau reizes divas iesāku «lūdzu, direktora kungs», bet zinu, ka viņš nav dzirdējis, jo es runāju pārāk klusu. Ir briesmīgi nepatīkami, ja kaut kas jāpasaka, bet tu kaunies.

Viņi tērzē par savām darīšanām, taču es neklausos un neko nedzirdu. Tad direktors man saka:

— Aizskrej uz sesto klasi un paskaties, vai tur nav globuss. Bet labi veicīgi, zibens ātrumā!

Un tikai tagad palūkojas uz mani un visu atceras, jo piebilst:

— Tikai neuzdrāzies kādam virsū!

Aizjožu uz sesto klasi, bet puikas man uzbrēc:

— Taisies, ka pazūdi! Ko tu šeit atlīdis?

— Vai te nav globuss?

— Paskat tik, kāda šim vajadzība!

Un izgrūž mani laukā. Es tā steidzos, bet viņi grūstās. Raujos atpakaļ un saku:

— Direktors lika pajautāt.

Bet kāds cits nav to dzirdējis un uzbrēc:

— Vēl tu šeit grozies! Marš, laukā, pintiķi, kamēr āda vesela!

Es pats vairs nezinu, ko iesākt. Atkal kliedzu:

— Direktors! ...

— Ko direktors?

— Lika paprasīt, vai te nav globuss.

— Nekā te nav! Vai dzirdi?

Noplakšķināja ar roku man pa galvu un aizcirta

durvis deguna priekšā.

Eju atpakaļ un nezinu, ko darīt.

Paziņoju:

— Viņi teica, ka neesot.

Par laimi, tieši šajā mirklī kāds skolēns atnes globusu. Un skaišas, ka atkal salauzīšot. Parunāt ar direktoru nav nekādas iespējas, taču atlikt arī negribas. Savā izmisumā paraustu aiz piedurknes skolotāju. Patiesībā gan ne paraustīju, bet tikai viegli pieskāros un klusītiņām ierunājos:

— Lūdzu, skolotāja!

Viņa tūlīt to izdzirdēja. Pagāja pāris soļu sāņus un noliecas pie manis.

— Kas tev uz sirds?

Bet es jau pavisam klusā balsi:

— Lūdzu, skolotāja! Vai jūs nepalūgtu direktoram, lai viņš nesauc māmuļu uz skolu.

Pateicu to tik klusu, it kā ausī iečukstēdams. Būt mazam taču ir tik neizdevīgi! Allažiņ jāstaipa kakls augšup ... Viss notiek kaut kur augstu virs tevis. Cilvēks jūtas tik niecīgs, pazemots, vājš un neievērojams! Varbūt tālab mums patīk stāvēt kājās, kad lielie apsēdušies: tā mēs varam ielūkoties viņiem acīs.

Bet es kaunos to sacīt. Briesmīgi nepatīkami stāstīt tādas muļķības.

Nokaru galvu, bet skolotāja pieliecas man vēl tuvāk.

— Ja es neko nezinu, tad nevaru taču viņu palūgt. Man tas jāzina. Vai tu lielas blēņas izdarīji?

— N-ē-ē, — es novelku.

Jo pats nezinu, vai tās ir lielas.

— Nu, pastāsti!

Varbūt mēs mēdzam izvairīties no sarunām ar pieaugušajiem tāpēc, ka viņi mūžīgi steidzas, kad gribam ar tiem izskaidroties. Liekas, ka viņiem nebūtu nekāda interese, ka viņi tāpat uz labu laimi ko pasacīs, lai ātrāk tiktu no mums vaļā. Tā jau laikam ir: lielajiem pašiem savas darīšanas svarīgākas, mums atkal savējās. Tālab cenšamies visu pasacīt īsi, lai viņiem nejauktu galvas. It kā mūsu raizes būtu pavisam nenozīmīgas un mums no viņiem vajadzētu vienīgi uzzināt — jā vai nē.

— Skrēju pa gaiteni un uzdrāzos direktoram.

— Vai tu viņu pagrūdi?

— Nē, tikai ar roku ietriecos viņam puncī.

-— Vēderā, — skolotāja izlaboja.

Un pasmaidīja.

Pēc mirkļa viss jau bija kārtībā. Es pie sevis noteicu «paldies» un steidzos uz klasi. Pat nepa-klanījos. Tas droši vien bija nepieklājīgi. Nu, lai arī tā būtu. Ja tikai ātrāk varu apsēsties solā un atvilkt elpu.

Pēdējā stundā skolotājs mums lasīja par eskimosiem. Ziema pie viņiem ilgstot pusgadu, bet mājas ceļot no sniega. Šādas būdiņas saucot par «jaran-gām». Tajās varot pat kurināt uguni, taču nedrīkstot būt silts, jo citādi māja izkusīšot.

Kad biju liels, es arī zināju par eskimosiem, varbūt pat vairāk nekā tagad. Taču tas mani maz interesēja. Es pat nepadomāju, kā tur īstenībā ir. Tagad pavisam citādi. Man viņu žēl.

Lai gan acis man vaļā un es skatos uz skolotāju, redzu sniega klajumu — visapkārt nekā cita, tikai ledus un sniegs. Neviena krūmiņa, neviena kociņa. Ne priežu, ne zāles. Nekā, tikai ledus un sniegs. Bet tad iestājas nakts. Vējš un tumsa, reizēm vēl ziemeļblāzma. Izjūtu, cik tur auksts un kāda apnicīga vienmuļība! Nabaga eskimosi! Cik salta viņu dzīve! Pie mums taču pat visnabadzīgākais cilvēks reizēm var pagozēties saulītē.

Skolotājs lasa, bet visapkārt dziļš klusums. Tikai vienu reizi aiz muguras kāds klusītiņām iečukstējās, taču skolotājs pat nepalūkojās uz to pusi. Turpretī mēs tūlīt pagriezāmies atpakaļ. Ja arī atrastos tāds stulbenis, kuru tas viss neinteresētu, viņš neiedrošinātos traucēt. Lai tikai pamēģina, plāni tādam klātos!

Nenovērsdamies, kā sastinguši visi lūkojas skolotājā, tikai acis paietam nomirkšķinās. Droši vien, tāpat kā es, ari citi redz mūžīgā sniega laukus.

Žēl, ka ģeogrāfijas stunda nebija pirms zīmēšanas. Tad es labāk bulu uzzīmējis. Zēnu acis man būtu iznākušas patiesākas. Lai gan toreiz, pēršanas laikā, viņi lūkojās savādāk. Tagad acīs sapņainība, tolaik — šausmas.

Es izņemu zīmēšanas burtnīcu, apskatu savu trip-iihu un vairs nesekoju stundai. Līdzjūtība nabaga eskimosiem mani nogurdinājusi.

Labi, ka es atkal esmu mazs. Un labi, ka neesmu eskimoss vai ķīnietis. Cik daudz pasaulē bērnu, kuriem jācieš? Čigānēni, mazie ķīnieši un nēģeri. Cik savādi pasaule iekārtota! Kādēļ cits piedzimst par nēģeri, pie tam uz visu mūžu: sākumā maziņš, tad pieaudzis un vēlāk kļūst sirmgalvis? Pēc tam ņem un nomirst. Visiem jāmirst.

Pēkšņi klasē saceļas kņada. Kas noticis? Visi runā cits caur citu. Tikai tagad mēģinu uzminēt, par ko skolotājs lasīja, kad es vairs neklausījos un stundai nesekoju. Liekas, par to, ka eskimosi medī roņus un valzivis.

Visi kaut ko jautā. Viens grib zināt šo, otrs — to. Dažs pat izskrien laukā no sola. Bet skolotājs saka, lai visi apsēžas, tādā jezgā viņš neko nevarot dzirdēt un neatbildēšot, iekāms klasē nebūšot klusums. Taču aprimties grūti, jo katram visu gribas izdibināt sīki jo sīki.

— Vai eskimosi ēd maizi? Kāpēc viņi nepāriet uz siltākiem apvidiem? Vai viņiem nevarētu uzcelt ķieģeļu mājas? Vai valzirgs spēcīgāks par lauvu? Vai apmaldījies eskimoss var nosalt? Vai vilki tur arī ir? Vai eskimosi prot lasīt? Vai viņu vidū ir cilvēkēdāji? Vai viņi draugos ar baltajiem cilvēkiem? Vai viņiem ir karalis? Kur viņi dabū naglas ragavām?

Kāds pastāsta, ka vectēvs reiz ziemā apmaldījies klajā laukā. Cits par vilkiem. Katrs kliedz, lai citi klusētu, jo pats grib ko pastāstīt vai ari jautāt.

Ja cilvēkam nav sevišķas intereses, viņš var arī pagaidīt. Bet par eskimosiem interesējas visi. Vēl pirms brīža mēs paši it kā dzīvojām ziemeļos, pie pola, tāpēc tagad gribas zināt, kā klājas tuviniekiem, paziņām un radiem, kas palikuši tur. Ja slikti — tad vajadzētu tiem palīdzēt.

Kad senāk politieslodzītos izsūtīja uz Sibīriju un kāds no turienes atgriezās, tad arī mātes, māsas un līgavas mēdza iztaujāt pārbraucējus, — kāda tur dzīve, ko viņu tuvinieki dara un vai drīz tiks mājās? Jo no vēstulēm taču maz varēja uzzināt.

Tāpat no grāmatām. Skolotājam vēlreiz jāpastāsta viss, kas viņam zināms par roņiem, sniegu, ziemeļbriežiem, ziemeļblāzmu. Un pat jāatkārto. Uztraukumā taču šis un tas paslīdējis gar ausīm.

Skolotājam tā ir ceturtā mācību stunda, ceturtā darba dienas stunda, bet klasei — vēstis no tālām zemēm par sirdij tuviem cilvēkiem. Skolotājs ir noguris, arī mēs, taču mūsu nogurums citāds. Tas izraisa nepacietību. Viņam jau pietiek, bet mēs alkstam dzirdēt vēl un vēl.

Skolotājs sāk skaisties. Un piedraud mums par sodu nekad vairs neko nelasīt.

Nekad!

Uz mirkli iestājas klusums, lai gan neviens negrib ticēt. Būtu vēl teicis: nedēļu, bet — nekad! Kāds delveris jau sāk ākstīties,

— Nu-u-u, jūs taču nebūsiet tik nežēlīgs. Viņi, nejēgas, gan bļaustās, taču citādi ir lāga puikas!

Zēns šķietami gan nostājas skolotāja pusē, taču skaidri redzams, ka tā ir tikai viltība un viņš cenšas skolotāju sakaitināt, lai izceltos tracis un skolotājs sāktu kliegt. Tādi visur atrodas. Vai nu viņiem viss vienaldzīgs un pat nepatīk, ka stunda ir interesanta, jo tad jāuzvedas klusu, lai netraucētu citiem klausīties. Vai arī tīšām ko izdarīs, ja kaut kas nav bijis pa prātam.

Skolotājs jau lūkojas apkārt, meklēdams, kuru izdzīt no klases, bet tad paskatās pulkstenī, un redzams, ka viņš vēlas, lai stunda ātrāk beigtos. Visiem kļūst savādi. Un arī pašam skolotājam žēl, ka tā iznācis, jo vēl pirms brīža visi tik aizrautīgi klausījās. Tāpēc viņš savaldās, pat piespiesti pasmaida un saka:

— Nu, tu tur pļāpa, labāk atkārto, ko es lasīju.

Un sākas parastā stunda, kad skolotājs jautā, bet

klase pūzdama un stenēdama ar mokām kaut ko atbild. Un skolotājs nodomā, ka mēs neko nezinām un vienkārši esam nejēgas.

Kad es biju liels, mēdza būt tā — jo tuvāk pie sirds man kas stāvēja, jo vieglāk par to vedās runāt. Ar bērniem, acīm redzot, ir citādi. Ja kas tevi ļoti satraucis, tad atbildēt grūti, lai gan visu zini. Nomāc kauns, ka vari pasacīt ne gluži tā, kā pienāktos. Ir taču tik nelādzīgi, ka skolā jāatbild gudri, pelnoties atzīmi, uzslavu vai nopēlumu, bet ne tā, kā patiesībā jūti.

Stunda beidzās garlaicīgi. Un tikai starpbrīdī mēs atkal pa īstam sākām runāt par eskimosiem. Viens atceras vienu, otrs — otru. Un sākas strīdi:

— Skolotājs tā lasīja.

— Nav tiesa.

— Tu varbūt uz ausim pa to laiku gulēji.

— Pats gulēji uz ausīm!

Tiek piesaukti liecinieki.

— Skolotājs lasīja,ka logus tur taisot no ledus. Vai nav tiesa?

— Ronis taču arī ir zivs, vai ne?

— Labi, pajautāsim skolotājam pašam.

Droši vien arī citiem bija klājies tāpat kā man. Kādā vietā doma aizklīda sāņus, bet pēc tam panākt grūti. Tālab arī katrs atceras ko citu. Un patiešām visu zina tikai klase kopumā.

Bet vēlāk jau bērni spēlēs eskimosus. Un kaut kur uz kāpnēm vai pagalmā par tiem stāstīs citiem, paši vēl klāt piedomādami, lai izklausītos labāk.

Mājās es gāju reizē ar Mundeku.

Iela man tagad liekas ļoti interesanta. Viss tik neredzēts. Gan tramvaji, gan suns, gan ceļā sastapts kareivis, gan veikali un izkārtnes. Viss atkal ir jauns, nepazīstams, kā nule izkrāsots. Patiesībā nevarētu sacīt «nepazīstams», jo tramvaju es taču pazīstu, bet man vienkārši gribas zināt, kāds tam numurs: pāra vai nepāra skaitlis.

— Minēsim, vai pirmā sastaptā tramvaja numurs būs pāra vai nepāra skaitlis, mazāks par simtnieku vai lielāks.

Un mums rotaļa rokā.

Nāk kareivis — jāpaskatās, kādas viņam uzšuves, vai viņš kājnieks vai artilērists.

Mehāniķis tālruņa būdā ko labo, strādnieki tīra pilsētas kanālu. Kā lai cilvēks neapstājas paskatīties, vai nebūs kas interesants?

Un galvā par visu uznirst aizvien jaunas domas.

Ari suņu pagadās ceļā ne mazums. Viens ar mēli pat nolaizīja sev purnu. Un atkal sākas:

— Suņiem kabatas lakatiņi nav vajadzīgi, jo viņi aplaiza degunu ar mēli, bet cilvēks var tikai nošņaukties. — Un mums uznāk patika to izmēģināt.

Nopūlos ar mēli aizsniegties līdz degunam, bet Mundeks dod padomu:

— Noliec degunu ar pirkstu.

- Ar pirkstu nav nekāda māksla, — es atbildu.

Viņš neatlaižas:

— Nu, pamēģini.

Garām iet sieviete un nosaka:

— Muļķa bērneļi, mēles izkārstījuši.

Mēs nokaunamies, jo bijām pavisam aizmirsuši, ka cilvēki iet un skatās.

Ja šī sieviete būtu zinājusi, par ko mēs sarunājāmies, viņa nebrīnītos, jo tas taču bija izmēģinājums, lai uzzinātu — cik nepieciešams cilvēkiem ir kabatas lakatiņš? Vai suņiem ir daudz garākas mēles, un kā cilvēks iztiktu bez deguna? Mēs gribējām to visu izdibināt, bet tam, kas mūsu sarunu nebija dzirdējis, varēja likties, ka esam plānprātiņi.

Kādu reizi, kad es vēl biju liels, steidzos uz vilcienu. Bet pēkšņi vējš man sejā iemēza putekļus. Nezināju, ko darīt — turēt koferi vai platmali, vai arī aizsegt acis. Biju pārskaities un steidzos, jo vēl vajadzēja nopirkt biļeti, bet pie kases varbūt drūzma.

Te uzreiz auļo zēni — veseli trīs. Smiedamies un priecādamies, ka vējš viņus nes. Un savā starpā sasaukdamies. Viens no viņiem man tieši virsū.

Gribēju pasisties sāņus, bet zēns uzdrāzās koferim. Sabāru viņu — ko skrien kā bez galvas un aiztiek cilvēkus! Bet es taču traucēju arī viņu. Kas to lai zina, ko viņi bija sagudrojuši un kādai spēlei nodevās. Varbūt viņš bija gaisa balons, kuģis, burinieks, bet mans koferis — zemūdens klints. Man vēja brāzma šķita nepatīkama, bet viņam sagādāja prieku. Un tā lielie cilvēki un bērni bieži cits citu traucē: reizēm pieaugušie mazos, bet citreiz atkal mazie pieaugušos.

Kad es pirmo reizi biju bērns, man patika ar aizvērtām acīm iet pa ielu. Nodomāju: «Noiešu desmit soļus ar piemiegtām acīm.» Ja iela ir tukša, aizveru acis un eju divdesmit soļu, neparko tās neatdarīdams. No sākuma speru sparīgus soļus, bet tad virzos jau lēnāk un piesardzīgāk. Vienreiz iegāzos notekā. Toreiz ūdens vēl tecēja vaļēji, tagad jau iekārtota kanalizācija ar pazemes caurulēm.

Tātad — ievēlos notekā un izmežģīju kāju. Tā sāpēja veselu nedēļu. Mājās es neteicu par to ne vārda, jo kāda jēga runāt, ja tik un tā neviens nesapratīs. Vienkārši pasacīs, ka pa ielu jāiet ar vaļējām acīm. Tas taču katram zināms. Bet kādreiz pārmaiņas pēc taču var pamēģināt arī aizvērtām.

Citu reizi ar pieri ietriecos laternas stabā — uzdauzīju pamatīgu punu, labi tikai, ka cepure drusku mani bija pasargājusi. Pietika taču likt kādu soli sāņus, lai mainītos virziens un cilvēks sadurtos ar laternas stabu vai pretimnācēju. Viens otrs neko nesaka, tikai pavirzās nostāk vai arī piebilst ko jautru. Bet cits brūk virsū kā zvērs:

— Akls esi, vai, ka neredzi?

Un paskatās tik pikti, it kā gribētu aprīt.

Kādreiz, kad biju jau liels puisis, gadu piecpadsmit vecs, gāju pa ielu. Divas meitenes dzinās viena otrai pakaļ un, sāniski skriedamas, drāzās tieši man virsū. Izvairīties vairs nepaguvu, tālab noliecos, iepletu rokas, un ņbas reizē uztriecās man. Izbiedētām acīm meitenes palūkojās uz mani. Vienai acis bija zilas, otrai — melnas, smieklos dzirkstošas acis. Mirkli tā paliku stāvam, lai atgūtu līdzsvaru un tad atkāpos. Viena iesaucās: «Oi!» — bet otra noteica: «Atvainojiet.» Atbildēju: «Lūdzu, lūdzu.» Abas aizspurdza. Gabaliņu paskrēja, pagriezās atpakaļ un smējās, bet viena atkal uzdrāzās kādai dāmai. Tā meiteni pagrūda tik spēcīgi, ka viņa tikko nepakrita. Rupji un brutāli.

Taču bērni pasaulē vajadzīgi. Un tieši tādi, kādi viņi ir.

Es aicinu:

— Mundek, iesim skrieties ar tramvaju!

Nostājamies pie pieturas.

Mundeks saka:

— Labi. Kurš ātrāk — tramvajs vai mēs? Līdz stūrim.

— Lai notiek! Līdz stūrim.

No sākuma mums viegli, jo tramvajs vēl nav uzņēmis ātrumu.

Bet pēc tam sparīgi joņojam jau pa bruģi, gar trotuāra malu, kur brauc zirdzinieki.

Mūs aizkavēja braucējs.

Uzvarēja tramvajs.

Mundeks dižojas.

— Bet es biju pirmais.

Atbildu:

r— Tā nav nekāda māksla, tev mētelis bija vaļā.

Viņš:

- Bel kas tev liedza? Arī tu varēji mēteli atpogāt.

Eh, tas man neienāca prātā. Tik daudz gadu nebiju ar tramvaju skrējies, tāpēc nebiju formā.

- Labi, - es saku, — skriesimies vēlreiz, tad arī es atpogāšos.

Bet Mundekam vairs nepatīk. Viņš saka, ka tā noplēšot apavus. Bet es skrietu un skrietu. Priecājos, ka nejutu noguruma. Biju gan mazliet aizelsies, un sirds man lēkāja, taču uz brītiņu apstājos un esmu jau atpūties. No bērnu noguruma neviens nenogurst.

Pārspriežam, kā iemācīties ielēkt ejošā tramvajā. Tas nemaz nav bīstami, vajag tikai prast. Jāturas līdzi tramvajam, vispirms pa gabalu. Kad jau esi iemanījies, var skriet, pieskaroties tramvajam ar roku, bet vēlāk jau arī pieturoties. Un tikai tad ielēkt vai izlēkt, taču ne pilnā gaitā, bet pie samazināta ātruma. Mēneša laikā to var iemācīties. Vislabāk tomēr lēkt piekabināmā vagonā, jo tad pat paklūpot nenokļūsi zem riteņiem. Un labi jāpaskatās apkārt, vai aizmugurē nebrauc automašīna.

Bet reizēm taču arī pieaugušie pārlauž kāju.

Runas sākas par negadījumiem.

Es saku:

— Manā laikā automobiļu nebija.

Mundeks izbrīnījies paveras manī:

— Kā tā — nebija?

— Nu, vienkārši nebija, — es pikti paskaidroju, jo esmu pārskaities, ka man tā paspruka.

Apstājāmies pie sludinājumu staba.

Kino rāda «Mīlas mokas».

— Vai tu gribētu redzēt?

Mundeks savaibstās:

- Ne sevišķi. Par mīlestību ir garlaicīgi. Vai nu bučojas, vai grozās pa istabām. Tikai reti kādreiz izšauj. Man labāk patīk kriminālfilmas.

— Vai tu gribētu būt detektīvs?

- Skaidrs! Skriet pa jumtiem, lēkt pāri žogiem ar brauniņu rokā.

Izlasījām cirka sludinājumu.

— Vislabāk man patīk cirks.

Pastāvam, parunājamies un ejam atkal tālāk.

— Rīt mums piecas stundas.

— Dabas zinības.

- Būtu vareni, ja skolotājs pastāstītu ko vairāk par roņiem, par baltajiem lāčiem.

— Vai tu gribētu būt lācis?

— Un kā vēl!

— Bet lāči ir tūļīgi.

— Nemaz nav tūļīgi, tā tikai izskatās. Bet es gribētu būt ērglis. Uzlaistos visaugstākās klints smailē, augstāk par mākoņiem. Stāvētu tur vientuļš un lepns.

Lidot ar spārniem ir daudz patīkamāk nekā lidmašīnā. Allažiņ vajadzīgs benzīns un var kas sabojāties, arī angāri nepieciešami, un visur nav iespējams nolaisties. Tad vēl jātīra, jāieskrienas. Bet ar spārniem — ja negribi lidot, saloki, un viss kārtībā.

Ja cilvēkiem būtu spārni, arī drēbes vajadzētu citādas. Krekla mugurā būtu izgriezums, un spārnus sakļautu virs tā vai arī zem žaketes.

Un, tā sarunādamies, iet divi zēni. Tie paši, kuri pirms brīža kārstīja mēles, lai nolaizītu degunus, tie paši, kuri gāja skrieties ar tramvaju. Bet tagad viņi prāto, kā cilvēci pacelt spārnos.

Pieaugušie domā, ka bērni prot darīt tikai nerātnības un melst visādas blēņas. Bet patiesībā bērni ielūkojas tālā nākotnē, runā un diskutē par to. Pieaugušie apgalvo, ka cilvēkam nekad nebūs spārnu, taču es pats esmu bijis pieaudzis un zinu, ka viņiem var būt spārni.

Mēs abi pārspriežam, cik jauki būtu lidot uz skolu un no tās mājup. Varētu uzspurgt gaisā, bet, kad spārni nogurtu, gabaliņu paiet kājām. Brīdi atpūtinātu spārnus, pēc tam atkal kājas.

Tāpat būtu iespējams izliekties pa logu, nolaisties uz jumta, aizlidot pastaigā uz mežu. Pilsētā mēs lidotu pa pāriem, bet laukos katrs uz savu pusi. Mežā varētu iet, kurp vien patīk, bet, ja apmaldītos, paceltos gaisā, palūkotos, kur sapulcēšanās vieta, un atkal viss kārtībā.

— Vai nebūtu jauki, Mundek?

— Skaidrs, ka jauki.

Cilvēki labi ievingrinātu arī acis. Un mēs runājam par to, kā gājputni spēj atrast savas agrākās mājvietas un ligzdas. Viņiem nav ne atlantu, ne kompasu, bet tie atlido atpakaļ — pāri jūrām un kalniem, un upēm.

Putni ir gudri, gudrāki par cilvēkiem. Lai gan cilvēks pār visu valda. Un visi viņam paklausa.

— Varbūt tālab, ka viņš vislabāk prot nogalināt. Bet ne tāpēc, ka pats būtu labāks.

Soļojam domās iegrimuši, bet pēkšņi kāds paprāvs puisis, garām iedams, nogrūž man no galvas

Cepuri. Viņam rokās spieķis — aizķēra ar to aiz cepures naga un nogrūda.

Tūlīt metos viņam klāt:

— Ko tu aiztiec?

— Vai tad es tevi aiztiku? — viņš liekas izbrīnījies.

— Tu norāvi man cepuri.

— Kādu cepuri?

Viņš bezkaunīgi smejas un melo, acīs skatīdamies.

— Varbūt tu to nedarīji?

— Protams, ka ne. Paskaties, tā ir viņam.

Bet Mundeks pacēlis manu cepuri un vēro, kas notiks tālāk.

— Viņam rokās, bet nogrūdi tu.

— Atšujies, zīdaini! Es grābstīšos gar tavu cepuri! It kā man cita nebūtu ko darīt!

— Skaidrs, ka ne, pintiķi tāds! Neļauj mierīgi garām paiet.

— Nu, nu, pievaldi muti! Es tev tādu pintiķi parādīšu!

Un iebaksta man ar spieķi sejā. Bet es — caps! — satveru spieķi un to pārlaužu. Viņš gāžas man virsū, bet es neatkāpjos.

— Atdod spieķi vai samaksā!

Un pats jau noliecas tvērienam. Mans pretinieks ir daudz lielāks, tālab es drusku palecos un zveļu ar dūri viņam pa pieri. Taču notriekt puisim no galvas cepuri man neizdodas.

Es ņemu kājas pār pleciem. Mundeks man pakaļ.

Skrienam, cik vien spēka.

«Tika gan tev,» es domāju. «Citu reizi klāt

4*

51

neķersies. Arī no mazāka vari dabūt pa ragiem, ķēpausis tāds!»

Sākumā viņš grasījās dzīties pakaļ, bet, redzēdams, ka viņam nav darīšana ar mīkstčauli, meta mieru.

Abi apstājāmies un sākām smieties.

Pirms mirkļa biju tik sašutis, ka acis aizplūda asinīm. Visu redzēju sarkanā gaismā. Tagad man atkal līksms prāts. Ar piedurkni noraušu no cepures putekļus.

Bet Mundeks saka:

— Ko tu ar viņu ielaidies?

— Kas tad pirmais sāka — viņš vai es?

— Jā, bet viņš taču lielāks.

— Un kas par to? Vai tāpēc drīkst citiem uz galvas kāpt?

— Bet ja viņš tevi pazīs un rītdien uzglūnēs?

— Nepazīs, kur nu!

Taču Mundekam ir taisnība. Man jāpiesargās.

Bet kur gan dzirdēts, ka gaišas dienas laikā — visu ļaužu acu priekšā — kādam rautu cepuri no galvas nost? Ja tas atgadītos pieaugušam cilvēkam, tūlīt saceltos tracis, sapulcētos ļaudis, atskrietu kārtībnieks. Tikai par bērnu neviens neliekas ne zinis. Arī mūsu vidū ir dauzoņas, bet mums nav nekādas palīdzības ne aizsardzības un jāpaļaujas vienīgi uz pašu spēkiem.

Stāvam ar Mundeku uz ielas stūra, un mums žēl šķirties. Mēs taču runājām par tik svarīgām lietām, vienīgi šis tips visu izjauca. Vispār ceļš mājup bija interesants: rotaļājāmies, tērzējām, pēc tam vēl šāds piedzīvojums.

Tagad jau es eju viens. Lēnītiņām un cenzdamies kāju likt tieši uz akmens. Tas tikpat kā spēlēt «klases», kad nedrīkst aizskart līniju. Nemaz nebūtu tik grūti, ja vien nevajadzētu vairīties no garāmgājējiem, — sperot soli sāņus, reizēm gadās uzmīt arī līnijai.

Es drīkstu tikai desmit reižu. Ja vairāk, tad būšu zaudējis. Un skaitu: vienu reizi neizdevās, otru, trešo, ceturto. Vēl varu — sešas reizes, piecas. Briesmīgi baidos, bet rotaļā tas patīkami.

Tikai astoņas reizes esmu uzminis līnijai, kad māja arī jau klāt. Pie veikala vēl izbiedēju kaķi. Tas vārtos, es pakaļ. Kaķis palec sāņus un brīnās, jocīgi ķepiņu pacēlis.

— Vai tevi šodien izsauca? — māmuļa apjautājas.

— Nē, — es atbildu.

Un sirsnīgi noskūpstu viņai roku. Bet māmuļa paskatās un noglāsta man galvu.

Esmu tik priecīgs, ka direktors visu piedevis un man atkal ir māmiņa.

Bērni parasti domā, ka pieaugušam cilvēkam māte nav vajadzīga un, tikai mazi būdami, varam kļūt bāreņi. Tā jau gan ir, jo vēlākos mūža gados aizvien retāk kādam ir vecāki. Tomēr arī pieaugušam cilvēkam bieži atgadās tādi brīži, kad uzmācas ilgas pēc tēva vai mātes un liekas, ka tikai viņi spētu uzklausīt, saprast, dot labu padomu un palīdzēt, bet, ja vajadzīgs, piedot un pažēlot. Tātad arī pieaugušie spēj justies kā bāreņi.

Pusdienas esmu paēdis. Ko lai tagad iesāku?

Iziešu pagalmā. Tur jau priekšā Feļeks, Mihals, Vaceks.

— Vai nespēlēsim medniekus?

Mihals bija izdrāzis revolveri, nokrāsojis to ar tinti melnā krāsā, sadzinis tajā naglas. Nez kur viņš ķēris tādas ar zelta galviņām — patiesībā gan tās nebija zelta, bet misiņa, spīdošas. Mihals savu ieroci dēvēja par «uzvaras revolveri» un stāstīja, ka esot to saņēmis kaujaslaukā — kā balvu par drosmi. Pats ģenerālis viņam pasniedzis ieroci un uzslavējis par varonību. Pēc kaujas viss pulks nostādīts ierindā. Spēlējis orķestris, plīvojuši karogi, atskanējuši «Vivat» saucieni, pulks nomaršējis parādē, bet pēc tam ģenerālis teicis:

— Šo revolveri mans vecvectēvs ieguva kaujā pret turkiem. Vēlāk tas kā mantojums pārgāja no tēva uz dēlu. Divi simti gadu esam to glabājuši mūsu dzimtā. Bet tagad lai tas kalpo tev, jo tu man izglābi dzīvību.

Tāds bija Mihala stāsts.

Reizēm viņš apgalvoja, ka tas noticis pie Vīnes, citu reizi — pie Cecoras, tad pie Grīnvaldes. Taču tas nav svarīgi. Tagad, kad atkal esmu bērns, man liekas, ka galvenais nav tas, ko cilvēks zina, bet gan, ko viņš jūt. Savos skolotāja gados es domāju citādi.

Tātad — Mihals būs mednieks, Feleks — zaķis, bet mēs ar Vaceku — suņi.

Vienoties nemaz nebija tik viegli. Sākumā gribējām spēlēt bandīta vajāšanu, bet es ierosināju doties ekspedīcijā pie eskimosiem.

Reti atgcidās, ka visi būtu vienis prātis. Dažkārt vienam otram nav nekāda lielā patika spēlēties, tālab jāpiekāpjas, lai viņu pielabinātu. Spēlēt eskimosus zēni negrib tāpēc, ka nav sniega, bet pret bandītiem iebildumi ir Mihalam.

— Pagājušo reizi, kad spēlējām bandītus, man noplēsa piedurkni.

Patiesībā gan nenoplēsa, tā bija slikti piešūta, tālab atira šuve. Mihals taču bija bīstams bandīts, un mēs viņu stiepām uz pagrabu, lai nocirstu galvu. Viņš pūlējās izrauties un aizbēgt — kas nu tādā reizē domās par piedurkni!

Spēlēt zaķi, protams, ir daudz mierīgāk, un, ja spēle labi izdodas, arī tā var būt ļoti aizraujoša.

Vissvarīgākais aizvien ir rotaļu biedri. Ir tādi negantnieki, ka jau iepriekš zināms — viss beigsies ar traci. Gar citu tādam nav nekādas daļas, ja vien var uztiept sevi par uzvarētāju. Visu laiku tad jāuzmanās, tālab nav patīkami. Spēlē gan viņu pieņem, jo citādi tas mēģinās visu izjaukt, taču tikai uzstādot zināmus noteikumus. Tāpat nav nekāda prieka rotaļāties ar kašķīgu biedru, kas par katru nieku uzsāk ķildu vai apvainojas. Puikas tik ātri neuzpūšas, bet skuķi.. . Visaizrautīgākā mirklī ne par ko sāks gražoties:

— Nu, tad es nespēlējos.

Un lai gan visi vienā balsī pierādīs, ka viņam nav taisnība, šis paliks pie sava. Ja vien iespējams, citi piekāpjas, lai viss neizjuktu, taču tāds tiepša aizdod briesmīgas dusmas.

Pieaugušie to nesaprot. Viņi pasaka:

— Ejiet rotaļāties. Kāpēc jūs ar viņu nespēlējaties?

Vai arī:

— Pietiks blēņoties.

Un skaišas, ja nepaklausām.

Bet kā lai rotaļājas ar kādu mīkstčauli, kurš tūlīt. pakritīs, sāks činkstēt un līdīs sūdzēties? Vai ar nejēgu, kurš nekā nesaprot un visinteresantākā brīdī spēli izjauks?

Bet kā lai pēkšņi pārtrauc, nezinot, ar ko tā beigsies?

Rotaļai jābūt labi saskaņotai, ne vienmēr tas izdodas, tālab raiti ritošu gribas novest līdz galam.

Un tā mēs spēlējam zaķi un mednieku.

Zaķis palēkā pa sētsvidu, bet no abām pusēm tam lavās klāt suņi. Zaķis ieļepo priekšnamā . .. Es viņam pakaļ. Stāvu un ošņāju gaisu — kur viņš aizbēdzis: augšā pa kāpnēm vai lejā uz pagrabu . . .

Liekas — apakšā kāds čaukstinās. Žogos uz turieni, bet apkārt tumšs.

Zaķis gandrīz vienmēr ļeko uz pagrabu, jo tumsā vieglāk paslēpties un izvairīties. Un vispār tur mierīgāk, jo kāpnēs mūždien jābaidās, ka vari uzskriet kādam virsū.

Pērn Oļeks pilnā sparā uz kāpnēm notrieca no kājām Juzeka māti, kas nāca ar ogļu grozu. Es toreiz vēl biju pieaudzis un nevarēju vien apvaldīt savu sašutumu, ka puikas tik izlaidušies, bet sētnieks ar slotas kātu netriec viņus prom no pagalma. Tādi dauzoņas, ka iedzīvotājiem nav neviena mierīga brītiņa! Par laimi, Juzeka mātei nekas ļauns nebija noticis — tikai vienai kājai mazliet nobrāzta āda, bet varēja būt daudz ļaunāk.

Ja pieaudzis cilvēks dabū kādu punu vai zilumu, mēs visi esam briesmīgi žēlotāji, bet, ja tāda liksta atgadās bērnam, tad tikai nosakām: «Tas tev par mācību, citu reizi tā netrakosi.»

5(j

It kā bērnam mazāk sāpētu vai butu biezāka āda.

Un labi vēl, ja apmierinās tikai ar izsmieklu, lai gan ari tas aizvaino. Tev taču sāp, esi nobijies, bet viņi zobojas. Un reizēm vēl uzbļauj. Gluži labi zina, ka tas netīšām, jo neviens taču ar nolūku sevi nekropļos, bet izklausās tā, it kā tu viņiem par spīti apdauzies un sasities.

Tagad, kad atkal esmu mazs, saprotu, ka medību suns, trenkājot tumšā pagrabā patvērušos zaķi, nevar iet rāmi, soli pa solītim, bet tam jādrāžas — brikš-bradauc! — pa trim kāpieniem reizē, lai arī draudētu briesmas paslīdēt un pārsist pieri vai ieplēst rokā skabargu no margām.

Jā, protams, es riskēju vai, pareizāk sakot, ne par ko nedomāju, jo man taču jānoķer zaķis. Vai tad negadās, ka pat suns mežā, pilnā sparā skrejot, ar galvu uzdrāžas kokam? Un sunim taču ir četras kājas, bet man tikai divas.

Es esmu suns. Reju un smilkstu, ja man pazudušas pēdas. Kad es biju liels, tad runāju rupjā balsī un nespēju vairs ne riet, ne dziedāt kā gailis, ne kladzināt kā vista. Tagad atkal esmu atguvis bērna svaigo balsi un reju tāpat kā agrāk.

Stāvu, elpu aizturējis. Un tad uzreiz vienā lēcienā — pagrabā. Vaceks man līdzi. Bet zaķis mums virs galvām no augšas izsprūk sētā.

Aiz bēdām par šādu neveiksmi ievaukšķos un metos viņam pakaļ.

Mums norunāts, ka uz ielas skriet nedrīkst. Bet pagalms ir šaurs, zaķis pagūst tikai apmest pāris apļu, kad no sāniem viņam jau nāk virsū gan suņi, gan mednieks. Tad zaķis šaujas vārtos.

— Nav brīv!

Taču iestāsti nu nabaga garausim, kurš ļeko, lai glābtu savu dzīvību, ko drīkst un ko nedrīkst! Uz spēles taču dzīvība. Un, ja gribam rotaļāties, mums tas jāsaprot.

Iepriekš gan viss norunāts, taču briesmu brīdī noteikumus grūti ievērot.

Ja esam noguruši, nav vairs nekādas lielās patikas rotaļāties, vai arī kāds izdara kaut ko pavisam neatļautu, spēle tiek pārtraukta un sākas strīdēšanās. Taču patiesībā tas nav nekāds īsts ķīviņš, tikai tāda domu apmaiņa, lai varētu atvilkt elpu, kaut ko grozīt pašā spēlē un to uzlabot. Vienu aizraida prom, citu pieņem, suns kļūst par zaķi un otrādi. Vai arī sagudrojam pavisam ko citu.

Tālab arī patīkamāk rotaļāties pašiem vien, bez lielajiem. Pieaugušie jau iepriekš nosaka, kā jāspēlējas, nozīmē, kas kurš būs, un nemitīgi paskubina, it kā viņiem laika būtu par maz. Turklāt viņi mūs lāgā nepazīst.

Pārmaiņas dēļ kādu reizi nemaz nav par ļaunu arī paķīvēties.

Sapulcējamies bariņā un sākam apspriesties. Reizēm mierīgi, bet dažkārt arī ar dusmām.

Ja kas noticis, kāds sasities vai pārplēsis drēbes, vainu uzveļ tam, kurš pārkāpis iepriekšējo norunu.

— Viss tevis dēļ.

Šis gan tiepjas, taču jūtas vainīgs. Bet mēs zinām, cik grūti atzīties, tālab arī nepiespiežam, ja tikai vainīgais nav pārāk uzstājīgs un ietiepīgs.

— Pietiks!

— Nu, kā tad — rotaļājamies vēl vai ne?

— Labi jau, labi. Sāksim.

— Beidziet strīdēties!

— Kam nepatīk, var vākties prom.

Un tā, lūk, zaķis pa vārtiem uz ielu, bet mēs pakaļ. Viņš uz vienu pusi, mēs arī. Mums vieglāk, jo, vienam pagausinot soli, otrs, zaķi tramdīdams, tuvojas tam no sāniem. Mēs skrienam taisni, bet viņš ļeko līkločiem. Izvēle mums bijusi pareiza: zaķis kādus gadus vecāks, spēcīgāks un straujāks skrējējs. Galu galā mēs viņu tā kā tā noķersim, bet svarīgi, lai viņš noturētos labi ilgi.

Beidzot trešā stāvā viņu notveram. Zaķis tā pārguris, ka tikko dvašu velk. Sagrābjam viņu dzīvu, jo šis vairs nepretojas un pats padodas.

Apsēdušies uz kāpnēm, brīdi aprunājamies. Arī mēs esam noguruši, jo vajadzēja skriet pa kāpnēm augšup. Tikai mums bija stingra apņēmība neparko viņu nepalaist un dabūt rokā.

Zaķis vēl būtu varējis paslēpties dzīvoklī — savā migā. Taču tad vajadzētu pārskriet uz citām kāpnēm.

Bet tagad šis lielās:

— Ja es nebūtu ļāvies, jūs mani nenoķertu.

— Mēs tevi būtu notvēruši jau ātrāk, tikai nepatika noskrieties. Un arī tevi pažēlojām.

— Ak pažēlojāt! Ne mirklīti neļāvāt elpu atvilkt! Pat īsts suns zaķi tā netrenkā!

— Bet kālab tu skrēji uz ielas, ja nebija tāda noruna?

— Kur tad lai es būtu glābies?

-— Varēji padoties.

— Atradušies gudreļi! Vajadzēja šaut. Ja mani ievainotu, rokā jums būtu. Revolveri līdzi nēsā, bet šaut nešauj.

Tas tiesa. Mihalam būtu vajadzējis šaut, bet ari viņš dzinās pakaļ. Pavisam aizmirsa, ka pats ir mednieks, bet ne suns. Ja viņš būtu šāvis, nogurušais Feļeks nokristu un ar godu padotos. Mihalam tas nepatīk.

— Pie Cecoras saņēmis revolveri no paša karaļa, bet neattapās zaķi nošaut. Ir gan varonis!

Mihalam pavisam nelādzīgi ap dūšu.

— Ja tu ņirgāsies, es tev vairs neko nestāstīšu.

Vaceks nobijās, ka viņi pa īstam sastrīdēsies, tālab iejaucās:

— Vai tu atceries, kā mēs spēlējām tīģerus? Zvērs izbēdzis no cirka, bet es biju dresētājs?

Un sākas runas par dresētiem dzīvniekiem, kādus katrs redzējis. Par lauvām, kas lec cauri uguns apļiem, par ziloni, kas brauc ar velosipēdu, par pērtiķiem un suņiem.

Par suņiem interesanti pārspriest, jo katrs tos redzējis savām acīm, bet par citiem zvēriem gan vairāk tikai dzirdēts un lasīts.

Feļeka tēvocim ir suns, kas izpilda dažādus uzdevumus, atnes mantas, izliekas par beigtu un neļauj nevienam sevi aiztikt. Bet agrāk šeit atvaļinājumā bija atbraucis kāds karavīrs ar dresētu suni, kas pagalmā demonstrēja savu mākslu. Karavīrs zēniem rādīja durkli un stāstīja par ložmetējiem un bumbām.

— Ja sāktos karš, es tūlīt brīvprātīgi iestātos armijā.

GO

— Pajautā, vai tevi pieņemtu.

Par mazu.

Nopūta.

Parunājam vēl par ūdenslīdējiem, kuriem esot tādas pašas pleznas kā pīlēm, lai vieglāk būtu glābt slīcējus. Un par slīkoņiem. Pagalmā jau satumsis. Mums kļūst baismi.

— Skolotājs klasē lasīja par eskimosiem.

Un valodas sāk risināties par skolu un eskimosiem.

Cik labi būtu, ja īsti ceļotāji un karavīri skolās pastāstītu par to, ko viņi dara un ko pieredzējuši!

— Skolotāja mums vienreiz stāstīja par ekskursiju Tatros. Kāds tur bijis negaiss, pērkons un zibeņi! Ja cilvēks pats ko redzējis, tad iespaids pavisam citāds nekā grāmatās. Tajās nav tik interesanti.

— Ceļotāji jau stāsta gan, bet vienīgi pieaugušajiem. Ar bērniem tik slaveni vīri nemaz nedomā runāt. Neesot vērts.

Apklusām. Sētnieks kāpnēs aizdedz uguni. Pamanījis mūs, viņš uzbrēc:

— Ko jūs šeit tumsā blēņojaties? Marš — uz mājām!

Un nolūkojas tik īgni, it kā mēs noteikti darītu kādas nekrietnības. Laikam nodomāja, ka smēķējam, jo turpat tuvumā bija nomests sērkociņš — vispirms viņš paskatījās uz to, tad pēc kārtas uz mums ...

Varbūt tas mums tikai tā izlikās, taču neuzticība ļoti aizvaino. Un pieaugušajiem vēl ir paradums pie gadījuma atgādināt visu uzreiz. Kamēr neesi viņiem acīs rādījies — nekas, bet, kolīdz ierauga, tūdaļ sākas:

— Aiztaisi pogu! Kāpēc tev kurpes sabradātas? Vai uzdevumus esi izmācījies? Parādi ausis! Apgriez nagus!

Tālab mēs ar laiku sākam no lielajiem izvairīties un slēpties — pat tad, ja nekā ļauna neesam nodarījuši. Tikko kāds no viņiem uz mums palūkojas, jau gaidām piezīmes. Tālab mēs arī nevaram ciest pieglaimīgos. Pat tad, ja viņš varbūt nemaz arī nelišķējas, tikai allaž grozās ap pieaugušajiem, nebīstas no tiem, tātad ir it kā uz vienu roku ar viņiem.

Kad es biju skolotājs, nemaz neizturējos labāk. Man šķita, ka tā pienākas — visu redzēt un par katru sīkumu izsacīt piezīmes. Taču tagad es domāju citādi: bērnam jājūtas brīvi, kad uz viņu skatās. Un ja gribi izsacīt kādu piezīmi, nemels, kas pagadās uz mēles, bet runā par lietu.

Mēs sēžot tumsā uz kāpnēm? Bet kā tad lai sēžam, kamēr gaisma nav iedegta? Ja atbildēsim, ka mēs tāpat aprunājamies, noteikti atcirtis:

— Par ko jūs varat aprunāties? Droši vien gudrojat kādas bezgodības?

Protams, runājam ne jau par kādām augstām lietām. Tāpat vien patērzējam. Bet vai pieaugušie vienmēr runā par gudrām lietām? Kālab tāds noniecinājums?

Pieaugušajiem liekas, ka viņi mūs labi pazīst. Kas gan bērnā varētu būt interesants? Viņš taču maz dzīvojis, maz zina, maz saprot. Bet paši aizmirsuši, kādi bija bērnība, un domā, ka tagad kļuvuši par lieliem gudreļiem.

— Marš — uz mājām! Veicīgāk!

Aizvilkāmies negribīgi, gausi, solīti pa solim.

Lai šis neiedomātos, ka mums no viņa briesmīgi bail. Ja mēs patiešām gribētu palikt un darīt nerātnības, šis jau nenosargātu. Ja ne šeit, tad citur, ja ne tagad — tad vēlāk.

Mājās vakariņu vēl nebija, tālab sāku rotaļāties ar Irēnīti. Man taču ir maza māsiņa. Jā, māmuļa, tētis un mazā Irēnīte.

Darām tā: es aizveru acis, aizspiežu ausis un pagriežos pret sienu, māsiņa pa to laiku noglabā lelli, un tad es meklēju. Kad atrodu, izliekos, ka negribu atdot, un turu lelli augstu virs galvas. Bet māšele velk mani aiz rokas un čiepst:

— Atdod lelli, atdod, atdod!

Viņai tas jāatkārto reižu piecpadsmit vai divdesmit, jo tā ir izpirkšanas maksa. Ja ātri esmu atradis, tad maksa mazāka, ja vajadzēja nopūlēties ilgāku laiku, tad lielāka.

Vienreiz Irēnīte paslēpa lelli zem spilvena, un es to tūlīt atradu. Viņai vajadzēja desmit reižu saukt:

— Atdod lelli!

Pēc tam māsa iebāza to mēteļa kabatā. Trešo reizi — aiz skapja. Ceturto — pagultē. Bet, kad māšele to bija paslēpusi podā, es meklēju ilgi, un viņai vajadzēja trīsdesmit reižu atkārtot:

— Atdod lelli!

Un sākam atkal no gala. Tā nav vienkārši muļķīga bērnu niekošanās. Ir taču jāatklāj noslēpums, jāatrod noglabātais, jāpierāda, ka nekas nav neatrodams. Jo grūtāk kas izdarāms, jo lielāks ir atklāsmes prieks. Kas pieaugušajiem ir dzīšanās pēc patiesības, atklājumi, izgudrojumi un atradumi, tas mums — lelle zem spilvena vai podā. Irēnīte, slēpdama savu lelli, ir tikpat kā apkārtējā daba; bet cilvēce, kas ar sviedriem vaigā atklāj tās noslēpumus, — esmu es, mazais puika. Pirmīt, izmantodams kāju veiklību, straujā skrējienā dzinos pakaļ zaķim, tagad atrodu lelli, pateicoties atjautībai, vērībai un neatlaidībai.

Ko gan citu mēs savā dzīvē darām, ar ko nodarbojas visa cilvēce? Tvarstām zaķus un meklējam noslēptas lelles.

Garā diena, kurā tik daudz esmu pieredzējis, mani jau nogurdinājusi. Paēdis vakariņas, gribu pēc iespējas ātrāk doties gultā.

— Ko tu šovakar tāds mierīgs? — tētis iejautājas. — Vai skolā ko nogrēkoji?

— Nē, — es atbildu, — sāp galva.

— Varbūt iedot tev citronu? — māmiņa raizējas.

Aši nomazgāju rokas un seju, steigšus izģērbjos

un jau guļu ar aizvērtām acīm.

Beigusies pirmā diena manā otrajā bērnībā. Un cik daudz notikumu tajā! Tikai daļu no visa esmu pierakstījis — to, kas ciešāk iespiedies atmiņā, ilgāk turpinājies. Ja iespaidi aizšalc pāri cilvēkam kā pavasara pali, vai tad iespējams atcerēties un aprakstīt visas ūdens lāses? Vai pārplūdušas upes mutuļos saskaitāmi atsevišķi viļņi?

Es biju eskimoss un suns, trenkāju citus, un citi trenkāja mani, biju uzvarētājs un nelaimīgas nejaušības upuris, mākslinieks un filozofs, — un mana dzīve brāzmoja kā orķestra atskaņota melodija. Es saprotu, kāpēc bērns spēj būt nobriedis mūziķis. Un, kad mēs vērīgāk ielūkosimies viņa zīmējumos, ieklausīsimies viņa valodā, kad viņš beidzot ierunāsies pilnā pašpaļāvībā, bet mēs atskārtīsim viņa vienreizējo un izcilo nozīmīgumu, — tad atklāsim bērnā izjūtu virtuozitāti, dzejnieku, gleznotāju. Tā būs kādreiz. Bet pagaidām mēs neesam tik tālu izauguši. Pārāk dziļi mēs vēl stiegam materiālās dzīves dūksnājā.

Es šodien veicu ceļojumu mūžīgā sniega valstībā, biju pārvērties sunī un zibsnīju ilkņus — un tā joprojām.

Kad es rotaļājos ar Irēnīti, lelle nebija vienkārši nedzīvs priekšmets, bet nozieguma upuris, miris cilvēks, un mans uzdevums — atklāt vainīgos. Kad lelli atradu, es to ar savām rokām saņēmu saudzīgi, kā mirušu.

Lelle bija slīkonis, bet es zvejnieks. Zvalstīdamies es gāju pāri istabai. Rokas man vijās kā velkot tīklus.

Lelle bija laupītājs: kur meklēt viņa midzeni? Piesardzīgi virzos pa istabu, tuvojos zagšus, lai mani nepārsteigtu nāvi nesoša lode.

Ne jau mēteļa kabatā vai zem spilvena lelle bija meklējama, bet gan meža biezoknī, pazemes alā, purva slīkšņā, jūras dzelmē. To varēja notvert tikai ar spēku un sparu.

Nekā es Irēnītei no visa tā nestāstīju, jo viņa taču vēl maziņa un mani nesaprastu. Tā bija tikai mana rotaļa.

Aizmirsu piebilst, ka tieši šajā bridi ienaca māmuļa un uzsauca:

— Atdod māsiņai lelli! Kāpēc tu viņu kaitini?

— Mēs tā rotaļājamies, — es paskaidroju.

— Tu varbūt rotaļājies, bet Irēnīte skaišas: uz kāpnēm dzirdami viņas kliedzieni.

Nepastāstīju arī to, ka pagraba kaktā man parādījās kas balts, it kā cilvēks bez galvas, ietinies līķautā. Un, kad es drāzos augšā pa kāpnēm, tad īsu brīdi nevis dzinos pakaļ zaķim, bet bēgu no spoka. Tas ilga tikai mirkli, bet sirds krūtīs vai pušu plīsa, un acīs sametās tumšs.

Neuzrakstīju, ka man stundā sagribējās dzert. Bet skolotājs neatļāva iziet no klases.

— Drīz būs zvans, tad varēsi nodzerties, — viņš atbildēja.

Skolotājam bija taisnība. Bet es esmu bērns, man tagad ir cits stundenis, es citādi mēru laiku, citāds ir mans kalendārs. Mana diena ir mūžība, kas iedalās īsos mirkļos un ilgos gadsimtos. Ne tikai desmit minūtes mani mocīja slāpes.

«Kad beidzot būs zvans? Tik briesmīgi slāpst! Mute izžulgusi, acīs iegūlis tāds kūtrums kā tveices laikā. Es patiešām ciešu mokas. Esmu taču bērns.»

Neuzrakstīju, ka brīvstundā biedrs man deva paspēlēt uz nule nopirktām mutes ermoņikām — tikai pamēģināt, kādas tās ir. Viņš taču tā cildināja — esot vislabākās markas, nerūsējoša materiāla, izturīgas. Es spēlēju tikai mirkli, vienu vienīgu reizi, noslaucīju svārkā un atdevu. Tas viss.

Un tomēr ne viss. Ja viņš savu mantu pazaudēs, apmainīs, pārdos vai samaitās, bet man, sacīsim, pēc pusgada būs tādas ermoņikas un viņš palūgs — tad es atcerēšos un iedošu viņam. Ja es tā nedarītu, biedrs varētu sacīt:

— Esi gan tu! Es taču tev devu!

Ja gribi būt godprātīgs cilvēks, tādas lietas neaizmirsti.

Nepieminēju arī, ka mētelis man pārāk garš, šūdināts, kā vecāki mēdz sacīt, «izaugšanai». Kad skrējos ar tramvaju, tas mani kavēja. Kamēr nepastiepšos lielāks, tas mani aizvien traucēs, un to atcerēšos katru reizi, kad vilkšu mēteli mugurā.

Tas nav nekāds sīkums, jo es nezinu, cik ilgi vajadzēs gaidīt. Pusgadu, gadu, mūžību?

Vēl nepateicu, ka uz loga rūts pēkšņi ieraudzīju dzīvu mušu. Es nopriecājos, slepšus iegrābu cukuru un drusciņ tai pakaisīju. Pacienāju taču pavasara vēstnesi! Un lai tikai Irēnīte vai kāds cits pamēģina nodarīt mušai pāri!

Atradu pudeles aizbāzni. Gan noderēs. Man tas bikšu kabatā, pie gultas.

Uz ielas redzēju kareivi. Pagājos ierindas solī un militāri sveicināju. Viņš draudzīgi pasmaidīja.

Mazgājos ar aukstu ūdeni. Jutos kā izpeldējies: labs, vēss ūdens — īsa mirkļa spirdzinājums.

Kad es biju liels, man piederēja vecs, noplucis un izbalējis paklājs. Kādreiz veikala skatlogā ieraudzīju jaunu — tas pats raksts, tās pašas krāsas. Es sagumu vēl vairāk un tālāk gāju jau gausāk.

Kad es biju liels, istabā pēc garās ziemas notīrīja noputējušās logu rūtis. Tās bija pārāk nespodras. Mājās pārnācis, es ilgi stāvēju pie loga un apmierināts nolūkojos dzidrajā stiklā.

Kad es biju liels, reiz sastapu sen neredzētu, aizmirstu tēvoci. Velkas vecītis, balts kā ābele, uz spieķa atspiedies. Apvaicājas man, kas labs dzirdams. Es atbildu:

— Vecums nāk virsū, tēvocīt.

Bet viņš:

— Ko tu stāsti — tik ātri? Bet ko tad lai es saku? Tu vēl esi zīdainis.

Nopriecājos, ka tēvocis dzīvs un nosauca mani vārdā.

Un pēkšņi silta roka pieskaras manai pierei. Nodrebu. Atveru acis un sastopos ar māmiņas noraizējušos skatienu.

— Vai tu guli?

— Nē.

— Vai galva vel sāp?

— Nē.

— Vai tev nav auksti? Varbūt ko uzsegt?

Māmiņas roka pieskaras manam vaigam, krūtīm.

Es pieceļos sēdus.

— Neraizējies, māmiņ. Galva man nemaz nesāpēja.

— Bet tu taču teici.

— Man tikai tā izlikās. Nāca miegs.

Ar rokām apskauju viņai kaklu, ielūkojos acīs. Un aši paslēpju galvu zem segas. Vēl dzirdu:

— Guli, dēliņ.

Atkal esmu bērns. Un māmuļa man saka: «Dēliņ.» Atkal visi mani uzrunā ar «tu». Logu rūtis atkal ir dzidras. Paklājs atkal ieguvis agrākās, kādreiz izbalējušās krāsas.

Atkal man ir jaunas rokas, jaunas kājas, jauni kauli, jaunas asinis, jauna elpa, jaunas asaras un jauns prieks.

Prieks — asaras — un jauna, bērnišķīga iejūsma.

Es aizmigu. Kā pēc tāla pārgājiena.

.

OTRĀ DIENA

Naktī uzkrita sniegs.

Bezgala balts.

Cik ilgi es to nebiju redzējis! Pēc gariem gariem gadiem es atkal priecājos par sniegu, par to, ka apkārt viss tik tīrs.

Arī pieaugušiem patīk jauks laiks, taču viņi domā un pārspriež, bet mēs to it kā dzeram. Arī lielie priecājas par dzidru rītu, bet mēs no tā apreibstam kā no vēsa vīna malka.

Kad es biju pieaudzis, ieraudzīdams sniegu, jau sāku bažīties par sagaidāmo šķīdoni, jutu kājas izmirkstam, raizējos, vai ziemai pietiks ogļu. Un prieks? Protams, bija arī prieks, taču it kā pelniem apbārstīts, blāvs un nespodrs. Tagad jūtu tikai spoži baltu, dzidru, žilbinošu līksmi. Kas noticis? Nekas: uzsnidzis sniegs!

Eju lēnām, piesardzīgi, man žēl to samīdīt. Apkārt viss dzirkstī, vizuļo, margo, laistās un mirdz. Dzīvo! Arī manī pašā kņud tūkstoš dzirksteļu. It kā pāri zemei un dvēselē kāds būtu izkaisījis dimanta putekšņus. Iesējis — bet no tiem izaugs briljanta koki. Uzziedēs vizmojoša pasaka.

n

Uz rokas nolidinās balta zvaigznīte. Tik jauka un mīļa, maza maziņa! Žēl, ka tā pagaist — it kā aizbiedēta. Žēl! Vai ari pats uzpūšu tai elpu, zvaigznīte pazūd, bet es priecājos, ka tās vietā ir jau cita. Atveru muti un tvarstu pārslas ar lūpām. Sajūtu sniega zaigojošo saltumu, dzidru un baltu vēsumu.

Kad sāks kust, parādīsies lāstekas. Tās var notraukt ar roku. Var turēt apakšā muti, lai uztvertu palāses un trauslos vižņus. Ar plašu rokas vēzienu norausīsi lāstekas no dzegas — tās krīt un sadrūp, salti zvanot. īsta ziema un īsts pavasaris.

Nē, tas nav sniegs, tā ir varavīksnes krāsās zaigojošu ziepju burbuļu brīnumainā pasaku valsts.

Un kur vēl pikošanās! Sniega bumbas un sniega lodes — nebēdnības, spējš trieciens. Piku — bez sava gala! Nav jāpērk, nav jāaizņemas, nav jāizlūdzas. Tās visas tavas. Aizmetīsi — pika mīksti noplakšķ un izjūk. Nekas — tūlīt vietā cita. Tu meti biedram, biedrs — tev. Mugura, piedurknes, cepure nošķīst ar sniegu. Bet kas par to! Smiekli. Un sirds tik nevaldāmi lēkā!

Tu pakrīti un tūlīt nopurinies. Sniegs iekļūst aiz apkakles — brr! — auksti, taču patīkami. Tas tik ir joks!

Tu veido piku. Vienmērīgi aplipdama, tā aug augumā. Izvēlējies piemērotu vietu, sāc to velt. Pika apmilzt lielāka un lielāka. Ar delnu vairs pat nedomā kustināt, jāķeras klāt ar abām rokām, bet smagums arvien jūtamāks. Jau paslīdēja kāja. Lēnāk, uzmanīgāk! Kuram lielāka? Un ko tagad? Taisīt sniega vīru? Vai, ar abām kājām virsū uzlecot, sašķaidīt savelto sniega blāķi?

Sētnieki sarauš sniegu gar ielas malām. Ašāk uz vidu! Tur līdz ceļgaliem var izbradāties pa mīksto paklāju.

Ak dievs, cik ļoti tagad noderētu daži dēļu gali un naglas! Visnepieciešamākā, pasaulē vissvarīgākā lieta, kuras priekšā nobāl viss cits, taču ir pašam savas ar dzelzi apkaltas ragutiņas! Kas būtu salaužams, izārdāms, sameklējams, izdiedelējams, lai tiktu pie dēļiem? Un slidas — ja ne abas, tad vismaz viena. Cilvēks bez slidām un ragutiņām jūtas kā bārenis.

Tādas ir mūsu baltās raizes, mūsu baltās ilgas.

Man žēl jūs, pieaugušie, ka tik remdens ir jūsu prieks par pirmo sniegu. Vakar taču tā vēl nebija!

Vējš norauš sabirzušās zvaigznītes no dzegām, palodām, noteku caurulēm un kā baltus putekļus izkaisa ielā. Balta, salta migla. Augšup, lejup, piemiegtos plakstos, skropstu baltajā mirgā.

Ir tikai iela. Nav ne meža, ne lauku — vienīgi balta iela. Žirgts un mundrs līksmes sauciens. Uz namu jumtiem parādīsies sīki cilvēku stāvi, lai ar liekšķerēm mestu sniegu uz iežogotajiem trotuāriem. Bet tevi pārņem skaudība. Ka viņi tik augstu. Ka no turienes var nokrist, bet neviens nekrīt. Ka tik viegls, patīkams un skaists ir šis darbs: gāzt lejup sniegu, lai garāmgājēji paraujas sāņus un bikli nolūkojas augšup.

Ja es būtu karalis, tad, īstai ziemai iestājoties, pavēlētu: šajā dienā jāklusē visiem skolas zvaniem, bet no cietokšņa jānogrand divpadsmit lielgabalu zalvēm par zīmi, ka mācību nebūs.

Katrā skolā pagrabos vai bēniņos ir dažādas kastes, lādes, dēļi.

Pirmā ragavu ceļa svētki.

Apstājas tramvaji. Braukt ar ripojošiem satiksmes līdzekļiem aizliegts. Pilsētu savā varā pārņem mūsu ragutiņas un zvārguļi. Visas ielas, laukumus, skvērus, dārzus. Skolēnu baltie svētki — pirmā sniega diena.

Tāds bija mans ceļš uz skolu.

Bet tagad — tikai skola. Zinu, ka neviens nav vainīgs, taču sametas dusmas. Un kā gan lai neskaišas? Piecas stundas kvernēt solā — lasīt un risināt uzdevumus?

— Lūdzu, skolotāja! Uzkritis pirmais sniegs.

— Vai ne, skolotāja?

Sākumā viņa mēģina mūs nomierināt ar labu, tad jau skarbāk. Skolotāja skaišas, taču nevar noliegt, nevar nejust, ka mums ir taisnība. Pirmais sniegs!

— Lūdzu, skolotāja!

— Klusāk!

Bet tad sākas:

— Kurš tikai muti pavērs, kurš iepīkstēsies — pēdējo reizi es jums saku ...

Biedi un draudi.

Tātad atkal pārmet mums? Bet kāpēc bar mūs? Iznāk, ka vainīgs nav sniegs, tikai vienmēr mēs ...

Mēs taču naktī gulējām, nekā pat nenojautām — varam atnest zīmīti no vecākiem, ka patiešām tā bija, — bet šis ņēma un uzkrita pats no sevis, nolidinājās no debesīm. Bet ja nav brīv runāt, ja ir jāizliekas, ka neko neesam redzējuši un neko neapjēdzam, ja tas ir slikti un nepieļaujami, ka mēs zinām un pat priecājāmies par sniegu... jā, tad

neko darīt, lai notiek pēc jūsu prāta. Viens jau ielikts kaktā.

Apklustu reizē ar visu klasi. Vēl daži skatieni logā, tad pēdējais — cerību pilnais uz skolotāju — varbūt tomēr... Bet pēc tam klusums. Un jau tikai mācības.

Neatskan bērnu balto svētku divpadsmit zalves.

Kāds kaut ko skaļi penterē.

Attaisu penāli un saskaitu, cik man rakstāmspalvu.

— Viena, divas, trīs ... Birženes, iedobenes, gra-senes, durtenes, vardenes, bronzenes — divas trīs birženes. Viena, divas, trīs, četras, piecas. Viena bez smailes: tā nolauzta, laikam nerakstīs.

Izņemu un pamēģinu: rakstīt raksta, bet ķēpā.

Vienpadsmit spalvu, vienpadsmit.

Bet ko tagad?

Turpinās garlaicīgais penteris — nevar lāgā saprast, par ko īsti.

Nožāvājos.

— Stundā nedrīkst žāvāties.

Blakussēdētājs iegrūž man ar elkoni, lai es pieceļos. Pietrūkstos kājās. Laikam jau es būšu žāvājies, un skolotāja mani apsaukusi.

— Sēdi taisni, neatgāzies!

Sēžu taisni, neatgāzdamies. Nožāvājos slepšus.

— Skaties uz tāfeli!

Raugos uz tāfeli un redzu, ka aiz loga atkal snieg, bet man gar to vairs nav nekādas daļas.

Sēžu pavisam rāmi.

— Atkārto!

— Ko?

— Ej kaktā! Tu neseko stundai.

Steberēju uz kakta pusi.

— Veicīgāk!

Kāds iesmejas. Tā klasē bieži kāds ne par ko ieirgojas. Un gadās, ka viņam piebalso visi.

Sāp kājas. Patiesībā ne sāp, bet izļogās. Tīrie brīnumi! Lai skrietos, spēka pietiek, tāpat ar ragutiņām traukties vai slidām. Bet tagad — ne jau tīša negriba, iecirtība un slinkums, ne jau apzināta, skolā ierasta tiepšanās — «par spīti», nē, patiess, godīgs un atklāts, sāpēs izciests «nevaru». Tā vien liekas — kāds tevi sagrābis ķetnās un salauzis kā trauslu žagariņu ...

Kaktā stāvēšana — tas ir bargs sods. Esmu tik gurdens, pat solā nosēdēt man bija grūti. Tāpēc atbalstījos, jo taisni noturēties nespēju. Bet tagad man jāstāv.

Mierinu sevi:

— Kaktā ir labāk. Ja klase sāks plosīties, nevajadzēs atbildēt kopā ar citiem.

Bet tas var notikt. Jo zem lēnīgā gurduma gruzd slēpts apvainojums, atriebes kāre, kas tikai gaida signālu. Atradīsies drosminieks vai neatradīsies? Ja tagad sāksies, tad nebūs nekādi joki. To es skaidri zinu un redzu.

Kāds jau iespraudis rakstāmspalvu solā, noloka un atlaiž, lai tā džinkstētu. Skolotāja vēl nav pamanījusi, taču mēs dzirdam — jau ar pirmo biklo mēģinājumu. Vainīgo noķert grūti, jo spalva dziļi iesprausta pasolē, pietiek to noliekt un tūlīt — džinn-nn-ks!

Tagad jau skaļāk.

— Kurš trokšņo?

Atbildes nav.

Nu jau sāk džinkstēt spalva arī citā vietā.

Kad galu galā beigsies šī stunda? Mūžīgi taču tā nevar vilkties. Būtu vismaz pulkstenis pie sienas. Kāpēc mums nav pulksteņa? Kāpēc skolotāja zina stundas beigas, bet mums jānīkst bezcerīgā izmisumā?

— Es jautāju, kurš trokšņo? Oļševski, vai tu?

— Es? Es nekā nezinu.

— Kurš tad?

— Es nezinu, bet jūs tūlīt uz mani.

Klase pamostas no snaudas. Kļūst jau interesanti. Gaidām jaunu, jau riskantāku iedžinkstēša-nos. Skolotāja uzminējusi virzienu. Tagad sāks vēl trešais, lai viņu maldinātu. Droši vien jau izņem spalvu no kāta, iesprauž solā.

— Salieciet rokas aiz muguras!

Beidzot zvans.

Tagad jūs sapratīsiet, kāpēc skolā — gan mazliet tā kā kautrēdamies — reizēm pieprasa, lai bērni sadodas rokās un pa pāriem iziet no klases.

Mēs sakrītam gubā un kā vēja brāziens, kā viesuļa virpulis gāžamies durvīs.

Skolas durvīm jābūt platām — ugunsgrēka gadījumam, jeb vai kā šodien, uzkrītot pirmajam sniegam.

Grūstāmies un steidzamies, lai nezaudētu neviena mirklīša, neviena lieka brītiņa. Mums jāglābjas, bet priekšā vēl tik garš ceļš, tik daudz šķēršļu! Šauras durvis, saspiesti gaiteņi, kāpnes, priekšnams. Katrs grib nokļūt pagalmā pirmais. Ar elkoņiem, ceļgaliem, krūtīm un galvām laužam sev ceļu. Aizraujas elpa, rokas apsvilina saltais sniegs.

Acu priekšā kas nozib — jau sākas!

Pirmā, steigā kaut kā saspaidītā sniega pika, un — bāc! — pirmajam, kurš pagadās ceļā. Taču neviens neļaunojas. Tik brīnišķīga, tik varen jauka rotaļa! Un neviens, burtiski, neviens mūs netraucē. Neviens to neiedrošināsies, neviens tādu risku neuzņemsies. *

Apkalpotājs saprot, ka mēs piebradāsim kāpnes. Skolotāji patvērušies savā istabā un pīpo. Viņi izliekas neko nezinām, jo iejaukties nav izdevīgi. Tās ir mūsu desmit minūtes. Tās aizstāvot, mēs esam lavīna, viesulis, negaiss.

Sniega kauja — no tālienes un tuvcīņā. Viens pret visiem, visi pret vienu. Kauja, kurā nav ienaidnieku, kurā negribas citam nodarīt pāri, bet kurā tomēr jāizcīna uzvara. Tajā neskaita saņemtos un dotos triecienus, neievēro šāvienu brūces, nemana uzbrukumus no aizmugures. Tikai palikt līdz galam kaujas laukā, izturēt, nepagurt!

Kāds jau pilnā sparā noveļas, kāds jau aplūko cietušās bikses vai svārkus. Acīs parādās pirmās asaras.

Mēs neredzam brūces, nejūtam līdzi asarām. Pārtraukt kauju spēj tikai kāds pavisam ārkārtējs notikums — izsista loga rūts vai patiesas asinis. Un arī tad nevar zināt, vai cīkstiņš mitēsies tūlīt vai arī vispirms tikai vienā — tuvākajā iecirknī.

Kaujai nav ne plāna, ne karavadoņa. Visi pret visiem, katrs par sevi — pret citiem. Rodas tikai nejauši un īslaicīgi sabiedrotie.

Trijatā brūkam virsū vienam. Piespiežam viņu pie sienas. Šis aizsargājas, bet aplenkums sažņaudzas ciešāk. Pretinieks zem kājām jau izkašņājis

visu sniegu, viņš nepagūst vairs salipināt piku, bet tāpat mēž nekaitīgo, irdeno sniegu, līdz nevar vairs saliekties, jo esam sadūrušies krūti pret krūti.

— Vai padodies?

— Nē!

Viņš rīkojas pareizi, jo viens no trijiem pēkšņi sasparojies met ar piku savam sabiedrotajam. Nodevība! Uzbrucēji apmulst. Patiesībā ne nodevība, tikai signāls izklīst un brāzties uz citu — interesantāku vietu.

Viņš rīkojās pareizi nepadodamies, jo pēdējā mirklī atsteidzās palīgspēki. Ložu krusa nobirst mūsu neaizsargātajā aizmugurē. Un šajā juceklī viņš mums izsprūk — aizelsies, balts no galvas līdz kājām, taču neuzvarēts.

Vai arī viens no mūsu trijotnes, steigā nepagūdams saspaidīt piku, sauju irdena sniega ierauš pretiniekam mutē vai izšķiež pa seju, bet pats aiz-brāžas vēja ātrumā. Patiesībā tas gan nav atļauts, taču kurš nu šādā kaujā daudz domās par noteikumiem?

Vai arī mēs pēkšņi izklīstam uz visām pusēm, paši vairs neapjauzdami, ar ko un pret ko esam cīnījušies.

Neatšķiramā jūklī virmo cīnītāji un viņu grupas. Pazib pazīstamas, puspazīstamas, kādreiz pavirši redzētas un pilnīgi svešas sejas.

Mēs cīnāmies nevis cilvēks pret cilvēku, bet visi kopā pret laiku. Katrs brītiņš jāizmanto, žēl zaudēt pat niecīgāko sekundes daļiņu. Katrs mirklītis jāizlieto, kustību prieks jāizbauda līdz pašai pēdējai lāsītei.

Mēs abi guļam sniegā. Es virsū. Tvērienu tīšām palaižu vaļīgāku, lai pretiniekam dotu revanša iespēju un uz mirkli nokļūtu zem viņa. Tikai uz acumirkli. Viņš saprot. Abi pielecam kājās un vai nu kopīgi, rokās turēdamies, vai arī katrs uz savu pusi, joņojam tālāk.

Mums viena vienīga tiekšanās: pieredzēt visu, izmantot visas iespējas. Uztvert un uzsūkt vairāk iespaidu. Izvingrināt katru muskuļu un nervu šķiedriņu. Ievilkt elpu ar pēdējo plaušu stūrīti. Asiņu tvirtajam vilnim tūkstoškārt likt aizšalkot cauri sirdij.

Arī mēs spējam ļauties baudas skurbumam, lai gan tas nav purpura krāsā, bet baltā. Neko mēs neaizmirsīsim. Un nākamās mācību stundas vienmuļībā no jauna izbaudīsim skaistākos brīžus, dziļākā satraukuma spilgtākos mirkļus.

Bērni taču aug — vai nav tiesa? Miesā un garā? Man gribētos zinātniski pierādīt, ka šādās brīvstundās viņi aug visvairāk. Un pierādīt tā, lai neviens nevarētu iebilst.

A-ā, jau zvans. Nekas. Pat vēl labāk. Tas rotaļai iedveš vēl lielāku sparu. Kā orķestris kareivim pārgājienā. Ja pirms zvana mēs vēl varbūt taupījām kādu kripatiņu spēka, tad tagad vairs ne. Līdz galam, līdz beigām, līdz pēdējai paliekai — pilnīgi visu — visas spēka mieles — kā trakulīgā ma-zurkā— izsmelt pēdējā cīņas mirklī.

Izšķīrējs, bīstams, neapjaužams brīdis. Tagad, kad vairs nav ne aprēķina, ne apdomas, — tieši tagad visbiežāk gadās izsist logu, visbiežāk neceļos aizlido pārāk blīvi saspaidīta pika vai pat kāds klūp un pārlauž kāju. Tagad var iedegties īsa, pēk-

šņa un splva sadursme — ne jau tāpēc, ka tu savu pretinieku nīstu vai gribētu kārtot ar viņu vecus rēķinus, nē, gluži vienkārši tālab, ka — zvans jau aicina klasē. Kāds netīšām pagrūž vai iesit — pirms zvana neviens to nebūtu ļaunā ņēmis, pat nepamanītu, bet tagad to ievēro un nepiedod. Vēlāk pats brīnies un kaunies, un nožēlo. Arī biedri jūt tev līdzi, un viņiem nepatīkami, ka nelaimi nav laikā novērsuši.

Ir taču žēl, ka izbojāta tik jauka rotaļa.

Jauka?

Cik trūcīga ir cilvēku valoda! Vai to vārdos var izsacīt?

— Skraidījām. Bija jautri.

Un tas viss.

Ja es būtu skolas apkalpotājs, es šādos sniegotos starpbrīžos zvanītu ilgi ilgi. Jo, zvanam skanot, mēs vēl neko neapjēdzam un tā šķindoņu iekļaujam pašā spēlē. Un tikai tad, kad tas apri-mies, reizē ar pirmo klusuma mirkli rotaļa kļūst neatļauta, satraukti nedroša, neapjaustu briesmu pilna. Rindas jau izjūk, disciplinētākie atkāpjas, kustībās vērojams biklums, acīs nedrošība, zūd ticība un paļāvība pašam uz sevi, uzmācās šaubas — vajadzētu paklausīt, bet tā taču ir sakāve, dezer-tēšana, nodevība.

Klusums. Bet jebkuru mirkli kā pātaga nopliuk-šķēs zvana otrais sauciens. Un tad jau būs par vēlu.

Drāžamies iekšā. Priekšnamā mūs droši vien gādīgi apstādinās gaiteņa dežurants:

— Noslaukiet kājas!

Un tieši šeit kāds ar pēdējo cieto, spēcīgi sablie-tēto un blīvi sažņaudzīto piku notēmēja pie

durvīm sasprūdušajā gūzmā. Un vai nu metējam roka nodrebēja, acij misējās, vai slēpta atriebes kāre sajauca virzienu, taču pika neķēra mūs, bet gan ietriecās logā.

Kad es atkal būšu liels, es šo jautājumu skaidri un gaiši pacelšu atklātībā, izvirzīšu darba kārtībā.

Cik logu mums galu galā gada laikā ir brīv izsist? Jūs sakāt: nevienu? Blēņas! Jūs paši tam neticat.

Stiklu esot izgudrojuši jau senie feniķieši. Un pa tik daudz gadsimtiem neviens nav varējis atrast kaut ko izturīgāku? Ko īsti dara ķīmiķi? Un arī fiziķi savās laboratorijās? Vai patiešām nekā cita viņi nespēj radīt?

Lai rūtis neplīst! Tā ir viņu vaina, nevis mūsu. Kāpēc mums baismās pēkšņi jāsastingst, jāpaliek stāvam kā sāls stabiem? Jāgaida nelaime? Kāpēc man, nevainīgam cilvēkam, jābēg, jāsprūk prom, it kā šeit būtu izdarīts noziegums? Kāpēc mēs visi, kuriem neviļus gadījies būt tuvumā, esam kļuvuši par vainīgajiem?

Kāpēc man pēc šī tikai piecas — nē — sešas minūtes ilgā starpbrīža jāsaduras ar bargu skatienu un stingru jautājumu:

— Kurš?

— Es ne.

Un, lai gan esi sacījis patiesību, sajūta tāda, it kā tu būtu melojis.

Vajadzēja atzīties:

— Tā ir tikai nejaušība, ka es šoreiz neesmu vainīgs.

Es zinu, ka pierādījumu netrūkst. Pret mani liecina sniegā novārtītās drēbes. Es pikojos tāpat

kā citi, tāpat kā visi. Tas gan atļauts. Bet varbūt arī ne? Kā lai es to zinu? Es steidzos klasē, gribēju pagūt un droši vien paguvu. Kā lai es to zinu? Varbūt patiešām esmu vainīgs, ka tūlīt negāju, līdzko atskanēja zvans? Bet vai tad uzreiz tas bija izdarāms?

— Es ne.

Esmu aizsviedis tikai dažas atļautas, likumīgas pikas. Dažas? Nu, pats neatceros, cik īsti. Nezinu arī, vai skaitāmas tikai pilnīgi izveidotās, gatavās, ģeometriski pareizās vai ari tās puspikas un ceturt-daļpikas, ar kurām es steigā svaidījos?

Bet atradās taču — tpū, tavu nekrietnu meli! — ari tāds, kurš taisnojās:

— Es izmetu tikai divas pikas. Un tur tālu, viņējā stūrī. ..

Blēdis, gļēvulis, melkulis!

Šajā ķezā esam solidāri iejaukti mēs visi. Zinām, ka nevainīgs ir arī tas, kurš pašlaik jūtas visne-laimīgāks. Rūts taču izsista neviļus. Un nav vainojams ne tas, kurš logā iemeta sniega piku, ne arī kāds cits. To šajā mirklī jūtam mēs visi. Kauns un negods tam, kurš pasacīs vairāk nekā īso:

— Es ne.

Un turklāt negribīgi.

Tikai apstākļu spiests.

Labāk paskaidrojiet, vai patiešām mēs nedrīkstam izsist nevienu rūti? Un, ja brīv izsist kaut vai vienu gadā, vai tad taisni šai nevajadzētu būt atļautai?

Es zinu, ka jus neko nepaskaidrosiet, jo nezināt un nesaprotat, kas ir sniegs. Pat negribat zināt. Un nonievājat to.

Tālab es jums pasacīšu.

Tādu starpbrīžu kā šodien cilvēka mūžā nav daudz. Reizēm visu ziemu pat neviena. Jābūt siltam, jo citādi sniegs ir irdens un pikā nav saveļams. Turklāt pārlieku salst arī rokas. Vajadzīgs valgans un dziļš sniegs. Nedrīkst būt arī pārāk silts, jo citādi tas izkusīs. Jāsnieg naktī vai agri no rīta, lai to nepagūtu novākt. Sniegam jābūt tikko uzsnigušam, vēl neskartam, bez nevienas ledus šķembiņas, neviena zemes kukurznīša. Mēs, sniega pazinēji un cienītāji, dvēselē to visu dziļi izjūtam.

Mēs zinām, ka jūs neesat ar mums mierā. Reizēm jums taisnība. Ir jau tiesa, ka mums patīk lēkāt pa dīvānu. Jūs aizrādāt, ka dīvāns tā bojājoties un pārlūstot atsperes. Protams, ne jau tūlīt, ne uzreiz. Ja ar dīvānu apejoties saudzīgi, tas kalpojot desmitiem gadu. Mēs jums ticam, lai gan pasaulē dzīvojam tikai pirmo gadu desmitu un tāpēc neesam varējuši pārbaudīt jūsu vārdu patiesīgumu.

Jūs neatļaujat, durvis vārstot, šķelt riekstus. Durvis bojājas. Tas izklausās vēl jocīgāk. Durvis — tās taču ir māja. Bet mājas ir augstas, izturīgas un stāv simtiem gadu. Bet lai nu būtu jums taisnība! Pat uz durvju rokturiem mēs nedrīkstam pašūpoties, jo arī šie dzelzs gabali varot salūzt. Savādi gan! Mēs vēl tikai īsu laiku dzīvojam pasaulē, vēl tikai ielūkojamies savā apkārtnē. Bet jūs un visa pasaule tādi jocīgi. Taču mēs jūs nenosodām.

Dzelzs lūstot? Labi.

Drēbes nodriskājas? Tas nu gan ir tiesa.

Logu rūtis plīst. Patiešām. No vismazākā pieskāriena! Taču stikls sabirst pats no sevis, ne jau

mēs to plēšam. Pasaule ir tik cietsirdīga un nepiekāpīga! Pakrītam, uzdrāžamies sienai, palodzei, skapim, galdam, kādai šķautnei vai stūrim — sāp! Un bieži vien — kā vēl sāk sāpēt!

Bet gādīgās debesis mums, bērniem, pēkšņi pārsedz zemi ar baltu paklāju — kā putns saviem mazuļiem ar dūnām izklāj ligzdu. Zaļa mauriņa ziemā nav un tik drīz nebūs. Bet, ja parādīsies, tas tiks iežogots, un to nedrīkstēs nomīdīt. Toties ar sniegu varam darīt, ko gribam.

Ir nevainīgas sniega pikas, ir ļaunprātīgas, ir cildenas un ir viltīgas kā sprāgstošas lodes, kuras humānie kara likumi aizliedz. Ir kartečas, bumbas un granātas. Bet jums tas viss — vienkārši sniega pikas, ar kurām izdauza logus. Bet ko lai dara: karš...

Tā atgadījās, ka es neesmu vainīgs.

— Kurš tad?

Paraustu plecus.

— Es nezinu.

Un patiešām es nezinu. Pat zinādams nezinu. Man tikai liekas, ka viņš. Droši vien es uzzinātu, ja mierīgi aprunātos, pataujātu — vēlāk. Bet tagad es neesmu pilnīgi pārliecināts, ka vainīgs viņš, tikai viņš un neviens cits.

Es taču skrēju, jo zvans jau noskanējis un esmu nokavējies. Pārguris, līksms un nobijies. Es varēju pārskatīties.

Viņi bija divi. Laikam viens no viņiem. Tad vēl pavīdēja un izzuda kāda seja. Varbūt tieši šis trešais? Varbūt nejauši mesta pika? Lai to izdibinātu, nepieciešams laiks, bet skolotājs grib tūlīt zināt, uz vietas.

Lai saka citi — varbūt kāds atradies tuvāk un skaidrāk redzējis?

Mēs stāvam, drūmi klusēdami, bet klusums tik bezgala ilgs un neizturams! Un neviļus uzmācas jautājums: ja nu būtu noticis brīnums un tas būtu atgadījies ar pieaugušajiem? Tad vainotu tikai vienu.

Iedomāsimies: mēs ejam barā, un pēkšņi norīb šāviens. Mūs ielenc policija — kurš šāvis? Es neesmu vainīgs, tāpēc man nav ko bažīties, jo zinu, ka notiks izmeklēšana, visus «par» un «pret» rūpīgi apsvērs. Bet, kamēr esam mazi, pret mums izturas daudz paviršāk. Kāpēc tā? Kāpēc tik bieži mums nodara pāri? Kāpēc atļauts bērnu netaisnīgi sodīt un vēl uzskata to par sīkumu, kura dēļ nevienam nav jānes atbildība?

Ticības mācības stunda pagāja mierīgi.

Domāju par Jāzepu, kuru faraons iemeta cietumā. Jāzeps prata iztulkot sapņus. Vēlāk viņam gan klājās slikti, ir taču tik grūti, ja tevi pārdod paša brāļi, bet pēc tam, nepatiesi apsūdzētam un važās sakaltam, ilgus gadus jāvārgst pazemes cietumā. Mani tikai uz īsu brīdi ielika kaktā, bet cik daudz jau izcietos! Atrados klasē ar gaišiem logiem un sapratu, ka jāstāv tikai līdz zvanam. Kāpēc mēs nezinām, kādi bija ēģiptiešu cietumi un cik ilgi tajos smaka Jāzeps? Man žēl viņa. Es gribētu, lai mana līdzjūtība būtu tikpat liela, cik Jāzepa ciešanas, taču sajēdzu pārāk maz. Nesen gribējās zināt visu par eskimosiem, tagad — par Jāzepu. Man tik daudz būtu ko vaicāt, taču pieaugušajiem nez kāpēc nepatīk mūsu jautājumi. Tas gan noticis tik sen un tik tālās zemēs, ka arī

viņi neko nevarēs paskaidrot. Kāpēc pieaugušajiem nepatīk atzīties, ka viņi ko nezina, bet allaž viņi mēģina ielūkoties kādā grāmatā vai pajautāt citam — gudrākam. Vai arī vienkārši ko izdomā. Viņiem tas vieglāk.

Senāk skolās nebijis pat bilžu. Manā laikā nepazina arī kino. Cik nabadzīgi bija bērnu gadi bez filmām! Mums stāstīja par kalniem, jūrām, tuksnešiem, pagātnes kariem, mežonīgiem cilvēkiem. Un mēs tā alkām to visu redzēt. Tagad, iziedams no tumšās kinozāles, cilvēks vismaz var pasacīt:

— Esmu tur bijis un pats savām acīm redzējis.

No pārdomām mani izrauj kņada klasē. Mēs atkal esam atpūtušies un alkstam divpadsmit lielgabalu šāvienu.

Man sāp mugura, taču tikai tagad to sajūtu. Pika bijusi pamatīgi cieta. Tāda nieka sāpīte ir patīkama. Kā rēta, kuru tēvs rāda dēlam. Lepna, viegli izturama smeldzoņa, par kuru mēdz sacīt:

— Nekas jau nav. Tīrie sīkumi.

Es pagriežos atpakaļ, lai paskatītos uz Janeku, kuram iemetu tieši pa pieri, tā ka pat cepure novēlās ... Viņš tūlīt pamanīja manu skatienu. Pasmaidīja un ar acu mirdzumu atbildēja: «Atceros. Pagaidi vien: drīz atkal sāksies. Tad tu redzēsi!»

Es nezinu, vai mēs biežāk smaidām nekā pieaugušie. Taču nav noliedzams, ka viņu smaidi maz ko izsaka, bet mēs savējos saprotam labāk un ar smaidu reizēm izpaužam vairāk nekā vārdos.

Runīgs skatiens un runīgs smaids. Pieaugušajiem laikam tas zināms, tāpēc aizliegts klasē skatīties apkārt un sasmaidīties.

Kad es atkal būšu skolotājs, mēģināšu saprasties

ar saviem audzēkņiem. Lai nebūtu kā divas naidīgas nometnes: vienā pusē klase, bet otrā viņš ar dažiem lišķiem. Mēģināšu panākt, lai valdītu vaļsirdība.

Piemēram, šādā baltā pirmā sniega dienā pēkšņi saplaukšķināšu rokas un klasei pasacīšu:

— Ielāgojiet, par ko katrs šajā brīdī domājāt! Ja kādam kauns stāstīt, lai pasaka, ka negrib. Darīsim to tikai no brīva prāta.

Pirmo reizi neizdosies. Taču es tā rīkošos aizvien biežāk. Kolīdz pamanīšu, ka klase neklausās.

Un tad pēc kārtas:

— Par ko tu domāji? Un tu par ko?

Ja kāds teiks, ka domājis par stundām, es patir-dīšu:

— Vai tikai tu nemels blēņas?

Ja kāds pasmaidīs un es redzēšu, ka viņš kautrējas stāstīt, — pajautāšu:

— Varbūt tu negribi, visiem dzirdot? Tad pasaki man pie auss vai starpbrīdī uzraksti.

Audzēkņi jautās:

— Kāpēc jums, skolotāj, tas jāzina?

Es atbildēšu:

— Gribu uzrakstīt grāmatu par skolu. Lai visi pārliecinātos, ka stundās neviens nevar mūžīgi būt uzmanīgs. Varbūt ziemā starpbrīžus vajadzētu garākus, jeb varbūt jaukās dienās skolēni ātrāk nogurst. Par skolu jau uzrakstīts daudz grāmatu. Un arvien kas tiek uzlabots, lai bērniem būtu vieglāk. Un arī skolotājiem. Jūs pabeidzat skolu un aizejat, bet mēs visu mūžu nākam uz šejieni.

Bērni nevarēs vien nobrīnīties, jo viņi nemaz nav iedomājušies, ka arī skolotājs taču iet uz

skolu un klasē pavada daudz daudz stundu. Mēs pārspriedīsim, ko katrs gribētu grozīt. Pastāstīšu, ka skolotāji visbiežāk cieš no kakla slimībām un nervu kaitēm. Un kāpēc mēs esam tik nervozi.

Bet, kad jau būs izstāstīts, par ko katrs stundā domājis, es pajokošu:

— Tā. Tagad visiem, kuri bijuši neuzmanīgi, ielikšu štoku.

— O-o-o, jūs gan esat blēdis!

Es norāšu:

— Nav glīti sacīt, ka skolotājs ir blēdis.

Bet viņi:

— Kāpēc?

Es paskaidrošu. Un tad iejautāšos:

— Labi. Bet vai nevajadzētu ielikt štoku tiem, kuri visu laiku domājuši par stundu?

Vieni sāks saukt:

— Pareizi, pareizi, pareizi!

Bet citi:

— Kāpēc mums? Mēs taču bijām uzmanīgi!

Es atbildēšu:

— Nē, jūs neesat uzmanīgi.

— Kā tā?

— Šodien taču pirmais sniegs, bet jūs to neesat pamanījuši.

— Nu jā! Bet sniegs jau nav stunda.

— Tātad šodien štokus neliksim?

— Nē, nē, ne šodien, ne arī citreiz.

— Bez štokiem grūti iztikt.

— Bet štoks briesmīgi nepatīkams.

— Dot štoku arī nav nekāds prieks. Skolotājs gribētu likt pīķus.

— Nu, lai tad liek!

— Bet vai to tik vienkārši var?

— Nē-ē-ē.

Un tā mēs ķircināmies līdz zvanam.

Bet, ja nu labi padomā, cik tas viss jocīgi!

Es gribēju būt mazs, bet tagad jau atkal domāju, ko darīšu, kad izaugšu liels. Acīm redzot, ne bērniem, ne arī pieaugušajiem tik spoži nemaz neklājas. Katram savas raizes un bēdas.

Varētu taču arī būt tā, ka cilvēks pārmaiņus kādu laiku ir liels, tad atkal mazs. Tāpat kā nomainās ziema un vasara, diena un nakts, miegs un nomods. Ja tā būtu, neviens pat nebrīnītos. Tikai pieaugušie un bērni labāk saprastos.

Šoreiz starpbrīdis bija mierīgāks. Mēs jau esam norunājuši, kurš ar kuru turēsies kopā. Arī sniegs jau nomīdīts, un grūtāk izveidot pikas. Daži gan vēl pamēģināja pikoties, bet lielāko tiesu mēs spēlējām zirgus un kamanas. Viens zēns aizmugurē — tas braucējs, bet divi priekšā — tie zirgi. Un rindā — viens aiz otra, kā ugunsdzēsēju aizjūgā, kamanu braucienā, meteņos vai artilērijā. Katram savas iedomas, taču visi sacenšamies par vienu: kuram labāki zirgi vai automobilis.

Sākumā viss gāja gods.godam, bet tad sacēlās jezga, jo cits citam sāka braukt virsū. Notika pat dzelzceļa katastrofa. Visi sagāzās vienā gubā un grūstījās. Kā arvien — atradās atsevišķi dauzoņas, un vienam otram nācās nobirdināt pa asariņai. Kādam uzkāpa uz rokas, bet citam iespēra ar kurpi, kurai pie papēža dzelzs apkalums. Un piedevām vēl tā saspaidīja, ka zēns nevarēja ne elpu atvilkt.

Mēs nemaz neesam tādi nešpetņi. Nepavisam ne. Reizēm mums pat nepatīk rotaļāties ar dauzoņām, kuri ālējas, spiedz un kaujas. Piebikstīsi tādam pa jokam, bet šis uzreiz zveļ no visa spēka. Un tā, lai būtu sāpīgi, — pa kaulu vai ar dūri. Ne par ko vairs nebēdā, sit un grūstās, plēš drēbes. Kā jucis.

Cik bieži nenotiek tā, ka cilvēks labprāt parotaļātos, taču atrunājas:

— Nē, man negribas.

Jo pulkā ir nešpetnis.

— Vai nu viņš, vai es.

Lai paši izvēlas.

Dažkārt baidāmies atklāti runāt, jo šis sāks piesieties, apsaukāties, visādi uzplīties ... Tad jau labāk atrunāties.

— Es nespēlēšos.

Ja paši uzminēs — labi. Ja ne — lai būtu tā.

Taču ap sirdi tik nelādzīgi.

Savas sētas dauzoņas katrs pats pazīst, bet visā skolā tas nav iespējams, tāpēc šeit biežāk atgadās nepatikšanas. Un nav arī laika iepriekš aprunāties.

Ja kāds pirmais ierāda rotaļu un tā iepatīkas, tad visi viņam pakaļ. Viņš it kā devis signālu. Bet jāatzīst, ka trakuļiem — mēs viņus tā par trakajiem arī saucam — galvas strādā, tikai viņi neprot savas ieceres izpildīt.

Patiesību sakot, arī mēs reizēm cits citam uzbraucam virsū — vai nu tramvajs uzskrien automobilim, vai saduras divas lidmašīnas. Taču aizvien satriecas tikai divi satiksmes līdzekļi, turklāt sāniski.

Un tā mēs cits citu tvarstām un cits no cita bēgam, bet, kad mums grib braukt virsū trakuļu trijjūgs, pavirzāmies sāņus un apstājamies.

— Ejiet prom! Mēs negribam.

Divi trakulīgi automobiļi joņoja apkārt visu starpbrīdi.

Mūsu trijjūgs bija ļoti saskaņojies. Tikai vienam zirgam gadījās sasist galvu — mēs bēgām no dauzoņu trijjūga, bet tieši šajā brīdī kāds brāzās no sāniem. Nepaguvām vairs izvairīties un — bla-dauc! — ar galvu šim virsū. Cietušais nenobirdi-nāja ne asariņu, tikai vairs negribēja būt zirgs.

Man notrūka poga. Taču es to pacēlu un noglabāju, lai mājās piešūtu.

Vienā vietā gan notika bumbu cīņa, bet mēs apšaudes līnijai pārlidojām pāri auļos.

Kas pats nav rotaļājies, neko no tā visa nesapratīs. Svarīga nav tikai izskraidelēšanās, bet tas, kas notiek cilvēka iekšienē. Kāršu vai pat šaha spēle — tā ir tikai papīra gabaliņu vai koka puļķīšu cilāšana. Deja — mīdīšanās aplī. Viss pārējais atkarīgs no paša spēlētāja vai dejotāja.

Rotaļu nedrīkst nonievāt vai traucēt, pēkšņi pārtraukt vai uztiept nepatīkamu partneri.

Ja esmu braucējs, tad gribas, lai zirgi būtu piemērota auguma — ne pārāk lieli, ne mazi, žirgti, taču paklausīgi un saprātīgi. Ja esmu zirgs, nevaru ciest muļķīgu vai rupju braucēju. Es pats nosaku skrējiena ātrumu un negribu, lai mani rausta, sit un biksta. Būdams zirgs, jūtos pavisam citādi nekā braucēja lomā. Bet ko jūs no visa tā saprotat? Tikai to, ka sprauslāju, nepacietīgi mīdos uz vietas vai arī saucu: «Tprū-ū-ū nū-u-ū!»

Spēlēdams ugunsdzēsēju, es vērīgi lūkojos apkārt, vai kaut kur nav redzami dūmi, un steidzos pavisam citādi, nekā auļodams ar lielgabalu uz pozīcijām. Ugunsdzēsējiem visi dod ceļu, bet artilē-ristus ienaidnieks ņem uz grauda. Neuzticīgi vēroju apkārtni, lai neiekristu lamatās. Kad es braucu ar ātro palīdzību, domāju, kas ir cietušais — sabraukts bērns, pašnāvnieks, pakāries vai saindējies cilvēks. Es taču neskriešu kā nejēga — pa galvu pa kaklu.

Turklāt svarīgi izskraidīties jau priekšdienām, jo veselu stundu atkal vajadzēs kvemēt solā.

Tā, skola beigusies. Ejam uz mājām.

Nevaru izšķirties, vai arī šodien iet reizē ar Mundeku. Ja ir pa ceļam un sāksi ar kādu kopā turēties, tas būs jādara arī turpmāk. Pēc tam varbūt vairs nepatiks, bet tad grūti tikt vaļā — pa īstam jāsastrīdas vai pat jāsakaujas, lai atkal būtu viens un varētu iet uz mājām ar kādu citu.

Ne jau vienmēr jādraudzējas ar ceļa biedru. Draugs taču var dzīvot pavisam uz citu pusi, tā ka ar viņu nemaz neiznāk pa ceļam. Draugs — tas ir viena lieta, bet ierastais ceļa biedrs — atkal gluži kas cits. Draugs allaž ir kā brālis un pat vēl vairāk. Tikai brālis tuvāk pazīstams, tāpēc arī nevari pievilties. Bet iedraudzējas cilvēki sarunās, jo liekas, ka vārdi aizvien atbilst darbiem. Taču te dažkārt atgadās arī misēklis — ja izrādās, ka tavs draugs ir divkosis, kas acu priekšā tāds, bet citāds aiz muguras, vai arī runā vienu un dara otru. Ja ar brāli cilvēkam nav palaimējies, tur neko nav iespējams saglābt: vari saķildoties, taču galu galā jāsalabst. Bet no viltus drauga iespējams šķirties uz visiem laikiem.

Kad es pirmo reizi biju mazs, man arī gadījās draudzēties ar dažādiem zēniem. Pirmajā gadā es

ar vienu turējos kopā tikai pāris mēnešu, jo redzēju, ka viņš pavedina uz nekrietnībām, tālab gribēju, lai liek mani mierā. Bet šis ne. Līdz beidzot palika otru gadu sēžam tajā pašā klasē, un tā es no viņa tiku vaļā.

Arī otrs nebija nekāds lāga draugs, un mēs viegli sanācām ragos. Uzdāvināju viņam dažus sīkumus, aizdevu piecdesmit vai sešdesmit grašu, un tā no viņa it kā atpirkos.

Pēc tam ilgāku laiku biju piesardzīgs. Vairāki gan taisījās klāt, taču es ar viņiem pāris reižu pagāju kopā, bet pēc tam atrunājos, ka man kaut kur jāiegriežas vai ka skolā aizmirsusies spalva un jāiet tai pakaļ, vai arī, jau pirms zvana visu sakārtojis, aši paķēru mēteli un — prom esmu! Otrā dienā viņš saka:

— Kur tu vakar pazudi? Izgaidījos tevi. Izmeklējos.

Bet es atbildu:

— Nezinu. Es gāju uz mājām viens.

Līdz beidzot atradu draugu. Patiesu. Tādu — ja viņš neatnāk uz skolu, man ir skumji. Un gribas sēdēt ar viņu kopā. Un bez viņa starpbrīžos nepatīk rotaļāties. Bet viņš bieži kavēja skolu — arvien biežāk. Uz ielas mēs nedraiskuļojāmies, jo mans draugs gāja lēnām.

Citi mēdza sacīt:

— Kā tev neapnīk ar viņu? Velkas kā gaudenis? Mīkstpēdiņš. Ar skuķiem bučojas.

Viņš nemaz nebija mīkstpēdiņš, vienīgi slimoja ar sirdi. Ar skuķiem arī nebučojās, tikai viņam bija māsīca. Mēs jau bijām lieli, ceturtajā klasē, bet viņa pirmajā. Reizēm viņu sastapām, un tad

meitenīte manu draugu nomutēja. Pavisam maziņa, pie tam māsīca. Kas tur nu liels?

Bija man vēl arī viens cits draugs. Viņš mācījās divas klases augstāk. Notiek taču tā, ka vecāki zēni iepazīstas ar mazāku un kopā iet uz mājām, ja stundas viņiem reizē beigušās. Taču kādreiz viņš teica, lai es še pagaidot, bet pats pēc tam iznāca, sarunādamies ar kādu citu, un mani vairs neievēroja. Es pinos pa starpu kā piektais ritenis. Tad, redzēdams, ka viņš aizņemts, pārgāju uz ielas otro pusi un gaidīju, vai šis nepajautās, kāpēc es eju prom. Bet šis ne vārda. Es neapvainojos, tikai nodomāju: «Viņš ar mani aiz žēlastības.» Un tā viss izjuka.

Atceros to un tagad jau esmu piesardzīgs. Gribu pagaidīt, līdz atradīšu kādu, ar kuru varētu ne tikai izskraidīties, bet arī parunāties par dažādām lietām. Un ne tikai par skolu.

Es eju, taču Mundeks mani panāk.

— Izmeklējos tevi pa skolu, — viņš saka.

Es neatbildu. Ejam blakus. Bet viņš iejautājas:

— Varbūt tev nepatīk ar mani kopā iet?

Redzu, ka viņš ir smalkjūtīgs, jo cits nebūtu tā

jautājis.

— Vispār patīk gan, — es atbildu.

Mundeks nopietni palūkojās manī — vai es no atklātas sirds vai tāpat vien. Sasmaidījāmies.

— Vai gribi skrieties ar tramvaju?

— Eh, ko tur katru dienu! Starpbrīžos jau diezgan izskraidījāmies.

Apstājāmies pie kāda skatloga.

— O-o-o, kas par vareniem cirkuļiem! Paskat, ar ieliekamo, ja gribi uzvilkt lielu apli. Bet tas

tušai. Kā tev liekas: cik tāds cirkulis varētu maksāt? Vai tev tādu gribētos? Redzi, zelta tinte. Un tur maza tintnīciņa: ceļojumiem. Man jānopērk otiņa, bet citā vietā. Frankovskis nopirka uz stūra, un viņam tā jau veselu mēnesi, bet manējai tūlīt sari sāka birt laukā. Tāda krāpšana! Ja atļautu, ko tu izvēlētos? Ja būtu brīv no loga paņemt vienu mantiņu? Es paķertu cirkuli un, redzi, to mori.

— Tās jau būtu divas lietas.

— Nu, tad tikai cirkuli.

Nākamajā veikalā noskatījāmies katrs pa lielai šokolādes tāfelei — gadījumā, ja mums atļautu.

Vēlāk Mundeks izvēlējās savai māmuļai vāzi ziediem, bet es — Irēnītei lelli.

Juveliera skatlogā līdzās gredzeniem un brošām ar dārgakmeņiem ir arī pulksteņi. Mēs neesam mantkārīgi un izvēlamies tikai tos. Ilgi pārrunājām, kurš būtu labāks: rokas pulkstenis vai kabatas pulkstenis ar važiņu.

Tālab, ka mēs, bērni, esam citādi nekā jūs, pieaugušie. Mūs neinteresē, kāda ir priekšmeta tirgus cena. Mēs lietas atšķiram tikai pēc tā, vai tās mums vajadzīgas vai ne, un vienmēr esam ar mieru apmainīt dārgāku, bet mums nevajadzīgu mantu pret tādu, kuru kārojam iegūt. Ja jūs gribētu iedziļināties mūsu tirdzniecisko darījumu noslēpumos, tad redzētu, ka pie mums gluži citāda izskatās arī ap-šmaukšana.

Kad es pirmo reizi biju bērns, man kādreiz uzdāvināja slidas. Toreiz tā vēl bija reta un dārga manta. Bet es slidas apmainīju pret apaļu ķiršu koka penāli, ar mopsīti. Mopsītis bija bez vienas acs, bet ļoti mīlīgs. Penālis noderīgs katru dienu,

bet slidas tikai palaikam, turklāt ziema toreiz bija silta, bez īsta ledus. Kad mājās to uzzināja, sacēlās tracis. Man vajadzēja penāli dot atpakaļ. Ļoti nokaunējos, bet nodomāju: ja slidas ir manas, tad es drīkstu darīt ar tām, ko gribu. Kas citiem daļas, ja man labāk patīk smaržīga koka penālis ar aklu mopsīti? Biedrs mani nemaz neapkrāpa, jo labi zināju, ka slidas ir dārgākas, bet es gribēju penāli. Vai tad ceļinieks tuksnesī neatdotu veselu maisu pērļu pret krūzīti ūdens?

Ilgi apspriedāmies, ko izvēlēties no galdnieku meistara skatloga. Ļoti iepatikās galdiņš ar aizslēdzamu atvilktnīti. Bet kur mēs to novietosim? Varbūt labāk izvēlēties kaut ko vecākiem noderīgu? Lai gan ir tik jauki, ja pašam pieder savs, kauču arī pavisam maziņš galds.

Sākām runāties par mājām, par to, cik Munde-kam slikti, jo viņa tēvs ir dzērājs.

Tā ir liela nelaime, ja tēvs dzer. Žūpām vajadzētu aizliegt precēties. Jo viņi pēc tam moka gan sievu, gan bērnus.

— Mēs katrā algas reizē drebam: vai tēvs pārnesīs naudu mājās, vai arī mums veselu nedēju vajadzēs kārt zobus vadzī. Un padomā pats — kas tur par prieku, ja piedzēries cilvēks neapzinās, ko dara, bet vēlāk, kad izgulējies, viņam ir kauns un sāp galva!

— Vai tev nevajadzētu tēvu pierunāt, lai beidz pļēgurot?

— Ko es varu darīt? Māmuļa jau diezgan izraudājusies, izbārusies un izkliegusies. Solīt jau apsolās, bet pēc tam atkal viss pa vecam. Kā mazs bērns.

Bet tu pamēģini ar labu aprunāties.

— Man ir kauns. Mēs vienreiz bijām ciemos pie tēva darba biedra uz laukiem. Tur dzēra. Bet tēvs teica, ka negribot. Viņš tikko māmuļai bija svēti nosolījies šņabi vairs mutē neņemt. Kad tēvu sāka pierunāt, lai izdzerot kauču vienu glāzīti, es viņu paraustīju aiz piedurknes, jo zināju — ja izdzers vienu, tad sekos vēl citas. Tēvs piecēlās un teica: «Nāc, aiziesim uz upi!» Aizgājām. Apkārt vītero cīruļi. Labība mums it kā klanās. Saulīte spīd. Tik jauki un patīkami! Tētis tur mani pie rokas. Pēc tam apsēdāmies upītes krastā, un tētis atkal paņēma manu roku. Negaidot tā viņam iedrebas, kā nātrēs apsvilināta. Bet es saku: «Redzi, tēt, ka labāk ir nedzert.» Tad viņš uz mani paskatījās, bet es briesmīgi nokaunējos, un man kļuva tēva ļoti žēl. Viņš paskatījās ar tik skumīgu skatienu! Zini, tā reizēm nolūkojas suns, kaut ko lūgdamies vai bīdamies, ka viņu var nopērt. Es saprotu, ka viena lieta ir cilvēks un pavisam cita — suns. Bet man tā iešāvās prātā. Neparko pasaulē citu reizi tētim tā vairs neteiktu. Jo, redzi, viņš kļuva tāds domīgs, skatās tikai ūdenī, skatās un skatās, līdz beidzot ierunājas: «Suņa dzīve, dēliņ.» Un nopūšas. Bet es gribu viņam noskūpstīt roku, kā piedošanu lūgdamies. Taču tētis cieši tur manu delnu un neļauj. Nezinu, vai viņam bija manis žēl, vai arī nodomāja, ka nav cienīgs, lai es šim roku bučotu. Tētis vairs negāja atpakaļ, tikai aizsūtīja mani pēc spieķa, jo pašam galva sāpot. Viņš negribēja, lai citi smietos. Bet vilcienā tētis man nopirka barankas. Es neapēdu nevienas pašas, visas atdevu brālītim. Gribēju gan kādas pāris nogaršot, lai tētis

nedomātu, ka es noniecinu viņa dāvanu. Bet nevarēju: kakls bija kā aizžņaugts. Pēc tam viņš ilgi, droši vien kādu mēnesi nedzēra, un māmuļa domāja, ka viss jau labi. Tikai citi stāstīja: ja kāds mitējoties dzert, bet staigājot sadrūmis, tad vēl neesot atradinājies; vienīgi tad, kad pārstājot par to domāt un atkal esot labā omā, lieta būšot droša. Bet tu par to skolā nevienam ne pušplēsta vārda! Tikai tev es to stāstu. Vai tu neizpļāpāsi, ne? Pat tādā gadījumā, ja mēs saķildotos?

— Kāpēc mums jāķildojas?

— Vai tad tu nezini? Tāpat vien, par kādiem niekiem.

Vēl brīdi mēs parunājāmies par to, cik dažādi pasaulē dzīvo cilvēki: viens dzer, otrs ir sliņķis, trešais zog, viens kāro to, otrs atkal ko citu. Kas vienam tīk, otram ir pretīgs.

Piemēram, ir tādi, kuri negrib apgriezt nagus, īsi nagi neesot glīti. Tālab nēsā garus jo garus. Vai apgrauž.

Un tad vēl par to, ka pirkstiem reizēm atlobās panadži un nejauki sāp. Bet uz nagiem parādās balti lāsumiņi: no kā tas varētu būt?

Runā, ka tie esot laimes ziedi. Bet citi apgalvo — tie rādot, ka cilvēkam esot skauģi. Un tā allaž — viens saka tā, otrs citādi. Un nevar zināt, kuram lai tic. Pasaulē briesmīgi daudz melu.

Mēs runājāmies ilgi jo ilgi, līdz es nokavējos pusdienās. Es pavadīju draugu, draugs — mani, un tā mēs staigājām turp un atpakaļ.

Tik jauki klaiņot un tērzēt, ja visapkārt balts sniegs!

Un tā es nokavējos.

Bet māmuļa sāka bārties, kāpēc neesmu laikā pusdienās. Es skraidot apkārt un plēšot apavus. Viņai arī vienreiz pietikšot mūžīgās vārīšanas un trauku mazgāšanas. Meitene jau būtu krietns palīgs. Viņa iešot uz skolu un mani nosūdzēšot. Es izaugšot par pēdīgo diedelnieku. Irēnītei vajadzētu būt vecākai, bet man jaunākajam bērnam. Manas palaidnības viņu iedzīšot kapā.

Es stāvu un neko nespēju apjēgt.

Ja esmu nokavējies, varu paēst aukstas pusdienas vai iztikt pavisam bez ēšanas. Arī traukus varu pats nomazgāt.

Māmuļa uzliek ēdienu, bet man negribas. Viņa atkal saskaišas.

— Ed! Tu vēl gražosies un spītēsies!

Baidos viņu kaitināt un sāku ēst. Bet katrs kumosiņš spriežas kaklā. Tikai ar grūtībām varu ko norīt un izmisis gaidu, kad drīkstēšu beigt.

Tikai vakarā uzzināju, ka māmuļai kodes saēdušas kleitu. Viņai drīz vārda diena, bet kleita pagalam. Un tā iznāk, ka bērniem jāatbild arī par kožu nedarbiem.

Visvairāk sāp netaisnība. Labāk jau nemaz nezināt, kas pieaugušos aizkaitinājis, kad viņi mums uzbrūk. Tu jūti, ka viņiem kas noticis, taču meklē vainu sevī. Līdz atrodi.

Nosēdies kaktā, es mācos. Bet visu laiku baidos, ka atnāks kāds no zēniem un sāksies no jauna:

«Ej, driskā apavus, drauģeļi tevi jau gaida!»

Es taču tāpēc vien vēlējos atkal būt bērns, lai varētu rotaļāties ar draugiem.

Biju uzminējis, jo kāds pieklauvēja — klusām un tikai vienu reizīti. Taču māmuļa to izdzirdēja:

— Nedomā iet laukā! Sēdi un mācies!

Neko darīt, mācos. Pārgājusi visa patika rotaļāties.

Un man tāda sajūta, it kā es atrastos klajā laukā. Apkārt nakts un aukstums, bet es esmu viens, basām kājām un izsalcis. Gaudo vilki. Ir tik salti. Un baismi. Esmu pavisam sastindzis.

Cilvēks ir savāds. Reizēm viņš ir labā omā, bet tad uzreiz sadrūmst.

Noteikti nevaru apgalvot, bet man liekas, ka pieaugušie biežāk skaišas nekā skumst. Taču varbūt viņi bēdājas klusībā, vienatnē ar sevi, bet uz bērniem dusmojas. Reti atgadās, ka par skolotāju varētu sacīt:

— Skolotājs šodien bija noskumis.

Diemžēl jo biežāk sakām:

— Skolotājs bija dusmīgs.

Bērni parasti raud ne aiz mīkstčaulības, bet gan tāpēc, ka dziļāk izjūt un vairāk cieš.

Kāpēc lielie neprot cienīt bērnu asaras? Viņiem liekas, ka mēs raudam katra nieka pēc. Nepavisam ne. Mazi bērni raud tālab, ka asaras viņiem vienīgais aizsardzības līdzeklis: sāks brēkt, tad kāds atnāks, pievērsīs uzmanību, palīdzēs. Vai arī aiz izmisuma. Bet mēs raudam reti un ne jau par vissvarīgāko. Ja kaut kas briesmīgi sāp, tad norit tikai skopa asariņa, un tas viss. Pieaugušiem taču arī tā atgadās, ka lielā nelaimē cilvēks sastingst un asaras pēkšņi izsīkst.

Taču visretāk raudas nāk, ja pieaugušie dusmojas, bet viņiem nav taisnība. Tu nodur galvu un klusē. Viņi dažkārt ko pavaicā, bet tu neatbildi. Reizēm gribi ko sacīt, pakustini lūpas, taču pār

tām nenāk neviena skaņa. Bet viņi pārmet tev spītību. Reizēm patiesi sastingsti iecirtībā, un tev viena alga: lai sit, tad viss ātrāk beigsies. Parausti tikai plecus vai kaut ko noburkšķi zem deguna. Jo galvā virmo niknas domas, bet mēles galā sūrst nejauki vārdi. Tad jau vairs neapdomāsies, ar ko runā — ar skolotāju vai paša tēti. Vai arī galvā pilnīgs tukšums, tikai krūtīs izmisums un dusmas.

Bieži vien nemaz nedzirdi, ko viņi kliedz, un nenieka no tā nesaproti. Lāgā pat neapjēdz, kas noticis. Tikai ausīs džinkst, un galva griežas.

Bet viņi vēl tevi sapurinās, pagrūdīs vai iebukņīs. Iepliķēs vai saraustīs aiz rokas un paši nodomās^ ka tas nekādas sāpes nesagādā. Viņi par sišanu uzskata tikai bērnu spīdzināšanu. Kad slānī ar siksnu, sagrābj kā noziedznieku, nogāž zemē, bet bērns tirinās un spiedz:

— Es vairs tā nedarīšu, vairs tā nedarīšu!

Par tādiem varas darbiem — tiesa, tagad tie atgadās retāk, tomēr šad un tad sastopami — nākotnē bez vārda runas tupinās cietumā. Ko izjūt pērējs un ko bērns, es nezinu. Bet mēs nolūkojamies uz to ar riebumu, sašutumu un šausmām. Zirgu mēs reizēm vairāk pažēlojam nekā cilvēku.

Jūs varbūt nodomāsiet, ka nekas liels tur nav, jo bērni taču savā starpā arī plūcas. Taču mūsu spēciņš ir vājš, un mazas arī mūsu rokas. Un pat visnegantākās dusmās mēs nekad tik cietsirdīgi nekaujamies... Jūs nepazīstat mūsu sadursmes. Vispirms mēs taču izmēģinām, kurš ir stiprāks, un tad piemērojam spēku attiecīgi gadiem un izrādītai pretestībai. Viņš man, es viņam. Bet, ja izdodas sakampt tā, ka pretinieks vairs nejaudā pakustē-tiesr tūlīt mitējamies. Tikai tad, ja kāds iejaucas, mēs varam iesist pārāk spēcīgi. Vai arī, ja kautiņā gadās iezvelt pa degunu un no tā viegli sāk tecēt asinis.

Mēs apzināmies, ko nozīmē vārds sāpes.

(Kāds nejēga dakteris izteicies, ka bērni soda iestādēs esot mazāk jūtīgi. Es labprāt pārbaudītu šā vīra jūtīgumu, uzskaitot viņam reižu piecdesmit ar pātagu! Man kauns, ka tādus zinātniskus darbus raksta polis un pie tam ārsts!)

Un tā es sēžu un domāju par to, ko zināju agrāk un ko zinu tagad. Un mani pārņem arvien lielāks žēlums, ka mēs esam tik mazi un nespēcīgi. Bet visvairāk žēl Mundeka, jo viņam tētis ir dzērājs.

Es vēl ciešāk draudzēšos ar viņu. Viņam taču klājas grūti. Un arī man. Būsim kā brāļi. Mundeka dēļ man tagad jācieš, jo pusdienas nokavēju, runādamies ar viņu.

Un man acīs ieplūst tāds siltums, ka ātri atbīdu burtnīcu, lai kāda asara neuzpilētu uz tās. Taču nekas — ietecēja degunā, zemē nenokrītot.

Bet tad pienāk Irēnīte. Nostājas gabaliņu no manis un noskatās. Arī es iesāņus pablenžu uz viņu, jo nezinu, kas māšelei prātā. Viņa stāv un neko nesaka, tad pasper solīti tuvāk, vēl ne vārda nebilzdama. Tikai stāv. Es gaidu, kas būs. Bet Irē-nīte kaut ko cilā, no vienas rokas otrā. Nojaušu, ka notiks kas labs, un sirdi man apskalo maiguma vilnis. Iekšienē viss it kā aprimstas. Tad māšele man ko pasniedz. Slīpēta stikla gabaliņu, caur kuru skatoties viss redzams varavīksnes krāsās. Kad vakar izlūdzos, viņa nedeva pat palūkoties. Bet tagad saka:

— Ņem. Uz visiem laikiem.

Vai viņa patiešām sacīja «ņem», es noteikti nezinu, jo lāgā nesadzirdēju. Sapratu tikai:

— Uz visiem laikiem.

Klusītiņām, smalkjūtīgi, draudzīgi, mazliet tā kā nokaunējusies.

Es negribēju ņemt — tagad gan dod, bet vēlāk sāks ķildoties. Vai arī vienkārši paliks žēl un prasīs atpakaļ. Vēl nosūdzēs mani, ka pats esmu paņēmis. Ar maziem bērniem taču tik grūti saprasties, un vainīgi šeit pieaugušie. Tāpat kā viņi apsmej un nopulgo mūs, arī mēs līdzīgi izturamies pret mazākiem. Tāds sīkaļa draudzīgi pasacīs «uz visiem laikiem», bet mēs viņu izzobojam. Un tā arī es — negribu ņemt, jo baidos, ka vēlāk negals vien būs. Taču paņemu un paskatos caur to — viena loga vietā vairāki un dažādās krāsās!

Es saku:

— Došu tev atpakaļ.

Irēnīte iebilst:

— Nevajag.

Un uzliek savu mazo roķeliti uz manas lielās. Paskatos uz viņas rociņu caur stiklu, un sasmai-dāmies.

Bet tad māte iejautājas, vai jau esmu izmācījies, — viņa iedošot naudu tramvaja biļetei, lai es krustmātei aizvedot viņas kleitu, to pašu kožu saēsto. Manī vēl nav aprimušas dusmas, tālab nodomāju:

«Labi, vismaz uz brītiņu tikšu prom no šejienes.»

— Tikai nepazaudē, — māte piekodina.

Bet es nodomāju:

«Skuķis varbūt pazaudētu, ne jau puika.»

Jo, vienmēr atgādinādami, ka mēs taču esam zēni, lielie paši mūs sakūda pret meitenēm. Bet vai tad tur kāds vainīgs? Kā jau nu katrs pasaulē laists.

Taču viņi mūždien:

— Puikas un puikas.

Toties mēs atkal savukārt:

— Skuķi un skuķi.

Tt kā būtu divas naidīgas nometnes.

Mēs paši vislabāk zinām, ko spēj meitenes un ko zēni.

Tātad — paņemu kleitu, ko māmuļa ievīstījusi kādā drānā, un dodos ceļā.

Tramvaju vajadzēja ilgi gaidīt. Esmu noskaities, jo gribēju — viens divi — būt atpakaļ, lai parādītu, cik aši visu varu paveikt. Bet kaut kur atgadījusies kāda klizma, un tramvaji kavējās. Kad viens pienāca, tas jau bija stāvgrūdām pilns, taču cilvēki vēl mēģināja iespraukties. Spiedos arī es. Turējos jau pie tverekļa, kad mani kāds tā pagrūda, ka tikko no kājām nenogāzos. Briesmīgi pārskaitos un noburkšķēju pat kādu lamu vārdu. Bet šis stāv uz kāpnēm un mani pamāca:

— Kur tu lien? Vēl izvelsies ārā!

«Paskat, kāds žēlotājs,» es nodomāju. «Pats nogāzīsies, šņabja deguns tāds!»

Bet viņš nemaz nebija piedzēries, — to tikai es tāpat niknumā. Gluži skaidrā prātā tēvainis izgrūda mani laukā, jo bija spēcīgāks un lielāks.

Gaidu, bet nākamais tramvajs arī pārpildīts. Tomēr samaksāju un braucu. Bet visu laiku domāju par to, cik rupji pirmīt tiku izgrūsts ārā. Tāds

nekrietnelis, brutāls tēviņš, bet skaitās pieaudzis un paraugs bērniem.

Atkal mani kāds pagrūda. It kā es nebūtu cilvēks! Gandrīz pazaudēju savu nesamo. Bet ko tad tik sliktu es viņam pateicu? Ikviens būtu sacījis to pašu:

— Uzmanīgāk.

Bet viņš tūlīt brūk man virsū:

— Es tev parādīšu «uzmanīgāk»!

Un sagrābj mani ar savu ķetnu zem zoda.

— Laidiet, lūdzu, mani vaļā, — es saku.

— Bet tu nelamājies, — viņš pamāca.

— Es nemaz nelamājos, — iebilstu viņam.

Bet tad iejaucas kāds večuks. Neko viņš nav redzējis, neko nezina, bet šķendējas:

— Jā, tā ir mūslaiku audzināšana! Pieaugušam cilvēkam tāds resgalis ceļa negriež!

— Viņš neteica, lai es dotu ceļu, — joprojām taisnojos.

Bet tēvainis neatlaižas:

— Es tev parādīšu, kucēns tāds!

— Neesmu nekāds kucēns, bet cilvēks. Un jūs, lūdzu, nedrīkstat grūstīties.

— Tu mani vēl mācīsi, ko es drīkstu un ko ne!

— Jā, jūs nedrīkstat vis.

Sirds man sažņaudzas un kaklā iestrēgst kamols. Lai notiek kas notikdams! Es nepalaidīšos! Bet cilvēki jau sāk noskatīties. Viņi brīnās — tik mazs, bet tā spurojas pretim.

— Nu, ko tu man padarīsi, ja es tev tūlīt sadošu pa ausīm?

— Pasaukšu policistu un likšu jūs apcietināt, Tramvajā kauties nedrīkst.

Tagad visi sāk smieties. Arī šis. Neviens vairs neskaišas, tikai ņirdz, it kā es būtu pasacījis ko muļķīgu. Pieceļas pat kājās, lai mani labāk redzētu. Ilgāk vairs nevaru ciest, tālab saku:

— Lūdzu, es gribu izkāpt.

Bet viņš neļauj.

— Tu tikko iekāpi. Pabrauc vēl gabaliņu.

Bet turpat tuvumā iepletusies sēž resna vecene un sāk:

— Paskat, cik spītīgs!

Es vairs neklausos, kā mani katra apsaukā.

— Man jāizkāpj! — es kliedzu.

Bet šis ne ausis nekustina.

— Gan paspēsi, — ņirgājas, — tu vēl esi jauns, Kur tev steigties?

Pilnā kaklā iekliedzos:

— Konduktora kungs!

Tikai tagad kāds iejaucas:

— Nu, laidiet taču viņu!

Es izkāpju, bet visi nolūkojas man pakaļ kā ērmam. Droši vien vēl labu laiku visādi trina zobus.

Viņi pavēl mums šos cienīt un godāt, taču es gribētu zināt — par ko īsti? Mēdz sacīt: «Godā tēvu!» — bet ne jau katru, kurš agrāk piedzimis. Atradušies godājamie! Un ko lai dara Mundeks, kuram tēvs ir žūpa? «Kucēns, resgalis, cik spītīgs, mūslaiku audzināšana.» Labi, dodiet paraugu pareizai audzināšanai! Bet ja nu skolotājs stundā visu laiku degunā urbinās? Kas viņam tādu kucēnu priekšā ko kaunēties? Un vēl apsaukā mūs par smurguļiem. Lai tikai kaut kā aizskartu un

pazemotu. Kāds brīnums, ja bērni pēc tam, lieli izauguši, arī izlaižas?

Mēs daudz ko ielāgojam, daudz ko redzam, zinām, pārdomājam un izjūtam. Mums tikai jāizliekas, jo mutes mums aizbāztas.

Skolotājs stundas laikā urbina degunu, bet skolotāja pagriežas pret logu, slepšus izņem spogulīti un krāso sev lūpas. Vai viņi patiešām domā, ka mēs, visi četrdesmit, esam akli? Kāpēc viņi tā nedara, kad klāt ir inspektors?

Un tad vēl brīnās, ka mēs reizēm spītējamies.

Mēs taču jūtam, ka viņi rīkojas aplam. Morāle viņiem tikai uz mēles, bet paši audzina mūs melīguma un lišķības garā. Lai, lieli izauguši, mēs darītu pāri vājākiem, bet stiprākā priekšā līstu uz vēdera.

Eju ar māmuļas kleitu padusē, un pieauguša cilvēka pārdomas manī jaucas ar bērna sāpēm un apvainojumu. Nobraucu tikai četras pieturas, līdz krustmātei vēl prāvs gabals, taču labāk es skriešus skrienu nekā plēšos ar viņiem.

Bet mājās māte man atkal pārmeta:

— Ko tu tik ilgi tur kavējies?

Es neatbildēju, jo pēkšņi man likās, ka pie visa vainīga viņa pati. Ja es nebūtu izgājis no mājas aizkaitināts, tad varbūt tramvajā nekāds tracis arī nebūtu izcēlies. Tik bieži jau vajadzējis padoties, būtu darījis to arī šoreiz. Bet paruna, kā izsmiedama atgādina: stiprajam taisnība, gudrajam padoms. Meklē nu tagad gudro!

2ēl, ka jauki uzsāktā diena tik nelādzīgi beigusies.

Jau guļu, taču aizmigt nespēju un vēl aizvien domāju:

«Laikam tā jau jābūt. Mājās nav diez cik labi, bet pasaule vēl ļaunāka. Kas viņiem tur bija ko smieties? Ja esmu mazs, tad man neklājas meklēt palīdzību pie policijas, bet šie drīkst tevi tramvajā grūstīt, grābt pie apkakles, visādi draudēt.»

Vai bērni galu galā ir cilvēki vai nav? Un es jau vairs nezinu, ko darīt, — priecāties par to, ka esmu atkal bērns un sniegs tik balts, vai arī bēdāties par savu bezspēcību.

Līdz beidzot palīgā nāk sapnis. Jo tā jau mēdz būt, ka grūtā brīdī mierinājumu sniedz kāda uzmundrinoša doma. Parasti sākas tā:

«Cik labi būtu, ja ...»

Un tad tālāk un tālāk, it kā patiesībā tā viss būtu noticis.

Es gan vēl tā kā esmu bērns, bet spēka man tikpat daudz, cik lielajiem. Nē, pat vairāk. Esmu cīkstonis. Un, kolīdz tēvainis man tramvajā piedraud sadot pa ausīm, es atbildu:

— Lūdzu.

Un tā sažņaudzu viņam roku, ka šis aiz sāpēm vai palecas:

— Laid vaļā! — viņš kliedz.

Bet es saku:

— Jūs gribējāt sadot man pa ausīm. Es taču esot kucēns. Nu, tad sitiet arī.

Un saspiežu vēl vairāk. Viņš atvēzējas ar otru roku, bet es sagrābju arī to.

— Laid vaļā! Tūlīt laid vaļā!

— Ja jūs nolūgsieties, tad palaidīšu.

Tik patīkami bija domās visu tā iztēloties.

Patiesībā es gan padusē turēju māmuļas kleitu, tālab ar vienu roku nevarētu neko darīt.

Pieaugušie brīnās, kāpēc zēni grib būt spēcīgi.

Bet vai lauvam nav vairāk spēka nekā lācim? Un vai visstiprākais cilvēks spētu pretoties, ja viņam uzbruktu simt vīru? Un kurš ir spēcīgāks — direktors vai vingrošanas skolotājs? Kuram vairāk spēka mūsu klasē, visā skolā? Un visā Polijā? Kurš kuru nogāztu zemē? Kurš ātrāk, tālāk un augstāk aizskrietu, aizlēktu, aizmestu?

Tā nav tukša, bērnišķīga ziņkāre vai niekošanās, bet mēģinājums izzināt, kuru iespējams atvairīt.

Pieaugušajiem nav ne jausmas, cik daudz jaunākam jācieš no vecāka un spēcīgāka. Izrauj tev no rokām un aizbēg, iesit un vēl nosmejas, jo apzinās, ka tu viņam nekā nepadarīsi. Tāds atstums tevi sāņus, pagrūdīs, lai gan tu biji pirmais. Nometīs tavu mēteli no pakaramā, apsaukās, apvainos, noraus no galvas cepuri, izjauks rotaļu, neļaus noskatīties. Bet tu neko nevari darīt. Ja arī neprāta dusmās metīsies viņam virsū, tevi vēl nozilinās. Un aizvien viņš pratīs izlocīties, jo ir viltīgāks. Bet tev nebūs pat vērts par notikušo kādam stāstīt vai sūdzēties, jo tas neko nepalīdzēs. Turklāt tāds varmāka vēl atriebsies. Viņš drīkst darīt ar mums visu, ko vien iedomājas.

Ja esi izmanīgs, vari viņam tikai ko uzsaukt vai arī reizi iezvelt un laisties lapās.

Nav pasaulē tiesas un taisnības. Mēs dzīvojam kā aizvēstures laikmeta cilvēki... Vieni uzbrūk, citi vairās un bēg. Valda dūre, boze, akmens. Nav ne organizācijas, ne civilizācijas. Ja arī ir, tad tikai pieaugušiem, bet ne bērniem.

Mūsu valoda ir trūcīga un neveikla (tā jums liekas), jo mēs nezinām gramatiku. Tālab jums šķiet, ka mēs maz domājam un mūsu izjūtām trūkst asuma. Mūsu ticējumi ir naivi, jo grāmatu zināšanu mums maz, bet pasaule tik plaša. Tradīcijas mums aizstāj rakstītos likumus. Mūsu ieražas jūs neizprotat, mūsu lietās neiedziļināties.

Mēs dzīvojam kā punduru tautiņa, ko apspiež milži priesteri ar savu muskuļu spēku un slepenajām zintīm.

Mēs esam nomākto šķira, kuru jūs cenšaties uzturēt pie dzīvības ar visniecīgākajiem upuriem un vismazāko piepūli.

Mēs esam ļoti un ļoti sarežģītas būtnes, turklāt sevī noslēgušies, neuzticīgi un noslēpumaini. Un neko jums nepalīdzēs acīs iesprausts gaišreģa stikliņš, jo jūs mums neticat un mūs neizprotat.

Lai mūs pētī etnologi, sociologi un dabas zinātnieki, bet ne pedagogi un demagogi.

Un vienīgais mūsu brālis pieaugušo pasaulē ir mākslinieks, kurš iedvesmas brīdī, šajos retajos, kaprīzajos, neikdienišķīgos mirkļos, ir mums labvēlīgs. Un tad viņš pats līdzinās bērnam. Taču arī viņš pastāstīs mums tikai pasaciņu.

Bet citādi — jūs izturaties pret mums ar zobgalību, kas paretam ir draudzīga, biežāk ļauna.

Es pamodos noskumis.

LÄCUKS

Es pamodos noskumis.

Kad cilvēks jūtas skumīgi, tā nav nekāda liela nelaime. Tā ir liega un patīkama sajūta. Tad galvā rodas labas domas. Un visa žēl: gan māmiņas, kurai kodes kleitu saēdušas, gan tēva, kuram jāstrādā, gan vecmāmuļas, kura ir veca un drīz nomirs, gan sunīša, kuram auksti, gan ziediņa, kurš laikam saslimis, jo tam novītušas lapiņas. Un tā vien gribas visiem palīdzēt un arī pašam kļūt labākam.

Mums taču patīk sērīgas pasaciņas, tātad vajadzīgas arī skumjas — tās ir kā eņģeļa spārnu vēdas, kad aizmūža sūtnis apstājas, nolūkojas tevī un uzliek tev uz galvas roku.

Cilvēks tad vēlas būt viens vai arī divatā ar kādu parunāties.

Un tā negribētos, lai skumjo noskaņu citi izjauktu. Izjauktu un aizbiedētu.

Stāvu pie loga, bet uz rūtīm naktī uzplaukuši brīnumaini ziedi. Ne ziedi, bet lapas. Līdzīgas palmu zariem. Dīvainas lapas, dīvaina pasaule. Kas īsti noticis? No kurienes tas viss radies?

— Kāpēc tu neģērbies? — tētis jautā.

U3

8 - 2867

Es neko neatbildu, tikai pieeju viņam klāt un saku:

— Labrīt, tēt.

Un nomutēju viņam roku. Bet tēvs noskatās manī.

Tad jau aši sapošos. Paēdu brokastis un dodos uz skolu.

Izeju pa vārtiem uz ielas un skatos, vai nenāk Mundeks. Taču viņš nav manāms.

Peļķes aizsalušas. Zēni jau nošļūcina taciņas. Lai būtu gludāka slidināšanās. Sākumā gluds ir tikai mazs gabaliņš, pēc tam arvien garāks, līdz jau visiem pietiek vietas.

Grasos apstāties. Taču nē. Eju tālāk.

Un sastopu nevis Mundeku, bet Višņevski.

— Ei, triptih! Kā sviežas?

Pirmajā brīdī neatskārstu, ko viņš īsti grib. Tikai tad atjēdzos, ka Višņevskis man dod jaunu iesauku. Vakardienas dēļ. Kad uzzīmēju triptihu.

— Atšujies, — es viņam saku.

Bet viņš nostājas miera stājā, militāri sveicina un saka:

— Klausos!

Redzu, ka viņš meklē kašķi, un pāreju uz ielas otro pusi. Šis iegrūž man vēl dunku, bet tad es jau nogriežos šķērsielā.

«Man laika diezgan,» es nodomāju, «apmetīšu līkumu.»

Uz skolu es eju bez sevišķas patikas. Tur pašlaik kņada, grūstās, visi runā cits caur citu. Reizēm tīši soļoju lēnām vai apmetu līkumu, lai atnāktu īsi pirms stundas sākuma. Tik jauki ierasties reizē ar zvanu, jo tad parādās skolotāja un visi aprimst.

Būtu man pulkstenis, tad precīzi aprēķinātu, bet tā var arī nokavēties.

Nu, kas tur liels! Nogriežos vēl vienā ielā. It kā mani tur kāds vilktu vai aicinātu. Reizēm tā mēdz būt — cilvēks kaut ko izdara, pats lāgā neapzinādamies. Un tad gadās visādi — gan labi, gan slikti. Ja iziet plāni, mēdz sacīt, ka pats nešķīstais ievedis kārdināšanā. Un vēlāk nevari vien nobrīnīties — kā tas viss noticis?

Un tā, pats lāgā neapzinādamies, metu arvien lielāku un lielāku līkumu, līdz esmu nokļuvis pavisam citā pusē. Eju, bet pēkšņi sniegā ieraugu sunīti.

Tādu maziņu un nobijušos. Stāv uz trim ķepiņām, ceturto pacēlis gaisā. Dreb. Un trīc. Bet iela tukša. Tikai retumis parādās kāds cilvēks.

Stāvu. Nolūkojos uz suņuku un nodomāju, ka dzīvnieciņš droši vien izdzīts no mājām un tagad nezina, kurp iet. Balts. Tikai austiņa melna. Un astes galiņš arī melns. Bet ķepiņu viņš nokāris un žēli nolūķojas manī. It kā lūgdamies, lai ņemu viņu savā aizgādībā. Bet tad izslēja astīti un pāris reižu bikli paluncināja. Uz vienu, tad uz otru pusi. It kā viņā būtu pamodusies kāda cerība. Un nāk man klāt. Bet redzams, ka sunītim kas sāp. Vismaz man tā izliekas. Tad atkal apstājas un gaida. Un melno ausi paceļ uz augšu. Bet baltā noļekusi. It kā lūgdamies un tajā pašā laikā arī bīdamies. Nolaizās. Droši vien izsalcis un — tik žēlīgi noskatās.

Ziņkāres pēc es pāris soļu paeju, bet viņš velkas man līdzi. Uz trim ķepiņām, klibodams, bet, kad es palūkojos atpakaļ, apstājās. Man iešāvās prātā, ka vajadzētu piespert ar kāju un uzsaukt: «Marš — mājās!» — lai redzētu, uz kurieni viņš ies. Bet tad kļuva suņuka žēl. Es viņam neuzkliedzu, tikai noteicu:

— Ej uz mājām! Tu nosalsi.

Bet viņš nāk klāt.

Ko lai iesāk? Nevaru taču viņu pamest. Vēl nosals.

Suņuks pienāca pie manis — jā, pielīda pavisam tuvu. Pieplok pie zemes un dreb. Un es jau esmu pārliecināts, nešaubīgi pārliecināts, ka manam Lā-čukam nav un nav saimnieka. Varbūt sunītis visu nakti klīdis apkārt? Varbūt viņam jau pienākusi pēdējā stundiņa. Bet es šajā brīdī eju uz skolu pa gluži citu ceļu un vēl pēdējā mirklī varu sunīti izglābt.

Paņemu Lāčuku rokās. Viņš mani nolaiza. Bet pats tik auksts. Vienīgi mēlītei vēl mazdrusciņ siltuma. Aši atpogāju mēteli, pabāžu Lāčuku zem tā, tikai purniņu atstāju ārpusē, pašu degungaliņu, lai varētu elpot. Bet viņš pakašņājas ar ķepiņām, līdz atrod, kur pieķerties, lai neizkristu. Gribētu viņu saturēt, taču baidos saspiest mazās ķepiņas. Tāpēc apskauju tikai ar roku, bet sirsniņa viņam tik strauji pukst, it kā gribētu izlēkt no krūtīm.

Ja es zinātu, ka māmuļa atļaus, vēl būtu aizskrējis uz māju. Kāds tur ļaunums, ja sunītis paliktu pie manis? Es viņu ēdinātu no savas pusdienu tiesas. Taču uz mājām baidos iet. Bet skolā ar suni mani nelaidīs. Viņš jau ērti iekārtojies zem mēteļa, vairs nekustas, arī ačteles aizvēris. Tad paraušas vēl augstāk, uz paduses pusi, un negrib vairs elpot pat svaigu gaisu, iebāž purniņu piedurknē un pūš dvašu tajā. Bet pats jau pavisam siltiņš. Droši vien tūlīt aizmigs. Visu nakti pavadījis salā, ne acu neaizvērdams, tāpēc tagad noteikti aizmigs. Bet ko iesākšu es?

Palūkojos apkārt un tuvumā ieraugu veikaliņu. Nodomāju:

«Lai notiek kas notikdams. Ieiešu. Varbūt viņš aizklīdis no turienes? Pajautāšu.»

Zinu, ka tas nevar būt, taču pamēģināšu. Jo ko gan citu lai es darītu?

Iegājis veikaliņā, jautāju:

— Vai tas nav jūsu sunītis?

Sieviete paskatās uz mani un atbild:

— Nē.

Bet es vel neeju laukā. Ja man būtu nauda, nopirktu sunītim pienu.

Tad veikalniece saka:

— Parādi viņu.

Priecīgi izņemu sunīti, bet viņš jau aizmidzis.

— O-o-o, — es novelku.

Taču veikalniece šķiet pārdomājusi un atkārto:

— Nē, tas nav mans.

Bet es neatlaižos:

— Varbūt jūs zināt, kam sunītis pieder. Viņa saimniekam vajadzētu dzīvot tepat kaut kur tuvumā.

— Nezinu vis, — viņa atbild.

— Sunītim salst, — es mēģinu turpināt sarunu.

Turu viņu rokās, bet dzīvnieciņš pat nepakustas — tik cieši aizmidzis. Ja nemanītu viņu elpojam, varētu domāt, ka suņuks nobeidzies.

Es kaunos palūgt, lai veikalniece Lāčuku pagaidām patur pie sevis, līdz atnākšu tam pakaļ. Bet tad man iešaujas prātā: ja viņa atteiksies, sunīti

līdz stundu beigām varētu pielūkot apkalpotājs. Pirmā stāvā apkalpotājs ir pikts vecis, bet otrā lādzīgs: sarunājas ar mums, jokojas, nodrāž zīmuļus.

— Vai tu dzīvo šajā ielā? — veikalniece interesējas.

Viņa taču mani nepazīst, es nekā nepērku — kāpēc es vispār šeit stāvu?

— Nu, ej taču, ej, — viņa saka. — Māte tevi sūta uz skolu, bet tu blēņojies ar suņiem. Durvis labi aizver.

Redzēdama, ka esmu nobažījies, viņa laikam domā, ka es aizmirsīšu aiztaisīt durvis un ielaidīšu aukstumu. Katrs taču rūpējas tikai par to, lai viņam būtu silti. Bet sunītis taču arī ir dzīva radība.

Tūlīt iešu, bet es nezinu, ko darīt, un vēlreiz pamēģinu:

— Paskatieties, lūdzu, viņš tik baltiņš, un kašķa viņam nemaz nav.

Bet ar roku aizsedzu, lai veikalniece nepamanītu klibo ķepiņu. Varbūt tā tikai apsaldēta?

— Neuzplijies man ar saviem suņiem, — viņa skarbi nosaka.

Te nu bija: es uzplijoties. It kā tā būtu mana vaina, ja sunītim laukā salst.

Neko darīt. Ja arī apkalpotājs negribēs palīdzēt, lai tad pats izmet ārā.

Tikai zēni tūlīt izklaigās pa visu skolu.

— O-o-o, suni — suni atnesis!

Un izdzirdēs arī skolotājs. Bet viss jānokārto slepšus. Jau tik daudz laika esmu velti zaudējis. Ātri pagrūžu sunīti nevis vairs zem mēteļa, bet zem svārkiem, pat nepadomādams, ka tur viņam var pietrūkt elpas. Un steidzos uz skolu. Apkalpotājs droši vien būs ar mieru. Aizņemšos no kāda naudu un iedošu viņam, lai nopērk manam Lāču-kam pienu.

Es saukšu savu suņuku par Lāčuku.

Steidzos, bet sunītis jau pavisam atžirdzis. Cauri kreklam esmu viņu sasildījis, tagad Lāčuks pamodies, sāk skrāpēties un rosīties, pabāž pat purniņu laukā un ierejas, patiesībā gan ne ierejas, bet drīzāk ievaukšķas, it kā zīmi dodams, ka viņam labi, un pateikdamies. Sākumā no Lāčuka uz krūtīm dvesa aukstums, bet tagad viņš jau mani silda. Tā vien liekas, ka pieglaudies bērns. Noliecos un noskūpstu viņu, bet šis piemiedz acis.

Skolā vispirms skrienu pie apkalpotāja:

— Lūdzu, lūdzu, paslēpiet! Viņš bija tik nosalis!

— Kas bija nosalis?

— Viņš.

Apkalpotājs pamanīja, ka es nesu suni. Un saviebās.

— Kur tu viņu dabūji?

— Uz ielas.

— Kāpēc tu ņēmi svešu suni?

— Viņam nav saimnieka. Un ķepiņa sāp.

— Bet kur es viņu likšu? Kāpēc tu nesi šurp? Varbūt sunim tur bija saimnieks.

— Nē, nebija, — es tiepjos. — Visiem apjautājos. Ja būtu, tad salā neizdzītu no mājas.

Bet apkalpotājs vēl neatlaižas:

— Varbūt viņam kraupis.

— Ko jūs runājat! Tik baltiņš!

Izliekos, ka esmu apvainojies, bet patiesībā priecājos, jo zinu: ja ņems paskatīties, tad arī paturēs.

Kāds mūs jau pamanījis, tālab aši pagrūžu suņuku zem svārkiem. Bet apkalpotājs saka:

— Paej nostāk. Paskaties, kājas sniegainas.

Aizdzina mani. Un vēl negrib ņemt, un saka:

— Jūsu daudz. Ja nu katrs sāks stiept no ielas man šurp suņus?

— Lūdzu, lūdzu! Tikai uz pāris stundām. Es viņu tūlīt aiznesīšu uz māju.

— Atļaus gan tev vecāki!

Es atbildu:

— Iešu pa to pašu ielu. Varbūt kāds viņu atzīs par savējo.

Apkalpotājs pakasa aiz auss, bet es nopriecājos — viss būs kārtībā.

Vēl viņš noburkšķ:

— Maz man raižu ar jums pašiem, būs vēl jāķēpājas ar suņiem.

Bet paņēma. Tik labs cilvēks. Pirmā stāva apkalpotājs neparko nebūtu to darījis, vēl izlamātu mani.

Taču šis paņēma. Bet pa to laiku sāk jau pulcēties zēni. Lāčuks, liekas, visu saprot, pat nepakustas, tikai skatās man acīs. Un tad jau arī zvans. Bet sunīti esmu paguvis novietot. Un arī skolu neesmu nokavējis. Tā sākās stunda.

Es sēžu, bet esmu noraizējies. Lāčuks pašreiz gan siltumā, taču droši vien izsalcis.

Sēžu un domāju, kur dabūt naudu, lai Lāčukam nopirktu pienu.

Sēžu un domāju, ka pats visu nakti esmu nogulējis siltā gultā, nemaz nenojauzdams, ka sunītis salst zem klajas debess. Un, ja arī zinātu, tā kā tā nespētu palīdzēt, Ko es būtu varējis darīt? Nedrīkstētu taču apģērbties un naktī staigāt pa ielām, Lāčuku meklēdams.

Es sēžu, bet mani pārņēmušas tādas skumjas, ka to pietiktu visai klasei. Nekad es vairs nedraisku-ļošos ar citiem zēniem. Vakar mēs spēlējām gan zirgus, gan medniekus. Bērnišķīga māžošanās, no kuras nevienam nav nekāda labuma. Ja man mājās atļautu paturēt sunīti, es vismaz par viņu rūpētos. Nomazgātu, izsukātu, un Lāčuks būtu balts kā sniegs. Ja viņam patiktu, iemācītu visādas izdarības. Pacietīgi, bez pēršanas. Nekad pat neuzkliegtu. Jo vārds bieži vien sāp tāpat kā sitiens.

Ja skolotājs mums mīļš, pat niecīgākā piezīme ir sāpīga. Viņš tikai pasacīs:

— Negrozies!

Vai arī:

— Nesarunājies!

Vai arī:

— Tu neesi uzmanīgs.

Un jau jūties apbēdināts. Un jau vēro, vai skolotājs to tāpat vien pasacījis un drīz aizmirsīs, vai arī dusmojas.

Bet Lāčuks mani mīlēs. Ja suņuks izdarīs kādas palaidnības, nu, tad gan es sabāršu, taču tūlīt noglāstīšu. Bet viņš paluncinās ar astīti un centīsies laboties.

Es sunīti nekaitināšu pat pa jokam, lai viņš nekļūtu nikns. Jocīgi, kāpēc daudziem patīk kaitināt suņus, līdz tie sāk riet. Arī es vakar izbiedēju runci. To atceroties, man sametās kauns. Kāpēc es tā darīju? Viņš droši vien briesmīgi nobijās. Nez, vai kaķi patiešām ir viltīgi? Vai ari tas tikai samelsts?

Pēkšņi skolotāja saka:

— Lasi tālāk.

Vai to viņa saka man?

Es taču neko nezinu, pat grāmatu neesmu atvēris.

Stāvu kā stabs. Acis izvalbījis. Un man žēl gan Lāčuka, gan pašam sevis.

Bet Višņevskis nosaka:

— Triptihs uz ausīm gulējis.

Man pat asaras saplūst acīs, un es nokaru galvu, jo negribu, lai kāds tās redzētu.

Skolotāja nedusmojas, tikai piezīmē:

— Tu pat grāmatu neesi atšķīris. Vajadzētu tevi izraidīt no klases.

Skolotāja sacīja «izraidīt», bet ne «izdzīt».

Taču neizdzina, tikai noteica:

— Stāvi solā!

Pat kaktā neielika.

Viņa laikam nojauta, ka noticis kas sevišķi svarīgs. Ja es būtu skolotājs, bet skolēns sēdētu pie neatšķirtas grāmatas, es pavaicātu, kādas viņam bēdas un kas noticis.

Bet, ja skolotāja būtu jautājusi, kāpēc esmu neuzmanīgs, — vai es atbildētu? Taču nē. Kāda tur skolotājai daļa? Ja stunda — tad stunda. Turklāt es nedrīkstētu nodot apkalpotāju.

Bet skolotāja pateica vienīgi:

— Stāvi solā!

Un pēc tam vēl piebilda:

— Varbūt tev vajadzība iziet laukā?

Pietvīkstu pavisam sarkans un neatbildu. Bet citi

saceļ kņadu. Viens sauc:

— Vajadzība gan viņam, vajadzība!

Bet otrs:

— Nē, nav viņam nekādas vajadzības!

Lai notiktu kas notikdams, viņiem viss tikai joks, jo prieku sagādā katrs stundas pārtraukums. Nevienam nenāk ne prātā, ka man tas nepatīkami un es baidos sadusmot skolotāju.

Beidzot atskan zvans un visam gals. Es drāžos pie apkalpotāja.

Taču mani aiztur mūsu stāva večuks, tas pats niknais.

— Uz kurieni? — viņš uzbrēc. — Vai nezini, ka nav brīv?

Esmu nobijies, taču visu laiku domāju:

«Kur varētu aizņemties desmit grašu pienam?»

Varbūt no Bončkeviča? Viņam vienmēr ir nauda. Tikai viņš nedos, jo esam maz pazīstami. Jau agrāk, kad viens no zēniem gribēja aizņemties, atcirta:

— Grūdīs taksim taukus.

Lauzu galvu: «Varbūt šis, varbūt tas,» — un lūkojos apkārt. Bet tad pēkšņi atceros, ka Fran-kovskis man taču parādā piecus grašus. Meklēju šo rokā, bet viņš ķircinādamies bēg.

— Paklau, atdod manus piecus grašus.

— Ej ratā, — viņš saka, — neuzplijies!

— Man tie vajadzīgi.

— Citreiz, tagad nevaru.

— Bet man tie vajadzīgi!

— Es jau tev teicu — vēlāk! Pašreiz man nav.

Es redzu, ka viņš sāk skaisties. Bet, ja nav, tad

neko darīt. Ar Mundeku tas pats negals.

Nekas cits neatliek — eju pie Bončkeviča. Viņa tēvam pieder veikals, viņš ir bagāts.

— Priekš kā tev vajadzīga nauda? — viņš interesējas.

— Ir tāda lieta, — es atbildu.

— Un kad tu atdosi? — viņš noprasa.

— Kad man būs.

Ko lai citu saku? Viens otrs apsolītos:

— Rīt.

Bet pēc tam neliktos ne zinis. Un vēl izlamātu, ja viņam atgādinātu. Uzbrēktu:

— Neuzbāzies!

Pieaugušajiem — pat vislielākajā trūkumā dzīvojošam — savs grasis aizvien atradīsies, bet mums nieka dēļ ilgi jānomokās. Cik daudz raižu aiztaupītos, ja mums pašiem būtu sava kapeiciņa — kauču vissīkākā. Ja mums jau iepriekš būtu zināms, uz ko varam cerēt.

— Nu, kā ir — aizdosi?

— Man pašam nav.

— Ir gan, — es neatlaižos. — Tikai tu negribi dot.

Ja viņš zinātu, priekš kā man nauda vajadzīga, tad aizdotu. Varbūt pasacīt?

Bončkevičs vēl aizvien atrunājas:

— Tik daudziem esmu aizdevis, bet neviens neatdod. Ej pie Franeka: jau veselu mēnesi viņš man parādā divdesmit piecus grašus.

Taču Franeks nevienam nemēdz atdot, tāpēc tikai saviebjos. Bet citas izejas neredzu.

Meklēju viņu rokā, taču nevaru atrast. Kur lai šo sadzenā? Tādā burzmā?

Bončkevičs tomēr ir lādzīgs — noraidīt viņam vispār nepatīk, turklāt urda arī ziņkāre, jo viņš vienmēr cenšas visu izokšķerēt. Tāpēc jau pats interesējas:

— Nu, vai dabūji?

— Nezinu, kur viņu atrast.

Bridi padomājis, Bončkevičs atkal ierunājas.

— Pasaki — priekš kā tev nauda vajadzīga?

— Vai tad tu dosi?

— Jā.

— Un tev ir?

— Ir. Tikai gribēju nopirkt gabalu saplākšņa, lai uztaisītu no tā ietvaru.

īsos vārdos viņam visu paskaidroju un tagad jau kopīgi zogamies uz otro stāvu. Bet tad atskan zvans. Jāsteidzas klasē.

Esmu pavisam noraizējies. Lāčuks izsalcis, var sākt vēl ņurdēt un smilkstēt. Ka tikai apkalpotājs neizmestu sunīti laukā!

Nosaucu viņu par Lāčuku. Tagad man liekas, ka tas nav nekāds lāga vārds. Izklausās pēc iesaukas. Tiesa — sunītis jau nesapratīs, bet cilvēkam būtu nepatīkami. Varbūt nosaukt par Sniegainīti, jo atradu viņu taču sniegā? Vai arī par Baltausi — Balt-ausītis. Vai vēl kā citādi — no vārda «ziema».

Visādi izdomājos, nemaz vēl nezinādams, vai man atļaus Lāčuku paturēt.

Veikalniece un arī apkalpotājs teica, ka sunītim noteikti esot saimnieks. Varbūt aprunāties ar tās sētas zēniem? Taču nekāda pagalma tur nebija. Un var arī kāds samelot, ka sunītis pieder viņam. Parotaļāsies, un atkal izmetīs salā uz ielas. Un ja arī tā būtu taisnība, tad saimnieks par Lāčuku nav rūpējies, jo izdzinis to laukā. Bet varbūt suņuks pats aizbēdzis? Es taču Lāčuku nepazīstu un nezinu, kāds viņš ir. Bet jauni suņi reizēm ir palaidnīgi. Varbūt ko nogrēkojis un, soda bīdamies, pats aizbēdzis no mājām.

Nomokos, jo nezinu, ko iesākt. Izprātojos gan šā, gan tā, gan citādi — tik liela galvas lauzīšana, it kā man būtu aprūpējams mazs bērns. Bet Sniegai-nītis laikam domā, ka esmu viņu aizmirsis. Sunītis patiešām līdzīgs mazam bērnam. Bērns raud, bet sunītis žēli smilkst. Un rej aiz dusmām vai prieka. Un tāpat arī draiskuļojas. Un skatās acīs. Pateikdamies nolaiza, bet reizēm arī ierūcas, it kā brīdinādams — «rimsties».

Bet tad pēkšņi atceros, ka ir taču stunda un man jābūt uzmanīgam. Jau tagad solā stāvu kājās.

Kad es biju pieaudzis, domāju, ka ir viegli būt centīgam skolēnam, stundās vērīgi klausīties un labi mācīties. Tikai tagad atskārstu, cik tas grūti. Kad es strādāju par skolotāju un par ko kremtos, stundās reizēm biju neuzmanīgs, bet neviens mani kaktā nelika. Pat gluži pretēji: tad es biju stingrāks un klasei vajadzēja būt klusākai, lai skolotājs netraucēti varētu nodoties savām raizēm.

Eh, Baltausīt, Baltausīt! Tu esi mazs un vājiņš, tāpēc tevi neviens neievēro un neliekas par tevi ne zinis. Tu neesi ne nirēja suns, kas glābj slīcējus, ne arī bernardietis, kurš atrok sniegā ieputinātus cilvēkus. Ne ari eskimosu braucamais suns. Un pat ne gudrs pūdelis, kāds ir tēvocim.

Aiziešu ar savu sunīti pie tēvoča, lai abi iepazīstas. Sunītim taču arī patīk sabiedrībā.

Es domāju: «Aiziešu pie tēvoča.» Patiesībā nevis domāju, bet sapņoju. Nez vai man atļaus sunīti paturēt?

Pieaugušais pasacīs bērnam: «Nav brīv, nedrīkst,» — un tūlīt to aizmirsīs. Un pat nenojautīs, kādas sāpes sagādājis.

Kad es ilgojos atkal būt bērns, man prātā bija tikai rotaļas. Un man likās, ka bērni dzīvo vienos priekos, neko nedomādami un ne par ko nebēdādami. Bet tagad kliba sunīša dēļ esmu vairāk norūpējies nekā pieaudzis cilvēks par visu ģimeni. Beidzot sagaidīju arī zvanu.

Aiznesām apkalpotājam desmit grašu pienam. Bet viņš saka:

— Liela vajadzība man pēc tavas naudas! Labāk paskatieties, ko šis suņa lops pastrādājis.

Un parāda mums tumšo kambarīti, kur smilkst ieslodzītais Lāčuks.

— Tas nekas, — es aizbildinos. — Vai drīkst ar šo lupatu? Es uzslaucīšu?

Un uztīrīju, nemaz nesaviebdamies.

Bet Sniegainītis mani pazina, jo tūlīt aprimās. Gandrīz izspruka gaitenī. Palēkdamies dejo man apkārt. Pilnīgi aizmirsis visas likstas un briesmas. Ka tagad jau būtu gulējis izstiepies un sastindzis saltajā sniegā.

— Nu, vācieties prom, — apkalpotājs skarbi noteica, bet tūlīt laipnāk piebilda:

— Ejiet gan, ejiet. Man nav laika.

Pieaugušam neviens neteiks «vācies prom», bet

bērnam tas bieži jādzird. Un tā mūždien: pieaugušais ko kārto, bet bērns ķēpājas; pieaugušais jokojas, bet bērns muld blēņas; pieaugušais raud, bet bērns činkst; pieaugušais ir rosīgs, bet bērns — gaisagrābslis; pieaugušais bēdājas, bet bērns rāda skābu ģīmi; pieaugušais ir izklaidīgs, bet bērns — ķepa un nevīža. Pieaugušais iegrimst domās, bet bērns guļ vaļējām acīm. Pieaugušais ko dara lēnām, bet bērns tūļājas. Viss sacīts it kā jokojoties, taču iznāk apvainojoši. Resgalis, palaidnis, blēņdaris, negantnieks — tā vien jādzird, pat tad, kad lielie nemaz nedusmojas, bet grib būt labi. Ko lai dara! Esam jau pieraduši, taču tas aizskar. Un tāda nievājoša izturēšanās reizēm aizdod arī dusmas.

Nabaga Baltausītim (bet vai nebūtu labāk — Sniegainītis?) atkal divas stundas jākvern tumšā kambarī ieslēgtam.

— Ja nu viņu paslēptu zem svārkiem? Varbūt neviens nemanītu?

— Muļķis, — apkalpotājs noteica, aizslēgdams durvis.

Sastopu Mundeku. Viņš man jautā:

— Kas tie tev par noslēpumiem?

Draugs apvainojies, ka neko neesmu stāstījis. Paskaidroju.

— Tā-ā-ā? Un tu viņam pirmajam pateici?

— Citādi nevarēju. Viņš negribēja aizdot naudu pienam.

— Zi-i-i-nu jau, zi-i-i-nu.

Man žēl Mundeka. Arī es pats ņemtu ļaunā, ja draugs citam iepriekš izstāstītu. Taču lielajā starpbrīdī pajautāju:

— Vai negribi nākt paskatīties?

Bet otrā stāvā zēni smēķējuši un pašreiz notiek izmeklēšana — kurš to darījis, kurš turp gājis? (Protams, neviens nesaka «gājis», bet «vazājies».)

Mūsu stāva apkalpotājs taisnojas.

— Es viņiem neļauju, bet kāds allažiņ aizlavās.

Un skatās uz mums. Es paslēpjos aiz Tomčaka.

Citādi būtu ievērojusi, ka eš nosarkstu. Mirklī man kļuva karsti. Bet pieaugušie, ja viņi bērnam ko vaicā un tas nosarkst un sastostās, tūlīt domā, ka atraduši vainīgo un notvēruši pie meliem. Taču mēs nosarkstam aiz kauna vai bailēm, un sirds sāk strauji lēkāt jau tikai aizdomu dēļ. Viens otrs no lielajiem pat liek acīs lūkoties. Tad nu reizēm ari vainīgais melo, acīs skatīdamies, ka ausis vien kust. Tādiem ir labi. Sliktāk jau jūtīgam bērnam. Viņam jācieš bez vainas. Jo lielie uzbrēc visiem,. Viņi lieto tikai vārdiņu «jūs».

«Jūs vienmēr. Jūs nekad. Jūs visi.»

Kliedz un draud:

«Es jūs pazīstu! Izlocīties jūs protat! Es ļumst Es jums parādīšu!»

Tāpēc jūtīgāks bērns nobīstas. Un dzīvo mūžīgās bailēs. Kā zaķis. Jo zaķis baidās pat miegā. Ari mēs redzam briesmīgus sapņus. Un nereti uztrūk-stamies no miega.

Ja naktī kas iečabas, liekas — tur uzglūn spoks vai slepkava. Reizēm logā kas pavīd, sakustas balts rēgs. Tad uzrauj segu pāri galvai, bailēs nosvīsti, bīsties pat elpot un domā tikai par vienu:

«Ja nu pēkšņi pieskaras salta roka?»

Un prātā nāk visbriesmīgākie spoku stāsti vai arī dažādi avīzēs lasīti baismīgi notikumi.

Bet visādas šausmu lietas notiek ne tikai spoku stāstos. Ir taču cilvēki, kuriem nav kāju vai deguna. Cilvēks var kļūt akls vai zaudēt prātu. Gadās, ka cilvēks iet pa ielu, pēkšņi nokrīt, sāk raustīties,, no mutes viņam veļas putas. Gāja tāpat kā citi, un. uzreiz notiek kaut kas tāds. Apkārt sapulcējas , ļaudis, visādi spriedelē, atbīda tevi sāņus. Tu negribētu skatīties, bet esi kā sastindzis un nespēj aiziet.

Un kur vēl melnās bakas, ātrais dilonis, trahoma, gangrēna, asins saindēšanās? Neviens nepiegriež sevišķu vērību šīm briesmīgajām kaitēm. Pieaugušie reizēm tīši runā par dažādiem negadījumiem, lai bērni klausītos un nedraiskuļotu. Bet tu apsver, ka automobilis tevi nav sabraucis, pa logu neesi izkritis, kāju neesi pārlauzis vai logu izsitis. Un mitējies viņiem ticēt. Un nevar jau arī visu laiku dzīvot pārmērīgā piesardzībā.

Bet tad pienāk nakts, kad pēkšņi visu atceries. Visi guļ, apkārt tumsa. Vai arī zaigo mēnesnīca. Un pēkšņi tevi sagrābj bailes, ka vari sākt miegā ložņāt pa sienām vai staigāt pa jumtiem.

Savādi. Reizēm ir tāds spars, ka esi gatavs mesties visniknākajā cīņā vai naktī aiziet uz kapsētu, bet citkārt atkal nobīsties no katra nieka. Un grūti pašam pasacīt, vai esi drosminieks vai arī zaķapastala.

Un vispār nav nemaz tik viegli izdibināms, kāds tu patiešām esi. Ja sev pavaicāsi: vai tu esi krietns zēns, tāds, kādam tev vajadzētu būt, pats nezināsi, ko atbildēt. Negribot atcerēsies vienu otru slepenu grēku, taču tūlīt arī aizbildināsies:

«Ir jau vēl sliktāki.»

Un, ja arī liktos, ka cits kāds ir krietnāks par tevi, labāks, tu taču visu par viņu nezini un nevari pasacīt, ko īsti viņš domā un dara. Viens otrs tikai izliekas vai arī nedara neko sliktu vienīgi tāpēc, ka baidās no soda.

Daudz kas jānoslēpj arī tad, ja nekā neesi nogrēkojis. Bērniem visvairāk ir tieši šādu noslēpumu.

Taču viņiem gribot negribot jāklusē. Kā, piemēram, tagad man. Kas tur ļauns, ja esmu iežēlojies par izsalkušu, nosalušu suni. Nosalis sunītis taču arī ir dzīva radība.

Kāpēc pieaugušie mums tik daudz aizliedz?

Jā, kāpēc?

Es varētu skolotājai stundā pasacīt:

«Lūdzu, skolotāja, atļaujiet man paņemt Snie-gainīti klasē. Jūs redzēsiet, cik mierīgi mēs būsim un kā klausīsimies.»

Taču veltīgi. Nekas tur neiznāktu. Višņevskis spītēdamies pirmais sāktu tīšām darīt kādas nelietības.

Cik slikti, ka mēs reizē esam gan smalkjūtīgi, gan rupji, gan alkstam atzinību, gan arī esam pret to vienaldzīgi. Tāpēc dažkārt nevaram izpildīt savus solījumus, turēt doto vārdu. Tāpēc vienmēr viss beidzas slikti.

Tāpēc pieaugušie mums neuzticas, nepaļaujas uz mums, noniecina mūs.

Bez pārgalvjiem mazāk būtu smieklu un jautrības, taču dzīve kļūtu mierīgāka.

Bet pieaugušie domā, ka mums patīk tikai nebēdņi, ka mēs paklausām vienīgi palaidņiem un izpildām visu, ko šie liek. Ka viņi mūs visus samaitā!

Nav tiesa! Ja mēs kādam trakulim desmit reižu nepaklausām, neviens to nezina. Bet, ja vienreiz mēs ar viņu kopīgi ko izdarām, — tūlīt vaino visus.

Izskatītos gan pasaulē jauki, ja mēs patiešām vienmēr un visur paklausītu nebēdņiem. Ja mēs viņus neapvaldītu.

Cik reižu nav sacīts:

«Liecies mierā — rimsties — mitējies — nedari tā. Citādi vēlāk nožēlosi!»

Un dauzoņa mums paklausa. Ir tiešām tiesa: ja pieaugušie spēj ar tādu tikt galā, tas ir mūsu nopelns.

Un tā arī viss beidzās: kurš otrā stāvā smēķējis — netika izdibināts, taču savu sunīti mēs neredzējām.

Bet, kad stundas bija beigušās, apkalpotājs pateica:

— Pievāciet viņu. Un turpmāk suņus šurp nevediet. Man nav laika ar tiem noņemties. Citādi jūs ar visiem suņiem aiztriekšu uz skolotāju istabu.

Mēs aizgājām: es, Mundeks un Bončkevičs. Un Lāčuks. (Lai jau paliek Lāčuks.)

Cik priecīgs bija sunītis, kad palaidām viņu vajā! Cik ļoti katra dzīva radība tiecas pēc brīvības! Alga viena — cilvēks, balodis vai suns.

Trijatā apspriedāmies, ko tālāk darīt. Bončkevičs apņēmās sunīti pievākt līdz rītam, bet es pa to laiku iztaujāšu savus mājiniekus.

Bet kā es apskaudu Bončkeviču, kad viņš paņēma manu Lāčuku!

Sunītis taču ir mans. Es viņu sildīju zem svārkiem. Viņš mani pirmo nolaizīja. Es viņu atradu un atnesu uz skolu. Un visu laiku par viņu domāju. Bet Bončkevičs iedeva tikai desmit grašu, un tas viss.

Vai patiešām ir taisnīgi, ka vienam vecāki ko atļauj, bet otram ne? Katrs mīl savus vecākus un savas mājas visvairāk. Bet zina, ka citam tēvs atļauj vairak. Un tas gremžas. Ja salīdzini sevi ar citiem, neviļus iesāpas sirds.

Kāpēc Bončkevičs var mierīgi paņemt Lāčuku, bet man vispirms jālūdz atļauja. Un arī tad droši vien nekas neiznāks?

Ka viens ir bagātāks un otrs nabadzīgāks, ka mantīgais var nopirkt, ko sirds kāro, — tas nav galvenais. Brīvība ir svarīgāka par bagātību.

Ja zini, ka vecāki patiešām ir trūcīgi, tad aiz žēluma mīli viņus vēl vairāk. Kurš gan Jaunosies, ka tēvam nav darba vai ka viņš maz nopelna? Cita lieta, ja naudu tērē nez kam, tikai bērna vajadzībām skopojas, domā vienīgi par sevi, bet bērnam neatvēl pat nieciņu. Kāpēc, piemēram, Mundeka tēvs degvīnam naudu var izšķiest un piedevām vēl celt tračus?

Man žēl Mundeka un žēl arī baltā Lāčuka. Tik daudz viņa dēļ izcietos! Un tagad manu sunīti aiznes cits.

— Tu vari tos desmit grašus paturēt, — Bončkevičs saka.

Bet es atcērtu:

— Man tavu žēlastības dāvanu nevajag! Varbūt jau rīt atdošu.

— Ja tu esi dusmīgs, nedod man savu suni, — arī viņš noskaišas.

— Nāc, sunīt, atvadīsimies, — es saku.

Bet Lāčuks raujas laukā un pat nesaprot, ka mēs šķiramies. Tad ar ķepiņām atbalstās man krūtīs un priecīgi vēcina astīti (savu melno spalvu pušķīti)... un raugās ... man tieši.. . a-a-acīs!

Līdz man sariešas asaras.

Un tad . . . Nolaiza man tieši muti. It kā nolūgdamies.

Bet es viņu pieglaužu pēdējo reizi.

Mundeks viegli parausta mani aiz piedurknes.

— Nu, nāc taču!

Un mēs ātri aizejam. Es pat atpakaļ nepa-lūkojos.

Mundeks visu ceļu tērgāja par baložiem, trusīšiem, žagatām, ežiem. Bet es tikai palaikam izmetu kādu vārdu. Un ceļš līdz mājām pagāja nemanot. Tā jau mēdz būt: pēc pulksteņa stunda allaž ir vienāda garuma, bet cilvēkā pašā iemīt it kā pavisam cits laika mērs, kura gaita ir atšķirīga. Reizēm stunda aizlido kā ar vēja spārniem, dažkārt velkas līdz bezgalībai. Reizēm, kolīdz skolā esi iegājis, jau atskan pēdējais zvans un jādodas uz mājām. Bet citreiz, kad lāgā nezini stundas, nevari vien sagaidīt, līdz garlaicīgā penterēšana beigsies, izej no skolas kā no cietuma, un nav vairs spēke pat priecāties.

Kad atvados no Mundeka, pēkšņi pats nelabais parausta mani aiz mēles un es iejautājos:

— Vai tavs sencis vakar atkal bija pilnā?

Mundeks nosarkst un atbild:

— Vai tu domā, ka mans tētis katru dienu dzer?

Un tik ātri aizsteidzās, ka es vairs nepaguvu atbildēt. Kāpēc man tā vajadzēja? Dažreiz neapdomībā kaut ko pasaki, bet pēc tam gribas vai mēlē iekost.

Atceros, ka tētis reiz man atgādināja sakāmvārdu:

— Runāt sudrabs, klusēt — zelts.

Tā ir gudra prātula. Taču toreiz noskaitos, un pamācība man nepatika. Pateicu patiesību, bet mani norāja, it kā es būtu sarunājis nez kādas aplamības. Neviens man neko nejautāja, tāpēc būtu varējis arī neko nesacīt. Taču tas būtu bijis negodīgi, jo patiesības noklusēšana ir tas pats, kas meli.

Dzīvē ir tik daudz divkosības! Liels būdams, es biju pie tā pieradis un vairs neuztraucos. Šā vai tā — jādzīvo vien ir. Tagad es to uztveru citādi, un man atkal ir sāpīgi, ka cilvēks nevar cilvēkam pateikt savas patiesās domas. Bet viņam nepārtraukti jāliekuļo.

Meli vēl var būt visādi — ne ļauni, ne arī labi. Bet divkosīgs cilvēks — tas jau ir vissliktākais. Vienu domā, otru saka. Acīs tā, bet aiz muguras atkal citādi. Esmu gatavs samierināties ar lielībnieku vai meli, taču nekad ar divkosi, jo tāds visgrūtāk atmaskojams.

Melim vari pasacīt:

— Tu melo!

Lielībniekam:

— Nelielies!

Tas iznāk kaut kā vienkārši un godīgi.

Bet divkosis ir tik pieglaimīgs un izdabīgs, ka viņa īsto seju tūlīt nesapratīsi.

Taču arī es esmu labais. Nodarīju Mundekam pāri. Un apvainoju. Par viņa tēvu pateicu — sencis, pilnā. Pateicu tik brutāli, kā pieaudzis cilvēks, kurš apkaunojis un aizskāris bērnu, pats to nemaz nemanīdams.

Ieeju pa vārtiem, bet uz kāpnēm tup tas pats vakarējais kaķis. Man kļuva viņa žēl, un es gribēju dzīvnieciņu noglāstīt, bet tas aizbēga.

Laikam jau atceras. Ja man neatļaus Lāčuku ņemt mājās, tas varbūt būs sods par kaķim nodarīto pārestību?

— Nu, kā tev gāja pa skolu? — māmuļa apjautājas.

Viņas balss laipna. Varbūt pati tagad apzinās, ka vakar netaisnīgi man uzbrēkusi.

— Kā parasti, — es atbildu.

— Vai kaktā nestāvēji? — viņa jautā.

Un tikai tagad atceros, ka gandrīz tā jau bija.

— Stāvēju solā, — es atzīstos.

— Un tu vel saki — kā parasti, — māmuļa pārmet.

— Man bija piemirsies, — es taisnojos.

Paņemu nazi un palīdzu māmuļai mizot kartupeļus.

Bet viņa neatlaižas:

— Par ko?

— Biju neuzmanīgs, — es paskaidroju.

— Kā tad tev tā iznāca?

— Tāpat vien aizdomājos.

— Par ko tu domāji?

Es čakli tīru kartupeļus, izlikdamies ļoti aizņemts, un neatbildu.

— Tas nav labi, ka esi aizmirsis. Krietnam bērnam kauns stāvēt kaktā, un viņš cenšas tā vairs nedarīt. Skolotāja taču soda par pamācību un brīdinājumu, lai tu labāk saprastu savu vainu. Bet, ja tu aizmirsti, tad no soda nekā neesi mācījies. Vienmēr jāielāgo, par ko tu esi sodīts.

Paskatos uz māmuļu un nodomāju:

«Nabaga, labā māmuļa, nenieka viņa nesaprot. Un nenieka nezina.»

«Nabaga un veca,» es domās vēl piebilstu.

Kamēr viņa tā salīkusi sēdēja, es pamanīju, ka māmuļai ir sirmi mati un sejā krunkas. Varbūt vēl arī nav veca, taču dzīve viņai grūta.

Un es nopriecājos:

«Cik labi, ka man atkal ir māmuļa. Bērniem ir negals ar vecākiem, taču bez tēva un mātes vēl ļaunāk — pavisam nelādzīgi un slikti.»

— Vai tikai tu neesi skolā pastrādājis vēl kādas blēņas?

— Nē, nekādas blēņas, — es atbildu.

— Vai tu nemelo?

— Kāpēc lai es melotu? Varēju taču neko neteikt arī par stāvēšanu solā.

— Tā jau nu gan ir, — māmuļa piekrīt.

Atkal iestājas klusums. Bet tāds savāds — it kā mūsu saruna turpinātos. Jo man visu laiku prātā Lāčuks, bet māmuļa nojauš, ka es kaut ko nesaku, kaut ko noklusēju.

Mums, bērniem, patīk aprunāties ar pieaugušajiem. Viņi labāk visu zina. Ja tikai viņi vienmēr nebūtu tik prasīgi. Un izturētos pret mums laipnāk. Un mūžam nerūktu, neskaistos, neuzbruktu, neuzkliegtu un nebārtos.

Ja kādu citu reizi māmuļa man tā noprasītu:

— Vai tu nemelo?

Es sadusmotos un droši vien atbildētu ar tādiem pašiem skarbiem vārdiem.

Pieaugušie negrib saprast, ka bērns uz laipnību atbild ar laipnību, bet dusmas viņā modina spītību un iecirtību. Lai parādītu:

«Tāds es esmu un citāds nebūšu.»

Bet patiesībā ikviens no mums, pat vislielākais palaidnis, gribētu laboties,

Varbūt slikti bērni taisni ar to atšķiras no sliktiem pieaugušajiem, ka jūs jau esat visādi izmēģinājušies, taču nekas nav iznācis. Turpretim mēs vēl ķepurojamies, vēl cīnāmies, pūlamies un apņemamies, bet, ja nu mums atkal kādreiz samisas, jūs — bladauc! — tūlīt brūkat virsū. Tas briesmīgi kaitē. Cilvēks tik daudz nopūlējies, jau likās, ka viss būs labi, bet te uzreiz — sāc atkal visu no gala! Un tad pārņem tādas dusmas, tādas sāpes un īgnums! Bet jūs ne tikai nepalīdzat, neuzmun-drināt — nē, tūlīt sākas: ak tu tāds un šitāds! Tāpēc mums arī uznāk melnās dienas un nelaimīgās nedēļas. Ja atgadījies viens misēklis, tūlīt līdzi nāk otrs, trešs. Un viss slīd no rokām laukā.

Bet vissliktākais, ka jūs šādās neveiksmēs tūlīt saskatāt ļaunu nolūku. Reizēm kaut ko nesadzirdi, pārklausies, neapjēdz vai pārproti. Bet jūs domājat, ka tas ar nolūku. Reizēm gribas izdarīt tieši ko labu, sagādāt jums patīkamu pārsteigumu, iepriecināt, bet tā kā mums trūkst pieredzes, iznāk aplam, kaut ko sabojājam, sagādājam zaudējumus. Mums pašiem tas sāp — kāpēc tad vēl sacelt jezgu?

Grūta dzīve cilvēkam ar jūtīgu sirdi.

Sāku uzpost istabu. Noņemu no palodzes puķu podus un noslauku putekļus. Bet pēc tam arī citur. Māmuļa nevar vien nobrīnīties. Mēs abi viens otram it kā izlūdzamies piedošanu par vakardienu. Kas to lai zina? Varbūt tur bija mazumiņš arī manas vainas? Nevajadzēja nokavēt pusdienas. Bet grēkā krist reizēm atgadās arī svētajiem.

— Ej izskraidies, — māmuļa saka. — Ko tu šeit nīksti?

Bet es atbildu ;

— Aiziešu uz bērnudārzu pēc Irēnītes.

— Labi, ej vien, — māmuļa piekrīt.

Apģērbjos un eju. Bet pats nezinu — kāpēc?

Droši vien Lāčuka dēļ esmu atskārtis, ka par mazuļiem ari jārūpējas.

Es esmu slikts brālis. Suni žēloju, bet savu paša māsiņu īsti nemīlu. Ko nu par mīlestību — pat jēgas par to nav!

Tāda sīkaļa, protams, vienmēr traucē, vienmēr uzplijas. Reizēm es ar viņu gan paspēlējos, taču vairāk it kā aiz žēlastības. Bet parasti uzkliedzu un pat iebukņīju. Gluži tāpat kā pieaugušie mūs, vecākos bērnus. Laikam jau esam to no viņiem iemācījušies.

Ir trīs nelāga lietas, kuru dēļ neciešam sīkos.

Pirmkārt, pieaugušie spiež mūs allaž piekāpties mazāko priekšā, vienalga, taisnība mums vai ne.

Otrkārt, mums vienmēr jārāda viņiem laba priekšzīme.

Treškārt, mums liek ar šiem rotaļāties, kad nemaz negribas to darīt.

Turklāt mazāko brāļu un māsu pēc mēs bieži tiekam bārti. Un tā mums iznāk divkārši ciest: gan pašam savu, gan sīkā grēku dēļ.

Piemēram, man ir kāda mantiņa, bet māšele uzplijas, lai dodu viņai. Ja gribēšu, pats iedošu, jo zinu, ko var dot un ko ne. Vai tad pieaugušie ļaujas pierunāties, ja mēs ko neatlaidīgi lūdzam? Vēl uzkliedz. Bet, ja mīļā miera dēļ arī iedod, tad tas ir vēl sliktāk, jo pieradina mūs domāt, ka ar uzpūšanos viss panākams. Arī tāds knauķis redz, kā ar viņu noņemas, tāpēc iemācās činkstēt, ja grib ko dabūt. Un tas man aizdod briesmīgas dusmas.

Lai pačinkst. Bet nē: šis sāk vankšķēt pilnā rīklē, cik vien spēka, — un ar tīšu nolūku, lai visi dzirdētu un skrietu šurp.

Reiz mums kaimiņos dzīvoja tāds pāris: ja sievai vīrs ko nedeva, viņa sacēla brēku pa visu pagalmu.

Viņš tikai mierina:

— Rimsties taču! Tu apkauno mani un pati sevi.

Bet viņa atcērt:

— Es taisni gribu tevi apkaunot! Lai pasaule dzird! Lai saskrien visi mājas iedzīvotāji! Lai ierodas policija! Lai brauc šurp ātrā palīdzība! Lai uzraksta avīzēs!

Viņa droši vien tā bija pieradinājusies no bērnu dienām. Tāpat rīkojas daudzi mazuļi. Šis bļauj no visa spēka, taču lielie nepapūlas uzzināt, kā patiesībā bijis, bet grib vienīgi, lai būtu klusums. Tāpēc sākas:

— Viņa ir maziņa. Tev jāpiekāpjas.

Piekāpies lielajiem un vēl arī mazajiem!

Lielie mums reizēm netaisnīgi uzšauj, bet, ja brālis būs sadevis māsai, meitenīti tūlīt sāks žēlot un visādi aizstāvēt.

Kādreiz es sev uztaisīju sudmaliņas. Pusi dienas nostrādājos.

— Dod man.

Un rauj no rokām laukā.

— Vācies, citādi dabūsi pa ausi!

Bet šī:

— Dod, dod!

Un ko māmuļa?

— Uztaisīsi sev citas.

Uztaisīšu vai neuztaisīšu ... Vismaz lai palūdz, pagaida. Bet neņem ar varu nost:

HO

— Ma-a-a-a-mmmm-a-a-a-a!

Cilvēks dusmās tikko var novaldīties. Bet viņa pat grib, lai tu iesistu, tad būtu drošs iegansts skriet sūdzēties. Un tad tikai sāktos:

— Ir gan brālis! Tāds liels puisis!

It kā es būtu vainīgs.

Ja viņiem tas izdevīgāk — tu esi mazs, ja ne — tad liels.

Vai atkal:

Man jāatbild ne tikai par to, ko pats esmu izdarījis, bet arī par māšeles grēkiem.

«Tu viņu esi samācījis. Un uzkūdījis. No tevis noklausījusies. Tavs paraugs.»

Bet vai tad es liku mērkaķoties man pakaļ? Ja dodu sliktu priekšzīmi, lai nevelkas pie manis, lai nerunā ar mani, lai nerotaļājas.

Bet kur nu! Mani taisni spiež ar viņu rotaļāties. Bet tad atkal jādzird:

«Uzvelc mēteli, citādi arī viņa gribēs bez mēteļa. Alu un desu tu nedabūsi, jo māsiņa arī iekāros. Ej gulēt, viņa viena neies.»

Un tā tev šitāds knauķis apriebjas, ka ne acu galā negribi viņu redzēt. Bet nē: ej vēl ar viņu rotaļāties!

Labi.

Ir rotaļas, kur mazuļi visai noderīgi. Un viņiem netrūkst ko darīt. Bet lai tad šie paklausa, lai neizjauc visu, lai apjēdz, ka viņiem nav pa spēkam tas, kas mums — lielākajiem.

Mēs piekodinām:

— Sēdi šeit! Tu būsi tas un tas.

Nē, knauķim tas nav pa prātam. Viņam vajag skraidīt. Bet, ja nogāzīsies un uzsitīs punu vai ko saplēsis, atbildēt vajadzēs man. Pieaugušajiem alga viena — bērnam pieci gadi vai desmit. Ja viņiem tas izdevīgi — tad nešķiro.

— Bērni, ejiet parotaļāties!

Bet, ja pieaugušajiem citu reizi ērtāk tā, ka tu esi vecākais, tad tev par visu jāatbild, jāpiekāpjas un jārāda laba priekšzīme.

Viņi paši sēj ķildas ģimenē un jauc saticību. Tālab mēs turamies no mazajiem tālāk un ielaiža-mies ar tiem tikai tad, kad aiz garlaicības vairs nav kur dēties, vai arī, kad gribam no šiem atkratīties.

Jo patiesībā mēs arī neesam gluži bez vainas. Arī mūsu vidū ir daudz bezgožu. Ja pamanīs, ka mazam bērnam ir labāka mantiņa, tūlīt atradīsies drauģelis, kas mēģina to izvilt*. Piedāvāsies pat parotaļāties. Taču, līdzko būs savu panācis, vairs ne acīs nerādīsies. Bet mazulis ir lepns, ka no viņa kāds ko lūdz vai arī kaunēsies atgādināt, lai atdod.

Dažādi ir gan lielie, gan arī mazie.

Tālab godīgākie no lielajiem labprāt neielaižas ar knauķiem, lai nekristu nelāgās aizdomās. Bet ap mazuļiem lišķējas nekrietnākie.

Tālab vecākie bērni patiešām reizēm rāda mazajiem sliktu priekšzīmi un viņus samaitā. Viens otrs tā jau no mazām dienām uzaug kā bezgodis. Bet vēlāk, kad pieņēmies prātā, grūti atradināties, grūti laboties.

Pārdomās iegrimis, es eju pa ielu. Līdz pēkšņi ieraugu skrienam savu Lāčuķu. Pārsteigumā apstājos. Taču nē, esmu maldījies. Nav pat īstas līdzības. Tomēr domas atkal pievērsušās sunītim.

«Varbūt viņu atstāt turpat? Varbūt Lāčukam tur būs labāk? Varbūt tagad māmuļa atļaus, bet pēc tam dusmosies? Ja viņi gribētu suni, jau sen to būtu iegādājušies. Nogaidīšu dažas dienas, tad redzēšu, kā veiksies Bončkevičam. Kambarīti skolā Lāčuks taču pieķēzīja. Viņš gan bija tur ieslēgts.»

Un pats vairs nezinu, ko vēlos — ņemt Lāčuku pie sevis, lai man būtu jautrāka dzīve, vai atstāt Bončkevičam, kur sunītim drošāka nākotne. Ko vairāk es varu darīt! No nāves esmu viņu paglābis un arī dzīvē iekārtojis. Varbūt vairāk vērības tagad veltīt Irēnītei?

' Tā es nonāku līdz bērnudārzam. Mazie pašlaik iet rotaļās. Rokās saķērušies, viņi dziedādami soļo aplī.

Bet audzinātāja saka:

— Ko stāvi, nāc barā pie mums!

Un pastiepa roku. Bet es pievienojos.

Citu reizi es laikam būtu kaunējies un atteiktos. Taču tagad neviens mani neredz. Un tā es eju rotaļās kopā ar visiem. No sākuma tikai blēņojos, lai viņus izsmīdinātu. Gan notupstos, izlikdamies pavisam maziņš, gan kliboju, it kā man sāpētu kāja. Un gribēju arī pārbaudīt skolotāju, lai redzētu, vai viņa nesāks bārties. Ja tas notiktu, es tūlīt aizietu. Bet skolotāja arī smējās. Un tā es sāku piedalīties rotaļās pa īstam.

Mazuļiem tas patika, visi gribēja būt man blakus, turēties ar mani rokās. Nu visi jau nu gluži ne, jo daži mani nepazina un tāpēc kautrējās. Bet visvairāk lepojās Irēnīte — ka viņai tāds liels brālis. Un jau sāka citus izrīkot:

— Tu stājies tur, bet tu — šeit.

Laikam domā, ka vajadzības gadījumā es viņu aizstāvēšu.

Bet es pateicu, lai viņa rimstas, citādi iešu prom.

Knauķiem ir tāds paradums. Ja viņi zina, ka vecākais brālis nāks palīgā, pirmie citus aiztiek, bet tad skrien šurp, aizstāvību meklēdami. Un, ja brālis ir dauzoņa, viņš labprāt ielaižas kautiņā, jo šeit nav nekāda riska — katrā gadījumā var taču izspēlēt vēl augstsirdīga glābēja lomu:

«Kāpēc viņš aiztika mazāku? Man vajadzēja brālīti aizstāvēt.»

Pats dārgo brālīti iebukņī četras reizes vairāk, bet tagad — mīļais gādnieks un aizstāvis!

Arī prātīgam zēnam gribot negribot šādā gadījumā jāiejaucas, lai gan redz, ka mazajam nav taisnība — vecāku priekšā viņam taču būs par brālīti jāatbild.

Audzinātājai ievajadzējās uzrakstīt kādu vēstuli, un viņa mūs atstāja vienus. Bet knauķi mani klausīja, lai gan skolotāja tagad atradās citā istabā.

Tikai viens palaidnis nemitīgi blēņojās. Vēlāk, kad stāstīju viņiem pasaku par runci zābakos, mazais nekrietnelis tīšām visu jauca. Tas man aizdeva tādas dusmas, ka pat izsacīt nevaru.

Vēlāk ar Irēnīti gājām uz māju. Sāņus kabatā man pēkšņi kas iešķindējās. Sataustīju tur divus grašus. Ja būtu vairāk, pataupītu tos Bončkevičam, bet tagad nav vērts — uzdāvināju māšelei. Arī viņa man vienmēr iedod, ja pati ko dabūjusi.

Reizēm es ņemu, reizēm ne. Jo tik bieži jādzird pārmetumi, ka lielie mazajiem visu izmānot. Tā jau mēdz būt, ka par bezgožiem nākas atbildēt krietnajam, kurš nekā slikta nav izdarījis.

Ja varētu ko grozīt (tikai pats nezinu, ko īsti), bērniem nemaz nebūtu tik sbkta dzīve. Maz iņņsu laimei vajadzīgs, taču pietrūkst šā paša mazumiņa. Pieaugušie gan it kā gādājot par bērniem, tomēr grūti mums klājas šajā pasaulē.

Es eju. Un tik patīkami vest māsiņu pie rokas. Rūpīgi uzmanos, kur soli speru, un izvēlos labāko ceļu. Es jūtos vecāks un spēcīgāks. Un māsiņas roka tik sīciņa un maiga, kā no zīda. Arī pirkstiņi mazi. Un taisni jābrīnās, ka dažkārt šādu knauķi mīli, bet citreiz ienīsti.

Vienu konfekti noēda Irēnīte pati, bet otru iedeva man. Nemaz lāgā negribējās, taču es to apēdu. Bet māšele nolūkojas un smiedamās priecājas, ka pacienājusi lielo brāli.

Reizēm ir patīkami ko dot arī pašam, ne tikai vienmēr ņemt un ņemt no lielajiem. Taču pavisam nelādzīgi, ja pieaugušam cilvēkam gribi ko uzdāvināt, bet viņš neņem vai arī dod pretim kādu citu, vērtīgāku mantu. Tūlīt samaksā. Tad jūties pazemots. Gluži kā ubags.

Kaut varētu pasauli iekārtot tā, ka viss dibinātos uz savstarpēju izpalīdzēšanos. Kad esmu noskumis, Irēnīte iedod man stikliņu; es viņai nopērku konfektes, bet māsiņa arī mani pacienā. Un tā pakalpojums ar pakalpojumu saistītos nemitīgā virtenē.

Pārnākam mājās. Ieejam iekšā. Pie māmuļas ieradusies krustmāte. Viņa saka:

— O, tavi telēni arī pārbizojuši!

Kāpēc telēni, bet ne cilvēki? Ko mēs sliktu esam izdarījuši, ka krustmāte apsaukā mūs par telēniem? Tikai govīm ir telēni. Kāpēc tik rupji mūs aizskart?

Esmu apvainots un nesasveicinos, Bet māmuļa skaišas:

— Ka tāds lacis! Kapec nesasveicinies ar krustmāti?

— Kas mums ko sveicināties? — es jautāju. — Vakar taču tur biju.

- Tas bija vakar, bet šodien ir šodiena.

Teļi nesasveicinās, — es noburkšķu.

— Kas par teļiem? — māmuļa brīnās, jo nav nemaz dzirdējusi — tikai pieaugušajiem pasacītas rupjības mēdz uzklausīt un atcerēties.

Bet krustmāte sāk smieties:

— Paskat, cik lepns! Apvainojies.

Un pieceļas, lai mani nomutētu. Bet es novēršos. Liels prieks man ar šo siekaloties.

— Liec mierā tik rupju tēvaini, — māmuļa iejaucas.

Labi: lai jau būtu tā. Es esot apvainojies.

Un vai man nebūtu brīv? Ja tagad nebūs savs lepnums, tad, arī liels izaudzis, ļaušu sevi visādi nopulgot.

Apsēžos un izliekos mācāmies. Taču vai viss drebu aiz sašutuma. Un atceros, ka jau tramvajā par mani smējās — es esot uzpūtīgs. Pieaugušie domā, ka bērni neprot apvainoties. It kā tā būtu nez kāda māksla. Bet ikviens taču zina, kas ir patīkami un kas ne.

Mēdz sacīt, ka bērni esot ietiepīgi.

Iespītējies un negrib sasveicināties.

Un sākas:

«Tūlīt pasaki, tūlīt izdari.»

Taču tā nav. Ne jau aiz iecirtības tas notiek. Labāk paciest bārienu nekā savu godu kājām mīdīt . . . Un pieaugušajiem nevajadzētu mūs piespiest. Jo tā tikai ieaudzina spītību.

Sēžu, muguru viņām uzgriezis, un rakstu. Taču tā vairs nesokas kā agrāk. Vai patiešām es visās lietās atkal esmu kļuvis par bērnu? Aizmirsis visu, ko pratu, būdams pieaudzis? Un skolā atkal man klāsies grūti? Un patiesi atkal vajadzēs visam sekot? Tas būtu briesmīgi.

Šai brīdī izdzirdu taures pūtienu, kas pavēstīja, ka brauc ugunsdzēsēji...

— Vai drīkstu?

Lūdzošām acīm nolūkojos uz māmuļu un gaidu viņas atļauju kā tiesas spriedumu . . . Nezinu, ko es darītu, ja māmuļa neatļautu. Pieaugušie taču bieži bez jebkāda apdoma pasaka: «Nē,» — un tūlīt aizmirst, nemaz nezinādami, cik daudz sāpju ar to sagādāts.

Kāpēc «nē»? Nu, kāpēc īsti? Var taču kas notikt, bet lielajiem nepatīk miera traucējums. Un nav arī nekādas vajadzības — ko tur nu redzēs? Un vispār — tas taču tīrie nieki, bez jebkādas nozīmes. Varētu jau atļaut, bet viņi vienkārši negrib. Tāpēc — nē, un pietiek.

Bet mēs zinām, ka varētu būt arī «jā». Ka aizliegumam nav nekādas jēgas. Ka viņi atļautu, ja vien būtu papūlējušies drusciņ padomāt vai vismaz ielūkoties mums acīs, lai redzētu, cik ļoti to kārojam.

Tāpēc es jautāju:

— Vai drīkstu?

Un gaidu atbildi.

Pieaugušie nekad neko tik ļoti negaida. Varbūt vienīgi cietumnieks savu atbrīvošanas dienu.

Es gaidu, un man liekas — ja māmuļa šoreiz neatļaus, tad nekad, nekad es viņai to nepiedošu.

Lielie domā, ka mēs vienmēr un visu iekārojam, ka mūsu iegribām nav gala un ka mēs tūlīt visu aizmirstam. Reizēm gan tā notiek, bet mēdz arī būt pavisam citādi. Dažreiz mēs nemaz nelūdzam, jo zinām, ka tā kā tā nekas neiznāks. Dzirdēt skarbu atteikumu (ai, cik sāpīgi, ja noraida ar zobgalību vai izsmējigi ļaunu atbildi!) ir nepatīkami, tālab labāk noklusējam savas sāpes, neko nesakām, bet ilgi un pacietīgi gaidām, līdz pieaugušie būs labā omā vai arī tik apmierināti ar mums, ka atsacīt vairs nebūs iespējams. Taču pat šādos gadījumos dažkārt viss veltīgi, un tad mēs skaišamies uz viņiem un paši uz sevi.

«Kāpēc es pasteidzos? Citu reizi varbūt atļautu?»

Liekas, ka pieaugušajiem ir citas acis. Un viņi citādi uz mums nolūkojas. Ja biedrs mums ko lūdz, es tikai paskatos un tūlīt zinu, ko darīt. Vai nu nekavējoties piekrītu, vai izvirzu kādu noteikumu, vai sīkāk viņu iztaujāju, vai atlieku uz vēlāku laiku. Ja pat nevaru viņa lūgumu apmierināt, neiedrošinos īsi un vienkārši biedram atsacīt.

Piemēram, vakar viens no zēniem lūdza, ka viņam vajadzētu iziet uz tualeti. Bet skolotāja noraidīja:

— Pietiks apkārt skraidīt! Varēji aiziet brīvstundā.

Reizēm jau nu skraidelējam bez vajadzības — tas tiesa. Bet vai šoreiz zēns par to bija atbildīgs? Es tikai uzmestu viņam skatienu un visu saprastu. Vēlāk skolotāja gan atļāva viņam iziet, bet stundas beigās sabāra, ka šis sēdot nemierīgi. Skolotāja pat neatcerējās, ka zēns gājis uz tualeti, bet es sapratu, ka viņš blēņojas aiz atriebības, jo bija pārāk daudz izcieties un nobijies — kas gan notiktu, ja nebūtu vairs laikā paguvis?

Pieaugušie nesaprot, kāpēc mēs reizēm spītējamies un tīšām viņus kaitinām. Viņi domā, ka tikai paši prot mums par sodu to un to izdarīt. Arī mēs sodām pieaugušos — ar nepaklausību, ja viņi to pelnījuši.

Kāpēc mēs pret dažiem izturamies tā un pret citiem atkal savādāk?

Ja cita krustmāte būtu mani nosaukusi par telēnu, es nemaz neapvainotos un uzskatītu, ka tas ir joks. Bet šī neapsaukājās pirmo reizi. Viņa runā uzpūtīgā balsī, vienmēr mēdz pamācīt un ir tik augstprātīga. Turklāt viņai patīk par citiem zoboties — visvairāk par bērniem. Laikam nikna, ka pašai daudz bērnu. Bet kas pie tā vainīgs? Tikai pati.

«Man ar viņiem raižu bez sava gala. Un tik daudz izdošanu! Atrauju sev kumosu. Uzupurējos.»

Atraujot sev kumosu! Taču pati nobarojusies resna kā muca. Bet, ka bērns kaut ko arī maksā, to negrib saprast.

Ir vēl pieaugušie, kuri mūs it kā nemaz neievēro. Pasaka:

«Labdien, resgali!»

Vai arī:

«Paskat tik, kāds liels puisis!»

Tāpat vien — lai ko pateiktu. Un redzams, ka viņš citādi nemaz neprot. Un pat kaunās. Ja noglāsta galvu, tad nedroši, it kā bīdamies ko salauzt vai apgāzt. Tie ir spēcīgi un labi cilvēki, smalkjūtīgi. Mums patīk klausīties, kā viņi sarunājas ar

citiem pieaugušajiem, stāsta par dažādiem notikumiem, par karu. Mums viņi patīk.

Bet citiem, liekas, nav ko darīt: dzen visādus jokus, zobojas, dod iesaukas, melš muļķīgas asprātības. Zods apaudzis ar asiem bārdas rugājiem, paši smird pēc papirosiem, bet vēl uzbāžas ar savu mīlestību. Vai arī no visa spēka saspiež roku un tad ņirdz, ka mums sāp. Vai uzsviež gaisā un domā, ka sagādā ar to milzīgu prieku.

«Izmetīšu tevi pa logu, ar nazi degunu nošņāpšu, ausis nogriezīšu, lai tev nevajadzētu mazgāt.»

Tas viss tik muļķīgi un nejēdzīgi. Un nevari vien sagaidīt, kad tāds aizvāksies.

Ar sieviešiem cita ķeza — tūlīt glaudīšana, plikšķināšana, bučošanās. Tieši uz mutes. Vai arī tā sažņaudz, ka, liekas, tūlīt ribas būs pušu. Bet tev jābūt pieklājīgam — viņa taču tevi mīlot.

Bet, ja kāds pienapuika, kam pašam tikai gadu sešpadsmit, sāk tēlot pieaugušu, tad jau patiešām vairs nav glābiņa. Beigsies vai nu ar asarām, vai ar kādu palaidnību.

Vislabāk, ja esam šķirti ļaudis — jūs par sevi, mēs atkal par sevi.

Tomēr māmuļa man atļāva aizskriet paskatīties ugunsgrēku. Ir pats pēdējais laiks — ja ugunsdzēsēji aizbrauks, vairs neatradīsi, kur dedzis.

— Tikai ilgi nekavējies.

Droši vien viņai ar krustmāti kas pārrunājams, ja lik viegli piekrita.

Un apavus nenodriskā, — vēl piebilst krust- .1

māte.

Viņai visur jābāž savs deguns.

Bet kas lai pasaka, ko nozīmē:

«Tikai ilgi nekavējies.»

Jožu prom, jo baidos, ka nokavēšos. Vai ari māmuļa ko piebildīs. Vai Irēnīte piesiesies. Nekad cilvēks nevar zināt, kas viņu sagaida. Tālab — cepuri rokā, un kājas pār pleciem. Pa četriem pakāpieniem uzreiz. Tas pilnīgi iespējams, tikai stingrāk jāturas pie margām. Reizēm gadās ieplēst rokā arī kādu skabargu. Bet bez riska nekas nav panākams.

Viens no puikām zināja, kur deg. Tepat netālu. Petrolejas veikals. Dzird runājam, ka pagrabā esot benzīns. Ja tas aizdegšoties, viss nams uzlidošot gaisā. Policija neļauj iet tuvāk. Liesmās mirdz ugunsdzēsēju mašīnas un ķiveres.

Es negribētu, lai aizdegas benzīna mucas, jo tad notiks liels posts un cilvēki paliks bez pajumtes. Bet no tālienes viņu tā kā mazāk žēl. Interesanti būtu arī redzēt tādu sprādzienu, kurā sabrūk viss nams.

Kāpēc interesanti noskatīties uz šaušalīgām lietām? Piemēram, kāds negadījums, slīkonis, automobilis bezmaz sabrauc velosipēdistu, kaušanās vai zagļa ķeršana.

Ugunsgrēks tik lielisks . . . Un tāda cildena cīņa!

Arī pieaugušie saskrējuši skatīties, ne tikai bērni. Viņi varot būt noderīgi, bet mūs dzenā:

— Lasies! Liela vajadzība pēc tevis!

Pastāvu brīdi šeit, brīdi tur. Nolūkojos, bet visu laiku mani urda doma: vēl tikai mirklīti drīkstu uzkavēties, un tad jāskrien mājās. Taču aiziet, pirms viss beidzies, arī nespēju, lai gan bīstos rājiena.

Runā, ka tūlīt atbraukšot ātrā palīdzība. Viena

sieviete esot apdegusi. Uguns vairs nav redzama. Tikai dūmi.

Nogaidīšu, līdz ierodas ātrā palīdzība. Tā kā tā es neizspraukšos priekšā un neko neredzēšu.

Bet tad atkal pēkšņi gaisā uzšaujas liesmu stabs. Ugunsdzēsējs otrajā stāvā ievelk jaunu šļūteni.

«Tikko palaidīs ūdens strūklu, iešu prom.»

Bet varbūt nams tūlīt sabruks?

Jau gribas, lai ātrāk viss beigtos un es tiktu prom.

Policija mūs atdzen tālu atpakaļ. Atkal nekas vairs nav saredzams. Un es jau grasos skriet uz mājām.

Sākas valodas, ka ugunsdzēsējiem ierīcēs kas sabojājies, tālab atbraukšot jauna grupa.

Tad atkal kliegdama skrien kāda sieviete. Viņu mēģina noturēt, bet šī pūlas izrauties. Ieraugu vēl Feļeku un Broneku. Un Gajevski. Tagad jau patiesi vēlos, lai uguni ātrāk nodzēstu. Neviens neiet uz mājām. Arī man negribas to darīt.

Ugunsgrēks, protams, nav nekāda spēlīte. Taču mums jauka rotaļa bieži jāpārtrauc visinteresantākajā brīdī — lai nenokavētos vai arī izpildītu pavēli.

Pieaugušajiem atgadās tāpat. Viņi aizgājuši viesos. Visiem ir jautri. Nez cik reižu jau pasacīts:

«Tagad gan mums jāiet mājās.»

Bet arī viņus atrunā tādiem pašiem vārdiem, kā mēs sevi aizbildinām:

«Vēl tikai brītiņu.»

Vai arī vēl tikai vienu glāzīti. Vēl vienu deju vai kāršu partiju. Līdz par viņiem apžēlojas, jo bērni mājās guļot vai rīt agri jāceļoties, Pieaugu-sājiem vismaz ir pulkstenis, Un viņi redz, cik ilgi aizkavējušies. Mēs neko nezinām. Tikai aiziet negribas.

Sieva atgādina: «Mums laiks,» — bet vīrs atrunājas: «Vēl brītiņu.» Taču abiem zināms, ka mājās viņus neviens nebārs.

Cik nepatīkami, ja pēc interesantas rotaļas ar bailēs drebošu sirdi jāsteidzas mājup. Bet tur tūlīt sākas tracis. Būtu vismaz pagaidījuši līdz rītam.

Tādās reizēs sāc domāt:

«Nekad vairs savā mūžā nerotaļāšos. Apriebušās rotaļas, apnikusi visa pasaule.»

Cilvēks sarūgtinājumā atsakās no jebkura prieka.

Es skrēju uz mājām. Bet māmuļa jau pārmet:

— Te nu bija — es tūlīt!

Gaidu: varbūt pajautās, kur dedzis. Bet viņa iziet laukā.

Atkal apsēžos, lai mācītos. Bet pienāk māšele:

— Kur tu biji?

Es viņai saku: «Liec mani mierā,» — jo tikko esmu izlasījis uzdevumu un lāgā nespēju aptvert, kā tas risināms. Bet viņa stāv.

Tad es paskaidroju.

— Biju tur, kur dega. Un tagad vācies!

Māšele neatlaižas:

— Kas dega?

Tā kā tā viņa nesapratīs. Taču es esmu pacietīgs un paskaidroju:

— Veikals dega.

— Kāpēc?

Vairs neizturu:

— Tāpēc, ka tev puņķis pie deguna. Ej noslauki!

Māsiņa nokaunas un aiziet. Man sametas žēl, ka tik rupji pateicu. Jau otro reizi šodien: no rīta Mundekam, bet tagad viņai.

Tālab saku:

— Nu, nāc šurp! Pastāstīšu.

Taču viņa jau aizgājusi. Droši vien apvainojusies. Un atkal es pārlasu uzdevumu, jo rīt pirmā ir aritmētikas stunda.

Bet tad māšele jau atkal klāt:

— Es noslaucīju degunu.

Neko neatbildu.

Viņa stāv un klusītiņām, it kā ar sevi sarunādamās, saka:

— Man deguntiņš tagad tīrs. Un arī biksītes nav nošļukušas.

Pazemīgā balsī, bīdamās mani aizkaitināt.

Ko lai dara? Jāstāsta vien būs? Un tā es sāku. Bet viņa neko nesaprot. Nemitīgi taujā:

— Kāpēc?

Kāpēc ūdens? Kāpēc šļūtenes? Kāpēc ugunsdzēsēji? Kas ir benzīns — vai tas liels un dzīvs?

Viņa tik maziņa un tāda nesapraša! Bet arī es pats daudz ko nezināju.

— Pagaidi, es tev uzzīmēšu.

Uzzīmēju ugunsdzēsēju ķiverē, sūkni un šļūteni un — pūlos izskaidrot.

Ja mēs neietu palīgā, sīkie uzaugtu par galīgiem nejēgām. Viņi visu uzzina no mums. Mēs no lielākajiem, bet viņi no mums. Tā izplatās zināšanas.

Vairs nezinu, ko tālāk stāstīt. Tālab saku:

— Atkārto!

Un māšele sāk:

— Veikalā aizdegās ūdens. Atbrauca policija un aizdzina. Dega. Un bija ugunsgrēks.

Viņa domā, ka degšana un ugunsgrēks ir divas dažādas lietas.

— No uguns izcēlās ugunsgrēks.

Un jau atkal pie deguna viņai palāse. Bet es šoreiz neko nesaku. Lai jau! Tā kā tā uzdevumu neatrisināšu. Mācos no galvas dzejolīti. Un māšele klausās.

Kad pārnāca māmuļa, es izgāju ārā paslidināties. Bērni nošļūcinājuši lielu gabalu. Gribu iemanīties braukt pietupienā uz vienas kājas. Apgriezties un slīdēt ačgārniski es jau protu. Reizes četras novēlos. Un drusku arī sasitos.

Kad gāju gulēt, jutos noskumis. Māc vēl lielākas ilgas nekā toreiz, kad biju pieaudzis. Ilgas un vientulība. Un alkas pēc piedzīvojumiem. Labāk es būtu piedzimis Āfrikā. Tur ir lauvas, cilvēkēdāji un dateļpalmas. Kāpēc cilvēki dzīvo tādā burzmā? Pasaulē tik daudz tukšu vietu. Bet pilsētās min cits citam uz papēžiem. Ja varētu kādu laiku padzīvot pie eskimosiem, nēģeriem vai indiāņiem. Stepes ugunsgrēkam vajadzētu būt varenam.

Ja vismaz mājas priekšā būtu dārziņš. Varētu ierīkot puķu dobes. Aplaistīt. Un lai aug.

Tad atkal atceros Lāčuku.

Ko es sacīšu Bončkevičam?

Un man nemaz vairs negribas sunīša. Ar viņu būs liela ķēpa. Vēl saskaitīšos un dusmās nopēršu. Pēc tam būs sunīša žēl. Arī sētnieks viņu trenkās. Un bērni pagalmā. Ņemt savā gādībā dzīvu radījumu — tā ir pārāk liela atbildība.

Ja viņš grib, lai patur sev.

.

MĪLESTĪBA

Beidzot pie mums godības. Māmuļa uzvilkusi kožu saēsto kleitu. Taču nekas vairs nav manāms: krustmāte to labi pāršuvusi. Ciemiņi sanākuši uz vārda dienu. Visi dejoja. Sākās vakarā, bet, kad beidzās, nezinu, jo es pārgulēju pie Karola.

Atbraukusi Mārīte no Viļņas. Es ar viņu dejoju. Tēvocis Pjotrs lika. Es nemaz negribēju, bet viņš uzstāja:

— Kas tu par puisi? Pie tevis no Viļņas atbraukusi dāma, bet tu negribi ar viņu dejot!

Nokaunējos un izskrēju uz kāpnēm. Kā tā var runāt? Vai tad viņa atbraukusi pie manis? Meitenei tas var būt nepatīkami. Taču tēvocis mani noķēra un pacēla gaisā, bet es raujos laukā un tirinu kājas. Tēvocis sēca vien, taču vaļā nelaida. Biju briesmīgi pārskaities, jo nokaunējos vēl vairāk. Bet viņš noliek mani uz grīdas un saka:

— Dejo!

Arī tētis viņam iet palīgā:

— Nu, ko tu tiepies? Padejo vien. Viņa taču ir ciemiņš. No Viļņas.

Stāvu un nezinu, ko iesākt. Gribētos bēgt, bet

baidos, ka mani atkal noķers un vajadzēs spirināties. Paslepšus, nevienam nemanot nobužinu uzvalku un pārbaudu, vai nav kas atpogājies vai pārplīsis.

Bet Mārīte tikai paskatās uz mani un saka:

— Nekautrējies, es arī diez kā neprotu.

Un pirmā pienāk man klāt. Un paņem aiz rokas. Viņai matos zila lentīte — sasieta lielā pušķī pie vienas auss.

— Nu, nāc, pamēģināsim!

Pikti paskatījos uz tēvoci, bet šis smejas. Visi pakāpās sāņus, tikai mēs abi ar Mārīti stāvam. Un arī tēvs. Es zinu: ja nepaklausīšu, viņš saskaitīsies, varbūt pat izdzīs mani ārā. Nekur nav glābiņa.

Sāku ar Mārīti griezties. Galvā dūc, jo ir jau vēls un esmu dzēris alu. Es saku:

— Pietiks.

Bet visi kliedz:

— Vēl!

Man ir karsti, bet šie uzjautrinās. Arī Mārīte nepārstāj, un tālāk jau es patiešām dejoju pēc mūzikas, taktī.

Nezinu, cik ilgi tas vilkās. Tad Mārīte ierunājas:

— Tagad pietiks. Es redzu, ka tev nepatīk.

Atbildu viņai:

— Kāpēc nepatīk? Man tikai galva iet riņķī.

— Bet es varu dejot cauru nakti, — viņa saka.

Pēc tam sāk lielie, bet mēs stāvam pie durvīm.

Mārīte un es.

— Varšava ir ļoti skaista.

— Viļņa arī, — es atbildu.

— Vai tu esi bijis Viļņā? — Mārīte jautā.

— Nē, skolotāja mums stāstīja.

Mārīte man saka «tu», bet es nezinu, kā viņu uzrunāt. Pieaugušajiem šajā ziņā ir skaidrība: sveši cilvēki cits citu godina ar «jūs». Bet mēs, bērni, nekad nezinām, kā darīt. Ar vienu esam uz «tu», ar citu visādi izlokāmies. Tas sagādā tik daudz raižu, kauna un nepatikšanu! Jo nemitīgi jāizvairās no tiešas uzrunas.

Mārīte tāpat vien atbraukusi no Viļņas un drīz atkal uz turieni atgriezīsies. Jau pēc kādas nedēļas.

— Vai viņa uz ilgu laiku atbraukusi?

— Kas?

— Nu, tā krustmāte ... no Viļņas.

— Varbūt uz nedēļu.

Uz Viļņu jābrauc naktī, pa dzelzceļu. Es nekad ar vilcienu naktī vēl neesmu braucis.

— Man patiktu dzīvot Varšavā, — Mārīte saka.

— Bet man Viļņā.

Un tāpat vien vēl piebildu, ka Viļņa ir skaista pilsēta.

Mārīte sāka uzskaitīt Viļņas ielas, bet es Varšavas. Pēc tam pieminekļus un ievērojamākās vietas.

— Atbrauc kādreiz, es tev visu izrādīšu.

- Labi, — es atbildu kā pēdējais vientiesis.

It kā es varētu darīt pēc sava prāta.

Pienāca Karols, un mēs sākām runāt par skolu. Kādi Viļņā ir skolotāji un kādi šeit, kādas grāmatas viņiem un kādas mums. Bija ļoti interesanti. Bet tēvocis jau pamanījis, ka mēs stāvam. Tāpēc es ātri aizeju, lai viņš atkal nepiesietos.

Vēlāk Mārītei lika dziedāt. Un viņa neko daudz arī nekaunējās. Dziedot pavērš acis augšup, it kā debesīs lūkodamās. Un smaida.

Kad atkal sarunājāmies, Stefans teica, ka viņu sētā esot trīs ragutiņas. Vienas tik lielas, ka tajās varot vizināties divatā.

Viņš saka Mārītei:

— Atnāc, es tevi izvizināšu.

Turpat esot arī laba slidināšanās. Viss viņu sētā. Nevaru ciest, ja kāds sāk plātīties.

Un tā balle beidzās.

Arī svešā krustmāte aizgāja. Paņēma līdzi Mārīti un aizgāja.

Bet māmuļa ieminas:

— Vai arī tu neietu gulēt?

Es neiebilstu, tikai apjautājos:

— Bet kur lai es guļu?

— Pie Gurskiem, — viņa atbild.

Tie ir Karola vecāki.

— Rītdien taču skola.

Ja es palūgtu, vai nevarētu vēl brītiņu palikt, māmuļa droši vien atļautu. Bet ko es šeit darīšu? Nāk miegs un ir garlaicīgi.

Arī Irēnīte tūlīt pēc vakariņām aizgāja. Bet es gulēju kopā ar Karolu.

— Kāpēc viņi Viļņā vārdus tā jocīgi velk garumā?

— Nezinu.

— Gribēju pajautāt Mārītei, bet viņai tas laikam nepatiktu.

— Droši vien.

— Mati viņai kā čigānietei.

— Nepavisam; čigānietēm mati ir cieti, bet viņai mīksti.

— Kā tu to zini?

— Var taču redzēt.

— Bet tēvocis Pjotrs teica, ka viņa izskatoties pēc čigānietes.

— Tēvocim Pjotram mute kā laidara vārti, — es nikni atcērtu.

Karols nožāvājas, uz bridi aprimst, tad atkal atsāk:

— Pie mums nevienai meitenei nav tādu matu.

Es klusēju.

Viņš no jauna:

— Pamatīgs skuķis.

Es neatbildu.

— Vareni dzied.

Gaidu, līdz viņš apgriezīsies uz otriem sāniem, — tā kā es esmu ciemiņš, man nepieklājas izrādīt, ka negribu ar viņu sarunāties.

Tādēļ ieminos:

— Vai tu rītdienai jau esi izmācījies?

— E-e-eh, ko tur mācīties ...

Nožāvājas. Un beidzot nosaka:

— Vajadzēs gulēt. Bet kāpēc tu tūlīt biji ar mieru nākt man līdzi? Varbūt tur vēl ir jautri?

— Kas par jautrību! Tikai vēl vairāk visi piedzersies.

— Bet vai tu nogaršoji šņabi? Es divas glāzītes izmetu.

Rīt viņš skolā dižosies: reku, vīrs — izdzēra divas glāzītes, bet nemaz neiesitās galvā.

Karols pagriezās uz otriem sāniem, apsedzās un iejautājās:

— Vai tev nav auksti? Vai es par daudz nenovelku segu?

— Nē, man ir labi.

Kad cilvēks nomiegojies, viņš skaišas par katru

11 - 2867

nieku. Cik neglīti, ka es dusmojos uz Karolu. Bet viņš rūpējas, vai man nav auksti. Un kāpēc es teicu, ka viņi piedzersies? Nav labi aprunāt pieaugušos. Ko mēs tur daudz sajēdzam — viņi ir citādi un savādāk arī priecājas. Bet ja tēvocis neuzmāktos, es nebūtu iedrošinājies Mārīti uzrunāt. Mēs no visa kaunamies. Vienmēr bīstamies, ka pasacīsim vai izdarīsim ko muļķīgu. Mūžam šaubāmies — vai tikai tā būs labi? Vai tikai par mums nesmiesies?

Un paši nezinām, kas ir ļaunāk — izsmiekls vai uzkliedzieni.

Kā mājās, tā skolā — visur viens un tas pats. Kaut ko pajautāsi, par kaut ko painteresēsies, pasacīsi aplam vai kā citādi — tūlīt citi smejas un izzobo. Katrs grib būt gudrākais un tā vien gaida, lai otru izsmietu un pazemotu.

Mūžīgās bailes nonākt izsmieklā padara cilvēku nedrošu, saista un kavē viņu. Bet, jo vairāk baidies, jo drīzāk izdari kādu aplamību. Tas tāpat kā laivā braucot: kurš visvairāk baiļojas, to visātrāk apgāž.

«Rit jauztaisa ragaviņas,» vel nodomāju un aizmiegu.

Bet, kolīdz esmu aizmidzis, mani tūlīt atkal modina — laiks celties. Patiesībā pagājušas vairākas stundas, taču liekas, ka tikko esmu aizsnaudies.

Pie brokastu galda berzēju acis, ēst nepavisam negribas, bet tētis, it kā mani pārbaudīdams, ieminas:

— Varbūt uz skolu šodien labāk neiet?

Taču tūlīt nobīstas, ka es varu to ņemt nopietni, un piebilst:

— Prieki paliek prieki, bet skola atkal skola.

Es vērīgi pārbaudu somu, lai ko neaizmirstu — spalvaskātu vai ko citu. Ja esi nomiegojies, ļoti jāuzmanās. Taču viss kārtībā. Eju.

Eju uz skolu. Bet iztēlojos, ka braucu uz Viļņu. Braucu visu cauru nakti. Aiz loga lido dzirksteles — ugunīgas līkloču svītras.

Gan ceļā uz skolu, gan arī stundās domāju par šo braucienu. Otrā stundā man uznāca miegs. Es pavisam aizmirsu, ka atrodos klasē, un sāku klusītiņām zem deguna ko dūkt.

Skolotāja tūlīt noprasīja:

— Kurš dzied?

Pat šajā mirklī es vēl neatguvos, tikai lūkojos apkārt — jā, kurš tad dziedāja? Bet Borovskis apgalvo, ka es. Skolotāja man jautā:

— Vai tu tas biji?

— Nē.

Es patiešām to nebiju pamanījis. Un tagad atkal aizmirstos un sāku no jauna. Šķiet, pat vēl skaļāk. Skolotāja sadusmojās.

Borovskis saka:

— Varbūt arī tagad tu vēl liegsies?

Atbildu:

— Nē. Šoreiz es dziedāju.

Un tikai tagad atskārstu, ka patiešām esmu bijis vainīgs — pirmīt un arī tagad.

Skolotāja izbrīnījusies lūkojas manī:

— Es nezināju, ka tu esi spējīgs tā spītēties un melot.

Kā skolotāja varēja neredzēt, ka es pats esmu pārsteigts un nokaunējies? Es taču skolotāju mīlu, un viņa pret mani tik labi izturas. Kāpēc lai es

spītētos? Nokaru galvu, pietvīkstu, un tas viss. Ja es sāktu taisnoties, viņa tā kā tā neticētu. Tagad jau es zinu, ka cilvēks neviļus, kā miegā, var pēkšņi iekliegties vai iesvilpties. Bet citi tūlīt nosoda:

— Viņš tīšām, spītlbnieks.

Tas ir nejauks vārds — «spītīb-nieks». Sliktāks nekā palaidnis, nekā visi citi. Apvainojošs. Spītība ar nieku abi kopā. Nepatīk man arī vārds «dauzoņa». Piemēram, vingrošanas stundā.

Kāpēc — dauzoņa?

It kā cilvēks kādu dauzītu, sistu, plosītu.

— Spītīgs zeņķis.

«Zeņķis» — arī ir neglīts vārds. Un pretīgs: «zeņķis». Tūlīt prātā nāk — zaņķis.

Ir neglīti vārdi, kurus skolā nevajadzētu lietot. Reizēm gadās, ka sāc ienīst cilvēku kāda derdzīga vārda pēc, kuru viņš bieži atkārto.

Skolotāja ielika mani kaktā, bet tūlīt pēc tam izsauca pie tāfeles. Vajadzēja atrisināt uzdevumu. Pavisam vieglu. Es tūlīt zināju iznākumu. Pie sevis izrēķināju un pateicu:

— Piecpadsmit.

Skolotāja izlikās nedzirdam.

— Atkārto uzdevumu.

Es saskaišos. Un saku:

— Piecpadsmit. Vai nav pareizi?

Bet skolotāja neatlaižas:

— Kad atrisināsi, tad redzēsim. Parādi visai klasei.

Īdzīgi atkārtoju. Un man sajūk. Zēni sāk smieties.

— Ej atpakaļ. Divnieks!

Višņevskis jautā:

— Kur viņam jāiet — savā solā vai kaktā?

Eju un nevaru noturēties nepagrūdis Višņevski,

jo viņš tīšām izspraudis elkoņi man ceļā. Bet šis tūlīt pilnā kaklā iebrēcas:

— Kāpēc tu grūsties?

Sivēns tāds! Baidījās, ka citādi skolotāja nepamanīs. Bet skolotāja nezina, ko darīt — bārt mani vai arī sodīt viņu?

Klasē saceļas kņada. Tā jau mēdz būt. Kamēr nekas nav noticis, valda klusums, bet, ja vienam atgadīsies ķeza, tūlīt piezīmes, izsaucieni, asprātības, smiekli un sarunas. Pēc tam jau grūti aprimties. Bet par visu jāatbild tam, kurš pirmais devis ieganstu.

Eh, lai dara, ko grib!

Noliecu galvu uz rokām un izliekos raudam. Tas ir vecs paņēmiens. Un pārbaudīts. Tad vienmēr atstāj mierā. Taču es neraudu. Tikai man ļoti sāpīgi. Un jūtos dziļi nelaimīgs.

Pēkšņi pavīd doma:

— Ja Mārīte būtu skolotāja, viņa gan tā nedarītu.

Ja esmu slikti uzvedies, var taču sodīt citādi, nevis ieliekot divnieku mācībās. Jo arī tam, kas pēc manis svīzdams un stenēdams pie tāfeles nomocījās ar to pašu uzdevumu, galu galā tāpat iznāca piecpadsmit.

«Mārīte tā nedarītu. Bet viņa vēl maza un — drīz aizbrauks. Tik tālu! Visu cauru nakti ceļā. Uz Viļņu. Un es viņu neredzēšu. Varbūt nekad vairs savā mūžā. Un nekad es vairs nedziedāšu. Bet Mārīte tik mīļi smaida. Un zilā lentīte viņai

sasieta pušķī. Un mati pavisam mīksti, nemaz nav kā čigānietei.»

Skolotāja laikam bija ļoti dusmīga, jo starpbrīdī pienāca pie manis un pateica:

— Ja tev vēl kādreiz dundurs iekodīs, es ziņošu direktoram. Un nekad vairs neaizstāvēšu.

Un aizgāja. Neļāva pat attaisnoties. Bet, ja arī būtu ļāvusi, ko es varētu sacīt?

Ka es mīlu Mārīti?

Labāk nāve nekā tāda atzīšanās.

«Dundurs iekodīs». Man nekāds dundurs nekož, bet skolotāja piemin to, kas noticis agrāk. Nekad nevajadzētu pārmest, kas kādreiz labi darīts. Lielajiem derētu atcerēties, ka tas kaitina, aizdod nejaukas dusmas. Lai nedomā, ka mēs viegli visu aizmirstam un neprotam būt pateicīgi.

Viņi gan aizmirst, bet mēs labi atceramies. Gadiem ilgi. Un vēl ilgāk. Katru pārestību un netaisnību, katru piezīmi, katru labu darbu. Mēs visu rūpīgi izsveram un kļūstam viņiem vai nu draugi, vai ienaidnieki. Bet spējam arī daudz ko piedot, ja sastopam labsirdību un atklātību. Arī skolotājai piedošu, kad būšu nomierinājies.

Pienāk Mundeks un sāk jokoties. Viņš redz, ka esmu nobēdājies, tāpēc grib iepriecināt.

— Kas tev no rēķināšanas ko bīties! Ieliks tev piecus pīķus, tad vienīgais cālis aiz bailēm aizlaidīsies. Tā aizļekos, ka spalvas vien pajuks. Tev matemātika taču tīrais nieks.

Klusā balsī es viņam atcērtu:

— A-a-a-atšujies!

Izeju pagalmā, taču rotaļās nepiedalos. Tāda skraidīšana man liekas pat muļķīga.

«Cik labi būtu, ja visas meitenes līdzinātos Mārītei. Bet varbūt mēs patiešām pārcelsimies uz Viļņu. Ja tētis tur atrastu darbu? Var taču tā notikt.»

Paņēmu no bibliotēkas grāmatu. Vēsturiskus stāstus. Sākšu lasīt.

Mājās eju viens. Mundeks nevarēja mani gaidīt. Eju, ar kāju ledus drupačas spārdīdams. Jācenšas trāpīt vienmērīgi un taisnā virzienā, citādi tās aizslīd pa labi vai pa kreisi. Bet es līkumoju pakaļ. Taisni — lai nevajadzētu apstāties, lai trauktos tikai uz priekšu. Vissliktāk, ja drupača ķer kādu gājēju — tad tā aizvirpuļo pavisam sāņus. Reizēm iznāk pat skriet atpakaļ. Piekodinu sev, ka atkāpties drīkstu tikai desmit reižu.

Pa ceļam satieku tēti. Viņš skaišas, ka es velti plēšot apavus, — tā spārdoties, nodriskājot kurpēm purngalus.

Ieeju pa vārtiem sētā, bet tur jau zēni braukā ar ragutiņām. Arī es piedalos. Taču nekāda lielā prieka man tas nesagādā. Ja ir kādas raizes, vari rotaļāties cik patīk, taču tās aizmirst nespēji. Tā vien liekas, ka ik pa brīdim kāds iečukstētu:

«Vai esi jau aizmirsis? Neatceries vairs?»

Tie nav sirdsapziņas pārmetumi, tikai uzmācīgas domas. Sirdsapziņa runā pavisam citādi — bargā balsī: «Kaunies, bezgodi!»

Es pavizināju zēnus pāris reižu, viņi mani — vienu. Un jau pietiek.

Pasēdēju pie loga, tad sāku aplūkot grāmatā bildes. Tās man lāgā nepatīk. Pirmajā attēlots kāds varonis. Bruņinieks uz zirga. Kauja. Apkārt plīst

šāviņi. Bet šis pacēlis zobenu — izskatās pēc lelles. Tik stīvi izslējies!

Vai reizēm nenotiek tā, ka bērniem domāto padara nevīžīgāk? Sacīsim, pieaugušajiem strādā labs mākslinieks, bet bērniem — slikts. Arī stāstiņus mums viens otrs raksta it kā aiz žēlastības. Tāpat dzejolīšus un dziesmiņas. Ja pieaugušie kādu neatzīst, tas iet pie bērniem.

Bet mums taču pasakas, bildes un dziesmas tik ļoti patīk!

Sētas zēni pasauca mani — viņi taisīšot jaunas ragutiņas. Lai es dodot divi dēļus, auklu un skārda gabalu.

Kad iedevu, viņi viebās, ka skārda esot pārāk maz, bet aukla — par īsu.

Toties tā stipra.

Vienu dēli izmantoja par sēdekli, otru — sliecēm. Ja būtu vairāk skārda, varētu apkalt visā garumā — tad viegli slīdētu. Taču labi, ka skārda pietiek vismaz priekšgalam. Arī naglas es iedevu. Viena no tām gara un taisna — to biju atradis uz ielas.

Katrs ielāgo, ko devis, jo tas nosaka arī viņa tiesības.

Patīkamāk jau būtu uztaisīt pašam — tad varētu vizināties, cik patīk. Un būt pilnīgi neatkarīgs. Taču bērnam reti kad vienam kas pieder.

Drēbes it kā būtu paša, bet tās pirkuši vecāki. Par grāmatām un burtnīcām kā mājās, tā skolā atbildi pats. Taču visi tās pārlūko un vienmēr iejaucas.

Skolotāji drīkst saritināt grāmatu kā tauri, bet lai kāds no mums to pamēģina! Tūlīt aizrādīs, ka

mēs neprotam grāmatu cienīt. Jo bērniem taču visās lietās jābūt priekšzīmīgi kārtīgiem.

Ar kopīgām ragutiņām reizēm ir negals. Nereti izceļas ķildas. Viens grib vizināt vienu, otrs — otru. Citam samisas, un viņš apgāžas — viņam pārmet, ka ragutiņas tā var salauzt, bet šis neliekas ne zinis. Viņš taču sagādājis pāris dēļu, tālab viņam ir tiesības.

Bet cits atkal neviena negrib vizināt, tikai pats sēž kā lielskungs. Mēs ķīvējamies bieži — tas tiesa, taču ņemiet vērā, ka mēs esam pamesti paši savā ziņā ...

Pieaugušajiem ir visādas tiesu iestādes. Arī mēs varam sūdzēties. Taču lielajiem mūsu sūdzības nepatīk. Viņi tās izspriež uz ātru roku — lai tikai dabūtu no kakla nost. Vai arī par labu tam, kurš viņiem mīļāks. Taisnība ir vai nu jaunākajam, vai vecākajam, vai meitenei. Vai arī par vainīgiem tiek atzīti abi, jo ķildoties esot neglīti.

Varbūt kādreiz cilvēki dzīvos saticībā un saderībā, taču tagad tā vēl nav.

Dažkārt notiek arī tā, ka viens uzpūšas un pieprasa:

«Tādā gadījumā atdodiet manus dēļus un naglas.»

Bet pats zina, ka mēs neatdosim. Kā lai to izdara? Izjaukt ragutiņas — tad darbs tikpat kā zemē nomests. Meklē atkal kādu citu un sāc visu no gala!

Bērni arvien ko meistarojot?

Protams, tas viņiem patīk. Bet, ja kas uztaisīts, tad arī negrib tīšuprāt to sabojāt.

Atgadās tā — tu esi ko uzzīmējis, bet otrs muļķīgi jokodamies zīmējumu notriepj vai saplēš. Cik ļoti žēl tad sava darba! Ja esi sameklējis maikstīti un auklu un uztaisījis pātagu, negribas, lai cits to salauztu. Tāpat ar ragutiņām.

Reizēm patiešām ir lietderīgi padarīto saplēst, jo otrreiz iznāks labāk. Bet tad iepriekš jāzina, ko īsti gribi un kāpēc atkal sāc visu no gala. Piemēram, ja ir pamatīgāki darba rīki vai arī vairāk materiāla.

Kā lai uztaisa ragutiņas, sacīsim, bez āmura? Reizēm mums jāizlīdzas ar akmeni. Un ja nu vēl būtu kaut cik piemērots! Tiesa, viens tāds akmens mums zināms, taču tas iestiprināts bruģī. Gribējām pat izlauzt un pēc tam atkal atlikt atpakaļ. Bet, ja nu pamanītu sētnieks, — brēka būtu šausmī-ī-ga! Pēc tam veselu nedēļu nedrīkstētu rādīties pagalmā.

Un tā es dzenu naglas ar apaļu, nepiemērotu akmeni un iezveļu sev pa pirkstu. Uz tā samilza melna tulzna. Un vēl ar stiepli noplēsu sev ādu pirkstu starpā: tagad, samiedzot delnu, nejauki sāp. Vienā vietā nācās sastiprināt ar stiepli, jo mums nebija pietiekami garas naglas. Sākumā mēģinājām izpalīdzēties ar trim īsākām, bet dēlis pārplīsa. Tad sasaistījām.

Un tā vienmēr kas maitājas. Un nemitīgi ko labojam.

Atnāk Juzeks.

— E-ē-ē, ragutiņas uztaisījuši, bet pabraukt nevar!

— Uztaisi tu labākas.

— Ja gribētu, tad uztaisītu.

— Lielība naudu nemaksā.

— Kāda man vajadzība!

— Vācies un neplāties! Ja nepatīk, tad neskaties!

Viņš neatlaižas:

— Pat skatīties vairs nebūs brīv?

— Nē, nebūs.

Viens no mums kaut ko kārto pie ragutiņām, bet divi atvaira Juzeku.

Beidzot Franeks saka:

— Rauj viņu kociņš! Labāk palīdziet man, es viens nevaru.

— Bet ko viņš te slaistās un ņirgājas?

— Lai jau! Pašam ragutiņu nav, tālab skauž.

— E-ē-ē! Kas te ko skaust? Grabaža gatavā! Ķildas parasti beidzas ar plūkšanos. Bet reizēm

tās palīdz darbā.

Šoreiz notika tieši tā.

— Bez āmura nebūs nekādas jēgas.

— Nu, tad pagādā, ja esi tāds gudrelis, — es atcērtu.

— Grūdīs taksim taukus! Jūs taču salauzīsiet!

— Bet vai tev maz ir?

— Skaidrs, ka ir.

Plātās? Vai ari šim patiešām būtu āmurs? Juzeks aizskrēja un atnesa.

— Vai tas tavs?

— Kā gan cita?

— Varbūt tēvam nospēri?

— Ja arī būtu nospēris, nav tava daļa.

Bet, ja āmurs paņemts bez atļaujas, sacelsies jezga, un tad tiks visiem.

Taču viņam ir arī naglas.

— Ja ļausiet man pavizināties, tās iedošu. Un vēl pagādāšu.

Nevajadzēja ņemt, jo ar viņu vienmēr iznāk nepatikšanas. Taču žēl velti tērēt laiku, un visiem tik ļoti gribas pabraukāties. Tālab mēs piekrītam. Bet nebija vērts. Ja dēlis satrunējis, arī āmurs nepalīdz. Bet Juzeks ir smags un vizinās, it kā tīšām gribētu salauzt ragutiņas.

Viss lielais darbs vējā!

Atkal sākas ķīvēšanās. Tālab eju uz mājām.

Bet ap sirdi tik skumīgi, tik skumīgi!

Māšele redz, ka esmu nobēdājies, tālab arī ne-uzplijas, lai eju rotaļāties. Piebīda ķeblīti un apsēstas līdzās, ar roku pret manu ceļgalu atspiezdamās ...

Es neko nesaku, tikai domāju:

«Ja Mārīte būtu mana māsa.»

Un apzinos, ka tā ir nelaba doma, jo iznāk, it kā es gribētu, lai Irēnīte nomirtu un man būtu cita māsa.

Aizveru acis un uzlieku roku viņai uz galvas. Irēnīte atbalsta galvu man pret ceļiem un aizmieg. Bet mani pārņem kvēla vēlēšanās: lai māsiņa būtu vesela un dzīvotu. Un lai arī Mārītei uzsmaidītu laime.

Jo es viņu mīlu. Mārīti.

Kas tikai cilvēkā viss nenotiek! Un cik dažādas izjūtas noris viņā! Palūkojoties apkārt, redzam mājas, cilvēkus, zirgus, automašīnas. Tūkstošiem un miljoniem daždažādu lietvārdu: dzīvu un nedzīvu. Arī mūsu domās ir tie paši lietvārdi. Cilvēkā pašā. Aizveru acis un redzu: mājas, cilvēki, zirgi. Jā, patiesi. tJn katram lietvārdam daudz īpašības vārdu: liela māja, skaists zirgs, mīļš cilvēks. Un no lietvārda ar īpašības vārdu skaidri redzams, kas mums ir patīkams un mīļš.

Un arī šajā ziņā vislielākā dažādība. Citādi es mīlu Lāčuku, citādi vecākus, citādi Mundeku un atkal citādi šo Viļņas Mārīti.

Bet pasacīt es varu tikai: man patīk, es mīlu, esmu iemīlējies.

Un tas viss.

Bet izjūtas ir dažādas.

Cik tas savādi!

Ja es nebūtu jau reiz bijis liels, varbūt nemaz to neatskārstu. Bet tagad es redzu, ka arī bērni mīl, tikai nezina, kā šīs jūtas sauc. Un varbūt arī kautrējas atzīties. Ne tāpēc, ka gribētu noliegt, nē — viņi kaunas pat domāt par tām.

Baidās pat pasacīt:

«Šī meitene ir jauka. Man viņa patīk. Viņa tik pievilcīga!»

Tāpēc, ka pieaugušie labprāt mēdz pazoboties par mīlestību. Un tas visskaidrāk parāda smalkjūtības trūkumu.

Viņi mēļo:

«Kavalieris ar dāmu.»

Vai arī:

«Nu, sabučojieties!»

Vai arī:

«Brūtgāns ar brūti.»

Vai vēl trakāk:

«Vīrs ar sievu.»

īt kā nevarētu tāpat kādu mīlēt. Tapat vien parunāties, paskatīties, kopīgi paspēlēties un

atvadoties paspiest roku. Tā, lai neviens neko netaujātu. Un arī nepamanītu.

Ja jau nedrīkst...

It kā neviļus es varētu ievaicāties:

«Vai «Mārīte» ir jauks vārds?»

Vai arī pasacīt, ka viņai matos glīta, zila lentīte. Vai arī: kāpēc smejoties Mārītei vaigos parādās bedrītes?

Bet tikko kādu vārdu pasacīsi vai ko pajautāsi, tūlīt sāks tirdīt:

«Vai tev viņa patīk? Tu varbūt gribētu ar viņu apprecēties?»

Muļķīgi joki, pretīgi smiekli.

Es jau tos pazīstu.

Ir starp mums arī tādi, kuri visādi izākstās. Viņi grib lielajiem pielišķoties, izdabāt, tāpēc tūlīt paņems meiteni zem rokas un paziņos:

«Mana sieva. Mana brūte.»

Pieaugušie vēlas, lai mēs būtu saprātīgi un neizturētos kā nelgas, taču paši mūs pamudina uz māžošanos.

Viņi neapjēdz, cik pretīgi domājošai būtnei būt par ākstu. Viens otrs bērns tā patiešām tiek sagandēts, bet citi jūtas apvainoti un sāk jūs pat nicināt. Par jūsu uzmācīgo ziņkāri, par to, ka gribat visu izošņāt.

Es mierīgi sēžu un domāju. Un līdzīgi man tūkstošiem bērnu daudzās istabās mijkrēšļa stundā domā par dzīves brīnumiem un bēdām. Par to, kas notiek apkārtējā pasaulē. Par to, kas risinās viņā pašā. Bet šās mūsu pārdomas pieaugušie nemaz neapjauž. Augstākais, ko viņi pasacīs:

«Ko tu tur dari? Kāpēc nerotaļājies? Kāpēc tāds klusums?»

Bet bērns taču diezgan izdraiskuļojies, izskraidījies, daudz ko redzējis un tagad klusībā gribētu pats ar sevi parunāties. Taču tikai viens vienīgs no tūkstoša atradis palīdzību pie pieauguša cilvēka.

Cik dīvaini, piemēram, ir sapņi. Irēnīte guļ dziļā neziņā. Vai arī redz sapni un nopūšas. Droši vien arī viņa bērnudārzā kādu mīl, taču nevar un negrib to nevienam sacīt.

Salīdzinu Irēnīti ar sevi, atceros pagātni, kad es biju liels, un redzu, ka mēs visi esam līdzīgi un pat vienādi. Bērnišķīgs ir arī pieaudzis cilvēks. Bērnā iemīt daudz kas no pieauguša. Tikai mēs vēl neesam sapratušies.

Jā.

Es atkal redzēju Mārīti.

Vēl vienu reizi viņa bija atnākusi pie mums. Pat nenoģērba virsdrēbes. Teica, ka tūlīt jāejot prom. Esot atnākušas tikai atvadīties.

Pirmo reizi — sasveicināties, bet tagad jau atvadīties.

Es stāvu pie sava puķu podiņa, kurā esmu iesējis zirņus. Tie sadīguši. Katram dēstam jau četras lapiņas. Vienā pusē divas, otrā atkal divas. Tik jauki ir iekaisīt sēkliņu un gaidīt to uzdīgstami Un laiku pa laikam aplaistīt. No ūdens un sēklas graudiņa izaug asns. Zaļš. Un mazs maziņš. Nebija nekā, bet tagad ir.

Es stāvu, un rokās man kartīte: eņģelis ar spārniem, bet uz aizas malas divi bērni. Apakšā bezdibenis. Viņi pārliekušies pāri kraujai un plūc

17.5

ziedus. Bet eņģelis abus apsargā, lai bērni neiekrīt bezdibenī.

Ar Mārīti kopā atnākusi svešā krustmāte. Arī viņu es agrāk nepazinu. Viņa mums attāla radiniece.

Es domāju:

«Ja Mārīte sāks ar mani runāt, es viņai par piemiņu uzdāvināšu šo kartīti. Bet, ja ne, tad nē.»

Esmu to nopircis Mārītei, jo zināju, ka viņa atnāks. Vienīgi baidījos, ka es tajā laikā varētu būt skolā.

Kā spārnos steidzos no skolas uz māju — un tā katru dienu. Mundeks nevarēja vien nobrīnīties:

— Kur tev tāda steiga?

Arī māmuļa nevar vien nobrīnīties:

— Vai šodien stundas ātrāk beidzās?

Bet es nebilstu neviena vārda. Un ko lai sacītu?

Mārītei ir balta, pūkaina cepurīte un tāda pati apkaklīte. Un cirtaini mati.

Viņas māmuļa sarunājas ar manējo — par kaut kādiem paziņām Viļņā.

Mārīte klusē.

Es Viļņas krustmātei steigšus noskūpstu roku. Un atpakaļ pie saviem zirņu dēstiem.

Bet Mārīte stāv, pie savas māmuļas pieglaudušies.

Es izņēmu skatu kartīti no grāmatas. To pašu ar eņģeli.

Mārīte tūlīt pienāca pie manis. Tik strauji, ka varētu gandrīz sacīt — pieskrēja. Es kartīti iegrūdu atk^l grāmatā un laikam pat nosarku, jo nokaunējos vēl vairāk.

Mārīte apstājās un aizsedza seju ar savu pū-

kaino uzrocīti. Bet es pasmaidīju. Viņa ari. Tad es novērsos, izlikdamies aplūkojam savus zirņus.

Pieskrien ari'Irēnīte, rāda savu lelli un paziņo:

— Viņai kājās kurpītes.

Tagad pievēršos meitenēm. Mārīte paņem lelli un jautā:

— Vai viņa aizver acis?

Es ierunājos:

— Nē. Tik mazām lellēm tās neaizveras.

Mārīte pienāk vēl tuvāk un apgalvo, ka arī

mazās to varot. Ja nu pavisam maziņa, tad gan ne.

Un tad piebilst:

— Es nu braucu projām.

Satrūkos, ka viņa aizbrauks šajā pašā mirklī, un steigšus paķēru kartīti ar eņģeli, jo baidījos, ka vairs nepaspēšu. Nepagūšu viņai iedot.

Rādu kartīti un saku:

— Vai nav skaista?

Viņa klusītiņām atbild:

— Ļoti.

Tad es vēl klusāk jautāju:

— Varbūt tu gribētu?

Es baidījos, ka Irēnīte izdzirdēs. Knauķi visur bāž degunu. Un var vēl nevietā skaļi ko pasacīt.

Taču māmuļa tērzē ar krustmāti un neko neievēro.

Mārīte saka:

— Uzraksti, ka tā piemiņai.

Pateica to tādā lūdzošā balsī un skatās, vai es būšu ar mieru. Iznāca ļoti labi. Un es ātri uzrakstīju:

«Par piemiņu no Varšavas.»

Un nosusināju ar dzēšlapu.

Mārīte izbijās:

— Ai, tu notraipīsi!

Bet es:

— Paskaties, nemaz nenotraipīju.

Es teicu «paskaties». Tas nozīmē, ka esmu viņu uzrunājis ar «tu».

Taču burts «P» bija drusku izplūdis.

— Tas nekas, — Mārīte mierina.

Bet vēlāk piebilst:

— Tu ļoti glīti raksti.

Un vēl:

— Uzraksti, kas to dāvinājis un kam.

— Kāpēc?

Mārīte mirkli padomā, pieliec galvu sāņus un saka:

— Uzraksti gan.

Es uzrakstu:

«Viļņas Mārītei.»

Un ietinu kartīti šokolādes sudraba papīriņā. Man jau iepriekš viss bija sagatavots.

Taču redzu, ka tas ir pārāk spožs. Tāpēc izplēšu no burtnīcas lapu un ievīstu vēl tajā.

Bet Mārīte saka:

— O-o-o, tu lapu izplēsi!

Es atbildu:

— Kas tur liels!

Tad ierunājas māmuļa:

— Novelciet mēteļus!

Bet krustmāte iebilst:

— Nē, mēs tūlīt iesim.

Mārīte paņēma papīrā ietīstīto kartīti, ielika uzrocī un jautāja:

— Kādu burtu tev vislabāk patīk rakstīt?

— Lielo «R».

— Bet man lielo «V». Iedod papīru, es tev uzrakstīšu. Tikai ar zīmuli. Redzēsim, kuram būs glītāk.

Un uzrakstīja. Es arī. Taču es nemaz necentos. Gribēju, lai viņai iznāk labāk.

— Nu, kuram skaistāk? — Mārīte vaicā.

Un smejas. Bet zobi viņai gludi un balti.

— Uz kartītes tu glītāk uzrakstīji, — viņa saka.

Es pietvīkstu un atrunājos:

— Citreiz izdodas, citreiz atkal ne.

Rakstījām «Varšava», «Viļņa» — visādus vārdus, bet pēc tam skaitļus.

— Astoņniekus man briesmīgi nepatīk rakstīt, — Mārīte stāsta. — Vienmēr iznāk tādi greizi kriņģeļi.

— Ja, ta ir, — es piekrītu. — Astoņniekus grūti uzrakstīt. Bet ja mētelis mugurā, tad jau nevar izdoties.

Mārīte paskatās uz savu māti un jautā:

— Varbūt novilkt mēteli?

Bet viņām jau jāiet.

Mārīte grib aprakstīto lapu saplēst, bet es neļauju.

— Kāpēc tev tā vajadzīga?

— Lai paliek.

— Kāpēc?

— Par piemiņu, — es klusā balsī atbildu.

— O-o-o, kas tad tā par piemiņu! Es tev no Viļņas atsūtīšu jauku kartīti.

Taču lapu nesaplēsa.

Parādīju Mārītei savus zirņu dēstus. Gribēju uzdāvināt viņai. Bet kā lai tos ceļā izvadā sev līdzi?

Mārīte katru zirņu lapiņu noglāstīja ar pirkstu.

Bet māte viņu skubina:

— Nu, ejam.

Un pieceļas. Mārīte nostājas pie savas mātes.

Mēs vairs nepārmijām ne vārda. Es paliku pie saviem zirnīšiem. Bet viņas, jau kājās stāvēdamas, vēl ilgi sarunājās. Varbūt tas nemaz nebija ilgi, tikai man gribējās drīzāk būt vienam.

Atvadīšanās mani biedē.

Un patiešām:

— Nu, bērniņi, atvadieties!

Es vēl vairāk novēršos.

— Kā tad tā? Jūs negribat atvadīties? Varbūt saķīvējāties? Vai uz atvadībām nesabučosieties?

Mārīte nav ar mieru:

— Es ar puikām neskūpstos.

— Paskat tik, — ierunājas mana māmuļa. — Bet vai uz šķiršanos tu mums ko nenodziedātu?

— Nodziedāt varu.

— Kad citreiz atbrauksim. Tagad tu pārpūlēsi kaklu.

Mārīte saskūpstījās ar māmuļu un Irēnīti, bet man tikai pasniedza roku. Un tik lepni. Pat neuzsmaidīja. Arī cimdiņu nenovilka.

Un aizgāja. Bet māmuļa man saka:

— Tu esi gan ķēpausis! Mārīte tik sprigana meitene! Bet tu tāds kā skābuma pods.

Esmu pateicīgs Irēnītei.

Es viņu noskūpstīju — pieglaudu sev klāt un nomutēju uz galviņas.

— Tu biji ļoti labiņa, Irēnīt, — es teicu.

Un sāku mācīties.

Man ir labi — apkārt klusums. Un tik lieliski iznāca ar šo kartīti! Tā ir skaista. No sākuma es gribēju pirkt ar puķēm, tad ar ainavu: mežmalā stāv mājiņa, bet pie tās zirgs. Vēl bija divas jaukas, bet uz vienas uzraksts «Daudz laimes vārda dienā». Ar eņģeli tomēr visskaistākā. Tur redzami kalni, aiza, puķes un eņģelis stāv sardzē.

Tā nejauki skan: sargeņģelis. Kas šis par

sargu — vajadzētu «aizgādnis» vai tamlīdzīgi.

Kad man būs nauda, es arī sev nopirkšu tādu pašu kartīti. Mārīte droši vien neko neatsūtīs — atgriezīsies savā Viļņā un aizmirsīs.

Pārrakstu dzejolīti rītdienai. Bet līdzās guļ Irē-nītes lelle. Ar šo lelli taču viss sākās. Un ar maniem četrlapu zirņu dēstiem. Vēlāk, kad tie izaugs garumā, augstāk parādīsies citas lapiņas, bet agrākās četras paliks apakšā. Tās droši vien arī pirmās nobirs. Nez vai gaidīt, līdz lapiņas nodzeltēs un pašas nokritīs, vai arī noraut vēl zaļas un izžāvēt par piemiņu? Nezinu, kā būtu labāk.

Pārrakstu dzejolīti rītdienai. Daru to ļoti centīgi. Vienā rindiņā pagadījās lielais «V». Pūlējos to uzrakstīt pēc iespējas glītāk. Un pats vairs nezinu, ko patīkamāk rakstīt un kas iznāk skaistāk — lielais «R» vai arī lielais «V».

Un visu laiku nolūkojos papīra lapā, uz kuras bijām abi rakstījuši.

Nē, nekas tur nav līdzams: es viņu mīlu, bet nekad vairs neredzēšu. Paliks pāri tikai papīra gabaliņš ar burtiem un četras zirņu lapiņas.. . Bet varbūt Mārīte patiešām atrakstīs? Vai arī redzēšu viņu sapnī? Vai kādu līdzīgu meiteni ieraudzīšu uz ielas? Ar Lāčuku taču tā notika.

Meitenes vispār ir nejaukas. Iedomīgas, ķildīgas. Gražojas un visādi uzpūšas. It kā šīs būtu nez kādas dāmas, bet puikas — tikai tādi utubungas.

Viņas izvairās no mums un, ja kādreiz arī pienāk klāt, tad it kā aiz žēlastības.

Bet, ja kāda labprātāk parotaļājas, tad ir vēl sliktāka par zēniem — ne tikai visādi izālējas, bet vēl uzstājas ar saviem sieviešu niķiem.

Jā, tādas tās lietiņas.

Tā šīs knīpas liekas smalkākas. Savilkušās visādas kleitas, uzsējušās lentas, sakārušas krelles un citādus niekus. Izskatās jau tīri smuki. Bet, ja puika tā darītu, — visi izsmietu. Lai gan ir redzēti zēni ar gariem matiem. Gatavās lelles! Nu, kā viņiem nav kauna?

Jā, tā tas ir.

Un kāpēc mums vajadzētu viņām piekāpties? Skuķi nedrīkst ne iebukņīt, ne pagrūst. Tūlīt aizrāda:

— Viņa taču meitene.

Bet tas rada dusmas un nepatiku. Pat naidu.

Piemēram.

Skolā mācās kopā puikas un meitenes. Zēns sūdzas par kādu knīpu, bet skolotāja viņam atbild:

— Kā tad tu, vīrieša cilvēks būdams, nevari tikt galā ar meiteni?

Labi. Kad jau tā, tad nākamo reizi arī tieku galā. Nu saceļas liela brēka. Un cilvēks pats vairs nezina, kā rīkoties.

Ja pieaugušie to nemitīgi neatgādinātu, mēs droši vien aizmirstu, kurš ir zēns un kura meitene. Bet kas tev to ļaus! Paši vienmēr daudzina, ka

neesot nekādas atšķirības, bet patiesībā iznāk pretēji.

Nav nekāda prieka nodoties šādām domām. Taču ko lai dara? Īstenībai jāraugās acīs. Mārīte jau nav vainīga. Bet varbūt vienīgi Varšavā tik slikti?

Mārīte man tomēr atrakstīja. Nudien, atrakstīja. Turēja vārdu. Atsūtīja kartīti ar puķēm. Neaizmirstulītēm. Adrese un marka — viss, kā pienākas. Nekaunējās atrakstīt puikam.

Viņa ir drosmīga.

Dziedāt nekaunas. Un pirmā bija ar mieru dejot.

Un patiešām atsūtīja kartīti. Noglabāju to kopā ar agrāk aprakstīto papīru un zirnīšu lapiņām. Viena no tām jau sabirzusi.

Nesen mēs bijām ekskursijā. Ne jau pa dzelzceļu, bet gājām tepat pāri tiltam uz parku. Tur bija ļoti jauki.

Mēs gribējām iet četri vienā rindā pa ielas vidu, lai nevajadzētu pa pāriem spraukties cauri gājēju burzmai. Taču skolotāja neatļāva. Un pareizi vien darīja, jo rindas ātri būtu izjukušas un izceltos tikai jezga. Daži vilktos kaut kur aizmugurē, citi aizklīstu kur nu kurais — vieni pa labi, otri pa kreisi. Pat, pāros ejot, sajuka atstarpas. Arī soļi neskanēja rakstā.

Citādi gan bija interesanti. Kad gājām pāri ielai, divi pajūgi un viens automobilis apstājās. Patīkami redzēt, ka arī mēs ko nozīmējam. Ka mūsu dēļ uzmanās.

Ejam kopā ar Mundeku. Ļoti svarīgi izvēlēties sev krietnu pārinieku, tāpat arī zināt, kas iet priekšā un kas aizmugurē.

Visjaukākais skats pavērās no tilta, jo upe jau bija aizsalusi.

— Ir tādi, kas peldas āliņģi.

— Bet vai tu nebaidītos?

— Kāpēc?

— N-u-u-u, a-a-auksti.

— Un kas tur liels, ka auksti?

Būtu taču patīkami to izmēģināt. Vai vismaz parādīt, ka nebīsties.

— Ūdens pārvēršas ledū vai tvaikos.

— Savādi, vai ne?

— Un vai tas nav savādi, ka muša spēj staigāt pa griestiem, bet zivs ūdenī elpot?

— Vai arī varde. Izaug no kurkulēna.

Kādu laiku mēs pārspriežam šādas dīvainības. Bet tad ar Mundeku iztēlojamies, ka mums ir laiva. Mēs paņemam maizi, sieru, ābolus un dodamies ceļā uz Gdansku. Minam, pa kādām Vislas pietekām, gar kādām zemienēm, augstienēm un vēsturiskām vietām mums jābrauc.

Triecam tāpat vien pa jokam. Taču iznāk gluži kā mācību stundā vai eksāmenā.

Skola ir laba lieta. Tā nemitīgi rosina uz dažādām pārdomām. Vienu uzzini ģeogrāfijas, citu dabas mācību vai vēstures stundā. Un pats nemaz nemani, cik ļoti tas palīdz domāšanā.

— Uz Gdansku vai Krakovu?

— Pret straumi būs grūti.

— Bet ja nu ar motorlaivu?

Cik jauki būtu, ja katrai skolai piederētu kuģis. Tas stāvētu ostā, bet mēs paši to apsargātu. Diendienā, pēc kārtas, četratā, dienu un nakti. Bet,

kolīdz Vislā ledus izgājis, tūlīt uzvilktu buras un dotos tālā braucienā.

Nedēļu viena klase. Tad atkal nedēļu otra. Un paši pēc kārtas visu padarītu: kajītē, pie burām un stūres.

Tikai mēs lāgā nezinām, kāds braucamais būtu noderīgāks: burinieks, tvaikonis, motorkuģis, jahta vai pat plosts?

Apkārt saulē vizuļo sniegs.

Parkā viss spodri balts.

Sākam skrieties. Viens otrs grib jau novilkt mēteli. Taču skolotāja neatļauj, lai gan skrienot ir silti. Arī pagalmā mēs taču rotaļājamies bez mēteļiem.

Daudz gan netiepjamies, jo negribam sakaitināt skolotāju. Ja visi jūtas tik līksmi, tad dusmas jo vairāk šķiet nevietā.

Skolotāja sabārs vienu, bet nepatīkami būs visiem. Kad pieaugušie priecājas, viņi reti ķildojas. Bet mums tādās reizēs visbiežāk izceļas ķīviņi. Jo vienmēr atrodas nemiera cēlājs.

Šodien tāds ir Maļickis. Skolotāja lika viņam stāties pārī ar Rudzki.

Maļickim tas nepatika, jo abi lāgā nesatiek. Tā arī šoreiz Rudzkis visu laiku viņu grūstīja. Skolotāja saskaitās: mēs uzvedoties kā dauzoņu bars, viņa negribot ar mums kopā iet, jo ļaudis noskatoties un viņai kauns. Maļickis spītēdams tīšu prātu lien priekšā pajūgiem, bet skolotāja baidās, ka viņu sabrauks. Katru dienu, neviena neuzraudzīts, viņš iet uz skolu un atgriežas mājās. Tāpēc vajadzētu ļaut, lai jau skrien. Taču to nedrīkst: ja atļaus vienam, tad tūlīt izklīdīs visi.

Ari vēlāk, kad jau vajadzēja doties uz mājām, grūti bija visus sapulcināt. Tā kā līdz parkam bija noiets prāvs ceļa gabals, visi gribēja vēl pakavēties. Šeit tik jauki. Un nevienam nepatīk atgriezties. Daži gan paklausa un nostājas, taču, manīdami, ka pārinieka nav, bet vienam stāvēt ir garlaicīgi, dodas meklēt savu biedru. Citi vēl rotaļājas, bet stāvētājiem salst kājas.

— Ejam uz mājām, — viņi skubina.

Taču paši nožēlo, ka bijuši tik paklausīgi. Biedri skraida, bet šeit jānoskatās, kā skolotāja dusmojas.

Tāpēc arī viņi pastāv, pastāv, tad atkal paklusām aizlavās. Bet pārējie, redzēdami, ka sapulcējies tikai neliels bariņš, nesteidzas. Neviens negrib būt starp pirmajiem, kuriem nākas ilgi gaidīt.

Skolotājai nevajadzētu veltīgi skaisties. Ja viņa kaut ar nedaudz pāriem ietu prom, palicēji dzītos pakaļ, un tā pamazām visi sapulcētos. Varbūt kāds arī būtu ieminējies:

«Lai iet vien! Mēs paši atradīsim ceļu.»

Taču palikt neiedrošinātos, jo zina, ka par to saņems sodu, tāpēc skrietu pakaļ. Bet, ja arī ne, tad vainīgs ir tikai viņš. Un nevar taču viena dēļ skaisties uz visiem.

Ja pieaugušie mums pavaicātu, mēs nereti varētu viņiem izpalīdzēt ar derīgu padomu. Mēs taču labāk zinām savas vainas, mums vairāk laika ielūkoties sevī un savos biedros, mēs biežāk esam kopā un tāpēc dziļāk cits citu pazīstam. Un, ja arī katrs atsevišķi šo to nezinās, prāvākā pulkā ar biedru palīdzību mēs daudz ko noskaidrosim.

Mēs esam savas dzīves un savu raižu lietpratēji. Mēs klusējam vienīgi tāpēc, ka nezinām, ko drīkstam sacīt un ko ne. Mēs baidāmies ne tikai no pieaugušajiem, bet vēl vairāk paši no tiem saviem biedriem, kuriem nepatīk miers un kārtība, jo ķildu un neapmierinātības duļķainajā ūdenī daži mēdz zvejot savtīguma zivis. Ja es būtu pieaudzis cilvēks, tad sacītu:

— Arī mūsu vidū sastopama anarhija un de-magoģija.

Kāda gan tur solidaritāte! Ja katram ir viens, kuru viņš mīl vairāk par citiem, daži tuvi draugi, daži netīkami vai vienaldzīgi biedri un pāris ienaidnieku.

Kā izņēmums var atrasties arī tāds, kuru visi mīl vai kurš pats visus mīl. Bet parasti gan drīzāk baidās. Spēcīgākais var uzkundzēties un darīt, kas vien ienāk prātā. Vai arī tāds, kurš pratis kļūt par skolotāju mīluli.

Atceļā no parka es pastāstu Mundekam par Mārīti.

— Zini ko, Mundek. Es saņēmu no Viļņas kartīti. Ar puķēm. Neaizmirstules. Ļoti jauku.

Un vēl piebilstu:

— No vienas meitenes.

Pateicu Mārītes vārdu un to, kurā klasē viņa mācās.

— Tikai iegaumē, ka tas ir noslēpums.

Vēl pastāstīju, ka vārda dienā ar Mārīti tiku dejojis un ka viņa labi dzied.

Un ka viņai ir tumši mati.

— Redzi, Mundek. Bet tu toreiz dusmojies, ka Bončkevičam pirmajam pateicu par Lāčuku. Citādi

nevarēju, jo viņš negribēja man aizdot naudu. Un toreiz tevi vēl labi arī nepazinu.

Saķeramies rokās, un tā abi ejam. Bet Mundeks pastāsta, ka arī viņam patīkot viena meitene.

— Viņa vienmēr ir tik skumīga!

— Bet mana Mārīte laikam jautra.

Uz tilta mēs vairs nerunājam. Tikai vēlāk ieminējos:

— Vai tu nedusmojies, ka toreiz tā par tavu tēti pateicu?

Domāju, ka viņš nedzirdēs, jo tieši šajā brīdī garām brauca kravas automobilis. Milzīga armijas mašīna, kāpurķēdēm neganti žvankstot. Tajā sēdēja trīs karavīri. Bet šoferis bija privātais. Kāpēc — es nezinu. Viens no karavīriem turēja suni. Ar priekšķepām suns bija atspiedies pret mašīnas malu, un galva tam kratījās. Dzīvnieks izskatījās ļoti nobijies.

Taču Mundeks bija dzirdējis.

— Nē, es nedusmojos, — viņš teica. — Tikai tu vairs tā nerunā. Tas ir sāpīgi. Lai kāds būtu tētis, tomēr tētis paliek tētis. Visi tā kā tā zina. Taču nepatīkami, ja kāds saka acīs.

— Es negribēju tevi aizskart, — es teicu. — Man tāpat vien paspruka.

— Es jau zinu, — Mundeks piekrita.

Un tā mēs ar Mundeku atkal esam draugi. Es atnesīšu un parādīšu viņam kartīti.

Es izlūdzos piedošanu un pastāstīju savu noslēpumu, lai draugs nedomātu, ka tikai par viņu es gribu visu zināt. Un uzaicināšu arī pie sevis mājās.

Ir tik jocīgi, ka pieaugušie mums vienmēr liek nolūgties. Tikko kas atgadījies, tūlīt:

«Ej nolūdzies!»

Nebaidieties. Ja redzēšu, ka man nav taisnība, es atvainošos, tikai drusku vēlāk. Gan es pratīšu izvēlēties piemērotu brīdi! Citādi liekulība un meli vien iznāk.

Bet Mārīte tik jocīgi uzrakstījusi:

«Mīļo brālēn.

Esmu Viļņā, bet skolā neeju. Braucām visu nakti. Es saaukstējos. Skūpstu tevi 1 000 000 000 reižu. Tevi mīlot, Marija.»

Man kauns to rādīt Mundekam.

Skolotāja lika aprakstīt pastaigu parkā. Sacerējumā jābūt četrām daļām: ceļš līdz parkam, uzturēšanās parkā, mājās iešana un noslēgums.

Mani viņa uzslavēja, ka es esot labi uzrakstījis.

Mans sacerējums bija šāds:

«Todien bija jauks laiks. Skolotāja veda mūsu klasi ekskursijā. Gājām pa dažādām ielām. Abās pusēs augsti nami. Visur dzīva kustība. Pa sliedēm braukā tramvaji, bet tāpat pa bruģi — takši, pajūgi, vezumi un tā tālāk. Gājēji steidzas, bet ielu stūros stāv policisti.

Parkā mēs visādi rotaļājāmies. Visapkārt sniegs. Koki kaili, jo lapas nobirušas. To galotnes paceļas augstu gaisā. Parkā nav vēsturisku pieminekļu, bet vasaru aug zāle. Krūmi tad klāti ar leknām lapām.

Mājup mēs atkal gājām pa dzelzs tiltu. Skatījāmies uz ledu. Un visu ceļu turējāmies pāros.

Ekskursija uz parku bija ļoti jauka, jo visu laiku spīdēja saule. Un parkā mēs visādi rotaļājāmies.»

Sacerējumus rakstīt ir pretīgi, jo tajos nekad nesaka patiesību, tikai tā, kā skolā liek.

Mārīte saaukstējusies un bijusi slima. Viņa varēja grūti sasirgt, bet es neko nezinātu. Varēja pat nomirt, jo bērni jau arī mirst. Es priecājos, ka viņa atrakstījusi, taču patiesībā esmu ari noba-žījies.

Kāpēc viņa vispār atbrauca uz šejieni?

Agrāk zināju vienīgi 'to, ka Viļņā man ir krustmāte. Varbūt tiku arī ko dzirdējis par viņas bērniem. Varbūt kādreiz pat pieminēja Mārīti. Un tad es pēkšņi viņu ieraudzīju.

Kāpēc tā notika? Kāda man patiesībā gar šo meiteni daļa?

Viņa taču ir tikai attāla radiniece, nez kādas tur pakāpes māsīca?

Bez tēvoča iejaukšanās mēs nebūtu pat vārda pārmijuši; kad Mārīte atnāca atvadīties, es varēju atrasties skolā, un tad nebūtu vairs viņu pat redzējis.

Varbūt saplēst kartīti un visu izbeigt?

Kāpēc man viņas dēļ mocīties? Kāpēc domāt par viņu? Kāpēc raizēties — vai viņa vesela, vai viņai nav atgadījies kas ļauns?

Tā kā tā atbildes neuzrakstīšu, jo man nav naudas.

Taču nē — iedeva gan.

— Ņem, palaidni, — tētis teica, pasniegdams man zlotu. — Nopērc, kas vajadzīgs, vai aizej uz kino.

Bet māmuļa iejaucās:

— Ai, nedod puikam naudu, tā pavedinās uz blēņām!

Es paņēmu kaut kā muļķīgi — tūļādamies. Tik pēkšņi tas notika!

Tēvs tieši tajā brīdī skaitīja naudu. Viņam iznāca vai nu trīsdesmit viens vai četrdesmit viens, vārdu sakot, — pāri apaļam skaitlim bija viens zlots. Bet es grozījos turpat tuvumā. Un tā viņš lieko zlotu atdeva man. Pavisam necerot.

Kad es to paņēmu, man kļuva tēva žēl. Viņam taču naudas maz, bet bērni prasa lielus izdevumus. Pašam no daudz kā jāatsakās, lai nopirktu mums mēteli vai zābaciņus. Un tad vēl pārtika, skola un viss cits. Un piedevām vēl liekas raizes un nepatikšanas, ja es slikti mācos.

Kad es gribēju atkal būt bērns, pavisam aizmirsu, ka pats neko nepelnīšu un būšu tikai par slogu.

Taču nē, bērni nepavisam nav liekēži. Viņu darbs ir skola. Tiesa — mums vairāk brīvdienu, bet šajā laikā atpūšas arī skolotāji. Mums jānopūlas grūtāk nekā viņiem, jo bērniem viss ir nesaprotams un jauns.

Un tad vēl runā, ka bērni neko nedarot, — tikai veltīgi maizi ēdot!

Kad es gribēju atkal būt mazs, pavisam aizmirsu, cik grūti, ja pašam nav savas naudas. Kādu nebrīvības sajūtu tas rada!

Piemēram, man ir slikts lineāls. Kāds to izrobojis. Atstāju uz sola, pēc brīvstundas atnāku atpakaļ — tā vairs nav. Meklēju, līdz atrodu pavisam citā solā. Bet malas jau vienos robos. Taisnu līniju ar tādu vairs nenovilksi: zīmulis ķeras un lēkā. Ir jau arī lineāli ar metāla apmalītēm, taču tie dārgi. Bet mūsējie kā par spīti no mīksta koka.

Ja aizmirsīsies un ar lineālu noblīkšķināsi pa solu, tūlīt iesitīsi mazāku vai lielāku robu.

Un tā mums ik uz soļa atgadās dažādas likstas. Reizēm pat kas pazūd, taču jāklusē. Ja sūdzēsies, skolotāja tūlīt noteiks:

«Uzmani savas mantas.»

Bet kā lai to izdara, ja starpbrīdī nedrīksti uzturēties klasē? Un nevar jau arī vienmēr tikai sargāt savas lietas.

Tagad man ir vesels zlots. Taisni kā no debesīm nokritis.

Nopirkšu Mārītei kartīti. Atdošu Bončkevičam parādu. Nokārtošu visu ar Lāčuku. Iegādāšos vēl vienu lineālu. Varbūt arī jaunas kurpju saites? Lai nebūtu no māmuļas jādzird pārmetumi, kad vecās pārtrūkst. Ja Mundekam būs kāda vajadzība, aizdošu arī viņam.

Būtu labi aiziet uz kino. Taču kā lai to izdaru? Pats iešu, bet Mundekam noklusēšu? Ja pastāstīšu, ka esmu gājis viens, draugs jutīsies aizvainots.

Tā zlots liekas vesela bagātība. Bet kad sāc rēķināt, izrādās, ka nekas liels nesanāk.

Un pieaugušie vēl domā, ka bērni ir vieglprāši. Protams, tādi atgadās gan mūsu, gan arī pieaugušo vidū. Kāpēc Mundeka tēvs izšķiež naudu šņabim? Ir visādi cilvēki. Dažs nočiepj tēvam un iet tērēties. Iestāsta, ka vajadzīgas burtnīcas, bet nopērk šokolādi. Aizņemas un neatdod. Pazaudē, jo kabata caura. Vai arī izmet, ņemot mutautiņu. Bet cits pērk tikai nepieciešamo. Ilgi taupa, liek grasi pie graša, līdz var nopirkt dāvanu tētim vai arī kādu dārgāku mantu.

Gājām ar Mundeku pameklēt kādu skaistāku

kartīti. Eņģelis Mārītei jau ir. Neaizmirstulītes viņa atsūtīja man pati. Skatlogā redzējām vienu, kurā attēloti zēns un meitene, bet es sakaunējos, jo iznāk — es un viņa.

Vieglāk būtu, ja varētu ieiet veikalā. Bet tas ir nepatīkami. Tā vien uz tevi noskatās, lai tu ko nepaņemtu, nesaņurcītu vai nenotrieptu. Un viss tādā steigā. Neļauj lāgā apskatīties. Tikai skubina:

«Nu, ātrāk!»

Un redzams, ka gaida, lai drīzāk ejam prom. Jo bērns iepirksies tikai par grašiem, tāpēc nekāda peļņa no viņa nav gaidāma.

Pieaugušie gan arī dažreiz neko lielu nepērk. Tomēr viņiem ļauj pāršķirstīt visus albumus. Šodien viņam vajadzīga tikai atklātne, taču rīt varbūt nopirks ko vairāk. Bet kāds labums no mums, ja kabatā pāris grašu?

Atmaksāju Bončkevičam parādu. Kamēr man nebija naudas, es neiedrošinājos ar viņu runāt.

— Šeit tavi desmit graši, ko aizdevi man pienam.

— Es taču teicu, ka tos tev uzdāvinu.

— Man nevajag. Ko dara Lāčuks?

— Kas tad šim darāms?

It kā izvairās no atbildes. Varbūt vecāki neatļāva? Un viņš sunīti izmetis uz ielas?

— Vai Lāčuks ir pie tevis?

— Kur citur šis lai būtu, ja tu viņu izsviedi?

— Es nemaz neizsviedu, tikai atdevu tev.

— Bet ja es nebūtu ņēmis?

— Varbūt es atdotu kādam citam.

— Tu domā, ka tā jau atļaus nest suni uz mājām?

Man sametas dusmas, ka viņš tik augstprātīgs.

Un saku:

— Kāpēc lai neatļautu?

— Bet tev taču neatļāva?

— Es nemaz neprasīju.

Esmu noskaities par to, ka viņam visu tik viegli atļauj. Bet es dzīvoju vēl arvien vientulībā, jo suns ir cilvēka draugs.

Apzinos, ka skaudība ir nekrietna īpašība. Bet kā lai no tās izsargājas, ja citam tik laba dzīve, bet viņš pat neprot to novērtēt?

Taču interesanti būtu redzēt, vai Lāčuks mani pazītu. Tāpēc noriju aizvainojumu un saku:

— Vai es nevarētu uz viņu kādreiz paskatīties?

— N-nu, kad atnāksi, tad parādīšu.

— Un varbūt uz kādu dienu paņemt pie sevis mājās?

— O-o-o, tūlīt tev visu! Kas mans, tas mans. Un vai viņš tev maz ies līdzi?

— Kā tu to zini? Varbūt nāks?

— Viņš jau pieradis pie manis.

— Nu, tad paturi viņu!

— Protams. Paturēšu arī.

Es eju prom. Ko veltīgi muti dzesināt? Tā kā tā nesapratīs.

Cilvēki gan runā cits ar citu, taču katrs jūt savādāk. Tāpēc viņi nespēj saprasties.

Tagad man palicis tikai Mundeks.

Mēs allaž turamies kopā.

No rītiem satiekamies un kopā ejam uz skolu.

Starpbrīžos kopā.

Un kopā uz mājām.

Tikai viņš man vēl palicis.

Bet varbūt nav labi tā domāt.

Man taču ir tētis, māmuļa, Irēnlte.

Biju vēl arī aizmirsis, ka toreiz, kad Mārīte atnāca atvadīties, mēs pūtām no galda ritenīti. Uz tā vāļājās sīks ratiņš — no pulksteņa vai kā cita. Un Mārīte teica:

— Kurš tālāk aizpūtīs?

Un viņa sāka pūst uz vienu pusi, bet es uz otru. Arī Irēnītei atļāvām pāris pūtienu.

.

PELĒCĪGĀS DIENAS

Jau otro reizi zēniem pazudusi cepure.

Sacēlās liels tracis.

Visvairāk otrā klasē. Jo tur zūd grāmatas un burtnīcas.

Nolēma visus pārmeklēt.

Skolotāji saka, ka tas apkaunojot visu skolu.

Katrs uzskaita, kas kuram pazudis, un skolotāja pieraksta.

Man nekas nav paņemts. Pazudis gan dzēšamās gumijas gabaliņš, pavisam sīka drupača. Kādai nedējai vēl būtu pieticis. Bet es pats nezinu, kur esmu to pazaudējis: varbūt skolā, varbūt uz ielas, varbūt mājās. Taču daži noskaitīja tik daudz, ka likās — skolā ir tikai zagļi. Ja kāds ko nomētājis, iedevis citam un aizmirsis, — visu noskaitīja, tā ka skolotāja tikko paspēja pierakstīt. Viens otrs laikam arī samelojās. Jo Pancevičs, piemēram, teica:

— Kāpēc tu nesaki, ka tev kas paņemts? Varbūt skola mums atlīdzinās?

Likt atdot to, kas patiesībā nav zudis, taču ir vēl sliktāk nekā zagt. Nekrietnelis tāds!

Protams, ir tādi, kuri vienmēr ko pazaudē. It kā viņiem galvas uz pleciem nebūtu. Nomet, kur pagadās, bet pēc tam neatceras. Aizdod un piemirst. Viņu dēļ arī mēdz sacīt, ka bērni esot aizmāršīgi. Taču visļaunākais, ka viņi vēlas, lai visi būtu tādi paši. Ja kāds negrib otram aizdot, tūlīt sākas:

— Egoists — skopulis — mantrausis.

Reizēm taisni dusmas — kolīdz ierauga, tūlīt:

— Dod un dod.

Un vēl piedraud:

— Liec aiz auss, gan tu nožēlosi! Pagaidi vien — gan es atcerēšos! Dots pret dotu! Gan tu pats kādreiz lūgsies!

Bet jāaizņemas mums biežāk nekā lielajiem. Šis vai tas jāiegādājas, taču — ko lai dara, ja mājās nedod?

Nereti vainīgi ir vecāki, bet bērnam jācieš. Tomēr visļaunākais, ka tev netic. Pieaugušajam, ja viņš ir godīgs cilvēks, visi uzticas, taču pat viskārtīgākais bērns bieži tiek turēts aizdomās.

— Man vajadzīga pape.

— Atkal jau pape? Nesen taču kā pirki?

Tādi jautājumi sāp. Vai tad es nopirkto būtu apēdis?

Pieaugušajiem pašiem ir sava nauda, un viņi vajadzīgo vienkārši nopērk. Bērnam iedod it kā aiz žēlastības. Viņam jāgaida, līdz vecāki ir labā omā, jo citādi nāksies dzirdēt skarbus vārdus.

Bērnam vajadzētu saņemt mēnesī nosacītu summu — lai stingri zinātu, cik naudas pašam ir, un iemācītos ar to iztikt noteiktu laika sprīdi. Bet parasti mums nav nemaz vai arī ir par daudz. Tas pieradina pie izšķērdības un diedelēšanas. Jo

bērns spiests tīšām lišķēties, lai izlūgtos to, kas viņam vajadzīgs.

Tiesa — mēs naudu pazaudējam. Vai ari kur aizmirstam. Pieaugušajiem ir plašas kabatas un atvilktnes, kurās neviens neielūkojas. Viņi iet lēnā gaitā, maz kustas. Un taču ar visu to reizēm ko pazaudē vai aizmirst.

Ja mēs esam centīgi, visu zinām un ielāgojam — neviens par to nerunā, neredz mūsu uzcītību, neievēro piepūli. Bet, ja kur samisas, tūlīt saceļ brēku.

Teātros ir garderobisti un drēbes izsniedz pret numuriņu. Kā lai tur ko pazaudētu? Bet skolā katrs pats uzkar savas virsdrēbes, katrs pats paņem. Turklāt vēl steigā. Trīs simti skolēnu savas drēbes uzkar kārtīgi, bet daži nomet pa roku galam. Taču neviens nepiemin trīs simti kārtīgos, toties jo skaļāk gaužas par bērnu nevīžību. Un tā iznāk, ka visur, kur ir bērni, mūždien notiek nejēdzības. It kā cilvēkam pieaugot, viss pats no sevis kļūtu citādāk.

Un tā uz katru atzinīgu vārdu mums jādzird tūkstoš pārmetumu. Katram cildinājumam seko simt bārienu un draudu. Līdz beidzot paši vairs nezinām, pēc kā īsti tiekties, no kā piesargāties.

Ja nemitīgi tieci apvainots, pazemots, aizdomās turēts, bārts un sodīts, tad galu galā vairs nav nekādas patikas censties, jo tā kā tā viņiem pa prātam neizdarīsi. Vai pat rodas spītība:

— Lai pakliedz vten — ko šie man izdarīs?

Un pūlies tikai izvairīties no viņiem, turēties pēc iespējas tālāk, retāk saskarties. Ja vien nerodas neatliekama vajadzība.

Ja kas gauži sāk sāpēt, bez pieaugušajiem neiztiksi. Bet, ja liksta nav nekāda lielā — acī kas iebiris vai tamlīdzīgi, — tad labāk lai palīdz kāds no biedriem, jo pieaugušie tūlīt liek manīt savu pārākumu:

«A-ā, tas tāpēc un tāpēc.»

It kā mēs paši neko nesajēgtu.

Vai arī mēs esam spiesti par kādu sūdzēties. Tas notiek reti — vienīgi vislielākās nepieciešamības gadījumā.

Bet arī tad bīstamies, ka tiksim ar asiem vārdiem noraidīti.

Taču padomājiet paši: savus noziedzniekus jūs liekat cietumā, bet mūsējie brīvi staigā apkārt.

Un tā mēs dzīvojam blakus un tuvā saskarē, taču katrs savu dzīvi.

Lai tikai bērns ar mīlas pārpilnu sirdi pamēģina jums tuvoties, tūlīt sāksies aizdomas, ka viņš ir lišķis un grib ko izkaulēt.

Bet mēs vairs nesaprotam, kas atjauts un kas aizliegts, nezinām ne savas tiesības, ne pienākumus. Jo visur redzam patvaļu.

Es gribēju atkal būt bērns, gribēju atbrīvoties no pieaugušo cilvēku pelēcīgajām raizēm un nedienām, bet esmu iemantojis bērna bēdas, kurās nav mazāk sūruma.

Lai jūs nemaldina mūsu smiekli.

Ielūkojieties mūsu domās, kad savā nodabā ejam uz skolu vai atgriežamies mājās, kad mierīgi sēžam stundās, kad pusbalsī vai čukstus sarunājamies, kad vakaros guļam gultā.

Citas raizes, taču ne mazākas, turklāt vēl asāk izjustas. Un vēl lielākas, vēl dziļākas bēdas.

Jūs tikai esat norūdījušies ciešanās un padevībā liktenim, bet mēs vēl dumpojamies.

Liels būdams, es vienkārši baidījos no zagļiem. Bet tagad man arī vēl sāp, ka viņi zog.

— Kāpēc viens cilvēks atņem otram? Kā tā var?

Mēs bēdājamies par to, ka pasaule nav labi

iekārtota.

— Ko tur lai dara, — es mēdzu sacīt, kad vēl biju liels.

Bet tagad es negribu un nespēju samierināties ar netaisnību.

Cepure neatradās. Mums visiem par to jāsamaksā. Tāpēc mājā jāizstāsta. Bet tur sāks noniecināt skolu:

— Zagļi vien jums ir.

Vai arī:

— Ko dara skolotāji? Kāpēc viņi nepielūko?

Bet tas jau atkal ir netaisni. Kāpēc skola vainīga? Skolotāji taču nevar visus uzmanīt.

Visļaunākais tomēr tas, ka viens nekrietnelis var sagādāt visiem tik daudz raižu un nepatikšanu.

Mundeks mani gaida, bet es nevaru atrast mēteli. Meklējam abi.

Skolas apkalpotājs tūlīt brūk virsū:

— Ko jūs tur ošņājat?

Es paskaidroju:

— Mēs neošņājam. Manu mēteli kāds uzkarinājis citur.

— Kas nav bijis, tā arī neatradīsi, — apkalpotājs norūc.

— Es taču bez mēteļa nevarēju atnākt!

Bet viņš:

— Piķis jūs sazina!

Un pēc brītiņa:

— Nu, atradi? Redzi: kur uzkarināji, tur arī karājas.

Es atbildu:

- Ja neesat redzējis, tad nevajadzētu tā runāt.

Viņš savukārt:

— Neesi tik pārgudrs, ka nedabū vēl pa ausi!

Cik daudz laika vēl paies, iekāms bērnus ne tikai

mitēsies sist, bet arī draudēt viņiem ar sitieniem. Jo tagad iznāk tā, ka tikai aiz žēlastības mūs neaiztiek.

Atceļā Mundeks atkal runāja par savu tēvu.

— Tu laikam domā, ka mans tētis ir žūpa un dauzoņa? Mums blakus viens tāds dzīvo. Visādi ālējas. Vienreiz ieradās pat policija. Kad pārnāk, sāk sist sievu un bērnus. Noblīkšķ vien, bet pēc tam šņuksti un raudas. Tad ņem vēl un dauza traukus. Un auro: «Tas viss mans, sviedriem vaigā esmu to sapelnījis. Ja gribu, varu sadauzīt, sasist, sadedzināt.» Bet bērni lūdzas: «Tētiņ, tētiņ.» Ja man būtu tāds tēvs, es nez ko izdarītu. Bet manējais tikai nevar daudz turēt: izdzer dažas glāzītes un jau pilnā.

— Bet kāpēc viņš dzer?

— Es nezinu. Laikam pieradis. Es gan ne dzeršu, ne pīpošu. Kāda jēga rīt indi? Jau mutē svilina — izdedzina kuņģi un asinis. Es kādreiz pamēģināju papirosus. Bet viens puika pateica, lai ievelku dūmu un izpūšu cauri kabatas lakatiņam. Uz tā palika dzeltens un smirdīgs traips. Ja es būtu karalis vai kā citādi tiktu pie varas, tad slēgtu visus krogus un dzertuves. Ja dzeramo nekur nevarētu dabūt, tad arī nežūpotu.

Gabaliņu gājām klusēdami.

— Asinīs ir kādi ķermenīši, kas uzņem gaisu. Cilvēks tik savādi iekārtots. Neviena mašīna nav tik sarežģīta. Ja pulksteni neuzvilksi, tas apstāsies. Bet cilvēks — simt gadu bez uzvilkšanas! Avīzēs bija rakstīts, ka viens vecītis nodzīvojis simt četrdesmit gadu.

Mēs sākām pārspriest, kādus vecīšus katrs no mums pazīst. Un pēc tam par veterāniem, kuri atceras sacelšanos.

— Vai tu gribētu būt veterāns?

— Nē, — viņš ātri atbildēja. — Es gribētu, lai man būtu piecpadsmit vai divdesmit gadu.

— Tavi vecāki tad varbūt būs jau miruši, — es piezīmēju.

Mundeks brīdi padomāja, pēc tam skumji piebilda:

— Labāk lai paliek tā, kā ir.

Atsveicinoties sadevāmies rokās un saskatījāmies. Bet skuķi vienmēr bučojas — pat tad, ja nav nekādas lielās draudzenes. Mēs, zēni, esam patiesīgāki. Bet varbūt arī viņām tikai tāds ieradums?

Un kas tālāk?

Tāpat vien. Dažādas stundas.

Vingrošanas skolotājs mums ierādīja jaunu rotaļu. Visi sadalās divās grupās. Novelk robežsvītru. Daļa nostājas vienā pusē, daļa — otrā. Un mēģina cits citu pārvilkt pāri — it kā gūstā. Lai viena puse tādā kārtā uzvarētu otru. No sākuma rotaļa īsti nevedās, jo daži labprātīgi ļāvās pārvilkties, gribēdami būt kopā ar pretējo pusi. Vai arī kādu pārvelk, bet viņš raujas laukā un tiepjas, ka

drīkstot iet atpakaļ. Taču vēlāk gāja jau labi. Un visiem bija interesanti.

Mēs lūdzāmies, lai ļauj mums turpināt rotaļu līdz stundas beigām, līdz zvanam, taču skolotājs nez kāpēc nebija ar mieru.

Manuprāt, vajadzētu izvēlēties dažas spēles, kas visiem patīk, un tās arī spēlēt. Ja bērni gadu gadiem spēlējuši sunīšus, čižikus, klases, laptu un tagad vēl futbolu — kāpēc lai viņiem tas uzreiz apniktu? Bet tad pēkšņi sāk mācīt katrā stundā ko jaunu. Mums tas nemaz nepatīk, jo lāgā iemācījušies vēl neesam nevienu. Pavirši kaut ko esam apgrābstījuši, taču dziļākai apguvei vajadzētu spēlēt nedēļām ilgi, lai iemanītos pārvarēt visas grūtības, ievingrinātos visos paņēmienos un viltībās.

Pieaugušie nez kāpēc domā, ka bērniem nemitīgi vajadzīgs kas jauns. Piemēram, arī pasakas.

Ir jau gan arī tādi, kas drīz vien sašķiebs skābu seju:

— E-ē-ē, tas jau zināms, veca lieta.

Tāpat apvaicājoties, kā tas un tas patīk, kāds arvien savaibstīsies un sacīs, ka viņam nav interesanti un vajadzētu ko citu.

Taču labu pasaku vai interesantu stāstu mēs varam klausīties daudz reižu. Tāpat kā pieaugušais vairākkārt iet noskatīties vienu un to pašu teātra izrādi. Bērni ar uzslavām gan ir skopāki, bet iedziļināties kādā lietā arī viņiem patīk.

Varbūt tāpēc, ka skolā viss tiek trenkts tādā ātrumā, it kā no kāda bēgot.

Vingrošanas stunda bija interesanta.

Bet rēķināšanas stundā ieradās inspektors.

Mēdz sacīt, ka vajagot censties arī tad, ja ne-

viens to neredz, ka mūsu pienākums — labi mācīties arī bez paskubinājuma. Tomēr pieaugušie paši bieži vien to neievēro.

Kad ierodas inspektors, visi kļūst rosīgāki. Pat direktors. Un skolā tāds kā svinīgāks noskaņojums. Bet, no kā viņi baidās, nav saprotams, jo inspektors ir lādzīgs, ļoti patīkams, gluži tāds pats kā citi cilvēki.

Viņš man lika aprēķināt bultas ātrumu. Bet Drozdovskis izbīlī nav lāgā sadzirdējis un jautā:

— Gultas?

Mēs domājām, ka inspektors saskaitīsies un skolotāja vēlāk uz mums dusmosies. Bet viņš tikai smejas:

— Tu par gultu vien domā. Laikam jau būsi liels miega pūznis.

Sāka smieties visa klase, taču Drozdovskis atbildēja labi.

Arī skolotāja mūs uzslavēja. Un stunda pagāja ļoti patīkami.

Skolotājai bija vārda diena. Pieturējās nikns sals, bet mēs nospriedām izrotāt klasi ar priežu zariem. Taču no tā nekas neiznāca. Tad sadomājām pasniegt viņai apsveikumu, bet sastrīdējāmies, un tā izjuka arī šis nodoms. Apsveikumam vajadzēja būt kopīgam: viens sacerētu tekstu, bet citi parakstītos. Katram vajadzēja iemaksāt piecus grašus. Bet kurš pirks papīru? Un ko īsti rakstīt? Tā arī neko nesagudrojām. Uzzīmējām tikai pāris bildīšu un nolikām uz galda. Bet uz tāfeles uzrakstījām:

«Apsveicam savu skolotāju.»

Gribējām vēl piemetināt:

«Novēlam daudz laimes un veselību.»

Pat:

«Staltu laulāto draugu.»

Un vēl dažādas muļķības. Taču mēs neļāvām tās rakstīt. Un vajadzēja arī pasteigties, lai starpbrīdī pagūtu visu izdarīt.

Skolotāja izlasīja un pasmaidīja. Varēja redzēt, ka viņa ir iepriecināta, jo neko neatprasīja, tikai lasīja priekšā. Viņa bija atnesusi grāmatu «Mūsu mazulītis» un visu stundu lasīja.

Tas bija jauks un bēdīgs stāsts.

Nepatika vienīgi, ka skolotāja laiku pa laikam pārtrauca lasījumu, lai pati ko piebilstu vai paskaidrotu. Ja klausās, viss tik labi saprotams. Un, ja kas nebūtu īsti skaidrs, vēlāk taču paši piedomāsim klāt.

Un vienmēr arī atrodas kāds, kam patīk uzmākties ar visādiem jautājumiem, bet citi skaišas par traucējumu. Reti tas notiek aiz patiesas intereses, bet vairāk dižošanās pēc — raugi, es nesaprotu, bet esmu apzinīgs un pūlos noskaidrot.

Ja nav nekā interesanta, lai paskaidro un pārtrauc — 'tā stunda ātrāk paiet. Bet kad esam aizrāvušies, tad baidāmies, ka skolotāja nepagūs. Un, ja kas arī paliek līdz galam nesaprasts, iznāk vēl noslēpumaināk.

Tomēr skolotāja paspēja izlasīt visu stāstu un vēl pirms zvana pateicās mums j)ar apsveikumu.

Es sapratu, kāpēc. Stundas sākiimā viņa baidījās, ka varētu sacelties kņada un tad izjuktu lasīšana. Skolotāji baidās no svētku noskaņojuma klasē, no katra prieka un jautrības uzplūda. Tas tik nelādzīgi, taču, acīm redzot, citādi nedrīkst.

Vēl dažas reizes parotaļājāmies, un tie tad arī

bija visi nedēļas prieki. Bet raižu — mazu un lielu — bez sava gala. Daļa pašam personīgi, pārējās — citiem līdzi jūtot.

Mums, bērniem, nākas daudz ciest citu dēļ-. Jo mums žēl savu biedru un sāp, ja kādam grūti klājas.

Skolotājs Hesam saplēsa gandrīz pilnīgi jaunu burtnīcu. Hess bija nevīžīgi uzrakstījis; patiesībā nevarētu sacīt, ka nevīžīgi, bet sasteigti, jo viņam ir slima māte un mājās daudz darba. Viņš negribēja uzdevumu atstāt pavisam nedarītu, jo baidījās, ka skolotājs dusmosies. Bet iznāca vēl sliktāk. Skolotājs patiešām saskaitās un pārmeta:

— Skolēns, kurš nekauņās savam skolotājam iesniegt tādu triepumu ...

Un saplēsa gandrīz pilnīgi jaunu burtnīcu.

Mēs ar Hesu neesam nekādi lielie draugi. Viņš sēž citā solā. Es reti viņu redzu, un mēs gandrīz nekad nesarunājamies. Draiskulībās un rotaļās viņš ir pārāk neapvaldīts. Un dzīvo arī laikam galīgā trūkumā.

Biju izbrīnījies, redzot viņu tagad pirmo reizi raudam. Viņam patiešām plūda asaras. Pēc tam viņš atkal sēdēja sabozies.

Palūkojos uz viņu vienu, otru reizi un starpbrīdī piegāju aprunāties.

Kad es pats biju skolotājs, nevarēju vien nobrīnīties, redzēdams, ka ap skolēnu, ko es biju taisnīgi vai arī pārsteidzīgi sodījis, tūlīt sapulcējas bariņš viņa biedru, runā ar cietušo, mierina. Pat vissliktākais atradīs sev it kā sabiedrotos vislabāko vidū. Pret mani.

Es piekodinu:

— Nesarunājieties ar viņu, roku nesniedziet!

Taču viņi rīkojas pretēji.

Bet tagad es sapratu.

Skolotājs tikai apsūdz. Bet vajadzīgs arī kāds, kas aizstāv. Jo labi zināms: ja sodītais arī neko nesaka, viņš sevis labā tomēr varētu ko pateikt. Pieaugušo cilvēku pasaulē pat visbriesmīgākajam noziedzniekam tiek iecelts aizstāvis.

Nevīžīgi uzrakstījis jaunajā burtnīcā! Tas tik savādi! Pat vislielākais slaists un sliņķis sākumā arvien cenšas.

Bet kāds tur brīnums?

Māte Hesam slima. Arī agrāk viņš ne visai glīti rakstīja, bet tagad vēl sliktāk. Ir tādi, kuriem nav labs rokraksts, lai kā viņi pūlētos. Un ja nu vēl papīrs lētajā burtnīcā slikts vai spalva veca, tinte bāla, dzēšlapa ķēpā?

Man tieši šajā laikā bija jauna burtnīca. Atdevu to viņam. Hess ļoti nopriecājās un teica, ka nebūtu varējis tēvam lūgt, jo tas slims un mājās viņiem ejot grūti.

Agrāk Hess mani reizēm bija aizticis, bet tagad zināju, ka viņš vairs tā nedarīs. Lai arī mēs nebūtu nekādi draugi, nelaimē tomēr biedram jāpalīdz.

Otro reizi aiz līdzjūtības man iznāca ciest šādā gadījumā:

Jaunā skolas ārste Krūkām kreklā atrada uti. Un tad sāka strostēt. Gan viņu, gan arī mūs citus. Par to, ka zēni nemazgājoties, ķetnām uzaudzējuši garus nagus, netīrot kurpes.

(Jā, bērniem ir ķetnas, bet pieaugušajiem — rokas.)

Būtu pateikusi, ka vienam atrasta uts. Bet kāpēc

nozākāt visu klasi? Un kāpēc nelaimīgo tā kaunināt, līdz viņš sāk raudāt? Var taču katram gadīties. Varbūt uts viņam ielīdusi no kāda cita. Mēs taču saskaramies ar dažādiem cilvēkiem. Paši sēžam kopā. Un ari mēteļus sakarinām gubā. Un ja nu mājā ir netīrīgs piedzīvotājs? Tāpat sētā vienmēr rušinās mazi bērni.

Bet nē — tūlīt izsmiekls un ņirgāšanās. Nozākāja pat mūsu māmuļas, lai gan viņai nebija gluži nekādu tiesību to darīt.

Bet lišķi, cenzdamies šai izdabāt, vēl piebalso. Sākas smiekli. Ņirdzīgi smiekli par cita bēdām.

Mēs netīrot kurpes? Labi — taču tad vajadzīga suka ziedei, pati ziede un vēl suka spodrināšanai. Bet ko lai iesāk, ja sukām sari izbiruši un pāri palicis tikai koka kāts? Un par mazu ziedes kārbiņu jāmaksā divdesmit grašu. Pāris reižu izdosies kurpes nospodrināt ar siekalām, bet pēc tam ir vēl sliktāk un pat ziede daudz vairs nepalīdz.

Ne jau visās lietās mums pašiem noteikšana! ...

Taču visļaunākais, ka Mundekam apavi spiež. Viņš noberzis jēlas kājas un klibo vēl vairāk. Arī es esmu izaudzis no mēteļa, bet viņam pavisam slikti.

Mundekam bail vecākiem ieminēties par kurpēm, jo sāksies brēka — mājnieki gribējuši lielākas, taču jau šīs viņam likušās par vaļīgām.

— Nesaprotu, kas noticis. Laikam cilvēks aug joņiem. Iepriekšējās novalkāju, un vēl tās bija par lielām. Tolaik man kājas nemaz neauga, bet tagad pusgadā esmu iedzīvojies tādos stabos, ka taisni briesmas. Viss par mazu. Nevaru pavingrot, šuves strikšķ vien, un baidos, ka tās pārplīsīs. Skolotājs

kliedz, ka es nenoliecoties, kārtīgi rokas neizstiepjot, kā pienākas — nesoļojot. Būtu paskatījies, kādas man drēbes.

— Bet ko tu darīsi? — es jautāju.

— Pats nezinu ... Ja nemaz vairs nevarēšu valkāt, mājinieki paši ievēros. Lai tad notiek kas notikdams. Brēka jau būs, var arī iekaustīt. Bet vai tad tā mana vaina, ka es augu? Kad šis augšanas posts reiz beigsies!

Pēc tam parunājām par dzirdētām valodām, ka kucēns pārstājot augt, ja to dzirdinot ar degvīnu. Varbūt tā radušies arī poniji? Tāds jauks, mazs zirdziņš pērn vadāja cirka afišas.

— Vai tu arī redzēji?

— Skaidrs, ka redzēju.

— Pa Novisvjatas ielu?

— Nē, pa Maršalu ielu.

Visvairāk raižu man sagādā mācības skolā. Esmu aizmirsis, ko pratu, kad biju liels. Jau tagad esmu spiests vērīgi sekot stundām, cītīgi mācīties un sagatavot visus uzdevumus.

Atbildēt man ir tik grūti! Un nekad neesmu drošs, ka zinu. Vienmēr baidos, ka tikai kas nesajūk.

Kad skolotājs nolūkojas uz klasi, lai kādu izsauktu, sirds sāk tā savādi lēkāt. Gluži bailes tās nav, taču nepatīkami. Jūties kā nopratināšanā — vainīgs gan neesi, taču nevar zināt, kas tur īsti iznāks.

Turklāt iznākums ir atkarīgs ne tikai no tevis, bet no visas klases. Ja klase zina un saprot, atbildēt ir pavisam citādi nekā tad, ja pārējie neko nesajēdz un skolotāja ir nepacietīga.

Ja biedrs pateicis kādu aplamību, pēc viņa labi atbildēt jau grūti.

Tāpēc ir tādas dienas, kad ikviens, pat lielākie nejēgas, atbild, kā pienākas, bet ir arī nelādzīgas, kad visa klase šķiet kā apmāta. Ja nu kāds, neko daudz nebēdādams, sāk pats uz savu roku, tūlīt manāms, ka citi nostājas pret viņu, nenovēl viņam nekā laba, gaida, kad viņš cietīs neveiksmi. Un gaiss klasē tad liekas kā sadudzis, kā nedraudzībā samācies.

Jā, ko tur lai dara: nekā es nezinu, nesaprotu un nespēju. Bet vai tad mazāk spējīgiem bērniem šai pasaulē vairs nebūtu vietas?

Skolotāja izsauca mani pie tāfeles. Vajadzēja izlabot atzīmi. Bet galvā viss liekas sagriezies otrādi. Prātā tikai viens:

«Atkal būs cālis.»

Viens otrs ir iemanījies izgudrēm pakrekšķēt vai savilkt dziļdomīgu seju, izlikties pazemīgs un nožēlojams, taču tāds veikli izmanto katru vārdu, ko tam pačukst priekšā. Pats neko nedara, bet gaida, līdz skolotāja ko pasacīs priekšā. Varbūt pēdējā mirklī vēl notiks kāds brīnums, kas viņu glābs?

Katrs meklē izeju, lai izkultos no ķezas. Arī es šā tā izmēģinos. Taču skolotāja visu vēl atceras. Nevaru sacīt, ka viņa apzināti būtu netaisnīga, tomēr mani uzmana.

Citi zēni rāda ar pirkstiem, ka tūlīt būs zvans. Taču tas man neko nedod. Skolotāja var paturēt pēc stundām, un tas ir vēl sliktāk, vai arī neieliks atzīmi, bet šo gadījumu neaizmirsīs.

— Slikti.

Es pats zinu, ka slikti. Un tikai gaidu, vai skolotāja dusmosies vai ari sāks mani izzobot.

Taču notika visjaunākais.

— Kas ar tevi noticis? — viņa pārmetošā balsi ierunājās. — Galīgi esi nolaidies. Stundās tu neklausies, nevērīgi raksti — kļuvis pavisam nevīžīgs. Un te nu ir sekas. Vakar mēs risinājām līdzīgu uzdevumu. Ja tu būtu klausījies...

Visam beigas.

Jā, tik tiešām: esmu nolaidies. Tā ar mums mēdz būt: palaikam nolaižamies, tad atkal labojamies. Bet visam ir savs iemesls. Ja nezina, kas mums galvā rosās un sirdī sāp, tad jau viegli nosodīt.

Visam beigas!

Skolotāja mani vairs nemīl. Un skaišas, ka ir kļūdījusies. Labāk tad jau no paša sākuma būt viduvējam skolēnam, pelēcīgam, neievērotam. Tad ir drošāk — vieglāk — brīvāk. No tevis mazāk prasa, nav tik daudz jāpiepūlas.

Galvu nokāris, es slepšus pablenžu uz skolotāju, jo lāgā nezinu, vai viņai vēl ir manis žēl vai ari jau galīgi mitējusies mīlēt.

Skolotājs nekad nesacīs, ka tu esi viņam mīļš, taču tas tūlīt manāms. Tad viņam pavisam cita balss un cits skatiens. Bet reizēm tā atgrūž, ka sirds vai sastingst.

Tas ļoti sāp, taču neko nevari līdzēt. Tikai dažreiz uzverd sašutums. Vai tad tā mana vaina, ka Baranskis izdomājis muļķīgu joku un no apelsīna mizas iešļāc man acīs sulu? Briesmīgi svilina. Bet es nesaku ne vārda, tikai berzēju acis.

Taču skolotāja tūlīt man pārmet:

— Ko grozies? Seko stundai...

Es jau neiešu tūlīt visu izklāstīt. Tā tomēr nevar.

Vai arī kāds iekniebs tā, ka tu iekliegsies un palēksies. Un atkal esi vainīgs.

Skolotāji neapjauž, cik ļoti mēs baidāmies no tādiem, par kuriem mēdz sacīt: «Klusa cūka dziļu sakni rok.»

Tāds var izdarīt nez ko, un nekas viņam par to nebūs. Gatavā nelaime, ja ar tādu esi sagadījies vienā solā. Vai arī viņš tev sēž aiz muguras. Tad nevari būt drošs nevienu mirkli.

Otru reizi gan bija drusku arī mana vaina.

Stundā sēžu un skatos, bet redzu, ka Ščavin-skim uz muguras uzķēpāti pieci pirksti. Starpbrīdī kāds notriepis delnu ar krītu un uzsitis. Bet Ščavinskis nemaz nenojauš, kas viņam uz muguras.

Bet es gribēju pārbaudīt, vai tā ir labējā roka vai kreisā. Mēģināju no attāluma, taču neviļus pieskāros. Ščavinskis pagriezās. Skolotāja viņam uzsauca, lai sēž mierīgi. Bet tūlīt iejaucās Višņev-skis:

— Ei, kas tad tie par pirkstiem?

Skolotāja brūk man virsū.

Es rādu rokas — tās taču tīras. Tomēr viņa uzbrēc:

— Abi stāviet kājās!

Ilgi stāvēt neiznāca. Bet ne jau tas ir svarīgi. Nepatīkami, ka visu ar mums nokārto kaut kā, uz ātru roku. Ka mūsu dzīve, nedienas un likstas pieaugušajiem ir tikai piedēklis pie viņu patiesajām raizēm.

Ir it kā divas dzīves: pieaugušo — nopietna un

godājama — un mūsējā, par kuru var tikai pasmieties. Kāpēc tāds nonicinājums?

Bērni — tie esot. nākamie cilvēki. Tātad viņi tikai vēl būs un līdz šim nav bijuši cilvēki. Bet mēs taču esam: mēs dzīvojam, jūtam un ciešam.

Mūsu bērnības gadi — tie ir patiesas dzīves gadi.

Kāpēc un kas īsti mums jāgaida?

Vai tad pieaugušie gatavojas vecumam? Vai arī viņi vieglprātīgi neizšķiež spēkus? Vai viņiem patīk noklausīties īgnu veču brīdinājumos?

Pieaugušo dzīves pelēcībā es domāju par krāsainajām bērnu dienām. Es paļāvos atmiņu vilinājumam un atgriezos bērnībā. Bet nokļuvu bērnu dienu un nedēļu pelēcībā. Nekā es neesmu ieguvis, vienīgi zaudējis to rūdījumu, ko sniedz samierināšanās.

Man ir tik skumji! Un slikti.

Es beidzu savu dīvaino stāstījumu.

Notikumi ašā steigā seko cits citam.

Atnesu uz skolu Mārītes atsūtīto kartīti, lai parādītu Mundekam.

Bet Višņevskis izrauj man to no rokām.

— Atdod!

Šis bēg.

— Atdod! Vai dzirdi?

Viņš smejas, pārlec pāri soliem, aizbēg.

— Atdod! Tūlīt!

Viņš vicina ar roku gaisā un pilnā kaklā kliedz:

— Triptihs! Brūtes vēstule!

Izrauju viņam kartīti. Saņurcu. Saplēšu.

Es nepamanīju, ka viens gabaliņš nokritis zemē.

Aiz sāpēm un dusmām biju kā apstulbis.

Bet Višņevskis:

— Paskatieties, puikas! Simt miljonu bučiņu!

Es pieskrienu — un viņam pa ģīmi.

Direktors sagrābj mani aiz rokas.

Jā. Galīgi izlaidies. Tik jauki zīmēja! Arī rakstīja labi. Bet tagad neuzmanīgs. Nemierīgs. Slikti sagatavo stundas. Lai atnāk māte.

— Pagaidi tikai! Pārnāks tēvs no darba, šoreiz vis tev nedos naudu priekš kino!

No visām pusēm pārestības.

Visur nikni vārdi. Pikti skatieni. Ļauni draudi.

Mundeks grib mani mierināt. Es to zinu, taču nevaru apvaldīties. Rupji atgrūžu viņu. Un metu sejā nejēdzīgu apvainojumu:

— Tas viss tevis dēļ!

Mundeks pārsteigts nolūkojas manī.

— Par ko? Kāpēc?

Un viss šīs kartītes dēļ.

Es ienīstu Mārīti. Aitasgalva! Vējagrābsle! Visu nakti lēkātu, acis augšup izvalbījusi!

Žēl, ka viņa tik tālu. Citādi gan es šai parādītu. Sadotu pa ausīm. Lenti notekā iemestu.

Izplēšu zirņu dēstus no podiņa... Un izmetu pa logu. Irēnītei asaras acīs. Viņa jūt, ka noticis kas šausmīgs.

Nekas man nav vajadzīgs. Un neviens.

Lāčuk, kur tu esi?

Nē! Kam man suns? Lai patur Bončkevičs par

procentiem. Pārdevies par desmit grašiem. Lai laiza viņam rokas.

Iznīcināju visu, kas man dāvināts piemiņai. Nošķīros no visas pasaules. Paliku viens.

Māte?

Viņa taču atteicās no manis. Viņai paliekot Irē-nīte. Manis vairs nav.

Atmests. Noziedzies. Nolādēts. Naidā ar visu dzīvi. Visi mani atstājuši. Visapkārt nodevība.

— Dauzoņa. Slikti mācoties.

Arī skolotāja. Un Lāčuks. Un māmuļa.

Uzskrēju līdz pašai jumtaugšai un apsēdos kāpņu galā pie durvīm.

Tukšums manī pašā. Un tukšums visapkārt.

Neko es vairs nedomāju.

No pašiem sirds dziļumiem izlaužas nopūta.

Pa durvju šķirbu pavīd gaismas stars. Parādās rūķītis^ar laternu.

— A-ā!

Glauda sirmo bardu. Un klusē. Gaida.

Izdvešu bezcerīgu čukstu — caur asarām.

— Es gribu būt liels. Vēlos būt pieaudzis.

Acu priekšā man nozibsnīja rūķīša laterna.

Es sēžu pie rakstāmgalda. Kaudzē sakrautas labojamās burtnīcas. Pie gultas noplucis paklājs. Loga rūtis noputējušas. Pastiepju roku pēc pirmās burtnīcas. Kļūda.

Vārdu «galds» kāds uzrakstījis ar «t». Pēc tam «t» pārsvītrots un virsū uzrakstīts «d». Tam savukārt pārvilkta svītra un atkal uzrakstīts «t».

Paņemu zilu zīmuli un uz dzēšlapas velku:

«Gaits» — «galts» ...

Žēl. Taču bērnībā atgriezties vairs negribas ...

JANUŠS KORČAKS UN VIŅA GRĀMATA «KAD ES ATKAL BŪŠU MAZS»

Kā talantīgu jaunatnes rakstnieku, savdabīgu pedagogu, humānu un morāli skaidru cilvēku Janušu Korčaku Polijā cienīja visu viņa mūžu. Taču neviens nevarēja iedomāties, ka lēnīgais, vairāk nekā sešdesmit gadu vecais audzinātājs un literatūras darbinieks savā pēdējā dzīves posmā, kad poju zemē iebruka hitlerieši, pacelsies līdz tādai varonības pakāpei, ka viņa vārdu apvīs leģendāra slava.

Šodien tas jau ir noticis fakts. Par Januša Korčaka dzīvi po]u literatūrā sarakstīts ievērojams skaits lappušu. Aizrautīgā bērnu drauga varonīgajai nāvei veltīta poēma. Izcilais, arī latviešu lasītājiem pazīstamais prozaiķis Igors Neverlijs, kas pats ir Korčaka audzēknis, nesen pabeidzis plašu sava skolotāja darbībai veltītu romānu. Un pat Rietumvācijā pirms dažiem. gadiem skaļu atbalsi guva dramaturga Ervīna Silvenusa luga, kurā poļu pedagoga un viņa audzēkņu nogalināšanas apstākļu iztirzājums izskan kā aicinājums cilvēcei piesargāties no jebkura tumsonības un varmācības spēku uzkundzēšanās mēģinājuma.

Januša Korčaka vienpersonīgais, taču tālab ne mazāk cildenais protests pret necilvēcību visai asu veidu pieņēma jau ar fašistu iebrukuma pirmajām dienām. Šajā laikā viņa pārziņā ir divi bāreņu nami, no kuriem vienā mitinās poļu, bet otrā — ebreju bērni. Sirmais audzinātājs abos strādā ar vienādu mīlestību, bet kad sākas mežonīgā ebreju iznīcināšanas akcija, paliek tur, kur viņa palīdzība visnepieciešamākā, un līdzi saviem audzēkņiem dodas uz geto. Janušs Korčaks gan arī pats cēlies no asimilējušās ebreju inteliģentu ģimenes, taču, kā jau pazīstamam poļu literātam, viņam vairākkārt tiek sagādāta iespēja izkļūt brīvībā. Tā kā šādā gadījumā būtu jāpamet bāreņu nama audzēkņi, Janušs Korčaks noteikti atsakās no šiem priekšlikumiem. Par to, kas sagaida viņu kopā ar bērniem, šajā laikā vairs nav nekādu šaubu. Tomēr pat visnecilvēcīgākajos apstākļos, kad apkārt valda izmisums un nāve, viņš mierīgi dara savu darbu, stāsta bērniem pasakas, kopj slimos, uzmundrina pagurušos, saglabā humora izjūtu. Kādu dienu bāreņu namu ielenc bruņoti fašisti un liek sagatavoties aizbraukšanai. Lai nomierinātu bērnus, Janušs Korčaks paziņo, ka visus pārvietošot uz laukiem. Kopā ar saviem audzēkņiem viņš paēd brokastis, palīdz mazākajiem apģērbties, izved laukā un sastāda ierindā pa četri. Kā valsts kalpotājam, Korčakam vēl pēdējā brīdī atļauj palikt, taču viņa apņemšanās ir nelokāma. Zem bāreņu nama karoga, kur zaļajā dzīvības krāsā plīvo āboliņa zieds, draudzīgā kopsolī ar savu audzinātāju priekšgalā pa Varšavas ielām aiziet bērni, lai sēstos vilcienā, kas viņus aizvedīs uz nāves nometni Treb-ļinku.

Pie izvietošanas vagonos Janušam Korčakam vēlreiz jāiztur grūtā vīrišķības un cilvēcības pārbaude. Ieraudzījis dīvaino gājienu, hitleriešu ieceltais stacijas komandants atceras, ka bērnībā ar sajūsmu lasījis kādu Januša Korčaka grāmatu un, iedomādamies sevi par augstsirdīgu vīru, atļauj viņam nebraukt.

— Bet bērni? — Korčaks jautā.

— Tas nav iespējams, bērniem jābrauc.

— Jūs kļūdāties! — sirmais pedagogs iesaucas. — Ne jau visi. ir nelieši! Par bērniem jādomā vispirms! — un aizcērt vagona durvis.

Pēc neilga laika bāreņus kopā ar viņu audzinātāju nosmacēja Trebļinkas nometnes gāzu kamerā. Līdz pēdējam elpas vilcienam Janušs Korčaks rūpējies par saviem audzēkņiem un tikpat nesavtīgi gājis ar viņiem kopā nāvē, kā bija cerējis tos izvadīt dzīvē.

Ja šodien Janušs Korčaks poļu tautai un daudziem cilvēkiem visā pasaulē kļuvis par humānisma un lielas morālas skaidrības simbolu, tad tas nav izskaidrojams tikai ar viņa bojā ejas dramatiskajiem apstākļiem. Ir gan nenoliedzama patiesība, ka īsts cilvēks savu cilvēcību saglabā arī nāvē, taču par tādu tam jāizkaldinās jau iepriekš. Tā arī Januša Korčaka pedagoģiskie un sabiedriskie ideāli veidojušies visā mūža tecējumā, tik dziji iesakņodamies viņa paša personībā, ka nekāds izlīgums ar naidīgiem spēkiem vairs nebija iespējams.

Kā jau minējām, Janušs Korčaks (īstajā vārdā Henriks Goldšmits) cēlies inteliģentā un materiāli samērā nodrošinātā ģimenē. Viņa tēvs, kas nodarbojas ar advokāta praksi, savā specialitātē saraksta arī vairākas grāmatas un tā jau agrās bērnības gados dēlā ieaudzina literāras intereses.

Šis samērā idiliskais dzīves posms Januša Korčaka mūžā nav garš. Kad zēnam 11 gadu, tēvs nomirst, ģimene paliek bez apgādnieka, drīz vien nokļūst trūkumā un pārceļas uz nabadzīgu strādnieku rajonu, kur ik uz soļa rēgojas posts.

Pelnot sev līdzekļus iztikai un mācībām kā stundu pasniedzējs, Janušs Korčaks agri nāk saskarē arī ar pedagoģisko praksi, kas ar laiku kļūst par visas viņa dzīves saturu. Zīmīgi, ka, pat medicīnu studēdams, viņš par savu specialitāti izvēlas pediatriju. Tāpat arī Korčaka pirmā grāmata «Ielas bērni», kā jau liecina tās nosaukums, veltīta grūtās dzīves sloga nomāktajiem strādnieku rajona jaunajiem iemītniekiem.

Literāri pedagoģisko un praktiski ārstniecisko darbību Janušs Korčaks apvieno arī vēlākos brieduma gados, kad viņa vārds jau samērā plaši pazīstams. Vairākkārt ārzemēs papildinājis savas medicīniskās zināšanas, viņš iemanto lietpratīga ārsta slavu. Taču daktera Henriha Goldšmita rīcība daudziem šķiet neizprotama: no bagātajiem pacientiem viņš bez žēlastības noplēš lielus honorārus, bet trūcīgos ārstē gluži par brīvu un sniedz viņiem pat materiālu palīdzību. Un tikpat savāda vienam otram liekas literāta Januša Korčaka uzskatu attīstība: savā pirmajā grāmatā viņš ar lielu līdzjūtību runā par mazgadīgiem klaidoņiem un noziedzniekiem, bet dažus gadus vēlāk grāmatā «Salona bērns» ar izsmieklu šausta buržuāzisko ģimeni, kas audzina tā saucamos «kārtīgos ļaudis» — pašpārliecinātus un pašapmierinātus sīkas dvēseles cilvēciņus.

Ciešā saskarē ar dzīves nejēdzībām jaunā mediķa, rakstnieka un pedagoga — domātāja attieksme pret apkārtējo īstenību kļūst arvien kritiskāka. Vēlākos gados, kad Korčaks galveno vērību veltī pedagoga darbam, viņš saviem audzēkņiem, izvadot tos no bāreņu nama dzīvē, allaž sacījis: «Mēs dodam līdzi jums vienu — sapni par labāku dzīvi.» Citā sakarā viņš izmetis spārnotu izteicienu: «Sapnis — tā ir dzīves programma!» Nav grūti redzēt, ka kvēls cilvēcīgākas nākotnes ilgojums ari šajā gadījumā izriet no neapmierinātības ar pastāvošo un ietver sevī tā noliegumu. Šajā nozīmē varam sacīt, ka sapnis par labāku dzīvi bija ari paša Januša Kor-čaka mūža programma. Un uz tā dibinās gan viņa morālo principu spēks, gan ari šodien tik viegli saredzamie robi politiski sabiedriskajos uzskatos.

Lai iemiesotu savas idejas par cilvēka audzināšanu labākai dzīvei, Janušs Korčaks atsakās no ārsta prakses un pilnīgi nododas pedagoga darbam. Viņš strādā bibliotēkā, darbojas kā audzinātājs bērnu vasaras kolonijā, ir valdes loceklis bāreņu palīdzības biedrībā. Kad 1911. gadā atklāj jaunuzcelto biedrības bāreņu namu, par tā direktoru un dvēseli kļūst Janušs Korčaks, kuru tagad jau dēvē par «veco dakteri». Ražīgs darbs, pašpārvalde, plebisciti, atskaišu vakari, audzēkņu tiesas un tamlīdzīgi sabiedriskās rosmes pasākumi, kas atbilst tēzei, ka bērni nav tikai nākamie cilvēki, bet gan savdabīga un augsti vērtējama sabiedrības daļa, šeit kļūst par pedagoģijas pamatakmeņiem, dod teicamus rezultātus un nodibina Korčakam izcila audzinātāja slavu.

Vēl plašāku sabiedrisku vērienu gūst uz šiem pašiem principiem dibinātais darbs bērnu preses izveidošanā. Janušs Korčaks neticēja, ka iespējams augsts kultūras līmenis tādā zemē, kurā nav speciālu, pašu bērnu veidotu izdevumu, jo, pēc viņa domām, patiesību mīlēt un droši savas domas izsacīt jāmācās jau kopš bērnības. Ap Korčaka radīto nedēļas žurnālu, kura redakcijā strādāja tikai divi pieaugušie, drīz vien sakļāvās plašs korespondentu tīkls, un visās Polijas pilsētās nodibinājās jauno līdzstrādnieku pulciņi, tā radot veselu literāru kustību un atklājot diezgan lielu skaitu literāru talantu.

Līdztekus pedagoģiskajai un sabiedriskajai rosmei Janušs Korčaks turpina arī rakstnieka darbu, daudzās talantīgi uzrakstītās grāmatās dedzīgi aizstāvēdams savus audzināšanas ideālus. Arvien biežāk viņš pievēršas reālistiskās pasakas formai, jo tā ir ne tikai jauno lasītāju uztveri saistošs žanrs, bet arī paver rakstniekam iespēju bērnu pasaules ainavā ieprojecēt plašāku sabiedrisko panorāmu ar tās sarežģītajām pretrunām. Tāda, piemēram, ir Januša Korčaka pazīstamā, pasakas formā uzrakstītā grāmata «Karalis Matiušs Pirmais», kuras centrā likts bērns ar viņa iekšējo pasauli, viņa uzskatiem par cilvēkiem un dzīvi. Taču tajā pašā laikā šie uzskati pauž ari rakstnieka ilgas pēc cilvēka, kuram sveša ir liekulība un meli, kurš augstāk par visu vērtē patiesību un alkst taisnības. Lai gan pasakā bērni pārveido pasauli atbilstoši saviem priekšstatiem par labo un ļauno, ideālu izvirze nav atdalāma no paša autora personības.

Vēl lielākā mērā tas jaužams mazliet skumīgajā, lielas sirsnības apgarotajā, daudzām drosmīgām, reizēm pat varbūt strīdīgām pedagoģiskām atziņām piebārstītajā grāmatiņā «Kad es atkal būšu mazs». Pats Janušs Korčaks īpatnējos ievadījuma vārdos to adresējis kā pieaugušajiem, tā mazajiem lasītājiem, atbilstoši tam tad arī grodā vijumā savērpdams divi atšķirīgus, taču savdabīgi saskanīgus un šajā saskanībā pievilcīgus vēstījuma pavedienus. Pievēršoties citam salīdzinājumam, varētu sacīt, ka Januša Korčaka grāmata ir kā avots, no kura lielāks vai mazāks lasītājs iesmels katrs ar savu trauku, katrs savu slāpju pamudināts. Bērns vispirms uztvers fantastiskās burvju laterniņas ievadītās pārvērtības, kad pieaudzis cilvēks atkal nonāk savās bērnības dienās, priecāsies līdzi viņa priekiem, bēdāsies par likstām un pārestībām, ko tik bieži pieredz grāmatas varonis. Un, tā kā dīvainā pārvērtībnieka skatījumā viena otra aprasta lieta parādās it kā jaunā gaismā, neviļus dziļāk padomās arī par savu tēvu un māti, par saviem biedriem, par skolotāju un pats par sevi.

Lielāks lasītājs, protams, tūlīt atskārtīs, ka Januša Korčaka grāmatiņa patiesībā ir pieauguša cilvēka pārdomām caurvītas atmiņas, kurā izvērtēta skola, māja, pieaugušo un bērnu attiecības, kā arī daudzi vēl šodien aktuāli audzināšanas jautājumi.

Un ne tikai tas vien. Iziedams no sava laikmeta apstākļiem un bērnu pasaulē atspoguļodams vienu otru pretišķību, kas asāku izpausmi gūst tikai pieaugušo sabiedrībā, Janušs Korčaks šeit ieskicē ļoti sarežģītas problēmas. Pieaugušo dzīves pelēcībā viņa varonis domāja par krāsainajām bērnu dienām, paļāvās atmiņu aicinājumam, atgriezās bērnībā un — piedzīvoja rūgtu vilšanos. Bērna laimei gan būtu tik maz vajadzīgs, taču, izrādās, pietrūkst pat šā paša nieciņa. Visapkārt nikni vārdi, pikti skatieni, ļauni draudi, neizpratne, pārestības. No pieaugušo dzīves pelēcības viņš nokļuvis bērnu dienu un nedēļu pelēcībā. Gribēdams atbrīvoties no pieaugušo cilvēku raizēm un nedienām, viņš iemantojis tikai bērna bēdas, kurās nav mazāk sūruma. Turklāt zaudēts vēl rūdījums, ko kādreiz sniegusi pierastība un samierināšanās.

Ar šādu šķietami bezizejas stāvokļa izcēlumu rakstnieks tiesā

sava laika īstenību. Taču tūlīt arī seko perspektīvas pavērums. Korčaka varonis pārmet pieaugušo sabiedrībai, ka tā iegrimusi rezignācijā, pieradusi pie ciešanām. Bet pats viņš negrib un nespēj samierināties ar netaisnību. Šeit sapnis par gaišākām dienām jau tuvojas tiešam aicinājumam uz cīņu par sava ideāla piepildi.

Pats Janušs Korčaks, visus spēkus veltīdams pedagoģijai un literatūrai, laikmeta lielajās sabiedriskajās sadursmēs tieši neiekļāvās, palika sāņus. Par augstāko uzdevumu uzskatot cilvēka pilnveidošanos, kad viss cits kļūst mazāk nozīmīgs, viņš tad nu arī ar labsirdīgu vīpsnu, pa pusei it kā jokodamies, izmet frāzi, ka galu galā visa cilvēce nedarot nekā cita, kā vien «tvarstot zaķus un meklējot paslēptas lelles».

Neviens šodien nespēj uzminēt, ar kādām domām, cerībām un baismām lielais bērnu draugs brīvprātīgi izstaigāja saviem audzēkņiem līdzi viņu ciešanu un nāves ceļu. Taču skaidrs, ka šeit sapnis par labāku nākotni saplūda ar tik aktīvu attieksmi pret dzīves norisēm, ka to jau ajAiirdz varonības spožums. Januša Korčaka grāmatā ietvertais aicinājums nesamierināties ar netaisnību, cīnīties par košu un krāsainu, cilvēka cienīgu dzīvi rosina kā pieaugušo, tā mazo padomju lasītāju uz šādu vīrišķīgu pozīciju. Tāpēc tik trāpīgi liekas .arī krievu padomju kritiķes Veras Smirnovas vārdi, ka Januša Korčaka grāmata katram būtu līdzi ņemama nākotnē, lai neatkārtotu pagātnes kļūdas.

SATURS

Pieaugušajam lasītājam......

Jaunajam lasītājam........

Pirmā diena ..........

Otrā diena...........

Lāčuks ............

Mīlestība............

Pelēcīgās dienas.........

Janušs Korčaks un viņa grāmata «Kad es atkal būšu mazs» .......

Janusz Korczak K1EDY ZNOW ВВД MALY Nasza Ksi^garnia Warszawa 1961

Януш Корчак

КОГДА Я ОПЯТЬ БУДУ МАЛЕНЬКИМ Издательство «Лиесма»

На латышском языке Художник Гунар Кроллис

Redaktore E. Marjutina. Māksi. red. V. Selkovs. Tehn. redaktore L. Engere. Korektore R. Sils. Nodota salikšanai 1966. g. 22. septembrī. Parakstīta iespiešanai 1966. g. 31. decembrī. Papīra formāts 70X100/32. 7 fiz. iespiedi.; 9,59 uzsk. iespiedi.; 8,81 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Maksā 36 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 20626-J1944. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 2867.

A(Poļu)

Content

Korčaks Janušs Kad es atkal būšu mazs

PIRMĀ DIENA

OTRĀ DIENA

MĪLESTĪBA

PELĒCĪGĀS DIENAS

JANUŠS KORČAKS UN VIŅA GRĀMATA «KAD ES ATKAL BŪŠU MAZS»

SATURS