de Mopasans Gijs

Kāda dzīve; Montoriola

Gijs de Mopasans

Kāda dzīve; Montoriola: Romāni

.

.

KĀDA DZĪVE

.

I Neviltota patiesība

Žanna, sakravājusi ceļasomas, piegāja pie loga — vēl arvien lija.

Lietus gāzma visu nakti bija rībinājusi logu rūtis un jumtus. Šķita, ka zemās, ar ūdeni pietūkušās debesis pārplīsušas, iztukšodamās pār zemi, pārvērzdamas to dubļu jūrā, kausēdamas kā cukuru. Lāgiem uzpūta smagas tveices pilnas vēja brāzmas. Pārplūdušajās notekās strāvojošo ūdeņu čala piešalca tukšās ielas, kurās nami kā sūkņi uzsūca mitrumu, kas iespiedās sienās, un tās apsvīda no pagraba līdz pašiem bēniņiem.

Zanna iepriekšējā dienā bija iznākusi no klostera; beidzot viņa bija brīva un alkatīgi tiecās pretī jau tik sen ilgotajiem dzīves priekiem, bet tagad bažījās, ka tēvs negribēs doties ceļā, kamēr laiks nenoskaidrosies, un viņa šorīt jau simto reizi ielūkojās apvārsnī.

Tad viņa pamanīja, ka ir aizmirsusi savu kalendāru ielikt ceļasomā. Viņa noņēma no sienas pa mēnešiem sadalīto kartona gabaliņu, kam vidū, apvīts ar vinjeti, zelta burtiem greznojās tūkstoš astoņsimt deviņpadsmitais gads. Viņa ar zīmuli nosvītroja četrus pirmos stabiņus, izšņāp-dama svēto vārdus līdz otrajam maijam, kad bija izgājusi no klostera.

Aiz durvīm atskanēja kāda balss:

— Zanet!

— Nāc iekšā, tēt! — Žanna atsaucās.

Uz sliekšņa parādījās viņas tēvs.

Barons Simons Zaks Lepertuī de Vo bija pagājušā gadsimta muižnieks, ērmīgs un labsirdīgs cilvēks. Būdams

jūsmīgs Zaņa Žaka Ruso piekritējs, viņš maigi mīlēja dabu, laukus, mežus un dzīvniekus.

Dzimis aristokrāts — viņš instinktīvi nīda tūkstoš septiņsimt deviņdesmit trešo gadu; bet pēc rakstura viņš bija filozofs un pēc audzināšanas liberālis, tāpēc viņam derdzās tirānija, taču šīs jūtas izpaudās pavisam nekaitīgi, gluži retoriski.

Viņa lielākais spēks un lielākā vājība bija labestība, tāda labestība, kurai nepietika roku, lai glāstītu, apdāvinātu, apskautu, — īsta radītāja labestība, juceklīga, neapvaldāma, līdzīga kāda gribas nerva notirpumam, gandrīz jau netikums.

Būdams teorētiķis, barons bija sagudrojis pamatīgu audzināšanas plānu savai meitai, jo gribēja, lai viņa kļūst laimīga, labsirdīga, taisnīga un maiga.

Līdz divpadsmit gadu vecumam viņa bija dzīvojusi mājās, pēc tam, par spīti mātes asarām, tika ievietota Svētās Sirds klosterī.

Tēvs bija tur Žannu turējis stingrā noslēgtībā, atrautībā no pasaules un nezināšanā par tās lietām. Viņš gribēja meitu septiņpadsmit gadu vecumā dabūt atpakaļ tiklu, lai pats viņu gremdētu saprātīgā dabas poēzijā, atmodinātu viņas dvēseli un kliedētu nezināšanu lauku klusumā, auglīgās zemes klēpī, kur viņa varēs redzēt dzīvnieku dabisko mīlestību, vientiesīgos maiguma izpaudumus un izpratīs dzīves harmoniskos likumus.

Tagad viņa ir iznākusi no klostera starojoša, jaunavīga spēka un laimes alku pilna, gatava visiem priekiem, visām burvīgajām nejaušībām, kādas dīko dienu un garo nakšu vientulībā ir. izfantazējusi, iedomās pārdzīvojusi.

Viņa atgādināja Veronēzes gleznotu portretu: zeltaini gaišie mati it kā meta atspīdumu uz viņas aristokrātiski maigo seju, kuru tikko skāra liegs sārtums un aizēnoja samtainas pūciņas, kas bija pamanāmas tikai tanīs brīžos, kad tās glāstīja saule. Acis viņai bija zilas, koši zilas — kā cilvēciņiem uz holandiešu fajansa.

Viņai bija dzimumzīmīte uz kreisās nāss un otra — labajā pusē uz zoda, kur vijās dažas spalviņas, kas bija tik līdzīgas ādas krāsai, ka tās gandrīz nevarēja saredzēt. Viņa bija liela auguma, ar raženām krūtīm un vijīgu vidukli. Skanīgā balss reizēm šķita pārāk spalga, bet sirsnīgie smiekli modināja jautrību apkārtējos cilvēkos. Ar ierastu kustību viņa bieži pacēla plaukstas pie deniņiem, it kā matus pieglauzdama.

Viņa pieskrēja pie tēva, apskāva to un noskūpstīja.

— Vai brauksim? — viņa jautāja.

Viņš pasmaidīja, papurināja galvu ar jau sirmajiem matiem, kurus valkāja pagarus, un, norādīdams uz logu, sacīja:

— Kā tu vari gribēt, lai šādā laikā dodamies ceļā?

Bet viņa lūdzās glāsmaini un piemīlīgi:

— Tēt, brauksim, lūdzu! Pēcpusdienā laiks noskaidrosies.

— Tava māte nekad nebūs ar mieru.

— Būs gan, varu likt galvu ķīlā.

— Ja tev izdosies pierunāt māti, tad es arī piekritīšu.

Un Žanna žigli aiztrauca uz baroneses guļamistabu.

Meitene šo aizbraukšanas dienu bija gaidījusi ar augošu nepacietību.

Kopš ieiešanas Svētās Sirds klosterī viņa nebija braukusi projām no Ruānas, tāpēc ka tēvs neatļāva viņai nekādas izklaidēšanās pirms noteiktā vecuma sasniegšanas. Tikai divas reizes viņa uz pāris nedēļām bija aizvesta uz Parīzi, bet arī tā bija pilsēta, turpretī Žanna ilgojās pēc laukiem.

Tagad viņa pavadīs vasaru vecāku muižā «Papelēs», senatnīgā ģimenes īpašumā, kas atrodas stāvā, klinšainā krastā netālu no Iporas; un viņa bezgalīgi priecājās par gaidāmo brīvo dzīvi jūras krastā. Turklāt jau bija nolemts, ka šo dzimtsmuižu viņai atdāvinās un viņa tur dzīvos vienmēr, arī tad, kad būs apprecējusies.

Lietus, kas nemitīgi lija kopš vakar vakara, bija pirmais lielais sarūgtinājums viņas mūžā.

Taču jau pēc trim minūtēm viņa izskrēja no mātes guļamistabas, skaļi klaigādama:

— Tēt, tēt! Māmiņa ir ar mieru! Liec aizjūgt!

Gāzma nemitējās, likās pat, ka tā pieaug, kad pie durvīm piebrauca kariete.

Žanna jau gaidīja pie ekipāžas, kad baronese kāpa lejā. Pie vienas rokas viņu atbalstīja vīrs, pie otras — gara auguma istabene, stalta un spēcīga kā vīrietis. Meiča bija normandiete no Ko apvidus, viņa izskatījās vismaz divdesmit gadus veca, kaut gan īstenībā viņai bija, vislielākais, astoņpadsmit. Ģimenē pret viņu izturējās gandrīz kā pret otru meitu, tāpēc ka viņa bija Žannas pienamāsa. Vārds viņai bija Rozall.

Viņas galvenais uzdevums bija visur vadāt zem rokas baronesi, kura kopš dažiem gadiem bija ļoti izplūdusi, jo sirga ar sirds paplašināšanos, par ko nemitīgi sūdzējās.

Elsdama pūzdama baronese aizvilkās līdz vecās savrupmājas lievenim, paskatījās pagalmā, kur lietus gāza aumaļām, un nomurmināja:

— Nudien, tas nav saprātīgi.

Vīrs, kā vienmēr smaidīdams, atbildēja:

— Jās pati tā gribējāt, Adelaidas kundze.

Tā kā baronese saucās šajā svinīgajā vārdā, vīrs allaž viņu ar mazliet zobgalīgu godbijību uzrunāja par «Adelaidas kundzi».

Viņa devās tālāk un smagi atlaidās uz ekipāžas sēdekļa, kam ieliecās visas atsperes. Barons atsēdās viņai blakus, Žanna un Rozalī novietojās abiem pretī uz atkabināmā sola.

Virēja Lidivīne atstiepa veselu kaudzi mēteļu, kurus uzklāja pār ceļiem, pēc tam divus grozus, ko pabāza zem kājām, un beidzot pati uzrāpās uz bukas blakus Simona tēvam un cieši ievīstījās platā apmetnī. Vārtsargs ar sievu atvadījās, aizcirzdami karietes durtiņas, un uzklausīja pēdējos norādījumus par bagāžu, kas būs jāved ratos; tad ekipāža devās ce|ā.

Kučieris Simona tēvs, glābdamies no lietus, bija galvu ierāvis plecos un pilnīgi pazuda savā mētelī ar trim pele-rīnēm. Vējš gaudodams brāza lietus strūklas pret karietes rūtīm, šoseja pludoja.

Zirgu pāris rikšoja strauji, kariete ātri sasniedza krastmalu un ripoja garām lieliem kuģiem, kuru masti, rājas un takelāža sērīgi izslējās pret lietainajām debesīm kā koki, kuriem nobirušas lapas; drīz kariete iegriezās garajā Ribudē kalna bulvārī.

Tālāk ceļš šķērsoja pļavas; vietumis cauri lietus aizsegam pavīdēja kāds samircis vītols ar nolīkušiem, it kā atmirušiem zariem. Zirgu pakavi klaudzēja, un riteņi šļakstīja dubļus uz visām pusēm.

Braucēji klusēja, it kā viņu domas būtu atmiekšķējušās tāpat kā zeme. Māmulīte atgāza galvu pret sēdekļa spilvenu un aizvēra acis. Barona sadrūmušais skatiens vēroja garām slīdošos vienmuļos, pielijušos laukus. Rozalī, turēdama klēpī saini, truli snauduļoja. Tikai Žanna šajā vasarīgajā lietus gāzmā atdzīvojās kā stāds, kas, ilgi nīcis siltumnīcā, beidzot ir iznests svaigā gaisā; prieks kā bieza lapotne aizsargāja viņas sirdi no sērām. Viņa klusēja, bet viņai gribējās gavilēt, izstiept roku ārā, lai plaukstā sakrājas ūdens, ko viņa izdzertu; meitene ar tīksmi izjuta zirgu straujo rikšošanu, vēroja skumjo garāmslīdošo ainavu un priecājās, ka ir pasargāta no šiem plūdiem.

Abu zirgu salijušās muguras kūpēja.

Baronese pamazām aizsnaudās. Viņas seja, ko ieskāva sešas garas, vienmērīgas cirtas, pakāpeniski noslīga uz trim mīkstiem dubultzoda spilveniem, kuru pēdējais vilnis saplūda ar kuplo krūšu jūru. Pie katra elpas vilciena galva viņai mazliet pacēlās un atkal atkrita atpakaļ, vaigi piepūtās, un starp pavērtajām lūpām izlauzās skaļš krāciens. Vīrs pieliecās pie viņas un uzmanīgi ielika viņai rokās, kuras bija sakrustotas pār apaļo vēderu, ādas kabatas portfeli.

Pieskāriens uzmodināja baronesi; uz klēpī ielikto priekšmetu viņa pavērās ar aizmiglotu skatienu, vēl pilnīgi neattapusies no snauda. Kabatas portfelis nokrita zemē un atvērās. Pa karietes grīdu izkaisījās zelta nauda un banknotes. Te nu viņa galīgi atmodās, un viņas meitas līksme izplūda smieklu šaltīs.

Barons savāca kopā naudu un, nolikdams sievai uz ceļiem, sacīja:

— Tas, dārgā draudzene, ir viss, kas atlicis no Elto fermas. Es to pārdevu, lai izremontētu «Papeles», kur mēs turpmāk bieži uzturēsimies.

Viņa saskaitīja sešus tūkstošus četrus simtus franku un mierīgi iebāza naudu kabatā. Tā viņi pārdeva jau devīto fermu no trīsdesmit vienas, kuras bija mantojuši no vecākiem. Tomēr viņi vēl saņēma divdesmit tūkstošus livru ienākuma no zemes īpašumiem, kas, saprātīgi apsaimniekoti, noteikti ienestu trīsdesmit tūkstošus franku gadā.

Tā kā viņi dzīvoja vienkārši, tad ar šādu summu pietiktu, ja saimniecībā nebūtu kāds vienmēr atvērts caurums — labsirdība. Aiz tās nauda viņu rokās iztvaikoja kā purvos ūdens no saules. Nauda aizplūda, izkusa, pazuda. Kā? To neviens no abiem nesaprata. Ik pa brīdim viens no viņiem sacīja:

— Nesaprotu, kā tas iznācis, ka šodien izdevu simt franku un nekas liels nav nopirkts.

Starp citu, vieglā roka uz dāvināšanu sagādāja viņiem dzīvē gandrīz lielāko prieku; šajā ziņā viņi sapratās lieliski, aizkustinoši.

— Vai mana pils tagad ir skaista? — Žanna jautāja.

— Tu, meitiņ, pati redzēsi, — barons līksmi atbildēja.

Pamazām gāzma noiima; drīz vien gaisā bija palikusi tikai it kā dūmaka — ļoti smalki lietus putekļi. Padebešu velve šķita ceļamies uz augšu, kļūstam gaišāka, un pēkšņi caur kādu neredzamu spraugu slīps saules stars pārslīdēja pār pļavām.

Mākoņi sašķēlās, parādījās debesu jums; tad plaisa palielinājās, it kā augšā pelēkais aizkars tiktu pārplēsts, un pār pasauli izpletās skaidras, dzidri zilas debesis.

Uzpūta liega, svaiga dvesma, it kā laimīga zemes nopūta, un, kad kariete brauca garām dārziem un mežiem, reizēm no turienes atplūda līksmas skaņas — vīteroja kāds putns, žāvēdams spalviņas.

Tuvojās vakars. Tagad karietē visi gulēja, tikai ne Žanna. Divas reizes viņi apstājās iebraucamās vietās, lai atpūtinātu zirgus un tos pabarotu ar auzām un padzirdinātu.

Saule jau bija norietējusi; tālumā ieskanējās zvanu šķindas. Kādā ciematā aizdedzināja lukturus; un arī debesīs iemirgojās zvaigžņu spieti. Vietumis parādījās apgaismotas mājas — tās kā ugunīgi punkti izurbās cauri tumsai; un pēkšņi aiz kāda paugura starp egļu zariem uzpeldēja mēness — milzīgs, sarkans, gluži kā samiegojies.

Bija tik silti, ka logus neaiztaisīja. Nākotnes sapņu ieaijāta, priekpilnu ilgojumu piesātināta, Žanna tagad aizsnaudās. Reizēm viņa, ilgi palikusi kādā neērtā stāvoklī, aiz notirpuma atmodās; tad viņa pavērās laukā, redzēja gaišajā naktī garām aizslīdam kādas fermas kokus vai arī govis, kas izklaidus gulēja pļavā un pacēla galvu. Pēc tam Žanna atsēdās ērtāk, mēģināja sasiet sapņo jumu pārtrūkušo pavedienu, bet ratu vienmuļā rīboņa apdullināja ausis, nogurdināja smadzenes, un viņa atkal aizvēra acis, juzdamās kā salauzta.

Beidzot kariete tomēr apstājās. Pie durtiņām bija sastājušies vīrieši un sievietes ar laternām. Gala mērķis bija sasniegts. Pēkšņi uztrūkusies no miega, Žanna strauji izlēca no karietes. Tēvs un Rozalī, kuriem ceļu apgaismoja kāds fermeris, gandrīz nešūs aiznesa pārgurušo ba-ienesi, kas vārgā balsī nemitīgi sūkstījās: «Ak dievs! Na-badziņi!» Viņa negribēja ne ēst, ne dzert, uzreiz likās gultā un tūlīt aizmiga.

Žanna un barons vakariņas ieturēja divatā. Viņi smaidīdami saskatījās, pāri galdam spieda viens otram roku; abus bija pārņēmis bērnišķīgs prieks, un viņi devās apskatīt atjaunoto mājokli.

Tā bija augsta un plaša normandiešu ēka, pa pusei lauku māja, pa pusei pils, celta no baltiem akmeņiem, kas tagad jau bija kļuvuši pelēcīgi, un tik liela, ka tanī varētu mitināties vesela cilts.

Milzīgs vestibils, stiepdamies no vienas malas līdz otrai, sadalīja māju divās daļās, un abās fasādēs bija platas durvis. Šo priekštelpu ieskāva dubultas kāpnes, atstājot vidu tukšu, un otrajā stāvā tās savienojās uz tāda kā tilta.

Apakšējā stāvā pa labi atradās milzīgs salons, kam sienas bija tapsētas ar audumu, uz kura attēlota lapotne ar lidojošiem putniem. Mēbeles bija pārvilktas ar drānu, ko greznoja ar krusta dūrieniem izšūtas Lafontēna fabulu ilustrācijas, un Žanna aiz prieka nodrebēja, ieraudzīdama krēslu, kuru bērnībā bija iemīļojusi un uz kura bija attēlota lapsa un stārķis.

Blakus salonam bija bibliotēka, pilna ar senām grāmatām, un vēl divas istabas, kas netika lietotas; kreisajā pusē atradās ēdamistaba ar jauniem koka paneļiem, veļas un bufetes istabas, virtuve un neliela istabiņa ar vannu.

Gar visu otro stāvu stiepās koridors, kurā rindojās desmit istabu durvis. Pašā gaiteņa galā labajā pusē bija Zannas guļamistaba. Viņi iegāja tanī. Barons nesen bija licis šo telpu iekārtot no jauna, izmantojot drapērijas un mēbeles, kas bija glabājušās bēniņos.

Senatnīgi flāmu sienas paklāji piepildīja istabu ar dīvainām būtnēm.

Žanna iekliedzās aiz prieka, ieraudzīdama savu gultu. Visos četros stūros to balstīja lieli, gluži melni un spoži novaskoti ozolkoka putni, kas izskatījās kā sargi. Gultas sānmalas veidoja kokgriezumi — divas platas ziedu un augļu vītnes, bet četras smalki rievotas kolonnas ar korintiešu kapiteļiem galā turēja karnīzu ar rožu viju un amoriem.

Gulta bija monumentāla un tomēr gracioza, kaut arī laika gaitā nomelnējušais koks izskatījās ļoti svinīgi.

Kā divas debesu velves mirgoja sega un gultas aizkars. Tie bija darināti no senlaicīga zila zīda, kurā vietumis bija izšūti lieli, zeltaini liliju ziedi.

Atliku likām nopriecājusies par gultu, Žanna pacēla sveci un sāka aplūkot sienu gobelēnus, lai izdibinātu, kas tanīs attēlots.

Jauns augstmanis un jauna dāma, abi ērmīgi ģērbušies zaļā, sarkanā un dzeltenā, tērzēja zem zila koka, kurā brieda balti augļi. Milzīgs trusis, arī balts, grauza sīku, pelēku zālīti.

Virs šī personāža galvām nosacītā attālumā bija redzami pieci apaļi namiņi ar smailiem jumtiem un pašā augšā, gandrīz vai debesīs, koši sarkanas vējdzirnavas.

Visam cauri vijās ziedu vītnes.

Abi pārējie gobelēni bija ļoti līdzīgi pirmajam, tikai no mazajiem namiņiem bija iznākuši četri mazi, pēc flāmu modes ģērbušies vīriņi, kuri aiz ārkārtīga pārsteiguma un sašutuma bija pacēluši rokas pret debesīm.

Bet pēdējais gobelēns attēloja drāmu. Līdzās trusim, kas vēl arvien grauza zāli, zemē gulēja jauneklis, acīm redzami beigts. Jaunā dāma, skatīdamās uz viņu, dūra sev krūtīs zobenu, un augļi pie koka bija kļuvuši melni.

Žanna patiesi nekā te nevarēja saprast, līdz pēkšņi atklāja kādā nostūrī mazītiņu zvērēnu, ko trusis, dzīvs būdams, varētu apēst kā zāles stiebru. Un tomēr tas bija lauva.

Tad Žanna attapās: Priama un Tisbes nelaimīgais liktenis! Un, pasmaidīdama par attēlojuma vientiesību, meitene jutās laimīga, ka ap viņu vienmēr būs šis skumjais mīlestības stāsts, kas pastāvīgi ieaijās viņu saldās cerībās un nakti apvēdīs viņas miegu ar senās leģendas maigumu.

Pārējās mēbeles apvienoja visdažādākos stilus. Šeit bija priekšmeti, kādus ikviena paaudze atstāj ģimenē un kuri pārvērš vecas mājas par juceklīgiem muzejiem. Abās pusēs krāšņai Luija XIV stila kumodei, kas bija rotāta ar spožiem vara kalumiem, stāvēja Luija XV atzveltnes krēsli, vēl saglabājuši ar ziediem caurausto zīda pārvil-kumu. Rožkoka sekretāram pretī atradās kamīns, uz kura dzegas zem apaļa kupola tikšķēja Impērijas laiku pulkstenis.

Tas bija veidots kā bronzas bišu strops, kas balstījās uz četrām marmora kolonniņām virs apzeltītu puķu dārza. Tievs vēzēklis, izkāries pa iegarenu spraugu no stropa, lika bitītei ar emaljētiem spārniem mūžīgi lidināties pār šo puķu dobi.

Apgleznotā fajansa ciparnīca bija ievietota stropa sānos.

Pulkstenis nosita vienpadsmit. Barons noskūpstīja meitu un devās uz savu istabu.

Tad arī Žanna bez lielas patikas likās gulēt.

Pārlaidusi pēdējoreiz skatienu pār savu guļamistabu, viņa nopūta sveci. Taču gultai tikai galvgalis bija pievērsts sienai; kreisajā pusē bija logs, pa kuru mēness lēja gaismas lāsmu uz grīdas.

Vizma atspulgojās uz sienām, bāli atspulgi glāstīja Priama un Tisbes mīlas stāstu.

Pa otru logu, kas atradās tieši pretī, Žanna redzēja liegas gaismas apņemtu koku. Viņa pagriezās uz sāniem, aizvēra acis, taču pēc kāda laiciņa atkal atvēra.

Viņa vēl arvien it kā izjuta karietes kratīšanos, un ratu rīboņa joprojām atbalsojās viņai ausīs. Sākumā viņa mēģināja gulēt nekustīgi, cerēdama, ka miera stāvoklī beidzot izdosies aizmigt, taču gara nemiers drīz vien pārņēma arī miesu.

Viņai pa kājām skrēja skudriņas, drudžainais satraukums arvien pieauga. Tad viņa piecēlās; kailām kājām, kailām rokām, garajā kreklā izskatīdamās kā rēgs, viņa pārgāja pār gaismas palti, kas bija izplūdusi uz grīdas, atvēra logu un skatījās.

Nakts bija tik gaiša, ka varēja redzēt kā dienā; un meitene atkal ieraudzīja agrā bērnībā jau iemīļoto apkaimi.

Vispirms — tieši acu priekšā pletās plašs zālājs, dzeltens kā sviests naksnīgajā gaismā. Divi milzīgi koki bija izslējušies katrā mājas pusē: ziemeļos — platāna, dienvidos — liepa.

Prāvās noras galā neliela birze noslēdza muižas gruntsgabalu, ko no asajiem jūras vējiem pasargāja piecas vīksnu rindas, — koki bija mūžveci, līki un mezglaini, un okeāna brāzmas bija tos saliekušas slīpi kā jumtu.

Šo savdabīgo parku kreisajā un labajā pusē norobežoja divas garas milzīgu papeļu alejas, kas atdalīja kungu māju no divām tai pieguļošajām fermām; vienu apdzīvoja Kuijāru ģimene, otru — Martēni.

No šīm papelēm muiža bija dabūjusi savu nosaukumu. Aiz papeļu nožogojuma pletās plašs, neapstrādāts klajums, aizaudzis ar nezālēm, un vējš svilpodams auļoja pa to dienu un nakti. Tālāk krasts strauji nobeidzās ar simt metru augstu klinti, baltu un krauju, — tās pakāji apskaloja okeāna bangas.

Žanna saskatīja tālumā garu, ņirbošu ūdens klaidu, kas šķita snaužam zem zvaigžņotās debess.

Saules prombūtnē zeme atveldzējās un izdvesa visas savas smaržas. Ap apakšstāva logiem bija apvijušies jasmīni, to asais aromāts saplūda ar plaukstošo lapu maigo smaržu. Reizēm uzbrāzmoja vējš, atnesdams sāļo okeāna dvašu un ūdens augu spīvos iztvaiko jumus.

Meitene sākumā vienkārši ļāvās priekam, ka elpo: lauku klusums viņu nomierināja kā vēsa vanna.

Tā dzīvā radība, kas atmostas tikai vakarā un slēpj savu esību nakšu rimtā, piepildīja mijkrēsli ar klusu kņadu. Lieli putni bez viena kliedziena lidinājās pa gaisu kā plankumi, kā ēnas; neredzamu kukaiņu sīkšana tikko skāra dzirdi; kaut kas mēmi kustējās pa rasaino zāli un tukšajiem, smilšainajiem celiņiem.

Tikai daži skumji krupji aprauti un vienmuļi kurkstēja uz mēnesi.

Žannai šķita, ka sirds kļūst plašāka, piepildās ar čukstiem kā šī gaišā nakts un pēkšņi tanī lodā tūkstoš vēlmju, līdzīgas naksnīgajām sīkajām dzīvībiņām, kuras trīso visapkārt. Dīvaina radniecība vienoja meiteni ar šo dzīvo poēziju, un nakts liegajā paisumā viņa juta strāvojam dievišķas trīsas, mulsas cerības, it kā laimes jausmu.

Viņa sāka sapņot par mīlestību.

Mīlestība! Tās tuvošanās jau pāris gadu viņā viesa aizvien pieaugošu nemieru. Tagad Žanna drīkstēja mīlēt; vajadzēja tikai satikt viņu!

Kāds viņš būs? To viņa īsti nezināja un pat necentās iztēloties. Viņš būs viņš, un tas ir viss.

Žanna zināja tikai to, ka mīlēs viņu no visas sirds un savukārt viņš dievinās Žannu ar visiem dvēseles spēkiem. Tādos vakaros kā šis viņi abi pastaigāsies palsajā gaismā, ko lej zvaigznes. Viņi ies, saķērušies rokrokā, piespiedušies viens pie otra, saklausīdami mīļotās būtnes sirds pukstus, juzdami piekļautā pleca siltumu, un viņu mīlestība saplūdīs ar vasaras nakts rēno dzidrumu — viņus vienos tāda tuvība, ka viņi bez vārdiem, tikai ar savu jūtu spēku uztvers viens otra visapslēptākās domas.

Un tā turpināsies mūžīgi — nesatricināmas mīlestības rāmajā mierā.

Pēkšņi Žannai šķita, ka viņš ir tepat blakus; spējš juteklības vilnis uzbangoja meitenē no galvas līdz kājām. Viņa neviļus piespieda rokas pie krūtīm, it kā gribēdama apskaut savu sapni, un pār nepazīstamajam pretī pastieptajām lūpām pārslīdēja kaut kas, no kā viņa gandrīz zaudēja samaņu, — it kā pavasara elpa būtu viņai dāvājusi mīlestības skūpstu.

Piepeši kaut kur aiz mājas uz ceļa atskanēja soļi. Dvēseles skurbumā Žannai modās ticība neiespējamam, laimīgai nejaušībai, pārdabiskai priekšnojausmai, romantiskai likteņa nolemtībai, un viņa domāja: «Varbūt tas ir viņš?» Satrauktā meitene ieklausījās gājēja vienmērīgajā gaitā, nešaubīdamās, ka viņš apstāsies pie vārtiem un lūgs naktsmājas.

Kad gājējs bija aizsoļojis garām, Žanna noskuma kā pēc īstas vilšanās. Taču tūlīt pat viņa aptvēra savu cerību neprātību un pasmaidīja, ka bijusi tik aušīga.

Mazliet nomierinājusies, viņa ļāvās saprātīgākiem sapņo jumiem, cenzdamās ieskatīties nākotnē, celdama gaisa pilis.

Kopā ar mīļoto viņa dzīvos šeit, šajā klusajā namā, kas izslējies pāri jūrai. Viņiem droši vien būs divi bērni: dēls — viņam, meitiņa — viņai. Žanna jau redzēja, kā abi draiskuļi skraida pa noru starp platānu un liepu, bet tēvs un māte abus pavada ar sajūsmas pilnu skatienu, pāri nebēdņu galvām kaislīgi ielūkodamies viens otram acīs.

Ilgi jo ilgi Žanna tā fantazēja, kamēr mēness, beigdams ceļojumu pa debesīm, grasījās iegrimt jūrā. Gaiss kļuva saltāks. Austrumos apvārsnis kļuva aizvien gaišāks. Pa labi fermā nodziedāja gailis; tam atbildēja «kikerikū!» fermā no kreisās puses. Gaiļu aizsmakušās balsis, plūzdamas cauri vistu kūts sienām, šķita skanam no liela tāluma; nemanot bija balsnījusies milzīgā debesu velve, zvaigznes dzisa.

Kaut kur iečiepstējās tikko atmodies putniņš. Lapotnē ieskanējās vidžināšana, sākumā bikla — tā ātri pieauga, pārvērtās trīsuļojošā, līksmā vīterošanā, kas plūda no zara uz zaru, no koka uz koku.

Žanna pēkšņi jutās gaismas pārlieta; paceldama seju, ko bija ieslēpusi plaukstās, viņa aizvēra acis — rītausmas spozme viņu apžilbināja.

Purpursarkanu mākoņu grēdas, kuru pamatus aizsedza lielā papeļu aleja, meta asiņainus atspldumus uz atmodušos zemi.

Pārraudama košos padebešus, uzmezdama ugunīgas dzirkstis uz kokiem, klajumiem, uz okeānu un visu apvārsni, lēnītēm pacēlās milzīga, zvīļojoša bumba.

Žannu pārņēma neprātīgs laimes skurbums. Gavilējoša līksme, bezgalīgs maigums šī dabas krāšņuma priekšā iestrāvoja aiz prieka pamirušajā sirdī. Šī bija viņas saule! Viņas rītausma! Dzīves sākums! Viņas cerību lēkts! Žanna izstiepa rokas uz starojošo izplatījumu, it kā tiekdamās apskaut pašu sauli, gribēja runāt, izkliegt kaut ko tikpat brīnumainu ka šis pasakainais gaismas uzplaukums; bet viņa palika sastingusi nevarīgā sajūsmā. Juzdama, ka acīs sariežas asaras, viņa iespieda pieri plaukstās un saldā tīksmē raudāja.

Kad viņa atkal pacēla galvu, krāšņā saules lēkta aina bija apdzisuši. Žanna bija nomierinājusies, mazliet pagurusi, it kā atvēsusi. Logu neaizvērusi, viņa izstiepās gultā, vēl brītiņu pasapņoja un aizmiga tik dziļā miegā, ka astoņos no rīta nedzirdēja tēva saucienus un atmodās tikai tad, kad viņš ienāca istabā.

Viņš gribēja meitai parādīt pilī, viņas pilī, veiktos uzlabojumus.

Fasādi, kas vēlās uz gruntsgabala iekšieni, atdalīja no ceļa plašs, ar ābelēm apstādīts pagalms. Šis tā sauktais lauku ceļš gāja starp zemnieku sētām un pus jūdzi tālāk noveda uz šosejas, kura savieno Havru ar Fekānu.

Taisna aleja stiepās no koka žoga līdz lievenēm. Pagalma abās malās gar grāvjiem, kuri atdalīja fermas, atradās saimniecības ēkas — mazi, no jūras oļiem celti namiņi, segti ar salmiem.

Jumtu segumi bija atjaunoti, visas koka daļas restaurētas, sienas salabotas, istabas no jauna iztapsētas, visas iekštelpas pārkrāsotas. Un vecā, apsūbējušā kungu nama pelēkajā fasādē svaigi nokrāsotie sidrabaini baltie aizvirtņi un apmetuma ielāpi izdalījās kā traipi.

No otras fasādes, kurā atradās viens no Žannas guļamistabas logiem, bija pāri birztalai un vēju saliekto vīksnu blīvajai sienai tālumā redzama jūra.

Žanna ar baronu zem rokas apmeklēja visas malu malas; pēc tam viņi lēnām pastaigājās pa garajām papeļu alejām, kuras ieskāva tā saukto parku. Zem kokiem zāle bija saaugusi kā zaļš paklājs. Birztala pašā parka galā bija burvīga, tanī starp krūmājiem vijās līčloču taciņas. Pēkšņi nezin no kurienes izlēca zaķis, sabiedēdams Žannu, un aizļepatoja pa nokalni cauri niedrājam uz piekrastes klinšu pusi.

Pēc brokastīm Adelaidas kundze, joprojām juzdamās sagurusi, gāja vēl atpūsties, un barons uzaicināja Žannu noiet lejā līdz Iporai.

Abi devās ceļā, vispirms šķērsodami Etuvānas ciemu, kas bija blakus «Papelēm». Trīs zemnieki sveicināja viņus kā senus paziņas.

Pēc tam barons ar meitu kāpa lejā pa mežainu, viļņainu nogāzi, kura sniedzās līdz pašai jūrai.

Drīz viņi nonāca Iporā. Sievietes, kas sēdēja uz mājokļu sliekšņa, lāpīja kaut kādas skrandas un nolūkojās viņiem pakaļ. Slīpā iela ar noteku vidū un atkritumu kaudzēm durvju priekšā stipri oda pēc sālījuma. Līdzās būdām bija izžauti brūni tīkli, kuros vietumis aizķērušās zvīņas vizēja kā sudraba naudiņa, un no iekštelpām plūda smakas, kādas raksturīgas vienā istabā dzīvojošai daudzskaitlīgai ģimenei.

Gar noteku tekāja daži baloži, meklēdami, ar ko piepildīt guznu.

Žanna vēroja to visu — tas viņai likās interesants un jauns, kā teātra dekorācijas.

Tad pēkšņi aiz kāda ieliņas pagrieziena viņa ieraudzīja jūru — duļķaini zila un gluda tā pletās, cik vien tālu skatiens sniedzās.

Žanna ar tēvu apstājās liedagā un skatījās. Jūras klaidā kā putnu spārni slīdēja baltas buras. Pa kreisi un pa labi izslējās milzīgas klintis. Vienā pusē tāli aizsedza zemesrags, turpretī otrā pusē krasta līnija aizstiepās bezgalīgā tālumā un izzuda tikko uztveramā svītrā.

Vienā no tuvējiem krasta izliekumiem bija redzama osta un māju puduris ap to; sīki vilnīši klusu čaloja, atsizdamies pret liedaga oļiem, un veidoja jūrā putu bārkstis.

Vietējo zvejnieku laivas, izvilktas akmeņainajā krantī, gozēja saulē apaļos, nodarvotos sānus. Daži vīri rosījās ap laivām, sagatavodami tās zvejai vakara paisumā.

Pienāca klāt matrozis ar zivīm, un Žanna nopirka pleksti, ko gribēja pati aiznest uz «Papelēm».

Tad jūrnieks piedāvāja savus pakalpojumus, ja kungi vēlētos vizināties pa jūru; viņš vairākas reizes atkārtoja savu vārdu, lai tas labi iespiestos atmiņā: «Lastiks, Žoze-fēns Lastiks.»

Barons apsolīja viņu neaizmirst.

Tad tēvs ar meitu devās atceļā uz mājām.

Žannai bija grūti nest smago zivi, tāpēc viņa tai izbāza cauri žaunām tēva spieķi; katrs satvēra tā vienu galu, un viņi līksmi soļoja tālāk, kāpdami uz augšu pa nogāzi, pļāpādami kā divi bērni, — mati vējā viņiem plandījās, acis spīdēja, bet plekste, pamazām nogurdinādama nesēju lokas, vilka pa zāli savu trekno asti.

II

Žannai sākās burvīga, brīva dzīve. Meitene daudz lasīja, sapņoja un viena pati klaiņāja pa apkaimi. Lēnā gaitā viņa maldījās pa ceļiem, iegrimusi sapņos; brīžiem viņa palēkdamās joņoja lejā pa līkumainajām gravām, kuru malas kā zelta mantija noklāja ziedošu dzeloņplūmju brikšņi. Tveicē ziedu stiprā, saldā smarža kļuva tvanīga, tā reibināja kā aromātisks vīns, un tālā, vienmērīgā viļņu skalošanās pret liedagu ieaijāja viņas domas.

Reizēm viņa aiz tīksma gurduma atslīga zālē uz nogāzes; dažreiz, kad viņa pēkšņi ieraudzīja aiz ielejas pagrieziena maura ielokā saulē zilgi dzirkstošu jūras trīsstūri ar baltu buru pie apvāršņa, viņu pārņēma nevaldāma līksme, it kā pār viņu lidinātos laimes noslēpumainā tuvošanās.

Apvidus spirdzinošais klusums, ainavu līganās aprises modināja viņā ilgas pēc vientulības, un brīžiem viņa tik ilgi palika nekustīgi sēžot kāda paugura virsotnē, ka savvaļas trusēni lēca viņai pāri kājām.

Viņa bieži skraidelēja pa stāvajām kraujām un, vieglu piekrastes vēju glāstīta, trīsēja aiz burvīgas labsajūtas, kustēdamās nenogurstoši — kā zivs ūdenī, kā bezdelīga gaisā.

Tāpat kā sējējs sviež graudus zemē, viņa visur izsēja atmiņas — tās atmiņas, kuras iesakņojas un paliek cilvēkā līdz nāves stundai. Viņai šķita, ka šo ieleju līkumos viņa izkaisa pa kripatiņai no savas sirds.

Viņa aizrāvās ar peldēšanos. Būdama spēcīga un bezbailīga, viņa peldēja jūrā dziļi iekšā, neapzinādamās, ka tas ir bīstami. Viņa jutās labi saltajā, caurspīdīgajā ūdenī, kas šūpodams viņu nesa. Tālu no krasta viņa atgūlās uz muguras, sakrustoja rokas pār krūtīm un ar acīm grem-<lejas dziļajā debesu zilgmē, ko reizēm pāršķēla žigla bezdelīgas skrēja, reizēm kāda jūras putna baltais siluets. V isapkārt ne skaņas, tikai attālā paisuma skalošanās pret <»|iem un neskaidra murdoņa, kas pāri viļņiem atplūda no zemes, — nenoteikta, tikko uztverama murdoņa. Pēc tam Zanna izslējās un līksmes neprātā skaļi iekliedzās, ar abām rokām šļakstīdama ūdeni.

Dažreiz, kad viņa bija aizpeldējusi pārāk tālu, viņai pakaļ brauca laiva.

Mājās viņa atgriezās, kļuvusi bāla aiz izsalkuma, bet jautra un mundra, ar smaidu uz lūpām un priekpilnām acīm.

Savukārt barons iecerēja lielus pasākumus lauksaimniecībā: viņš grasījās taisīt izmēģinājumus, ieviest jauninājumus, pārbaudīt uzlabotus darba rīkus, aklimatizēt svešzemju kultūras; lielu dienas daļu viņš pavadīja pārrunās ar zemkopjiem, kuri neticīgi kratīja galvu par viņa iecerēm.

Bieži viņš devās jūrā ar Iporas zvejniekiem. Apskatījis apkārtējās alas, avotus un klintis, viņš iedomājās nodoties zvejai kā vienkāršie jūras vīri.

Vējainās dienās, kad piepūsta bura strauji dzina pa viļņu mugurām laivas vēderaino čaumalu un aiz katra borta līdz pašiem jūras dziļumiem vilkās gara makšķere, kurai peldēja pakaļ makreļu bari, barons aiz satrauktām gaidām drebošajā rokā turēja tievo auklu un uzreiz sajuta, ja tās galā raustījās uzkodusies zivs.

Mēnesnīcā viņš devās izcelt iepriekšējā vakarā ielaistos tīklus. Viņam patika ieklausīties mastu krakšķēšanā, ieelpot brāzmām uzplūstošo svaigo nakts gaisu; pēc ilgas lavierēšanas meklējot bojas, vadoties pēc kaut kāda klints izciļņa, zvanu torņa jumta vai Fekānas bākas, barons ar lielu tīksmi palika nekustīgi sēžot un izbaudīja pirmos saules lēkta starus, kuros spīdēja laivā samesto vēdekļveidīgo raiju lipīgās muguras un treknais ātes vēders.

Pie maltītes viņš arvien jūsmīgi stāstīja par savām zvejnieka gaitām, un savukārt māmulīte viņam pavēstīja, cik reižu staigājusi pa lielo papeļu aleju — to, kura iet pa labi, gar Kuijāru fermu, tāpēc ka kreisā puse nav pietiekami saulaina.

Viņai bija ieteikts «daudz kustēties», tāpēc viņa cītīgi pastaigājās. Tiklīdz nakts dzestrums bija izzudis, viņa gāja ārā, atbalstīdamās uz Rozalī rokas, ievīstījusies apmetnī un divās šallēs, galvu apsegusi ar melnu kapuci, virs kuras vēl uzsēja sarkanu vilnas lakatu.

Pievilkdama pasmagnējo kreiso kāju, kas, turp ejot un atpakaļ nākot, jau bija iearusi visā alejas garumā divas putekļainas vagas, kurās zāle bija nomīdīta, māmulīte nebeidzami atkārtoja ceļojumu taisnā līnijā no mājas stūra līdz pirmajiem birztalas brikšņiem. Viņa bija likusi šā ceļa katrā galā novietot solu; ik pa piecām minūtēm viņa apstājās un sacīja nelaimīgajai, pacietīgajai istabenei, kura viņu atbalstīja:

— Pasēdēsim, meit! Esmu mazliet piekususi.

Pie katras apstāšanās māmulīte pameta uz sola vispirms galvas lakatu, tad šalli, pēc tam vēl vienu, pēc tam kapuci un beidzot apmetni; no tā visa abos alejas galos izveidojās divas lielas drānu kaudzes, kuras Rozalī galu galā pārmeta pār brīvo roku un aiznesa, kad abas atgriezās uz brokastīm.

Pēcpusdienā baronese atsāka pastaigu, bet jau gausākā gaitā, ar garākiem atpūtas brīžiem, laiku pa laikam pat stundiņu nosnauzdamās guļamkrēslā, ko viņai iznesa ārā.

Viņa mēdza to saukt par «savu vingrinājumu», tāpat kā sacīja «mana hipertrofija».

Ārsts, pie kura baronese pirms gadiem desmit bija griezusies pēc padoma, sūdzēdamās par elpas trūkumu, bija runājis par hipertrofiju. Kopš tā laika šis vārds, kura īsto nozīmi viņa nesaprata, bija iegūlis viņas smadzenēs. Viņa pastāvīgi lika baronam, Žannai un Rozalī klausīties, cik strauji pukst viņas sirds, bet neviens vairs nevarēja to sadzirdēt, jo tā zem krūšu kupluma bija pārāk dziļi ieslēpusies; tomēr viņa noteikti atsacījās griezties pie kāda cita ārsta, baidīdamās, ka tas varētu atrast viņai kādu jaunu slimību; «savu hipertrofiju» viņa pieminēja pie katras izdevības un tik bieži, it kā šī kaite piemistu vienīgi viņai kā kaut kāds īpašums, retums, uz kuru citiem nav nekādu tiesību.

Barons sacīja «manas sievas hipertrofija» un Žanna — «māmiņas hipertrofija», tāpat kā būtu teikuši — māmiņas kleita, cepure vai lietussargs.

Jaunībā viņa bija bijusi ļoti glīta un tieva kā niedre. Viņa bija valsējusi ar visiem Impērijas mundieriem, pēc tam lasījusi «Korinnu», asaras liedama; šis romāns bija atstājis viņā neizdzēšamu iespaidu.

Jo apjomīgāks kļuva viņas augums, jo poētiskāka dvē-fiole, un, kad aptaukošanās piekala viņu pie atzveltnes k rēsla, viņas iztēle aizklīda sentimentālās dēkās, kuru varone bija viņa pati. Dažas no šīm dēkām viņa bija īpaši Iemīļojusi un iedomās vienmēr atgriezās pie tām, tāpat kā mūzikas lādīte, kad to uzgriež, atkārto vienu un to pašu melodiju. Klausoties sentimentālas romances, kurās ir runa par gūsteknēm un bezdelīgām, plaksti viņai kļuva valgi; viņai patika pat dažas Beranžē nerātnās dziesmiņas, tāpēc ka tanīs bija paustas žēlabas.

Bieži vien viņa stundām ilgi sēdēja nekustīgi, iegrimusi sapņojumos; viņai patika uzturēties «Papelēs», tāpēc ka šis mājoklis sniedza iztēlē pārdzīvotajiem romāniem piemērotu apkārtni un šejienes meži, tuksnesīgie klajumi un jūras tuvums atgādināja Valtera Skota romānus, kurus viņa pēdējā laikā lasīja.

Lietainās dienās viņa palika savā guļamistabā un pārcilāja tā sauktās «relikvijas». Tās bija vecas vēstules, saņemtas no tēva un mātes, no barona, kad tas bija viņas līgavainis, un vēl citas.

Viņa glabāja tās ieslēgtas sarkankoka sekretārā ar vara sfinksām stūros; īpašā balsī viņa sacīja:

— Rozalī, mīļais bērns, atnes man atmiņu atvilktni.

Kalponīte atslēdza sekretāru, izņēma atvilktni un nolika to uz krēsla blakus savai kundzei, kas sāka lēnām pārlasīt šīs vēstules citu pēc citas, un šad tad viņai noritēja pa asarai.

Reizēm Žanna stājās Rozalī vietā un pavadīja pastaigā māmulīti, kas viņai stāstīja par savu bērnību. Meitene saskatīja pati sevi šajās seno dienu atmiņās un brīnījās par viņu domu līdzību, par tieksmju radniecību, jo katrs uzskata, ka viņa sirds vienīgā ir trīsējusi to jūtu uzplūdā, kuras likušas pukstēt straujāk jau pirmo cilvēku sirdij un saviļņos to vēl pēdējam vīrietim un pēdējai sievietei.

Lēnā gaita atbilda lēnajam stāstījumam, ko aizdusa reizēm pārtrauca uz mirkli pavisam; tad Žanna domās pārlēca pāri aizsāktajam notikumam un iztēlē trauca pretī priekpilnai nākotnei, tīksminājās cerībās.

Kādā pēcpusdienā, kad abas atpūtās uz tālīnā sola, viņas pēkšņi ieraudzīja alejas galā resnu mācītāju, kas nāca uz viņu pusi.

Nācējs jau pa gabalu sveicināja, uzsmaidīja un sveicināja otrreiz, kad bija trīs soļu attālumā.

— Baroneses kundze, kā jums klājas? — viņš sacīja.

Tas bija vietējais kirē.

Dzimusi filozofu gadsimtā, brīvdomātāja tēva audzināta Revolūcijas laikmetā, māmulīte baznīcu neapmeklēja, kaut gan aiz tīri sievišķīga reliģiozā instinkta garīdzniekus labi ieredzēja.

yiņa bija pilnīgi piemirsusi abatu Piko, draudzes mācītāju, un nosarka, viņu ieraudzīdama; Māmulīte atvainojās, ka nav viņu apmeklējusi pirmā. Taču lāga vīrs nemaz nelikās aizvainots; viņš paskatījās uz Žannu, izteica komplimentu par meitenes ziedošo izskatu, atsēdās, nolika savu trejstūreni uz ceļiem un noslaucīja pieri. Viņš bija ļoti resns, ļoti sarkans un svīda aumaļām. Ik brīdi viņš izņēma no kabatas milzīgu, rūtainu, ar sviedriem piesūkušos mutautu un pārvilka ar to pār seju un kaklu; bet, tiklīdz mitrā drāna bija atgriezusies sutanas dziļumos, jauni sviedru pilieni aprasināja viņa ādu un, nokrizdami uz resnā vēdera, atstāja audumā mazus, apaļus traipiņus.

Viņš bija jautrs, īsts lauku mācītājs, iecietīgs, liels pļāpa un lāga vīrs. Viņš stāstīja par dažādiem atgadījumiem no šejieniešu dzīves un izlikās neatceramies, ka šīs divas viņa draudzes avis nav ieradušās uz dievkalpojumiem — baronese aiz laiskuma un mazticības, Žanna aiz prieka par atbrīvošanos no klostera, kur reliģiozās ceremonijas viņai bija pagalam apnikušas.

Ieradās barons. Viņš bija panteists, un baznīcas dogmas viņam bija pilnīgi vienaldzīgas, tomēr pret abatu, ko mazliet pazina, viņš izturējās laipni un uzaicināja resnīti palikt uz pusdienām.

Kirē prata iepatikties ar to neapzināto viltību, kādu pieradums ganīt dvēseles sniedz pat ļoti viduvējiem cilvēkiem, kad viņi aiz nejaušas apstākļu sagadīšanās nonāk pie varas pār sev līdzīgajiem.

Ļoti mīļi pret kirē izturējās baronese, varbūt viņu savaldzināja zināmā līdzība, kāda mēdz tuvināt viena tipa cilvēkus: resnā vīra pilnasinīgā seja un īsā elpa bija radniecīga viņas pašas tusnīgajam tuklumam.

Pie deserta viņš jutās brīvi, bija familiārs kā iesviķojis mācītājs līksmas maltītes beigās.

Pēkšņi viņš iesaucās, it kā nupat viņam būtu iešāvusies prātā lieliska doma:

— Man taču ir jauns draudzes loceklis, kuru es no-l«*lkti stādīšu jums priekšā. Tas ir vikonts de Lamārs.

Baronese kā savus piecus pirkstus pazina visu provinces dižciltīgo radurakstus.

— Vai viņš ir no Ēras de Lamāru ģimenes? — viņa Jautāja.

— Jā, kundze, — garīdznieks apstiprināja, — viņš ir pērngad mirušā vikonta Žana de Lamāra dēls.

Tad Adelaidas kundze, augstāk par visu cienīdama dižciltību, apbēra ar jautājumiem kirē un dabūja zināt, ka jauneklis pēc tēva parādu nomaksāšanas esot pārdevis ģimenes muižu un iekārtojis sev īslaicīgu nelielu mājokli vienā no trim fermām, kas viņam piederot Etuvānas kopienā. Viņa īpašumi ienesot piecus līdz sešus tūkstošus livru gadā, bet vikonts esot taupīgs un saprātīgs un divus trīs gadus gribot dzīvot ļoti vienkārši savā pagaidu miteklī un sakrāt naudu, lai tad varētu ieņemt pienācīgu vietu sabiedrībā un izdevīgi apprecēties, netaisot parādus un neieķīlājot savas fermas.

Kirē vēl piebilda:

— Viņš ir ļoti patīkams jauneklis, tāds nosvērts un kluss. Viņam šajā apvidū nav jautra dzīve.;

— Abata kungs, atvediet viņu pie mums, tas viņu laiku pa laikam izklaidēs, — barons sacīja.

Un viņi sāka runāt par kaut ko citu.

Kad pēc kafijas visi grasījās pāriet uz salonu, garīdznieks lūdza atļaut viņam apmest kādu līkumu pa dārzu, jo viņš esot paradis pēc ēšanas mazliet pastaigāties. Barons viņu pavadīja. Abi lēnām soļoja šurp un turp gar mājas balto fasādi. Viņu ēnas — viena tieva, otra resna, ar sēni uz galvas — slīdēja brīžam viņiem pa priekšu, brīžam aiz muguras atkarībā no tā, vai viņi gāja pret mēnesi vai pagrieza tam muguru. Kirē izņēma no kabatas kaut ko līdzīgu cigaretei un to košļāja. Viņš izskaidroja tās derīgumu gluži laucinieciskā vaļsirdībā:

— No tā nāk atraugas, man arvien ir pagrūti ar sagremošanu.

Pēkšņi paskatījies uz debesīm, kurās peldēja spilgtais spīdeklis, viņš teica:

— Uz to nekad neapnīk skatīties.

Un viņš atgriezās istabā atvadīties no dāmārn.

Nākamajā svētdienā baronese un Žanna aiz smalkjūtīgas godbijības pret savu kirē aizgāja uz baznīcu.

Pēc dievkalpojuma viņas pagaidīja garīdznieku, lai uzaicinātu uz brokastīm nākamajā ceturtdienā. Viņš iznāca no sakristejas kopā ar staltu, • izskatīgu jaunekli, kas draudzīgi balstīja viņu zem rokas. Ieraudzījis gaidītājas, kirē, priecīgi pārsteigts, iesaucās:

— Cik lieliska sagadīšanās! Atļaujiet, baroneses kundze un Žannas jaunkundze, stādīt jums priekšā jūsu kaimiņu vikontu de Lamāra kungu.

Vikonts palocījās, pateica, ka jau sen vēlējies iepazīties ar abām dāmām, un ar pieredzējuša augstāko aprindu cilvēka nepiespiestību sāka tērzēt. Viņam bija tā laimīgā āriene, kāda sajūsmina sievietes un ir nepatīkama visiem vīriešiem. Melni, cirtaini mati aizēnoja gludu, iedegušu pieri; platās uzacis, taisnas, gluži kā uzzīmētas, vērta dziļas un maigas tumšās acis, kuru baltums likās mazliet zilgans.

Starp biezajām, garajām skropstām dzirkstīja kaislīgi daiļrunīgs skatiens, kas salonos mulsina augstprātīgu, daiļu dāmu un uz ielas liek atskatīties vienkāršai meičai ar grozu rokā.

Vikonta acu valdzinoši maigais skatiens it kā slēpa dziļas domas, un katrs viņa vārds likās nozīmīgs.

Bieza, spoža, kopta bārda aizsedza smagnējo zodu.

Pārmijuši daudzus laipnus vārdus, jaunie paziņas izšķīrās.

Pēc pāris dienām de Lamāra kungs ieradās pirmajā vizītē.

Viņš atnāca tādā brīdī, kad tika izmēģināts tanī pašā rītā zem lielās platānas pretī viesistabas logiem novietotais vienkāršais koka sols. Barons gribēja, lai zem liepas novieto otru solu, bet māmulīte, kas necieta simetriju, cēla iebildumus. Kad jautāja, kādas ir vikonta domas, viņš piekrita baronesei.

Pēc tam viņš ierunājās par apkaimi, paziņoja, ka tā ir ļoti «gleznaina», jo vientuļo pastaigu laikā viņš atradis daudz burvīgu «ainavu». Laiku pa laikam viņa acis it kā nejauši sastapās ar Žannas acīm, un meiteni dīvaini satrauca jaunā vīrieša spējais, ātri novērstais skatiens, kurā pavīdēja glāsmaina sajūsma un spraiga interese.

Pagājušajā gadā nomirušais de Lamāra kunga tēvs, kā i/i<idījās, bija pazinis māmulītes tēva de Kirto kunga tuvu «Iruugu; pēc šīs pazīšanās atklāšanas izraisījās bezgalīga saruna par radniecībām, laulībām un datumiem. Baronese parādīja, apbrīnojamu atmiņu, noteikdama citu ģimeņu augšup un lejup ejošās līnijas un neapmaldīdamās sarežģītajā radurakstu labirintā.

— Sakiet, vikont, — vai esat ko dzirdējis par Sonuā de Varflēru ģimeni? Viņu vecākais dēls Gontrāns bija apprecējis de Kursila jaunkundzi, Kursil-Kurvilu, un jaunākais vienu no manām māsīcām de la Roš-Obēra jaunkundzi, kas bija rados ar Krizanžiem. Nu, un de Krizanža kungs bija mana tēva tuvs draugs un droši vien ir pazinis arī jūsu tēvu.

— Jā, kundze. Vai tas nav tas de Krizanža kungs, kurš emigrēja un kura dēls izputēja?

— Tas pats. Viņš bija bildinājis manu tanti pēc viņas vīra grāfa d'Eretrī nāves, bet viņa bildinājumu nepieņēma, tāpēc ka de Krizanžs šņauca tabaku. Varbūt jūs zināt, kas noticis ar Viluāziem? Viņi aizbrauca no Turē-nas ap tūkstoš astoņsimt trīspadsmito gadu, kad viņu ģimene bija izputējusi, un apmetās Overņā, bet vairāk es nekā neesmu par viņiem dzirdējusi.

— Manuprāt, kundze, vecais marķīzs nomira pēc kritiena no zirga. Viņam palika viena meita, kas bija apprecējusies ar kādu angli, un otra apprecējusies ar bagāto komersantu Basolu, kas esot viņu savaldzinājis.

Tika pieminēti kopš bērnības vecu radinieku sarunās dzirdēti un atmiņā paturēti uzvārdi. Un dižciltīgu ģimeņu locek|u laulības viņu prātā izvērtās par sabiedriski nozīmīgiem notikumiem. Par ļaudīm, kurus nekad nebija redzējuši, viņi runāja kā par labi pazīstamiem; un tie ļaudis citā apvidū tāpat, runāja par viņiem; pat tālumā cits no cita visi viņi jutās tuvi, gandrīz draugi, gandrīz radinieki tikai tāpēc, ka piederēja pie vienas un tās pašas šķiras, pie vienas un tās pašas kastas — viņi bija līdzīgu asiņu ļaudis.

Barons pēc dabas bija visai nesabiedrisks un arī audzināšanu bija saņēmis tādu, kas nemaz neatbilda viņa aprindu ticējumiem un aizspriedumiem, tāpēc viņš nepazina savus kaimiņus un pajautāja par tiem vikontam.

— O, mūsu apgabalā dižciltīgu ģimeņu nav daudz, — vikonts atbildēja tādā tonī, kādā būtu sacījis, ka piekrastē ir maz trušu, un tūlīt pat paskaidroja sīkāk. Tuvumā dzīvojot tikai trīs ģimenes: marķīzs de Kuteljē, it kā Normandijas aristokrātijas galva; vikonts un vikontese de Brizvili, ļoti dižciltīgi cilvēki, bet turoties savrup; beidzot — grāfs de Furvils, kurš esot īsts briesmonis, viņš mokot līdz nāvei savu nabaga sievu, dzīvojot savā Vrije-tas pilī, kas uzcelta dīķa malā, un laiku pavadot medībās.

Sur tur muižas nopirkuši daži iznireļi, kas saejoties savā starpā. Vikonts viņus nepazina.

Viņš atvadījās; pēdējo skatienu viņš uzmeta Žannai, it kā sūtītu meitenei īpašu sveicienu, sirsnīgāku un maigāku.

Baronesei viņš likās apburošs un, galvenais, ļoti pieklājīgs.

— Jā, — tētiņš piekrita, —• viņš ir ļoti labi audzināts jauneklis.

Vikontu uzaicināja uz pusdienām nākamajā nedēļā. Pēc tam viņš kļuva par pastāvīgu viesi.

Visbiežāk viņš ieradās ap četriem pēcpusdienā, devās taisni uz «māmulītes aleju» un piedāvāja roku, lai pavadītu viņu «vingrinājumā». Kad Žanna bija mājās, viņa nereti atbalstīja baronesi otrā pusē, un visi trīs lēnītēm soļoja pa garo, taisno aleju no viena gala līdz otram. Vikonts nesarunājās ar meiteni. Toties viņa samtaini melnas acis bieži sastapās ar Žannas acim, kas izskatījās kā zils ahāts.

Vairākas reizes viņi kopā ar baronu nokāpa līdz Iporai.

Kādu vakaru liedagā pie viņiem pienāca Lastika tēvs un, neizņemdams no mutes pīpi, kuras prombūtne pārsteigtu varbūt vairāk nekā viņa deguna pazušana, sacīja:

— Baronkungs, pie šitāda vēja derētu rit aizvizināties līdz Etretā un atpakaļ — bez pūlēm.

Žanna lūdzoši salika rokas.

?— Tēt, vai būsi ar mieru?

Barons pievērsās de Lamāram:

— Vikont, vai brauksiet līdzi? Brokastis paēdīsim tur.

Vizināšanos uzreiz norunāja.

Žanna piecēlās, tikko ausa gaisma. Viņa pagaidīja tēvu, kas ģērbās lēnāk, un tad abi aizsoļoja pa rasoto zāli vispirms pāri klajumam, pēc tam caur putnu dziesmās trīsuļojošo mežu. Vikonts un Lastika tēvs jau sēdēja uz ka-bestāna.

Vēl divi jūrnieki palīdzēja laivu iebīdīt ūdenī. Vīrieši, ar pleciem uzgūluši bortiem, grūda ar visu spēku. Pa akmeņaino sēkli uz priekšu tika ar pūlēm. Lastiks palika zem ķīļa ar taukiem apziestus koka veltņus, pēc tam, atkal stādamies agrākajā vietā, vilka nebeidzamu «Ohē hop!», lai saskaņotu kopīgos pūliņus.

Bet, kad viņi sasniedza nogāzi, laiva uzreiz aizgāja, no-ripodama pa apaļajiem oļiem ar plīstoša audekla skaļu šņerkstoņu. Pie sīko vilnīšu baltajām putām laiva apstājās, un visi sasēdās uz soliem; abi krastā paliekošie matroži iestūma viņus ūdenī.

Lēns, vienmērīgs jūras vējš krokoja ūdens virsmu. Uzvilktā bura mazliet piepūtās, un laiva mierīgi aizslīdēja, tikko šūpodamās viļņos.

Vispirms viņi devās atklātā jūrā. Pie apvāršņa noslīgušās debesis saplūda ar okeānu. Krastā augsta, taisna klints meta lielu ēnu uz pakāji, bet ar zāli apaugušās saulainās nogāzes vietumis to iedoba. Aizmugurē brūnas buras atrāvās no Fekānas baltā mola, bet priekšā dīvaina klints, noapaļota un caurumaina, izskatījās gandrīz kā milzīgs zilonis, kas iegremdējis snuķi bangās. Tur bija Etretā «mazie vārti».

No viļņu šūpām mazliet apreibusī Žanna, ar vienu roku pieķērusies pie laivas malas, skatījās tālumā, un viņai šķita, ka pasaulē nav nekā skaistāka par gaismu, plašumu un ūdeņiem.

Visi klusēja. Lastika tēvs, turēdams stūri un šotes, laiku pa laikam ieķēra no pudeles, kuru turēja paslēptu zem sola, un nepārtraukti sūca kaļķīti, kas likās neizpīpējams. No tā vienmēr pacēlās sīka zilu dūmu strūkliņa, un otra tāda pati viņam izplūda no mutes kaktiņa. Neviens nekad nebija redzējis, ka vecais matrozis piebāztu ar tabaku vai aizdedzinātu pīpes māla galviņu, kas bija kļuvusi melnāka par melnkoku. Reizēm viņš izņēma pīpi no mutes un pa to pašu mutes kaktiņu, pa kuru izplūda dūmi, iespļāva jūrā garu brūnu siekalu strūklu. ^

Barons sēdēja priekšgalā un matroža vietā uzraudzīja buru. Žanna un vikonts — blakus viens otram — jutās mazliet samulsuši. Nepazīts spēks lika sastapties viņu acīm, viņi tās pacēla reizē, it kā viņus kaut kas vienotu; starp viņiem jau audās trauslais un neizskaidrojamais maigums, kāds ātri rodas starp diviem jauniem cilvēkiem, kad puisis nav neglīts un meitene ir jauka. Viņiem bija labi vienam otra tuvumā varbūt tāpēc, ka viņi domāja viens par otru.

Saule cēlās, it kā gribēdama no lielāka augstuma aplūkot zem tās guļošo jūru; bet tā it kā aiz koķetērijas ietinās vieglā dūmakā, kura to aizklāja pret saules stariem. Migla bija caurspīdīga, ļoti zema, zeltaina — tā nekā nenoslēpa, tikai liegākas vērta tāles. Spīdeklis ar staru liesmām kausēja zaigojošo aizsegu un, pieņēmies spēkā, izkliedēja miglu — tā nozuda, un jūra, gluda kā spogulis, dzirkstīja saulē.

Saviļņotā Žanna nočukstēja:

— Cik skaisti!

— Jā, ļoti skaisti, — vikonts atsaucās.

Rīta dzidrais svaigums modināja atbalsi abu sirdīs.

Un pēkšņi skatieniem atklājās Etretā lielā arkāde — tā bija kā jūrā iesoļojošas klints divas kājas, tik augstas, ka starp tām varēja iziet kuģi; pirmās priekšā izslējās asa, balta smaile.

Viņi piestāja malā, un, kamēr barons, izkāpis pirmais, aiz virves turēja laivu krastā, vikonts Žannu uz rokām iznesa un nolika zemē, lai viņa nesamērcētu kājas; pēc tam viņi blakus kāpa augšā pa stāvo, akmeņaino krastu, abus bija satraucis pēkšņais apskāviens, un piepeši viņi dzirdēja, kā Lastika tēvs sacīja baronam:

— Nudien, iznāktu dikti smuks pāris.

Nelielā krastmalas krodziņā viņi ieturēja līksmas brokastis. Okeāns, stindzinādams balsi un domu, bija viņus darījis nerunīgus; pie galda viņi kļuva pļāpīgi kā skolnieki brīvdienās.

Katrs nieks viņos izraisīja bezgalīgu jautrību.

Lastika tēvs, sēzdamies pie galda, rūpīgi ieslēpa beretē savu pīpi, kas vēl kūpēja; un visi smējās. Kāda muša, ko bez šaubām pievilka viņa sarkanais deguns, vairākkārt uzsēdās uz tā. Kad matrozis mušu aizdzina ar rokas vēzienu, kas bija pārāk lēns, lai lidoni notvertu, muša apmetās uz muslīna aizkara, kuru daudzas viņas māsas jau bija_ aptraipījušas, un šķita dedzīgi uzglūnam, kad atkal varēs uzlaisties uz matroža resnā deguna.

Tiklīdz kukainis atsāka lidojumu, uzspurdza smiekli, un, kad vecis, kam tā jezga bija apnikusi, nopurpināja: «Sasodīti neatlaidīga tā maita,» — Žanna un vikonts apraudājās no smiekliem, viņi locījās un aizelsdamies lika servjeti pie mutes, lai neiekliegtos.

Kad bija padzerta kafija, Žanna ieteicās:

— Vai neiet mums pastaigāties?

Vikonts piecēlās, bet barons labāk gribēja pasnaust saulītē un paslaistīties liedagā.

— Ejiet, bērni, gaidīšu jūs pēc stundas.

Viņi taisnā ceļā devās garām nedaudzajām miesta būdām, pēc tam aizgāja garām nelielai pilij, kas izskatījās kā liela ferma, un sasniedza atklātu līdzenumu, kurš pletās viņu priekšā.

Jūras viļņošanās bija viņus darījusi gurdus, izkustinājusi no parastā līdzsvara, sāļais gaiss modinājis milzīgu ēstgribu, pēc tam brokastis bija viņus it kā apskurbinājušas un smiekli satraukuši. Tagad viņi jutās mazliet neprātīgi, alka skriet pa galvu pa kaklu laukos. Žannai dūca ausīs, viņu uzbudināja neparastās, jaunās izjūtas.

Saule viņus cepināja. Abās ceļa malās līkņāja nobriedusi labība, stiebri liecās aiz svelmes. Sienāži, neizskaitāmi daudzi kā zāļu stiebri, skaļi sisināja, pieskandinādami kviešu un rudzu druvas un krastmalas niedrājus ar saviem spalgajiem trinkšķiem.

Neviena cita balss nepacēlās zem zvīļajām debesīm, kas bija dzeltenīgi zilganas, it kā pēkšņi varētu kļūt sarkanas kā metāls, kad tas tiek pielikts tuvu ugunij.

Pamanījuši tālāk — labajā pusē nelielu mežiņu, viņi devās turp.

Starp divām nogāzēm ieskauts šaurs ceļš aizvijās zem milzīgiem kokiem, kuru lapotnei saule neizspiedās cauri. Ieejot mežā, viņiem pretī sitās pelējuma smaka, miklums, kas iespiežas plaušās un no kā saceļas zosāda. Zāle šeit neauga, jo trūka gaismas un brīva gaisa; zemi klāja sāna.

Viņi gāja tālāk.

— Redziet, tur mēs varētu mazliet pasēdēt, — Žanna sacīja.

Divi veci koki bija nokaltuši, un, izmantodama spraugu lapotnē, tur krita gaismas straume; sasildīdama zemi, tā bija atmodinājusi zāļu, pieneņu un tīteņaugu sēklas, uz-ziedinājusi mazas, baltas puķītes, smalkas kā migliņa, un vārpstiņām līdzīgās uzpirkstītes. Tauriņi, bites, ducīgi sirseņi, milzīgi odi, kas atgādināja mušu skeletus, tūkstoš spārnotu kukaiņu, sārtas un plankumainas mārītes, iezaļganas vai melnas, ragainas vaboles apdzīvoja šo gaišo, silto aku, kas bija izrakta biezās lapotnes dzestrajā tumsā.

Viņi atsedas tā, lai galva būtu ēnā, bet kājas siltumā. Viņi nolūkojās uz šo mazo, ņudzošo dzīvīti, ko bija radījis viens saules stars, un Žanna aizkustināta sacīja:

— Cik šeit ir labi! Cik jauki ir uz laukiem! Brīžam man uznāk vēlēšanās būt mušai vai taurenītim un paslēpties puķēs.

Viņi stāstīja par sevi, saviem paradumiem un gaumi klusinātā, sirsnīgā tonī, kādā uztic noslēpumus. Viņš izteicās, ka ir jau vīlies sabiedrībā, viņam apnikusi seklā dzīve: vienmēr viens un tas pats — nekā patiesa, vaļsirdīga.

Sabiedrība! Viņa gan labprāt to iepazītu, bet jau iepriekš bija pārliecinātā, ka tā ir nevērtīgāka par laukiem.

Jo vairāk abu sirdis tuvinājās, jo ceremoniālāk viņi uzrunāja viens otru «vikont» un «jaunkundze» un jo biežāk viņu acis sastapās un mijās smaidi; abiem šķita, ka viņos ieplūst kaut kāda jauna labestība, visaptveroša mīlestība, interese par tūkstoš lietām, kurām viņi nekad nebija pievērsuši uzmanību.

Viņi atgriezās, bet barons bija aizgājis uz «Jaunavu lapeni» — klints korē izdobtu alu; abi jaunieši gaidīja viņu krodziņā.

Barons pārradās tikai piecos vakarā pēc garas pastaigas pa krastmalu.

Tad visi atkal sasēdās laivā. Tā aizpeldēja lēnām pa vējam bez mazākās šūpošanās, it kā nemaz nekustēdamās, uz priekšu. Brīze uzšalca liegiem, siltiem pūtieniem, bura uz mirkli pietūka, pēc tam atkal ļengani nošļuka gar mastu. Necaurspīdīgais ūdens likās sastindzis, un saule, nogurusi kvēlot, lēnām tam tuvojās, ritēdama pa savu ceļu.

Jūras miers stindzināja, visi klusēja.

Beidzot Žanna ierunājās:

— Kā man patiktu ceļot!

Vikonts pievienojās:

— Jā, bet ceļot vienam ir skumji, vajag būt vismaz diviem, lai dalītos iespaidos.

— Jā, tas tiesa... — viņa domīgi piekrita. — Tomēr man patīk staigāt vienai... ir tik labi vienai sapņot...

Viņš ilgi noskatījās uz meiteni.

— Var sapņot arī divatā, — viņš beidzot sacīja.

Viņa nodūra acis. Vai tas bija kāds mājiens? Varbūt.

Viņa ielūkojās apvārsnī, it kā gribēdama ieskatīties vēl tālāk, pēc tam aprauti teica:

— Es gribētu aizbraukt uz Itāliju... un uz Grieķiju... Jā, uz Grieķiju un uz Korsiku! Tur droši vien ir ļoti mežonīgi un ļoti skaisti!

Vikontu vairāk vilināja Šveice ar tās kalnu mājiņām un ezeriem.

— Nē, — viņa iebilda, — man labāk patiktu neizpētītas zemes, kā Korsika, vai arī ļoti senas, atmiņām bagātas zemes, kā Grieķija. Cik jauki būtu atrast to tautu pēdas, kuru vēsturi mēs zinām kopš bērnības, skatīt vietas, kurās risinājušies lieli varoņdarbi.

Vikonts, būdams mazāk jūsmīgs, teica:

— Mani pievelk Anglija, tā ir zeme, kurā ir ko pamācīties.

Viņi devās ceļojumā pa visu pasauli — no pola līdz ekvatoram — un apsprieda, katras zemes pievilcību, iztēlē jūsmoja par ainavām un dažu tautu — piemēram, ķīniešu un lapu neizprotamajiem paradumiem; galu galā viņi tomēr nāca pie slēdziena, ka visskaistākā zeme pasaulē ir Francija ar savu mēreno klimatu, vasarā dzestru, ziemā siltu, ar tās auglīgajiem laukiem, zaļajiem mežiem, platajām, rāmajām upēm un daiļo mākslu pielūgšanu, kāda pēc Atēnu zelta laikmeta vairs nekur citur nav pastāvējusi.

Pēc tam viņi klusēja.

Saule, grimdama arvien zemāk, likās asiņojam; plata, ugunīga švīka — žilbinoša tekā stiepās pa okeāna virsmu no apvāršņa līdz laivas ķīļūdenim.

Norima pēdējā vēja dvesma, izgludinājās vismazākā viļņa kroka, un nekustīgā bura kļuva sarkana. Iestājās bezgalīgs miers — tas šķita stindzinām izplatījumu, radām klusumu ap šo divu stihiju sastapšanos; ūdens, jūra, milzīgā līgava, izliekdama zem debesu juma savu spožo, līgano klēpi, gaidīja nokāpjam ugunīgo mīlētāju. Tas pasteidzināja iegrimšanu, kļuvis purpursarkans, it kā alkdams šo skavu. Viņš tai pieskārās, un pamazām tā viņu aprija.

Tad no apvaršņa atplūda dzestrums; trīsas sakroko jās ūdens kustīgā virsma, it kā iegrimušais spīdeklis būtu uzmetis pār pasauli nomierināšanās nopūtu.

Mijkrēslis bija īss; izpletās zvaigžņota nakts. Lastika tēvs ķērās pie airiem; visi ievēroja, ka jūra fosforiscē.

2anna un vikonts, sēdēdami blakus, skatījās uz kustīgajiem spīdumiem, kurus laiva atstāja aiz sevis. Viņi gandrīz ne par ko vairs nedomāja, iegrimuši mulsā vērošana, labpatikā izbaudīdami burvīgo vakara veldzi. Žanna bija atbalstījusi roku uz sola, un kaimiņa pirksts it kā nejauši pieskārās viņas ādai; viņa nepakustējās, pārsteigta, laimīga un apmulsusi no šī vieglā pieskāriena.

Vakarā atgriezusies guļamistabā, viņa jutās dīvaini saviļņota un tik atvilgusi, ka par katru nieku varētu raudāt. Viņa paskatījās uz pulksteni, padomāja, ka mazā bitīte pukst kā sirds, kā draudzīga sirds, ka tā būs Visas viņas dzīves lieciniece, pavadīs viņas priekus un bēdas ar savu vienmērīgo tiktāku, un viņa apturēja zeltīto lidoni un noskūpstīja to uz spārniņiem. Viņa būtu apskāvusi vienalga ko. Viņa atcerējās, ka ir paslēpusi kādā atvilktnē savu veco lelli; sameklējusi to, viņa nopriecājās, kā sastopot senu dienu draudzeni, un, spiezdama to pie krūts, apbēra ar dedzīgiem skūpstierņ paijas izkrāsotos vaigus un savēlušos matus.

Vēl arvien turēdama lelli rokās, meitene iegrima pārdomās.

Vai tas bija VIŅŠ, tūkstoš slepenu balsu apsolītais laulātais draugs, ko visulabā providence novedusi viņas ceļā? Vai vikonts bija viņai radītā būtne, kurai viņa veltīs savu dzīvi? Vai viņi abi lemti viens otram un viņu jūtas sastapušās savienosies, saplūdīs kopā un radīs MĪLESTĪBU?

Viņa vēl neizjuta to visu savas būtības vētraino saviļņojumu, neprātīgo aizgrābtību, dziļos dvēseles satricinājumus, ko uzskatīja par kaislību; tomēr viņai šķita, ka viņa sāk vikontu mīlēt, tāpēc ka, domājot par šo jauno vīrieti, reizēm gluži pamira; un domāja viņa par to nemitīgi. Vikonta klātbūtnē sirds viņai pukstēja straujāk; viņa sarka un bālēja, sastapdama tā skatienu, un notrīsēja, izdzirdēdama tā balsi.

Tonakt viņa gulēja maz.

Ar katru dienu pieauga mulsinošā vēlēšanās mīlēt. Viņa nebeidzami meklēja atbildi pati sevī, margrietiņas lapiņās, mākoņos, gaisā pasviestās monētās.

Kādu vakaru tēvs viņai teica:

— Rīt no rīta saposies rūpīgi.

— Kāpēc, tēt? — viņa jautāja.

— Tas ir noslēpums, — viņš atbildēja.

Un nākamajā rītā, nokāpusi lejā svaiga, gaišā tērpā, viņa atrada viesistabā uz galda konfekšu kārbas un uz krēsla milzīgu puķu pušķi.

Pagalmā iebrauca furgons. Uz tā bija rakstīts: «Lerā, konditors Fekānā. Kāzu maltītes», — un Lidivīne ar pa-vārzēna palīdzību izvilka pa furgona pakaļējām durvīm daudzus plakanus grozus, kas labi smaržoja.

Ieradās vikonts de Lamārs. Bikses viņam bija cieši apspīlētas un saturētas ar pēdu saitītēm zem lakādas zābaciņiem, kuri izcēla miniatūras kājas. Garie, ap vidukli sažņaugtie svārki krūšu izgriezumā ļāva saskatīt mežģīņu žabo, un smalkā auduma kaklasaite, vairākas reizes aptīta ap kaklu, spieda vikontu turēt augsti izslietu skaisto tumšmataino galvu, kurā iezīmējās svinīga izsmalcinātība. Viņš izskatījās citādi nekā parasti — grezns tērps ļoti pārvērš pat labi pazīstamas sejas. Pārsteigtā Žanna skatījās uz viņu, it kā vēl nekad nebūtu redzējusi: jaunais vīrietis viņai likās ārkārtīgi aristokrātisks, lielkungs no galvas līdz kājām.

Viņš smaidīdams palocījās.

— Kaimiņien, vai esat sagatavojusies?

— Ko tas nozīmē? — Žanna murmināja.

— Tūlīt tu redzēsi, — barons atbildēja.

Piebrauca aizjūgtā kariete. Adelaidas kundze, grezni saposusies, iznāca no guļamistabas, atbalstīdamās uz Ro-zalī rokas, — jauno kalponīti de Lamāra kunga elegance tik redzami satricināja, ka barons piezīmēja:

— Vikont,. manuprāt, mūsu istabenei jūs ļoti patīkat.

Vikonts pietvīka līdz ausu galiem, izlikās, ka nav nekā

dzirdējis, un, paķēris puķu buķeti, pasniedza to Žannai. Meitene, vēl vairāk pārsteigta, ziedus paņēma. Visi četri iekāpa karietē, un virēja Lidivīne, atnesusi baronesei priekš stiprināšanās aukstu buljonu, noteica:

— Nudien, kundze, izskatās kā kāzas!

Sasnieguši Iporu, viņi izkāpa no karietes, un, kad kājām devās cauri ciemam, no mājām iznāca matroži, uzcirtušies jaunās drānās, kas krokās bija sagulējušās, — tie sveicināja, sarokojās ar baronu un pievienojās kā procesijā.

Pienākuši pie baznīcas, visi apstājās; pa durvīm iznesa lielu sudraba krustu, ko taisni izslietu turēja kora zēns, kuram sekoja otrs puišelis, ģērbies sarkanā un baltā, — viņam rokās bija svētītā ūdens trauks un tanī slaceklis.

Tad nāca trīs veci koristi, viens no tiem klibs, pēc tam taurētājs un beidzot kirē, kam pār izblīdušo vēderu bija krustiski pārlikts ar zeltu izšūts epitrahils. Viņš ar smaidu un galvas mājienu sveicināja, pēc tam, acis pa pusei pievēris, lūpas kustinādams klusā lūgšanā, trejstūraino cepurīti uzmaucis līdz degunam, viņš ar savu stihārijos tērpto štābu devās uz jūras pusi.

Liedagā jau gaidīja ļaužu pūlis, kas bija sastājušies ap jaunu, ziedu vijām izrotātu laivu. Pie masta, burām un takelāžas piesietās garās lentes vējā plīvoja, un pakaļgalā zeltītiem burtiem vizēja laivas vārds: 2ANNA.

Lastika tēvs, par barona naudu uzbūvētās laivas kapteinis, panāca pretī procesijai. Visi vīrieši reizē atsedza galvas, un puslokā sastājušās dievlūdzējas, savīstījušās melnos, krokotos apmetņos ar kapuci, ieraudzīdamas krustu, nometās ceļos.

Kirē starp abiem kora zēniem nostājās vienā laivas galā, bet pretējā galā trīs veci koristi, sasmulētos baltos tērpos, ar bārdas rugājiem apaugušu zodu, svinīgi ielūkojās dziesmu grāmatā un nesaskanīgi pilnā rīklē laida vaļā meldiju dzidrajā rītā.

Katru reizi, kad viņi atvilka elpu, taurētājs viens pats mauroja tālāk; viņa pelēkās ačteles tad gluži pazuda starp piepūstajiem vaigiem. Pat uz pieres un kakla āda šķita atdalāmies no miesas — tik sparīgi viņš pūta.

Nekustīgā, caurspīdīgā jūra šķita piedalāmies sava kuģīša kristībās, tā klusu vēla pirkstu augstus vilnīšus, kā ar grābekli kasīdama oļus. Un lielas, baltas kaijas, spārnus izpletušas, aprakstīja plašus apļus debesu zilgmē, attālinādamās un atkal atgriezdamās pār ceļos nometušos pūli, it kā gribēdamas redzēt, ko tur dara.

Beidzot, minūtes piecas norēķuši «āmen», koristi apklusa; tad garīdznieks aizsmakušā balsī nokladzināja latīniski dažus vārdus, no kuriem varēja sadzirdēt tikai galotnes.

Pēc tam viņš apgāja apkārt laivai, apslacīdams to ar svētīto ūdeni, un tad sāka vervelēt lūgšanas, nostājies blakus vienam bortam, pretī krusttēvam un krustmātei, kas, rokrokā saķērušies, stāvēja nekustīgi.

Jauneklis joprojām turējās kā augstprātīgs skaistulis, bet jaunavai aiz pēkšņā saviļņojuma aizžņaudzās rīkle, viņa tikko nezaudēja samaņu un sāka tā drebēt, ka viņai klabēja zobi. Sapnis, kurš jau kopš laba laika viņu vajāja, piepeši kā murgā guva īstenības šķietamību. Kāds bija ieminējies par kāzām, un te bija garīdznieks, kas dāļāja svētību, un stihārijos ģērbti cilvēki skaitīja lūgšanas. Vai tikai tie nelaulāja viņu?

Vai viņas pirksti nervozi ietrīsējās, vai arī sirds apmātība pa dzīslām bija iestrāvojusi kaimiņa sirdī? Vai viņš saprata, vai uzminēja, vai viņu tāpat kā Žannu skurbi-nāja mīlestība? Vai arī viņš no pieredzes zināja, ka neviena sieviete nespēj viņam pretoties? Pēkšņi viņa juta, ka viņš saspiež viņas roku — vispirms maigi, tad stiprāk, vēl stiprāk, līdz sāpēm. Un bez mazākās kustības sejā, tā ka neviens cits to nepamanīja, viņš sacīja, jā, protams, pavisam skaidri sacīja:

— O, Žanna, ja jūs gribētu, šī būtu mūsu saderināšanās!

Viņa ļoti lēni nodūra galvu, varbūt šī kustība nozīmēja piekrišanu. Un garīdznieks, vēl slacīdams svētīto ūdeni, uzrasināja dažus pilienus viņiem uz pirkstiem.

Pienāca beigas. Sievietes piecēlās. Mājup atgriezās juceklīgi. Krusts kora zēna rokās bija zaudējis cienīgumu — tas nesās uz priekšu strauji, līgodamies te pa kreisi, te pa labi, tik tikko nekrizdams gar zemi. Garīdznieks, vairs nepātarodams, joza tam pakaļ; koristi un taurētājs nozuda sānieliņā, lai ātrāk pārģērbtos, un arī matroži steidzās. Viena un tā pati doma piepildīja viņiem galvu ar virtuves smaržu, kājām deva sparu, mutes mitrināja ar siekalām, nokāpa līdz vēderam un lika urkšķēt zarnām.

«Papelēs» viņus gaidīja sātīgas brokastis.

Lielais galds bija uzklāts pagalmā zem ābelēm. Pie tā sasēdās sešdesmit cilvēku — jūrnieki un zemnieki. Baronese sēdēja galda galā starp Iporas un vietējo kirē. Viņai pretī barona galda kaimiņi bija mērs un viņa sieva, jau novecojusi, kalsna lauciniece, kas uz visām pusēm ar galvas mājieniem sūtīja sveicienus. Viņai bija gara seja, iežņaugta normandiešu aubē; ar savām apaļajām, vienmēr izbrīnītajām acīm viņa atgādināja vistu ar baltu seksti, un viņa arī ēda sīkiem kumosiņiem, it kā knābātu ar degunu šķīvī.

Zanna — blakus laivas krusttēvam — bija ieslīgusi laimē. Viņa vairs nekā neredzēja, nekā nezināja, viņa klusēja, jo aiz prieka viņai reiba galva.

Viņa jautāja:

r— Kā jūs sauc?

— Žiljēns. Vai jūs to nezinājāt? — vikonts sacīja.

Žanna neatbildēja, viņa domāja: «Cik bieži es tagad

atkārtošu šo vārdu!»

Kad brokastis bija paēstas, saimnieki pagalmu atstāja matrožu rīcībā, bet paši pārgāja otrpus mājas. Baronese, atbalstīdamās uz barona rokas, abu garīdznieku pavadīta, devās savā parastajā pastaigā. Žanna un Žiljēns aizgāja līdz birztalai un pa šauru taciņu soļoja tanī iekšā; pēkšņi viņš satvēra Žannas rokas.

— Vai gribat kļūt mana sieva?

Viņa atkal nodūra galvu, un, tā kā viņš neatlaidās: «Lūdzu atbildiet!» — viņa lēnām pacēla acis uz Žiljēnu, un viņš tanīs izlasīja atbildi.

IV

No rīta barons iegāja Žannas guļamistabā, iekams viņa bija piecēlusies, un, atsēdies gultas kājgalī, sacīja:

— Vikonts de Lamārs lūdza tavu roku.

Viņa vēlējās paslēpt seju palagos.

— Mēs solījām drīz dot atbildi, — tēvs turpināja.

Žannai trūka elpas, saviļņojums viņu žņaudza. Pēc mirkļa barons smaidīdams turpināja:

— Mēs negribējām nekā izlemt, iepriekš nerunājuši ar tevi. Tavai mātei un man nav nekas pret šīm laulībām, tomēr mēs negribam tevi mudināt uz tām. Tu esi daudz bagātāka nekā viņš, bet, ja runa ir par dzīves laimi, tad nav ko raizēties par naudu. Viņam vairs nav neviena tuva radinieka, tātad, ja tu ar viņu apprecēsies, viņš ienāks mūsu ģimenē kā dēls, turpretī ar kādu citu tu, mūsu meita, aizietu pie svešiem. Jauneklis mums patīk. Un kā ... tev?

Pietvīkdama līdz ausu galiem, viņa murmināja:

— Tēt, esmu ar mieru.

— Jaunkundz, par to es mazliet šaubījos, — tēvs, joprojām smaidīdams un ieskatīdamies Žannai dziļi acīs, sacīja.

Līdz vakaram viņa bija kā apreibusi, pati nezināja, ko dara, izklaidīgi paņēma kādus priekšmetus citu vietā, un kājas viņai ļima aiz noguruma, kaut gan viņa nemaz nebija staigājusi.

Ap sešiem pēcpusdienā, kad viņa ar māmulīti sēdēja zem platānas, ieradās vikonts.

Sirds Žannai sāka neprātīgi dauzīties. Jauneklis tuvodamies izskatījās pavisam mierīgs. Pienācis viņš satvēra baroneses pirkstus un tos noskūpstīja, pēc tam pacēla pie lūpām trīcošo meitenes rociņu un uzspieda uz tās ilgu, maigu un atzinīgu skūpstu.

Saderinātajiem sākās laimīgais laiks. Viņi tērzēja, divatā atrāvušies salona kaktā vai sēdēdami birzes galā uz nogāzes pāri tuksnesīgajam klajumam. Reizēm viņi pastaigājās pa māmulītes aleju, viņš runāja par nākotni, viņa klausījās, acis nodūrusi uz baroneses kājas iemīto putekļaino vagu.

Kad jautājums bija izšķirts, viņi nolēma atrisinājumu pasteidzināt; tika norunāts, ka laulību ceremonija notiks pēc sešām nedēļām, piecpadsmitā augustā, un pēc tam jaunais pāris tūlīt dosies kāzu ceļojumā. Kad Žannai jautāja, kuru zemi viņa gribētu apmeklēt, meitene izšķīrās par Korsiku, jo tur viņi būs vairāk vienatnē nekā Itālijas pilsētās.

Kāzu dienu viņi gaidīja bez sevišķas nepacietības, taču kauj; kāda burvīga maiguma pārņemti, izbaudīdami neatkārtojamo nevainīgu glāstu jaukumu, roku spiedienus, kaislus, ilgus skatienus, kuros dvēseles šķita saplūstam, un mulsi mocījās nenoteiktās alkās pēc īstiem mīlestības apkampieniem.

Viņi norunāja, ka uz laulībām nevienu neaicinās, tikai baroneses māsu tanti Līzīti, kas dzīvoja kā pansionāre kādā Versaļas klosterī.

Pēc tēva nāves baronese bija gribējusi māsu paturēt pie sevis, bet vecmeitu vajāja doma, ka viņa ir nederīga un visiem par apgrūtinājumu, par nastu, un tāpēc viņa apmetās vienā no tām klostera patversmēm, kurās izīrē dzīvokļus vientuļiem, skumjiem dzīves pabērniem.

Laiku pa laikam viņa mēnesi vai divus pavadīja māsas ģimenē.

Viņa bija sīciņa, mazrunīga, vienmēr centās palikt ēnā, parādījās tikai ēdienu reizēs un pēc maltītes tūlīt atgriezās savā istabā, kur uzturējās pastāvīgi.

Tantei Līzītei bija lēnīgas, sēras acis un labsirdīga, bet vecīga seja, kaut gan viņai bija tikai četrdesmit divi gadi; ģimenē viņa nekad ne par ko netika uzskatīta. Bērnībā viņa nebija ne glīta, ne draiskulīga un viņu neviens neapmīļoja; viņa allaž klusi un mierīgi sēdēja kaktā. Jau kopš tā laika viņai tika pārvilkts krusts. Jaunībā neviens par viņu neinteresējās.

Viņa bija it kā ēna vai pierasts priekšmets, dzīva mēbele, kuru mēdz diendienā redzēt un par kuru vairs neraizējas.

Māsa jau tēva mājās bija pieradusi viņu uzlūkot kā neizdevušos un pilnīgi nenozīmīgu radījumu. Pret viņu izturējās ar nekautrīgu familiaritāti, kurā slēpās nicīga labvēlība. Viņu sauca Līza, taču viņu mulsināja šis jaunavīgais, koķetais vārds. Kad mājās redzēja, ka viņa neprecas un droši vien nekad neprecēsies, Līžu pārvērta par Līzīti. Pēc Žannas piedzimšanas viņa kļuva «tante Līzīte», pazemīga radiniece, tīrīga, ļoti bikla pat pret savu māsu un svaini, kas tomēr viņu mīlēja, bet ar paviršu mīlestību, kurā ietilpa gan maiga vienaldzība, gan neapzināta līdzjūtība, gan iedzimtā labestība.

Reizēm, stāstīdama par kādu atgadījumu no savas jaunības, baronese, lai noteiktu datumu, sacīja: «Tas bija Līzītes gražīgā izlēciena laikā.»

Sīkāk par to nekad nerunāja, un šis «gražīgais izlēciens» palika miglā tīts.

Toreiz kādu vakaru divdesmit gadus vecā Līza bija nezin kāpēc iemetusies ūdenī. Nekas viņas dzīvē un izturēšanās veidā nevarēja likt šo neprātu paredzēt. Viņu izvilka no dīķa pusdzīvu, taču vecāki, sašutumā rokas plātīdami, nemeklēja vis šīs rīcības noslēpumaino cēloni, bet apmierinājās ar sūrošanos par «gražīgo izlēcienu», tāpat kā sūrojās par negadījumu ar zirgu Koko, kas neilgi pirms tam, klupdams kādā grambā, bija salauzis kāju, tā ka viņu vajadzēja nošaut.

Kopš tā laika Līžu, kas drīz vien kļuva Līzīte, visi uzskatīja par ļoti aprobežotu cilvēciņu. Iecietīgā nicināšana, kādu viņa bija modinājusi tuviniekos, pamazām iezīdās visu apkārtējo cilvēku sirdīs. Pat mazā Žanna ar bērniem ļoti dabisko nojautu nelikās ne zinis par Līzīti, nekad neierāpās gultā viņu noskūpstīt, pat neiegāja viņas istabā. Šķiet, ka vienīgi Rozalī, kas uzposa Līzītes guļamistabu, zināja, kur tā atrodas.

Kad tante Līzīte ienāca ēdamistabā uz brokastīm, «mazulīte» aiz paraduma pastiepa viņai pretī pierīti skūpstam, un tas bija viss.

Ja kādam bija kaut kas sakāms LIzītei, tad aizsūtīja kalpotāju viņai pakaļ; un, kad viņas nebija istabā, neviens neinteresējās un nedomāja par viņu, nevienam neienāca prātā raizēties un pajautāt: «Kā tad tā? Es šorīt neredzēju Līzīti.»

Viņai nemaz nebija savas vietas. Liza bija viena no tām būtnēm, kuras paliek nepazīstamas un neizprastas pat saviem tuviniekiem un kuru nāve neatstāj ne plaisu, ne tukšumu mājās, — šādas būtnes neprot iekļauties apkārtējo ļaužu esībā, paradumos un sirdīs.

Vārdi «tante Līzīte» neizraisīja neviena cilvēka dvēselē ne mazāko saviļņojumu. Tos izrunāja tāpat kā «kafijkanna» vai «cukurtrauks».

Viņa vienmēr gāja klusi, žigliem, sīkiem solīšiem, nekad nesacēla troksni, nekur neuzgrūdās, it kā darīja priekšmetus neskanīgus. Viņas rokas likās veidotas no vates — tik saudzīgi un viegli tās visam pieskārās, ko satvēra.

Viņa atbrauca jūlija vidū, ļoti uztraukusies par gaidāmajām kāzām. Viņa atveda veselu kaudzi dāvanu, bet, tā kā tās nāca no viņas, tad palika gandrīz nepamanītas.

Jau nākamā dienā pēc viņas ierašanās neviens vairs neievēroja viņas klātbūtni.

Taču viņā brieda ārkārtīgs saviļņojums, un viņa nenovērsa acis no saderinātajiem. Neparasti enerģiski, ar drudžainu rosmi viņa nodevās pūra gatavošanai, strādādama kā vienkārša šuvēja savā istabā, kur neviens neiegriezās.

Bieži vien viņa rādīja baronesei mutautiņus, ko pati bija apvīlējusi, un servjetes, uz kurām bija izšuvusi monogrammas, un jautāja:

— Adelaida, vai tā būs labi?

Un māmulīte, pavirši paskatījusies uz paveikto, atbildēja:

— Līzīt., nenopūlies tik daudz!

Kādā vakarā mēneša beigās pēc tveicīgas dienas pacēlās mēness, un nakts bija gaiša un silta, viena no tām naktīm, kas cilvēku satrauc, aizkustina un iejūsmo, kas modina visslēptāko dvēseles poēziju. Mierīgajā salonā ieplūda liega lauku dvaša. Apaļajā gaismas lokā, ko lampas abažūrs meta uz galda, baronese ar vīru gurdi spēlēja kārtis; tante Līzīte, atsēdušies starp abiem, adīja, un jaunais pāris, ņr elkoņiem atbalstījušies uz atvērtā loga palodzes, lūkojas mēness gaismas pielietajā dārzā.

Liepa un platāna kaisīja savu ēnu pār noru, kura kā liels, palsi vizošs plankums sniedzās līdz gluži melnajai birzij.

Nakts maigā burvība, koku un krūmāju miglainais izgaismojums neatvairāmi savaldzināja Žannu, un viņa, pievērsusies vecākiem, teica:

— Tēt, mēs iesim mazliet pastaigāties pa zālāju mājas priekšā.

Barons, neatraudamies no spēles, sacīja:

— Ejiet, bērni, — un turpināja partiju.

Viņi izgāja ārā un lēniem soļiem devās pa gaismas pielieto mauru līdz birztalai.

Kļuva jau vēls, bet viņi nedomāja atgriezties. Baronese jutās nogurusi un gribēja doties uz savu guļamistabu.

— Jāsauc mājās mīlētāji, — viņa sacīja.

Barons pārlaida skatienu pār mēnesnīcā zaigojošo dārzu, kurā lēni maldījās divas ēnas.

— Lai viņi vēl paliek, ārā ir tik jauki! Līzīte viņus pagaidīs — vai ne, Līzīt?

Vecmeita nemierīgi paskatījās uz svaini un biklā balsi atbildēja:

— Protams, es viņus pagaidīšu.

Tētis palīdzēja piecelties baronesei un, pats dienas tveices nogurdināts, sacīja:

— Es arī iešu gulēt.

Viņš aizgāja kopā ar sievu.

Tad piecēlās arī tante Līzīte un, pametusi uz zviļņa roktura aizsākto adīkli, dziju un adatas, aizgāja pie loga, ar elkoņiem uzmetās uz palodzes un ielūkojās burvīgajā mēnesnīcas naktī.

Abi saderinātie nebeidzami staigāja šurp un turp pa zālāju — no birztalas līdz lievenim, no lieveņa līdz birztalai. Viņi bija cieši sažņauguši viens otra pirkstus un nekā nerunāja, it kā pametuši savu miesīgo čaulu un saplūduši ar poētisko apkārtni.

Pēkšņi Žanna ieraudzīja loga ietvarā vecmeitas siluetu, kas iezīmējās lampas gaismā.

— Redziet, — viņa sacīja, — tante Līzīte skatās uz mums.

Vikonts pacēla galvu un vienaldzīgā balsī, kādā runā, nekā nedomājot, piekrita:

— Jā, tante Līzīte uz mums skatās.

Un viņi turpināja lēno pastaigu, atkal ļāvās sapņo jumiem un mīlestībai.

Bet zāle aprasoja, viņi aiz saltuma notrīsēja.

— Iesim iekšā, — Žanna sacīja.

Un viņi atgriezās mājā.

Kad viņi ienāca viesistabā, tante Līzīte atkal adīja; viņa bija pieri noliekusi pār rokdarbu, un viņas kalsnie pirksti mazliet trīcēja, it kā būtu noguruši.

Žanna piegāja pie viņas.

— Tante, ir laiks iet gulēt.

Vecmeita pacēla acis — tās bija sarkanas, it kā viņa būtu raudājusi. Mīlnieki tam nepievērsa uzmanību, bet jauneklis pēkšņi ievēroja, ka Žannas vieglās kurpītes bija rasā samirkušas. Viņš par to uztraucās un maigi iejautājās:

— Vai jūsu dārgās kājiņas nav nosalušas?

Piepeši tantes Līzītes pirksti ietrīcējās tik stipri, ka adīklis izkrita no rokām, dzijas kamols aizripoja tālu projām pa parketu, un, iekļāvusi seju plaukstās, viņa skaļi, krampjaini ieraudājās.

Saderinātie, aiz pārsteiguma kā sastinguši, paskatījās uz viņu. Žanna strauji nometās viņai pie ceļiem un, atvirzīdama viņas rokas, apjukusi taujāja:

— Tante Līzīt, kas tev noticis?

Tad nabaga sieviete, aiz bēdām sarāvusies, nomurmināja asarainā balsī:

— Kad viņš tev jautāja ... vai jūsu dārgās kājiņas , nav nosalušas ... Man nekad neviens tā nav teicis .., man ... nekad ...

Pārsteigtā Žanna jutās aizkustināta, un tomēr viņai nāca smiekli, iedomājoties, ka tantei Līzītei kāds iemīlējies varētu teikt maigus vārdus; un vikonts bija novērsies, lai apslēptu smaidu.

Tante pēkšņi piecēlās, pameta dzijas kamolu uz grīdas un adīkli uz sēdekļa, bez sveces izskrēja tumšajās kāpnēs un taustīdamās sameklēja savu istabu.

(Palikuši vieni, jaunieši saskatījās uzjautrināti un reizē aizkustināti.

— Nabaga tante! ... — Žanna čukstēja.

— Viņai šovakar droši vien ar galvu nav viss kārtībā, — Žiljēns teica.

Viņi stāvēja, rokās saķērušies, un nevarēja vien šķirties r— un tad maigi, ļoti maigi pārmija savu pirmo skūpstu pie tukša atzveltnes krēsla, ko tante Līzlte nupat bija atstājusi.

Otrā dienā viņi jau vairs neatcerējās vecmeitas asaras.

Pāris nedēļu pirms kāzām Žanna norima, nomierinājās, it kā maigie saviļņojumi būtu viņu nogurdinājuši.

Svinīgās dienas rīta cēlienā viņai vairs nemaz nebija laika pārdomām. Viņa juta tikai pilnīgu tukšumu visā ķermenī, it kā kauli, asinis un muskuļi zem ādas būtu izkusuši; ņemdama kaut ko rokā, viņa manīja, ka pirksti ļoti dreb.

Atguvās viņa tikai dievkalpojuma laikā pie altāra.

Salaulājusies! Tagad viņa ir salaulājusies! Viss kopš rītausmas notikušais, kustības un notikumu secība viņai šķita kā sapnis, kā īsts sapnis. Ir tādi brīži, kad viss, kas ir ap mums, liekas pārvērties, katra rīcība iegūst jaunu nozīmi, pat dienas stundas it kā maina parasto vietu.

Viņa jutās apmulsusi, ļoti pārsteigta. Vēl vakar viņas dzīvē nekas nebija pārvērties, tikai cerība, kas no viņas nekad neatkāpās, bija kļuvusi tuvāka, gandrīz sataustāma. Viņa bija aizmigusi, būdama meitene; tagad viņa ir sieviete.

Tātad viņa bija pārkāpusi to šķērsli, kas šķiet slēpjam nākotni ar visiem tās priekiem, ar ilgoto laimi. Viņai bija tāda sajūta, it kā viņas priekšā būtu atvērušās kādas durvis; viņa ieies sen gaidītajā.

Laulību ceremonija beidzās. Viņi iegāja gandrīz tukšajā ģērbkambarī, jo neviens nebija ielūgts, pēc tam devās ārā no baznīcas.

Kad viņi parādījās durvīs, atskanēja drausmīgs troksnis, no kura jaunlaulātā atlēca atpakaļ, bet baronese skaļi iekliedzās: zemnieki bija salutējuši ar šauteņu zalvi, un šāvieni atbalsojās līdz pašām «Papelēm».

Mājās bija klāts azaida galds ģimenes locekļiem, draudzes mācītājam un Iporas kirē, mēram un laulību lieciniekiem, kas bija izraudzīti apkaimes cienījamāko fermeru vidū.

Pēc tam visi devās pastaigā pa dārzu, gaidīdami pusdienas. Barons, baronese, tante Līzīte, mērs un abats Piko staigāja pa māmulītes aleju, bet otrs garīdznieks platiem soļiem maršēja pa otru aleju un lasīja lūgšanu grāmatu.

No pagalma puses atplūda zemnieku skaļā līksmošanās, viņi zem ābelēm dzēra sidru. Te, svinīgi saposušies, bija sapulcējušies visi apkaimes ļaudis. Puiši un meičas kāvējās.

Žanna un Žiljēns izgāja cauri birzei, tad uzkāpa augšā pa nogāzi un abi klusēdami skatījās uz jūru. Bija diezgan vēsi, kaut gan tikai augusta vidus; pūta ziemelis, un milzīgā saules bumba spīdēja skaudri koši zilajās debesīs.

Meklēdami patvērumu, jaunlaulātie pārgāja pāri klajumam un nogriezās pa kreisi, lai sasniegtu līkumaino, mežaino ieleju, kas noslīd uz Iporas pusi. Tiklīdz viņi nokļuva briksnājā, ne vēja pūsma viņus vairs neskāra; viņi pameta ceļu un devās tālāk pa šauru taku, kas aizvirzījās zem lapotnes. Iet blakus gandrīz nebija iespējams, un pēkšņi Žanna juta, ka viņai ap vidukli apvijas Žiljēna roka.

Viņa aizelsās, nekā neteica, un sirds viņai dauzījās. Zemi zari glāstīja viņu matus; bieži viņi pieliecās, lai tiktu tālāk. Žanna norāva kādu lapu; tās apakšējā pusē bija paslēpušās divas mārītes, līdzīgas divām trauslām, sarkanām gliemežnīcām.

Mazliet nomierinājusies, Žanna vientiesīgi sacīja:

— Redziet, ģimene!

Žiljēns ar lūpām pieskārās viņas ausij.

— Šovakar jūs kļūsiet mana sieva.

Kaut gan viņa, uzturēdamās uz laukiem, bija daudz uzzinājusi, tomēr domāja vēl tikai par mīlestības poēziju un jutās pārsteigta. Žiljēna sieva? Vai tad viņa tā jau nebija?

Tad viņš ar maziem, straujiem skūpstiem apbārstīja viņas deniņus un kaklu tur, kur vijas pirmie matiņi. Katru reizi viņa sarāvās no šiem neierastajiem vīrieša skūpstiem un neviļus nolieca galvu uz otru pusi, lai izvairītos no glāstiem, kuri viņai tomēr sagādāja tīksmu baudu.

Negaidot abi attapās meža malā. Žanna apstājās apjukusi, ka viņi tik tālu aizklīduši. Ko tagad par viņiem domās?

— Iesim atpakaļ, — viņa sacīja.

Žiljēns atrāva roku, ar ko bija viņu apskāvis, un, kad abi pagriezās, tad atradās aci pret aci tik tuvu viens otram, ka sajuta blakus stāvētāja dvašu savā sejā; viņi saskatījās. Viņi pārmija vienu no tiem vērīgajiem, asajiem un pētījošajiem skatieniem, kādos divas dvēseles it kā saplūst. Viņi meklēja viens otra acīs, to pašā dziļumā, centās iespiesties neizdibināmajās būtības dzīlēs; ar mēmu un neatlaidīgu jautājumu viņi ieurbās viens otrā. Kas viņi būs viens otram? Kāda būs dzīve, ko viņi uzsāk kopā? Kādus priekus, kādu laimi un vilšanos sagādās viens otram ilgajā, nešķiramajā divvientulībā, ko sauc par laulību? Un abiem šķita, ka līdz šim viņi vēl nebija redzējušies.

Pēkšņi Žiljēns, uzlicis abas rokas sievai uz pleciem, iezīdās viņas lūpās ar kaislīgu skūpstu, kādu viņa vēl nekad nebija saņēmusi. Šis skūpsts iestrāvoja Žannā, iesūcās smadzenēs un asinīs; nepazītais satricinājums bija tik spēcīgs, ka viņa izmisīgi ar abām rokām atgrūda Ziljēnu un tikko pati nepakrita.

— Iesim prom, iesim, — viņa murmināja.

Viņš nekā neatbildēja, tikai satvēra viņas rokas un vaļā neatlaida.

Līdz pašai mājai viņi vairs nepārmija ne vārda. Atlikusī pēcpusdiena likās gara.

Pie galda sēdās pievakarē.

Pusdienas pretēji normandiešu paradumiem bija vienkāršas un drīz beidzās. Galdabiedrus stindzināja kaut kāda neērtības sajūta. Vienīgi abi garīdznieki, mērs un četri ielūgtie fermeri kaut cik uzturēja parupjo jautrību, kādai jābūt kāzās.

Kad smiekli pamira, mēra asprātības tos atkal atdzīvināja. Ap deviņiem vakarā pasniedza kafiju. Arā priekšējā pagalmā zem ābelēm sākās zaļumballe. Pa atvērto logu viss bija redzams. Zaros piekarinātie lukturīši meta uz lapām rūsgani zaļus spīdumus. Puiši un meičas lēkāja rinķdejā, aurēdami mežonīgu dejas dziesmu, ko vārgi pavadīja divas vijoles un klarnete; muzikanti kā uz estrādes sēdēja uz liela virtuves galda. Zemnieku trokšņainā dziedāšana reizēm pilnīgi noslāpēja instrumentu pavadījumu; trauslā melodija, ko ik brīdi pārrāva balsu rēkoņa, likās krītam no debesīm pa gabaliem un izkaisāmies atsevišķās notīs.

Liesmojošas lāpas apgaismoja divas brangas mucas, no kurām tecināja ļaudīm dzērienus. Divas kalpones nepārtraukti skaloja toverī glāzes un kausus un nenosusinātus lika zem krāna, pa kuru tecēja sarkana vīna vai dzidri zeltaina sidra strūkla. Sakarsuši dejotāji, rāmi sirmgalvji, sasvīdušas meičas drūzmējās ap mucām, stiepdami rokas, lai satvertu kādu trauku un, galvu atgāzuši, lieliem malkiem iemalkotu savu iecienīto dzērienu.

Uz galda bija salikta maize, sviests, siers un desas. Katrs laiku pa laikam notiesāja kādu kumosu, un veselīgā, bezbēdīgā līksmība zem apgaismoto lapu jumta modināja sērīgajos ēdamistabas viesos vēlēšanos iejukt dejotāju pūlī, dzert no lielās, vēderainās mucas un uzkost sviestmaizi ar zaļiem sīpoliem.

Mērs, ar nazi sizdams takti, iesaucās:

— Sasodīts! Tur iet jautri. īstas Kamačo kāzas!

Atskanēja apslāpētu smieklu vilnis. Bet abats Piko,

gluži dabisks civilās varas pretinieks, iebilda:

— Jūs gribējāt teikt: kāzas Kanaānā.

Mērs nesamierinājās ar pamācību.

— Nē, kirē kungs, es zinu, ko runāju: kad es saku Kamačo, tad tas ir Kamačo.

Visi cēlās no galda un pārgāja uz viesistabu. Pēc tam brītiņu piedalījās ļaužu izpriecā. Tad viesi izklīda.

Barons ar baronesi klusā balsī par kaut ko ķildojās. Adelaidas kundze, aizelsdamās vairāk nekā jebkad, likās atraidām kādu vīra lūgumu; beidzot viņa gandrīz skaļi sacīja:

— Nē, draugs, es nevaru, vienkārši nezinu, kā pie tā ķerties.

Tad tētiņš spēji pagriezās un piegāja pie Žannas.

— Meitiņ, vai nāksi mazliet pastaigāties ar mani?

— Kā tu vēlies, tēt, — viņa satraukta atbildēja.

Viņi izgāja ārā.

Tiklīdz viņi tika pāri slieksnim, no jūras puses uzbrāza skaudrs vējš. Salts vasaras vējš, kurā jaušams jau rudens.

Pa debesīm auļoja mākoņi, te aizsegdami, te atkal atklādami zvaigznes.

Barons piespieda sev meitas elkoni un maigi noglauda roku. Bridi viņi pastaigājās. Šķita, ka viņš svārstās un ir apjucis. Beidzot viņš saņēmās.

— Mīļumiņ, es izpildīšu smagu uzdevumu, ko pienāktos veikt tavai mātei, bet, tā kā viņa atsakās to darīt, tad man jāstājas viņas vietā. Es nezinu, kas tev ir zināms par vīra un sievas attiecībām. Ir noslēpumi, kurus rūpīgi slēpj no bērniem, it īpaši no jaunavām, jo viņām jāpaliek garā šķīstām, nevainojami šķīstām līdz tai stundai, kad nododam viņas vīra rokās, kurš gādās par viņas laimi. Vīram pienākas atsegt saldo dzīves noslēpumu. Taču jaunava, kuru vēl nav skārušas nekādas aizdomas, bieži saceļas pret mazliet brutālo īstenību, kas slēpjas aiz sapņiem. Ievainota dvēselē un pat miesā, viņa dažkārt liedz laulātajam draugam to, ko likums — cilvēku un arī dabas likums viņam piešķir kā absolūtas tiesības. Vairāk, dārgumiņ, nevaru tev pateikt, bet neaizmirsti, ka tu pilnīgi piederi savam vīram.

Ko viņa īstenībā zināja? Ko uzminēja? Viņa drebēja, viņu kā baisa priekšnojauta māca smagas, mokošas skumjas.

Viņi atgriezās mājā. Uz salona sliekšņa abi aiz pārsteiguma apstājās. Adelaidas kundze raudāja Žiljēnam pie krūts. Viņas elsas, tik skaļas, it kā tās izpūstu kalēja plēšas, šķita plūstam vienlaicīgi no mutes, no acīm un pa degunu, un samulsušais jaunais vīrietis neveikli turēja resno sievieti, kas bija iegāzusies viņa rokās un lūdzās, lai viņš ir saudzīgs pret viņas dārgumiņu, zelta drostaliņu, mīļoto meitiņu.

Barons metās palīgā.

— Lūdzu, nevajag scēnas! Nevajag nekādu saviļņojumu!

Viņš aizveda sievu līdz zvilnim, un viņa, seju susinādama, atsēdās. Pēc tam viņš sacīja Žannai:

— Meitiņ, aši noskūpsti māti un ej gulēt.

Žanna, arī būdama tuvu asarām, ātri noskūpstīja vecākus un aizsteidzās.

Tante Līzīte jau bija aizgājusi uz savu istabu. Barons un viņa sieva palika vieni ar Žiljēnu. Un visi trīs jutās tik neērti, ka nedabūja ne vārda pār lūpām; vīrieši frakās stāvēja, acis nodūruši, Adelaidas kundze, sabrukusi atzveltnes krēslā, vēl rija pēdējās asaras. Samulsums kļuva nepanesams, un barons ierunājās par ceļojumu, kurā jaunais pāris taisījās doties tuvākajās dienās.

Žannu guļamistabā izģērbdama, Rozalī lēja asaru straumes. Rokas kalponītei neklausīja, viņa vairs neatrada ne saitītes, ne spraužamadatas un noteikti bija vairāk uzbudināta nekā viņas kundze. Taču Žanna nepievērsa uzmanību Rozalī asarām; viņai šķita, ka viņa ir iegājusi kādā citā pasaulē, uzkāpusi uz citas planētas un ir šķirta no visa, ko līdz šim pazinusi un mīļojusi. Viņas dzīvē un apziņā viss bija sajucis, iešāvās prātā pat doma: «Vai es mīlu savu vīru?» Pēkšņi Žiljēns viņai parādījās kā svešinieks, kuru viņa tikko pazina. Pirms trim mēnešiem Žanna nemaz nezināja, ka viņš dzīvo pasaulē, un tagad viņa bija šā vīrieša sieva. Kāpēc tā? Kāpēc vajadzēja tik ātri mesties laulībā kā bedrē, kas atvērusies zem kājām?

Uzvilkusi naktsveļu, viņa palīda zem segas; vēsie palagi modināja drebuļus un vēl kāpināja aukstuma, vientulības un skumju sajūtu, kas jau pāris stundu māca viņas dvēseli.

Rozalī, vēl arvien šņukstēdama, aizsteidzās projām. Žanna ar sažņaugtu sirdi gaidīja to, ko bija centusies uzminēt un uz ko neskaidros vārdos bija norādījis tēvs, — mīlestības lielā noslēpuma atklāsmi.

Soļus uz kāpnēm viņa nebija dzirdējusi; te piepeši pie durvīm kāds trīs reizes viegli pieklauvēja. Viņa šausmīgi satrūkās un neatsaucās. Pieklauvēja vēlreiz, pēc tam no-skrapstēja atslēga. Viņa paslēpa galvu zem segas, it kā istabā būtu ielavījies zaglis. Klusi iečīkstējās zābaki uz parketa; pēkšņi kāds pieskārās viņas gultai.

Viņa izbīlī sarāvās un iekliedzās; atsegusi galvu, viņa ieraudzīja Žiljēnu — tas smaidīdams skatījās uz viņu.

— O, jūs mani sabaidījāt! — viņa sacīja.

— Vai tad jūs mani negaidījāt? — viņš jautāja.

Žanna neatbildēja. Skaistais jaunais vīrietis, joprojām

frakā, izskatījās ļoti cienīgs, un viņa kaunējās, ka guļ gultā šā korektā cilvēka priekšā.

Viņi nezināja, ko sacīt, ko darīt, neuzdrošinājās pat saskatīties šajā nopietnajā un izšķirošajā stundā, no kuras būs atkarīga visa dzīves intīmā laime.

Varbūt viņi neskaidri nojauta, kādas briesmas slēpās šajā cīniņā un cik padevīga pašsavaldīšanās un prasmīgs maigums vajadzīgs, lai neievainotu biklo kautrīgumu, jaunavīgas un sapņo jumos izauklētas dvēseles izsmalcināto jūtīgumu.

Viņš lēni satvēra Žannas roku, noskūpstīja to, nomezdamies pie gultas ceļos kā altāra priekšā, un tikko dzirdami čukstēja:

— Vai jūs mani mīlēsiet?

Pēkšņi nomierinājusies, viņa pacēla galvu no mežģīņu mākoņa apņemtā spilvena un uzsmaidīja viņam.

— Draugs, es taču jau tagad jūs mīlu.

Viņš paņēma mutē sievas smalkos pirkstus un šā dzīvā šķēršļa dēļ pārvērstā balsī sacīja:

— Vai pierādīsiet, ka mani mīlat?

No jauna samulsusi, īsti nesaprazdama, ko saka, bet atcerēdamās tēva vārdus, viņa atbildēja:

— Draugs, es jums piederu.

Viņš nosedza viņas roku ar mikliem skūpstiem un, lēni izsliedamies, tuvojās viņas sejai, ko viņa atkal centās apslēpt.

Pēkšņi viņš izstiepa roku pāri gultai un virs segas apskāva sievu, bet ar otru roku, pabāzis to zem spilvena, pacēla viņas galvu un klusu, pavisam klusu čukstēja:

— Vai dosiet man pavisam mazu vietiņu jums blakus?

2annu pārņēma bailes, instinktīvas bailes, un viņa murmināja:

— Ai, lūdzu, vēl ne!

Viņš likās vīlies, mazliet aizvainots un turpināja vēl arvien lūdzoši, tomēr skaudrāk:

— Kāpēc ne, ja mēs tik un tā ar to beigsim?

Žannu šie vārdi aizvainoja, tomēr samierinājusies viņa padevīgi atkārtoja:

— Es jums piederu, draugs.

Tad viņš žigli nozuda tualetes istabā. Žanna skaidri dzirdēja katru viņa kustību, novelkamo drānu čaukstēšanu, naudas šķindoņu kabatā, nomesto zābaku noklau-dzēšanu.

Pēkšņi viņš apakšbiksēs un zeķēs pārskrēja pāri istabai un nolika savu pulksteni uz kamīna. Pēc tam viņš tāpat skriešus atgriezās mazajā blakus istabiņā un vēl brīdi tur rosījās; Žanna strauji pagriezās uz otru pusi un aizvēra acis, juzdama, ka viņš nāk.

Viņa sarāvās un tikko neizlēca no gultas, kad gar viņas kāju aizslīdēja cita — auksta un spalvaina kāja; seju aizklājusi ar rokām, gatava kliegt aiz bailēm un apjukuma viņa atrāvās pašā gultas malā.

Viņš satvēra Žannu rokās, kaut gan viņa bija pagriezusi muguru, un alkatīgi skūpstīja viņas kaklu, naktsmi-cītes mežģīņu volānu un krekla izšūto apkaklīti.

Viņa nekustējās, sastingusi neizsakāmās šausmās, juzdama, ka spēcīga roka meklē viņas starp elkoņiem ieslēptās krūtis. Rupjā pieskāriena satriekta, viņa aizelsās; viņa gribēja vienīgi aizbēgt, aizskriet projām un ieslēgties kaut kur, tālu no šā cilvēka.

Tad viņš vairāk nekustējās. Žanna uz muguras juta viņa siltumu. Bailes Žannā norima, viņa pēkšņi iedomājās, ka vajadzētu pagriezties un noskūpstīt Ziljēnu.

Galu galā viņš acīmredzot kļuva nepacietīgs un sarūgtinātā balsī jautāja:

— Tātad jūs negribat kļūt mana sieviņa?

— Vai tad es tā jau neesmu? — viņa caur pirkstiem

nočukstēja.

— Nu nē, dārgā, jūs par mani smejaties, — viņš visai sapīcis atbildēja.

Žannu skumdināja neapmierinātība Žiljēna balsī; viņa spēji pagriezās pret vīru, lai lūgtu piedošanu.

Viņš ar abām rokām sagrāba Žannu — nikni, it kā izsalcis pēc viņas — un ar straujiem kā kodieni, ar neprātīgiem skūpstiem apbēra viņas seju un kaklu, apdullinādams ar glāstiem. Viņa atlaida vaļā rokas un ļāvās skūpstu brāzmai, vairs neapzinādamās, ko dara un ko dara viņš, — pilnīgā apjukumā viņa vairs nekā nesaprata. Pēkšņi viņu caururba asa sāpe, un viņa iestenējās, locīdamās Žiljēna skavās, kamēr viņš rupji viņu ieguva.

Kas notika pēc tam? Viņa nekā neatcerējās, jo bija galīgi zaudējusi galvu, un juta tikai uz savām lūpām īsu pateicīgu skūpstu krusu.

Vēlāk Žiljēns it kā kaut ko sacīja un viņa laikam atbildēja. Tad viņš vēlreiz mēģināja tuvoties, bet Žanna šausmās atgrūda viņu un pretodamās uzdūrās uz viņa krūtīm, tām pašām biezajām spalvām, kādas jau bija sajutusi pie kājām, un aiz pārsteiguma spēji atrāvās.

Beidzot viņam apnika veltīgi lūgties un viņš palika nekustīgi guļot uz muguras.

Žanna iegrima pārdomās; vīlusies un līdz dvēseles dziļumiem izmisusi, ka baudas skurbums izrādījies tik atšķirīgs no ilgotā, ka lolotās cerības sabrukušas, svētlaime gaisusi, viņa sevī sacīja: «Tad tas nozīmē būt sievai! Tad tas!»

Viņa ilgi tā mocījās drūmās pārdomās, reizēm pārlaizdama skatienu pār sienas paneļiem, pār seno mīlas leģendu, kas rotāja viņas istabu.

Tā kā Žiljēns klusēja un vairs nekustējās, viņa lēnām pievērsa viņam skatienu un ieraudzīja, ka viņš ir aizmidzis. Viņš gulēja ar pavērtu muti, mierīgu seju. Aizmidzis!

Žanna nespēja tam ticēt, viņa bija sašutusi, un šis miegs viņu pazemoja vairāk nekā rupjā varmācība, ar kādu viņš bija izturējies. Tātad viņa Ziljēnam ir tikpat kā kura katra garāmgājēja, ja viņš šādā naktī var gulēt! Tātad tas, kas starp viņiem bija noticis, viņam neko sevišķu nenozīmēja? Ak, labāk viņš būtu viņai iesitis, vēl izvarojis, mocījis ar pretīgiem glāstiem līdz samaņas zaudēšanai.

Atbalstījusies uz elkoņa, paliekusies uz Žiljēna pusi, Žanna nekustēdamās ieklausījās viņa elpā, kas klusu plūda starp lūpām un reizēm pārvērtās iekrācienā.

Ausa diena, sākumā palsa, pēc tam gaišāka, sārta un beidzot žilbinoši starojoša. Ziljēns atvēra acis, nožāvājās, izstaipīja rokas, paskatījās uz sievu, pasmaidīja un jautāja:

— Dārgā, vai tu labi gulēji?

Žanna ievēroja, ka tagad viņš uzrunā viņu ar «tu», un izbrīnījusies atbildēja:

— Jā. Un jūs?

— O, es gulēju lieliski, — viņš teica.

Pagriezies pret Žannu, Žiljēns viņu noskūpstīja un sāka mierīgi tērzēt. Viņš izklāstīja sievai savus nodomus — tie saistījās ar taupīšanu; šis vairākkārt atkārtotais vārds Žannu pārsteidza. Viņa klausījās vīrā, īsti neiedziļinādamās runas jēgā, un skatījās uz viņu, bet galvā šaudījās tūkstoš nenoteiktu domu, kas tikko skāra apziņu.

Pulkstenis sita astoņi.

— Laiks celties, — viņš sacīja, — būtu smieklīgi, ja mēs ilgi paliktu gultā.

Viņš piecēlās pirmais un, kad bija saposies, rūpīgi palīdzēja sievai apģērbties, neļaudams saukt Rozalī.

Ejot ārā no guļamistabas, viņš aizturēja sievu.

— Zini, savā starpā mēs tagad varam uzrunāt viens otru ar «tu», bet tavu vecāku klātbūtnē pagaidām vēl ne. Kad atgriezīsimies no kāzu ceļojuma, tad tas būs pavisam dabiski.

Žanna nokāpa lejā tikai uz brokastīm. Un diena aizritēja kā parasti, it kā nekas jauns nebūtu noticis. Mājā tikai bija viens cilvēks vairāk.

V

Pēc četrām dienām piebrauca pasta kariete, kurai vajadzēja viņus aizvest uz Marseļu.

Pēc pirmās nakts pārdzīvojumiem Žanna jau bija pieradusi pie Žiljēna klātbūtnes, pie viņa skūpstiem un mai-i iļirm glāstiem, taču riebums pret intīmāku tuvību ne-l'iļn mazinājies.

Viņai Žiljēns patika, viņa to mīlēja un no jauna jutās laimiga un priecīga.

Atvadas bija īsas un bez skumjām. Vienīgi baronese I i La aizkustināta; pēdējā mirklī pirms aizbraukšanas viņa i‘lika meitai rokā naudas maku, smagu kā svins.

— Tas taviem jaunas sievas sīkajiem izdevumiem, —

viņa sacīja.

Žanna maku iebāza kabatā, un zirgi devās ceļā.

Pievakarē Žiljēns jautāja:

— Cik naudas māte tev iedeva?

Žanna nebija par to domājusi un izbēra maka saturu klēpī. Uzšļāca zelta vilnis: divi tūkstoši franku.

— Tagad varēšu būt neprātīgai — viņa iesaucās, sasizdama plaukstas, un savāca naudu.

Nedēju pavadījuši ceļā, viņi šausmīgā karstumā sasniedza Marseļu.

Nākamajā dienā «Karalis Luijs», neliels preču un pasažieru kuģītis, kas uzturēja satiksmi līdz Neapolei, iegriežoties Ajačo, veda viņus uz Korsiku.

Korsika! Makija! Bandīti! Kalni! Napoleona tēvija! Žan-nai šķita, ka no īstenības viņa nomodā ieiet sapnī.

Stāvēdami blakus uz kuģa kiāja, viņi skatījās, kā garām aizpeld Provansas klintis. Nekustīgā, kā zilgmē sastingusī jūra, it kā pamirusi saules svelmīgajā gaismā, pletās zem bezgalīgajām debesīm gandrīz neticami zila.

— Vai atceries mūsu pirmo izbraukumu Lastika tēva laivā? — Žanna jautāja.

Atbildes vietā Žiljēns aši noskūpstīja viņai ausi.

Tvaikoņa riteņi kulstīja ūdeni, iztraucēdami tā stingo snaudu, un aiz kuģa gara, putojoša vaga — platas, bālas, kā šampanietis dzirkstošas pēdas aizstiepās taisni, cik vien tālu sniedza skatiens.

Pēkšņi kuģa priekšgalā pavisam tuvu no ūdens izlēca milzīga zivs — delfīns un uzreiz uz galvas atkal ienira jūrā. Žanna izbailēs iekliedzās un piekļāvās Žiljēnam pie krūtīm. Pēc tam pati smējās par savām bailēm un satraukta vēroja, vai dzīvnieks neparādīsies atkal. Pēc dažām sekundēm delfīns no jauna uzšāvās gaisā kā liela uzvelkama rotaļlieta. Tad ienira, atkal izlēca; pēc tam viņi jau bija divi, tad trīs, tad seši — tie draiskoja ap smago tvaikoni, it kā pavadīja savu spocīgo brāli — koka delfīnu ar dzelzs spurām. Tie iepeldēja kreisajā pusē un atgriezās labajā — reizēm kopā, reizēm cits pēc cita, gluži kā rotaļādamies; līksmi vajādami viens otru, viņi uzlidoja augstu gaisā, apmeta līkumu un atkal ienira.

Žauna sita plaukstas un trīsēja aiz sajūsmas par katru milzīgo, vingro peldētāju parādīšanos. Sirds viņai lēkāja tāpat kā šie delfīni bērnišķīgā, neprātīgā līksmē.

Piepeši viņi pazuda. Viņi vēlreiz uzšāvās gaisā kaut kur ļoti tālu, atklātā jūrā, pēc tam viņus vairs neredzēja, un Zanna uz brīdi noskuma par viņu pazušanu.

Pienāca vakars — rāms, dzidrs, svētlaimīga miera pilns vakars. Ne mazākās trīsas gaisā vai uz ūdens; un bezgalīgais jūras un debesu klusums ieaijāja arī dvēseles — tās vairs nekas nesatrauca.

Lielā saules bumba lēnītēm slīga uz apvārsni, tur, kur atradās neredzamā Āfrika, karstā zeme, kuras svelme jau it kā bija jūtama; bet, kad milzīgais spīdeklis pazuda, pat ne vēja pūsma, tikai svaiga dvesma noglāstīja sejas.

yiņi negribēja atgriezties kajītē, kur tvanēja visas pretīgas kuģa smakas; abi, ietinušies mēteļos, izstiepās blakus uz kuģa klāja. Žiljēns tūlīt aizmiga, bet Žanna gulēja ar vaļējām acīm, nepazīstamo ceļojuma iespaidu satraukta. Riteņu vienmuļais troksnis viņu aijāja; viņa lūkojās zvaigžņu leģionos — dienvidu skaidrajās debesīs tās mirgoja asā, it kā miklā spožumā.

Uz rīta pusi viņa aizsnaudās. Trokšņi un balsis viņu uzmodināja. Matroži dziedādami uzkopa kuģi. Viņa piebikstīja vīram, kas gulēja kā nosists, un tad abi piecēlās.

Viņa ar sajūsmu it kā dzēra sāļās miglas garšu, ar kuru piesūcas līdz pirkstu galiem. Visapkārt jūra. Tomēr nē, priekšā uz ūdens gulēja kaut kas pelēks, tikko austošajā gaismā tur neskaidri iezīmējās dīvainas smailu, izrobotu padebešu grēdas.

Pēc tam tās kļuva skaidrākas, aprises izdalījās asāk; kad debesis kļuva aizvien gaišākas, atklājās gara ērmīgu, ragainu kalnu virkne — vieglā dūmakā tītā Korsika.

Tad aiz tās pacēlās saule un ar melnām ēnām iezīmēja visus kalnu koru izciļņus; drīz smailes jau sārtojās, kamēr pati sala vēl grima tvaikos.

Uz klāja uznāca kapteinis, sīks večuks, ko skaudrie, sāļie vēji bija izmiecējuši, izkaltējuši un savilkuši čokura; balsī, kas bija aizsmakusi, trīsdesmit gadu izsakot pavēles un pārkliedzot vētras aurus, viņš jautāja Žannai:

— Vai jūtat tās diedeinieces smaku?

Žanna tiešām sajuta stipru, neparastu, mežonīgu augu smaržu. Kapteinis turpināja:

— Kundze, tā smaržo Korsika; tai ir, tāpat kā ikvienai skaistulei, sava īpatnēja smarža. Es pat pēc divdesmit gadu ilgas prombūtnes to pazītu piecu jūdžu attālumā, lismu turienietis. Un arī viņš svētās Helēnas salā vienmēr runājot par tēvzemes smaržu. Viņš ir man rada.

Un kapteinis, noņēmis cepuri, sveicināja Korsiku un sveicināja tālumā — pāri okeānam dižo gūstekni, imperatoru, kas bija viņam rada.

Žanna bija tik aizkustināta, ka gandrīz apraudājās.

Pēc tam jūrnieks izstiepa roku uz apvāršņa pusi un sacīja:

— Sangvinēru salas!

Žiljēns stāvēja blakus sievai, apskāvis viņu ap vidukli, un abi raudzījās tālē, lai saskatītu norādīto vietu.

Beidzot viņi ieraudzīja dažas piramīdām līdzīgas klintis, un kuģis drīz vien apbrauca tām apkārt, iepeldēdams plašā, rāmā līcī, ko ieskāva augsti kalni, kuru pakājes likās nosegtas ar sūnu.

Kapteinis norādīja uz šo zaļumu.

— Makija!

Braucot tālāk, kalni aiz kuģa it kā saslēdzās; tas lēni peldēja pa ezeru, kura zilgme bija tik caurspīdīga, ka reizēm varēja saskatīt dibenu.

Un pēkšņi parādījās pilsēta — balta jo balta pašā līča galā, viļņu malā, kalnu pakājē.

Daži itāliešu kuģīši bija noenkurojušies ostā. Četras piecas laivas šaudījās ap «Karali Luiju» cerībā dabūt pasažierus.

Žiljēns, vākdams kopā bagāžu, klusu jautāja sievai:

— Vai pietiks, ja iedošu nesējam divdesmit sū?

Jau veselu nedēļu viņš ik brīdi uzdeva līdzīgu jautājumu, un Žannu tas sāpināja. Viņa visai nepacietīgi atbildēja:

— Ja nezini, cik dot, tad labāk iedod vairāk.

Viņš pastāvīgi kaulējās ar viesnīcu saimniekiem un sulaiņiem, ar kučieriem un dažādu preču pārdevējiem, un, ja viņam ar veiklību bija izdevies panākt cenas pazeminājumu, viņš, rokas berzēdams, sacīja Žannai:

— Neciešu, ka mani apzog.

Viņa drebēja, redzēdama, ka tiek pasniegts rēķins, un jau nojauta, ka viņš piesiesies katram punktam, jutās pazemota par Žiljēna kaulēšanos, pietvīka līdz ausu galiem, ievērodama nicinošos skatienus, ar kādiem kalpotāji, turēdami rokā sīkstulīgo dzeramnaudu, pavadīja viņas vīru.

Viņš sastrīdējās arī ar laivinieku, kas viņus izcēla krastā.

Pirmais koks, kuru viņa ieraudzīja, bija palma.

Viņi apmetās lielā un tukšā viesnīcā kāda plaša laukuma stūrī un pasūtīja brokastis.

Pēc deserta, kad Žanna piecēlās, lai dotos paklaiņāt pa pilsētu, Žiljēns satvēra viņu aiz elkoņa un maigi pačukstēja:

— Kaķīt, vai mazliet neatgulsimies?

Viņa brīnījās:

— Atgulties? Es nemaz nejūtos nogurusi.

Viņš apkampa Žannu.

— Esmu noilgojies pēc tevis. Vai saproti? Jau divas dienas. ..

Viņa nosarka aiz kauna un murmināja:

— Tagad! Ko cilvēki domās! Kā tu uzdrošināsies pieprasīt istabu gaišā dienas laikā? Ai, Žiljēn, es tevi lūdzu ...

Taču viņš pārtrauca Žannu:

— Es pasmejos par to, ko var runāt un domāt viesnīcas kalpotāji. Tūlīt tu redzēsi, cik maz man tas rūp«;

Un viņš pašķindināja zvaniņu.

Acis nodūrusi, Žanna vairs nekā neiebilda; ar dvēseli un miesu viņa sacēlās pret laulātā drauga neremdināmām iegribām, padodamās padevīgi, tomēr ar riebumu un juzdamās pazemota, jo saskatīja tajās kaut ko dzīvniecisku, apkaunojošu, īsi sakot, neķītrību,

Žannā juteklība vēl nebija atmodusies, bet Žiljēns izturējās tā, it kā sieva dalītos viņa kvēlē.

Kad atnāca sulainis, Žiljēns lūdza aizvest viņus uz viņu istabu. Sulainis, īsts korsikānis, apaudzis ar bārdu līdz pašām acīm, nekā nesaprata un apgalvoja, ka istaba būs sakārtota uz nakti.

Žiljēns nepacietīgi skaidroja:

— Nē, tūlīt! Mēs esam noguruši no ceļojuma un gribam atpūsties.

Tad sulaiņa bārdā ieslīdēja smīns, un Žannai gribējās aizmukt.

Kad viņi pēc stundas kāpa lejā, Žannai bija kauns iet r itam kalpotājiem, viņa bija pārliecināta, ka tie smiesies • iii sačukstēsies aiz muguras. Sirdi viņa pārmeta Žiljēnam,

ka viņš to nesaprot, ka viņam trūkst kautrības, iedzimtas Muilkjūtības; Žanna manīja starp viņiem abiem kaut i īdu aizsegu, it kā šķērsli un pirmo reizi atskārta, ka divi < ilvēki nekad nevar iespiesties viens otra dvēselē, izdili māt slepenās domas — viņi var soļot blakus, reizēm pat « ieši apskāvušies, tomēr nesaplūzdami kopā, un ikviens visdziļākajā būtībā mūžam paliek vientuļš.

Viņi uzkavējās trīs dienas mazajā pilsētiņā zilā līča galā, kur bija karsti kā krāsnī, jo augstie kalni nelaida klāt ne vēja pūsmu.

Tad viņi sastādīja ceļojuma maršrutu un, lai neatkāptos pat no grūtākajām pārejām, nolēma noīrēt zirgus. Viņi paņēma divus mazus korsikāņu ērzelīšus ar negantām acīm, kalsnus, bet nenogurdināmus, un kādu rītu, gaismai austot, devās ceļā. Gids, kas viņus pavadīja, jāja uz mūļa un ņēma līdzi pārtiku, tāpēc ka šajā mežonīgajā apvidū krogu nebija.

Sākumā ceļš gāja gar līča malu un tad iegriezās ne visai dziļā ielejā, kas veda uz augstieni. Bieži vien viņi šķērsoja gandrīz izžuvušu strautu; tikko manāms avotiņš vēl bikli guldzēja zem akmeņiem kā paslēpies zvēriņš.

Neapstrādātā zeme likās pavisam tuksnesīga. Nogāzes bija apaugušas ar garu zāli, kas svelmē bija nodzeltējusi. Reizēm viņi sastapa kādu kalnieti — gan kājām, gan sava mazā zirdziņa mugurā, gan jāšus uz ēzelīša, kas nebija lielāks par suni. Un visiem pār plecu bija pielādēta šautene, vecs, sarūsējis, bet viņu rokās bīstams ierocis.

Sala pārklāta ar aromātiskiem augiem, kuru kodīgā smarža šķiet sabiezinām gaisu; ceļi vijās uz augšu starp garām kalnu grēdām.

Plašā ainava ar sārta vai zila granīta smailēm izskatījās pasakaini, un lielo kastaņkoku meži uz apakšējām nogāzēm šķita kā zaļi brikšņi, salīdzinot ar šīs salas milzīgajām, izvērstajām zemes krokām.

Reizēm gids, norādīdams uz stāvu krauju, nosauca kādu vārdu. Žanna un Žiljēns skatījās, nekā nesaredzēja, taču beidzot atklāja kaut ko pelēcīgu, kas likās kā no virsotnes nobrukušu akmeņu grēda. Tas bija granīta ciemats, pieplacis, pielipis pie klints kā putna ligzda, gandrīz nepamanāms uz milzīgā kalna.

Ilgais ceļojums lēnos soļos Žannu padarīja nervozu.

— Jāsim ātrāk! — viņa sacīja un paskubināja savu zirgu. Nedzirdēdama vīra auļus aiz muguras, viņa atskatījās un nevaldāmi iesmējās, ieraugot, kā viņš steidzas pakaļ nobālis, ieķēries zirgam krēpēs, ērmīgi palēkdamies. Žiljēna skaistums un «daiļā bruņinieka» seja vērta viņa neveiklumu un izbailes vēl smieklīgākas.

Tālāk viņi devās mērenos rikšos. Ceļš tagad stiepās starp diviem nebeidzamiem biezokņiem, kas sedza visu nogāzi kā apmetnis.

Tā bija makija, necaurejamā makija, ko veidoja vienmēr zaļojošie ozoli, paegļi, zemeņkoki, mastikas koki, krūkļi, virši, mirtes un buksi, kurus kā matu ērkuli kopā sajauca vijīgās klemates, milzīgās papardes, sausserži, rozmarīni, lavandas un kazenāji, uzmezdami uz kalnu mugurām biezu kažoku.

Viņi bija izsalkuši. Gids panāca viņus un aizveda pie burvīga avota, kādi kalnainos apvidos bieži sastopami, — tieva ledaina ūdens strūkla, kas izplūst pa mazu klints spraugu un tek pa kāda garāmgājēja noliktu kastaņas lapu, lai sīko straumīti novadītu līdz mutei.

Žanna jutās tik laimīga, ka tikai ar pūlēm savaldījās, lai līksmi neiekliegtos.

Viņi jāja tālāk, sāka nolaisties zemienē un apmeta līkumu ap Sagonas līci.

Pievakarē viņi devās cauri Kargezai — grieķu ciematam, ko savā laikā bija nodibinājuši no tēvzemes padzīti bēgļi. Staltas, daiļas, neparasti graciozas meitenes ar līganām gūžām, tievu vidukli un slaidām rokām bija sastājušās ap ūdens tvertni. Kad Žiljēns viņām uzsauca: «Labvakar!» — viņas dziedošā balsī atbildēja savas atstātās dzimtenes melodiskajā valodā.

Ierodoties Pianā, viņiem vajadzēja lūgt patvērumu kā senos laikos vai kādā nezin cik nomaļā nostūrī. Žanna trīsēja aiz labpatikas, gaidot atveramies durvis, pie kurām Žiljēns bija pieklauvējis. Tas tik bija ceļojums! Ar visiem neizpētītu ceļu pārsteigumiem.

Viņi bija nokļuvuši pie jauna pāra. Viņus uzņēma tā, kā patriarhi agrāk droši vien uzņēmuši dieva sūtņus, un viņi pārgulēja nakti uz salmu maisa vecā, ķirmju izgrauztā mājā, kuras baļķos nemitīgi rosījās kokurbēji, un ta šķita dzīvojam un dvašojam.

Saulei lecot, viņi devās tālāk un drīz apstājās pie m< >a — īsta purpursarkana granīta meža. Tur bija smaili . un kolonnas, un tornīši, laiks tos bija brīnumaini Izveidojis, vējš un jūras migla izdobusi.

Sīs līdz trīssimt metru augstās dīvainās klintis, trauslas, .»paļas, līkas, mezglainas, ķeburainas, neiedomājamas un Untastiskas, atgādināja kokus, augus, dzīvniekus, statu-|.is, cilvēku^, mūkus sutanā, ragainus velnus, milzīgus putnus, veselu rēgu cilti, pēc kāda trakulīga dieva gribas pārakmeņotu murgu.

Žanna nevarēja parunāt, sirds viņai sažņaudzās, viņa satvēra Žiljēna roku un dedzīgi paspieda; jauno sievieti šāda pasaules skaistuma priekšā bija pārņēmusi tieksme mīlēt.

Un tad, izejot no šī haosa, viņi atklāja jaunu līci, ko pilnīgi ieskāva asiņaini sarkana granīta siena. Purpura klintis atspoguļojās zilajā jūrā.

Žanna čukstēja: «Ai, Ziljēn!» Aiz sajūsmas viņai aizrāvās elpa, viņa neatrada citus vārdus; divas asaras viņai noritēja pār vaigiem. Ziljēns izbrīnījies skatījās uz viņu un jautāja:

— Kaķīt, kas tev noticis?

Viņa noslaucīja asaras, pasmaidīja un mazliet drebošā balsi atbildēja:

— Nekas ... laikam nervi... Es pati nezinu ... Jūtos tik pārsteigta. Esmu tik laimīga, ka mazākais nieks mani saviļņo.

Viņš nespēja saprast šo sievišķīgo nervozitāti, šīs pārmērīgi jūtīgās būtnes, ko kaut kāds nieks var dziļi satraukt, sajūsma saviļņot kā īsta katastrofa un tikko uztverams iespaids uzbudināt, prieks vai izmisums novest gandrīz līdz ārprātam.

Žannas asaras viņam likās smieklīgas, viņam rūpēja tikai ceļa grūtības.

— Labāk uzmani savu zirgu! — viņš sacīja.

Pa ļoti bīstamu taku viņi nojāja līdz pašam līcim, tad pagriezās pa labi, lai dotos augšup pa drūmo Otas ieleju.

Taka likās ļoti šaubīga.

— Kā būtu, ja mēs ietu kājām? — Ziljēns izteica priekšlikumu.

Žanna labprāt bija ar mieru, viņu sajūsmināja iespēja pastaigāties, būt vienatnē ar Žiljēnu pēc nesenā pārdzīvojuma,

Gids devās pa priekšu ar mūli un abiem zirgiem, viņi lēnām tam sekoja.

No virsotnes līdz pamatam pāršķeltais kalns pavērās viņu priekšā. Taka veda šīs plaisas dziļumā. Tā gāja starp divām augstām klintīm, un pa aizas dibenu trauca strauja upe. Gaiss bija ledaini salts, granīts izskatījās melns, un augsti virs galvām saskatāmās debess strēmeles zilgme pārsteidza un žilbināja.

Pēkšņs troksnis sabiedēja Žannu. Viņa pacēla acis: no kādas spraugas bija izlidojis milzīgs putns — ērglis. Atplestie spārni it kā pieskārās abām aizas sienām, viņš pacēlās augšup un pazuda zilajās debesīs.

Tālāk kalna plaisa dubultojās, taka līčloču pacēlās starp divām gravām. Žanna viegli un žigli gāja pirmā, oļi ripoja zem viņas soļiem; bailes nepazīdama, viņa noliecās pār bezdibeņiem. Žiljēns, mazliet aizelsdamies, viņai sekoja, acis nodūris, jo baidījās, ka nenoreibst galva.

Pēkšņi viņus pārplūdināja saules gaismas šaltis, viņiem šķita, ka ir iznākuši no elles. Viņiem slāpa, mitra sliede viņus aizveda cauri akmeņu haosam līdz sīkam avotam, kuru kazu gani bija novadījuši uz izdobtu bluķi. Zemi visapkārt nosedza sūnu paklājs. Žanna nometās ceļos, lai padzertos; Žiljēns darīja tāpat.

Viņa ar lielu tīksmi baudīja auksto ūdeni, bet tad Žiljēns apkampa viņu un mēģināja ieņemt viņas vietu pie koka renītes gala. Žanna pretojās, viņu lūpas cīkstējās, sastapās, atgrūdās. Cīņā stāvokļi mainījās, te viens, te otrs satvēra notekas tievo galu un iekodās tanī ar zobiem, lai netiktu atbīdīts nost. Un aukstā ūdens strūkliņa, nemitīgi pārejot no viena pie otra, te izšļakstījās, te atkal saplūda kopā un apslacīja viņu sejas, kaklu, apģērbu un rokas. Pērlēm līdzīgi pilieni mirgoja viņu matos, lin straumē aizskalojās skūpsti.

Te Žannai iešāvās prātā mīlestības iedvesta doma. Viņa piepildīja muti ar dzidro^ šķidrumu un, vaigus piepūtusi kā ūdens maisus, rādīja Žiljēnam, ka grib viņu padzirdīt no mutes mutē.

Smaidīdams viņš atgāza galvu, atpleta rokas un neatraudamies dzēra no šā dzīvā avota, kas viņā ielēja liesmainu iekāri.

Žanna neparasti maigi pieglaudās Žiljēnam, sirds viņai dauzījās, krūtis strauji cilājās, acis it kā aizmiglojās, kļuva miklas. Viņa klusu pačukstēja: «Ziljēn . .. es tevi mīlu!» — unf pievilkdama viņu sev klāt, atmetās uz mu-j*uras un paslēpa plaukstās aiz kauna pietvīkušo seju.

Žiljēns uzkrita viņai virsū un sažņaudza apskāvienā. Viņa elsa satrauktās gaidās un pēkšņi iekliedzas, kā zibens spēriens viņu pārsteidza sajūta, pēc kuras bija alkusi.

Pagāja visai ilgi, kamēr viņi sasniedza kalna virsotni, jo Žanna bija satraukta un sagurusi, unEvīzā pie sava gida radinieka Paoli Paiabreti viņi ieradās tikai vakarā.

Tas bija gara auguma vīrs, mazliet sakumpis, ar nomāktu seju, kāda mēdz būt diloņslimniekiem. Šis vīrs ieveda atnācējus viņiem paredzētajā istabā — drūmā istabā ar kailām akmens sienām, bet tā skaitījās grezna šajā apvidū, kur ļaudis nepazīst nekādu komfortu; viņš savā valodā — korsikāņu dialektā, kurā sajaukušies franču un itāliešu vārdi, apliecināja, ka viņam ir prieks uzņemt viesus, bet tad kāda skanīga balss viņu pārtrauca: istabā iesteidzās maza tumšmate ar lielām, melnām acīm, saules nobrūninātu ādu, šmaugu augumu un pastāvīgi smaida pavērtiem zobiem. Viņa noskūpstīja Žannu, pakratīja roku Žiljēnam un bērtin nobēra:

— Labdien, kundze! Labdien, kungs! Kā jums klājas?

Viņa savāca cepures, šalles un nokārtoja visu ar vienu

roku, jo otra viņai bija saitē, pēc tam aicināja visus iet ārā, pateikdama savam vīram:

— Ej ar viņiem pastaigāties līdz pusdienām.

Paiabreti uzreiz paklausīja, nostājās starp Žannu un

Žiljēnu un izvadāja viņus pa ciematu. Paiabreti soļoja lēni un runāja lēni, bieži ieklepodamies un tad nosacīdams:

— Gaiss ielejā ir dzedrs, un tas man krīt uz krūtīm.

Pa aizaugušu taciņu viņš jaunos ļaudis aizveda pie milzum lielām kastaņām. Te viņš apstājās un parastajā vienmuļajā balsī sacīja:

— Šitente manu brālēnu Zaņu Rinaldi nogalināja Matjē Lori. Raugiet, es stāvēju tepat blakus Žanam, kad Matjē parādījās soļu desmit nostāk. «Žan», viņš uzkliedza, «neej uz Albertači, kad es tev saku, Žan, neej, vai arī es tevi

nonāvēšu!»

Es sagrābu Žanu aiz rokas: «Neej, Žan, viņš tevi no visas tiesas nogalēs.»

Viņi abi lakstojās ar vienu meiču —- ar Polīnu Sinakuņi.

Bet Žans kliedza pretī: «Es iešu, Matjē; tu neesi tas, kurš var mani aizkavēt.»

Tad Matjē notēmēja un izšāva, iekams es paguvu satvert savu šauteni.

Žans uz abām kājām palēcās gaisā kā bērns ar lecamo auklu, jā, kungs, un uzgāzās man virsū, izsizdams man no rokas šauteni, un tā aizlidoja, raug, līdz tai lielajai kastaņai.

Žanam mute bija atplesta, bet viņš vairs neteica ne vārda, viņš bija beigts.

Žanna un Žiljēns pārsteigti skatījās uz šā nozieguma mierīgo liecinieku. Žanna jautāja:

— Un ko slepkava?

Paoli Palabreti ilgi klepoja un tad turpināja:

— Viņš aizbēga kalnos. Mans brālis viņu nogalināja citugad. Ziniet, mans brālis Filips Palabreti, tas bandīts.

Žanna sarāvās.

— Jūsu brālis? Bandīts?

Lēnīgā korsikāņa acis aiz lepnuma iedzalkstījās.

— Jā, kundze, viņš bija slavens vīrs. Viņš nogādāja pie malas sešus žandarmus. Viņš gāja bojā kopā ar Nikolā Morāli, kad abi bija ielenkti Niolā, kur sešas dienas turējās pretī, jau pa pusei aiz bada pamiruši.

Un tikpat padevīgi, kā bija sacījis: «Gaiss ielejā ir dzedrs,» — viņš piebilda: — Tā mūsu zemē parasts.

Tad viņi atgriezās uz pusdienām, un mazā korsikāniete izturējās pret viņiem tā, it kā pazītu viņus jau divdesmit gadu.

Žannu tomēr māca nemiers. Vai viņa vēl izjutīs Žiljēna skavās to dīvaino, brāzmaino juteklisko saviļņojumu, kas viņu bija pārsteidzis pie avota uz sūnu paklāja?

Kad viņi palika vieni savā istabā, Žanna baidījās, ka atkal būs nejūtīga pret Žiljēna glāstiem. Taču drīz viņa pārliecinājās, ka bažas bijušas veltīgas, un tā bija viņas pirmā mīlas nakts.

Kad nākamajā rītā pienāca laiks doties tālāk, Žaunai bija grūti pamest šo pieticīgo mājokli, kurā, kā šķita, viņai bija sācies jauns laimes laiks.

Žanna ieaicināja savā istabā namatēva mazo sieviņu un noteiktā balsī sacīja, ka negrib pasniegt viņai nekādu dāvanu, tomēr katrā ziņā vēlas atsūtīt no Parīzes, tiklīdz būs tur atgriezusies, kādu suvenīru, kaut ko par piemiņu, ļo piešķīra šādai piemiņas veltei gandrīz māņticīgu nozīmi.

Jaunā korsikāniete ilgi pretojās, negribēdama nekā pieņemt. Beidzot viņa piekāpās:

— Lai notiek! Tad atsūtiet man mazu pistoli, pavisam

maziņu.

Žanna iepleta acis. Korsikāniete klusu, pavisam pie auss, kā mēdz uzticēt saldu un intīmu noslēpumu, pačukstēja:

— Man jānošauj vīrabrālis.

Smaidīdama viņa steigšus atritināja pārsēju no nekustīgi turētās rokas un parādīja uz tās baltā apaļuma ar stiletu caurdurtu, gandrīz aizdzijušu brūci.

— Ja es nebūtu tikpat spēcīga kā viņš, — korsikāniete sacīja, — viņš būtu mani nogalējis. Mans vīrs nav greizsirdīgs, viņš mani pazīst; un viņš ir slims, jūs jau zināt, un tas atdzesē asinis. Turklāt es, kundze, esmu godīga sieviete, bet svainis tic visādām tenkām. Viņš ir greizsirdīgs mana vīra vietā un noteikti atkal man uzbruks. Kad man būs maza pistolīte, varēšu būt mierīga, es pratīšu aizstāvēties.

Žanna apsolīja atsūtīt ieroci, sirsnīgi noskūpstīja savu jauno draudzeni un turpināja ceļojumu.

Tagad laiks viņai aizritēja kā sapnī — nebeidzami apskāvieni, glāstu skurbums. Viņa nekā neredzēja — ne ainavas, ne ļaudis, ne pilsētas, kurās apstājās. Viņa skatījās tikai uz Žiljēnu.

Sākās mīlas niekošanās, bērnišķīgā, burvīgā tuvība, radās muļķīgi un jauki mīļvārdiņi, glāsmainas iesaukas tika dota? katram viņu ķermeņa izliekumam, aprisei un krokai, kurās viņu lūpas ar tīksmi kavējās.

Žanna mēdza gulēt uz labā sāna, un kreisā krūts viņai bieži vien rēgojās gaisā. Ziljēns atmostoties to bija ievērojis un iesauca viņas kreiso krūti par «klaidonīti», bet labo par «kārumnieci», jo tās rožainais galiņš šķita jutīgāks pret skūpstiem. Dziļā ieplaka starp abām tika nokrustīta par «māmulītes aleju», tāpēc ka viņš nemitīgi pa to pastaigājās; un vēl cita — slepenāka iedobīte atmiņai par Otas ieleju tika nosaukta par «ceļu uz Damasku».

Kad bija sasniegta Bastija, vajadzēja samaksāt gidam. Ziljēns pagrābstījās pa kabatām. Neatrazdams vajadzīgo, viņš sacīja Žannai:

— Tā kā tu neizmanto no mātes dabūtos divtūkstoš frankus, tad dod tos man uzglabāt. Manā jostā tie būs drošībā, un man nevajadzēs mainīt naudu.

Žanna pasniedza viņam maku.

Viņi devās uz Livorno, apmeklēja Florenci, Dženovu, visu Itālijas Rivjēru.

Kādā vējainā rītā viņi ieradās Marseļā.

Divi mēneši bija pagājuši kopš aizbraukšanas no «Papelēm». Bija piecpadsmitais oktobris.

Žannu stindzināja saltais ziemeļvējš, kas šķita pūšam no tālās Normandijas, viņa noskuma. Žiljēns kopš kāda laika likās pārvērties, noguris, vienaldzīgs, un Žannu māca bailes, pašai nezinot, no kā.

Viņa novilcināja vēl par četrām dienām došanos mājup, viņai bija grūti pamest šo dāsno, saulaino apvidu. Viņai šķita, ka laimes loks ir noslēdzies.

Beidzot viņi tomēr aizbrauca.

Viņiem vajadzēja Parīzē izdarīt visus pirkumus, lai galīgi iekārtotos «Papelēs», un Žanna jau priecājās, ka ar māmulītes dāvāto naudu varēs aizvest uz mājām daždažādus brīnumus; tomēr pirmais, par ko viņa domāja, bija jaunajai Evīzas korsikānietei apsolītā pistole.

Otrā dienā pēc atbraukšanas Parīzē viņa sacīja Žil-jēnam:

— Dārgumiņ, lūdzu, atdod man māmiņas naudu, es gribu iepirkties.

Viņš pievērsa Žannai neapmierinātu seju.

— Cik tev vajag?

Viņa pārsteigta nomurmināja:

— Nu ... cik tu gribēsi.

Viņš nolēma:

— Došu tev simt franku, tikai neesi izšķērdīga.

Apjukusi un mulsa viņa nezināja, ko sacīt.

Beidzot viņa bikli iebilda:

— Bet... es taču ... naudu tev iedevu tikai...

Viņš neļāva Žannai nobeigt.

— Jā, protams. Bet vai nav vienalga, vai nauda būs tavā vai manā kabatā, jo tagad mums ir kopējs maks. Es taču tev neliedzu — vai ne? Es tev dodu simt franku.

Viņa paņēma piecas zelta monētas, nekā neiebilzdama, taču vairāk neuzdrošinājās prasīt un nopirka tikai pistoli.

Pēc nedēļas viņi devās atceļā uz «Papelēm».

Tuvinieki un kalpotāji gaidīja pie baltā žoga ar ķieģeļu stabiem. Pasta kariete apstājās, un sākās nebeidzami apkampieni. Māmulīte raudāja; aizkustinātā Žanna slaucīja asaras; tēvs nervozi soļoja šurp un turp.

Kamēr izkrāva bagāžu, salonā pie iekurta kamīna tika stāstīts par ceļojumu. Vārdi dāsni plūda pār Žannas lūpām, un pusstundas laikā viss bija izstāstīts, varbūt atskaitot dažus sīkumus, kas steigā tika piemirsti.

Pēc tam jaunā sieva aizgāja izkravāt savus saiņus. Viņai palīdzēja Rozalī, kas arī bija satraukta. Kad viss bija sakārtots, veļa, kleitas un tualetes piederumi nolikti vietā, kalpone atstāja savu kundzi, un Žanna, mazliet nogurusi, atsēdās.

Viņa nezināja, ko tagad darīt, un domās meklēja, ar ko nodarbināt prātu, kur pielikt rokas. Viņa nemaz nevēlējās nokāpt lejā salonā pie snaudošās mātes. Varbūt iet pastaigāties? Taču ainava izskatījās tik skumja, ka, jau pa logu vien to pavērojot, uznāca grūtsirdība.

Tad viņa aptvēra, ka viņai vairs nav nekā, ko darīt, nekad vairs nekā nebūs ko darīt. Visu savu jaunību klosterī viņa bija domājusi un sapņojusi par nākotni. Satraucošas cerības tolaik aizpildīja viņas dzīvi, stundas aiz-trauca nemanot. Pēc tam, tikko viņa iznāca no bargajiem mūriem, kuros bija uzplaukušas viņas ilūzijas, Žannas gaidas pēc mīlestības uzreiz bija piepildījušās. Gaidītais, sastaptais, iemīlētais un pēc dažām nedēļām bez īpašām pārdomām apprecētais vīrietis aiznesa viņu savos apkampienos, tā ka viņa nepaguva īsti attapties.

Taču tagad pirmo dienu saldā īstenība pārvēršas par ikdienišķu īstenību, kas aizver durvis nenoteiktām cerībām, burvīgajam satraukumam par nezināmo. Jā, vairs nebija ko gaidīt.

Tātad nav vairs ko darīt ne šodien, ne rīt, vispār nekad. To visu viņa nojauta pēc zināmas vilšanās sajūtas — sapņi bija gaisuši.

Viņa piecēlās, piegāja pie loga un piespieda pieri pie aukstās rūts. Brīdi nolūkojusies debesis, pa kurām vēlās tumši mākoņi, viņa nolēma iziet laukā.

Vai tas ir tas pats dārzs, tā pati zāle, tie paši koki, kas bija maijā? Kur palikusi lapu saulainā līksme un mauriņa zaļā poēzija ar pieneņu uguntiņām, magoņu asiņaina-

jiem plankumiem, margrietiņu zvaigznītēm, virs kurām it kā neredzamu pavedienu galā trīsuļoja fantastiski tauriņi? Un nebija arī vairs reibinošā, ar dzīvību, smaržām un auglīgiem ziedputekšņiem piesātinātā gaisa.

Pastāvīgo rudens lietus gāzmu izmiekšķētās, bieza vītušu lapu paklāja nosegtās alejas stiepās zem salstošām, gandrīz kailām papelēm. Trauslie zari vējā trīcēja, purinādami lapotnes paliekas, un tās kuru katru brīdi bija gatavas izkaisīties izplatījumā. Un visu dienu nepārtraukti — kā nemitīgs, līdz asarām skumdinošs lietus — atrāvās, riņķoja, lidinājās un krita pēdējās lapas, kas tagad bija pavisam dzeltenas kā lielas zelta monētas.

Viņa aizgāja līdz birztalai. Tur bija tik sērīgi kā mirēja istabā. Bija nobirušas lapas zaļajai sieniņai, kas atdalīja citu no citas jaukās līkumainās taciņas un darīja tās noslēpumainas. Kā smalka koku mežģīne kopā saaugušie krūmi trina cits gar citu savus kuslos zarus, un nokritušās sakaltušās lapas, ko vējš dzenāja, čabināja un vietumis samēza kaudzēs, šķita izdvešam sāpīgu pirmsnāves nopūtu.

Mazi putniņi, salīgi iečirpstēdamies, lēkāja no zara uz zaru, meklēdami patvērumu.

Pret jūras vējiem izvirzītais vīksnu biezais aizsegs tomēr bija pasargājis liepas un platānas vasaras rotu: viena likās tērpta sarkanā samtā, otra oranžā zīdā — tā pirmais sals bija tās nokrāsojis saskaņā ar katra koka sulu raksturu.

Žanna lēniem soļiem pastaigājās pa māmulītes aleju, gar Kuijāru fermu. Kaut kas viņu smagi nomāca — it kā nojauta par nākamās vienmuļās dzīves skumību.

Pēc tam viņa atsēdās uz paugura, kur 2iljēns pirmo reizi bija runājis par mīlestību; viņa palika tur labu brīdi, gandrīz nekā nedomādama, bezgalīgi gurda, it kā murgā — gribējās tikai atgulties, aizmigt, lai izbēgtu no šodienas grūtsirdības.

Pēkšņi viņa ieraudzīja kaiju, ko pa debesīm trenca vēja švīga; viņa atcerējās ērgli, ko bija redzējusi tur, Korsikā, drūmajā Otas ielejā. Sirdī viņa izjuta asu smeldzi, kādu izraisa atmiņas par kaut ko brīnum jauku, bet jau pagājušu; acu priekšā uzreiz parādījās pasakainā sala ar tās mežonīgajām smaržām un karsto sauli, kura briedina apelsīnus un citronus, kalni ar sārtajām virsotnēm, zilie līči un gravas, pa kurām plūst brāzmaini strauti.

Tad drēgnā, skarbā apkārtējā daba, drūmais lapkritis un vēja dzītie pelēkie padebeši ietina viņu tik dzijā izmisumā, ka viņa devās uz mājām, lai nesāktu raudāt.

Māmulīte, siltumā pie kamīna kļuvusi gurda, bija aizsnaudusies; viņa jau bija pieradusi pie dienu vienmuļības un to vairs nejuta. Tēvs un Žiljēns bija aizgājuši pastaigāties un aprunāties par saimniecības lietām. Tuvojās nakts, jau kaisīdama skumju mijkrēsli plašajā salonā, ko apgaismoja tikai kamīna uguns uzplaiksnījumu atspīdumi.

Pa logiem dziestošajā dienas gaismā vēl varēja saskatīt drūmu vēla rudens ainu un pelēkas debesis, kas arī likās dubļainas.

Drīz atgriezās barons ar Ziljēnu; tikko ienācis tumšajā istabā, barons pašķindināja zvaniņu un uzsauca:

— Žigli, žigli aizdedziet lampu! Te ir tik sērīgi!

Viņš atsēdās pie kamīna. Sabristie zābaki liesmu tuvumā kūpēja, siltumā izžuvušie dubļi bira nost no zolēm, un viņš jautri berzēja rokas.

— Man rādās, ka uzsals, — viņš sacīja, — debesis ziemeļu pusē skaidrojas; šovakar ir pilns mēness, naktī būs pamatīga spelgoņa.

Tad viņš pievērsās meitai.

— Nu, meitiņ, vai esi apmierināta, ka atgriezies savā dzimtajā pusē, savā mājā, pie saviem vecīšiem?

Šis vienkāršais jautājums Žannu samulsināja. Acis viņai pieriesās asarām, viņa metās tēvam ap kaklu un viņu strauji apkampa, it kā izlūgdamās piedošanu, jo, lai arī kā viņa pūlējās būt priecīga, tomēr jutās bezgalīgi bēdīga. Viņa atcerējās, cik līksmu bija iztēlojusies atkalredzēšanos ar vecākiem, un tagad brīnījās par aukstumu, kas stindzināja viņas maigās jūtas; kad no tāluma daudz domāts par mīļiem cilvēkiem, bet ir jau pierasts viņus neredzēt ik brīdi, tad, atkal ar viņiem satiekoties, jūtama zināma atsvešinātība, kamēr kopīgās dzīvošanas saites vēl nav atjaunotas.

Pusdienas vilkās ilgi, sarunas nevedās. Žiljēns šķita aizmirsis savu sievu.

Vēlāk viesistabā viņa aizsnaudās pie iekurtā kamīna pretī māmulītei, kas pilnīgi aizmiga; vienubrīd Žannu atmodināja vīriešu strīdīgās balsis, un viņa, cenzdamās sasparoties, sev jautāja, vai arī viņu uzveiks bēdīgais ieradumu trulums, kurus nekas nepārtrauc.

Kamīna liesmas, dienas gaismā iesarkani blāvas, tagad sprakstēja košas un spilgtas. Tās meta spējus atspīdumus uz atzveltnes krēslu izbalējušajiem pārvalkiem, uz lapsu un dzērvi, uz skumjo gārni, uz circeni un skudru.

Pienāca klāt barons un smaidīdams izstiepa izplestos pirkstus virs liesmojošajām pagalēm.

— Jā, bērni, šovakar deg labi. Bet ārā salst.

Viņš uzlika roku Žannai uz pleca un, rādīdams uz uguni, sacīja:

— Redzi, meitiņ, vislabākais pasaulē ir pavards un savi tuvinieki ap šo pavardu. It nekas nav vairāk vērts. Bet kā būtu, ja mēs ietu gulēt? Jūs, bērni, droši vien esat noguruši?

Iegājusi savā guļamistabā, jaunā sieviete sev jautāja, kā gan divas atgriešanās tanī pašā vietā, kura likās mīļa, var būt tik atšķirīgas. Kāpēc viņa jutās tik nomākta, kāpēc šī māja un dzimtene, viss, kas līdz šim viņai bija tik dārgs, šodien viņu tā skumdināja?

Pēkšņi viņa ieraudzīja pulksteni. Mazā bitīte, kā vienmēr, naski lidinājās uz kreiso, uz labo pusi, uz kreiso, uz labo žigli un vienmērīgi virs apzeltītajām puķēm. Pēkšņi Žanna atvilga dziļā saviļņojumā, viņu līdz asarām aizkustināja mazais mehānisms, kas viņai dziedāja laiku un pukstēja kā dzīva sirds.

Atkalredzēšanās ar tēvu un māti nebija Žannu tik dziļi aizgrābusi. Sirdij ir noslēpumi, kurus ne ar kādu prātošanu nevar izdibināt.

Pirmo reizi pēc salaulāšanās Žanna gultā bija viena, jo Žiljēns, aizbildinādamies ar nogurumu, bija iekārtojies otrā istabā. Starp citu, viņi jau iepriekš bija vienojušies, ka viņiem būs atsevišķas guļamistabas.

Žanna ilgi nevarēja aizmigt, likās dīvaini vairs nejust blakus otru ķermeni — viņa jau bija atradinājusies gulēt viena, un viņu satrauca arī niknais ziemeļvējš, kas plosījās uz jumta.

No rīta viņu atmodināja spoža gaisma, kas krāsoja asinssarkanu viņas gultu, un apsarmojušās logu rūtis bija tik liesmainas, it kā viss apvārsnis degtu.

Ietinusies platos rītasvārkos, viņa pieskrēja pie loga un to atvēra.

Ledains, svaigs un spīvs vējš iebrāzās istabā un pātagoja seju ar dzeļošu aukstumu, no kura acīs izsprāga asaras; purpura debesīs aiz kokiem pacēlās spoži starojoša mi uztūkusi kā žūpas seja milzīga saule. Ar sarmu klātā zeme tagad bija sasalusi un cieta un skaļi klaudzēja zem I«Tīnas ļaužu kājām. Vienā naktī visi papeļu zari, kuros vel vakar bija turējušās lapas, tagad bija kļuvuši kaili; niz klajuma varēja redzēt platu, iezaļganu okeāna joslu, kurā stiepās baltas svītras.

Platāna un liepa vēja alpās ātri zaudēja savu rotu. Pie katra ledainā pūtiena spējās salnas skartās lapas aizvirpuļoja un izskatījās kā aizlidojoši putni. Žanna apģērbās, izgāja ārā un, lai ar kaut ko nodarbotos, devās apmeklēt

fermerus.

Martēni saņēma viņu atplestām rokām un mājasmāte nomutēja uz abiem vaigiem; pēc tam viņai vajadzēja izdzert glāzīti ķiršu liķiera. Tad viņa devās uz otru fermu. Arī Kuijāri viņu saņēma atplestām rokām; saimniece nobučoja viņu uz abām ausīm, un viņai vajadzēja iedzert glāzīti upeņu liķiera.

Pēc tam viņa atgriezās mājās uz brokastīm.

Un diena aizritēja tāpat kā vakarējā, tikai tā bija auksta, nevis drēgna. Arī pārējās nedēļas dienas bija līdzīgas šīm divām; un visas mēneša nedēļas bija līdzīgas pirmajai.

Pamazām ilgas pēc tālām zemēm apdzisa. Pieradums nosedza dzīvi ar samierināšanās slāni, tāpat kā daži ūdeņi nosedz priekšmetus ar kaļķu nogulsnēm. Un Žannas sirdī atdzima interese par ikdienas dzīves tūkstoš nenozīmīgiem sīkumiem, raizes par vienkāršajām un parastajām nodarbībām. Viņā attīstījās zināma apcerīga melanholija, neapjausta vilšanās dzīvē. Kas viņai būtu vajadzīgs? Ko viņa vēlējās? Viņa pati nezināja. Viņu neaizrāva tieksme spīdēt sabiedrībā, nedz alkas pēc izklaidēšanās, pat ne dziņa pēc iespējamām izpriecām. Un kādas gan bija iespējamas? Tāpat kā laika plūdumā izbalējušie vecie zviļņi, viņas acīs viss pamazām zaudēja krāsu, izdzisa, kļuva palss un krēslains.

Attiecības ar Žiljēnu bija pilnīgi pārvērtušās. Viņš šķita pavisam cits cilvēks kopš atgriešanās no kāzu ceļojuma, kā aktieris, kas notēlojis savu lomu un atguvis parasto izskatu. Viņš gandrīz nemaz neievēroja Žannu, tikpat kā nerunāja ar viņu; jebkādas mīlestības pēdas pēkšņi bija pazudušas, un retu nakti viņš pavadīja sievas guļamistabā.

Viņš bija pārņēmis īpašuma un saimniecības pārzināšanu, pārbaudīja nomas līgumus, tramdīja zemniekus, samazināja izdevumus un, pats izvērties par dižciltīgu fermeri, bija zaudējis līgavaiņa spožumu un eleganci.

Tagad viņš valkāja no vecpuiša garderobes izvilktu apdilušu samta medību uzvalku, kaut gan tas bija pamatīgi notraipīts; izturēdamies nevērīgi kā cilvēks, kam vairāk nevajag izpatikt, viņš neskuvās, un garā bārda viņu neiedomājami izķēmoja. Rokas viņš arī vairs nekopa un pēc katras maltītes izdzēra četras piecas glāzītes konjaka.

Kad Žanna reiz bija mēģinājusi viņam maigi izteikt par to pārmetumu, viņš tik skarbi bija atcirtis: «Liec mani mierā!» — ka viņa jau vairs neuzdrošinājās dot viņam padomus,

2anna bija samierinājusies ar šīm pārmaiņām tik viegli, ka pati par to brīnījās. 2iljēns bija kļuvis viņai svešs cilvēks, kura dvēsele un sirds viņai ir aizslēgta. Viņa bieži par to doma ja un nespēja saprast, kā bija varējis notikt, ka viņi tā sastapās, iemīlējās, apprecējās maigu jūtu uzplūduma un pēkšņi kļuva viens otram gandrīz tik sveši, it kā nekad nebūtu gulējuši viens otram blakus.

Un kāpēc viņai tik maz sāpēja 2iijēna vienaldzība? Vai tada vispār ir dzīve? Vai nākotne viņai vairs nekā nedāvās?

Varbūt viņa būtu cietusi vairāk, ja 2iljēns būtu palicis tāds pats kā agrāk — skaists, kopts, elegants un valdzinošs?

Bija nolemts, ka pēc Jaungada jaunlaulātie paliks vieni, jo tēvs un māmulīte aizbrauks padzīvot dažus mēnešus savā Ruānas mājā. Jaunie ļaudis visu ziemu pavadīs «Papelēs», lai tur galīgi iekārtotos un pierastu pie apkaimes, kurā aizritēs visa viņu dzīve. Viņiem bija arī daži kaimiņi, kuriem 2iljēns gribēja stādīt priekšā savu sievu. Tie bija Brizvili, Kuteljē un Furvili.

Taču jaunais pāris vēl nevarēja doties vizītēs, tāpēc ka līdz šim nebija izdevies pieaicināt gleznotāju ģerboņa pārveidošanai uz karietes.

Barons savu veco ģimenes ekipāžu bija atdāvinājis znotam, taču 2iljēns neparko nebija ar mieru ierasties kaimiņu pilīs, iekams de Lamāru dzimtas ģerbonis nebūs savienots ar Lepertuī de Vo ģerboni.

Vienīgais cilvēks visā plašajā apkaimē, kurš pārvaldīja heraldisko rotājumu specialitāti, bija kāds Bolbekas gleznotājs, vārclā Bataijs, kuru nepārtraukti uzaicināja visās Normandijas pilīs muižniekiem dārgo greznojumu uzgiez-nošanai uz kariešu durtiņām.

Beidzot kādā decembra rītā, kad brokastis jau bija gandrīz paēstas, kungi pa logu redzēja, ka vārtiņus atver kāds vīrs un dodas taisnā ceļā uz māju. Viņš nesa kādu kasti uz muguras. Tas bija Bataijs.

Viņu ieaicināja ēdamistabā un pasniedza brokastis kā kungam, tāpēc ka viņa amats, nepārtrauktie sakari ar visu departamenta aristokrātiju, viņa zināšanas heraldikā un emblēmās bija viņu padarījušas it kā par ģerboņu iemiesotāju, un augstmaņi spieda viņam roku.

Tūlīt tika atnests zīmulis un papīrs, un, kamēr Bataijs ēda, barons un Žiljēns uzmeta savus četros laukumos sadalītos ģerboņa vairogus. Tiklīdz runa bija par šādiem jautājumiem, baronese uzreiz it kā atdzīvojās un izteica padomus; pat Žanna piedalījās apspriešanā, it kā viņā būtu pamodusies kāda noslēpumaina interese.

Nepārtraukdams brokastošanu, Bataijs izsacīja savas domas, reizēm paņēma zīmuli un uzmeta kādu projektu, minēja piemērus, aprakstīja visas apkaimes aristokrātu karietes un ar savu klātbūtni, uzskatiem un pat balss noskaņu radīja ap sevi dižciltības noskaņu.

Viņš bija neliela auguma vīrelis ar sirmiem, īsi apcirptiem matiem, ar krāsu apziestām rokām, un viņš oda pēc terpentīna. Klīda valodas, ka agrāk viņš bijis iejaukts kādā pārkāpumā pret tikumību, bet visu titulēto ģimeņu cieņa pret viņu jau sen bija izdzēsusi šo kauna traipu.

Tiklīdz viņš padzēra kafiju, viņu aizveda uz ratnīcu un no karietes noņēma vaskadrānas pārsegu. Bataijs nopietni aplūkoja ekipāžu, pēc tam svinīgi izteica savas domas par zīmējuma izmēriem un pēc jaunas uzskatu apmaiņas ķērās pie darba.

Kaut gan ratnīcā bija auksti, baronese lika atnest atzveltnes krēslu, jo vēlējās nolūkoties, kā Bataijs strādā; pēc tam viņa pieprasīja kāju sildāmo, jo viņai sala; tad viņa sāka rāmā garā tērzēt ar gleznotāju, izjautāja viņu par laulībām, par kurām vēl nebija zinājusi, par mirušiem un jaunpiedzimušiem, ar šīm ziņām papildinādama atmiņā glabātos radurakstus.

Žiljēns bija palicis pie sievasmātes, jāteniski atsēdies uz krēsla. Viņš sūca pīpi, spļāva zemē, klausījās un vērīgi sekoja savas dižciltības iemūžināšanai krāsās.

Drīz vien ar! Simona tēvs, ar lāpstu pār plecu dodamies uz sakņu dārzu, apstājās un apbrīnoja gleznotāja darbošanos; ziņa par Bataija ierašanos bija sasniegusi arī abas fermas, un to abas saimnieces nekavējās ierasties. Nostājušās katra savā pusē baronesei, viņas jūsmīgi kladzināja:

— Nudie, milzīgi skunstīgi viņš to visu iztaisa!

Ģerboņu vairogi uz abām durtiņām bija nobeigti tikai otrā dienā ap vienpadsmitiem. Tūlīt sapulcējās visi mājas ļaudis, karieti izvilka pagalmā, lai labāk varētu novērtēt.

Darbs bija lielisks. Visi uzlielīja Bataiju, un tas, uzvēlis savu kasti uz muguras, aizgāja. Barons, viņa sieva, Žanna un Žiljēns vienprātīgi atzina, ka gleznotājs ir apdāvināts vīrs un pie labvēlīgiem apstākļiem būtu kļuvis īsts mākslinieks.

Taupības nolūkos Žiljēns bija izvedis reformas, sakarā ar kurām tika izdarītas vairākas pārmaiņas.

Vecais kučieris bija kļuvis par dārznieku, un vikonts pats uzņēmās vadīt karieti, bet izbraucamos zirgus viņš bija pārdevis, lai tie nebūtu jābaro.

Tā kā vajadzēja kādam pieturēt rikšotājus, kamēr saimnieki būs izkāpuši no karietes, Žiljēns bija iecēlis ganu-zēnu Mariusu par grūmu.

Beidzot, lai dabūtu zirgus, Žiljēns ieveda Kuijāru un Martēnu nomas līgumā īpašu punktu, saskaņā ar kuru abiem fermeriem vajadzēja reizi mēnesī vikonta noteiktā dienā katram dot lietošanā vienu zirgu, un par to viņi tika atsvabināti no mājputnu piegādes.

Tā nu kādu dienu Kuijāri bija atveduši lielu, dzeltenu kleperi un Martēni mazu, garspalvainu, baltu zirdziņu, un abi lopiņi tika iejūgti viens otram blakus; Mariuss, noslīcis vecā Simona tēva livrejā, pieveda ekipāžu pie kungu mājas lievenēm.

Žiljēns bija uzposies, stalti izslējies un pa daļai atguvis agrāko švītīgumu; tomēr garā bārda viņu izķēmoja.

Viņš aplūkoja aizjūgu, karieti un mazo kalpotāju un uzskatīja, ka tie ir apmierinoši, jo viņam svarīgs bija tikai uzkrāsotais ģerbonis.

Baronese iznāca no savas guļamistabas un, balstīdamās uz vīra rokas, ar pūlēm iekāpa karietē un atsēdās, muguru atsliedama pret spilveniem. Tad parādījās Žanna. Viņa pasmējās par nesaderīgo zirgu pāri, sacīdama, ka baltais esot dzeltenā mazbērns; bet, kad viņa ieraudzīja

Mariusu, kam seju bija aizsegusi cepure ar kokardi un līkai deguns neļāva galvas rotai slīdēt vēl zemāk, bet rokas bija pazudušas piedurkņu dziļumos, kājas slēpās livrejas ļipās kā brunčos un pašā apakšā ērmīgi spraucās «i rā milzīgos zābakos ieautās pēdas, kad viņa redzēja, kā puišelis atgāž galvu, lai kaut ko saskatītu, un, lai spertu soli, augsti cilā ceļgalus, it kā kāpdams pāri upei, un grābstās kā akls, izpildīdams pavēles, pilnīgi iegrimis, pazudis platajā apģērbā, — Žanna sāka nevaldāmi smieties un nevarēja rimties.

Barons atskatījās uz mazo, apjukušo zēnu, un arī viņam pielipa smieklu lēkme, viņš tikko spēja parunāt, griezdamies pie sievas:

— Ska-a-ties! Ma-ma-mariuss! Cik viņš jocīgs! Ak dievs, cik jocīgs!

Baronese pieliecās pie karietes lodziņa un ieraudzīja puisēnu; kuplo dāmu sagrāba tāds līksmības uzplūds, ka visa ekipāža sāka lēkāt uz atsperēm, it kā braucot pa grambām.

Bet Žiljēns nobālējis jautāja:

— Ko jūs tā smejaties? Vai esat prātu zaudējuši?

Zanna raustījās krampjainos smieklos un, nespēdama

valdīties, atsēdās uz lieveņu kāpes. Barons viņai pievienojās, un no karietes plūda drudžaina sēkšana, kaut kāda nemitīga klukstēšana, kas liecināja, ka baronese smok vai nost aiz smiekliem. Pēkšņi Mariusa livreja sāka raustīties. Viņš droši vien bija sapratis, jo arī pats sava cilindra aizsegā smējās, cik jaudas.

Tad saniknotais Žiljēns metās virsū puisēnam un iezvēla pamatīgu pļauku, tā ka milzīgā cepure nolidoja Mariusam no galvas un aizripoja pa zālāju. Pagriezies pret sievastēvu, vikonts aiz dusmām drebošā balsī sacīja:

— Manuprāt, jums nu gan te nav ko smieties. Mēs nebūtu tik zemu noslīdējuši, ja jūs nebūtu izšķiedis savu bagātību un palaidis vējā īpašumus. Kas tur vainīgs, ka esat izputējis?

Visa līksme sastinga, vienā mirklī izbeidzās. Neviens ne vārda nesacīja. Žanna tagad bija tuvu asarām — klusēdama viņa iekāpa karietē un atsēdās līdzās mātei. Barons aiz pārsteiguma bija gluži mēms; viņš ieņēma vietu pretī abām sievietēm un Ziijēns — uz bukas, iepriekš uzvilcis tur pinkšķošo zēnu, kam vaigs bija uztūcis,

Ceļš bija bēdīgs un likās garš. Karietē visi klusēja. Visi trīs bija sadrūmuši un apjukuši, neviens negribēja atklāt otram, kas viņam nomāc sirdi. Viņi juta, ka ne par ko citu nespēs runāt, tik ļoti viņus bija pārņēmusi tā pati sāpīgā doma, un tāpēc labāk bēdīgi klusēja, lai nebūtu jāpieskaras šim tirdošajam tematam.

Zirgi nevienmērīgos rikšos vilka karieti garām fermu pagalmiem, reizēm izbiedējot melnas vistas, kas milzīgiem soļiem aizcilpoja un pazuda dzīvžogā, reizēm iztramdot vilku suni, kurš kauca aizrīdamies un dzinās pakaļ karietei, tomēr galu galā sabozies atgriezās mājās, vēl atskatīdamies un riedams uz aizbraucējiem. Gadījās sastapt arī kādu izstīdzējušu puisi sabristās koka tupelēs; viņš laiski soļoja pa ceļu, rokas kabatās sabāzis, vējš bija piepūtis uz muguras viņa zilo blūzi; viņš atrāvās malā, lai palaistu garām ekipāžu, un neveikli noņēma no galvas naģeni, atsegdams pie pakauša pielipušas matu plēksnes.

Aiz katras fermas sākās līdzenums ar citām tāluma izkaisītām fermām.

Beidzot viņi iegriezās platā egļu alejā, kas sākās no lielceļa. Dubļainajās, dziļajās grambās kariete zvalstījās, un māmulīte lāgiem iekliedzās. Alejas galā bija aiztaisīti balti vārti; Mariuss aizskrēja tos atvērt, un, pa ceļu apbraukuši apkārt milzīgam zālājam, viņi sasniedza lielu, augstu un drūmu ēku ar aizvērtiem slēģiem.

Pēkšņi atvērās vidējās durvis, un vecs, vārgs sulainis sarkanā vestē ar melnām svītrām, ko pa daļai aizsedza liels priekšauts, sīkiem solīšiem sāniski nokāpa no lieve-nēm. Pavaicājis, ko pieteikt, viņš ieveda apmeklētājus plašā salonā, kur ar mokām uzvilka vienmēr nolaistās žalūzijas. Mēbeles sedza pārvalki, pulkstenis un kandelabri bija aptīti ar baltu audumu, un sasmacis, sastāvējies, auksts un drēgns gaiss šķita piesātinām plaušas, sirdi un ik poru ar skumjām.

Visi atsēdās un gaidīja. Soļi koridorā virs galvas liecināja par neparastu rosību. Pārsteigtie pilskungi steidzās apģērbties. Gaidīt nācās ilgi. Vairākas reizes nošķindēja zvaniņš. Arī kāpnēs atskanēja soļi, tie gāja lejā, tad atkal

augšā.

Baronesei sala, viņa visu laiku šķaudīja. Žiljēns soļoja šurp un turp. Sadrūmusī Žanna sēdēja blakus mātei. Barons, galvu nodūris, stāvēja, atbalstījies pret kamīna dzegu.

Beidzot vienas no augstajām durvīm atvērās, parādījās vikonts un vikontese de Brizviii. Abi bija sīki, kusli, drebelīgi nenosakāma vecuma cilvēki, ceremoniāli un neveikli. Sieva, ģērbusies rakstaina zīda kleitā, ar mazu, lentītēm rotātu micīti galvā, runāja ātri, spiedzīgā balsī.

Svinīgajos svārkos iežņaugtais vīrs sveicināja, palocīdams ceļgalu. Viņa deguns, acis, atieztie zobi, gluži kā no vaskotie mati un krāšņais parādes tērps spīdēja, kā spīd priekšmeti, kurus rūpīgi kopj.

Pēc pirmajiem apsveikuma vārdiem un kaimiņu pārmītām laipnībām nevienam vairs neatradās nekā, ko sacīt. Tad vēlreiz bez jebkāda pamata abas puses izpauda gandarījumu par iepazīšanos un cerību, ka nodibinātā patīkamā pazīšanās tiks turpināta. Kad visu gadu dzīvo uz laukiem, tad satikties ar kaimiņiem ir ļoti patīkami.

Salona ledainā atmosfēra iespiedās kaulos, kakli aizsmaka. Baronese tagad ne tikai šķaudīja, bet arī klepoja. Tad barons deva zīmi aizbraukšanai. Brizviii iebilda: «Kā? Jau tik ātri? Palieciet vēl mazliet.» Bet Žanna jau bija piecēlusies, par spīti Žiljēna mājieniem, kuram apmeklējums likās par īsu.

Kungi gribēja pazvanīt kalpotājam, lai piebrauc karieti. Zvaniņš nedarbojās. Tad aizskrēja pats mājastēvs un atgriezies paziņoja, ka zirgi novietoti stallī.

Vajadzēja gaidīt. Katrs meklēja kādu teikumu, kādu vārdu, ko pasacīt. Runāja par lietaino ziemu. Žanna, neviļus aiz žēlabām ietrīsēdamās, jautāja — ko namatēvs un namamāte — divi vien visu gadu varot sadarīt. Taču Briz-vili brīnījās par šo jautājumu: viņi nemitīgi esot nodarbināti, vedot plašu saraksti ar visā Francijā izkaisītajiem dižciltīgajiem radiem — augas dienas abi pavadīja vissīkumainākās nodarbībās, izturējās viens pret otru ceremoniāli kā svešinieku klātbūtnē un svinīgi tērzēja par visnenozīmīgākajām lietām.

Zem plašā, neapdzīvotā salona augstajiem griestiem, pārvalkos noslēpto mēbeļu vidū šis mazais vīriņš un mazā sieviņa, abi tik tīri, tik kārtīgi, Žannai likās kā dižciltības mūmijas.

Beidzot logu priekšā parādījās divu nelīdzīgo kleperu vilktā kariete. Bet Mariuss bija pazudis. Domādams, ka ir brīvs līdz vakaram, viņš droši vien bija aizjozis paklejot pa laukiem.

Saniknotais Žiljēns lūdza, lai zēnu sūta atpakaļ kājām; pēc daudziem atvadu vārdiem no vienas un otras puses viesi devās atpakaļ uz «Papelēm».

Tiklīdz viņi bija sasēdušies karietē, Žanna un tēvs, neraugoties uz nomācošajām atmiņām par Žiljēna rupjību, atkal sāka smieties, atdarinādami Br iz viļu kustības un izteicienus. Barons tēloja vīru, Žanna sievu, bet baronesē.» tas mazliet aizvainoja aristokrātes jūtas, un viņa sacīja:

— Jūs rīkojaties aplam, tā zobodamies, jo viņi ir ļoti cienījami cilvēki, viņi pieder pie ļoti dižciltīgām ģimenēm.

Lai neapbēdinātu māmulīti, tēvs un Žanna norima, tomēr saskatīdamies abi šad tad nespēja savaldīties.

Tēvs ceremoniāli sveicināja un svinīgā balss noskaņā sacīja:

— Kundze, jūsu muižā «Papelēs» laikam ir ļoti auksti, jo diendienā no jūras pūš vēji?

Žanna klīrīgi savilka seju un atbildēja gražodamās, galvu grozīdama kā pīle, kas ūdenī peldas:

— O, mans kungs, man šeit ir visu gadu ar ko nodarboties! Mums taču ir tik daudz radu, kuriem jāraksta vēstules! Un de Brizvila kungs to visu uzkrauj man. Pats viņš ar abatu Pellu nododas zinātniskiem pētījumiem. Viņi kopā raksta Normandijas baznīcas vēsturi.

Baronese arī pasmaidīja — labsirdīgi, tomēr pārmetoši — un atkārtoja:

— Nav labi tā zoboties par mūsu aprindu cilvēkiem.

Pēkšņi kariete apstājās; Žiljēns kliedza, skaļi saukdams

kādu no aizmugures. Žanna un barons izliecās pa lodziņu un ieraudzīja ērmīgu radījumu, kas it kā ripoja uz viņu pusi. Tas bija Mariuss — ko kājas nesa, viņš dzinās pakaļ karietei, pīdamies livrejas garajās ļipās, nekā gandrīz neredzēdams, tāpēc ka milzīgais cilindrs pastāvīgi šļuka viņam uz acīm, rokas piedurknēs cilādams kā dzirnavu spārnus, brizdams visās peļķēs, klupdams pret visiem ceļa akmeņiem, palēkdamies un lēkaļādams, dubļiem no-šķiedies.

Tiklīdz viņš bija panācis karieti, Žiljēns pieliecās, sagrāba viņu aiz apkakles, pievilka sev blakus uz bukas un, grožus pametis, ņēmās ar dūri dauzīt pa cilindru kā pa bungām un uzmauca to puisim līdz pašiem pleciem. Zēns brēca, pūlējās izrauties, nolēkt no bukas, taču saimnieks ar vienu roku turēja viņu ciet, bet ar otru joprojām sita.

Žanna šausmās murmināja:

— Tēt! Ai, tēt!

Un baronese sašutumā sažņaudza vīra roku.

— Žak, apturiet taču viņu!

Barons strauji nobīdīja lejā priekšējo stiklu un, satverdams znotu aiz piedurknes, no dusmām drebošā balsī uzsauca:

— Vai jūs reiz beigsiet sist bērnu!

Ziljēns izbrīnījies atskatījās.

— Vai tad jūs neredzat, ko tas palaidnis ir izdarījis ar livreju?

Barons izbāza galvu starp abiem un teica:

— Vienalga! Nedrīkst taču izturēties tik zvērīgi!

Ziljēns no jauna iekaisa:

— Lūdzu, lieciet mani mierā, tā nav jūsu darīšana!

Un viņš atkal pacēla roku, bet sievastēvs to strauji sagrāba un tik spēcīgi nolieca, ka tā atsitās pret buku.

— Ja jūs nerimsieties, es izkāpšu un gan pratīšu jūs savaldīt! — barons tik nikni uzkliedza, ka vikonts uzreiz nomierinājās, nekā neatbildēdams paraustīja plecus un ar pātagu uzšāva zirgiem, kas strauji aizrikšoja.

Abas sievietes nobālušas sēdēja nekustēdamās, un skaidri bija dzirdami baroneses sirds smagie puksti.

Pie pusdienām Ziljēns izturējās laipnāk nekā parasti, it kā nekas nebūtu noticis. Žanna, viņas tēvs un Adelaidas kundze savā gaišajā labestībā ātri aizmirsa ļauno un tagad priecājās, redzot Ziljēna vēlīgumu, un ļāvās priecīgam noskaņojumam, kāds pārņem pēc slimības atspirgstošus cilvēkus; un, kad Žanna ierunājās par Brizviliem, viņas virs arī pajokoja, bet tūlīt pat piebilda:

— Vienalga, viņi tomēr ir īsti aristokrāti.

Vairāk vizītēs nebrauca, katrs baidījās uzvandīt jautājumu par Mariusu. Nolēma tikai aizsūtīt kaimiņiem Jaungada apsveikumu kartes un apciemojumus atlikt uz nākamā pavasara pirmajām siltajām dienām.

Pienāca ziemsvētki. Papelēs uz pusdienām uzaicināja kirē, mēru un viņa sievu. Viņus ielūdza arī uz Jaungadu. Tās bija vienīgās izklaidēšanās, kas pārtrauca dienu vienmuļo plūdumu.

Tēvs un māmulīte gatavojās aizbraukt devītajā janvārī. Žanna gribēja pierunāt vecākus palikt mazliet ilgāk, taču Ziljēns viņu neatbalstīja, un barons, redzēdams znota arvien pieaugošo vēsumu, pasūtīja no Ruānas pasta karieti.

Dienu pirms aizbraukšanas, kad bagāža jau bija sakravāta, laiks bija skaidrs un auksts, un Žanna ar tēvu nolēma pastaigāties līdz Iporai, kur abi vēl nebija bijuši pēc viņas atgriešanās no Korsikas.

Viņi gāja caur mežu, kurā Žanna bija staigājusi savā kāzu dienā rokrokā ar vīrieti, kura līdzgaitniece viņa bija kļuvusi uz visiem laikiem, caur mežu, kurā viņa bija izbaudījusi pirmo glāstu, pirmās tīksmes trīsas, nojautusi to juteklisko mīlestību, ko bija beidzot iepazinusi tikai mežonīgajā Otas ielejā pie avota, kurā viņi bija remdē- ļ juši slāpes, reizē ar ūdeni dzerdami skūpstus.

Nebija vairs ne lapu, ne vīteņaugu, it nekā, tikai zaru šalkoņa un tā sausā čabēšana, kāda ziemu ir dzirdama atkailinātās birzēs.

Viņi iegāja ciematā. Tukšajās, klusajās ielās vēl arvien oda pēc jūras, ūdensaugiem un zivīm. Tāpat kā agrāk, žuva lielie, tumši brūnie tīkli, izkārti pie durvīm vai izklāti uz oļiem. Pelēkā, aukstā jūra ar savām mūžīgajām, mutuļojošajām putām sāka atkāpties, atsedzot Fekānas pusē klinšu pakājē zaļganas šķautnes. Un visgarām lie- ļ dagā uz sāniem gulošās laivas izskatījās kā lielas beigtas zivis. Metās krēsla, un zvejnieki pūlīšiem nāca uz krastu — viņi soļoja smagi, augstiem ūdenszābakiem kājās, ar vilnas šalli ap kaklu, vienā rokā turēdami degvīna pudeli, otrā — laivas laternu. Viņi ilgi grozījās ap sāniski nogāztajām laivām; ar normandiešiem raksturīgo gausumu viņi iekrāva tiklus, zvejas rīkus, maizes kukuli, sviesta bunduli, glāzi un pudeli sīvā. Pēc tam viņi stūma ūdenī taisni izslieto laivu, kas, uz oļiem skaļi rībēdama, slīdēja, pāršķēla putas, uzkāpa viļņa mugurā, brīdi zvalstījās, atvēra savus brūnos spārnus un tad ar mazo uguntiņu masta galā nozuda naktī.

Smagnējās matrožu sievas, kuru raupjie augumi izspīlējās zem plānajām drānām, palikušas krastā līdz pēdējā zvejnieka aiziešanai jūrā, atgriezās snaudošajā ciematā, ar savām kliedzīgajām balsīm iztraucēdamas melno ielu dziļo miegu.

Barons un Žanna nekustēdamies vēroja, kā tumsā izgaisa šie vīri, kas katru nakti tā lika uz spēles savu dzīvību, lai nenomirtu badā, un tomēr palika tik nabadzīgi, ka nekad neēda gaļu.

Baronu okeāns sajūsmināja, viņš čukstēja:

— Tas ir briesmīgi un arī skaisti. Cik varena ir šī tumsā tītā jūra, uz kuras tik daudzām dzīvībām draud bojāeja! Vai ne, Žaneta?

— Vidusjūra ir pārāka, — Žanna ar vēsu smaidu atbildēja.

Taču tēvs sašutis pretojās:

— Vidusjūra! Eļļa, cukurūdens, uzzilināts ūdens veļas baļļā! Paskaties, cik baismīgs ir okeāns ar savām putu krēpēm! Un padomā par visiem tiem cilvēkiem, kas aizbrauca no krasta un jau vairs nav saredzami!

— Jā, tā jau ir, — Žanna nopūzdamās piekrita.

Bet nejauši pār lūpām nākušais vārds «Vidusjūra» no jauna iedūrās viņai sirdī un lika domās atgriezties pie tālās malas, kur bija aprakti viņas sapņi.

Tēvs un meita mājup neatgriezās caur mežu, bet gāja pa ceļu un lēnām kāpa stāvajā krastā. Vairāk viņi nesarunājās, abus skumdināja drīzā šķiršanās.

Reizēm, kad viņi devās garām kādai fermai, viņiem sejā iesitās sastampātu ābolu aromāts, svaigā sidra smarža, kas šajā gada laikā šķiet lidināmies pār visiem Normandijas laukiem, vai arī leknā kūts smaka — labā, siltā dvaka, ko izgaro govs mēsli. Mazs apgaismots lodziņš pagalma galā norādīja uz mājokli.

Žannai pēkšņi likās, ka dvēsele kļūst plašāka, tā izprot neredzamas lietas, un sīkie laukos izkaisītie gaismas punkti viņā modināja asu izjūtu par dzīvo būtņu vientulību, jo šīs būtnes viss, itin viss atrauj citu no citas un aizved tālu projām no tā, kas viņām būtu dārgs.

— Dzīve ne vienmēr ir līksma, — viņa padevīgi sacīja.

— Tur mēs, meitiņ, nekā nevaram grozīt, — barons nopūzdamies piekrita.

Nākamajā dienā, kad tēvs un māmulīte aizbrauca, Zanna un Žiljēns palika vieni.

VII

Tad jaunā pāra dzīvē ienāca kāršu spēle. Žiljēns, kūpinādams pīpi un lēnītēm sūkdams konjaku, ko izdzēra septiņas astoņas glāzītes, izspēlēja ar sievu vairākas partijas bezika. Pēc tam viņa devās augšā savā guļamistabā, atsēdās pie loga, un, kamēr lietus sitās rūtīs vai arī vējš tās raustīja, viņa iecirtīgi izšuva apakšsvārkiem volānu. Reizēm viņa nogurusi pacēla acis un pavēroja tālē tumšo jūru, kas vēla putu krēpes. Pēc brītiņa viņas vienaldzīgais skatiens atkal pievērsās rokdarbam.

Starp citu, viņai arī nebija nekā vairāk ko darīt, jo Žiljēns bija pārņēmis māju pārvaldīšanu savā ziņā, lai pilnīgi apmierinātu savu varas kāri un taupīšanas tieksmes. Viņā atklājās pretīga sīkstulība, viņš nekad nedeva dzeramnaudas, līdz pēdējai iespējai samazināja izdevumus par pārtiku. Žanna pēc atgriešanās «Papelēs» bija pasūtījusi sev brokastīm pie maiznieka normandiešu plāce-nīti; Žiljēns atcēla šos izdevumus, un viņai vajadzēja apmierināties ar grauzdētu maizi.

Viņa nekā neiebilda, lai izvairītos no izskaidrošanās, pārrunām un ķildām, bet viņai sāpēja kā adatas dūriens katrs jaunais vīra skopulības izpaudums. Tas viņai likās zemiski un nīstami — viņai, kas bija augusi ģimenē, kurā naudu ne par ko nevērtēja. Cik bieži Žanna bija dzirdējusi māmulīti sakām: «Nauda tikai tādēļ pastāv, lai to izdotu.» Turpretī Žiljēns nereti atkārtoja: «Vai tu nekad neatradināsies šķiesties ar naudu?» Un katru reizi, kad bija nocirpis dažus sū kādam no atalgojuma vai no kāda rēķina, viņš smaidīdams iebāza naudu kabatā un sacīja: «No maziem strautiņiem satek lielas upes.»

Gadījās arī tādas dienas, kad Žanna atkal gremdējās sapņo jumos. Lēnām viņa mitējās strādāt, rokas noslīga, skatiens izdzisa, un viņa vēlreiz, kā agrā jaunībā, sacerēja aizraujošu romānu, iztēlē redzēja burvīgus piedzīvojumus. Bet tad pēkšņi Žiljēna balss, izkliedzot Simona tēvam kādu rīkojumu, atmodināja Žannu no sapņu aijām; viņa atgriezās pie sava sarežģītā rokdarba, atskārzdama: «Tagad tas viss ir beidzies!» Un uz pirkstiem, kas dūra adatu, noritēja asara.

Pārvērtās arī Rozalī, kas agrāk bija tik jautra un allaž dziedāja. Viņas apaļie vaigi, zaudējuši košo sārtumu, tagad bija gandrīz iekrituši, gluži pelēcīgi.

Žanna bieži viņai jautāja:

— Mīļā, vai tu neesi slima?

Kalpone vienmēr atbildēja:

— Nē, kundze.

Un, mazliet pietvīkdama, viņa steigšus aizmuka.

Viņa vairs neskraidelēja kā agrāk, bet ar pūlēm smagnēji vilka kājas un vairs necentās greznoties, nekā nepirka no ceļojošajiem tirgotājiem, kas veltīgi piedāvāja viņai zīda lentes, korsetes un dažādus smaržūdeņus.

Lielajā namā dobji skanēja tukšums, fasāde, ko lietus bija notraipījis ar garām, pelēkām švīkām, izskatījās drūma.

Janvāra beigās sāka snigt. Jau pa lielu gabalu bija redzami smagi mākoņi, kas peldēja pār tumšo jūru no ziemeļiem, un pēkšņi sāka birt baltas pārslas. Vienā pašā naktī viss klajums bija nosegts ar pūkainu segu, un koki no rīta izskatījās kā ledainās mežģīnēs ietērpti.

Žiljēns garos stulmu zābakos, izspūris visu laiku pavadīja birztalas galā, paslēpies grāvī, no kura bija pārredzams līdzenums, un uzglūnēja gājputniem. Laiku pa laikam lauku ledaino klusumu pārtrauca bises šāviens un no lielajiem kokiem gaisā uzvirpuļoja izbiedēto melno kraukļu bari.

Garlaicības mākta, Žanna reizēm izgāja uz lievenēm. Iztālēm līdz viņai atplūda dzīves skaņas, kas atbalsojās bālā un drūmā līdzenuma miegainajā klusumā.

Pēc tam viņa atkal nedzirdēja nekā cita kā tikai tālo bangu dunu un ledaino pārslu neskanīgo, nemitīgo krišanu.

Sniega sega pastāvīgi auga, biezās, vieglās pārslas bira nepārtraukti.

Vienā no šādiem palsiem rītiem Žanna nekustēdamās sēdēja savā guļamistabā un sildīja kājas pie kamīna, kamēr Rozalī, kas ar katru dienu arvien vairāk pārvērtās, lēnītēm klāja gultu. Pēkšņi Žanna izdzirda aiz muguras sāpīgu nopūtu. Neatskatīdamās viņa jautāja:

— Kas tev kait?

— Nekas, kundze, — kalpone atbildēja kā parasti, taču viņas balss skanēja vārgi, kā aizlauzta.

Žanna jau domāja par kaut ko citu, bet tad pamanīja, ka vairs nedzird istabeni darbojamies. Viņa pasauca:

— Rozalī!

Nekādas atbildes. Nolēmusi, ka meitene klusi izgājusi no istabas, viņa uzsauca skaļāk:

— Rozalīl — un jau pastiepa roku pēc zvaniņa, kad piepeši smags vaids, kas atskanēja pavisam tuvu, lika viņai izbailēs uzlēkt kājās.

Kalponīte, bāla kā līķis, ar mulsām acīm sēdēja uz grīdas, kājas izstiepusi, muguru atslējusi pret gultas galu.

Žanna metās viņai klāt.

— Kas tev kait, kas tev kait?

Rozalī klusēja, pat nepakustējās; ar neprātīgu skatienu viņa ieurbās savā kundzē un elsa, it kā viņu plosītu nepanesamas sāpes. Pēkšņi viņa, sasprindzinājusi visu augumu, noslīdēja guļus uz muguras un sakoda zobus, lai apslāpētu mokpilnu kliedzienu.

Tad viņai zem svārkiem, kas bija pieplakuši pie ieplestajām kājām, kaut kas sakustējās. Tūlīt pat no turienes atplūda neparasta skaņa, kaut kāds šļaksts, kāds aizžņaugts gārdziens; pēc tam atskanēja garš ņaudiens, vārga un jau sāpīga gaušanās, dzīvē ienākoša bērna pirmā sūrošanās.

Žanna pēkšņi saprata un, galīgi zaudējusi galvu, skrēja uz kāpņu pusi, kliegdama:

— Žiljēn, Žiljēn!

— Ko tu gribi? — viņš no apakšas atsaucās.

— Tur... tur... Rozalī... — Žanna ar pūlēm izrunāja.

Žiljēns vienā mirklī uzdrāzās pa kāpnēm un, strauji iegājis istabā, ar vienu tvērienu pacēla meitenei svārkus un atsedza pretīgu miesas gabaliņu, grumbainu, kunkstošu, sačokurojušos un lipīgu, kas kūņojās starp kailajām mātes kājām.

Viņš izslējās ar ļauni savilktu seju un izgrūda savu apjukušo sievu ārā pa durvīm, uzsaukdams:

— Tev te nav ko darīt. Ej prom! Atsūti pie manis Lidi-vīni un Simona tēvu!

Žanna drebēdama nokāpa lejā virtuvē un pēc tam, vairs neuzdrošinādamās iet augšā, iegāja viesistabā, kas kopš viņas vecāku aizbraukšanas vairs netika apkurināta, un bažīgi gaidīja tur kādas ziņas.

Drīz viņa redzēja, ka no mājas steigšus iziet kalps. Pēc minūtēm piecām viņš atgriezās ar vietējo vecmāti Dantī atraitni.

Tad kāpnēs bija dzirdama liela kņada, it kā tiktu nests kāds ievainotais, un Žiljēns ienāca pateikt, ka Žanna var doties atpakaļ uz savu istabu.

Viņa tā trīcēja, it kā būtu bijusi kāda šausmīga nelaimes gadījuma aculieciniece. Viņa atkal atsēdās pie kamīna un pēc brītiņa jautāja:

— Kā viņa jūtas?

Žiljēns noraizējies nervozi staigāja pa istabu, šķita, ka viņu smacē niknums. Sākumā viņš nekā neatbildēja, taču pēc mirkļa apstājās un jautāja Žannai:

— Kā tu domā rīkoties ar to meiču?

Žanna neizpratnē skatījās uz vīru.

— Kā? Ko tu gribi sacīt? Es nesaprotu.

Viņš uzreiz iekarsa un sašutis uzbļāva:

— Mēs tomēr nevaram mājā paturēt ārlaulības bērnu.

Žanna ļoti apjuka; pēc ilgas klusēšanas viņa sacīja:

— Draugs, varbūt viņu var nodot kādai zīdītājai?

Viņš skarbi pārtrauca Žannu:

— Un kas par to maksās? Droši vien tu?

Viņa atkal ilgi kaut ko pārdomāja, meklēdama atrisinājumu, un beidzot sacīja:

— Tēvam jārūpējas par šo bērnu, un, ja viņš apprecēs Rozalī, tad vairs nebūs nekādu grūtību.

Žiljēns galīgi zaudēja pacietību un nikni atcirta:

— Tēvs! ... Tēvs! ... Vai tu zini, kas ir tas tēvs? Nezini, vai ne? Un ko tad?

Žanna satraukumā iekaisa:

— Viņš taču nepametīs meiteni tādā stāvoklī! Tad viņš būtu nelietis! Mēs uzzināsim viņa vārdu, aiziesim pie viņa, un viņam vajadzēs izskaidroties.

Žiljēns bija nomierinājies un atkal sāka staigāt pa istabu.

— Dārgā, viņa negrib atklāt tā vīrieša vārdu. Ja viņa to nepasaka man, tad neteiks arī tev . . . Un ja viņš negrib meiču precēt? ... Mēs nevaram turēt savā pajumtē vientuļu māti ar ārlaulības bērnu — vai tu to saproti?

Žanna stūrgalvīgi neatlaidās:

— Tad šis cilvēks ir nelietis. Bet vajadzēs gan mums viņu atrast, un tad viņam būs darīšana ar mums.

Žiljēns piesarcis atkal pacēla balsi:

— Bet... ko pagaidām?

Žanna nezināja, ko nolemt, un savukārt jautāja:

— Ko tu ieteic?

Viņam atbilde uzreiz bija gatava:

— Manuprāt, tas ir pavisam vienkārši. Es viņai iedotu mazliet naudas un aiztriektu pie velna ar visu brēkuli.

Jaunā sieviete sašutusi pretojās:

— Par to nevar būt ne runas. Viņa ir mana pienamāsa, mēs kopā esam uzaugušas. Viņai ir paslīdējusi kāja, ļoti žēl, bet tāpēc es viņu nepadzīšu. Un, ja citādi nevarēs, es uzaudzināšu viņas bērnu.

Tad Žiljēns iekaisa dusmās.

— Tad gan mēs iemantosim labu slavu — ar mūsu vārdu un sakariem! Visi runās, ka mēs veicinām netikumu un dodam patvērumu padauzām. Kārtīgi cilvēki vairs nespers kāju mūsu mājās. Patiesi, kas gan tev nāk prātā! Tu esi jukusi!

Žanna palika nelokāmi pie sava.

— Es nekad nejaušu padzīt Rozalī. Ja tu negribi viņu paturēt, tad māte pieņems viņu pie sevis, un galu galā mums tomēr būs jāuzzina viņas bērna tēva vārds.

Žiljēns, galīgi satracināts, izgāja no istabas un, aizcirzdams durvis, nokliedza:

— Cik sievietēm ir muļķīgas iedomas!

Pēcpusdienā Žanna iegāja pie dzemdētājas. Atraitnes

Dantī aprūpēta, kalpone ar vaļējām acīm nekustīgi gulēja gultā, bet kopēja auklēja jaunpiedzimušo.

Ieraudzījusi savu kundzi, Rozalī uzreiz sāka elsot, galvu paslēpdama zem segas, un izmisīgi raudāja. Žanna gribēja viņu noskūpstīt, bet viņa pretojās un aizsedzās. Tad iejaucās kopēja, ar spēku novilka segu Rozalī no sejas, un viņa padevās, vēl arvien šņukstēdama, bet jau klusāk.

Kamīnā dega maza uguns, istabā bija auksti, bērns raudāja. Žanna vairs neuzdrošinājās runāt par mazuli, jo baidījās izraisīt jaunus asaru plūdus. Satvērusi kalpones roku, viņa tikai automātiski atkārtoja:

— Viss būs labi, gan viss būs labi.

Rozalī paslepen skatījās uz kopēju un ikreiz sarāvās, kad zīdainis iebrēcās; nabaga meiteni smacējošās bēdas brīžam vēl izlauzās krampjainā šņukstā, un aizturētās asaras ieguldzās viņai kaklā kā ūdens.

Žanna vēlreiz noskūpstīja Rozalī un klusu pie pašas auss pačukstēja:

— Neraizējies, mīļā, mēs par viņu rūpēsimies.

Sākās jauna asaru lēkme, un Žanna steidzās projām.

Viņa apmeklēja Rozalī katru dienu, un katru dienu meitene, ieraudzīdama savu kundzi, apraudājās.

Eērnu nodeva turpat kādai kaimiņienei.

Žiljēns pa to laiku ar sievu gandrīz nemaz nerunāja, it kā glabātu niknas dusmas pret viņu, kopš viņa bija atteikusies padzīt kalponi. Kādu dienu viņš atgriezās pie šā jautājuma, bet Žanna izņēma no kabatas vēstuli, kurā baronese lūdza, lai Rozalī nekavējoties sūtot pie viņas, ja meiču «Papelēs» nepaturēšot.

Žiljēns saniknots kliedza:

— Tava māte ir tikpat neprātīga kā tu!

Taču vairāk viņš neuzstāja.

Pēc pāris nedēļām dzemdētāja jau varēja piecelties un atgriezties pie saviem darbiem.

Tad Žanna kādu rītu atsēdināja Rozalī sev blakus, satvēra viņas rokas un, vērīgi ieskatīdamās viņā, sacīja:

— Mīļā, izstāsti man visu!

Rozalī sāka drebēt un nomurmināja:

— Ko, kundze?

— No kā tev ir bērns?

Tad kalpone atkal sāka izmisīgi raudāt un apjukumā pūlējās atbrīvot savas rokas, lai paslēptu seju.

Bet Žanna, lai arī kā meitene pretojās, skūpstīja viņu un mierināja:

— Mīlulīt, nu gadījās tev nelaime. Tu biji vāja, bet tā atgadās arī daudzām citām. Ja bērna tēvs tevi apprecēs, neviens par to vairs nedomās, un mēs varam viņu pieņemt dienestā kopā ar tevi.

Rozalī stenēja, it kā tiktu spīdzināta, un šad tad centās izrauties un aizbēgt.

Žanna neatlaidās.

— Es saprotu, ka tu kaunies, bet tu taču redzi, ka es uz tevi nedusmoju, runāju ar tevi lēnīgi. Tā vīrieša vārdu es prasu tavā labā, jo no tavas skumības jūtu, ka viņš tevi pamet, un es gribu to aizkavēt. Žiljēns aizies pie viņa, un mēs viņu piespiedīsim tevi apprecēt. Un, ja jūs abi dzīvosiet pie mums, tad mēs viņu gan piespiedīsim darīt tevi laimīgu.

Rozalī atrāvās tik spēcīgi, ka atbrīvojās no savas kundzes rokām un aizskrēja kā ārprātīga.

Pie pusdienu galda Žanna sacīja Žiljēnam:

— Es centos pierunāt Rozalī, lai viņa atklāj sava pavedēja vārdu. Man neizdevās. Mēģini arī tu, lai mēs varētu piespiest šo nelieti apprecēt nabaga meiteni.

Žiljēns uzreiz saskaitās.

— Zini, es negribu vairs ne dzirdēt par to muļķīgo gadījumu. Tu vēlējies paturēt šo meiču, paturi viņu, bet mani liec mierā!

Pēc kalpones dzemdībām Žiljēns bija kļuvis vēl ērcī-gāks; viņš bija pasācis kliegt uz sievu, it kā vienmēr būtu nikns, turpretī viņa runāja klusi, lēnīgi un samierinoši, lai izvairītos no strīdiem; bieži vien viņa naktī raudāja savā gultā.

Par spīti pastāvīgajai sadusmotībai, vīrs bija atsācis kopš viņu atgriešanās aizmirstos mīlestības paradumus, un reti viņš pavadīja trīs vakarus pēc kārtas nepārkāpdams laulāto draugu guļamistabas slieksni.

Rozalī drīz pilnīgi atspirga un vairs nebija tik bēdīga, kaut gan vēl arvien it kā no kaut kā baidījās, it kā viņu kaut kas nezināms vajātu.

Žanna vēl divas reizes mēģināja izjautāt Rozalī, bet viņa atkal aizskrēja projām.

Žiljēns negaidīti kļuva laipnāks, un jaunā sieva, pieķerdamās nenoteiktām cerībām, atguva mazliet no savas agrākās jautrības, kaut gan reizēm juta neparastu nelabumu, taču par to nerunāja. Atkusnis nenāca, un jau veselas piecas nedēļas debesis, dienā skaidras kā zils kristāls un naktī nosētas zvaigznēm, kā apsarmojušas ledainajā plašumā pletās pār gludo, sasalušo, vizošas sniega segas klāto līdzenumu.

Četrstūrainajos pagalmos iežogotās fermas aiz lielo, piesnigušo koku aizkara likās aizmigušas savā baltajā ģērbā. Ne cilvēki, ne dzīvnieki vairs negāja ārā; mājiņās apslēpto dzīvi atklāja tikai skursteņi ar tievajām dūmu strūkliņām, kas ledainajā gaisā kāpa taisni uz augšu.

Klajums, krūmāji un vīksnas gar žogiem — viss likās miris, aukstuma nonāvēts. Laiku pa laikam nokrakšķēja kāds zars, it kā koka locekļi zem mizas lūztu, un reizēm liels žuburs atdalījās un nokrita, tāpēc ka ledainais sals sastindzināja dzīvības sulas un pārrāva audus.

Žanna nepacietīgi gaidīja siltuma atgriešanos, tāpēc ka uzskatīja bargo laiku par sava nenoteiktā savārguma cēloni.

Reizēm viņa nevarēja norīt ne kumosa, ēdiens viņai bija pretīgs, reizēm sirds neprātīgi dauzījās; dažreiz pat viegla maltīte sagādāja gremošanas traucējumus, un nervi kā uzvilktas stīgas turēja viņu pastāvīgā, neciešamā sa-springtībā.

Kādu vakaru temperatūra noslīdēja vēl zemāk. Pieceldamies no galda, Žiljēns trīcēja (ēdamistaba nekad netika pietiekami kurināta, jo viņš taupīja malku) un, rokas berzēdams, Žannai pačukstēja:

— Kaķīt, šonakt būtu labi gulēt kopā, vai ne?

Viņš smējās sirsnīgi kā agrāk, un Žanna metās viņam ap kaklu; taču tieši tovakar viņa jutās tik nelāgi, tik nervoza, viņai sāpēja visas maliņas, ka viņa, noskūpstījusi vīru uz lūpām, klusu lūdza, lai viņš atļauj viņai gulēt vienai. īsos vārdos viņa pastāstīja par savu savārgumu:

— Lūdzu, dārgais, tici man, es nejūtos labi. Rit droši vien būs labāk.

Viņš neuzstāja.

— Kā tev tik, dārgā. Ja esi slima, tad jāārstējas.

Un viņi runāja par ko citu.

Žanna agri likās gultā. Žiljēns pretēji paradumam norīkoja iekurt kamīnu savā guļamistabā.

Kad kalpone paziņoja, ka «deg labi», viņš noskūpstīja sievu uz pieres un aizgāja.

Visa māja likās stingstam aiz aukstuma; sasalušās sienas reizēm iekrakstējās kā aiz trīsām. Žanna gultā drebēja.

Divas reizes viņa piecēlās un pielika malku kamīnā, tad sameklēja kleitas, svārkus, vecus apģērbus un uzkrāva to visu sev virsū. Nekas nespēja viņu sasildīt, kāju pēdas bija ledainas, bet ikri līdz pašām gūžām krampjaini tirpa, tā ka viņai vajadzēja nemitīgi griezties no vieniem sāniem uz otriem un drudžaini kustēties.

Drīz viņai sāka klabēt zobi, rokas drebēja, krūtis sažņaudzās, sirds pukstēja lēni un dobji, reizēm it kā pavisam stājoties; viņa aizelsās, mirkļiem nespēja ieelpot gaisu.

Neprātīgas bailes viņu sagrāba un neuzveicams aukstums stindzināja caur un cauri. Vēl nekad viņa nebija kaut ko tādu pārdzīvojusi, viņa juta, ka dzīvība viņu pamet, pienācis pēdējais elpas vilciens.

Viņa domāja: «Es nomiršu... Es mirstu...»

Mēmās šausmās viņa izlēca no gultas, zvanīja Rozalī, pagaidīja, zvanīja vēlreiz, atkal gaidīja trīcēdama un drebēdama.

Kalpone nenāca. Droši vien viņa gulēja pirmajā cietajā miegā, no kura nekas nespēj uzmodināt. Žanna, pavisam apjukusi, izmetās kāpnēs.

Viņa taustīdamās klusu uzkāpa augšstāvā, atrada durvis, atvēra tās un, saukdama: «Rozalī!» — gāja uz priekšu, uzdūrās gultai, pārvilka pār to ar roku un saprata, ka tā ir tukša. Tā bija tukša un pavisam auksta, tanī neviens nebija gulējis.

Žanna pārsteigta nodomāja: «Kā tas var būt? Viņa vēl kaut kur aizgājusi — tādā laikā!»

Žannai sirds sāka brāzmaini dauzīties, aizrāvās elpa, viņa ar pēdējiem spēkiem kāpa atkal lejā, lai uzmodinātu

Žiljēiiu.

Viņa iegāja vīra guļamistabā strauji, viņu pātagoja pārliecība, ka viņa tūlīt mirs, un vēlēšanās vēl redzēt Žiljēnu, iekams zūd samaņa.

Kamīnā gailējošo ogļu atspīdumā Žanna ieraudzīja blakus vīra galvai uz spilvena Rozalī galvu.

No Žannas kliedziena abi uztrūkās. Mirkli viņa stāvēja nekustīgi, šā atklājuma apstulbota. Tad metās projām uz savu istabu; tā kā apjukušais Žiljēns bija saucis: «Žanna!» — jauno sievieti pārņēma negantas bailes viņu redzēt, dzirdēt viņa balsi, klausīties paskaidrojumos un melos, sastapt viņu aci pret aci, un Žanna izdrāzās kāpnēs un devās lejā.

Tagad viņa tumsā skrēja, riskējot gāzties un salauzt roku vai kāju uz akmens kāpieniem. Viņu dzina uz priekšu nepārvarama tieksme bēgt, vairāk nekā neuzzināt, vairs nevienu neredzēt.

Lejā viņa atsēdās uz pakāpiena — joprojām tikai kreklā, kailām kājām; tur viņa palika, gluži kā prātu zaudējusi.

Žiljēns bija izlēcis no gultas un steigā apģērbās. Tad viņš kāpa lejā, saukdams:

— Žanna, paklausies!

Viņa piecēlās, lai bēgtu. Nē, viņa negribēja ne klausīties, ne ļaut sev pieskarties kaut ar pirksta galu; viņa iedrāzās ēdamistabā, it kā glābdamās no slepkavas. Viņa meklēja kādu izeju, paslēptuvi, kādu tumšu kaktu, iespēju izvairīties no Žiljēna. Viņa palīda zem galda. Bet viņš, turēdams sveci rokā, jau atvēra durvis un joprojām sauca: «Žanna!» — un viņa kā zaķis atkal metās bēgt, iejoņoja virtuvē, pāris reižu kā vajāts zvērs apskrēja tur apkārt; kad Žiljēns arī šeit viņu panāca, viņa pēkšņi atrāva ārdurvis un izšāvās dārzā.

Kailās kājas reizēm iegrima sniegā līdz ceļgaliem, un ledainais pieskāriens izraisīja viņā izmisīgu spēku. Viņai nebija auksti, kaut gan mugurā bija tikai krekls; viņa nejuta vairs nekā, dvēseles sāpes bija nokāvušas ķermeņa jutīgumu, un viņa skrēja balta kā apsnigusī zeme.

Viņa aiztrauca pa lielo aleju, šķērsoja birzi, pārlēca pār grāvi un devās tālāk pa līdzenumu.

Mēness nebija, zvaigznes dzirkstīja kā ugunīgi graudi debesu melnumā, tomēr klajums bija gaišs, palsi bāls, stingi nekustīgs — tanī valdīja bezgalīgs klusums.

Žanna palika tur ilgi, notrulusi garā un miesā; tad pēkšņi viņa sāka drebēt, nevaldāmi drebēt kā vēja pluinīta bura. Rokas, plaukstas, kājas kāds neuzveicams spēks kratīja, purināja, tricināja, raustīja; un piepeši atgriezās apziņa, gaiša un mokoša.

Žanna gāja ātri, neatvilkdama elpu, nekā neapzinādamās, nekā neapsvērdama. Un piepeši viņa bija sasniegusi kraujas malu. Viņa neviļus instinktīvi apstājās un sa-kņupa sniegā — bez domām, bez gribas.

No tumšās bedres viņas priekšā neredzamā mēmā jūra bēguma stundās izdvesa ūdensaugu sāļo smaku.

Tad gar acīm aizņirbēja senas ainas: izbrauciens Las-tika tēva laivā, tērzēšana, mīlestības atmoda, laivas iesvētīšana; viņa ielūkojās vēl tālākā pagātnē — līdz tai sapņu ieaijātajai naktij pēc atbraukšanas «Papelēs». Un tagad! Tagad viņas dzīve ir salauzta, laime zudusi, vairs nekādu cerību; iztēlē pavīdēja baisā nākotne, mocību, nodevības un izmisuma pilna. Labāk mirt, tad uzreiz visam beigas.

Bet no tālienes atplūda kāda balss:

— Šeit, redziet, viņas pēdas! Ātrāk, ātrāk, nāciet te!

Žiljēns viņu meklēja.

Nu nē, Žanna negribēja viņu redzēt. Dziļumā, kas pavēries jaunās sievietes priekšā, viņa tagad sadzirdēja klusu troksni, vieglu jūras skalošanos pret klintīm.

Žanna izslējās jau gatava mesties lejā, un, kā visi, kas vīlušies dzīvē, viņa, atvadīdamās no tās, nokunkstēja mirēju pēdējo vārdu, kaujā nāvīgi ievainotu jaunu karavīru pēdējo vārdu: «Māmiņ!»

Pēkšņi viņai prātā uzzibsnīja doma par māmulīti; viņa iztēlojās mātes asaras, redzēja tēvu, ceļos nometušos pie noslīkušās meitas līķa, un vienā mirklī pārdzīvoja vecāku izmisīgās sāpes.

Tad viņa bezspēcīgi saļima turpat sniegā un vairs nebēga, kad Žiljēns un Simona tēvs, kurus pavadīja Mariuss ar laternu, sagrāba Žannu aiz rokām un atrāva nost no kraujas malas.

Viņa vairs nekam nepretojās, jo nespēja pakustēties. Viņa juta, ka tiek aiznesta, ieguldīta gultā, berzēta ar karstiem dvieļiem; tālāk atmiņa viņu pameta, apziņa pazuda.

Pēc tam viņu sāka mākt murgs — bet vai tas bija murgs? Viņa gulēja savā istabā. Arā gaiša diena, bet viņa nevarēja piecelties. Kāpēc ne? Viņa to nezināja. Tad viņa izdzirdēja klusu troksni uz grīdas, tādu kā skrāpēšanos, kā kasīšanos, un pēkšņi pelīte — maza, pelēka pelīte žigli pārskrēja pār viņas gultas segu. Tūlīt tai sekoja otra, tad trešā, kas, sīki tipinādama, uzskrēja viņai uz krūtīm. Žanna nebaidījās, viņa tikai gribēja noķert dzīvnieciņu un izstiepa roku, bet veltīgi.

Tad citas peles — desmit, divdesmit, simts, tūkstošiem — uzradās no visām pusēm. Viņas rāpoja pa gultas galiem, lodāja pa sienas paklājiem, nosedza visu gultu. Un drīz vien viņas palīda zem segas: Žanna juta, ka peles slīd pa viņas ādu, kutina kājas, lodā pa visu augumu. Viņa redzēja, ka tās nāk no gultas kājgaļa un spraucas zem segas viņai līdz kaklam; viņa atvairījās, strauji izstiepa rokas, lai peles noķertu, bet vienmēr satvēra tikai tukšu gaisu.

Viņa izmisa, gribēja bēgt, bet viņai šķita, ka viņu nelaiž — spēcīgas rokas viņu apskāva un noturēja, tikai viņa nevienu neredzēja.

Laiku viņa neapjauta. Droši vien tas bija ilgs, ļoti ilgs.

Tad sākās atmoda, gurda un tomēr burvīga. Viņa jutās vārga. Atvērusi acis, viņa nemaz nebrīnījās, redzēdama istabā sēžam māmulīti un vēl kādu resnu vīru, ko nepazina.

Cik viņai bija gadu? Viņa nezināja un domāja, ka ir maza meitene. Turklāt viņa nekā neatcerējās.

Resnais vīrs sacīja:

— Redziet, viņa nāk pie samaņas.

Māmulīte sāka raudāt. Tad resnis sacīja:

— Nomierinieties, baroneses kundze, tagad es atbildu par laimīgu iznākumu. Tikai nerunājiet ar viņu nekā, ne par ko. Lai viņa guļ.

Un Žannai šķita, ka viņa vēl ļoti ilgi dzīvoja snaudā un iegrima dziļā miegā, tiklīdz mēģināja domāt; viņa arī necentās neko atcerēties, it kā neviļus baidītos no īstenības ap j aušanas.

Taču kādreiz viņa atmozdamās ieraudzīja Žiljēnu vienu pašu viņai līdzās, un pēkšņi viņa visu atcerējās, it kā būtu pacelts aizkars, kas bija slēpis pagājušo dzīvi.

Sirdī iedūrās asa sāpe, un viņa atkal gribēja bēgt. Viņa atmeta segu, nolēca uz grīdas un saļima, jo kājas nespēja viņu nest.

Žiljēns metās viņai klāt; viņa mežonīgi iekliedzās, lai viņš nepieskaras. Viņa locījās, vārtījās pa grīdu. Atvērās durvis. Ieskrēja tante Līzīte un atraitne Danti, pēc tam barons, un beidzot aizelsusies iesteidzās apjukusī māmulīte.

Žannu atkal iecēla gultā, un viņa uzreiz tīšām aizvēra acis, lai nebūtu nekas jārunā un varētu netraucēti padomāt.

Māte un tante viņu aprūpēja, rosījās ap viņu un tincināja:

— Žanna, mīlulīt, vai tagad tu mūs dzirdi?

Žanna izlikās kurla un neatbildēja; viņa skaidri aptvēra, ka tuvojas vakars. Pienāca nakts. Pie Žannas gultas atsēdās slimnieku kopēja, kas laiku pa laikam deva viņai dzert.

Žanna, nekā nesacīdama, padzērās, bet vairs neaizmiga; viņa pūlējās domāt, cenzdamās atcerēties to, kas no viņas aizslīdēja, it kā viņas atmiņā būtu bedres, lieli, balti tukšumi, kuros notikumi nebija iespiedušies.

Pamazām pēc mokošām pūlēm viņa atcerējās visus apstākļus.

Un viņa ar neatlaidīgu spītu domāja par tiem.

Viņa ir bijusi ļoti slima, ja jau atbraukusi māmulīte, tante Līzīte un barons. Bet Žiljēns? Ko viņš ir stāstījis? Vai vecāki zina patiesību? Un kas ir ar Rozalī? Kur viņa atrod is? Ko darīt? Ko darīt? Žannai iešāvās prātā kāda doma: jāatgriežas ar tēvu un māmulīti Ruānā un jādzīvo kā agrāk. Viņa būs atraitne, un tas ir viss.

Tad Žanna sāka ieklausīties visā, ko ap viņu runāja, un visu viņa skaidri saprata, bet nelika to manīt, priecādamās, ka ir pie pilna saprāta, un pacietīgi nogaidīja.

Beidzot kādā vakarā, palikusi divatā ar baronesi, Žanna klusi uzsauca:

— Māmulīt!

Balss pārsteidza pat Žannu pašu, jo likās pārvērtusies. Baronese satvēra viņas rokas.

— Meitiņ, Žanna, mīlulīt! Vai tu mani pazīsti?

— Jā, māmulīt, bet nevajag raudāt — mums būs ilgi jāaprunājas. Vai Žiljēns tev pateica, kāpēc es aizskrēju pa apsnigušo lauku?

— Jā, drostaliņ, tev bija smags un ļoti bīstams drudzis.

— Nav tiesa, māmiņ! Drudzis man radās pēc tam; bet vai viņš tev pateica, kāpēc radās šis drudzis un kāpēc es aizbēgu?

— Nē, dārgumiņ.

— Tāpēc, ka es pārsteidzu Rozalī viņa gultā.

Baronese nodomāja, ka meita atkal murgo, un noglāstīja viņu.

— Guli, mīļumiņ, nomierinies, centies aizmigt!

Taču Žanna spītīgi neatlaidās:

— Māmulīt, esmu pie pilnas saprašanas, es nemurgoju, kā varbūt bija iepriekšējās dienās. Kādu nakti man kļuva nelabi un es gāju pasaukt Žiljēnu. Rozalī gulēja ar viņu. Es aiz bēdām zaudēju galvu un aizskrēju pa sniegoto lauku, gribēju nomesties no klints.

Taču baronese atkārtoja:

— Jā, mīļumiņ, tu biji ļoti slima.

— Nē, māmiņ, es pārsteidzu Rozalī Žiljēna gultā, un es negribu vairs palikt kopā ar viņu. Aizved mani uz Ruānu, dzīvošu kā agrāk.

Baronese, kurai ārsts bija piekodinājis nerunāt pretī Žannai, atbildēja:

— Labi, mīļumiņ.

Bet slimniece zaudēja pacietību:

— Es redzu, ka tu man netici. Atsauc tēti, viņš mani drīzāk sapratīs.

Māmulīte ar pūlēm piecēlās, paņēma abus spieķus, kājas vilkdama, aizgāja un pēc dažām minūtēm atgriezās ar baronu, kas viņu atbalstīja.

Viņi atsēdās pie gultas, un Žanna tūlīt iesāka. Viņa izstāstīja visu lēnīgi, vārgā balsī, bet skaidri: par Žiljēna dīvaino raksturu, viņa rupjību, skopulību un beidzot par viņa neuzticību.

Kad Žanna bija beigusi, barons saprata, ka viņa ne-murgo, bet nezināja, ko domāt, ko izlemt un kā atbildēt.

Viņš satvēra meitas roku maigi — kā senās dienās, kad bija viņu ieaijājis ar pasakām.

— Paklausies, dārgumiņ, vajag rīkoties saprātīgi. Nepārsteigsimies: mēģini paciest savu vīru līdz tam brīdim, kad būsim par kaut ko izšķīrušies... Vai apsoli to?

— Centīšos, bet, kad atveseļošos, es šeit nepalikšu, — viņa nomurmināja.

Pēc mirkļa viņa pavisam klusi iejautājās:

— Kur tagad ir Rozalī?

— Tu viņu vairs neredzēsi, — barons atbildēja.;

Bet Žanna neatlaidās:

— Kur viņa ir? Es gribu zināt.

Tad barons atzinās, ka Rozalī vēl ir tepat mājā, bet apgalvoja, ka drīz viņa aizies.

Atstājis slimnieci, barons, dusmās iekaisis, tēva jūtās aizvainots, devās pie Žiljēna un bez aplinkiem sacīja:

— Vikont, es prasu no jums atbildi par jūsu izturēšanos pret manu meitu. Jūs esat kļuvis viņai neuzticīgs ar jūsu kalponi: tas ir divkārt nekrietni.

Žiljēns tēloja nevainīgo, dedzīgi visu noliedza, zvērēja, piesauca dievu par liecinieku. Kādi pierādījumi esot pret viņu? Vai Žanna esot bijusi pie pilna saprāta? Viņa taču esot pārcietusi smadzeņu iekaisumu un slimības sākumā trakuma lēkmē izskrējusi naktī sniegotā laukā. Un tieši lēkmes laikā, gandrīz kaila skraidīdama pa visu māju, viņa esot redzējusi sava vīra gultā kalponi!

Žiljēns pacēla balsi, piedraudēja ar tiesāšanos, nikni izpauda sašutumu. Un apjukušais barons atvainojās, lūdza piedošanu un augstsirdīgi sniedza roku, ko Žiljēns atteicās paspiest.

Uzzinājusi par vīra atbildi, Žanna nesadusmojās un tikai sacīja:

— Tēt, viņš melo, bet mēs piespiedīsim viņu atzīties.

Divas dienas viņa bija klusa, domīga, iegrimusi apcerē.

Trešās dienas rītā viņa izteica vēlēšanos redzēt Rozalī.

Barons negribēja pieaicināt kalponi un paskaidroja, ka viņa jau esot aizgājusi. Žanna nepiekāpās un palika pie sava.

— Tad lai aiziet pie viņas un atved šurp.

Žanna jau sāka iekarst, kad ieradās ārsts. Viņam visu izstāstīja, lai viņš izlemj, ko darīt. Žanna sāka raudāt un, pārmērīgi uztraukusies, gandrīz kliedza:

—- Es gribu redzēt Rozalī! Es gribu viņu redzēt!

Ārsts saņēma viņas roku un klusi sacīja:

— Kundze, nomierinieties! Jums katrs uztraukums var būt kaitīgs, jo jūs esat grūtniecības stāvoklī.

Žanna sastinga, it kā viņu būtu ķēris sitiens, un viņai tūlīt pat šķita, ka viņā jau kaut kas sakustas. Viņa vairs nekā neteica, pat neklausījās, kas apkārt tika runāts, un iegrima pārdomās. Naktī viņa nevarēja aizmigt, viņu turēja nomodā jaunā un neparastā apziņa, ka viņā zem sirds dzīvo bērns; viņai bija skumji un žēl, ka tā tēvs ir Žiljēns, viņa bažījās un raizējās, ka bērns var būt līdzīgs tēvam. Agri no rīta Žanna lika ataicināt baronu.

— Tet, esmu noteikti nolēmusi, ka man jāuzzina viss, it īpaši tagad;_ saproti — es tā gribu, un tev ir skaidrs, ka mana pašreizējā stāvoklī man nedrīkst runāt pretī. Uzklausies labi! Tu aiziesi pēc kirē kunga. Viņš ir vajadzīgs, lai Rozalī neuzdrošinātos melot; tiklīdz viņš būs atnācis, tu liksi ienākt Rozalī un arī pats ar māmulīti paliksi šeit. Tikai pacenties, lai 2iljēns nekā nenojauš.

Apmēram pēc stundas istabā ienāca garīdznieks, kļuvis vēl resnāks, aizelsdamies ne mazāk kā māmulīte. Viņš atsēdās zvilnī blakus baronesei, un vēders starp atplestajām kājām viņam nokārās; viņš iesāka ar jokiem, kā parasti susinādams pieri ar rūtainu mutautu:

— Baroneses kundze, man rādās, ka mēs tievāki nekļūstam; manuprāt, mēs saderam pārī.

Pēc tam viņš pagriezās uz vājinieces gultas pusi.

— He-hē! Mana jaunā dāma, man ir stāstīts, ka mums drīz atkal būšot kristības? Ahā, šoreiz kristīsim nevis laivu, bet nākamo tēvijas aizstāvi, — viņš jau nopietnā tonī turpināja un pēc īsas pārdomas, palocīdamies pret baronesi, piebilda: — Bet varbūt labu ģimenes māti, līdzīgu jums, kundze.

Tad atvērās durvis istabas galā. Rozalī apjukusi un šņukstēdama negribēja nākt iekšā, viņa ieķērās durvju stenderē, bet barons bīdīja viņu uz priekšu. Beidzot viņš saskaitās un ar asu kustību iegrūda meiteni istabā. Viņa aizklāja seju ar plaukstām un raudādama palika stāvot.

Viņu ieraudzījusi, Žanna spēji izslējās gultā sēdus baltāka nekā palagi; sirds viņai tik traki dauzījās, ka cilājās pie valgās ādas pielipušais plānais naktskrekls. Viņa nespēja parunāt, aizelsās, viņai trūka elpas. Beidzot viņa ar mokām aprauti ierunājās:

— Man ... man ... nemaz nevajag ... tevi izvaicāt. Pietiek . .. pietiek tevi redzēt... tādu ... redzēt.,.. ka tu ... kaunies no manis.

Pēc mirkļa, atguvusi elpu, viņa turpināja:

— Bet es gribu visu zināt, visu... visu... Esmu ataicinājusi kirē kungu, lai tā būtu kā grēksūdze. Vai saproti?

Rozalī nekustējās, tikai starp viņas krampjaini sažņaugtajām plaukstām izlauzās gandrīz kliedzieni.

Baronu pārņēma dusmas, viņš satvēra meitenes rokas, ar varu atrāva tās no viņas sejas un nogrūda viņu uz ceļiem pie gultas.

— Runā taču ... Atbildi!

Rozalī palika, sakņupuši uz grīdas tādā pozā, kādā mēdz attēlot grēku nožēlnieces, — aube viņai bija nošļukusi uz sāniem, priekšauts izklājies uz parketa, un seju viņa atkal aizsedza ar rokām, tiklīdz tās bija atbrīvotas.

Tad viņu uzrunāja kirē:

— Mana meita, klausies, ko tev jautā, un atbildi! Mēs nevēlamies darīt tev ļaunu, bet mums jāzina, kas ir noticis.

Žanna pārliecās pār gultas malu, skatījās uz Rozalī un sacīja:

— Tā ir taisnība, ka tu biji Žiljēna gultā, kad es iegāju istabā.

— Jā, kundze, — Rozalī iestenēdamās apstiprināja.

Te pēkšņi sāka raudāt baronese, arī skaļi šņukstēdama, un viņas krampjainās elsas saplūda ar Rozalī gaudām.

Žanna, acis nenolaizdama no kalpones, jautāja:

— Kad tas iesākās?

— Tiklīdz viņš te atnāca, — Rozalī nomurmināja.

Žanna nesaprata.

— Tiklīdz viņš te atnāca? ... Tātad ... jau pavasarī?

— Jā, kundze.

— Kopš pirmās dienas, kad viņš ieradās mūsu mājā?

— Jā, kundze.

Žanna bēra jautājumus, it kā tie viņu smacētu:

— Kā tas notika? Kā viņš par to ierunājās? Kā viņš tevi paņēma? Ko viņš tev teica? Kurā brīdī tu piekāpies? Kā tu varēji viņam atdoties?

Rozalī, šobrīd jau atsegusi seju, arī bija runāšanas drudža pārņemta un atbildēja:

— Vai tad es zinu? Todien, kad viņš te pirmo reizi pusdienoja, tad arī ienāca manā istabiņā. Viņš bija paslēpies bēniņos. Man bija bail kliegt, celt traci. Viņš nogūlās man blakus; nudien nezinu, kā tas notika; viņš darīja ar mani, ko gribēja. Es arī neko neteicu, tāpēc ka viņš bija ļoti piemīlīgs.

Žanna iekliedzās:

— Tavs .. . tavs bērns ... ir no viņa?

Rozal' atkal raudāja.

— Jā, kundze.

Pēc tam abas klusēja.

Dzirdami bija tikai Rozalī un baroneses šņuksti.

Žanna jutās satriekta, tagad arī viņai ritēja asaras: lāses bez skaņas tecēja pa vaigiem.

Viņas bērnam un kalpones bērnam bija viens un tas pats tēvs! Žannas dusmas noplaka. Tagad viņu lēni pārņēma drūms, dziļš, bezgalīgs izmisums.

Beidzot viņa pārvērstā, raudošas sievietes asarainā balsī jautāja:

— Kad mēs atgriezāmies no ... no turienes. ?. no ceļojuma .. i kad viņš atkal aizgāja pie tevis?

Kalpone, zemu pieplakusi pie grīdas, nomurdēja:

— Viņš atnāca .. ♦ pirmajā vakarā.

Katrs vārds kā duncis griezās Žannas sirdī. Tātad pirmajā vakarā pēc atgriešanās «Papelēs» viņš bija pametis viņu šās meičas dēļ. Tad tāpēc viņš atstāja pa nakti viņu vienu!

Tagad viņa zināja diezgan, vairāk nekā viņa negribēja izdibināt. Viņa uzkliedza:

— Ej prom! Ej prom!

Rozalī, galīgi satriekta, nekustējās no vietas. Tad Žanna pasauca tēvu.

— Aizved viņu, aizvāc prom!

Taču kirē, kas vēl nekā nebija sacījis, uzskatīja, ka tagad ir pienācis īstais mirklis teikt mazu pamācību.

— Tas ir ļoti slikti, mana meita, ko tu esi padarījusi, ļoti slikti, un dievs tas kungs to tik drīz tev nepiedos. Paturi prātā elli, kas tevi gaida, ja tu uz priekšu neizturēsies tikumīgi. Tagad tev ir bērns, un tev jākļūst prātīgai. Baroneses kundze, bez šaubām, kaut ko darīs tavā labā, un mēs tev sameklēsim vīru...

Viņš būtu runājis vēl ilgi, bet barons atkal sagrāba Rozalī aiz pleciem, piecēla, aizvilka līdz durvīm un izsvieda kā maisu koridorā.

Kad viņš atgriezās, tad bija bālāks nekā viņa meita, un kirē turpināja:

— Ko lai dara? Šajā apvidū viņas visas ir tādas. Tīrais negals, bet tur nekā nevar līdzēt, un ir jābūt mazliet iecietīgiem pret cilvēciskās dabas vājībām. Kundze, viņas nekad neapprecas, iepriekš nekļūdamas grūtas. — Un viņš pavīpsnādams piebilda: — To varētu saukt par vietējo paradu nu. — Pēc tam jau ar sašutumu turpināja: — Pat bērni dara tāpat. Pērngad es pats kapsētā pārsteidzu divus iesvētāmos — puiku un skuķi. Pateicu vecākiem. Vai zināt, ko viņi man atbildēja? «Ko jūs gribat, kirē kungs, — mēs viņiem tās draņķības neesam mācījuši, mēs tur nekā nevaram darīt.» Tā, barona kungs, jūsu kalpone ir tāda pati kā citas.

Bet barons, trīcēdams aiz uzbudinājuma, pārtrauca kirē:

— Viņa? Kāda man daļa gar viņu! Es esmu sašutis par Žiljēnu. Viņš ir rīkojies zemiski, un es aizvedīšu savu meitu projām.

Barons soļoja pa istabu, iekaisdams aizvien lielākās dusmās.

— Tas ir zemiski — tā piekrāpt manu meitu, zemiski! Šis vīrietis ir nelietis, draņķis, neģēlis, un es viņam to pateikšu, iecirtīšu viņam pļauku, nositīšu!

Taču garīdznieks, lēnā garā iešņaukdams tabaku blakus raudošajai baronesei un pūlēdamies veikt savu nomierinātajā misiju, atsāka:

— Paklausieties, barona kungs, starp mums runājot, viņš ir darījis to pašu, ko visi. Vai jūs pazīstat daudzus uzticīgus vīrus? — Un viņš ar labsirdīgu šķelmību piebilda: — Varu saderēt, ka arī jums pašam savā laikā ir bijis dažs labs sānlēciens. Lieciet roku uz sirds un atzīstieties — vai tā nav?

Barons pārsteigts apstājās garīdznieka priekšā, kurš turpināja:

— Jā, arī jūs esat darījis tāpat kā citi. Kas zin, varbūt arī jums ir gadījies padraiskoties ar tādu jauku kalponīti kā šī. Ticiet man, ka visi dara tāpat. Un jūsu sieva tāpēc bija ne mazāk laimīga, un jūs viņu tāpat mīlējāt —■ vai ne?

Barons stāvēja apjucis.

Patiesi, velns lai parauj, viņš taču bija darījis tāpat un vienmēr, kad vien bija iespējams; arī viņš nebija īpaši bijīgi izturējies pret ģimenes pavardu; kad sievas istabenes bija glītas, viņš nekad nebija vilcinājies pamīlēties ar tām. Vai tāpēc viņš bija nelietis? Kāpēc viņš tik bargi nosodīja Žiljēna rīcību, kaut gan pats savu nekad nebija uzskatījis par zemisku?

Un baronesei, kaut gan vēl nebija nožuvušas asaras, pavīdēja uz lūpām smaida ēna, atceroties sava vīra nerātnības, jo viņa bija no tām sentimentālajām, viegli aizkustināmajām un labsirdīgajām sievietēm, kurām mīlas dēkas ir svarīga dzīves sastāvdaļa.

Žanna bezspēcīgi gulēja uz muguras, rokas izstiepusi gar sāniem, ar tālumā vērstu skatienu un domāja sāpīgas domas. Viņa atcerējās Rozalī vārdus, kuri bija ievaino-

juši dvēseli un kā svārpsts ieurbušies sirdī: «Es neko neteicu, tāpēc ka viņš bija piemīlīgs.»

Arī Žannai viņš bija licies piemīlīgs, un tikai tāpēc viņa bija atdevusies, saistījusies uz mūžu, atsacījusies no jebkādām cerībām, no iespējām, no visa nezināmā, ko varētu sniegt rītdiena. Viņa bija iemetusies šajā laulībā, šajā bezdibenīgajā bedrē un tagad nonākusi šajā postā, šajās bēdās, šajā izmisumā tāpēc, ka viņai, tāpat kā Ro-zalī, Žiljēns bija licies piemīlīgs!

Durvis atvērās no neganta grūdiena. Parādījās Ziljēns ar niknu seju. Ieraudzījis kāpnēs šņukstošo Rozalī, viņš bija sapratis, ka pret viņu tiek kaut kas perināts, jo kalpone droši vien ir izpļāpājusies, un viņš nāca uzzināt. Ieraudzījis garīdznieku, viņš palika stāvot kā pienaglots.

Drebošā balsī viņš rāmi jautāja:

— Kas te noticis?

Barons, kas vēl nupat bija tik kareivīgi noskaņots, neuzdrošinājās nekā sacīt, jo baidījās, ka znots nemin kirē argumentus un nebalstās uz viņa paša piemēru. Māmulīte iešņukstējās skaļāk, bet Žanna bija izslējusies gultā sēdus un, strauji elpodama, cieši skatījās uz vīrieti, kas viņai tik nežēlīgi lika ciest. Viņa aprauti ierunājās:

— Te ir noticis tas, ka mēs tagad visu zinām, mēs zinām par jūsu neģēlību kopš... kopš tās dienas, kad jūs ienācāt šinī namā... un ka istabenei bērns ir no jums tāpat kā ... tāpat kā man ... viņi būs brāļi...

Šī doma pārpildīja Žannas sāpju mēru, viņa atkrita uz spilveniem un neprātīgi raudāja.

Žiljēns stāvēja apstulbis, viņš nezināja, ne ko teikt, ne ko darīt. Te atkal iejaucās kirē:

— Tā nevajag, mana jaunā dāma, nevajag tā sarūgtināties, esiet prātīga!

Viņš piecēlās, piegāja pie gultas un uzlika savu silto plaukstu izmisušajai sievietei uz pieres. Vienkāršais glāsts Žannu apbrīnojami atviegloja; viņa uzreiz sajuta gurdumu, it kā šī stiprā, zemnieciskā roka, kas pieradusi atlaist grēkus un sniegt spēcinājumu, būtu ar savu pieskārienu viņai atnesusi noslēpumainu mierinājumu.

Resnītis, joprojām stāvēdams blakus gultai, turpināja:

— Kundze, vajag vienmēr piedot. Jūs piemeklējušas lielas bēdas, bet dievs savā žēlsirdībā jums atlīdzinās par tām ar lielu laimi, jo jūs kļūsiet māte. Bērns būs jūsu mierinājums. Viņa vārdā es jūs dedzīgi lūdzos piedot Žil-(ēna kungam pārkāpumu. Jūsu piedošana radīs jaunas saites jūsu starpā un būs ķīla viņa uzticībai nākotnē. Vai jūs varat palikt sirdī šķirta no tā, kura bērnu jūs nesat savā klēpī?

Viņa nekā neatbildēja, tagad viņa bija salauzta, nomocīta, pārsāpināta, viņai nebija spēka pat dusmoties un ienīst. Nervi šķita atslābuši, it kā nemanot pārgriezti, viņa bija tikko dzīva.

Baronese, kurai bija pilnīgi neiespējami turēt ļaunu prātu, kuras dvēsele nepanesa ilgstošu sasprindzinājumu, pačukstēja:

— 2anna, bērniņ, nu diezgan!

Tad garīdznieks, pievedis jauno vīrieti pie gultas, uzlika viņa roku uz sievas rokas. Resnītis viegli papliķēja kopā saliktās rokas, it kā tās galīgi savienodams, un, atmetis profesionālo sprediķo tā ja toni, sacīja:

— Tas nu ir darīts, un, ticiet man, tā ir vislabāk.

Abas uz mirkli satuvinātās rokas tūlīt izšķīrās. Neuzdrošinādamies noskūpstīt ^annu, Žiljēns noskūpstīja sievasmātei pieri, strauji apgriezās un paņēma baronu zem rokas — tas arī ļāvās, īstenībā priecādamies, ka viss tā nokārtots; abi kopā izgāja no guļamistabas, lai uzpīpētu cigāru.

Galīgi novārgusī slimniece aizsnaudās, bet garīdznieks un māmulīte klusā balsī vēl patērzēja.

Abats runāja, skaidroja un klāstīja savus uzskatus, un baronese ar galvas mājieniem vienmēr izpauda tiem piekrišanu. Beidzot viņš noslēgumā sacīja:

— Tātad norunāts — jūs dosiet tai meičai pūrā Bar-vilas fermu, un es apņemos sameklēt viņai vīru, kādu krietnu puisi. Jā, ar divdesmittūkstoš franku īpašumu pūrā tīkotāju mums netrūks. Grūtības mums sagādās tikai izvēlēšanās.

Tagad baronese laimīgi smaidīja, divas asaras bija atstājušas pēdas uz vaigiem — jau gandrīz nožuvušas pēdas.

Viņa apstiprināja:

— Noteikti, Barvila ir vismaz divdesmittūkstoš franku vērta, bet īpašumu norakstīsim uz bērna vārdu; vecāki varēs izmantot fermas ienākumus.

Kirē piecēlās, paspieda māmulītes roku un sacīja:

— Nepūlieties, baroneses kundze, nepūlieties, es zinu, ko mums maksā katrs solis.

Iziedams viņš sastapa tanti Līzīti, kas nāca apmeklēt slimnieci. Viņa nekā nepamanīja, viņai neviens nekā neteica, un viņa, kā vienmēr, nekā nezināja.

VIII

Rozalī bija aizgājusi no mājas, un Žanna pārdzīvoja mokpilnu grūtniecības laiku. Viņa sirdī nejuta nekāda topošās mātes prieka, jo bija pārcietusi pārāk lielas bēdas. Bērnu viņa gaidīja vienaldzīgi, viņu vēl nomāca nenoteiktas nelaimes jausmas.

Nemanot bija pienācis pavasaris. Kailie koki vēl trīsēja aukstā vēja brāzmās, bet grāvjos, kur trunēja pērnā rudens lapas, valgajā zālē parādījās dzeltenas prīmulas. No visa līdzenuma, no fermu pagalmiem, no izmirkušajiem laukiem cēlās mikluma smaka, zeme rūga. Un no brūnajām smiltīm izspraucās tūkstošiem mazu zaļu punktu, kas spīdēja saules staros. j

Branga sieva, stabila kā cietoksnis, Rozalī vietā atbalstīja baronesi vienmuļajās pastaigās pa aleju, kurā viņas smagākā kāja bija atstājusi mitru, dubļainu sliedi.

Tētis veda zem rokas Žannu, kas tagad bija kļuvusi kupla un vienmēr slimoja; otrā pusē viņu atbalstīja tante Līzīte, kuru ļoti satrauca gaidāmais notikums un mulsināja šis noslēpums, kādu viņai pašai nav bijis lemts iepazīt.

Tā viņi nesarunādamies staigāja stundām ilgi, kamēr Ziljēns, pēkšņi aizrāvies ar jāšanu, zirgā rikšoja pa apkaimi.

Viņu skumjo dzīvi vairs nekas nepārtrauca. Barons ar sievu un vikonts apmeklēja Furvilus, ar kuriem Ziljēns nezin kā jau bija labi iepazinies. Pieklājības vizītē bija arī pie Brizviliem, kas joprojām ļoti noslēgti dzīvoja savā snaudošajā pilī.

Kādu pēcpusdienu ap četriem mājas pagalmā ierikšoja divi jātnieki — vīrietis un sieviete, un Žiljēns ļoti uzbu-dināts_ieskrēja Žannas guļamistabā.

— Ātri, ātri kāp lejā! Atjājuši Furvili. Viņi ieradušies vienkārši kā kaimiņi, jo zina par tavu stāvokli. Pasaki, ka esmu izgājis, bet drīz atgriezīšos. Es mazliet saposīšos.

Žanna izbrīnījusies nokāpa lejā. Jauna sieviete, bāla, glīta, ar slimīgu seju, drudžaini spīdošām acīm un tik nespodriem, gaišiem matiem, it kā tos nekad nebūtu glās-tījis neviens saules stars, mierīgi stādīja priekšā savu vīru, īstu milzi, bubuli ar garām, rūsganām ūsām. Pēc tam viņa paskaidroja:

— Mums vairākas reizes ir bijusi izdevība sastapties ar de Lamāra kungu. No viņa mēs uzzinājām, ka jūs slimojat, un nolēmām nekavējoties jūs apmeklēt kā kaimiņi, bez jebkādām ceremonijām. Starp citu, jūs jau redzat — esam vienkārši atjājuši. Un pirms dažām dienām man bija prieks pieņemt jūsu mātes kundzes un barona vizīti.

Sieviete runāja ārkārtīgi brīvi, draudzīgi un izsmalcināti. Viņa uzreiz apbūra Žannu un savaldzināja. «Viņa būs man draudzene,» Žanna nodomāja.

Turpretī grāfs de Furvils izskatījās kā salonā ienācis lācis. Atsēdies viņš nolika cepuri uz blakus krēsla un brīdi nezināja, ko darīt ar rokām — viņš atbalstīja tās pret ceļiem, pēc tam uz krēsla atzveltnēm un beidzot sakrustoja pirkstus, kā lūgšanu skaitot.

Pēkšņi ienāca Žiljēns. Žanna pirmajā mirklī viņu tikko pazina. Viņš bija noskuvies. Viņš bija skaists, elegants un valdzinošs kā viņu saderināšanās laikā. Viņš paspieda spalvaino ķepu grāfam, ko it kā atmodināja viņa atnākšana, tad noskūpstīja roku grāfienei, kuras bālajos vaigos ielija viegls sārtums un plaksti notrīsēja.

Viņš tērzēja. Viņš bija laipns kā agrākos laikos. Lielās acis atkal bija mīlestības spoguļi, un vēl nupat tik nespodrie un cietie mati pēkšņi ar sukas un smaržīgas eļļas palīdzību bija sagūluši maigos, spožos viļņos.

Kad Furvili grasījās atvadīties, grāfiene sacīja Zil-jēnam:

— Dārgais vikont, vai gribat ceturtdien doties izjādē?

Kamēr viņš palocīdamies nomurmināja: «Protams, kundze,» — viņa satvēra Žannas roku un ar mīļu smaidu sirsnīgi nodudināja: — Kad jūs būsiet atveseļojusies, tad auļosim trijatā pa apkaimi. Tas būs jauki — vai ne?

Veikli viņa pacēla sava jājamtērpa malu un viegli kā putniņš uzspurdza seglos, turpretī viņas vīrs, lempīgi atsveicinājies, uzsēdās liela normandiešu zirga mugurā un pieplaka tam kā kentaurs.

Tiklīdz viņi bija pazuduši aiz žoga stūra, Žiljēns sajūsmināts iesaucās:

— Cik burvīgi cilvēki! Pazīšanās ar viņiem mums būs noderīga.

Ari Žanna nezin kāpēc jutās apmierināta un sacīja:

— Grāfiene ir apburošs radījums, es viņu iemijošu, bet vīrs gan izskatās neaptēsts cilvēks. Kur tu ar viņiem

iepazinies?

Viņš līksmi berzēja rokas.

— Es nejauši sastapos ar viņiem pie Brizviliem. Vīrs ir parupjš. Viņš ir zvērināts mednieks, toties īsti dižciltīgs.

Pusdienas aizritēja gandrīz jautrā noskaņojumā, it kā mājā būtu ienākusi apslēpta laime.

Vairāk nekas jauns neatgadījās līdz jūlija pēdējām dienam.

Tad kādā otrdienas vakarā, kad visi sēdēja zem platānas ap koka galdu, uz kura stāvēja divas glāzītes un ka-rafīte ar degvīnu, Žanna pēkšņi it kā iekliedzās un, kļūdama ļoti bāla, piespieda abas rokas pie vēdera. Bija iedūrusies spēja, asa sāpe, bet tūlīt pat tā pārgāja.

Pēc minūtēm desmit atkal uznāca — šoreiz ilgstošākas, bet ne tik asas sāpes. Viņa ar pūlēm atgriezās mājā, tēvs un vīrs viņu gandrīz nešūs ienesa. īsais gājiens no platānas līdz guļamistabai viņai likās nebeidzami garš; viņa neviļus stenēja, pa ceļam gribēja atsēsties, apstāties, viņu mocīja neciešama smaguma sajūta vēderā.

Dzemdību laiks vēl nebija pienācis, tas bija gaidāms tikai septembrī, bet aiz bažām no starpgadījumiem Simona tēvam lika aizjūgt zirgu divričos un aizrikšot pēc ārsta.

Tas ieradās ap pusnakti un no pirmā acu uzmetiena konstatēja priekšlaicīgu dzemdību pazīmes.

Gultā sāpes mazliet pierima, bet tagad Žannu žņaudza šausmīgas bailes, pilnīgs izmisums, kaut kāda priekšnojauta, it kā noslēpumains nāves pieskāriens. Ir brīži, kad tā pienāk mums tik tuvu, ka tās elpa stindzina sirdi.

Istabā bija daudz ļaužu. Māmulīte aizelsās, pusguļus atlaidusies atzveltnes krēslā. Baronam rokas drebēja, viņš skraidīja apkārt — te atnesa kādu priekšmetu, te izjautāja ārstu. Žiljēns staigāja šurp un turp, izskatījās noraizējies, bet sirdī bija pilnīgi mierīgs; atraitne Dantī gultas kājgalī stāvēja ar apstākļiem piemērotu izteiksmi sejā, viņa bija daudz pieredzējusi sieviete, kuru nekas nevar pārsteigt. Būdama slimnieku kopēja, vecmāte un līķu ap-stavētaja, viņa gan saņēma tos, kas nāk pasaulē, — izdzir-dusi viņu pirmo kliedzienu, pirmo reizi apmazgāja viņu jauno miesiņu, ietina pirmajos autiņos, — gan arī tikpat rāmā garā noklausījās projām aizejošo pēdējo vārdu, pēdējo gārdzienu, pēdējās trīsas un uzposa viņus pēdējo ieizif noberza ar etiķi viņu izvārgušo ķermeni un ievīstīja to līķautā, un tā šajā sievietē bija izveidojusies nesatricināma vienaldzība pret visiem dzimšanas un miršanas gadījumiem.

Virēja Lidivīne un tante Līzīte palika, smalkjūtīgi patvērušās pie priekštelpas durvīm.

Slimniece laiku pa laikam vārgi iestenējās.

Pāris stundu varēja domāt, ka uz dzemdībām būs jāgaida ilgi, taču rītausmā sāpes pēkšņi atjaunojās ar negantu spēku un drīz vien kļuva neciešamas.

Žanna gan sakoda zobus, tomēr kliedzieni neviļus izlauzās pār lūpām, un viņa nemitīgi domāja par Rozalī, kura nemaz nebija mocījusies, gandrīz nebija vaidējusi, un bērns — viņas ārlaulībā dzimušais bērns bija nācis pasaulē bez pūlēm un sāpēm.

Savā apmulsušajā nabaga sirdī Žanna nepārtraukti salīdzināja sevi ar Rozalī unJ nolādēja dievu, ko vienmēr bija uzskatījusi par taisnīgu; viņa sašuta par nežēlīgo likteni un par to cilvēku noziedzīgajiem meliem, kuri sludina taisnīgumu un labestību.

Reizēm sāpju lēkmes kļuva tik niknas, ka viņā izdzisa katra doma. Visu spēku, dzīvīgumu un apziņu aprija ciešanas.

Rimšanās mirkļos viņa nespēja atraut acis no Žiljēna, un citas mocības — dvēseles mocības viņu žņaudza, atceroties to dienu, kad kalpone bija nokritusi šīs pašas gultas galā ar bērnu starp kājām, un šis bērns ir brālis mazajai būtnei, kas tagad tik nežēlīgi plosīja Žannas iekšas. Viņa sīki atcerējās katru sava vīra kustību, skatienu un vārdu, kad viņš ieraudzīja uz grīdas izstiepušos kalponi; un tagad Žanna lasīja Žiljēnā, it kā viņa domas būtu ierakstītas viņa kustībās, — viņa lasīja to pašu nepatiku un vienaldzību, kāda bija izpaudusies pret to otro, patmīļa bezrūpību, jo viņam derdzās būt tēvam.

Atkal atsākās briesmīgas sāpes — tik šausmīgi krampji, ka viņa nodomāja: «Es miršu. Es mirstu!» Tad viņas dvēselē iestrāvoja neprātīgs dumpīgums, milzīga tieksme lādēties un izmisīgs naids pret šo vīrieti, kas bija viņu pazudinājis, un pret nepazīstamo bērnu, kurš viņu bendē nost.

Viņa saspringa milzīgā piepūlē, lai atbrīvotos no šis nastas. Pēkšņi viņai šķita, ka vēders spēji iztukšojas, un sāpes uzreiz norima.

Kopēja un ārsts bija pārliekušies pār viņu un taustīja viņu. Pēc tam viņi kaut ko izņēma; drīz vien apslāpēta skaņa, kādu viņa jau bija dzirdējusi, lika viņai notrīsēt; tad sīkais, žēlais kliedziens — jaunpiedzimuša bērna vārgais ņaudiens ieplūda viņai dvēselē, sirdī, visā izmocītajā ķermenī, un ar neapzinātu kustību viņa tiecās izstiept rokas.

Viņā uzbangoja prieka vilnis, tieksme pēc jaunas, nupat izplaukušas laimes. Vienā mirklī viņa bija kļuvusi atbrīvota, nomierināta un laimīga — tik laimīga, kāda vēl nekad nebija bijusi. Sirds un miesa atdzīvojās, viņa bija kļuvusi māte!

Viņa gribēja redzēt savu bērnu. Viņam vēl nebija ne matu, ne nadziņu, jo viņš bija piedzimis pirms laika; bet, kad Žanna ieraudzīja, kā mazais tārpiņš kustas, kā viņš atver mutīti un brēc, un kad viņa pieskārās krunkainajam, vaikstīgajam nelaikā dzimušajam bērniņam, jauno māti pārplūdināja nevaldāms prieks, viņa saprata, ka ir glābta, pasargāta no krišanas izmisumā, ka viņai ir ko mīlēt — un cita nekā vairāk nevajag.

Kopš tā brīža viņai bija tikai viena doma: viņas bērns. Viņa pēkšņi kļuva māte fanātiķe, jo jūsmīgāka tāpēc, ka mīlestībā bija pievilta un cerībās vīlusies. Viņa pieprasīja, lai šūpulis vienmēr būtu pie viņas gultas, un, kad viņai atļāva piecelties, viņa augām dienām sēdēja pie loga blakus vieglajam šūpulim un pastāvīgi to aijāja.

Viņa kļuva greizsirdīga uz zīdītāju, un, kad mazā, izslāpusī radībiņa stiepa rociņas uz kuplo krūti ar zilām dzīsliņām un tad negausīgi pieplaka ar lūpām pie brūnā, krokainā galiņa, Žanna nobālēja, trīsēdama skatījās uz stalto, mierīgo zemnieci un juta vēlēšanos izraut savu dēlu viņai no rokām un ar nagiem skrāpēt šo krūti, ko viņš tik kāri zīda.

Viņa čakli izšuva mazulim krāšņas, smalkas drāniņas. Viņš tika ietīts vienās mežģīnēs, viņam lika galvā greznas aubītes. Viņa tikai par to vien domāja un pārtrauca jebkuru sarunu, lai parādītu kādus lieliski darinātus autiņus, krekliņu vai lācīti, neklausīdamās, par ko spriež ap viņu, jūsmoja par kādu drāniņu, ilgi grozīdama to paceltā rokā, lai labāk varētu saskatīt, un tad pēkšņi jautāja:

— Kā jūs domājat, vai tas viņam piestāvēs?

Barons un māmulīte pavīpsnāja par šo nevaldāmo maigumu, bet Ziljēns, kura paradumus traucēja brēcošā un visvarenā tirāna ierašanās, juzdams, ka ir daļēji zaudējis savu svarīgumu, neviļus bija greizsirdīgs uz mazo puiša cilvēku, kas bija ieņēmis mājā viņa vietu, un tāpēc ērcīgi un pikti sirdījās:

— Viņa ar savu puišeli ir neciešama!

Drīz viņa aiz pārmērīgas mātes mīlestības pavadīja cauras naktis, sēžot pie šūpuļa un skatoties, kā mazais guļ. Ar šādu dedzīgu un slimīgu vērošanu viņa panīka, nekad neatpūtās, kļuva vārga, novājēja un klepoja, un ārsts lika viņu šķirt no dēla.

Viņa dusmojās, raudāja, lūdzās, bet viņas lūgšanās netika uzklausīta. Bērniņu katru vakaru nolika zīdītājas istabā, un katru nakti māte piecēlās, kailām kājām piegāja pie durvīm un pielika ausi pie atslēgas cauruma, klausīdamās, vai viņš mierīgi guļ, vai neatmostas, vai viņam kaut kas nav vajadzīgs.

Tur Žannu reiz pārsteidza Žiljēns, kas vēlu atgriezās mājās no pusdienām pie Furviliem; neprātīgi mīlošo māti turpmāk ieslēdza viņas guļamistabā, lai piespiestu viņu likties gultā.

Kristības notika augusta beigās. Barons bija krusttēvs, tante Līzīte krustmāte. Bērns dabūja trīs vārdus — Pjērs, Simons un Pols — un parasti tika saukts par Polu.

Pirmajās septembra dienās tante Līzīte klusi aizbrauca; viņas prombūtne ievērota netika tāpat kā viņas klātbūtne.

Kādā pievakarē pēc pusdienām atnāca kirē. Viņš likās tāds kā apjucis, it kā viņam būtu kāds noslēpums, un, pēc tam kad visi labu brīdi bija kūluši tukšus salmus, lūdza baronesi un viņas vīru veltīt viņam mazliet laika īpašai sarunai.

Visi trīs lēni aizsoļoja līdz lielās alejas galam, spraigi sarunādamies. Palicis divatā ar Žannu, Žiljēns brīnījās un uztraucās, viņu kaitināja šāda noslēpumainība.

Kad garīdznieks atvadījās, Žiljēns teica, ka pavadīšot viņu, un abi kopā devās uz baznīcas pusi, no kurienes atplūda zvanu skaņas.

Arā bija vēsi, gandrīz auksti, tāpēc visi drīz vien atgriezās salonā, kur mierīgi snauduļoja, kad pēkšņi parādījās Ziljēns, piesarcis, sašutis.

Jau pie durvīm, neņemdams vērā Žannas klātbūtni, viņš uzkliedza sievas vecākiem:

— Sasodīts, jūs taču esat traki! Iegrūst divdesmit tūkstošus franku tai padauzai!

Pārsteigums bija tik liels, ka neviens nekā neatbildēja. Viņš turpināja, maurodams aiz dusmām:

— Kā var rīkoties tik stulbi! Jūs gribat mūs izputināt!

Tad barons attapies mēģināja viņu savaldīt:

— Apklustiet! Padomājiet, ka šeit ir jūsu sieva.

Bet Žiljēns ārdījās aiz niknuma:

— Es par to nospļaujos; viņa pati arī visu to zina. Jūs viņu apzogat!

Žanna mēmā izbrīnā skatījās uz vīru un nekā nesaprata. Viņa nomurmināja:

— Kas tad ir noticis?

Tad Žiljēns pievērsās viņai, piesauca viņu par liecinieci, kā cietēju, kurai kopā ar viņu tiks atņemts cerētais guvums. Viņš bez aplinkiem pastāstīja par slepeno norunu izprecināt Rozalī, dodot viņai pūrā Barvilas fermu, kas ir vismaz divdesmittūkstoš franku vērta. Viņš nemitīgi atkārtoja:

— Tavi vecāki ir traki, mana dārgā, pilnīgi jukuši! Divdesmit tūkstoši franku! Divdesmit tūkstoši franku! Viņi ir zaudējuši prātu! Divdesmit tūkstoši franku par ārlaulībā dzimušu!

Žanna klausījās bez mazākā uzbudinājuma un dusmām un pati brīnījās par savu mieru — tagad viss, kas neattiecās uz viņas bērnu, viņai bija vienaldzīgs.

Barons aizelsās un nezināja, ko atbildēt. Galu galā viņš iedegās sašutumā, piecirta kāju un uzkliedza:

— Padomājiet, ko jūs runājat! Tas nudien iet pāri mēram. Kas pie tā vainīgs, ka jādod pūrs šai meičai ar bērnu? No kā viņai ir bērns? Jūs jau nu būtu gribējis pamest viņu tāpat!

Barona skarbuma pārsteigts, Žiljēns vērīgi ielūkojās viņā un tad turpināja apvaldītākā tonī:

— Ar pusotra tūkstoša frankiem būtu pieticis. Viņām visām mēdz būt bērni pirms apprecēšanās. No kā tie ir — tas nav svarīgi. Dodot viņai vienu no savām fermām divdesmit tūkstošu franku vērtībā, jūs ne tikai nodarāt mums zaudējumu, bet arī kaitējat, jo līdz ar to visiem būs skaidrs, kas te noticis; jums vajadzēja vismaz padomāt par mūsu vārdu un stāvokli.

Viņš runāja stingri un noteikti, kā cilvēks, kas pārliecināts par savu taisnīgumu un sprieduma pareizību. Negaidītie apgalvojumi baronu samulsināja, viņš kļuva mēms. Tad Ziljēns, manīdams savus panākumus, izteica secinājumu:

— Par laimi, vēl nekas nav padarīts. Es pazīstu puisi, kas taisās to meiču apprecēt; viņš ir lāga zēns, un ar viņu varēs sarunāt. Es to izdarīšu.

Un Ziljēns uzreiz aizgāja, bez šaubām, baidīdamies strīdu turpināt un priecādamies par visu klusēšanu, ko pieņēma par piekrišanas zīmi.

Tiklīdz viņš bija projām, barons, aiz pārsteiguma un dusmām drebēdams, iesaucās:

— Nudien tas ir par daudz! Tas nu ir par daudz!

Bet Žanna, paskatīdamās uz tēva apjukušo seju, pēkšņi

sāka smieties gaiši un skaļi, kā agrāk bija smējusies, dzirdēdama vai redzēdama kaut ko jocīgu.

— Tēt, tēt, vai tu dzirdēji, kā viņš teica: «Divdesmit tūkstoši franku!» — viņa caur smiekliem sacīja.

Un māmulīte, kas līksmībai ļāvās tikpat ātri kā asarām, atcerēdamās znota nikno un sašutuma pilno seju un vētrainos iebildumus pret viņam nepiederošas naudas došanu viņa paša pavestajai kalponei un priecādamās par Žannas labo omu, sāka kratīties dusuļainos smieklos, no kuriem viņai acīs sakāpa asaras. Tad arī baronam pielipa smieklu lēkme, un visi trīs kā bijušajās laimes dienās smējās locīdamies.

Kad viņi mazliet nomierinājās, Žanna sacīja:

— Savādi, tas mani tagad vairs nemaz neaizskar. Skatos uz viņu kā uz svešinieku. Nespēju ticēt, ka esmu viņa sieva. Jūs redzat, ka es smejos par viņa... par viņa nesmalkjūtību.

Paši nesaprazdami, kāpēc, viņi saskūpstījās smaidīdami un saviļņoti.

Pagāja pāris dienu, un tad pēc brokastīm, tiklīdz Žil-jēns bija aizjājis, garš puisis, gadus divdesmit četrus vai divdesmit piecus vecs, ģērbies gluži jaunā, zilā blūzē ar iegulušām krokām, kuplām, pie atloka aizpogātām piedurknēm, slapstīdamies pārkāpa pār žogu, it kā no turienes būtu jau kopš agra rīta uzglūnējis, un aizlavījās gar Kuijāru fermas grāvi, tad apgāja apkārt mājai un piesardzīgi tuvojās baronam un abām dāmām, kas sēdēja zem platānas.

Ieraudzījis sēdošos, puisis norāva no galvas naģeni un, iedams uz viņu pusi, visai apjucis klanīdamies sveicināja.

Piegājis pietiekami tuvu, lai viņu dzirdētu, viņš no-vervelēja:

— Barona kungs un lielmāt, padevīgi sveicinu.

Tā kā neviens viņam nekā neteica, viņš paziņoja:

3- Es ir Dezirē Lekoks.

Šis vārds baronam bija svešs, un viņš jautāja:

— Ko jūs vēlaties?

Nepieciešamība izskaidrot nāciena iemeslu apmulsināja puisi pavisam.

Minstinādamies viņš ierunājās, te uzmezdams acis uz naģeni, ko turēja rokā, te uz mājas jumtu:

— Es-ē... kirē kungs man izmeta kādu vārdu par to padarīšanu ...

Un viņš apklusa aiz bažām, ka var izteikt par daudz un kaitēt savām interesēm.

Barons nekā nesaprata un jautāja atkal:

— Par kādu padarīšanu? Es nekā nezinu.

Tad puisis saņēmās un klusinātā balsī piebilda:

— Nu ar to jūsu dienestmeitu Rozalī...

Žanna saprata, piecēlās un ar bērnu rokās aizgāja. Tad barons sacīja: — Nāciet tuvāk, — un norādīja uz krēslu, no kura viņa meita nupat bija piecēlusies.

Zemnieks uzreiz atsēdās, nomurminādams:

— Baronkungs ir gauži laipns.

Pēc tam viņš atkal nogaidīja, it kā viņam vairāk nekas nebūtu jāsaka. Pēc laba brīža viņš beidzot sasparojās un, paskatīdamies uz debesīm, novervelēja:

— Brīnum jauks laiciņš. Zemei tas nāk par labu, ja jau ir apsēta. — Un viņš no jauna apklusa.

Baronam zuda pacietība; viņš skaidri un gaiši noprasīja:

— Tātad jūs precēsiet Rozalī?

Zemnieks uzreiz kļuva tramīgs, tāpēc ka viņam tika laupīta iespēja rīkoties pēc savas normandiskās viltības paradumiem. Viņā modās neuzticība, un viņš atbildēja sparīgāk:

— Skatoties pēc apstākļiem, varbūt jā, varbūt nē, protams, skatoties pēc apstākļiem.

Baronu kaitināja šāda vilcināšanās.

— Velns lai parauj! Atbildiet skaidri un gaiši: jā vai nē. Vai jūs viņu precēsiet vai neprecēsiet!

Zemnieks apjuka un tagad skatījās tikai uz savām kājām.

— Ja ir tā, kā teica kirē kungs, tad es viņu precēšu, bet, ja tā, kā teica Žiljēna kungs, tad es viņu neprecēšu.

— Kā jums teica Žiljēna kungs?

— Žiljēna kungs teica, ka es dabūšu pusotra tūkstoša franku, bet kirē kungs teica, ka divdesmit tūkstošus; par divdesmit tūkstošiem esmu ar mieru, bet par tūkstoš piecsimt neparko.

Tad baronese, kas visu laiku bija pusguļus zvilnējusi atpūtas krēslā, redzēdama puiša uzbudinājumu, sāka aprauti smieties. Zemnieks neapmierināts pablenza uz viņu, nesaprazdams, kas te ko smieties, un gaidīja atbildi.

Baronam šī kaulēšanās bija nepatīkama, viņš nolēma darīt tai galu.

— Es teicu kirē kungam, ka jūs dabūsiet Barvilas fermu, kuras ienākumus visu mūžu varēsiet izmantot, un pēc tam fermu saņems bērns. Fermas vērtība ir divdesmit tūkstoši franku. Es no saviem vārdiem neatkāpjos. Tātad — jā vai nē?

Zemnieks apmierināts pazemīgi pasmaidīja un pēkšņi kļuva ļoti valodīgs:

— Ja tā, tad es nesaku nē. Tas bija vienīgais kavēklis. Kad kirē kungs man teica, es nudien uzreiz biju ar mieru un labprāt gribēju pakalpot, barona kungs; baronkungs jau man parādā nepaliks — tā es nodomāju. Vai nav tiesa: ja tu kādam dari labu, skaties — viņš tev ar to pašu atmaksā. Bet te pie manis iegriezās Žiljēna kungs un teica, ka būšot tikai pusotra tūkstoša. Tad es nodomāju: «Jātiek reiz pie skaidrības,» — un es atnācu. Es jau paļāvos uz kirē kunga vārdiem, taču gribēju zināt. Drošs paliek drošs — vai ne, barona kungs?

Lai puisi pārtrauktu, barons jautāja:

— Kad domājat salaulāties?

Te zemnieks atkal pēkšņi kļuva bikls un piesardzīgs. Beidzot viņš stomīdamies pajautāja:

— Vai papriekš nederētu parakstīt mazu papīriņu?

Šoreiz barons noskaitās.

— Sasodīts! Jums taču būs laulību līgums. Tas ir vislabākais papīriņš.

Zemnieks iecirtās.

— Papriekš tomēr ģeldētu sastādīt mazu papīriņu, tas neko nekaitēs.

Barons piecēlās, lai izbeigtu tielēšanos.

— Atbildiet: jā vai nē — un tūlīt. Ja jūs negribat, tad pasakiet, man būs cits gribētājs.

Bailes no sāncenša uzveica viltīgo normandieti. Viņš uzreiz izšķīrās un izstiepa roku kā pēc govs nopirkšanas:

— Sitiet saujā, baronkungs, lieta darīta!

Viņi sarokojās, un barons uzsauca:

— Lidivīne!

Virēja pabāza galvu pa logu.

— Atnesiet pudeli vīna!

Viņi sadzēra, lai apslacītu noslēgto darījumu. Un puisis aizgāja ar līksmu prātu.

Žiljēnam par šo apmeklējumu nekas netika sacīts. Laulību līgumu sastādīja lielā slepenībā, un pēc uzsaukšanas baznīcā laulības notika pirmdienas rītā.

Aiz jaunā pāra kāda kaimiņiene nesa jaunpiedzimušo kā drošu labklājības ķīlu. Un neviens no vietējiem iedzīvotājiem nebrīnījās; visi apskauda Dezirē Lekoku. «Viņš ir piedzimis laimes krekliņā,» ļaudis runāja, pavīpsnādami šķelmīgi, bet ne nosodoši.

Žiljēns sarīkoja negantu scēnu, kura saīsināja sievas vecāku uzturēšanos «Papelēs». Žanna pārāk nenoskuma, kad viņi aizbrauca, jo tagad Pols viņai bija kļuvis par neizsīkstošu laimes avotu. [1]

Kad Žanna bija pilnīgi atlabusi no dzemdībām, viņi nolēma doties atbildes vizītē pie Furviliem un apmeklēt arī marķīzu de Kuteljē.

Žiljēns ūtrupē bija nopircis jaunu ekipāžu — ar vienu zirgu aizjūdzamu faetonu, lai varētu izbraukt divas reizes mēnesī.

Ekipāžu aizjūdza kādā skaidrā decembra dienā, un pēc divu stundu brauciena ceļš viņus noveda uzartā ielejā, kuras nogāzes bija apaugušas ar mežu.

Apsēto lauku vietā drīz parādījās pļavas, vēl tālāk — purvājs ar lielām niedrēm, kas šajā gada laikā bija nokaltušas, un to garās lapas, līdzīgas dzeltenām lentēm, klusi čabēja.

Pēkšņi aiz asa ielejas pagrieziena atklājās Vrijetas pils; no vienas puses tā balstījās pret mežaino nogāzi, otrā pusē tās pakāje iesniedzās lielā dīķī, kura pretējā krasta krauju sedza dižu egļu mežs.

Viņiem bija jābrauc pāri senatnīgam paceļamam tiltam un cauri Luija XIII laika portālam, lai nokļūtu parādes pagalmā pie greznas tā paša laikmeta pils ar ķieģeļu apmalēm un šīferu segtiem tornīšiem malās.

Žiljēns stāstīja Žannai par katru ēkas daļu kā pašu cilvēks, kas to pamatīgi pazīst. Viņš lepojās ar to, jūsmoja par tās skaistumu:

— Paskaties uz portālu! Cik lielisks mājoklis! Pretējā fasāde atrodas dīķa pusē, karaliskas kāpnes ved līdz pašam ūdenim, un kāpņu galā piesietas četras laivas — divas grāfam un divas grāfienei. Tur, pa labi, kur tu redzi papeļu rindu, dīķis beidzas un sākas upīte, kas aizplūst līdz Fekānai. Apkaimē ir milzīgi daudz medījumu. Grāfs ir zvērināts mednieks. Jā, šī tiešām ir īsta lielkungu rezidence.

Ieejas durvis atvērās, un parādījās bālā grāfiene; viņa smaidīdama nāca pretī viesiem, tērpusies kleitā ar velci, kā agrāko laiku pilskundze. Viņa izskatījās kā daiļā Dāma pie ezera^2, kā radīta šai pasakainajai pilij.

Viesistabā bija astoņi logi, četri vērās uz dīķi un tumšo egļu silu pretējā nogāzē.

No tumšzaļajiem toņiem dīķis likās dziļš, baiss un drūms, un, kad pūta vējš, tad koku vaidi skanēja kā purvāja balss.

Grāfiene sniedza pretī Žannai abas rokas, it kā būtu bērnības draudzene, pēc tam atsēdināja viņu un pati nosēdās blakus uz zema krēsla, bet Žiljēns, kurā kopš pieciem mēnešiem bija atdzimusi viņa agrākā iznesība, tērzēja un smaidīja sirsnīgi un familiāri.

Grāfiene un viņš runāja par abu kopīgajām izjādēm. Viņa mazliet izzoboja Žiljēnu par to, kā viņš sēž seglos, un sauca viņu par «Kavalieri Klupēju», un viņš nepalika parādā, nokrustīdams grāfieni par «Karalieni Amazoni». Aiz loga atskanēja šāviens, un Žanna klusi iekliedzās aiz pārsteiguma. Tur grāfs bija nošāvis prīkšķi.

Sieva uzreiz pasauca viņu. Varēja dzirdēt airu šļakstus, tad laivas atsišanos pret akmeni, un viņš ieradās — milzīgs, garos zābakos, un viņam sekoja divi pilnīgi slapji suņi, tikpat rūsgani kā pats grāfs; tie nogūlās uz paklāja durvju priekšā.

Savās mājās viņš jutās brīvāk un ļoti nopriecājās, ieraudzīdams apmeklētājus. Viņš lika piemest malku kamīnā, atnest madeiru un biskvītus un pēkšņi iesaucās:

— Bet jūs taču noteikti paēdīsiet pusdienas ar mums!

Žanna, ko ne uz mirkli neatstāja doma par viņas bērnu, atteicās; grāfs neatlaidās, un, kad viņa joprojām nepiekā* pās, Žiljēns ar skarbu kustību izpauda neapmierinātību. Tad viņa, baidīdamās modināt vīrā nelāgo, ķildīgo garastāvokli, piekrita palikt, kaut gan viņai bija sāpīgi neredzēt Polu līdz rītam.

Pēcpusdienu viņi pavadīja jauki. Vispirms devās apskatīt avotus. Tie šļācās no apsūnojušas klints pakājes dzidrā tvertnē, kur ūdens visu laiku it kā virda; pēc tam viņi vizinājās ar laivu pa īstiem ūdens ceļiem, kas bija izveidoti nokaltušu meldru mežā. Grāfs airēja, sēdēdams starp abiem suņiem, kas, purnu izslējuši, ošņāja gaisu; ar katru airu vēzienu lielā laiva grūdieniem virzījās uz priekšu. Žanna reizēm iegremdēja roku aukstajā ūdenī un ar patiku izjuta ledaino saltumu, kas no pirkstiem aizskrēja līdz pašai sirdij. Laivas pakaļgalā Žiljēns un grāfiene, ievīstījušies šallēs, smaidīja mūžīgo laimīgu cilvēku smaidu, kuriem nekā vairāk nav ko vēlēties.

Vakars pienāca ar ledaina ziemeļvēja pūsmām, kas šaudījās pa nokaltušajām niedrēm. Saule bija nogrimusi aiz eglāja, un kļuva salti, jau paskatoties vien uz sārtajām debesīm, kas bija piemētātas ar ērmīgiem sarkaniem mākonīšiem.

Visi atgriezās plašajā viesistabā, kur kamīnā liesmoja milzīgas šķilas. Siltuma un tīksmes sajūta jau no sliekšņa ienācēju darīja līksmu. Grāfs rotaļīgi ar atlētiskajām rokām satvēra savu sievu un, pacēlis viņu kā bērnu sev pie lūpām, uzspieda viņai uz vaigiem divus skanīgus apmierināta, krietna vīra skūpstus.

Žanna smaidīdama skatījās uz labsirdīgo milzi, kuru nosauktu par cilvēkēdāju viņa baismīgo ūsu dēļ vien, un nodomāja: «Cik bieži mēs maldāmies spriedumos par cilvēkiem!» Gandrīz neviļus paskatījusies uz Žiljēnu, viņa ieraudzīja, ka tas stāv uz durvju sliekšņa un, kļuvis šausmīgi bāls, nenovērš acis no grāfa. Satraukta viņa piegāja pie vīra un klusi jautāja:

— Vai tu nejūties vesels? Kas ar tevi noticis?

— Nekas, liec mani mierā! — viņš dusmīgi atcirta. — Man bija auksti.

Kad visi pārgāja uz ēdamistabu, grāfs lūdza atļauju ielaist suņus; viņi uzreiz atsēdās katrs savā pusē saimniekam. Grāfs ik brīdi pasvieda viņiem kādu gabalu un glāstīja viņu garās, zīdainās ausis. Suņi izstiepa kaklu, vēcināja asti un trīcēja aiz labsajūtas.

Pēc pusdienām, kad Žanna un Žiljēns grasījās braukt projām, de Furvila kungs viņus vēl aizturēja, lai parādītu, kā zvejo zivis lāpu gaismā.

Viņš izveda viesus un grāfieni uz lievenēm, kuras noslīga līdz dīķim, un iekāpa laivā ar sulaini, kas nesa zvejas tīklu un aizdegtu lāpu. Nakts zem zvaigžņotās debess bija skaidra un auksta.

Lāpa meta uz ūdens dīvainas, kustīgas, ugunīgas švīkas, lēkājošus spīdumus uz niedrēm un apgaismoja egļu sienu. Pēkšņi, kad laiva pagriezās, uz apgaismotās mežainās nogāzes izslējās milzīga, fantastiska ēna — cilvēka ēna. Galva sniedzās pāri eglēm, pazuda debesīs, bet kājas grima dīķī. Tad gigantiskā būtne pacēla rokas, it kā gribētu satvert zvaigznes. Spēji izslējušās, milzīgās rokas tūlīt pat atkrita atpakaļ; atskanēja kluss plunkšķis ūdenī.

Laiva atkal lēnām pagriezās, un izskatījās tā, it kā brīnumainais rēgs skrietu gar kustīgās lāpas apgaismoto eglāju; pēc tam viņš pazuda neredzamajā apvārsnī un pēkšņi atkal parādījās ar savām neparastajām kustībām — vairs ne tik liels, toties skaidrāks — uz pils fasādes.

Un grāfs skaļā balsī iesaucās:

—- Žilberta, izvilku astoņas!

Ūdenī šļakstēja airi. Milzīgā ēna tagad palika nekustīga uz sienas, tikai pamazām tā kļuva arvien īsāka un tievāka, galva it kā slīga uz leju, ķermenis novājēja, un, kad de Furvila kungs devās augšā pa lieveņa kāpnēm un viņam sekoja sulainis ar lāpu, ēna, atkārtodama visas grāfa kustības, saruka līdz viņa apmēriem.

Viņam tīklā spirinājās astoņas lielas zivis.

Kad Žanna un Žiljēns brauca uz mājām, ievīstīti apmetņos un segās, ar ko vismīlīgie saimnieki viņus bija apgādājuši, Žanna gandrīz negribot pateica:

— Cik jauks cilvēks ir šis milzis!

— Jā, tikai viņš ne vienmēr pietiekami savaldās citu klātbūtnē, — Žiljēns, vadīdams zirgu, iebilda.

Pēc nedēļas viņi brauca pie Kuteljē, kas skaitījās ievērojamākā dižciltīgo ģimene visā provincē. Viņu muiža Reminila atrodas pie Kanī pilsētiņas. Jaunā pils, uzcelta Luija XIV laikā, paslēpusies lieliskā, ar mūra žogu apjoztā parkā. Uz paugura redzamas vecās pils drupas. Liv-rejoti sulaiņi ieveda apmeklētājus greznā zālē. Telpas vidū uz augsta postamenta stāvēja milzīgs Sevras porcelāna kauss un uz cokola zem stikla dižojās karaļa pašrocīga vēstule, kurā marķīzs Leopolds Ervē Žozefs Žermē de Varnvils de Rolbosks de Kuteljē tika aicināts pieņemt šo monarha velti.

Žanna un Žiljēns aplūkoja karalisko dāvanu, kad ienāca marķīzs un marķīze. Viņa bija nopūderējusies, laipna aiz pienākuma un klīrīga aiz vēlēšanās šķist labvēlīgai. Viņš, resns vīrs sirmiem, taisni uz augšu uzsukā-tiem matiem, ar savām kustībām, balsi un visu stāju pauda augstprātību, kas rādīja viņa svarīgumu.

Viņi bija no tiem cītīgajiem etiķetes ievērotājiem, kuru prāts, jūtas un vārdi šķiet vienmēr liecinām par uzpūtību.

Viņi runāja vieni paši, nenogaidīja atbildes, ar vienaldzīgu smaidu uz lūpām vienmēr it kā izpildīja savas augstās izcelsmes uzlikto uzdevumu — laipni pieņemt sīkos apkaimes muižniekus.

Žanna un Žiljēns, gluži samulsuši, pūlējās patikt; ilgāk uzkavēties bija neērti, aiziet arī neveikli, bet marķīze pati nobeidza vizīti, dabiski un vienkārši pārtraukdama sarunu tāpat, kā goddevīga karaliene beidz audienci.

Mājās braucot, Žiljēns teica:

— Ja tev nav iebildumu, tad ar to arī beigsim mūsu vizītes; man pietiek ar Furviliem.

Un Žanna viņam piekrita.

Decembris plūda lēni — šis vistumšākais mēnesis, kā melns caurums gadā. Atsākās tāda pati noslēgta dzīve kā pagājušajā gadā. Žanna tomēr nemaz negarlaikojās, viņa vienmēr bija aizņemta ar Polu, uz ko Žiljēns skatījās greizi, ar nemierīgām un neapmierinātām acīm.

Nereti māte, turēdama mazuli rokās un glāstīdama viņu ar dedzīgu maigumu, kādu sieviete jūt pret savu bērnu, pastiepa viņu uz tēva pusi, sacīdama:

— Noskūpsti taču dēliņu! Var domāt, ka tu viņu nemīli.

Žiljēns ar redzamu nepatiku tikko pieskārās ar lūpām pie mazuļa kailās pierītes, turklāt izliekdamies līkumā, lai neuzdurtos sīkajām, sarauktajām, nemitīgi kustīgajām roķelēm. Pēc tam viņš uzreiz aizgāja, it kā pretīguma sajūtas dzīts.

Reizēm pie viņiem ieradās uz pusdienām mērs, ārsts un kirē; šad tad atbrauca Furvili, ar kuriem viņiem nodibinājās arvien ciešākas saites.

Grāfs ļoti iemīļoja Polu. Viņš turēja puisēnu klēpī visu apmeklējuma laiku, dažkārt pat visu pēcpusdienu. Saudzīgi saņēmis savās lielajās milža rokās Polu, grāfs kutināja mazulim degungalu ar savām garajām ūsām, pēc tam skūpstīja dedzīgā aizrautībā, kāda parasti piemīt mātēm. Viņš ļoti cieta, ka viņu laulība ir palikusi neauglīga.

Martā iestājās skaidrs laiks, sauss un gandrīz silts. Grāfiene Žilberta ierunājās par izjādēm četratā. Žanna, kurai bija mazliet apnikuši garie vakari, garās naktis un garās, vienmuļās, cita citai līdzīgās dienas, nopriecājās par šo nodomu un veselu nedēļu ar patiku darināja sev amazoni.

Pēc tam sākās izjādes. Viņi vienmēr jāja pa pāriem: grāfiene un Žiljēns pa priekšu, grāfs un Žanna metru simt aizmugurē. Pēdējie mierīgi tērzēja kā divi draugi, viņu godīgās dvēseles, skaidrās sirdis abus bija tuvinājušas īstā draudzībā; priekšējais pāris bieži vien sarunājās klusināti, reizēm skaļi iesmējās, reizēm pēkšņi saskatījās, it kā gribēdami ar acīm pasacīt to, ko neizteica mute; tad pēkšņi viņi aizauļoja, vēlēdamies aizbēgt, aizjāt tālāk, ļoti tālu.

Žilberta bija kļuvusi ērcīga. Dažreiz viņas spalgo balsi vēja pūsmas atnesa līdz abu atpalikušo jātnieku ausīm. Grāfs tad pasmaidīdams teica Žannai:

— Mana sieva šorīt droši vien izkāpusi no gultas ar kreiso kāju.

Kādu vakaru atceļā, kad grāfiene te uzmudināja savu zirgu, piecirzdama piešus, te spēji to apturēja, Žiljēns vairākas reizes viņu brīdināja:

— Esiet uzmanīga, patiesi, piesargieties — zirgs sāks auļot!

— Tā nav jūsu darīšana, — grāfiene atcirta tik spīvi un skarbi, ka viņas vārdi skali pārskanēja pāri laukiem un it kā palika karājoties gaisā.

Zirgs saslējās uz pakaļkājām, spārdījās, sprausloja. Tad arī grāfs uztraucās un uzsauca savu vareno plaušu spēkā:

— Uzmanies, Žilberta!

It kā par spīti, sievišķīgā untumainībā, kurā nekas viņu nespēja aizturēt, grāfiene atvēzējās un iesita ar pātagu dzīvniekam starp ausīm; zirgs satracināts sacēlās uz pakaļkājām, ar priekškājām paspirinājās pa gaisu, nometās uz visām četrām un ar milzīgu lēcienu metās auļos, cik jaudas, projām pa klajumu.

Vispirms tas šķērsoja pļavas, tad uzartus laukus, izsvaidot uz visām pusēm miklus, leknus zemes pikučus, un nesās tik ātri, ka drīz vien tikko varēja izšķirt zirgu un jātnieci.

Žiljēns apstulbis palika uz vietas un tikai izmisīgi sauca:

— Kundze, kundze!

Bet grāfs tā kā ierūcās un, saliekdamies pār sava smagnējā zirga kaklu, ar visa ķermeņa grūdienu svieda dzīvnieku uz priekšu gan uzmudinot, gan skubinot, gan satracinot to ar balsi, kustībām un piešiem, trenca negantos auļos — izskatījās, ka milzīgais jātnieks smago zirgu nesa starp gūžām un cēla to gaisā, lai aizlidotu kopā ar to. Zirgs un jātnieks trauca neaptveramā ātrumā, drāzdamies taisni uz priekšu kā bulta; un Žanna redzēja, ka vīra un sievas silueti aizvien vairāk attālinājās, samazinājās, dzisa un pazuda kā divi putni, kas, dzīdamies pakaļ viens otram, aizslīd tālē un pazūd aiz apvāršņa.

Žiljēns piejāja pie Žannas — joprojām solos — un nikni purpināja:

— Nudien, šodien viņa ir kā jukusi!

Abi devās pakaļ draugiem, kas tagad bija iegrimuši klajuma ieplakā.

Pēc minūtēm piecpadsmit viņi ieraudzīja, ka Furvili atgriežas, un drīz vien viņi sastapās.

Sarkans, nosvīdis, smejošs, apmierināts un uzvarā gavilējošs, grāfs turēja savā dzelzs dūrē sievas trīsošo zirgu. Viņa bija bāla, ar sāpīgi izvaikstītu cietējas seju; ar vienu roku viņa balstījās uz vīra pleca, it kā baidīdamās zaudēt samaņu.

Todien Žanna saprata, ka grāfs mīl neprātīgi.

Visu nākamo mēnesi grāfiene bija tik līksma, kā nekad nebija bijusi. Viņa brīžam ieradās «Papelēs», nemitīgi smējās, maigi skūpstīja Žannu. Šķita, ka pār viņas dzīvi nolaidusies kāda noslēpumaina burvība. Viņas vīrs arī bija priecīgs, nenolaida acis no sievas un ar divkāršotu kvēli centās ik mirkli pieskarties viņas rokai, apģērbam.

Kādu vakaru viņš sacīja Žannai:

— Mēs esam laimīgi patlaban. Žilberta nekad nav bijusi tik mīļa. Viņai vairs nekad nav slikta oma, viņa nedusmojas. Jūtu, ka viņa mani mīl. Līdz šim nebiju par to pārliecināts.

Žiljēns arī bija pārvērties, kļuvis jautrāks, rāmāks, it kā abu ģimeņu sadraudzēšanās būtu atnesusi mieru un prieku katrā no tām.

Pavasaris atnāca neparasti agri, laiks bija karsts.

No dzidrā rīta līdz klusajam, siltajam vakaram saule dzina asnus visā zemes virsū. Tā bija spēja un varena visu augu uzplaukšana vienlaicīgi, neapslāpējams sulu spiediens, atdzimšanas alkas, kādas daba reizēm atklāj sevišķi veiksmīgos gados, modinot ticību pasaules atjaunotnei.

Žannu mazliet mulsināja šī dzīvības sulu rūgšana. Viņa juta pēkšņu tvīksmi, ieraugot puķīti zālē, stundām ilgi grima saldās skumjās, laiskā sapņainībā.

Reizēm viņu pārņēma liegas atmiņas par mīlestības pirmo laiku; viņā neatdzima jūtas pret Ziljēnu, nē, ar to bija beigas, galīgas beigas uz visiem laikiem, bet viņas miesa mulsa no vēju glāstiem, no pavasara smaržām un tiecās pretī kādam neredzamam, maigam aicinājumam.

Viņai patika būt vienai, ļauties saules karstajiem stariem, ar visu būtni baudot nenosakāmu, bezgalīgu tīksmi, kas nemodināja nekādas domas.

Kādu rītu, kad viņa tā snauduļoja, viņas iztēlē pēkšņi pavīdēja saulainais stūrītis tumšajā lapotnē birzē pie Etretā. Tur viņa pirmo reizi bija izjutusi saldas trīsas blakus jaunajam vīrietim, kurš toreiz viņu mīlēja; tur viņš pirmo reizi bija klusi uzticējis savas sirds biklās vēlmes, un tur viņai bija šķitis, ka piepeši paveras cerībās lolotā starojošā nākotne.

Viņai iegribējās atkal redzēt šo birzi, doties uz turieni sentimentālā un māņticīgā svētceļojumā, it kā atgriešanās tanī vietā varētu kaut ko mainīt viņas dzīves gaitā.

Žiljēns bija aizjājis jau rītausmā, viņa nezināja, uz kurieni. Un tā viņa lika apseglot Martēnu balto zirdziņu, ar kuru tagad reizēm izjāja, un devās ceļā.

Bija viena no tām tik mierīgajām dienām, kad nekur nekustas ne zāles stiebriņš, ne lapa, viss šķiet kā sastindzis līdz laiku laikiem, it kā vējš būtu izdzisis. Pat kukaiņi likās pazuduši.

No saules zeltainā dūmakā plūda svilinošs un valdonīgs klusums. Žanna, zirdziņa lēnās gaitas ieaijāta, jutās laimīga. Šad tad viņa pacēla acis un pavēroja mazītiņu baltu mākonīti, tik lielu kā vates piciņu, garaiņu šķipsniņu, kas aizmirsta tur augšā un vientuļa palikusi zilās debess vidū.

Žanna nojāja ielejā, kas stiepjas līdz jūrai starp divām augstu klinšu velvēm, kuras sauca par Etretā vārtiem, un lēni sasniedza birzi. Caur vēl nesakuplojušo lapotni plūda gaismas straumes. Viņa klīda pa šaurām takām, bet nevarēja atrast meklēto vietu.

Šķērsodama garu aleju, viņa pēkšņi ieraudzīja tās galā pie koka piesietus divus zirgus un uzreiz tos pazina: tie bija Žilbertas un Žiljēna zirgi. Vientulība jau sāka nomākt Žannu, un, nopriecājusies par neparedzēto sastapšanos, viņa palaida savu zirgu rikšos.

Sasniegusi abus pacietīgos dzīvniekus, kas it kā bija pieraduši pie ilgas stāvēšanas uz vietas, Žanna sauca. Neviens neatsaucās.

Sievietes cimds un divas jājampātagas bija nomestas uz samīdītās zāles. Tātad viņi bija te sēdējuši un pēc tam atstājuši zirgus un aizgājuši.

Žanna gaidīja piecpadsmit, divdesmit minūtes, brīnījās un nesaprata, ko gan viņi var darīt. Nokāpusi no zirga, viņa stāvēja nekustēdamās, atbalstījusies pret koka stumbru, un divi putniņi, nepamanījuši viņu, nolaidās zālē gluži līdzās. Viens no viņiem satraukts lēkāja apkārt otram, tricināja paceltos spārniņus, grozīja galviņu un čiepstēja; un pēkšņi viņi sapārojās.

Žannu tas pārsteidza, it kā viņa to nebūtu zinājusi; tad viņa nodomāja: «Protams, ir taču pavasaris.» Pēc tam viņā modās kāda cita doma — aizdomas. Viņa atkal paskatījās uz cimdu, uz jājampātagām, uz pamestajiem zirgiem; viņa strauji uzlēca seglos ar nevaldāmu vēlēšanos bēgt.

Žanna auļos jāja uz «Papelēm». Smadzenes drudžaini darbojās, viņa apsvēra, saistīja faktus, salīdzināja apstākļus. Kā viņai agrāk tas nebija ienācis prātā? Kā viņa nekā nebija redzējusi? Kā nebija sapratusi, ko nozīmē

Ziljēna biežā prombūtne, atgriešanās pie agrākā švītī-guma, beidzot, garastāvokļa uzlabošanās? Žanna atcerējās arī Žilbertas aso nervozitāti, tad pārspīlēto mīlīgumu; un kopš kāda laika grāfiene dzīvoja kā svētlaimē, par ko viņas vīrs priecā jās.

Žanna pieturēja zirgu, tāpēc ka viņai vajadzēja nopietni pārdomāt, bet straujā gaita izkliedēja domas.

Kad pirmais uzbudinājums norima, viņas sirds gandrīz nomierinājās pilnīgi, viņa nejuta ne greizsirdību, ne naidu, juta tikai riebumu. Par Žiljēnu viņa nedomāja, vīrs vairs ne ar ko nevarēja viņu pārsteigt, bet viņa sašuta par grāfienes — viņas draudzenes divkārtējo nodevību. Tātad visi ir viltnieki, meļi un krāpnieki. Žannai acīs sakāpa asaras. Reizēm ilūzijas var apraudāt tikpat sāpīgi kā aizgājējus.

Viņa nolēma tomēr izlikties nekā nezinām, noslēgt savu dvēseli pārejošām aizrautībām un mīlēt tikai Polu un vecākus, bet pārējos paciest ar mierīgu seju.

Atgriezusies mājās, viņa tūlīt metās pie dēla, ienesa viņu savā istabā un neprātīgi skūpstīja veselu stundu bez mitas.

Žiljēns ieradās uz pusdienām laipns un smaidīgs, ļoti vēlīgi noskaņots. Viņš jautāja:

— Vai tēvs un māmulīte šogad neatbrauks?

Žannu tā aizkustināja šī uzmanība, ka viņa gandrīz piedeva Žiljēnam mežā izdarīto; jauno sievieti pārņēma dedzīga vēlēšanās jo ātrāk tikties ar abiem cilvēkiem, kuri viņai pēc Pola bija vismīļākie, un viņa visu vakaru pavadīja, rakstīdama vecākiem vēstuli, kurā aicināja viņus ierasties jo drīzāk.

Viņi ziņoja, ka atbrauks divdesmitajā maijā. Bija septītais maijs.

Žanna viņus gaidīja ar pieaugošu nepacietību — ne tikai aiz meitas jūtām pret vecākiem, bet arī aiz nesen radušās tieksmes ar sirdi piekļauties skaidrām sirdīm, atklāt dvēseli tīriem cilvēkiem, kuriem ir svešs zemis-kums un kuru domas un jūtas vienmēr ir bijušas godīgas.

Tagad viņa ar savu tīro sirdsapziņu jutās vientuļa visu šo neuzticamo ļaužu vidū; kaut gan viņa pēkšņi bija iemācījusies slēpt savas domas, kaut gan grāfieni viņa saņēma ar sveicienam pretī izstieptu roku un smaidu uz lūpām, tomēr tukšuma sajūta un cilvēku nicināšana yiņā aizvien palielinājās un viņu pārņēma arvien vairāk;

katru dienu sīki šejienes notikumi viesa viņas dvēselē arvien dziļāku riebumu un necieņu pret cilvēku dzimumu.

Kuijāru meitai nupat bija piedzimis bērns, bet kāzas tikai vēl notiks. Martēnu kalpone, bārene, bija grūta; piecpadsmit gadus vecā kaimiņu skuķe bija grūta; kāda nabaga atraitne, kliba un tik netīrīga, ka bija iesaukta par Sušķi, bija grūta.

Ik brīdi atplūda valodas par jaunu grūtniecību vai arī par kādas meičas vai precētas zemnieku sievas — ģimenes mātes, vai kāda bagāta, visu cienīta fermera sānīē-cieniem.

Sis karstais pavasaris šķita saviļņojam dzīvības sulas ne tikai stādos, bet arī cilvēkos.

Žannā juteklība bija izdzisusi, un siltās, auglīgās pavasara dvesmas saviļņoja tikai viņas nomocīto sirdi un jūtīgo dvēseli; viņa sapņoja, bezkaislīgi jūsmoja, aizrāvās dažādās iedomās, bet bija nepieejama miesas kārdinājumiem un ar gandrīz naidīgu derdzīgumu brīnījās par pretīgo lopiskumu.

Dzīvu būtņu kopošanās tagad viņā modināja sašutumu kā kaut kas pretdabisks; uz Zilbertu Žanna dusmojās nevis par Žiljēna atņemšanu, bet par to, ka arī viņa ir kritusi šajos vispārējos dubļos.

Viņa taču nebija vienkārša zemniece, kurā valda zemiski instinkti. Kā viņa bija varējusi aizmirsties tāpat kā šie dzīvnieciskie radījumi?

Tanī dienā, kad gaidīja atbraucam vecākus, Ziljēns padziļināja Žannā šķebīgumu, jautri pastāstīdams kā kaut ko gluži dabisku un jocīgu, ka maiznieks, izdzirdis krāsnī troksni tādā dienā, kad maize netika cepta, nodomājis, ka noķers tur kādu klejojošu kaķi, bet pārsteidzis savu sievu, «kas maizi gan necepa».

Un viņš piebilda:

— Maiznieks aizbāzis ciet krāsns muti, un viņi iekšā tikko nenoslāpuši; maiznieces mazais puišelis pasaucis kaimiņus, jo bija redzējis, ka māte ar kalēju ielīduši krāsnī.

Un Žiljēns smējās tīksminādamies.

— Palaidnieki tādi! Viņi liek mums ēst mīlestības maizi. Iznāk īsta Lafontēna fabula.

Žanna vairs nepieskārās maizei.

Kad pasta kariete apstājās pie lievenēm un pie rūts parādījās barona priecīgā seja, jaunā sieviete jutās dziļi saviļņota, viņā uzplūda tik brāzmains maigums, kādu viņa nekad nebija pārdzīvojusi.

Taču, ieraudzīdama māmulīti, viņa satrūkās un tikko ne-paģība. Baronese šajos sešos ziemas mēnešos bija novecojusi par desmit gadiem. Viņas uzblīdušie, ļenganie, noļukušie vaigi bija sarkani, it kā ar asinīm pieplūduši, acis likās izdzisušas, un kustēties viņa varēja tikai atbalstīta zem abām rokām; smagā elpa bija kļuvusi svilpjoša un tik apgrūtināta, ka, stāvot viņas tuvumā, bija sāpīgi klausīties.

Barons, redzēdams viņu katru dienu, nepamanīja šo pasliktināšanos, un, kad viņa sūdzējās par pastāvīgu elpas trūkumu un arvien pieaugošo aptaukošanos, viņš atbildēja:

— Nē, dārgā, jūs esat tāda pati kā vienmēr.

Pavadījusi vecākus uz viņu guļamistabu, Žanna iegāja

savā istabā izraudāties — viņa bija apjukusi un satriekta. Tad viņa uzmeklēja tēvu un, mezdamās viņam ap kaklu, vēl ar asarām acīs iesaucās:

— Ak, kā māte ir pārvērtusies! Kas viņai kait, pasaki — kas ar viņu ir noticis?

Baronu šie vārdi pārsteidza, viņš sacīja:

— Vai tu tā domā? Kas tev nāk prātā? Es vienmēr esmu bijis ar viņu kopā, un, tici man, viņai nav sliktāk, viņa ir tāda pati kā vienmēr.

Vakarā Ziijēns sacīja sievai:

— Ar tavu māti ir pavisam slikti. Man rādās, ka viņa

ilgi neķepurosies.

Kad Žanna sāka šņukstēt, viņš saskaitās.

— Es taču nesaku, ka viņa stāv kapa malā. Tu vienmēr visu šausmīgi pārspīlē. Viņa ir pārvērtusies, tas ir viss, un viņas gados tas ir dabiski.

Nedēļas laikā Žanna nomierinājās, pierada pie mātes jaunā izskata un varbūt atvairīja savas izbailes, kā vienmēr mēdzam aiz neapzināta egoisma, aiz dabiskas prasības pēc dvēseles miera atvairīt, izmest no galvas bažas un draudīgas raizes.

Baronesei bija grūti iet, un tagad viņa katru dienu pastaigājās tikai pusstundu. Vienu pašu reizi nostaigājusi pa «savu» aleju, viņa vairāk nespēja kustēties un atsēdās uz «sava» sola. Dažudien viņa nevarēja aiziet pat līdz alejas galam, tad viņa sacīja:

— Šodien pietiks — no manas hipertrofijas man ļimst kājas.

Viņa vairs nesmējās, tikai vāri pasmaidīja par to, par ko pagājušajā gadā būtu smējusies locīdamās. Tā kā redze viņai joprojām bija lieliska, viņa augām dienām pārlasīja «Korinnu» vai Lamartīna «Meditācijas», pēc tam lūdza, lai viņai pasniedz atvilktni «ar atmiņām». Salikusi klēpī vecās, sirdij mīļās vēstules, viņa atvilktni nolika blakus uz krēsla un citu pēc citas krāva atpakaļ savas «relikvijas», lēnītēm katru pirms tam pārskatījusi. Un, kad viņa bija viena pati, gluži viena, viņa dažas vēstules noskūpstīja, kā mēdz slepus skūpstīt dārgu aizgājēju matus.

Dažreiz Žanna, negaidīti ieiedama istabā, pārsteidza māti raudot gaužas asaras.

— Māmulīt, kas tev kait? — viņa izbijusies jautāja.

Un baronese, smagi nopūzdamās, atbildēja:

— Tas ir no manām relikvijām. Tu pārcilā to, kas ir bijis tik labs un ir beidzies. Un ir cilvēki, par kuriem tu jau vairs nemaz nedomā, bet pēkšņi tie atgādina par sevi. Liekas, ka tu viņus redzi un dzirdi, un tas šausmīgi uzbudina. Gan tu arī pati vēlāk to pārdzīvosi.

Kad šādos skumjos brīžos istabā ienāca barons, viņš klusi teica meitai:

— Žanna, dārgumiņ, paklausi man — sadedzini savas vēstules, itin visas, gan no mātes, gan no manis saņemtās, visas! Nekas nav briesmīgāk kā vecumdienās bāzt degunu savā jaunībā.

Taču arī Žanna glabāja savu «relikviju šķirstiņu»: gan it visā ļoti atšķirdamās no mātes, viņa tomēr pakļāvās it kā mantotai tieksmei uz sentimentālu sapņainību.

Pēc dažām dienām baronam vajadzēja kārtot kādas darīšanas un viņš aizbrauca.

Laiks bija lielisks. Siltas, zvaigžņotas naktis sekoja rāmiem mijkrēšļiem, skaidri vakari — starojošām dienām un starojošas dienas — žilbinošām ausmām. Māmulīte drīz vien atlaba, un Žanna, aizmirsdama Žiljēna mīlas dēkas un Žilbertas nodevību, jutās gandrīz pilnīgi laimīga. Visapkārt viss ziedēja un jauki smaržoja, un vienmēr mierīgais, plašais jūras klaids no rīta līdz vakaram saulē dzirkstīja.

Kādu dienu Žanna paņēma rokās bērnu un devās pastaigāties pa līdzenumu. Viņa skatījās te uz dēlu, te uz

puķēm izraibināto zāli gar ceļa malu un atvilga nebeidzamā lieglaimē. Ik mirkli viņa skūpstīja Polu un kaislīgi spieda pie sirds, un, kad uzvēdīja kāda salda pļavu smarža, viņa gura bezgalīgā labsajūtā. Viņa sāka sapņot par dēla nākotni. Kas viņš būs? Te viņa gribēja, lai viņš kļūst izcils, ievērojams un varens vīrs. Te viņa vēlējās, lai viņš labāk paliek neievērojams un dzīvo pie viņas uzticīgs un maigs, un vienmēr mīļš pret māmiņu. Kad viņa Polu mīlēja ar egoistisku mātes sirdi, tad vēlējās, lai viņš paliek viņas dēls, nekas vairāk kā viņas dēls, bet, kad viņa puisēnu mīlēja ar savu dedzīgo prātu, tad iztēlojās, ka viņš ieņems redzamu vietu sabiedrībā.

Viņa atsēdās grāvja malā un sāka Polu aplūkot. Viņai šķita, ka nekad dēlu nav īsti redzējusi. Un pēkšņi viņu pārsteidza doma, ka šis mazais cilvēciņš kļūs liels, ka viņš soļos stingrā gaitā, ka viņam uz vaigiem augs bārda un viņš runās skaļā balsī.

Tālumā kāds Žannu sauca. Viņa pacēla galvu. Šurp drāzās Mariuss. Žanna nodomāja, ka ieradies kāds apmeklētājs, un piecēlās, neapmierināta par traucējumu. Bet zēns skrēja, cik jaudas, un, kad bija jau tuvu, uzsauca:

— Kundze, baroneses kundzei ir slikti.

It kā auksts ūdens piliens noslīdēja Žannai gar muguru; apjukusi, sperdama platus soļus, viņa steidzās mājās.

Jau pa gabalu viņa ieraudzīja ļaužu pūlīti zem platānas. Žanna metās turp, ļaudis pašķīrās, un viņa ieraudzīja, ka māte guļ zemē un zem galvas viņai palikti divi spilveni. Seja kļuvusi gluži melna, acis aizvērtas, un krūtis, kas divdesmit gadu bija smagi cilājušās, vairs nekustējās. Aukle paķēra bērnu no Žannas rokām un aiznesa.

— Kas te notika? Kā viņa pakrita? — Žanna mulsi tincināja. — Brauciet pēc ārsta!

Pagriezusies atpakaļ, viņa ieraudzīja kirē, ko nezin kas jau bija paguvis brīdināt. Viņš piedāvājās palīdzēt, naski uzrotīja sutanas piedurknes. Bet ne etiķis, ne odekolons, ne braucīšana nelīdzēja.

— Viņu vajag izģērbt un ielikt gultā, -— garīdznieks sacīja.

Te bija fermeris Žozefs Kuijārs, kā arī Simona tēvs un Lidivīne. Ar abata Piko palīdzību viņi gribēja aiznest baronesi, bet, kad viņi to pacēla, galva atgāzās atpakaļ un kleita, aiz kuras viņi gulošo bija satvēruši, sāka plīst, resnā sieviete bija smaga un grūti izkustināma. Žanna šausmās iekliedzās. Milzīgo, ļengano ķermeni atkal nolika zemē.

Tad no salona paņēma atzveltnes krēslu; baronesi iesēdināja tanī un beidzot varēja pacelt. Soli pa solim viņu uznesa lievenēs, pēc tam augšā pa kāpnēm un guļamistabā viņu noguldīja gultā.

Virēja nevarēja tikt galā ar baroneses izģērbšanu, bet te īstajā laikā bija klāt atraitne Dantī, ieradusies pēkšņi, tāpat kā garīdznieks, it kā viņi būtu «saoduši nāves smaku», kā teica kalpotāji.

Žozefs Kuijārs pilnos auļos aizdrāzās pēc ārsta; kad kirē grasījās atnest svētīto eļļu pēdējai iesvaidīšanai, kopēja pačukstēja viņam pie auss:

— Kirē kungs, nepūlieties, es skaidri redzu — viņa ir aizgājusi.

Žanna gluži zaudēja galvu, nezināja, ko darīt, ko izmēģināt, kādu līdzekli pielietot. Kirē katram gadījumam izteica grēku atlaišanas vārdus.

Divas stundas pagāja gaidās pie nozilējušā, nedzīvā ķermeņa. Nometusies ceļos, Žanna šņukstēja, viņu māca bailes un žēlums.

Kad atvērās durvis un ienāca ārsts, viņai šķita, ka klāt ir glābiņš, mierinājums un cerība; Žanna metās viņam pretī un saraustīti stāstīja visu, ko zināja par notikušo:

— Viņa pastaigājās kā katru dienu... jutās labi... pat ļoti labi... brokastīs izdzēra tasi buljona, apēda divas olas ... viņa nokrita piepeši... kļuva tāda melna, ka jūs viņu redzat... un vairs nekustējās... mēs izmēģinājām visu, lai viņa nāktu pie samaņas ... visu ...

Žanna apklusa, pamanījusi kopējas slepeno mājienu ārstam, ka tās ir beigas. Nevēlēdamās tam ticēt, Žanna satraukta tincināja:

— Vai tas ir bīstami? Vai jūs domājat, ka tas ir bīstami?

Mazliet pavilcinājies, viņš atbildēja:

— Baidos, ka tās ir... ka tās ir... beigas. Esiet drosmīga, esiet vīrišķīga.

Žanna, rokas atpletusi, uzmetās uz mātes nedzīvā ķermeņa.

Ienāca Žiljēns. Viņš palika stāvot kā apstulbis, acīm redzami sapīcis, un ne ar vienu izsaucienu neizpauda ne sāpinājumu, ne sēras, jo aiz pārsteiguma nepaguva seju savilkt pienācīgā izteiksmē. Viņš nomurmināja:

— Es jau tā domāju, es skaidri manīju, ka tuvojas beigas.

Tad viņš izvilka no kabatas mutautiņu, pabraucīja ar to gar acīm, nometās ceļos, pārmeta krustu, kaut ko nomurmināja un pieceldamies gribēja piecelt arī sievu. Bet Žanna ar abām rokām bija apskāvusi mātes ķermeni un, gandrīz uzgūlusi tam virsū, skūpstīja viņu. Žannu vajadzēja nesus aiznest projām. Viņa bija kā prātu zaudējusi.

Pēc stundas viņai ļāva atgriezties. Nekādu cerību vaiis nebija. Guļamistaba bija pārvērsta par līķa istabu. Žiljēns un garīdznieks stāvēja pie loga un klusu sarunājās. Atraitne Dantī, ērti atsēdušies atzveltnes krēslā kā sieviete, kas ir pieradusi pie naksnīgām dežūrām un jūtas kā mājās katrā namā, kur iegājusi nāve, likās jau aizsnaudusies.

Tuvojās nakts. Kirē piegāja pie Žannas, paspieda viņai rokas un ņēmās viņu uzmundrināt, it kā ieliedams viņas nenomierināmajā sirdī reliģisko mierinājumu eļļu. Viņš runāja par aizgājēju, ar sprediķotā ja izteicieniem cildināja nelaiķi un, liekulīgi sērodams kā garīdznieks, kuram līķi ir tikai izdevīgi, piedāvājās pavadīt nakti lūgšanās pie aizgājējas mirstīgajām atliekām.

Taču Žanna, drudžaini raudādama, piedāvājumu atraidīja. Viņa gribēja būt viena, gluži viena šajā atvadu naktī. Žiljēns piegāja pie viņas.

— Tas nav iespējams, mēs paliksim abi.

Žanna ar galvu pamāja «nē», jo nespēja vairāk parunāt. Beidzot viņa sacīja:

— Tā ir mana māte, mana māte. Es gribu palikt viena pie viņas.

Ārsts pačukstēja:

— Lai viņa dara, kā grib, kopēja var palikt blakus istabā.

Garīdznieks un Žiljēns piekrita, gribēdami ātrāk nokļūt katrs savā gultā. Tad abats Piko arī nometās uz ceļiem, noskaitīja lūgšanu, piecēlās un aiziedams sacīja: «Viņa

bija svēta sieviete,» — tādā toni, kādā mēdza sacīt; «Do-minus vobiscum.»1

Tad vikonts parastajā balss noskaņā jautāja:

— Vai tu kaut ko ieēdīsi?

Žanna neatbildēja, viņa nesadzirdēja jautājumu.

Viņš atkārtoja:

— Varbūt tev derētu mazliet ieēst, lai tu nezaudētu spēkus.

Viņa kā nesaprazdama paskatījās uz Žiljēnu un sacīja:

— Aizsūti tūlīt pakaļ tēvam.

Viņš aizgāja un izrīkoja kalpotāju jāšus doties uz Ruānu.

Viņa gluži sastinga sāpēs un, šķiet, gaidīja, kad paliks viena pie aizgājējas, lai tad ļautos aizvien kāpjošam izmisīgo sēru vilnim.

Istabā iezagās mijkrēslis, aizsegdams mirušo ar tumsas plīvuru. Atraitne Dantī viegliem soļiem slīdēja šurp un turp, ar nedzirdamām slimnieku kopējas kustībām sameklēdama un pārvietodama neredzamus priekšmetus. Tad viņa aizdedza divas sveces, kuras klusi nolika gultas galvgalī uz naktsgaldiņa, kas bija pārklāts ar baltu servjeti.

Žanna it kā nekā neredzēja, nekā nejuta, nekā nesaprata. yiņa gaidīja, kad paliks viena. Ienāca Žiljēns; viņš bija paēdis pusdienas un atkal jautāja:

— Vai tu nekā neēdīsi?

Sieva noliedzoši papurināja galvu.

Viņš atsēdās un vairāk nekā nerunāja; izskatījās drīzāk, ka viņš padodas liktenim, nevis sevišķi skumst.

Tā visi trīs nekustīgi palika sēžot — tālu cits no cita.

Brīžam kopēja aizsnaudās, viegli iekrācās un tūlīt uztrūkās.

Beidzot Žiljēns piecēlās un, pieiedams pie Žannas, jautāja:

— Vai velies tagad palikt viena?

Viņa neviļus strauji satvēra Žiljēna roku.

— Jā, jā, atstājiet mani vienu!

Viņš noskūpstīja sievu uz pieres un pačukstēja:

— Es šad tad ienākšu pie tevis.

Un viņš aizgāja reizē ar atraitni Dantī, kas iestūma savu atzveltnes krēslu blakus istabā.

Tas kungs lai ir ar jums (latiņ.).

Zanna aizvēra durvis un tad plaši attaisīja vaļā abus logus. Viņa sajuta sejā siltu vakara glāstu, smaržoja siens. Mēnesnīcā vīdēja vakar nopļautās zāles vāli.

Šī saldā izjūta Žannu sāpināja, satrieca kā izsmiekls.

Viņa atgriezās pie gultas, satvēra vienu no mātes nekustīgajām, saltajām rokām un ieskatījās aizgājējas sejā.

Tā vairs nebija tik uzblīdusi kā tūlīt pēc liktenīgās lēkmes; tagad likās, ka māte guļ mierīgāk, nekā jebkad bija gulējusi, un vēja pūsmās līgojošo sveču liesmu blāvajā gaismā ēnas uz viņas sejas ik mirkli pārvietojās — tā šķita dzīva un it kā kustētos.

Zanna alkatīgi ielūkojās mātē, un no tāltālām agrās bērnības dienām atplūda vesela gūzma atmiņu.

Zanna atcerējās, kā māmulīte bija viņu apmeklējusi klostera pieņemamā istabā un atnesusi papīra maisiņu ar kūkām, atcerējās daudz sīku notikumu, sīku mīlestības apliecinājumu, vārdu, balss noskaņu, pazīstamu kustību, grumbiņas ap acīm, kad viņa smējās, smago elpas atvilkšanu, kad viņa atsēdās.

Zanna stāvēja un vēroja, un truli sevī atkārtoja: «Māmiņa ir mirusi.» Pēkšņi viņai atklājās šo vārdu baismīgā jēga.

Šī, kura te guļ, — māmiņā, māmulīte, Adelaidas kundze — ir mirusi? Viņa vairs nekustēsies, nerunās, nesmiesies, nekad vairs nesēdēs pie pusdienu galda pretī tētim un nekad vairs neteiks: «Labdien, Zanet!» Viņa ir mirusi!

Viņu ieliks zārkā, to aiznaglos un apraks, un viss būs beidzies. Viņu vairs nekad neredzēs. Vai tas ir iespējams? Kā? Žannai vairs nebūs mātes? Šī dārgā, tik pazīstamā seja, kas bija ieraudzīta, tiklīdz atvērās acis, kas bija iemīļota, tiklīdz rokas pavērās apskāvienam, šis neizsīkstošais mīlestības avots, vienīgā būtne, kas sirdij dārgāka par visu pasaulē, — māte ir aizgājusi. Vēl dažas stundas varēs raudzīties šajā sejā — nekustīgajā sejā, kurā domas ir izgaisušas, un pēc tam vairs nebūs nekā, itin nekā, tikai atmiņas.

Zanna sabruka uz ceļiem baismīgā izmisumā; krampjaini sažņaugtajās rokās viņa žņaudzīja palagu un, ar muti pieplakusi pie gultas, smeldzīgā, segās apslāpētā balsī iekliedzās:

— Māmiņ, nabaga māmulīt, māt!

Juzdama, ka viņai uzmācas ārprāts — tāds pats ārprāts kā tanī naktī, kad viņa bija bēgusi pa sniegoto klajumu, : Žanna piecēlās un piesteidzās pie loga atsvaidzināties, ieelpot citu gaisu, ne to, kas vēdīja ap šo gultu, ap mirušo.

Nopļautie mauri, koki, klajums un jūra aiz tā snauda klusā mierā, liegās mēness gaismas ieaijāti. Kripatiņa no ļ šā nomierinošā maiguma ieplūda arī Žannas dvēselē, un i viņa sāka klusi raudāt.

Tad viņa atgriezās pie gultas, atsēdās un paņēma rokā | māmulītes roku, it kā būtu nomodā pie slimnieces.

Sveču gaismas pievilināts bija ielidojis liels kukainis. Viņš atsitās pret sienām kā bumbiņa un šaudījās no istabas viena gala uz otru. Kukaiņa dūcošais lidojums saistīja Žannas uzmanību, viņa pacēla acis, gribēdama lidoni ieraudzīt, bet redzēja tikai tā šaudīgo ēnu uz baltajiem griestiem.

Pēc tam viņš apklusa. Tad Žanna sadzirdēja kamīna pulksteņa tikšķēšanu un vēl kādu klusu skaņu vai — drīzāk — tikko uztveramu čabēšanu. Tas bija māmulītes pulkstenītis, kas, aizmirsts gultas kājgalī uz krēsla uzmestajā kleitā, joprojām gāja. Un pēkšņi pa pusei neapzināti Žanna salīdzināja mirušo un mehānismu, kas nebija apstājies, un atkal asa sāpe atdzīvojās sirdī.

Viņa paskatījās pulkstenī. Bija tikko pusvienpadsmit; viņu pārņēma mokošas bailes no nakts, kas būs šeit jāpavada.

Modās citas atmiņas no Žannas pašas dzīves — Rozalī, Žilberta, rūgtās vilšanās. Tātad pasaulē ir tikai posts, bēdas, nelaime un nāve. Visi pieviļ, visi melo, viss sagādā ciešanas un asaras. Kur gūt mazliet atelpas un prieka? Droši vien citā dzīvē. Kad dvēsele atbrīvojas no šīs zemes pārbaudījumiem. Dvēsele! Viņa iegrima pārdomās par šo neatrisināmo noslēpumu, pēkšņi iztēlodamās poētiskus mīklas atrisinājumus, kurus tūlīt pat apgāza citi —• tikpat miglaini pieņēmumi. Kur tagad atrodas mātes dvēsele? Šā nekustīgā, aukstā ķermeņa dvēsele? Varbūt ļoti tālu. Kaut kur izplatījumā? Bet kur? Aizlidinājusies kā neredzams putns, kas izsprucis no krātiņa?

Atgriezusies dieva klēpī? Vai arī izbārstījusies starp jauniem radījumiem, sajaukusies ar dīgļiem, kas gatavi atplaukt?

Varbūt viņa ir ļoti tuvu? Šajā istabā, ap izdzisušo miesu, ko ir pametusi? Piepeši Žannai likās, ka viņai

uzdveš kāda elpa, it kā kāda gara pieskāriens. Viņu sagrāba bailes, šausmīgas bailes, tik negantas bailes, ka viņa neuzdrošinājās ne pakustēties, ne elpot, ne atskatīties. Sirds viņai dauzījās kā murgojot.

Neredzamais kukainis pēkšņi atkal sāka lidot un riņķojot uzgrūsties sienām. Žanna notrīcēja no galvas līdz kājām, bet, saklausījusi pazīstamā spārnotā lidoņa dīkšanu, piecēlās un atskatījās. Acis pievērsās sekretāram ar sfinksas galvām, kur glabājās «relikvijas».

Negaidīti Žannā modās neparasta iedoma: lasīt šajā pēdējā atvadu naktī vecās, aizgājējai dārgās vēstules, kā būtu lasījusi lūgšanu grāmatu. Viņai šķita, ka izpildīs svētu pienākumu, apliecinās īstu meitas smalkjūtību un sagādās prieku māmulītei viņā saulē.

Tur bija senas vēstules no vectēva un vecmāmiņas, ko Žanna nebija pazinusi. Žanna gribēja sniegt viņiem roku pāri viņu meitas atdzisušajām miesām, pabūt kopā ar viņiem šajā sēru naktī, it kā arī viņi ciestu, veidot noslēpumainu mīlestības ķēdi starp tiem — sen mirušajiem, to, kura nu savukārt aizgājusi, un viņu pašu, kas vēl palikusi zemes virsū.

Žanna piecēlās, atvāza sekretāra plāksni un no apakšējās atvilktnes izņēma kādas desmit rūpīgi apsietas nodzeltējušu papīru paciņas.

Viņa nolika tās bijīgi uz gultas starp baroneses rokām un sāka lasīt.

Tur bija seni vēstījumi, kādi parasti atrodami senatnīgos ģimeņu sekretāros, no kuriem dveš pagājušais gadsimts.

Pirmā vēstule sākās ar vārdiem: «Manu dārgumiņ!» — cita: «Mīļā mazmeitiņ!» — un tālāk: «Dārgais bērns!» — «Mana mīļā meita!» — «Dārgā Adelaida!» — atkarībā no tā, vai vēstule bija adresēta meitenei, jaunavai vai vēlāk jaunai sievietei.

Tas viss bija kvēla un vientiesīga maiguma pilns, tur bija tūkstoš mājas dzīves sīkumu, lieli un arī tik parasti ģimenes notikumi, kas vienaldzīgam lasītājam liktos ļoti nenozīmīgi: «Tēvam ir drudzis; aukle Ortanza apdedzinājusi pirkstu; nobeidzās kaķis «Peļķērājs»; nocirta egli žoga labā pusē; māte, nākdama no baznīcas, pazaudēja savu lūgsnu grāmatu un domā, ka tā viņai nozagta.»

Runāts bija arī par Žannai svešiem cilvēkiem, bet viņa atcerējās, ka bērnībā dzirdējusi pieminam viņu vārdus.

Žannu aizkustināja šie sīkumi, kas viņai likās īsti atklājumi, it kā viņa pēkšņi būtu iegājusi māmulītes pagājušajā dzīvē — visā slepenajā sirds dzīvē. Žanna paskatījās uz gulošo ķermeni un pēkšņi sāka lasīt skaļi — lasīt mirušajai, it kā lai viņu izklaidētu un mierinātu.

Šķita, ka nekustīgais līķis ir laimīgs.

Citu pēc citas Žanna lika vēstules kājgalī un nodomāja, ka tās vajadzētu ielikt zārkā, tāpat kā liek ziedus.

Viņa atsēja citu sainīti. Jauns rokraksts. īsa vēstulīte: «Nevaru vairs dzīvot bez Taviem glāstiem. Mīlu Tevi neprātīgi.»

Vairāk nekā; bez paraksta.

Žanna grozīja papīra lapu un nekā nesaprata. Adresēts tiešām bija «Baronesei Lepertuī de Vo kundzei».

Tad viņa atvēra nākamo. «Atnāc šovakar, tiklīdz viņš būs aizgājis. Mūsu rīcībā būs stunda laika. Es Tevi dievinu.»

Kādā citā: «Pavadīju nakti kā murgā, veltīgi ilgodamies pēc Tevis. Tevi turēju savās skavās, mūsu lūpas bija sakļāvušās, acis tuvu, tuvu. Un tad aiz niknuma es kļuvu kā ārprātīgs, biju gatavs izmesties pa logu, iedomājoties, ka šinī pašā stundā Tu guli viņam blakus, viņš pēc patikas var Tevi paņemt...»

Apjukusī Žanna nekā nesaprata.

Ko tas nozīmēja? Kam un no kā šie mīlas vārdi?

Viņa turpināja lasīšanu un visur atrada dedzīgu atzīšanos, satikšanās norunas ar padomiem būt uzmanīgai, un vienmēr beigās četri vārdi: «Neaizmirsti sadedzināt šo vēstuli.»

Beidzot viņa atlocīja parastu zīmīti — pateicību par uzaicinājumu uz pusdienām, bet tanī pašā rokrakstā, un to bija parakstījis Pols a' Ennemārs, cilvēks, kuru pieminot barons mēdza sacīt: «Mans nabaga vecais Pols,» — un kura sieva bija baroneses labākā draudzene.

Žannā modās aizdomas, kas uzreiz pārvērtās par drošu pārliecību. Šis cilvēks ir bijis viņas mātes mīļākais.

Samulsusi viņa strauji nogrūda zemē nekrietnās vēstules, it kā tās būtu indīgs dzīvnieks, kas viņai ierāpies klēpī; tad viņa pieskrēja pie loga un sāka rūgti raudāt, nevaldāmas elsas lauzās viņai no krūtīm; pēc tam gluži salauzta viņa noslīga gar sienu uz grīdas un ieslēpa seju aizkarā, lai neviens nevarētu dzirdēt viņas vaimanas; viņa elsoja, iegrimusi bezdibenīgā izmisumā.

Varbūt viņa tā būtu palikusi visu nakti, bet blakus istabā atskanēja soļu troksnis, un viņa strauji uzlēca kājās. Varbūt tur nāca tēvs? Un visas vēstules bija izkaisītas uz gultas un uz grīdas! Viņam pietiktu atvērt tikai vienu! Un viņš uzzinātu ... Vai uzzinātu?

Žanna metās pie gultas, sagrāba saujās vecās, nodzeltējušās vēstules — gan vecvecāku, gan mīļākā rakstītās, gan tās, kuras nemaz nebija atlocījusi, gan tās, kas vēl apsietas atradās sekretārā, — un visas sameta kaudzē kamīnā. Pēc tam viņa paņēma uz naktsgaldiņa degošo sveci un pielika uguni šim vēstuļu blāķim. Uzšāvās augsta liesma, kas apgaismoja istabu, gultu un līķi ar spožu, dejojošu spīdumu, mezdama uz baltā gultas aizkara melnu ēnu no stingās sejas profila un no milzīgā, ar palagu pārklātā stāva.

Kad kamīnā bija atlikusi tikai pelnu čupiņa, Žanna atgriezās pie loga un atsēdās, it kā vairs neuzdrošinādamās palikt pie mirušās, un atkal sāka raudāt, seju iekļāvusi plaukstās, un žēli, izmisīgi skumji vaimanāja:

— Māt, nabaga māmiņ! Mana nabaga māmiņa!

Prātā iešāvās skaudra doma: ja māmulīte būtu nevis mirusi, bet aizmigusi letarģiskā miegā un ja viņa pēkšņi pieceltos un runātu? Vai atbaidošā noslēpuma uzzināšana nebūtu mazinājusi meitas mīlestību? Vai Žanna viņu skūpstītu tikpat bijīgi? Vai mīlētu tāpat kā agrāk — kā svētu? Nē. Tas nebija iespējams! Un šī doma satrieca Zannu.

Nakts beidzās, zvaigznes dzisa; iestājās vēsa rītausma. Mēness bija nogrimis līdz apvārsnim un pirms ieslīdēša-nas jūrā meta perlamutra zaigu pār visu klaidu.

Žannā atmodās atmiņas par nakti, ko viņa bija pavadījusi pie loga pēc atgriešanās «Papelēs». Cik tas bija tālu, kā viss bija pārvērties, pavisam citāda viņai bija likusies nākotne!

Un nu debesis sārtojās gaišā, jaukā, burvīgā sārtumā. Viņa skatījās un jutās pārsteigta, redzot šo starojošo dienas ausmu kā brīnumu, un sevī jautāja — kā tas iespējams, ka šajā pasaulē, kur ir tik pasakainas rītausmas, nav ne prieka, ne laimes?

Atskanēja troksnis pie durvīm, viņa satrūkās. Tas bija Ziljēns. Viņš jautāja:

r— Nu, vai neesi pārāk nogurusi?

Žanna nomurmināja «nē» un bija laimīga, ka vairs nav viena pati.

— Tagad ej atpūsties, — viņš sacīja.

Žanna lēni, ar sāpēm un skumjām noskūpstīja māti un tad aizgāja uz savu guļamistabu.

Diena aizritēja drūmajās raizēs, kas saistītas ar nāvi. Barons ieradās vakarā. Viņš izmisīgi raudāja.

Apbedīšana notika nākamajā dienā.

Pēdējo reizi piespiedusi lūpas pie ledainās pieres, pēdējo reizi saposusi aizgājēju un noskatījusies, kā tiek aiznaglots zārka vāks, Žanna devās uz savu istabu. Drīz vajadzēja ierasties bēru viesiem.

Žilberta atbrauca pirmā un elsodama metās ap kaklu savai draudzenei. Pa logu varēja redzēt, kā rikšos piebrauc un iegriežas pa vārtiem ekipāžas. Lielajā priekšistabā skanēja balsis. Cita pēc citas istabā ienāca melnā tērpušās sievietes, kuras Žanna nemaz nepazina. Marķīze de Kuteljē un vikontese de Brizviļā viņu noskūpstīja.

Piepeši Žanna pamanīja sev aiz muguras tanti Līzīti un tik maigi apskāva vecmeitu, ka tā gandrīz zaudēja samaņu.

Ienāca Žiljēns dziļās sērās, elegants, rosīgs un ļoti apmierināts par lielo ļaužu pieplūdumu. Viņš klusi prasīja sievai kādu padomu. Tad čukstus piebilda:

— Ieradušies visi dižciltīgie. Apbedīšana būs ļoti laba. — Un viņš devās tālāk, svinīgi palocījies dāmām.

Apbedīšanas ceremonijas laikā pie Žannas palika tikai tante Līzīte un grāfiene Žilberta. Grāfiene nemitīgi skūp-tīja Žannu un atkārtoja:

— Nabaga dārgumiņ, manu nabaga dārgumiņ!

Kad grāfs de Furvils ieradās pakaļ sievai, viņš raudāja tā, it kā būtu zaudējis pats savu māti.

X

Turpmākās dienas bija bēdīgas, skumjas, tās aizritēja mājā, kura likās tukša, jo trūka tuvā, uz visiem laikiem zudušā cilvēka; sāpināja katrs ieraudzītais priekšmets, kam mirusī pastāvīgi bija pieskārusies. Ik mirkli kāda atmiņa mostas sirdī un to ievaino. Te ir viņas krēsls, tur priekšnamā palicis saulessargs, un šeit — viņas glāze, ko istabene nav novākusi. Viņas lietas ir izsvaidītas visās istabās: šķēres, cimds, grāmata, kuras lappuses nobružājuši viņas pietūkušie pirksti, un tūkstoš sīkumu, kas kļuvuši mokoši nozīmīgi, tāpēc ka tie atgādina tūkstoš sīku notikumu.

Un visur seko viņas balss; gribētos bēgt vienalga kurp, izvairīties no šis mājas apmātības. Tomēr ir vien jāpaliek, tāpēc ka arī citi paliek un ari cieš.

Žannu smagi nomāca arī atmiņa par atklājumu. Šī doma viņu tirdīja, sirds brūce nesadzija. Baisais noslēpums vēl padziļināja viņas vientulību; pēdējā paļāvība uz cilvēkiem viņā bija sagruvusi reizē ar pēdējo ticību.

Tēvs pēc kāda laika aizbrauca, viņam bija nepieciešams kustēties, mainīt apkārtni, izkļūt no melnajām bēdām, kurās viņš stiga arvien dziļāk.

Un lielā māja, kas laiku pa laikam vienmēr redzēja pa-zūdam kādu no saviem saimniekiem, atkal atguva mierīgo, vienmērīgo dzīves ritmu.

Tad saslima Pols. Žanna vai prātu zaudēja, divpadsmit dienas un naktis negulēja, gandrīz nekā neēda.

Puisēns atveseļojās, bet Žannā palika iestrēgušas bailes, ka viņš var nomirt. Ko tad viņa darītu? Kas ar viņu notiktu? Pamazām viņas sirdī iezagās miglaina vēlme pēc otra bērna. Drīz vien viņa jau sapņoja par to, viņā pilnīgi atmodās senā ilgošanās redzēt ap sevi divas mazas būtnes — puisēnu un meiteni.

Šī ilgošanās izvērtās par īstu apsēstību.

Taču kopš notikuma ar Rozalī Žanna dzīvoja šķirti no 2iljēna. Tuvināšanās pašreizējos apstākļos likās pat neiespējama. 2iljēns mīlēja citu, viņa to zināja, un, iedomājoties vien, ka atkal vajadzētu paciest viņa glāstus, Žanna notrīsēja aiz riebuma.

Viņa tomēr ar to vēl samierinātos, jo viņai nelika mieru vēlēšanās kļūt mātei, bet viņa nevarēja iedomāties, kā atsākt intīmās attiecības. Viņa drīzāk nomirtu aiz kauna nekā ļautu viņam uzminēt savus nodomus; turklāt viņš acīm redzami vairs nedomāja par Zaimu.

Varbūt viņa no tā būtu atteikusies, bet tagad katru nakti viņai sapnī rādījās meita: viņa redzēja meitenīti kopā ar Polu rotaļājamies zem platānas; un reizēm viņa juta grūti apvaldāmu tieksmi piecelties un ieiet, ne vārda nerunājot, vīra guļamistabā. Pāris reižu viņa pat aizzagās līdz 2iljēna istabas durvīm, taču tūlīt ātri atgriezās, un sirds viņai dauzījās aiz kauna.

Barons bija aizbraucis, māmulīte nomirusi. Žannai tagad nebija neviena, ar ko apspriesties, kam uzticēt savus intīmos noslēpumus.

Tad viņa nolēma aiziet pie abata Piko un, it kā izsūdzot grēkus, pastāstīt viņam par saviem grūti īstenojamiem nodomiem.

Viņa ieradās pie abata, kad lāga resnītis lasīja lūgšanu grāmatu savā dārziņā, kas bija apstādīts ar augļu kokiem.

Pāris minūšu patērzējusi par šo un to, viņa nosarkdama nomurmināja:

— Abata kungs, es gribētu izsūdzēt grēkus.

Viņš apstulba un pat pacēla brilles, lai labāk saskatītu Žannu, un pēc tam sāka smieties.

— Jums nu gan nezin kādi lielie grēki nebūs uz sirdsapziņas.

Viņa apjuka vēl vairāk un sacīja:

— Nē, bet man jālūdz jūsu padoms tik... tik... tik kutelīgā jautājumā, ka neuzdrošinos tā vienkārši par to runāt.

Viņa sejā uzreiz izzuda lādzīgā izteiksme, un viņš pārvērtās par dieva kalpu.

— Labi, mans bērns, iesim, es noklausīšos jūs bikts-krēslā.

Taču Žanna svārstījās, pēkšņi viņai likās neērti runāt par šādu pa pusei nekautrīgu jautājumu tukšas baznīcas svinīgumā.

— Vai arī nē... kirē kungs... es varētu... es varētu ... ja atļausiet, es jums pateikšu šeit, kāpēc esmu pie jums atnākusi. Varbūt aiziesim uz jūsu mazo lapeni?

Lēni viņi aizsoļoja līdz lapenei. Žanna lauzīja galvu, kā izteikties, ar ko sākt. Abi atsēdās.

Tad kā grēksūdzē viņa ierunājās:

— Tēvs... — un aprāvās, atkārtoja no jauna:

— Tēvs... — un, samulsusi pavisam, apklusa.

Viņš gaidīja, rokas pār vēderu sakrustojis. Redzēdams Zannas apjukumu, viņš uzmundrināja jauno sievieti:

— Mana meita, jūs it kā kautrējaties; runājiet droši!

Viņa saņēmās kā gļēvulis, kas metas briesmās.

— Tēvs, es gribētu otru bērnu.

Abats neatbildēja, viņš nekā nesaprata. Tad viņa sāka izskaidroties — mulsdama, meklēdama vārdus.

— Tagad esmu dzīvē viena; tēvs ar manu vīru nesaprotas, māte ir mirusi un... un .,. — Viņa trīcēdama pa-

visam klusi turpināja: — Nesen es tikko nezaudēju savu dēlu! Kas tad ar mani notiktu?

Viņa apklusa. Garīdznieks neizpratnē skatījās uz Žannu.

— Jā, nu sakiet — ko tad jūs gribētu?

— Es gribētu otru bērnu, — viņa atbildēja.

Tad abats pasmīnēja, pieradis pie zemnieku sālītajiem jokiem, jo viņi nekautrējās sava draudzes gana priekšā, un, šķelmīgi pakratījis galvu, teica:

— Man rādās, ka tas ir atkarīgs tikai no jums.

Viņa pacēla uz abatu savas naivās acis un, aiz apjukuma stostīdamās, sacīja:

— Bet... bet... saprotiet, ka pēc tam ... pēc tam ... kad atgadījās tas ar to kalponi... mans vīrs un es dzīvojam ... mēs dzīvojam pilnīgi šķirti.

Apradis ar lauku ļaužu izlaidību un netikumiem, viņš brīnījās par šo atklājumu; tad viņam pēkšņi šķita, ka ir uzminējis jaunās sievietes īsto vēlēšanos. Viņš greizi pa-blenza uz Žannu — labvēlīgs un līdzjūtīgs pret viņas likstām.

— Jā, es saprotu. Man ir skaidrs, ka jūsu... jūsu atraitnība jums ir smaga. Jūs esat jauna, veselīga sieviete. Protams, tas ir dabiski, pilnīgi dabiski.

Lauku garīdzniekam raksturīgajā vaļībā viņš atkal pasmaidīja un sirsnīgi papliķēja Žannai pa roku.

— Tas jums ir atļauts, pat ar baušļiem atjauts. Vārdos un darbos ikviens savu laulātu draugu lai cienām un mīlējām! Un jūs taču esat salaulāta, vai ne? Un, protams, ne tādēļ vien, lai skatītos viens otram acīs.

Tagad savukārt Žanna nesaprata abata mājienu; tiklīdz viņai kļuva skaidra tā jēga, viņa pietvīka sarkana kā biete un aiz uzbudinājuma viņai acīs sakāpa asaras.

— Ai, kirē kungs, ko jūs runājat? Kā jūs varat domāt, ka ... Es jums zvēru ... Es jums zvēru ...

Žannu smacēja asaras.

Kirē jutās pārsteigts, viņš mierināja Žannu:

— Tā nevajag, es negribēju jūs aizvainot. Es mazliet pajokoju — tas nav nekas ļauns starp godīgiem cilvēkiem. Paļaujieties uz mani, droši paļaujieties! Es aprunāšos ar Žiljēna kungu.

Žanna vairs nezināja, ko sacīt. Tagad viņa gribēja atteikties no šīs iejaukšanās, jo baidījās, ka tā var iznākt neveikla un bīstama, tomēr neuzdrošinājās vairs par to runāt un steidzās aiziet, nomurminādama:

— Pateicos, kirē kungs.

Aizritēja kāda nedēļa. Žanna dzīvoja mokošā satraukumā.

Kādā novakarē pie pusdienu galda Žiljēns reizēm neparasti pavēroja Žannu, tā pavīpsnādams, kā mēdza smīkņāt, kad bija noskaņots rotaļīgi. Viņš izturējās pat ar zināmu tikko jaušami ironisku laipnību, un, kad viņi vēlāk pastaigājās pa māmulītes lielo aleju, viņš, pieliecies Žannai pie auss, pačukstēja:

— Kā rādās, mēs esam salabuši.

Viņa nekā neatbildēja. Viņa skatījās zemē uz taisno, tagad gandrīz nesaredzamo švīku, kas jau bija apaugusi ar zāli. Tās bija baroneses pēdas, kas pamazām izdzisa, tāpat kā izdziest atmiņas. Žannai sirds aiz skumjām sažņaudzās, viņa jutās pazudusi dzīvē, gluži vientuļa.

— Es par to tikai priecājos, — viņš piebilda. — Baidījos, ka varu tev nepatikt.

Saule rietēja, gaiss bija liegs. Žannu nomāca vēlēšanās izraudāties, tieksme izkratīt sirdi, piekļauties tuvam cilvēkam un atklāt savas bēdas. Kaklā viņai kāpa elsas. Viņa atpleta rokas un apskāva Žiljēnu.

Viņa raudāja. Pārsteigts viņš skatījās uz sievas matiem, jo seja bija paslēpta viņam pie krūtīm. Žiljēns nodomāja, ka Žanna vēl arvien viņu mīl, un vēlīgi uzspieda skūpstu viņai uz pakauša.

Tad abi, vairāk nekā nerunādami, atgriezās mājā. Viņš sekoja sievai viņas guļamistabā un pavadīja nakti ar viņu.

Atjaunojās viņu agrākās attiecības. Viņš tās uzturēja, it kā izpildīdams pienākumu, tomēr ar zināmu patiku; viņa tās pacieta kā pretīgu un mokošu nepieciešamību, stingri apņēmusies tās pārtraukt uz visiem laikiem, tiklīdz no jauna jutīsies grūtniecības stāvoklī.

Taču drīz viņa ievēroja, ka vīra glāsti atšķiras no agrākajiem. Varbūt tie bija izsmalcinātāki, tomēr apvaldītāki. Viņš izturējās pret Žannu kā piesardzīgs mīļākais, nevis kā bezrūpīgs laulāts draugs.

Viņa brīnījās, pavēroja un drīz vien pamanīja, ka viņš atraujas, iekams viņa var būt apaugļota.

Tad kādu nakti, lūpas piekļuvusi viņa lūpām, Žauna čukstēja:

— Kāpēc tu man neatdodies pilnīgi, tā kā agrāk?

Viņš pasmīkņāja.

— Sasodīts, lai tu nekļūtu grūta!

Viņa notrīsēja.

— Kāpēc tu negribi vairāk bērnu?

Viņš aiz pārsteiguma gluži sastinga.

— Ko tu runā? Vai tu esi jukusi? Vēl vienu bērnu? Nu nē, to nu gan ne! Pietiek jau, ka viens te pinkšķ, nodarbina visus un maksā naudu. Vēl otru bērnu — paldies!

Žanna cieši apkampa vīru, skūpstīja un glāstīdama klusu sacīja:

— Mīļais, lūdzu, dari mani vēl reizi par māti!

Bet viņš noskaitās, it kā būtu apvainots.

— Patiesi tu zaudē galvu. Aiztaupi man šādas muļķības.

Viņa apklusa, nolēmusi ar viltu sasniegt ilgoto laimi.

Tad Žanna mēģināja paildzināt viņa glāstus, tēlodama neprātīgas kaisles komēdiju un mākslotā baudas tīksmē ar abām rokām krampjaini pieķerdamās pie viņa. Žanna izmantoja dažādus viltīgus paņēmienus, taču viņš nezaudēja savaldību un ne reizi neaizmirsās.

Dedzīgās ilgas pēc bērna tirdīja Žannu arvien vairāk, galu galā viņa, gatava uz visu, nolēma vēlreiz griezties pie abata Piko.

Viņš tobrīd, paēdis brokastis, bija stipri piesarcis, jo pēc maltītes viņam arvien bija paātrināta sirdsdarbība. Ieraudzījis ienākam Žannu, viņš iesaucās: «Nu, kā veicas?» — jo alka ātrāk uzzināt savas iejaukšanās iznākumu.

Šoreiz sasparojusies, viņa bez biklas kautrēšanās tūlīt atbildēja:

— Mans vīrs negrib vairāk bērnu.

Abats pievērsās Žannai ļoti ieinteresēts, grasīdamies ar garīdzniekam raksturīgu ziņkārību izdibināt gultas noslēgumus, k iri grēksūdzēs viņu vienmēr patīkami izklaidēja. Viņš jautāja:

— Kā tā?

Žanna, par spīti stingrajai apņēmībai, tomēr apjuka un nezināja, kā atbildēt.

— Nu ... viņš ... atsakās padarīt mani par māti.

Abats saprata un, tādās lietās būdams pazinējs, sāka

izvaicāt Žannu sīki un rūpīgi, kāri kā vīrietis, kam lemts gavēt.

Tad viņš brīdi padomāja un mierīgā balsī, it kā runātu par izredzēm uz labu ražu, uzmeta sīku rīcības plānu:

— Mana meita, jums ir tikai viens ceļš — jums vajag viņam iestāstīt, ka esat mātes cerībās. Tad viņš vairāk nepiesargāsies un jūs tiešām kļūsiet grūtniece.

Viņa pietvīka līdz ausu galiem, bet, būdama gatava uz visu, neatlaidās:

— Un ... un ja viņš man netic?

Kirē labi pazina līdzekļus, ar kādiem vadīt un turēt grožos cilvēkus.

— Paziņojiet visiem par savu grūtniecību, stāstiet to visur; galu galā viņš arī tam noticēs.

Pēc tam, it kā vēlēdamies sevi attaisnot par šādu viltību, viņš piebilda:

— Jums uz to ir tiesības, tāpēc ka baznīca pieļauj vīrieša un sievietes tuvas attiecības tikai cilvēku dzimuma turpināšanas nolūkā.

Žanna sekoja viltīgajam padomam un pēc pāris nedēļām paziņoja Žiljēnam, ka laikam esot kļuvusi grūta. Viņš gluži satrūkās:

— Tas nav iespējams! Tas nevar būt!

Viņa norādīja savu aizdomu iemeslus. Bet viņš, pats sevi mierinādams, sacīja:

— Pagaidi mazliet! Tu redzēsi, ka tā nav taisnība.

Tagad viņš katru rītu jautāja:

— Nu, kā ir?

Un viņa vienmēr atbildēja:

— Nē, vēl nekā nav. Man nav šaubu, ka esmu grūta.

Tagad savukārt viņš uztraucās — tikpat nikns un sašutis, cik pārsteigts. Viņš sirdījās:

— Es tur nekā nesaprotu, itin nekā. Lai mani vai pakar, es neaptveru, kā tas ir varējis notikt!

Pēc mēneša Žanna šo jaunumu pavēstīja malu malās, tikai ne grāfienei Žilbertai, jo viņu atturēja kaut kāda sarežģīta, bikla kautrība.

Pēc pirmā uztraukuma Žiljēns vairs netuvojās sievai, bet tad īgni samierinājās, sacīdams: «Tā nu gan ir nelūgta dāvana.» Un atkal sāka iegriezties Žannas guļamistabā.

Garīdznieka paredzējums piepildījās pilnīgi. Viņa kļuva grūta.

Tad neprātīgā priekā un pateicībā tai nezināmajai dievībai, kuru viņa pielūdza, Žanna zvērēja dzīvot visu mūžu

šķisti un katru vakaru aizslēdza savas guļamistabas

durvis.

Viņa atkal jutās gandrīz laimīga un pati brīnījās, cik ātri bija rimušas sāpes par mātes nāvi. Žannai bija šķitis, ka nekas viņu nespēs mierināt, bet pagājuši tikko divi mēneši, un sūrstošā brūce jau sarētoja. Bija palikusi tikai liega smeldze — kā skumju plīvurs, kas pārmests viņas dzīvei. Žanna domāja, ka viņas mūžā vairs nekāds notikums negadīsies. Bērni pieaugs un viņu mīlēs, viņa, mierīga un apmierināta, novecos, vairs nedomādama par savu vīru.

Ap septembra beigām abats Piko ieradās oficiālā vizītē, tērpies jaunā sutanā, kuru bija nēsājis tikai kādu nedēju; viņš stādīja priekšā savu pēcteci abatu Tolbiaku. Tas bija vēl pavisam jauns garīdznieks, tievs un ļoti mazs augumā; runāja viņš svinīgi, un iekritušās acis ar tumšiem lokiem liecināja par dedzīgu dvēseli.

Vecais kirē bija iecelts par dekānu Godervilā.

Žannu patiesi apbēdināja viņa aizbraukšana. Ar šo lādzīgo resnīti bija saistītas visas viņas atmiņas kopš kļūšanas par jaunu sievu. Viņš bija Žannu laulājis, viņš bija kristījis Polu, apbedījis baronesi. Žanna nevarēja iedomāties Etuvānu bez abata Piko tuklā stāva fermu pagalmos; viņa bija iemīļojusi abatu tāpēc, ka viņš bija jautrs un nemākslots.

Paaugstinājums amatā abatu, šķiet, neiepriecināja. Viņš sacīja:

— Tas man nav viegli, vikonteses kundze, nav viegli. Jau astoņpadsmit gadus es šeit dzīvoju. Protams, draudze ienes maz un nav īpaši teicama. Vīrieši nav diezin cik ticīgi, un sievietes, to nevar noliegt, neuzvedas, kā nākas. Meičas ierodas baznīcā laulāties tikai pēc svētceļojuma nie Resirvēdera dievmātes, un pomeranču ziedi šeit netiek augsti vērtēti. Par spīti visam, es mīlu šo apvidu.

Jaunais kirē nepacietīgi žestikulēja un nosarka. Viņš sacīja:

— Ar mani tas viss mainīsies.

Viņš izskatījās kā iecirtīgs bērns, tāds kusls un kalsns savā jau apdilušajā, bet tīrajā sutanā.

Abats Piko pablenza uz viņu greizi, kā mēdza darīt, kad bija jautrā omā, un teica:

— Ziniet, abat, lai tās lietas aizkavētu, jums vajadzētu savas draudzes avis ieslēgt dzelžos, un pat tas nelīdzētu.

Sīkais garīdznieks griezīgi atcirta:

— Gan redzēsim!

Vecais kirē smaidīja, iešņaukdams tabaku.

— Abat, ar gadiem jūs nomierināsieties, arī pieredzi iegūsiet. Citādi jūs atbaidīsiet no baznīcas visus draudzes locekļus, vairāk nekā nepanāksiet. Sājā apvidū ļaudis ir ticīgi, bet nebēdnīgi — to ņemiet vērā. Kad redzu, ka uz dievkalpojumu atnāk meiča, kas man rādās patuklāka, es nodomāju: «Šitā atvedīs man jaunu avi draudzē,» — un cenšos meiču izprecināt. Ticiet man, jums neizdosies viņus atturēt no grēkošanas, bet jūs varat aiziet pie tā puiša un atturēt viņu no sava bērna mātes pamešanas. Sapreciniet, viņus, abat, sapreciniet un par citu neko neraizējieties!

Jaunais kirē atbildēja skarbi:

— Mēs katrs domājam citādi; strīdēties ir veltīgi.

Abats Piko atkal izteica nožēlu, ka viņam jāatstāj ciemats, jūra, ko viņš varēja redzēt pa savas mājas logiem, un mazās piltuvveidīgās ielejas, pa kurām viņš bija klai-ņājis, lasīdams lūgšanu grāmatu un nolūkodamies uz tālē garām aizslīdošajiem kuģiem.

Abi garīdznieki atvadījās. Vecais kirē noskūpstīja Žaunu, kas tikko savaldīja asaras.

Pēc nedēļas abats Tolbiaks atkal atnāca. Viņš stāstīja par pasāktajiem pārveidojumiem tā, kā varētu runāt princis, kas pārņem varu karalistē. Pēc tam viņš lūdza vikontesi katrā ziņā ierasties uz svētdienas dievkalpojumu un visos svētkos iet pie komūnijas.

— Jūs un es, — viņš sacīja, — mēs stāvam visas apkaimes priekšgalā; mūsu uzdevums ir vadīt ļaudis un vienmēr būt par paraugu, kam viņi lai seko. Mums jābūt vienotiem, lai iemantotu ietekmi un cieņu. Ja baznīca un pils sadosies rokās, būdiņas no mums bīsies un mums klausīs.

Žannas ticība dibinājās tikai uz jūtām; kā visas sievietes, viņa bija noskaņota mazliet mistiski; ja arī viņa pa daļai izpildīja draudzes locekļa pienākumus, tad lielāko tiesu tikai aiz klostera pansionātā iegūtā paraduma, jo barons ar savu brīvdomātāja filozofiju jau sen bija apgāzis meitas reliģisko pārliecību.

Abats Piko bija apmierinājies ar to mazumiņu, ko viņa varēja sniegt, un nekad nebija viņai pārmetis. Bet viņa pēctecis, neredzējis Žannu iepriekšējā svētdienā dievkalpojumā, tūlīt bija uzbudināts un bargs atsteidzies uz

«Papelēm».

Viņa negribēja pārtraukt sakarus ar mācītāja māju un apsolīja ierasties, nodomājusi gan tikai aiz laipnības pirmajās nedēļās parādīt uzcītību baznīcas apmeklēšanā.

Taču pamazām viņa pierada iet uz baznīcu, viņu ietekmēja trauslais, bet garā stiprais un valdonīgais garīdznieks. Viņai patika šis fanātiķis ar viņa aizgrābtību un kaismi. Viņš aizkustināja Žannā to mistiskās poēzijas stīgu, kas ir katras sievietes dvēselē. Jaunā abata nesamierināmā stingrība, juteklisku baudu nicināšana, riebums pret pasaulīgu godkāri, mīlestība uz dievu, jauneklīgais pieredzes trūkums, skarbā valoda un nelokāmā griba — Zannai likās — bija moceklim raksturīgi vaibsti, un viņu, tik daudz cietušo un visā vīlušos sievieti, savaldzināja šā jaunekļa — debesu kalpa skaudrais fanātisms.

Viņš veda Žannu pie Kristus, pie mierinātāja, parādīja viņai, kā reliģijas dievbijīgie prieki remdēs visas viņas ciešanas, un viņa pazemīgi lieca ceļus grēksūdzē, juzdamās maza un vāja šā draudzes gana priekšā, kurš izskatījās piecpadsmit gadus vecs.

Taču drīz vien visa apkaime sāka ienīst šo garīdznieku.

Būdams nelokāmi stingrs pret sevi, viņš pret citiem izturējās nesaudzīgi un neiecietīgi. It sevišķi viņā iededza dusmas un sašutumu mīlestība. Par to viņš savos sprediķos runāja pēc baznīcas paraduma asos vārdos, brāzdams pār lauku klausītāju galvām pērkona dārdus pret miesas kārību, un viņš drebēja aiz niknuma, spēra vai zemi gaisā, gara acīm skatīdams tēlus, kurus savā negantībā uzbūra.

Pieaugušie puiši un meičas slepus saskatījās pāri visai baznīcai, un vecie zemnieki, kam vienmēr patika pajokot par šīm lietām, atgriezdamies pēc dievkalpojuma mājās un soļodami kopā ar dēlu zilā blūzē un sievu melnā apmetnī, nosodīja mazā kirē neiecietību. Visa apkaime bija saviļņota.

Ļaudis paklusām cits citam stāstīja par viņa bardzību pie bikts, par smagajiem sodiem, kādus viņš uzliek grēku nožēlniekiem, un viņa stūrgalvīgā liegšanās atlaist grēkus meičām, kuru šķīstība bija skarta, deva iemeslu zobgalībām. Svinīgos svētku dievkalpojumos ļaudis smīkņāja, redzot, ka jaunas meitenes paliek sēžot uz sola, kad visi citi gāja pie komūnijas.

Lai aizkavētu mīlniekiem satikšanos, viņš drīz sāka tiem uzglūnēt, tāpat kā sargs vajā malu medniekus. Mēness naktīs viņš tramdīja pārīšus gar grāvjiem, aiz šķūņiem un jūras niedru puduros, pauguru nogāzēs.

Kādreiz viņš uzdūrās diviem, kas neizšķīrās, ieraugot abatu; jaunieši apkampušies gāja pa akmeņaino gravu un skūpstījās.

Abats uzbrēca:

— Vai jūs reiz beigsiet, rupjie lauķi!

Puisis atskatījies viņam atbildēja:

— Rūpējieties par savām darīšanām, kirē kungs, bet šitanls degunu nebāziet!

Tad abats sagrāba rokā oļus un meta uz viņiem kā uz suņiem.

Abi smiedamies aizmuka, un nākamajā svētdienā abats no kanceles nosauca viņu vārdus.

Neviens apkaimes jauneklis vairs negāja baznīcā.

Kirē ēda pusdienas «Papelēs» katru ceturtdienu un nereti arī citā nedēļas dienā iegriezās aprunāties ar savu uzticamo avi. Žanna, tāpat kā viņš, sajūsminājās, abi spriedelēja par gara dzīvi, laizdami darbā visu seno un sarežģīto reliģisko domstarpību arsenālu.

Viņi pastaigājās pa baroneses lielo aleju, runādami par Kristu un apustuļiem, par svēto jaunavu un baznīcas tēviem kā par tuviem paziņām. Reizēm viņi apstājās, lai iztirzātu ļoti dziļus jautājumus, kuri viņus noveda līdz mistiskiem murgojumiem, — Žanna aizrāvās ar poētiskiem prātojumiem, kas spēji uzliesmoja kā debesīs raķete; kirē izteica precīzākus argumentus — kā maniaks, kurš censtos matemātiski pierādīt riņķa kvadratūru.

Žiljēns izturējās pret jauno kirē ar lielu cieņu un nemitīgi atkārtoja:

— Šis garīdznieks man patīk, viņš paliek nepiekāpīgs.

Un Žiljēns sūdzēja grēkus un gāja pie komūnijas vienmēr, kad pienācās, sniegdams draudzei lielisku piemēru.

Tagad viņš katru dienu apmeklēja Furvilus, medībās devās ar vīru, kas bez viņa vairs nevarēja iztikt, un izjādēs ar grāfieni, kaut vai lija lietus un plosījās negaiss. Grāfs sacīja:

— Viņi ir kā apsēsti ar tām izjādēm, bet nekas, manai sievai tās nāk par labu.

Barons atgriezās novembra vidū. Viņš bija ļoti pārvērties, novecojis, it kā izdzisis, iegrimis melnā skumībā, kas krimta viņa garu. Un uzreiz mīlestība pret meitu šķita kļūstam vēl dedzīgāka, it kā drūmās vientulības mēneši būtu viņā sakāpinājuši tieksmi pēc sirsnības, dvēseles tuvības un maiguma.

Žanna viņam neatklāja savus jaunos uzskatus, draudzību ar abatu Tolbiaku un savu reliģiozo kvēli, bet jau pie pirmās tikšanās ar šo garīdznieku barons juta pret iņu asu nepatiku.

Jaunā sieviete vakarā jautāja tēvam:

Ko tu par viņu domā?

IJn barons atbildēja:

- - Šis cilvēks ir īsts inkvizitors! Viņš droši vien ir ļoti bīstams.

Vēlāk, kad barons uzzināja no zemniekiem, ar kuriem draudzējās, cik bargs ir jaunais garīdznieks un kā viņš vajā dabas likumus un iedzimtos instinktus, vecais vīrs juta sirdī mostamies naidu pret šo fanātiķi.

Barons bija no veco filozofu — dabas pielūdzēju paaudzes, viņš uzreiz atvilga, redzēdams divas dzīvas būtnes savienojamies, viņš metās ceļos kaut kāda panteistiska dieva priekšā un sacēlās pret katoļu dievu, kuram piemita buržuāziskas tendences, jezuītiskas dusmas un tirāniska atriebības kāre, pret dievu, kurš viņa skatījumā pazemoja dzīvo radību — apjausto, liktenīgo, bezgalīgo, visvareno radību, kas ir dzīvība, gaisma, zeme, doma, stāds, akmens, cilvēks, gaiss, dzīvnieks, zvaigzne, dievs un tanī pašā laikā kukainis, kas rada tāpēc, ka ir radība, spēcīgāka par gribu, plašāka par saprātu, un rada bez mērķa, bez jēgas un bez gala visos virzienos un veidos pa visu bezgalīgo telpu atkarībā no gadījuma un pasaules sasildošo sauļu tuvuma.

Radība ietver sevī visus dīgļus, doma un dzīvība attīstās tanī tāpat kā puķes un kokos augļi.

Tāpēc baronam vairošanās bija lielais, vispārējais likums, svēts, godājams un dievišķīgs akts, kas piepilda neizdibināmo un nemainīgo Augstākās Būtnes gribu. Un viņš uzsāka no fermas uz fermu dedzīgi musināt iedzīvotājus pret neiecietīgo garīdznieku, dzīvības vajātāju.

Žanna izmisusi lūdza dievu, centās atrunāt tēvu, bet viņš vienmēr atbildēja:

— Pret šādiem cilvēkiem vajag cīnīties, tās ir mūsu tiesības un pienākums. Viņi nav cilvēcīgi.

Purinādams garos, sirmos matus, viņš atkārtoja:

— Viņi nav cilvēcīgi, viņi nekā nesaprot, itin nekā, Viņi rīkojas liktenīgu maldu ietekmē, viņi ir pretdabiski.

Barons atkartoja «pretdabiski», it kā izkliegdams lāstu,

Garīdznieks manīja ienaidnieku, bet, vēlēdamies saglabāt ietekmi «Papelēs» un uz jauno sievieti, viņš nogaidīja, nešaubīdamies, ka beigās uzvarēs.

Turklāt viņam neatlaidīgi uzmācās kāda doma: viņš nejauši bija atklājis Ziljēna un Žiibertas sakarus un gribēja tos pārtraukt par katru cenu.

Kādu dienu viņš atnāca pie Žannas un pēc garas sarunas par mistisku tematu lūdza jauno sievieti pievienoties viņam, lai iznīdētu ļaunumu viņas pašas ģimenē un glābtu no bojāejas divas dvēseles.

Viņa nesaprata un gribēja, lai abats paskaidro, taču viņš atbildēja:

— Tā stunda vēl nav situsi, es drīz atkal atnākšu pie jums.

Un viņš steigšus aizgāja.

Ziema tuvojās beigām, pūstoša ziema, kā uz laukiem par tādu saka, mitra un silta.

Abats atgriezās pēc dažām dienām un mīklainos vārdos izsacījās par necienīgiem sakariem starp cilvēkiem, ku-1 riem vajadzētu būt nevainojamiem.

— Tiem, kuri zina par šo apgrēcību, — viņš teica, — jācenšas ar visiem līdzekļiem to izbeigt. — Tad viņš pievērsās cildeniem spriedelējumiem un, saņēmis Žannas roku, mudināja jauno sievieti atvērt acis, saprast un palīdzēt viņam.

Šoreiz viņa bija sapratusi, bet klusēja; viņu biedēja doma par nepatikšanām, kādas var uzbrukt tagad tik mierīgajai mājai, un viņa izlikās, ka nezina, par ko abats runa. Tad viņš vairāk nevilcinājās un pateica visu skaidri un gaiši:

— Uzdevums, kas man jāizpilda, grāfienes kundze, ir smags, bet citādi rīkoties es nevaru. Mans amats man pavēl neatstāt jūs nezināšanā par to, ko jūs varat novērst. Tātad — jūsu vīrs ir noziedzīgos sakaros ar de Furvila

kundzi.

Žanna padevīgi un bezspēcīgi nodūra galvu.

Garīdznieks neatlaidās.

— Ko jūs tagad domājat darīt?

— Abata kungs, ko jūs gribat, lai es daru? — viņa murmināja,

— Jums jāliek šķēršļi šai grēcīgajai kaislībai, — viņš strauji atbildēja.

Žanna sāka raudāt; caur asarām viņa izmisīgi skaidroja:

— Viņš mani jau reiz piekrāpa ar kalponi; viņš mani neklausa, viņš mani vairs nemīl; viņš ir rupjš pret mani, kad izsaku kādu vēlēšanos, kura viņam nav pa prātam. Ko es varu darīt?

Kirē, neatbildēdams tieši, sāka kliegt:

— Tātad jūs noliecat galvu! Jūs samierināties! Jūs piekrītat! Laulības pārkāpšana notiek zem jūsu jumta, un jūs to paciešat! Noziegums norisinās jūsu acu priekšā, un jūs novēršat skatienu! Vai jūs esat laulāta draudzene? kristiete? Māte?

Žanna elsoja.

— Ko jūs gribat, lai es daru?

— Dariet drīzāk visu ko, tikai nepieļaujiet šo nekrietnību! — viņš atcirta. — Visu, es jums saku. Pametiet viņu! Aizbēdziet no šā aptraipītā nama!

— Bet man nav naudas, abata kungs, — viņa sacīja. — Un spēka tagad man arī vairs nav. Un kā es varu aiziet bez pierādījumiem? Man pat nav tiesību tā darīt.

Garīdznieks drebēdams piecēlās.

— Kundze, jūs vada gļēvulība, es jūs uzskatīju par citādu. Jūs esat dieva žēlastības necienīga!

Žanna nometās ceļos viņam pie kājām.

— Ak, es jūs lūdzu, nepametiet mani! Vadiet mani!

— Atveriet acis de Furvila kungam, — abats noskaldīja. — Viņam pienākas pārtraukt šo sakaru.

Šāda doma pārbiedēja Žaunu.

— Viņš taču abus nonāvēs! Abata kungs! Un es viņus lai nosūdzu! To gan ne, nekad nē!

Tad abats, aiz dusmām aizelsdamies, pacēla roku, it kā lai nolādētu Žannu.

— Palieciet savā kaunā un grēkā, jo jūs esat vairāk vainīga nekā viņi! Jūs atbalstāt vīru laulības pārkāpšanā! Man šeit nav vairāk ko darīt.

Un viņš devās projām, aiz niknuma viņam raustījās rokas un kājas.

Žanna apjukusi dzinās viņam pakaļ gatava piekāpties, jau murminādama solījumus. Taču viņš, drebēdams aiz sašutuma, strauji soļoja tālāk, neprātīgās dusmās vicinādams savu milzīgo, zilo lietussargu, kas bija gandrīz tikpat liels kā viņš pats.

Ieraudzījis Ziljēnu, kas stāvēja pie žoga un izrīkoja zaru apcirpšanas darbus, abats nogriezās pa kreisi, lai ietu cauri Kuijāru fermai; viņš vairākkārt atkārtoja:

— Atstājiet mani, kundze! Man nav vairāk nekā, ko jums sacīt.

Tieši viņam pa ceļam pagalma vidū bariņš bērnu — gan pašu mājas, gan kaimiņu — bija sapulcējušies ap kuces Mirzas būdu un ziņkārīgi, uzmanīgi un klusēdami kaut ko vēroja. Viņu vidū gluži kā skolotājs stāvēja barons un, rokas saņēmis aiz muguras, arī ieinteresēts skatījās. Pamanījis tuvojamies garīdznieku, barons aizgāja, lai izvairītos no satikšanās, sasveicināšanās un sarunāšanās.

Žanna lūdzoši sacīja:

— Abata kungs, pagaidiet vēl dažas dienas un atnāciet atkal. Izstāstīšu jums, ko būšu varējusi izdarīt un izdomāt, un tad apspriedīsimies.

Viņi sasniedza bērnu pūlīti, un kirē piegāja pavisam klāt, lai paskatītos, kas viņus tā ieinteresējis. Izrādījās, ka tur apbērnojas kuce. Pie suņa būdas pieci kucēni jau ņudzēja ap izvārgušo māti, kas viņus gādīgi aplaizīja. Tanī mirklī, kad garīdznieks noliecās pār dzīvnieku, tas krampjaini izstiepās — un parādījās sestais dzīvais kamoliņš. Bērneļi līksmi plaukšķināja un klaigāja:

— Re, re! Vēl viens! Vēl viens!

Bērniem tā bija rotaļa — dabiska rotaļa, kurā nebija nekā netīra. Viņi vēroja dzīvu radību piedzimšanu tāpat, kā būtu skatījušies uz ābolu krišanu no ābeles.

Abats Tolbiaks sākumā sastinga, tad trakās dusmās pacēla savu lielo lietussargu un sāka ar to no visa spēka sist bērniem pa galvu. Nebēdņi pārbijušies metās bēgt, ko kājas nes, un viņš pēkšņi atradās tieši pie dzemdējošās kuces, kura pūlējās piecelties. Taču abats neļāva viņai pat izslieties kājās un kā prātu zaudējis sāka viņu dauzīt. Saistīta pie ķēdes, kuce nevarēja aizmukt un, šaušalīgi kaukdama, locījās zem sitienu krusas. Abatam salūza lietussargs. Palicis tukšām rokām, viņš kā ārprātīgs mīdīja un spārdīja kājām nabaga dzīvnieku. No viņa spērieniem nāca pasaulē pēdējais kucēntiņš, un tad abats ar negantu papēža belzienu nobeidza asiņojošo ķermeni, kas vēl kustējās aklo, ņaudošo jaundzimušo vidū, kuri jau meklēja zīst mātes krūti.

Žanna bija aizmukusi, bet garīdznieku pēkšņi kāds sagrāba aiz apkakles un ar pļauku notrieca viņam no galvas trejstūreni; uzbudinātais barons aizvilka viņu līdz žogam un izmeta uz ceļa.

Atskatījies Lepertuī kungs ieraudzīja, ka viņa meita raudādama nometusies uz ceļiem kucēnu vidū un vāc tos kopā savu svārku malā. Strauji plātīdams rokas, viņš lieliem soļiem atgriezās pie Žannas un kliedza:

— Tad nu tu redzi, kāds ir tas cilvēks sutanā! Vai tagad tu viņu redzēji?

Bija sapulcējušies fermeri, visi skatījās uz nomocīto dzīvnieku, un Kuijāra māte sacīja:

— Kā gan var rīkoties tik zvēriski!

Žanna bija savākusi visus septiņus kucēnus un gribēja tos izaudzēt.

Mēģināja viņus dzirdīt ar pienu; trīs nobeidzās nākamajā dienā. Tad Simona tēvs devās pa visu apkaimi meklēt kuci, kas patlaban zīdī kucēnus. Viņš nevienu neatrada, bet atnesa kaķeni un apgalvoja, ka tā tikpat labi noderēšot. Vēl trīs kucēnus noslīcināja, bet pēdējo uzticēja citas sugas zīdītājai. Kaķene uzreiz pieņēma kucēnu, nogūlās uz sāniem un sniedza viņam pupiņu.

Pēc pāris nedēļām suņuku kaķenei atņēma, lai viņš pārāk nenovārdzinātu savu audžumāti, un Žanna ar radziņu baroja kucēnu. Viņa bija to iesaukusi par Toto. Barons patvaļīgi mainīja šo vārdu un nokristīja kucēnu par «Slaktiņu».

Garīdznieks vairs neatgriezās, toties nākamajā svētdienā viņš no kanceles apbēra ar lāstiem, nomelno jumiem un draudiem kungu namu, sacīdams, ka vajag ar nokaitētu dzelzi izdedzināt brūces, nolādēdams baronu, kurš par to pasmaidīja, un aplinkus — vēl netieši norādīdams uz Žiljēna jauno mīlas dēku. Vikonts sašuta, taču, baidīdamies no nepatīkama skandāla, apvaldīja dusmas.

Nākamajos sprediķos garīdznieks turpināja vēstīt atriebšanos, pareģodams, ka dieva atmaksas stunda tuvojas un visi ienaidnieki tiks sakauti.

Ziljēns aizrakstīja arhibīskapam cieņas pilnu, tomēr uzstājīgu vēstuli. Abatam Tolbiakam piedraudēja ar krišanu nežēlastībā. Viņš apklusa.

Tagad viņu varēja sastapt garās, vientuļās pastaigās — viņa sejā bija slimīga pacilātība; sperdams platu soli, viņš klīda pa apkaimi. Žilberta un Žiljēns savās izjādēs vienmēr viņu pamanīja — reizēm tālumā kā melnu punktu kāda līdzenuma galā vai uz klints smailes, reizēm viņš lasīja lūgšanu grāmatu kādā šaurā ielejā, kurā abi grasījās iejāt. Tad viņi griezās atpakaļ, lai nebūtu ar abatu jāsatiekas.

Bija pienācis pavasaris, tas uzpūta liesmās viņu mīlestību, mezdams viņus diendienā vienu otra skavās te šeit, te tur — katrā paspārnē, kas tikai gadījās viņiem ceļā.

Kokiem lapas vēl nebija saplaukušas, zāle vēl bija mitra, un viņi nevarēja kā vasaras vidū paslēpties biržu biezoknī, tāpēc visbiežāk savai slepenajai tuvībai viņi izmantoja pārvadājamu gana būdu, kura kopš rudens bija pamesta Vokotas nogāzes virsotnē.

Būda stāvēja uz augstiem riteņiem piecsimt metru attālumā no klinšainā krasta — tuvu tai vietai, kur sākās stāvā nogāze uz ieleju. Viņus tur neviens nevarēja pārsteigt, jo no būdas bija redzama visa apkārtne, un pie ilksīm piesietie zirgi gaidīja, kamēr viņi piesātinājās ar skūpstiem.

Bet kādu dienu, pametot šo patvērumu, viņi ieraudzīja abatu Tolbiaku, kas sēdēja, gandrīz paslēpies piekrastes niedrēs.

— Zirgus vajadzēs atstāt gravā, — Žiljēns sacīja, — viņi var mūs pa gabalu nodot.

Žilbēra un Žiljēns turpmāk piesēja zirgus ar krūmiem aizaugušajā ielejā.

Tad kādu pievakari, atgriezdamies divatā Vrijetā, kur viņus uz pusdienām gaidīja grāfs, viņi sastapās ar Etuvā-nas kirē, kas nāca ārā no pils. Viņš nostājās malā, lai palaistu abus garām; kirē sveicināja, acīs neskatīdamies.

Viņus pārņēma nemiers, bet tas drīz norima.

Kādā pēcpusdienā, kad pūta auksts vējš (bija maija sākums), Žanna, sēdēdama pie kamīna un lasīdama, pēkšņi ieraudzīja pa logu grāfu de Furvilu, kas nāca kājām un tik ātri, ka viņa izbijās — vai nav atgadījusies kāda nelaime?

Viņa žigli nokāpa lejā, lai sagaidītu grāfu, un, nokļuvusi aci pret aci ar viņu, nodomāja, ka viņš ir sajucis prātā. Mugurā viņam bija medību vamzis, galvā kažokādas naģene, ko viņš valkāja tikai savā muižā, un viņš bija tik bāls, ka rūsganās ūsas, kas parasti neatdalījās uz sārtās sejas, tagad izskatījās liesmainas. Acis bija trulas, skatiens bezjēdzīgi klīda apkārt.

— Mana sieva ir šeit, vai ne? — viņš jautāja.

Žauna, pavisam apjukusi, atbildēja:

— Nē, es viņu šodien nemaz neesmu redzējusi.

Viņš atsēdās, it kā viņam būtu aizlauztas kājas, noņēma no galvas naģeni un vairākas reizes noslaucīja ar mutautu pieri, pēc tam piecēlās, rokas izstiepis, piegāja pie jaunās sievietes un atvēra muti, grasīdamies kaut ko sacīt, uzticēt viņai kādas briesmīgas bēdas, bet aprāvās, cieši paskatījās uz Žannu un kā murgā izdvesa:

— Bet viņš taču ir jūsu vīrs ... jūs arī...

Un grāfs skriešus devās projām uz jūras pusi.

Žanna dzinās viņam pakaļ, sauca, lūdzās, un sirds viņai šausmās sažņaudzās, domājot: «Viņš zina visu! Ko viņš darīs? Ak, kaut viņš tos neatrastu!»

Žannai neizdevās grāfu panākt, viņš neklausījās jaunās sievietes vārdos. Viņš nevilcinādamies ātri virzījās uz priekšu — uz noteiktu mērķi. Pārlēcis pāri grāvim, milzīgiem soļiem pārkāpis pāri niedru puduriem, viņš sasniedza stāvo, klinšaino krastu.

Stāvēdama ar kokiem apstādītajā nogāzē, Žanna ilgi ar skatienu sekoja viņam, pēc tam, pazaudējusi no acīm, mokošu baiļu tirdīta, atgriezās mājā.

Grāfs tālāk skrēja uz labo pusi. Viļņojošā jūra vēla bangas, nāca virsū, un aiztrauca garām smagi, melni mākoņi, tiem sekoja citi, un katrs no tiem nobrāza pār piekrasti negantu lietus šalti. Vējš svilpa, gaudoja, lieca pie zemes zāli, jaunos dzinumus un aiznesa kā putu pārslas lielus, baltus putnus tālu projām no jūras.

Gāzmas cita pēc citas pātagoja grāfa seju, ūdens pludoja viņam pār vaigiem un ūsām, piepildīja ausis ar troksni un sirdi ar uzbudinājumu.

Tieši priekšā vērās dziļā, šaurā Vokotas ieleja. Visapkārt nekā cita kā tikai ganu būdiņa un tukšs aitu aploks. Pie ripojošās mājiņas ilksīm piesieti divi zirgi. No kā būtu jābaidās šādā negaisā?

Tiklīdz grāfs ieraudzīja šos zirgus, viņš nolikās garšļaukus zemē un rāpoja tālāk uz rokām un ceļgaliem līdzīgs ērmīgam briesmonim — liels, dubļiem notašķījies, augsto kažokādas cepuri galvā. Viņš aizrāpās līdz vientuļajai būdiņai un paslēpās zem tās, lai netiktu ieraudzīts pa dēļu sienu spraugām.

Zirgi viņu bija redzējuši un kļuva tramīgi. Ar nazi, ko atvāztu turēja rokā, viņš uzmanīgi pārgrieza tiem pavadas; uzbrāzmoja stiprs vējš, un dzīvnieki aizjoņoja, tos aiztrenca krusa, kas rībināja pa koka mājiņas slīpo jumtu, un tā drebēja uz augstajiem riteņiem.

Tad grāfs izslējās uz ceļgaliem, ar aci pieplaka pie spraugas durvju apakšā un ieskatījās būdā.

Viņš vairāk nekustējās, šķita, ka viņš nogaida. Aizritēja diezgan ilgs laiks; pēkšņi viņš piecēlās, no galvas līdz kājām notašķījies ar dubļiem. Ar niknu kustību viņš aizšāva bultu, kas noslēdza nojumi no ārpuses, un, sagrābis ilksis, kratīja visu būdu, it kā gribētu to salauzt gabalos. Piepeši viņš iejūdzās ilksīs un, saliekdams savu garo stāvu, milzīgā piepūlē kā vērsis aizelsdamies sāka vilkt pārvietojamo mājiņu kopā ar tiem, kuri tanī atradās.

Tie iekšā kliedza, dūrēm dauzīja pa sienām, nesaprazdami, kas ar viņiem notiek.

Kad grāfs sasniedza kraujas malu, viņš izlaida no rokām ilksis, un vieglā mājiņa sāka ripot lejā pa slīpo nogāzi.

Tā nesās arvien ātrāk, arvien straujāk, palēkdamās un klupdama kā dzīvnieks un ar ilksīm dauzīdama zemi.

Vecs ubags, kas bija patvēries grāvī, redzēja, kā koka krātiņš aizdrāzās pāri viņa galvai un dzirdēja, ka iekšā skan šausmīgi bļāvieni.

Pēkšņi būdai vienā uzgrūdienā atdalījās ritenis, tā nogāzās uz sāna un laidās zemē kā bumba, kā veltos no kalna virsotnes atdalījusies māja. Sasniegusi pēdējo izcilni, tā palēcās un, apmezdama gaisā kūleni, nokrita gravā un sašķīda kā ola.

Tiklīdz tā bija salūzusi uz akmeņainās zemes, vecais ubags, kas bija redzējis to aiztraucam garām, nokāpa sīkiem solīšiem cauri ērkšķainajiem krūmājiem lejā, taču aiz zemnieka piesardzības neuzdrošinājās pieiet klāt sašķīdušajai būdai, bet devās uz tuvāko fermu paziņot par nelaimes gadījumu.

Saskrēja ļaudis, novāca koka šķembas, un atklājās divi ķermeņi. Viņi bija sakropļoti, salauzīti, asiņojoši. Vīrietim bija sašķaidīts galvaskauss un seja sadragāta. Sievietei kādā triecienā bija atsists žoklis — tas atkarājās; abu salauzītie locekļi bija ļengani, it kā zem ādas nebūtu kaulu.

Viņus tomēr pazina, un ļaudis gari spriedelēja par nelaimes cēloni.

— Ko t' šie tai būdā darīja? — kāda sieviete brīnījās.

Tad vecais ubags paskaidroja, ka viņi tur droši vien patvērušies no lietus gāzmas un spīvs vēja pūtiens apgāzis būdu, un tā noripojusi pa nogāzi. Viņš teica, ka pats gribējis tur paslēpties, bet ieraudzījis pie ilksīm piesietos zirgus un sapratis, ka vieta jau aizņemta.

Viņš ar apmierinātu sejas izteiksmi piebilda:

— Nebijis tur viņu, tad nosities būtu es.

— Vai tā nebūtu bijis labāk? — kāda balss ieteicās.

Vecis traki noskaitās.

— Kāpēc tad tā būtu bijis labāk? Tāpēc, ka es ir nabags un šie bagāti! Paskaties uz viņiem tagadiņ...

Skrandains, caur un cauri izmircis slapjš, netīrs, izspūrušu bārdu un slapjām matu pinkām, kas spraucās ārā no izļumušās cepures, viņš, drebuļos raustīdamies, norādīja ar savu līko nūju uz abiem līķiem un sacīja:

— Te nu mēs visi ir vienādīgi.

Bija pienākuši vēl citi zemnieki, viņi satraukti, aizdomīgi, izbiedēti, savtīgi un bailīgi blenza uz līķiem. Tad ņēmās spriedelēt, ko darīt, un, cerēdami uz atlīdzību, nolēma līķus nogādāt kungu mājās. Aizjūdza divus ratus. Radās jaunas grūtības. Vieni gribēja ratos iekaisīt tikai sienu, citi uzskatīja, ka pieklātos tur ielikt matračus.

Sieviete, kas jau reiz bija pacēlusi balsi, iesaucās:

— Bet tie tak piesūksies ar asinīm, tā ka nevarēs izmazgāt ne ar kādiem sārmiem!

Resns fermeris priecīgi atbildēja:

— Viņi tak samaksās. Jo vairāk iztērēsim, jo vairāk dabūsim atpakaļ.

Šis pamatojums visus pārliecināja.

Un abi bezatsperu rati uz augstiem riteņiem devās ceļā rikšiem, vieni nogriezās pa labi, otri pa kreisi, pie katras grambas kratīdami un šūpodami to divu būtņu atliekas, kuras vēl gluži nesen bija apskāvušās un vairs nekad nesatiksies.

Tiklīdz grāfs ieraudzīja, ka ganu būda ripo lejā pa stāvo krauju, viņš aizbēga, cik ātri kājas nes, cauri lietum un vēja brāzmām. Tā viņš skrēja vairākas stundas, šķērsodams ceļus, lēkdams pāri grāvjiem, lauzdams dzīvžogus; viņš pats nezināja, kā bija atgriezies mājās, kad jau metās krēsla.

Apjukušie kalpotāji gaidīja viņu un paziņoja, ka abi zirgi atskrējuši bez jātniekiem, Žiljēna zirgs bija sekojis Žilbertas zirgam.

,De Furvila kungs sagrīļojās un aizlūstošā balsī sacīja:

— Laiks ir šausmīgs, varbūt viņiem gadījusies kāda nelaime. Lai visi dodas viņus meklēt.

Grāfs pats arī gāja, bet, tiklīdz izzuda no pārējo redzes loka, paslēpās krūmājā un uzglūnēja ceļam, pa kuru atgriezīsies mirusi vai mirstoša, vai varbūt sakropļota, izķēmota uz mūžu tā, kuru viņš vēl arvien mīlēja mežonīgi kaislīgi.

Drīz viņam garām aizbrauca rati, kas veda kaut kādu savādu kravu.

Rati apstājās pie pils vārtiem, pēc tam iebrauca pagalmā. Jā, tā bija viņa, jā, viņa; bet grāfu pienagloja uz vietas drausmīgs nemiers, šaušalīgas bailes uzzināt patiesību; viņš nekustējās, slēpdamies kā zaķis un saraudamies pie mazākā troksnīša.

Viņš nogaidīja stundu, varbūt divas. Rati nebrauca atpakaļ. Viņš nolēma, ka sieva ir uz miršanu, un doma — redzēt Žilbertu, sastapt viņas skatienu — iedvesa grāfam šaušalas, viņš pēkšņi baidījās, ka var tikt atklāts savā slēptuvē un tad būtu spiests ieiet mājā un būt klāt pie viņas agonijas, un viņš aizskrēja vēl tālāk projām — līdz meža vidum. Piepeši viņam iešāvās prātā, ka sievai varbūt ir vajadzīga palīdzība un, bez šaubām, neviens nevar viņu kopt, un grāfs pa galvu pa kaklu metās atpakaļ uz mājām.

Ceļā viņš sastapa savu dārznieku un uzsauca:

— Kā ir?

Tam pietrūka dūšas atbildēt. Tad de Furvila kungs gandrīz ierēcās:

— Viņa mirusi?

Un kalpotājs nomurmināja:

— Jā, grāfa kungs.

Grāfs uzreiz izjuta milzīgu atvieglojumu. Spējš miers iegūla viņa asinīs, viņa drebošajos muskuļos; stingrā gaitā viņš uzkāpa savas mājas augstajā lievenī.

Otri rati pa to laiku bija sasnieguši «Papeles». Žanna jau pa gabalu tos ieraudzīja, saskatīja matraci, uzminēja, ka uz tā guļ kāds ķermenis, un visu saprata. Satricinājums bija tik spēcīgs, ka viņa nesamaņā nokrita.

Kad viņa atguvās, tēvs atbalstīja viņas galvu un mitrināja viņai deniņus ar etiķi. Viņš nedroši jautāja:

— Vai tu zini?

— Jā, tēv, — viņa nočukstēja,

Viņa mēģināja piecelties, bet nespēja, jo juta ārkārtīgas sāpes.

Tanī pašā vakarā viņa dzemdēja mirušu bērnu, meitenīti.

Viņa neredzēja nekā no Žiljēna apbedīšanas, nekā par to nezināja. Tikai pēc vienas vai divām dienām viņa atskārta, ka ir atgriezusies tante Līzīte; drudžainajos murgos, kas Žannu mocīja, viņa neatlaidīgi pūlējās atcerēties, kad vecmeita bija aizbraukusi no «Papelēm», kādā laikā un kādos apstākļos. Viņai neizdevās to atcerēties pat brīžos, kad viņa bija pie pilnas apziņas; tikai to viņa zināja droši, ka bija redzējusi tanti pēc māmulītes nāves.

XI

Trīs mēnešus viņa neizgāja no savas guļamistabas, kļuvusi tik vārga un bāla, ka visi jau zaudēja cerību uz viņas atveseļošanos. Tad pamazām viņa atspirga. Tētis un tante Līzīte viņu vairs neatstāja, abi apmetās uz dzīvi «Papelēs». No dziļā pārdzīvojuma Žannā bija palikusi slimīga nervozitāte; no mazākā trokšņa viņa paģība un nenozīmīgākā iemesla dēļ iekrita ilgā nesamaņā.

Nekad viņa nebija jautājusi, kā Ziljēns miris. Vai tas viņai bija svarīgi? Vai viņa jau nezināja pietiekami daudz? Visi uzskatīja, ka noticis nelaimes gadījums, bet Žanna nojauta patiesību un glabāja sirdī mokošu laulības pārkāpšanas noslēpumu un atceri par grāfa pēkšņo un briesmīgo apmeklējumu negadījuma dienā.

Tagad Žannas dvēsele atvilga maigās un skumjās atmiņās par īsajiem mīlestības priekiem, ko vīrs kādreiz bija dāvājis. Viņa bieži notrīsēja no negaidīti atmodušās atceres, kurā viņa redzēja Ziljēnu tādu, kāds viņš bija saderināšanās laikā, un arī tādu, kādu bija mīlējusi nedaudza-jās stundās, kad zem karstās Korsikas saules viņā bija uzplaukusi kaislība. Visi trūkumi saruka, rupjības izgaisa, pat neuzticība zaudēja asumu, arvien pieaugot laika attālumam no aizbērtā kapa. Un Žannu pārņēma dīvaina pēcnāves pateicība šim vīrietim, kas bija viņu turējis savos apkampienos, viņa piedeva pārdzīvotās ciešanas un domāja tikai par laimes mirkļiem. Dienas ritēja, mēnesis sekoja mēnesim un apbēra ar aizmirstības putekļiem visus sarūgtinājumus un sāpes; viņa pilnīgi ziedojās dēlam.

Puisēns kļuva elks; trīs cilvēki, kas bija sapulcējušies ap viņu, domāja tikai par viņu, un viņš valdīja kā despots. Viņa trīs vergu vidū modās pat it kā greizsirdība; Žanna satraukta vēroja, cik dedzīgi puisēns skūpstīja baronu, kad tas bija viņu ucinājis uz ceļgala. Un pret tanti Līzīti viņš izturējās tikpat nevērīgi, kā vienmēr bija izturējušies visi; šis kundziņš, kas vēl neprata runāt, reizēm apgājās ar biklo vecmeitu kā ar kalponi, un viņa devās uz savu istabu izraudāties aiz sarūgtinājuma, kad salīdzināja no puisēna izubagotos skopos glāstus ar skūpstiem, ar kādiem viņš apveltīja māti un vectēvu.

Divi mierīgi gadi bez jebkādiem notikumiem aizritēja nemitīgās rūpēs par bērnu. Trešās ziemas sākumā ģimene nolēma līdz pavasarim dzīvot Ruānā, un visi devās turp. Taču tūlīt pēc ierašanās vecajā, ilgi neapdzīvotajā un mitrajā mājā Pols saslima ar tik smagu bronhītu, ka radās bažas par iespējamu pleirītu, un visi trīs satrauktie tuvinieki nosprieda, ka puisēns nevar iztikt bez «Papeļu» gaisa. Tiklīdz viņš atlaba, visi atgriezās uz laukiem.

Atkal vilkās vienmuļu, mierīgu gadu virkne.

Vienmēr uzturēdamies kopā ar bērnu gan viņa istabā, gan lielajā salonā, gan dārzā, viņi jūsmoja par puisēna šļupstiem, par viņa jocīgajiem izteicieniem un kustībām.

Māte mīlināmā vārdā sauca viņu par Polē, viņš šo vārdu nevarēja izrunāt un sacīja «Pulē»[3], izraisīdams nebeidzamus smieklus. Iesauka Pulē viņam palika. Citādi viņu vairs nesauca.

Tā kā viņš ātri auga, tad viena no iemīļotākajām nodarbībām trim tuviniekiem, kurus barons sauca par «Pulē trim māmiņām», bija mērīt puisēna augumu.

Uz salona durvju stenderes ar kabatas nazi bija izdarīta vesela rinda sīku iegriezumu, kuri atzīmēja ik pēc mēneša viņa garumu. Šie iegriezumi, nokristīti par «Pulē kāpnēm», ieņēma ievērojamu vietu mājinieku dzīvē.

Pēc kāda laika ģimenē svarīgu lomu sāka spēlēt jauns personāžs — suns Slaktiņš, ko Žanna, aizņemta tikai ar dēlu, bija pametusi novārtā. Lidivīne suni baroja, un viņš dzīvoja vecā mucā pie staļļa vientuļš, vienmēr pie ķēdes.

Kādu rītu Pols viņu pamanīja un par varītēm gribēja paglaudīt. Ar milzīgām bažām puisēnu pieveda pie suņa. Slaktiņš priecīgi luncinājās ap bērnu, kas sāka bļaut, kad viņu gribēja vest projām. Tad Slaktiņu atbrīvoja no ķēdes un ielaida mājā.

Viņš kļuva nešķirams Pola draugs. Kopā viņi draisku-ļoja pa paklāju un aizmiga viens otram blakus. Drīz vien Slaktiņš jau gulēja sava biedra gultā, tāpēc ka puisēns nebija ar mieru šķirties no suņa. Žanna reizēm krita izmisumā blusu dēļ, un tante Līzīte dusmojās uz suni, ka tas atņem tik lielu puisēna mīlestības daļu, kuras viņa ļoti ilgojās un kuru, kā viņai šķita, Slaktiņš nozog.

Retas vizītes tika apmainītas ar Brizviliem, ar Kuteljē. Mērs un ārsts bija vienīgie, kas visai bieži iztraucēja vecā kungu nama vientulību. Kopš Žanna bija redzējusi, kā garīdznieks nogalināja suni, viņai pēc grāfienes un Žil-jēna briesmīgās bojāejas bija modušās noteiktas aizdomas, un viņa vairs nespēja spert kāju baznīcā, dusmodamās uz dievu, ka tas pacieš tādu kalpu.

Abats Tolbiaks laiku pa laikam izteica gluži nepārprotamus lāstus pār kungu namu, kurā mājo ļaunais gars — mūžīgā dumpīguma gars, maldu un melu gars, netaisnī-guma, samaitātības un nešķīstības gars. Tā viņš apzīmēja baronu.

Viņa baznīcu draudze bija gandrīz pametusi, un, kad viņš stai *āja pa laukiem, kur zemnieki ara, neviens neapstājās ar viņu aprunāties, nepagriezās, lai viņu sveicinātu. Turklāt ļaudis viņu uzskatīja par burvi, tāpēc ka viņš bija izdzinis velnu no kādas sievietes, kas sirga ar krītamo kaiti. Klīda arī valodas, ka viņš protot noslēpumainus vārdus pret ļaunu aci, kas, pēc viņa domām, ir viens no sātana stiķiem. Viņš uzlika rokas uz govīm, kas deva liesu pienu vai arī nesa asti gredzenā, un ar kaut kādiem buramvārdiem palīdzēja atrast pazudušus priekšmetus.

Savā fanātiskajā aprobežotībā viņš dedzīgi studēja reliģiskus rakstus, kuros bija runa par velna parādīšanos zemes virsū, par viņa varas dažādajiem izpaudumiem, apslēpto, daudzveidīgo ietekmi, par visām viņa lamatām un parastajiem viltīgajiem gājieniem. Tā kā abats jutās īpaši aicināts šīs noslēpumainās un liktenīgās varas apkarošanai, tad bija iemācījies visas baznīcas rokasgrāmatās norādītās ļaunā gara izdzīšanas formulas.

Viņam šķita, ka tumsā nemitīgi klīst nelabais, un no viņa mutes ik brīdi atskanēja latīņu teiciens: «Sicut leo lugiens Circuit quoerens quem devoret.»[4]

Pamazām izplatījās bailes, pat šaušalas no viņa apslēptā spēka. Arī viņa amata brāļi, aprobežotie lauku garīdznieki, kuriem Belcebuls bija ticības dogmats un kuriem tā sajaukuši prātus vissīkākie rituāla priekšraksti ļaunā gara varenības izpaudumu gadījumā, ka viņi galu galā vairs nespēja atšķirt reliģiju no maģijas, — pat viņi uzskatīja abatu Tolbiaku gandrīz vai par burvi un cienīja viņu gan viņam piedēvētā noslēpumainā spēka, gan nevainojami tikumīgās dzīves dēļ.

Sastopot Žannu, abats viņu nesveicināja.

Šāds stāvoklis uztrauca un sarūgtināja tanti Līzīti, kas ar savu biklo vecmeitas dvēseli nespēja aptvert, kā var neiet baznīcā. Viņa, bez šaubām, bija dievbijīga, bez šaubām, viņa sūdzēja grēkus un gāja pie dievgalda, taču neviens to nezināja un arī negribēja zināt.

Palikdama viena, pavisam viena ar Polu, viņa puisēnam klusā balsī stāstīja par labo dieviņu. Kamēr runa bija par brīnumaino pasaules radīšanu, Pols kaut cik klausījās, bet, kad tante sacīja, ka vajag mīlēt, ļoti mīlēt labo dieviņu, viņš jautāja:

— Kur tad viņš ir, tante?

Tad viņa ar pirkstu parādīja uz debesīm.

— Tur augšā, Pulē, tikai par to nevajag runāt.

Viņa baidījās no barona.

Bet kādu dienu Pulē viņai paziņoja:

— Dieviņš ir visur, tikai baznīcā viņa nav.

Puisēns bija runājis ar vectēvu par tantes reliģiskajiem atklājumiem.

Polam vēl nebija pilni desmit gadi, bet māte izskatījās tuvu četrdesmitiem. Viņš bija spēcīgs, kustīgs, bezbailīgi rāpās kokos, bet neko lielu gan nezināja. Mācības viņu garlaikoja, viņš centās pie katras iespējas tās saīsināt. Ikreiz, kad barons aizturēja viņu mazliet ilgāk pie kādas grāmatas, Žanna iejaucās, sacīdama:

— Ļauj viņam tagad parotaļāties. Nevajag viņu tā nogurdināt, viņš vēl ir mazs.

Mātei zēns vēl arvien likās pusgadu vai gadu vecs. Viņa tikko spēja apzināties, ka viņš staigā, skraida un runā kā mazs vīrietis, un viņa dzīvoja pastāvīgās bailēs, ka tikai viņš nepakrīt, nesasaldējas, nesakārst skrienot, ka tikai viņš neēd pārāk daudz, kas kaitē vēderam, vai pārāk maz, kas kaitē augšanai.

Kad viņš sasniedza divpadsmit gadu vecumu, jaunas grūtības radīja jautājums par pirmo komūniju.

Liza kādu rītu iegāja pie Žannas un ņēmās viņai iestāstīt, ka bērnu nevar ilgāk atstāt bez reliģiskās izglītošanas un pirmo kristīgo pienākumu izpildīšanas. Vecmeita izsacīja daudzus pierādījumus, minēja tūkstoš iemeslu; it īpaši esot jāņem vērā sabiedrības domas. Māte apjuka, it kā svārstījās, apgalvoja, ka vēl varot gaidīt.

Bet pēc kāda mēneša, kad Žanna apmeklēja vikontesi de Brizvilu, šī dāma starp citu viņai iejautājās:

— Bez šaubām, jūsu Pols šogad ies pirmo reizi pie komūnijas?

Negaidīti pārsteigta, Žanna apstiprināja:

— Jā, kundze.

Pēc šiem neviļus izteiktajiem vārdiem Žanna izšķīrās un lūdza Lizu, lai viņa aizved zēnu uz katķisma stundām.

Mēnesi viss norisēja labi; bet kādu vakaru Pulē atgriezās mājās aizsmacis. Izbiedētā māte zēnu izjautāja un uzzināja, ka kirē izsūtījis viņu gaidīt līdz stundas beigām aiz baznīcas durvīm priekštelpā, caurvējā, tāpēc ka viņš bija slikti uzvedies.

Žanna zēnu uz stundām vairs nelaida un ņēmās pati iepazīstināt viņu ar īso ticības mācības izklāstu. Bet abats Tolbiaks, par spīti Līzītes lūgšanām, atteicās Polu uzņemt komūniantu vidū kā nepietiekami sagatavotu.

Tāpat notika nākamajā gadā. Tad barons sašutis apgalvoja, ka zēnam nav jātic šīm blēņām — šim bērnišķīgajam dogmatam par transsubstanciēšanos, lai izaugtu par godīgu cilvēku; tika nolemts, ka Polu audzinās kristīgās ticības garā, bet bez katoļu ceremoniju izpildīšanas — un, kad viņš sasniegs pilngadību, tad varēs brīvi izvēlēties, par ko kļūt.

Pēc kāda laika Žanna bija vizītē pie Brizviliem, bet pretvizīti nesagaidīja. Viņa brīnījās, jo zināja, ka Brizvili sīkumaini ievēro pieklājības normas, bet tad marķīze de Kuteljē augstprātīgi atklāja Žannai kaimiņu atturības cēloni.

Marķīzes vīrs ieņēma augstu stāvokli, viņa pati bija senas, dižciltīgas dzimtas atvase un ievērojamas bagātības īpašniece, tāpēc sevi uzskatīja gandrīz vai par norman-diešu aristokrātu karalieni un arī valdīja kā īsta karaliene, runāja par visu nekautrēdamās, atkarībā no apstākļiem izturējās vēlīgi vai arī skarbi, visur iejaucās, izteica rājienus vai uzslavēja. Kad nu Žanna ieradās pie marķīzes, šī dāma pēc dažiem vēsiem vārdiem sausi noskaldīja:

— Sabiedrība dalās divās kategorijās: cilvēkos, kas tic dievam, un cilvēkos, kuri dievam netic. Pirmie, pat visvienkāršākie ļaudis, ir mūsu draugi un mums vienlīdzīgi; otrie mūsu acīs ir nulles.

Žanna centās uzbrukumu atvairīt:

— Vai tad nevar ticēt dievam, neapmeklējot baznīcu?

Marķīze atcirta:

— Nē, kundze. Ticīgie iet lūgt dievu viņa baznīcā, tāpat kā mēs apmeklējam cilvēkus viņu mājokļos.

Žanna jutās aizvainota.

— Kundze, dievs ir visur. Es no visas sirds ticu viņa labestībai, bet ir sastopami tādi mācītāji, kuri man traucē izjust dieva klātbūtni, nostādamies starp viņu un mani.

Marķīze piecēlās.

— Kundze, garīdznieks ir baznīcas karognesējs; jebkurš, kas neseko šim karogam, ir pret to un pret mums.

Žanna arī bija piecēlusies un trīcēdama sacīja:

— Jūs, kundze, ticat kādas kastas dievam. Es ticu godīgu cilvēku dievam.

Palocījusies viņa aizgāja.

Zemnieki savā starpā arī nosodīja Žannu, ka viņa nav vedusi Pulē pie pirmās komūnijas. Paši viņi gan negāja nedz uz dievkalpojumiem, nedz pie dievgalda, varbūt vienīgi lieldienās viņi pakļāvās stingriem baznīcas priekšrakstiem, bet ar bērniem ir citādi: neviens neuzdrošinātos audzināt bērnu ārpus šā visiem kopīgā likuma, tāpēc ka reliģija tomēr ir reliģija.

Žanna skaidri manīja šo nosodījumu un sašuta par ļaužu divkosību, par viņu kompromisiem ar sirdsapziņu, par vispārējām bailēm no it visa, par gļēvulību, kas ieperinājusies viņu sirdīs, bet uz āru parādās, greznojusies ar godājamām maskām.

Barons uzņēmās vadīt Pola izglītošanu un sāka viņam mācīt latīņu valodu. Māte tik vien zināja kā pastāvīgi aizrādīt: «Lūdzu, nepārpūlē puisēnu!» Viņa nemierīgi ložņāja ap mācību istabu, jo tēvs bija viņai aizliedzis tur ieiet, tāpēc ka viņa nemitīgi pārtrauca stundu, jautādama: «Pulē, vai tev nesalst kājas?» — vai: «Pulē, vai tev nesāp galva?» Vai arī viņa sacīja skolotājam: «Neliec viņam tik daudz runāt, viņš aizsmaks.»

Tiklīdz stundas beidzās, zēns ar māti un tanti nokāpa lejā dārzā. Viņiem tagad bija ļoti iepatikusies zemkopība; visi trīs pavasarī dēstīja jaunus kociņus, sēja sēklas un jūsmoja par to uzdīgšanu un augšanu, apcirpa zarus, grieza puķes buķetēm.

Jauneklis visvairāk raizējās par salātu audzēšanu. Viņš pārzināja sakņu dārzā četras garas dobes, kur ārkārtīgi rūpīgi audzēja visdažādākos salātus — visas ēdamo lapu šķirnes. Viņš raka, laistīja, ravēja un pārstādīja ar abu savu māšu palīdzību, kuras izkalpināja kā algādzes. Abas sievietes stundām ilgi uz ceļgaliem rāpoja starp dobēm, notašķīdamas savas kleitas un rokas, bāzdamas jauno stādu saknes bedrītēs, ko izdoba zemē ar pirkstu.

Pulē pieauga, viņam jau bija piecpadsmit gadu, un salona kāpnītēs iezīmēja metru piecdesmit astoņus centimetrus, bet saprātā viņš bija un palika bērnišķīgs, neizglītots nejēga, ko abas sievietes un labsirdīgais, bet no gadsimta atpalikušais sirmgalvis bija pastāvīgi lutinājuši.

Beidzot kādu vakaru barons ierunājās par koledžu. Zanna uzreiz apraudājās. Tante Līzīte izbailēs iemuka tumšā kaktā.

Māte cēla iebildumus:

— Kādēļ viņam vajag tik daudz zināt? Mēs viņu izveidosim par lauku cilvēku, par muižnieku. Viņš rūpēsies par savu zemi tāpat kā daudzi dižciltīgie. Viņš dzīvos un novecos laimīgs šajā namā, kurā mēs būsim nodzīvojuši nūžu, pirms nomirsim. Ko vairāk var vēlēties?

Taču barons kratīja galvu.

— Ko tu viņam atbildēsi, kad viņš divdesmit piecu gadu vecumā nāks un tev sacīs: «Es nekas neesmu, es nekā neesmu iemācījies tavas vainas dēļ, tava mātes egoisma dēļ. Neesmu spējīgs strādāt un kaut ko sasniegt, kaut gan nebiju radīts vienmuļajai un līdz nāvei skumjajai dzīvei, uz kādu tava aklā mātes mīlestība mani notiesāja.»

Viņa nemitējās raudāt un lūdzoši jautāja dēlam:

— Saki, Pulē, — tu taču nekad nepārmetīsi man, ka esmu tevi par daudz mīlējusi?

Lielais bērns apjucis apsolīja:

— Nē, māmiņ.

•— Goda vārds?

•— Jā, māmiņ.

— Tu gribi palikt šeit, vai ne?

— Jā, māmiņ.

Tad barons pacēla balsi un sacīja stingri:

— Žanna, tev nav tiesību lemt par cilvēka dzīvi. Tu rīkojies gļēvi un gandrīz noziedzīgi; tu upurē savu bērnu savas personiskās laimes labā.

Viņa ar plaukstām aizsedza seju un, krampjaini elsodama, izdvesa:

— Es esmu bijusi tik nelaimīga... tik nelaimīga! Tagad viņā esmu atradusi mierinājumu, un nu man viņu atņem... Kas ar mani notiks ... tagad ... esmu tik vientuļa ...

Tēvs piecēlās, atsēdās viņai blakus un apskāva viņu.

— Un es, Žanna?

Viņa apķērās tēvam ap kaklu, dedzīgi noskūpstīja viņu un, vēl arvien šņukstēdama, starp elsām izdvesa:

— Jā. Tev taisnība ... varbūt.., tēt. Izturējos aplam, bet esmu tik daudz cietusi. Esmu ar mieru, ka viņš brauc uz koledžu.

Un Pulē, īsti nesaprazdams, ko ar viņu darīs, arī sāka pinkšķēt.

Visas trīs «mātes» viņu skūpstīja, glāstīja un iedrošināja. Kad viņi devās gulēt, visiem sirds bija smaga, un katrs savā gultā raudāja, pat barons, kas līdz šim bija savaldījies.

Ģimenes locekļi nolēma, ka pēc brīvdienām zēnu sūtīs uz Havras koledžu; un visu vasaru viņš tika lutināts vairāk nekā jebkad.

Māte bieži nopūtās, iedomādamās par šķiršanos. Viņa sagatavoja dēlam tādu pūru, it kā viņš dotos ceļojumā uz desmit gadiem. Tad kādā oktobra rītā pēc bezmiega nakts abas sievietes un barons kopā ar zēnu iekāpa karietē — un divi aizjūgtie zirgi uzreiz aizrikšoja.

Kādā iepriekšējā braucienā Polam jau bija aizņemta vieta guļamtelpā un klasē. Tagad Žanna ar tantes Līzītes palīdzību pūlējās salikt viņa daudzās mantas nelielajā kumodē. Tur sagāja iekšā tikai kāda ceturtdaļa no līdzi atvestā, un Žanna aizgāja pie direktora lūgt, lai istabā ievieto vēl vienu kumodi. Tika atsaukts saimniecības pārzinis; viņš apgalvoja, ka tik daudz veļas un mantu būšot tikai par apgrūtinājumu un nekad nebūšot vajadzīgs; saskaņā ar priekšrakstiem viņš kategoriski atteicās izsniegt otru kumodi. Izmisusi māte nolēma noīrēt istabu viesnīcā turpat kaimiņos un uzdeva viesnīcniekam pašam aiznest Pulē pēc pirmā pieprasījuma visu, ko zēnam vajadzēs.

Pēc tam viņi devās pastaigā pa dambi un noskatījās, kā aizpeld un ierodas kuģi.

Pār pilsētu nolaidās skumjš mijkrēslis, šur tur jau iedegās ugunis. Viņi iegāja restorānā paēst pusdienas. Est nevienam negribējās; viņi skatījās cits uz citu ar valgām acīm, un ēdienus, kurus pasniedza citu pēc cita, gandrīz neskartus aiznesa atpakaļ.

Pēc tam viņi lēni soļoja uz koledžu. No visām pusēm plūda dažāda vecuma bērni, tuvinieku vai kalpotāju pavadīti. Daudzi raudāja. Vāji apgaismotajā, lielajā pagalmā skanēja šņuksti.

Žanna un Pulē ilgi apkampās. Tante Līzīte, pilnīgi aizmirsta, palika aizmugurē, seju ieslēpusi mutautiņā. Taču barons, arī saviļņots, saīsināja atvadas un veda meitu projām. Kariete gaidīja pie durvīm; visi trīs iekāpa iekšā un jau tumsā devās atpakaļ uz «Papelēm».

Reizēm karietē atskanēja elsas.

Nākamajā dienā Žanna raudāja līdz vakaram. Otrā rītā viņa lika aizjūgt faetonu un aizbrauca uz Havru. Pulē jau šķita samierinājies ar šķiršanos. Pirmo reizi mūžā viņam bija biedri; viņš gribēja rotaļāties un nepacietīgi dīdījās, sēdēdams pieņemamā istabā uz krēsla.

Žanna tā brauca ik pa pāris dienām un svētdienās veda viņu projām no koledžas. Nezinādama, ko darīt mācību stundu laikā, gaidīdama starpbrīžus, viņa sēdēja pieņemamā istabā, jo viņai nebija ne spēka, ne drosmes attālināties no koledžas. Direktors uzaicināja Žannu pie sevis un lūdza, lai viņa brauc šurp retāk. Viņa neņēma vērā direktora aizrādījumu.

Tad viņš brīdināja Žannu, ka būs spiests atdot dēlu viņai atpakaļ, ja viņa joprojām kavēs zēnu nodoties brīvajās stundās rotaļām un traucēs viņam mācīties; barons arī tika brīdināts ar vēstuli. Pēc tam Žannu sāka uzraudzīt «Papelēs» kā gūstekni.

Brīvdienas viņa gaidīja daudz nepacietīgāk nekā dēls. Nerimstošs nemiers krimta viņas dvēseli. Viņa bija pasākusi klaiņot pa apkaimi, augām dienām viņa viena pati ar suni Slaktiņu staigāja un gremdējās sapņainībā. Rei-

zēm viņa nosēdēja visu pēcpusdienu uz klinšainās kraujas un no augšas raudzījās uz jūru, reizēm nogāja cauri mežam uz Iporu un, atmiņu vajāta, atkārtoja senās pa* staigas. Cik tālu tas bija, cik tālu tas laiks, kad viņa bija klīdusi pa šo apkaimi — sapņu apskurbināta meitene.

Katru reizi, kad Žanna atkal tikās ar dēlu, viņai šķita, ka viņi ir bijuši šķirti desmit gadu. Viņš ar katru mēnesi kļuva vīrišķīgāks, viņa ar katru mēnesi stipri novecoja. Viņas tēvs izskatījās kā viņas brālis, un tante Līzīte, novītusi divdesmit piecu gadu vecumā, nemaz nekļuva vecāka un izskatījās kā Žannas vecākā māsa.

Pulē nemaz nemācījās; ceturtajā klasē viņš palika uz otru gadu, trešajā šā tā izkūlās, bet otrajā atkal sēdēja divus gadus un retorikas klasē nonāca, kad sasniedza divdesmit gadu vecumu.

Viņš bija izvērties par staltu gaišmati ar jau kuplu vaigubārdu un ūsu pūkām. Tagad viņš pats katru svētdienu ieradās «Papelēs». Tā kā viņš jau sen bija iemācījies jāt, tad tagad vienkārši noīrēja zirgu un pāris stundās atjāja mājās.

Jau no paša rīta Žanna devās viņam pretī kopā ar tanti un baronu, kas pamazām saguma un soļoja kā večuks, rokas aiz muguras kopā saņēmis, it kā lai nepakristu uz deguna.

Viņi lēnām gāja pa ceļu, reizēm atsēzdamies grāvmalā un ielūkodamies tālumā, vai jau neieraudzīs jātnieku. Tiklīdz tas parādījās kā melns punkts uz baltā lielceļa, visi trīs tuvinieki vēcināja mutautiņus, un Pulē palaida zirgu auļos, lai ierastos kā viesulis; Žanna un Līzīte par to šausminājās, bet vectēvs nevarīgā sajūsmā kliedza «bravo».

Kaut gan Pols jau bija galvas tiesu garāks par māti, viņa vēl arvien izturējās pret dēlu kā pret mazu bērnu un nereti jautāja: «Pulē, vai tev nesalst kājas?» Un, kad viņš pēc brokastīm pastaigājās gar lievenēm, kūpinādams cigareti, viņa atvēra logu un uzsauca: «Lūdzu, nestaigā kailu galvu, tu vēl dabūsi iesnas.»

Kad Pols vakarā jāšus devās atpakaļ, viņa drebēja aiz bažām un lūdzās:

— Pulē, galvenais, nejāj pārāk ātri, esi uzmanīgs, padomā par savu nabaga māti! Es to nepārdzīvošu, ja ar tevi kas notiks.

Bet tad kādā sestdienas rītā viņa saņēma no Pola vēstuli ar ziņu, ka viņš rīt neieradīsies «Papelēs», tāpēc ka draugi rīko izbraukumu zaļumos un viņš ir ielūgts.

Visu svētdienu Žanna mocījās nemierā, it kā draudētu kāda nelaime, un ceturtdien, vairs nespēdama izturēt, viņa aizbrauca uz Havru.

Viņš likās pārvērties, bet Žanna īsti nesaprata, kā. Viņš bija mundrs, runāja vīrišķīgākā balsī. Pēkšņi viņš pateica kā kaut ko gluži parastu:

— Māmiņ, tā kā tu šodien esi ieradusies pie manis, tad es nākamajā svētdienā arī nejāšu uz «Papelēm», tāpēc ka mēs gribam atkal izbraukt zaļumos.

Žanna gluži apstulba, viņa jutās satriekta, it kā Pols būtu paziņojis, ka dodas uz Ameriku.

— Pulē, kas ar tevi notiek? — viņa beidzot, kad spēja parunāt, jautāja.

Viņš iesmējās un noskūpstīja Žannu.

— Māmiņ, it nekas. Es gribu izklaidēties ar draugiem, manos gados tas ir dabiski.

Viņa neatrada ne vārda, ko iebilst, un, kad bija palikusi viena karietē, iegrima savādās pārdomās. Viņa vairs nepazina savu Pulē — agrāko mazo Pulē. Pirmo reizi viņa aptvēra, ka dēls ir pieaudzis, vairs nepieder viņai un dzīvos savu dzīvi, nedomājot par vecākiem. Žannai šķita, ka viņš ir pārvērties vienā dienā. Un šis spēcīgais, bārdainais vīrietis, kas pierāda savu gribu, ir viņas dēls, mazais mīlulis, kurš kādreiz lika viņai pārstādīt salātus!

Trīs mēnešus Pols ieradās apciemot tuviniekus tikai laiku pa laikam un vienmēr acīm redzami centās jo ātrāk aizbraukt, lai katru vakaru iegūtu kaut stundu. Žanna uztraucās, taču barons viņu nemitīgi mierināja:

— Liec viņu mierā, puisim taču jau ir divdesmit gadu!

Bet kādu rītu visai nabadzīgi ģērbies vecs vīrs, runādams ar vācu akcentu, pieteicās pie «vikontes kundz». Pēc daudzkārtējas ceremoniālas klanīšanās viņš izņēma uo kabatas apdilušu maku un paziņoja:

— Man ir vēn maziņ papīrīt prēkš jums.

Atlocījis apsmulētu papīra lapiņu, viņš to pasniedza Žannai. Viņa to izlasīja, pārlasīja, paskatījās uz ebreju, pārlasīja vēlreiz un jautāja:

— Ko tas nozīmē?

Vecis pakalpīgi paskaidroja:

— Tūliņ jums pasacīs. Jūs dēlam bij notīg vajadzīg bišķiņ ņaud, un es zināj, ka jūs ir vēn lab māt, es viņam ir aizdevuš, cik viņam vajadzējuš.

Žanna drebēja.

— Kāpēc viņš man neprasīja?

Ebrejs plaši un gari klāstīja, ka runa bijusi par kāršu parādu, kas jānomaksā nākamajā dienā, ka Pols vēl neesot pilngadīgs un neviens viņam nebūtu nekā aizdevis, jaunekļa «gods būtu aptraipīts» bez šī mazā aizdevuma.

Žanna gribēja pasaukt baronu, bet aiz uzbudinājuma nespēja piecelties. Beidzot viņa teica augļotājam:

— Lūdzu, pašķindiniet zvaniņu.

Vecais vilcinājās, baidīdamies no kādām lamatām. Viņš nomurmulēja:

— Ja es jūs traucē, atnākš citrēz.

Žanna noliedzoši pakratīja galvu, un viņš pašķindināja. Abi viens otram pretī mēmi klusēja un gaidīja.

Kad ienāca barons, viņš uzreiz saprata stāvokli. Parādzīme bija par pusotra tūkstoša frankiem. Barons samaksāja tūkstoti un, stingri paskatīdamies uz augļotāju, sacīja:

— Vairāk te nerādieties!

Vecais ebrejs pateicās, atsveicinājās un nozuda.

Vectēvs un māte tūlīt aizbrauca uz Havru, bet, ieradušies koledžā, uzzināja, ka Pols jau veselu mēnesi tur nav rādījies. Direktors bija saņēmis četras vēstules ar Žannas parakstu, kurās paziņots, ka audzēknis saslimis, un pēc tam sniegtas ziņas par viņa veselības stāvokli. Katrai vēstulei bijusi pievienota ārsta izziņa; protams, viss bija viltojums. Žanna ar tēvu izbailēs skatījās viens uz otru.

Sarūgtinātais direktors pavadīja abus līdz policijas komisāram. Viņi pārnakšņoja viesnīcā.

Nākamajā dienā jaunekli atrada pie vietējās prostitūtas. Vectēvs un māte aizveda Polu uz «Papelēm», pa ceļam netika pārmīts neviens vārds. Žanna raudāja, seju aizsegusi ar mutautiņu. Pols vienaldzīgi vēroja garāmslī-došās lauku ainavas.

Nedēļas laikā tika atklāts, ka trīs pēdējos mēnešos viņš sataisījis parādus par piecpadsmit tūkstošiem franku. Kreditori nesteidzās ierasties, zinādami, ka viņš drīz kļūs pilngadīgs.

Nekāda izskaidrošanās nenotika. Tuvinieki gribēja ar maigumu atgūt jaunekli. Viņam pasniedza visgardākos ēdienus, viņu lutināja un loloja. Bija pavasaris, un, par spīti Žannas bailēm, viņam noīrēja laivu Iporā, lai viņš varētu, kad iepatīkas, vizināties jūrā.

Zirgu viņam nedeva, jo baidījās, ka viņš neaizjāj uz Havru.

Viņš dīki slaistījās apkārt, bija ērcīgs, reizēm rupjš. Barons bija nobažījies, ka mazdēls nav nobeidzis koledžu. Žannu dzina izmisumā doma, ka atkal vajadzētu šķirties, tomēr arī viņa nereti apsvēra, kā rīkoties ar dēlu.

Kādu vakaru viņš neatgriezās mājās. Noskaidrojās, ka viņš zvejas laivā kopā ar diviem matrožiem izbraucis jūrā. Māte, kā prātu zaudējusi, nakts laikā ar kailu galvu aizskrēja uz Iporu.

Krastā vairāki cilvēki gaidīja laivas atgriešanos.

Tālumā parādījās uguntiņa — tā līgodamās tuvojās. Pola nebija laivā. Viņš bija licis sevi aizvest uz Havru.

Policija veltīgi izmeklējās Polu, viņu neizdevās atrast. Padauza, kura bija viņu slēpusi jau pirmo reizi, arī bija pazudusi, neatstādama nekādas pēdas, — dzīvokļa iekārtu viņa bija pārdevusi un īres maksu nokārtojusi. Pola istabā «Papelēs» atrada divas vēstules, kuras bija rakstījusi šī meiča, kas likās neprātīgi iemīlējusies jauneklī. Viņa aicināja Polu braukt uz Angliju, jo, pēc viņas vārdiem, vajadzīgos līdzekļus esot sadabūjusi.

Visi trīs vecās kungu mājas iedzīvotāji staigāja apkārt klusi un drūmi, ciezdami elles mocības. Jau sirmojošie Žannas mati kļuva pilnīgi balti. Viņa vientiesīgi sev jautāja, kāpēc gan liktenis viņu tā piemeklē.

Viņa saņēma vēstuli no abata Tolbiaka.

«Kundze, dievs tas kungs Jūs soda. Jūs liedzāt Viņam savu bērnu; Viņš to savukārt ir Jums atņēmis, lai atdotu prostitūtai. Vai šī debesu mācība neatvērs Jums acis? Tā kunga žēlsirdība ir bezgalīga. Varbūt Viņš Jums piedos, ja Jūs atgriezīsieties pie Viņa un kritīsiet ceļos Viņa priekšā. Esmu Viņa pazemīgs kalps, es Jums atvēršu Viņa mājokļa durvis, ja Jūs pie tām klaudzināsiet.»

Žanna ilgi sēdēja ar vēstuli klēpī. Varbūt garīdzniekam bija taisnība. Viņas sirdsapziņu sāka tirdīt visas reliģiskās neskaidrības. Vai dievs varēja būt tikpat atriebīgs un nenovīdīgs kā cilvēki? Bet, ja viņš neparādīsies nenovīdīgs, tad neviens no viņa nebaidīsies un viņu nepielūgs. Droši vien dievs parādās mirstīgajiem ar viņiem raksturīgajām īpašībām, lai mēs labāk viņu iepazītu. Gļēvās šaubas, kas svārstīgos un apmulsušos dzen uz baznīcu, pārņēma arī Žannu, un kādu vakaru, kad jau satumsa, viņa slepus aizsteidzās uz mācītāja māju un, mezdamās ceļos kārnā abata priekšā, lūdzās grēku piedošanu.

Viņš apsolīja puspiedošanu, jo dievs nevarot pilnīgi apžēlot namu, zem kura jumta mājojot tāds cilvēks kā barons.

— Jūs drīz manīsiet dieva žēlsirdības augļus, — abats apgalvoja.

Viņa tiešām pēc pāris dienām saņēma vēstuli no dēla un savā dziļajā izmisumā uzskatīja to par abata apsolītās dieva žēlastības izpaušanās sākumu.

«Dārgā māt, neuztraucies par mani. Esmu Londonā, pie labas veselības, tikai man ļoti vajadzīga nauda. Mums vairs nav neviena sū un nav arī ko ēst katru dienu. Sieviete, kura ir kopā ar mani un kuru mīlu no visas sirds, ir izdevusi visu, kas viņai bija, — piecus tūkstošus franku, iai tikai nevajadzētu šķirties no manis, un Tu sapratīsi, ka man vispirms pienākas atdot viņai šo summu. Tāpēc, lūdzu, esi tik laba un izliec man piecpadsmit tūkstošus franku no tēva atstātā mantojuma, tāpēc ka es tik un tā drīz kļūšu pilngadīgs. Tu mani izglābsi no lielām grūtībām.

Ardievu, dārgā māt, skūpstu Tevi no visas sirds un arī vectēvu un tanti Līzīti. Ceru drīz Tevi atkal redzēt.

Tavs dēls

vikonts Pols de Lamārs.»

Viņš bija atrakstījis! Tātad dēls nav aizmirsis māti. Viņa nemaz nepadomāja, ka viņš prasīja naudu. Tā ir jāaizsūta, ja viņam nav. Kāda nozīme gan ir naudai! Viņš bija atrakstījis mātei!

Žanna raudādama aizsteidzās ar šo vēstuli pie barona. Tika pieaicināta tante Līzīte, un vārdu pa vārdam visi kopā pārlasīja papīra lapu, kura vēstīja par Polu, kopīgi apsprieda katru izteicienu.

Žanna vienā mirklī no pilnīga izmisuma bija iekritusi cerību skurbumā un aizstāvēja Polu:

— Viņš atgriezīsies, viņš drīz būs klāt, tāpēc ka atrakstīja.

Barons to uzņēma rāmāk un iebilda:

— Vienalga, viņš mūs pameta šīs padauzas dēj. Acīmredzot viņš to sievišķi mīl vairāk nekā mūs, jo viņš nevilcinājās aizbraukt.

Žannai sirdī iedūra spēja, asa sāpe; uzreiz viņā iedegās naids pret šo mīļāko, kura bija viņai nozagusi dēlu, — tas bija neremdināms, mežonīgs greizsirdīgas mātes naids. Līdz šim visas Žannas domas bija saistījušās tikai pie Pola. Viņai nebija ienācis prātā, ka šī nekrietnele ir dēla maldu cēlonis. Bet barona iebildums uzreiz bija atgādinājis mātei, ka viņai ir šī sāncense, kurai piemīt liktenīga vara. Žanna juta, ka starp viņu un šo sievieti iedegas nikna cīņa un ka viņa labāk būs ar mieru zaudēt dēlu nekā dalīt viņu ar citu.

Viss Žannas prieks sadrupa.

Viņi aizsūtīja pieprasītos piecpadsmit tūkstošus franku un piecus mēnešus nesaņēma vairs nekādas ziņas.

Tad ieradās kāds pilnvarotais kārtot jautājumu par Žiljēna atstāto mantojumu. Žanna un barons bez iebildumiem nodeva viņam visus rēķinus un pat atteicās no mātei pienākošajām īpašuma lietošanas tiesībām. Atgriezies Parīzē, Pols saņēma simt divdesmit tūkstošus franku. Pusgada laikā viņš atrakstīja četras vēstules, īsi ziņojot par savu dzīvi un nobeidzot ar aukstiem dēla jūtu apliecinājumiem. «Es strādāju,» viņš apgalvoja, «esmu atradis vietu biržā. Ceru kādreiz aizbraukt uz «Papelēm» un jūs noskūpstīt, dārgie tuvinieki.»

Viņš ne ar vārdu nepieminēja savu mīļāko, bet klusēšana runāja par šo sievieti vairāk, nekā varētu izpaust, veselās lappusēs rakstot par viņu. No dēla saņemtajās ledainajās vēstulēs Žanna sajuta paslēptu šo sievieti, mātes nesamierināmo un mūžīgo ienaidnieci — prieka-meitu.

Trīs vientuļnieki lauzīja galvu, ko varētu darīt, lai glābtu Polu, un nekā nevarēja sagudrot. Vai aizbraukt uz Parīzi? Ko ar to var panākt?

Barons sacīja:

— Vajag ļaut viņa kaislībai izdegt. Gan tad viņš pats atgriezīsies mājās.

Viņu dienas ritēja drūmi.

Žanna un Līzīte kopā gāja uz baznīcu, slēpdamās no barona.

Aizplūda diezgan ilgs laiks bez jebkādām ziņām, un tad kādu rītu viņus pārbiedēja izmisīga vēstule:

«Dārgā māmiņ, esmu pazudis, man atliek tikai iešaut sev lodi pierē, ja Tu man nepalīdzēsi. Kāds pasākums, kas man solīja lielu peļņu, bankrotēja; esmu parādā astoņdesmit piecus tūkstošus franku. Es kritīšu kaunā un negodā, ja nesamaksāšu, tā man būs katastrofa, es turpmāk vairs nekā nedrīkstēšu uzsākt. Esmu pagalam. Atkārtoju Tev, es drīzāk iešaušu lodi sev pierē nekā pārdzīvošu šo kaunu. Varbūt es to jau būtu izdarījis, ja mani neatbalstītu sieviete, par kuru es Tev nekad nerakstu, bet viņa ir mans sargeņģelis.

Dārgā māt, skūpstu Tevi no visas sirds un varbūt pēdējo reizi. Ardievu.

Pols.»

Vēstulei bija pievienoti dokumenti, kas sniedza izsmeļošus paskaidrojumus par katastrofu.

Barons nekavējoties atbildēja, ka centīsies palīdzēt. Viņš aizbrauca uz Havru noskaidrot stāvokli un tad ieķīlāja zemes īpašumus, lai sagādātu naudu, kas Polam tika aizsūtīta.

Jauneklis atbildēja ar trim vēstulēm, kurās jūsmīgi pateicās, apliecināja visdedzīgākās jūtas pret dārgajiem tuviniekiem un solīja drīz atbraukt un viņus apskaut.

Viņš neatbrauca.

Aizritēja vesels gads.

Žanna un barons jau grasījās doties uz Parīzi, lai uzmeklētu Polu un pēdējo reizi mēģinātu viņu vest pie prāta, bet te no īsas zīmītes uzzināja, ka viņš atkal ir Londonā un organizē kuģniecības firmu «Pols Delamārs un Ko». Viņš rakstīja:

«Te man būs nodrošināta iztikšana, varbūt pat bagātība. Es itin nemaz neriskēju. Jūs redzat, cik tas ir izdevīgi. Kad atkal tikšos ar jums, man būs spožs stāvoklis sabiedrībā. Mūsu laikos uz kājām var tikt vienīgi ar darījumiem.»

Pēc trim mēnešiem tvaikoņu sabiedrība bankrotēja un direktoru sauca pie atbildības par pārkāpumiem grāmatvedībā. Žannai uznāca nervu lēkme, kas ilga vairākas stundas; pēc tam viņa palika gultā.

Barons atkal devās uz Havru, ievāca izziņas, satikās ar advokātiem, pilnvarniekiem, tiesu izpildītājiem, konstatēja, ka Delamāra firmas deficīts ir divsimt trīsdesmit pieci tūkstoši franku, un pārķīlāja savus nekustamos īpašumus. Par ievērojamu summu tika ieķīlātas arī «Papeles» un abas tuvējās fermas.

Kādu vakaru, kārtojot pēdējās formalitātes pilnvarnieka kabinetā, barons nogāzās un grīdas —* viņu bija ķērusi trieka.

Žannai par to paziņoja vēstnesis. Kad viņa ieradās, tēvs jau bija miris.

Viņa aizveda baronu uz «Papelēm»; aiz sāpēm viņa drīzāk bija notrulusi nekā izmisusi.

Abats Tolbiaks neatļāva barona mirstīgās atliekas ienest baznīcā, kaut gan abas sievietes izmisīgi lūdzās. Baronu apbedīja krēslas stundā bez reliģiskām ceremonijām.

Pols par notikušo uzzināja no sava bankrotējušā uzņēmuma likvidētājiem. Viņš vēl slēpās Anglijā. Viņš rakstiski atvainojās, ka nebija ieradies, jo pārāk vēlu dabūjis zināt par šo nelaimi. «Turklāt tagad, dārgā mā-miņ, kad esi mani izglābusi, es atgriezīšos Francijā un drīz Tevi apskaušu.»

Žanna dzīvoja tik nomāktā garastāvoklī, ka jau it kā nekā vairs nesaprata.

Ziemas beigās, kad tantei Līzītei bija sešdesmit astoņi gadi, viņa saslima ar bronhītu, kas drīz izvērtās plaušu karsonī, un viņa klusi aizmiga uz mūžu, čukstēdama:

— Nabaga Žanna, mīļais bērns, es lūgšu dievu, lai viņš apžēlojas par tevi.

Žanna pavadīja viņu uz kapsētu, dzirdēja krītam smiltis uz zārka, un, kad saļima, pati gribēdama arī mirt, vairs neciest, vairs nedomāt, kāda spēcīga zemniece satvēra viņu savās rokās un aiznesa kā mazu bērnu.

Atgriezusies mājās, Žanna, kas piecas naktis bija pavadījusi nomodā pie vecmeitas gultas, nepretodamās ļāvās nepazīstamās zemnieces maigajām un valdonīgajām rokām, kuras viņu noguldīja, un viņa, noguruma un sirdssāpju pārmocīta, aizmiga dziļā miegā.

Viņa atmodās nakts vidū. Uz kamīna dzegas dega maza lampiņa. Atzveltnes krēslā gulēja kāda sieviete. Kas bija šī sieviete? Žanna viņu nepazina un, pārliekusies pār gultas malu, pūlējās saskatīt viņas vaibstus šaudīgajā lampiņas gaismā.

Zannai tomēr likās, ka viņa ir redzējusi šo seju. Bet kad? Un kur? Sieviete gulēja mierīgi, galvu noliekusi uz pleca, micīte bija nokritusi uz grīdas. Viņai varēja būt gadu četrdesmit vai četrdesmit pieci. Viņa bija spēcīga, sārta, drukna. Platās plaukstas nokarājās gar sēdekļa malām, Mati bija nosirmojuši. Žanna neatlaidīgi skatījās uz viņu, vēl pilnīgi neattapusies, kā mēdz būt, atmostoties pēc drudžaina miega, kāds iestājas pēc smagiem dvēseles satricinājumiem.

Protams, šo seju viņa bija redzējusi. Varbūt agrāk? Vai nesen? Viņa droši neatcerējās, un šī neskaidrība satrauca un kaitināja. Viņa klusu piecēlās, lai tuvumā paskatītos uz gulētāju, un uz pirkstgaliem piegāja pie tās. Tā bija tā pati sieviete, kura kapsētā bija viņu pacēlusi un pēc tam noguldījusi gultā. To Žanna juceklīgi atcerējās.

Bet vai Žanna bija viņu sastapusi arī kaut kur citur, citā dzīves posmā? Vai arī šīs sievietes seja bija neskaidri iespiedusies atmiņā no vakarējās dienas? Un kā viņa atradās šeit, Žannas guļamistabā? Kādēļ?

Sieviete atvēra acis, ieraudzīja Žannu un uzlēca kājās. Viņas atradās viena otrai pretī tik tuvu, ka abu krūtis gandrīz saskārās. Nepazīstamā rājās:

— Kas tad tas? Jūs esat piecēlusies! Saaukstēsieties vēl! Tūlīt atpakaļ gultā!

Žanna jautāja:

— Kas jūs esat?

Bet sieviete satvēra viņu, atkal pacēla rokās un — spēcīga kā vīrietis — aiznesa atpakaļ gultā. Saudzīgi noguldīdama Žannu, dziļi pārliekusies pār viņu, nepazīstamā apraudājās, drudžaini skūpstīja viņas vaigus, matus, acis un, ar savām asarām samitrinādama viņai seju, murmināja:

— Mana nabaga kundzenīt, Žannas jaunkundz, mana mīļā kundze, vai tiešām nepazīstat mani?

Un Žanna iesaucās:

— Rozalī, mīlulīt!

Ar abām rokām apķērusies Rozalī ap kaklu, Žanna karsti skūpstīja viņu, abas elsoja, cieši apkampušās, nespēdamas atrauties viena no otras.

Rozalī nomierinājās pirmā.

— Nu, nu, esiet nu prātīga, — viņa sacīja, — nesasaldējieties!

Viņa sakārtoja segu, uzbužināja spilvenu savai bijušajai kundzei zem galvas, bet Žanna vēl arvien šņukstēja, trīsēdama no senajām dvēselē uzpeldējušām atmiņām.

— Mīļā, kā tad tu atgriezies? — viņa beidzot jautāja.

— Ak dievs, vai tad es varēju tā jūs atstāt, kad nu esat palikusi pavisam viena! — Rozalī atbildēja.

— Aizdedzini sveci, — Žanna turpināja, — es gribu tevi redzēt.

Kad degošā svece bija uzlikta uz naktsgaldiņa, viņas ilgi viena otru aplūkoja, ne vārda nerunādamas. Beidzot Žanna paspieda roku savai agrākajai kalponei un nočukstēja:

— Es nekad nebūtu tevi pazinusi, mīļā, tu esi ļoti pārvērtusies, bet es noteikti vēl vairāk.

Un Rozalī, vērodama šo nosirmojušo, izdēdējušo un novītušo sievieti, kuru kādreiz bija atstājusi jaunu, daiļu un svaigu, atbildēja:

— Patiesi, Žannas kundze, jūs esat pārvērtusies — pat vairāk, nekā pienāktos. Bet padomājiet arī, ka jau divdesmit četrus gadus mēs neesam redzējušās.

Viņas apklusa, atkal iegrima pārdomās. Žanna beidzot klusi jautāja:

— Vai vismaz tu esi bijusi laimīga?

Rozalī mirkli vilcinājās, baidīdamās modināt kādas pārāk sāpīgas atmiņas, un tad stostīdamās atbildēja:

— Nu ... jā . . . jā ... Es nevaru sūdzēties, kundze, esmu bijusi... droši vien... laimīgāka nekā jūs. Tikai viena lieta man pastāvīgi krimta sirdi — ka es nepaliku šeit...

Viņa pēkšņi apklusa, aptvērusi, ka neviļus ir pieskārusies tam, par ko jāklusē. Taču Žanna lēnīgi sacīja:

— Mīļā, ne vienmēr var darīt tā, kā gribētu. Arī tu esi kļuvusi atraitne, vai ne?

Viņas balss satraukumā ietrīsējās, kad viņa turpināja:

— Vai tev ir vēl citi... citi bērni?

— Nē, kundze.

— Un viņš, tavs .. . tavs dēls ... par ko viņš ir kļuvis? Vai esi ar viņu apmierināta?

— Jā, kundze, viņš ir labs puisis, uz darbu nadzīgs. Pirms pusgada viņš apprecējās un pārņems fermas apsaimniekošanu, tāpēc ka es nu esmu atgriezusies pie jums.

Žanna saviļņota čukstēja:

— Tad tu mani neatstāsi?

— Noteikti nē, kundze, ja jau esmu visu tā izrīkojusi, — Rozalī itin skarbi atbildēja.

Tad abas kādu brīdi klusēja.

Žanna neviļus domās salīdzināja viņu abu dzīves, bet sirdī nejuta sarūgtinājuma — tagad viņa bija samierinājusies ar likteņa netaisnīgo cietsirdību. Viņa sacīja:

— Kā tavs vīrs izturējās pret tevi?

— Viņš, kundze, bija krietns vīrietis, strādīgs un prata arī iekrāt mantu. Viņš mira ar krūšu kaiti.

Žanna atsēdās gultā, viņu bija pārņēmusi vēlēšanās uzzināt visu.

— Mīļā Rozalī, izstāsti man visu savu dzīvi. Tas man nāks par labu šodien.

Rozalī piebīdīja tuvāk krēslu, atsēdās un sāka stāstīt par sevi, savu māju, par savu pasaulīti, iedziļinādamās visos sīkumos, kas lauku ļaudīm ir tik dārgi; viņa aprakstīja savu pagalmu, reizēm, iesmiedamās par jau seniem notikumiem, kuri viņai atgādināja jaukus pagājušos mirkļus, un pamazām runādama arvien skaļākā balsī — kā saimniece, kas pieradusi izrīkot saimi. Beidzot viņa sacīja:

— Man nu mantas ir diezgan. Es ne no kā nebaidos.

Tad viņa atkal apjuka un turpināja klusāk:

— Par visu man tomēr jāpateicas jums, tāpēc ziniet — algu man nevajag maksāt. Jā! Un, ja jūs tā neesat ar mieru, tad es aiziešu.

— Kā, tu gribi man kalpot par velti? — Žanna brīnījās.

— Protams, kundze! Nauda! Jūs man dotu naudu! Bet man tās ir apmēram tikpat daudz, cik jums. Vai jūs maz zināt, cik jums ir atlicis pēc visas tās piņķerēšanās ar ieķīlāšanu un aizņēmumiem, un nenomaksātiem procentiem, kas ar katru nokavētu termiņu pieaug? Vai zināt? Protams, nē! Tad es pateikšu, ka jums diezin vai ir atlicis desmittūkstoš livru rentes. Jā, nudien, nebūs desmit tūkstoši. Bet es visu to nokārtošu, turklāt ātri.

Viņa atkal bija sākusi runāt skaļi, aizraudamās sašutumā par nevērību procentu nomaksāšanā, par draudošo izputēšanu. Un, kad viņas kundzes sejā pavīdēja smaida ēna, viņa pikti iesaucās:

— Te nav par ko smieties, kundze, tāpēc ka bez naudas cilvēks ir tikai plukata.

Žanna satvēra Rozalī rokas un nelaida vaļā; un tad vienmēr tās pašas uzmācīgās domas varā lēni sacīja:

— Akf man... man dzīvē nav veicies. Viss izvērtās man par ļaunu. Liktenis mani ir vajājis.

Taču Rozalī pakratīja galvu.

— Tā nevajag runāt, kundze, tā nevajag. Jūs neizdevīgi apprecējāties, un tas ir viss. Tā jau nevar precēties, kad nemaz neiepazīst savu līgavaini.

Viņas turpināja sarunu par savu dzīvi, it kā būtu divas vecas draudzenes.

Saule jau lēca, bet viņas vēl tērzēja.

XII

Nedēļas laikā Rozalī pārņēma pilnīgi savās rokās saimniecības vadīšanu kungu mājā. Žanna, padevīga liktenim, bez pretošanās pakļāvās. Vārga, vilkdama kājas kā savā laikā māmulīte, viņa lēni pastaigājās, un kalpone balstīja viņu zem rokas un pamācīja, izturējās pret viņu kā pret slimu bērnu un uzmundrināja ar parupjiem, bet sirsnīgiem vārdiem.

Viņas vienmēr tērzēja par agrākiem laikiem: Žann$ ar asarām balsī, Rozalī ar zemniecisku, nesatricināmu mieru. Kalpone vairākas reizes atgriezās pie jautājuma par nenomaksātajiem procentiem un galu galā pieprasīja, lai no darījumiem nekā nesaprotošā Žanna nodod viņai visus dokumentus, kurus nelaimīgā sieviete slēpa aiz kauna par savu dēlu.

Tad Rozalī veselu nedēļu katru dienu brauca uz Fe-kānu, lai ar pazīstama notāra palīdzību noskaidrotu stāvokli.

Kādu vakaru, noguldījusi savu kundzi, Rozalī atsēdās pie gultas un bez aplinkiem iesāka:

— Kad nu jūs, kundze, esat atgūlusies, es jums izstāstīšu, kādas ir tās lietas.

Un Rozalī atklāja Žannai, ka pēc parādu nomaksāšanas viņai atliks septiņi vai astoņi tūkstoši franku rentes. Vairāk nekā.

— Ko tu raizējies, mīļā? Es skaidri jūtu, ka ilgi nedzīvošu, — manam mūžam ar to pietiks, — Žanna sacīja.

Rozalī sadusmojās.

— Jūsu mūžam, kundze, varbūt, bet vai Pola kungam jūs nekā neatstāsiet?

Žanna sarāvās.

— Lūdzu, nekad neieminies man par viņu! Man ir pārāk sāpīgi domāt par viņu.

— Nē, atvainojiet, tieši par viņu es gribu runāt, un jūs, Žannas kundze, nedrīkstat būt tik mazdūšīga. Viņš dara muļķības, protams, bet vienmēr viņš tās nedarīs: pienāks laiks, kad viņš apprecēsies, viņam būs bērni. Būs vajadzīga nauda, lai viņus uzaudzinātu. Klausiet mani: pārdodiet «Papeles» ...

Zanna strauji uzrausās gultā sēdus.

— Pārdot «Papeles»! Kas tev nāk prātā? To es nekad nedarīšu!

Taču Rozalī neapjuka.

— Kundze, es jums saku — jūs tās pārdosiet, tāpēc ka tā ir vajadzīgs.

Viņa izklāstīja savus aprēķinus, apsvērumus un nodomus.

Kad «Papeles» un abas blakus fermas būs pārdotas, — pircēju viņa jau ir atradusi, — paliks četras fermas Sen-leonārā, un tās pēc hipotēku dzēšanas ienesīs astoņtūkstoš trīssimt franku gadā. Tūkstoš trīssimt franku vajadzēs izmantot remontiem un īpašumu uzturēšanai kārtībā, tātad atliks septiņi tūkstoši franku, no kuriem pieci tūkstoši izies par iztiku, bet divus tūkstošus gadā varēs nolikt nebaltai dienai.

— Viss pārējais ir izšķiests, tas ir pagalam. Kases atslēgu glabāšu es, to ņemiet vērā, un Pola kungs vairāk nekā nedabūs, it nekā; citādi viņš jūs pavisam aptīrīs.

Zanna, klusu raudādama, čukstēja:

— Bet ja viņam nebūs ko ēst?

— Ja viņš būs izsalcis, lai nāk ēst pie mums. Gultu un ēdienu viņš te atradīs vienmēr. Vai jūs domājat, ka viņš būtu izdarījis visas tās aplamības, ja jūs jau no sākta gala nebūtu viņam devusi naudu?

— Bet viņam bija parādi, tiktu aptraipīts viņa gods.

— Ja jums vairs nekā nebūs, vai tas viņu kavēs taisīt parādus? Jūs samaksājāt, nu labi, bet vairāk nemaksāsiet. To es jums saku droši. Tagad,-kundze, ar labu nakti.

Un viņa aizgāja.

Zanna nevarēja aizmigt, viņu bija satriekusi doma, ka «Papeles» būs jāpārdod, jāaiziet no šejienes, jāatstāj māja, ar kuru saistījās visa viņas dzīve.

Kad nākamajā rītā Rozalī ienāca pie viņas guļamistabā, viņa sacīja:

— Mana mīļa, es nekad nespešu aizbraukt no šejienes.

Kalpone saskaitās.

— Kundze, un tomēr vajadzēs. Drīz ieradīsies notārs ar cilvēku, kas tīko nopirkt šo māju. Citādi, kundze, četru gadu laikā jūs pilnīgi izputēsiet.

Zanna truli atkārtoja:

— Es nespēšu, nekad nespēšu.

Pēc kādas stundas pastnieks atnesa vēstuli no Pola, kas lūdza vēl desmit tūkstošus franku. Ko darīt? Apjukusī Zanna jautāja Rozalī, kas tikai noplātīja rokas.

— Ko es jums teicu, kundze? Jūs abi nudien nonāktu pie ubagu spieķa, ja es nebūtu atgriezusies!

Pakļaudamās kalpones gribai, Žanna atbildēja Polam:

«Dārgais dēls, vairāk nekā Tavā labā nevaru darīt. Tu esi mani izputinājis, esmu spiesta pat pārdot «Papeles». Bet neaizmirsti, ka Tev vienmēr būs vieta, kad gribēsi patverties pie savas vecās mātes, kurai esi sagādājis tik daudz ciešanu.

Zanna.»

Kad ieradās notārs ar bijušo cukurfabrikas īpašnieku Zofrēna kungu, viņa pati pieņēma abus un uzaicināja visu sīki apskatīt.

Mēnesi vēlāk viņa parakstīja pirkšanas-pārdošanas līgumu un tanī pašā laikā nopirka nelielu, vienkāršu māju netālu no Godervilas, pie Montiviljēras lielceļa, Batvilas ciemā.

Pēc tam viņa līdz vakaram viena pati staigāja pa māmulītes aleju; sirds viņai vai lūza un prāts aptumšojās, kad viņa, izmisīgi šņukstēdama, atvadījās no apvāršņa, no kokiem, no ķirmju saēstā sola zem platānas — no visām šīm tik pazīstamajām lietām, ka tās šķita ieaugušas viņas acīs un dvēselē, — no birztalas, no paugura, kur viņa tik bieži bija sēdējusi un no kura bija redzējusi aizskrienam pāri klajumam uz jūras pusi grāfu de Furvilu baismīgajā Ziljēna nāves dienā, — no vecās vīksnas ar nolauzto galotni, pie kuras tik bieži bija atbalstījusies, no sirdij dārgā dārza.

Rozalī atnāca un ar varu aiz rokas ieveda viņu māja.

Durvju priekšā gaidīja stalts, gadus divdesmit piecus vecs zemnieku puisi. Viņš draudzīgi, kā vecu paziņu sveicināja Žannu.

— Labdien, Žannas kundze, kā klājas? Māte lika atnākt piepalīdzēt ar pārkravāšanos. Es gribētu zināt, ko jās ņemsiet līdzi, lai es varētu pa starpu jau kaut ko aizvest, nekavējot zemes darbus.

Tas bija viņas kalpones dēls, Žiljēna dēls, Pola brālis.

Žannai šķita, ka sirds apstāsies pukstēt; un tomēr viņa gribētu šo puisi noskūpstīt.

Viņa skatījās uz jaunekli, cenzdamās atrast līdzību ar savu vīru vai ar dēlu. Puisis bija sārts, spēcīgs, ar gaišiem matiem un mātes zilajām acīm. Un tomēr viņš atgādināja Žiljēnu. Ar ko? Kādēļ? Viņa īsti neizprata, bet jauneklim sejas izteiksmē bija kaut kas no Žiljēna.

— Es būtu pateicīgs, ja jūs man tūliņ parādītu visu,— viņš atkārtoja.

Bet Žanna vēl nezināja, ko ņems līdzi, jo jaunā māja bija ļoti maza, un viņa lūdza, lai jauneklis atnāk otrreiz nedēļas beigās.

Pēc tam viņu nodarbināja pārkravāšanās, sagādājot skumju izklaidēšanos viņas drūmajā, bezcerīgajā dzīvē.

Viņa staigāja no istabas istabā, meklēdama mēbeles, kuras atgādināja kaut kādu notikumu, tos sirdij dārgos priekšmetus, kuri kļuvuši par mūsu dzīves daļu, gandrīz vai par mūsu būtnes daļu, pazīstami kopš jaunības, saistīti ar priecīgām vai bēdīgām atmiņām, mūsu mūža nozīmīgiem datumiem, kuri bijuši gaišo un tumšo brīžu mēmie pavadoņi un ir novecojuši, nodiluši mums līdzās, kuru pārvilkums vietumis ir saplīsis un padrēbe atirusi, kuru sastiprinājumi ir izļodzījušies un krāsa izbalojusi.

Viņa izvēlējās katru lietu atsevišķi, bieži svārstīdamās, uztraukdamās kā pirms svarīgu lēmumu pieņemšanas, nereti mainīdama izvēli, apsvērdama, kas ir vērtīgāks — divi zviļņi, vecs sekretārs vai senatnīgs rokdarbu galdiņš.

Viņa atvēra atvilktnes, visur meklēja atmiņas, un, kad stingri apņēmās: «Jā, es ņemšu šo,» — tad priekšmets tika nonests ēdamistabā.

Viņa gribēja paturēt visu savas istabas iekārtu — gultu, sienu paklājus, pulksteni — itin visu.

No viesistabas viņa paņēma dažus sēdekļus, kuru audumu zīmējumus bija iemīļojusi kopš bērnības: lapsa un stārķis, lapsa un krauklis, circenis un skudra, skumjais gārnis.

Lodādama pa visiem atstājamā mājokļa kaktiem, viņa kādu dienu uzkāpa bēniņos.

Viņa gluži sastinga aiz pārsteiguma, ieraudzīdama tik lielu daždažādu mantu kaudzi: vienas bija salauztas, citas tikai apsmulētas, vēl citas uznestas te nezin kāpēc — varbūt tāpēc, ka vairs nepatika un tika aizstātas ar citām. Viņa redzēja daudzus agrāk pazītus nieciņus, kas pēkšņi un nemanot bija pazuduši, ikdienišķus sīkumus, vecus nenozīmīgus priekšmetus, kuri gadu piecpadsmit bija atradušies ap viņu un kurus viņa bija redzējusi diendienā, tos neievērodama, un nu, atrasti šeit, bēniņos, blakus citiem — vēl vecākiem, kurus viņa atcerējās no tā laika, kad tikko bija atgriezusies «Papelēs», tie pēkšņi kļuva nozīmīgi kā aizmirsti liecinieki, kā atgūti draugi. Tie viņai likās kā ļaudis, ar kuriem ilgi satiekamies, bet nemaz viņus nepazīstam, un pēkšņi kādu vakaru ne no šā, ne no tā, viņi kļūst ļoti valodīgi un atklāj savu dvēseli, kādu mēs to pat nenojautām.

Viņa gāja no viena priekšmeta pie otra un ar trīsošu sirdi atcerējās: «Ai, šo ķīniešu tasi es sasitu kādā vakarā, dažas dienas pirms manām kāzām! Un tā ir māmulītes laterniņa, un tas — spieķis, ko tētis salauza, mēģinādams ar to attaisīt lietū sabriedušos koka vārtiņus.»

Tur bija arī daudz lietu, kuras viņa nepazina, kuras nekā neatgādināja, palikušas droši vien no vecvecākiem vai vēl senākiem priekštečiem, apputējušas lietas, kuras izskatījās kā izraidītas svešā laikmetā un it kā noskumušas par savu pamestību, jo neviens vairs nezināja to vēsturi, to piedzīvojumus, neviens nav redzējis cilvēkus, kuri tās izvēlējušies, pirkuši, lietojuši un iemīļojuši, neviens nepazīst rokas, kas tām pieskārušās, un acis, kurām patika uz tām skatīties.

Zanna tās paņēma rokās, pagrozīja, atstādama pirkstu pēdas biezajā putekļu kārtā; viņa kavējās veco grabažu vidū palsajā dienas gaismā, kas krita caur dažiem maziem jumtā iekļautiem stikla kvadrātiņiem.

Viņa vērīgi nopētīja klibus krēslus, cenzdamās atcerēties, vai tie kaut ko neatgādina, pēc tam aplūkoja vara termoforu, tad salauztu kāju sildāmo, ko it kā atcerējās, un daudzus saimniecības piederumus.

Pēc tam viņa izvēlējās to, ko gribēja ņemt līdzi, un, nokāpusi lejā, sūtīja Rozalī pakaļ izvēlētajiem priekšmetiem. Kalpone sašuta un liedzās nest lejā «tos draņķus».

Bet Žanna, kurai vairs nebija nekāda gribasspēka, šoreiz nepiekāpās; vajadzēja vien viņai paklausīt.

Kādu rītu jaunais fermeris Denī Lekoks, Žiljēna dēls, atbrauca ar ratiem un pirmo reizi aizveda mantas. Ro-zalī devās viņam līdzi, lai pārraudzītu izkraušanu un novietotu mēbeles vajadzīgajā vietā.

Palikusi viena, Žanna klīda pa vecās kungu mājas istabām, un viņu pārņēma dziļš izmisums — jūsmīgā maigumā viņa skūpstīja visu, ko nevarēja paņemt līdzi: baltos putnus uz viesistabas paneļiem, senatnīgos svečturus — visu, kas pagadījās pa ceļam. Viņa šaudījās no vienas telpas otrā, asaras straumītēm viņai plūda pa vaigiem; pēc tam viņa gāja atvadīties no jūras.

Bija septembra beigas, zemās, pelēkās debesis šķita smagi gulstam pār zemi; cik vien tālu sniedzās skatiens, jūra vēla skumīgus, iedzeltenus viļņus. Viņa ilgi palika stāvot klinšainajā krastā, un galvā viņai rosījās mokošas domas. Kad jau sabiezēja tumsa, viņa atgriezās mājās, cietusi šajā dienā ne mazāk kā savu smagāko bēdu brīžos.

Rozalī jau bija atbraukusi atpakaļ; viņa bija sajūsmināta par jauno māju un apgalvoja, ka tā esot daudz līksmāka nekā šī lielā, drūmā lāde, kurai pat ceļš neiet garām.

2anna raudāja visu vakaru.

Kopš fermeri bija uzzinājuši, ka «Papeles» ir pārdotas, viņi izrādīja Žannai tikai pašu nepieciešamāko godbijību, savā starpā saukdami viņu par Trako, paši gan īsti nezinādami, kāpēc, — varbūt tāpēc, ka ar savu dzīvniecisko instinktu nojauta Žannas slimīgo, aizvien pieaugošo jūtīgumu, viņas jūsmīgo sapņainību, viņas nabaga nelaimīgās dvēseles mulsumu.

Aizbraukšanas dienas priekšvakarā viņa nejauši iegāja stallī. Tur kāds ieņurdējās, un Žanna satrūkās. Izrādījās, ka tas ir Slaktiņš, ko Žanna vairākus mēnešus nemaz nebija atcerējusies. Akls un paralizēts viņš bija sasniedzis suņiem neparastu vecumu un tagad gulšņāja salmu migā, — Lidivīne viņu neaizmirsa un par viņu rūpējās. Žanna paņēma suni rokās, noskūpstīja un ienesa mājā. Uzblīdis kā muca, Slaktiņš tikko spēja kustēties uz stīvajām, ieplestajām kājām un rēja kā koka rotaļu suņi.

Beidzot uzausa pēdējā diena. Žanna bija gulējusi agrākajā Žiljēna guļamistabā, jo viņas istabas mēbeles jau bija aizvestas.

No gultas viņa piecēlās izvārgusi un aizelsdamās kā pēc ilga ceļojuma. Pajūgs ar atlikušajām mēbelēm un somām jau piekrauts stāvēja pagalmā. Otri divriču rati bija aizjūgti kundzei un istabenei.

Simona tēvam un Lidivīnei vajadzēja palikt vieniem līdz jaunā īpašnieka atbraukšanai; pēc tam abi dosies pie kādiem radiem un vairs nestrādās. Žanna bija viņiem piešķīrusi nelielu renti. Turklāt viņiem bija arī savi ietaupījumi. Tagad viņi jau bija ļoti veci, neizdarīgi un pļāpīgi kalpotāji. Mariuss bija apprecējies un jau sen aizgājis no «Papelēm».

Ap astoņiem sāka smidzināt sīks, ledains lietutiņš, kas uzdzina vieglu vēsmu no jūras. Ratus vajadzēja pārsegt. No kokiem jau lidinājās lapas.

Uz virtuves galda tasēs kūpēja kafija ar pienu. Žanna savējo izdzēra maziem malciņiem un tad piecēlās, sacīdama:

— Dosimies ceļā!

Viņa uzlika galvā cepuri, ap pleciem apņēma šalli un, kamēr Rozalī āva viņai kājās galošas, ar pūlēm izrunāja:

— Vai atceries, mīļā, kā lija, kad mēs no Ruānas braucām uz šejieni...

Pēkšņi viņai skaudri sažņaudzās sirds, viņa strauji pielika rokas pie krūtīm un, zaudējusi samaņu, nokrita uz muguras.

Vairāk nekā stundu viņa nogulēja kā mirusi; kad viņa atvēra acis, visu ķermeni viņai raustīja krampji, ko pavadīja asaru straumes.

Pamazām viņa mazliet nomierinājās, taču jutās tik vārga, ka nespēja piecelties. Bet Rozalī, baidīdamās no jaunām lēkmēm, ja aizbraukšanu atliktu, pasauca palīgā dēlu. Pa abiem viņi pacēla Žannu, aiznesa līdz ratiem, nosēdināja uz koka sola, kas bija apvilkts ar vaskadrānu; vecā kalpone, atsēdušies blakus savai kundzei, apsedza viņai kājas, ap pleciem aplika biezu apmetni, tad atvēra lietussargu virs galvas un uzsauca dēlam:

— Denī, aši! Braucam!

Jauneklis iekāpa ratos, uzmetās blakus mātei uz vienas gūžas, jo vietas bija maz, un palaida zirgu straujā gaitā — no nevienmērīgajiem rikšiem abas sievietes kratījās.

Pagriežoties ap stūri uz ciemata pusi, viņi ieraudzīja kādu vīru, kas soļoja šurp un turp pa ceļu, — tas bija abats Tolbiaks, kas acīm redzami gaidīja šos aizbraucējus.

Viņš apstājās, lai palaistu ratus garām. Ar vienu roku viņš pieturēja sutanu, lai to nesamērcētu peļķēs, un zem tās rēgojās tievas kājas melnās zeķēs, apautas milzīgos, dubļainos zābakos.

Žanna nodūra acis, lai nebūtu jāsastop viņa skatiens; Rozalī, kas zināja visu, kļuva nikna. Viņa caur zobiem norūca:

— Nelietis, gatavais nelietis!

Un tad, sagrābusi dēla roku, uzsauca:

— Uzšauj tam ar pātagu!

Bet jauneklis, strauji braukdams garām garīdzniekam, tik veikli trāpīja ar ratu riteni dubļu jūrā, ka apšļāca garīdznieku no galvas līdz kājām.

Rozalī starodama atskatījās un vēl padraudēja viņam ar dūri, kamēr viņš ar savu lielo mutautu susinājās.

Viņi brauca jau minūtes piecas, te Žanna pēkšņi iesaucās:

— Slaktiņu esam aizmirsuši!

Vajadzēja apstāties, Denī izkāpa un aizskrēja sameklēt suni, bet Rozalī pa to laiku turēja grožus.

Beidzot jauneklis atgriezās, nesdams uz rokām resno, uzblīdušo dzīvnieku ar noplukušu spalvu, un nolika viņu sievietēm pie kājām.

XIII

Pēc divām stundām divriči apstājās lielceļa malā pie nelielas, augļu dārza vidū uzceltas ķieģeļu mājas.

Četras režģotas lapenes, apaugušas ar sausseržiem un klematēm, veidoja dārza četrus stūrus; pats dārzs bija sadalīts mazās sakņu dobēs, tās citu no citas šķīra šauri celiņi, kuru malās auga apcirptas bumbieres.

Muižiņu no visām pusēm ieskāva ļoti augsts dzīvžogs un no kaimiņu fermas atdalīja druva. Apmēram simt soļu tālāk lielceļa malā atradās kāda smēde. Citi tuvākie mājokļi bija vismaz kilometra attālumā.

Skats no mājas pletās pār plašo Ko līdzenumu, kas bija kā nosēts ar fermām, kurās lielu koku četrstūri ietvēra ābeļu dārzus.

2anna tūlīt pēc atbraukšanas gribēja atpūsties, bet Rozalī neļāva, jo baidījās, ka viņa atkal neiegrimst drūmā sapņainībā.

Bija ieradies no Godervilas ataicinātais galdnieks, lai palīdzētu iekārtoties; visi tūlīt ķērās pie jau atvesto mēbeļu izvietošanas, kamēr pēdējais aizjūgs vēl nebija atbraucis.

Tas bija liels darbs, kas prasīja ilgas pārdomas un nopietnus apsvērumus.

Apmēram pēc stundas pie sētas piestāja rati, kurus vajadzēja izkraut, lietum līstot.

Kad pienāca vakars, māja bija pilnīgā nekārtībā, priekšmeti sakrauti, kā pagadījies, un pārgurusī Žanna, tiklīdz ielikās gultā, tūlīt aizmiga.

Turpmākajās dienās viņai nebija laika ne apdomāties, ļoti daudz bija darāmā. Viņai pat sagādāja zināmu prieku izdaiļot savu jauno mājokli, jo klusībā viņa loloja cerību, ka dēls atgriezīsies pie viņas. Ar agrākās guļamistabas sienu paklājiem tika izlikta ēdamistaba, kas reizē kalpoja arī par viesistabu; sevišķi rūpīgi viņa iekārtoja vienu no abām otrā stāva istabām, ko domās nosauca par «Pulē apartamentu».

Pati sev viņa izvēlējās otru istabu, un Rozalī apmetās augšējā stāvā blakus bēniņiem.

Nelielā, gaumīgi uzpostā māja bija jauka, un Žannai sākumā tur patika, kaut gan nezin kā viņai tomēr trūka.

Kādu rītu Fekānas notāra klerks viņai atnesa trīs tūkstoši seši simti franku par «Papelēs» atstātajām un uzpircēja notaksētajām mēbelēm. Saņemot šo naudu, viņa priekā notrīsēja; tiklīdz klerks bija aizgājis, viņa steigšus uzlika galvā cepuri, lai tūlīt dotos uz Godervilu un pēc iespējas ātrāk aizsūtītu šo necerēto summu Polam.

Bet, žigli iedama pa lielceļu, Žanna sadūrās ar Rozalī, kas atgriezās no tirgus. Kalponei uzreiz modās aizdomas, tomēr patiesību viņa neuzminēja; atklājusi to, jo 2anna vairs nekā nespēja no viņas noslēpt, Rozalī nolika grozu zemē, lai ļautu dusmām vaļu.

Dūres sānos iespiedusi, viņa izkliedzās, tad ar labo roku paņēma savu kundzi aiz elkoņa, ar kreiso atkal pacēla grozu un, vēl arvien pukodamās, devās uz mājām.

Tiklīdz abas bija iegājušas istabā, Rozalī atprasīja naudu. Žanna to iedeva, paturēdama sev sešsimt franku;

kalpone uzreiz atklāja viņas viltību, un vajadzēja vien atdot visu.

Rozalī tomēr piekrita, ka šo atlikumu nosūta Polam.

Pēc dažām dienām no viņa pienāca pateicības vēstule.

«Dārgā māt, Tu man izdarīji lielu pakalpojumu, jo mēs bijām visdziļākā postā.»

Žanna tomēr nepierada pie Batvilas; viņai pastāvīgi likās, ka viņa te nevar tā elpot kā agrāk, ka viņa ir vēl vientuļāka un pamestāka. Viņa devās pastaigā, aizgāja līdz Vernejas ciematam, atgriezās caur Truamāru, bet, atnākusi mājās, atkal drīz vien cēlās kājās un steidzās laukā, it kā būtu aizmirsusi iegriezties tur, kur tieši vajadzējis pabūt, kur gribētos staigāt.

Un tā atkārtojās katru dienu, un viņa nesaprata šīs dīvainās tieksmes cēloni, līdz beidzot kādā vakarā viņai neviļus izspruka vārdi, kuri atklāja nemiera noslēpumu. Atsēzdamās pie pusdienu galda, viņa sacīja:

— Ak, kā es gribu redzēt jūru!

Jūra bija tā, kuras Žannai tik ļoti trūka, jūra — viņas jlielā kaimiņiene jau divdesmit piecus gadus, jūra ar savu 'sāļo gaisu, ar savu bardzību, ar savu īgno balsi un vareno dvašu, jūra, ko «Papelēs» viņa katru rītu bija ieraudzījusi pa guļamistabas logu, ko bija ieelpojusi dienu un nakti, bija jutusi sev līdzās un neapzināti iemīļojusi kā dzīvu cilvēku.

Arī Slaktiņš dzīvoja ārkārtīgā satraukumā. Kopš pirmā vakara viņš bija apmeties virtuves skapja apakšējā plauktā, un viņu izdabūt ārā no turienes nebija iespējams. Tur viņš gulēja visu dienu gandrīz nekustēdamies, tikai laiku pa laikam pagriezdamies un dobji ieņurdēdamies.

Tiklīdz satumsa nakts, viņš piecēlās un, uzgrūzdamies sienām, aizvilkās uz dārza vārtiņu pusi. Palicis ārā, cik vajadzēja, viņš atgriezās virtuvē, atsēdās pie vēl siltās plīts un, tiklīdz abas saimnieces aizgāja gulēt, sāka gaudot.

Tā viņš gaudoja visu nakti žēlabainā, vaimanājošā balsī, apstādamies reizēm uz kādu stundu, lai tad atsāktu vēl izmisīgākā noskaņā. Viņu piesēja mājas priekšā. Tad viņš gaudoja zem logiem. Tā kā suns bija pavisam vārgs un tuvu nāvei, viņu atveda atpakaļ uz virtuvi.

2anna vairs nemaz nespēja aizmigt, viņa dzirdēja, kā vecais dzīvnieks nemitīgi rūc un kasās, meklēdams sev vietu šajā jaunajā miteklī un saprazdams, ka šeit viņš nav mājās.

Ne ar ko viņu nevarēja nomierināt. Visu dienu viņš snauda, it kā izdzisušās acis un savas nevarības apziņa viņam traucētu kustēties, kad visas dzīvās būtnes rosās un darbojas, bet, tiklīdz sabiezēja krēsla, viņš nemitīgi klaiņāja apkārt, it kā uzdrošinādamies dzīvot un pārvietoties tikai tumsā, kas visus dara aklus.

Kādu rītu viņu atrada beigtu. Tas bija liels atvieglojums.

Pienāca ziema. Žannu bija pārņēmis neuzveicams bezcerīgums. Tas bija nevis kā asas sāpes, kas šķiet plosām dvēseli, bet ķā smagas, drūmas bēdas.

Nekas viņu neizklaidēja, neuzmundrināja. Neviens viņu neatcerējās. Lielceļš, kas durvju priekšā stiepās uz labo un uz kreiso pusi, gandrīz vienmēr bija tukšs. Laiku pa laikam garām aiztrauca kāds kabriolets ar sārtsejainu vīru uz bukas, un viņa zilā blūze ātrajā skrejā piepūtās' kā balons; reizēm lēnām aizripoja garām rati vai arī tālumā parādījās divi zemnieki — vīrs un sieva, kas pie apvāršņa izskatījās mazītiņi, bet tuvodamies aizvien pieauga un, kad bija pagājuši garām mājai, atkal saruka aizvien mazāki, kļūdami ne lielāki par kukaiņiem baltās līnijas galā, kura aizstiepās nesaskatāmā tālē gan paceldamās, gan noslīgdama atkarībā no zemes līganā viļņojuma.

Kad atkal sāka augt zāle, maza meitenīte īsos bruncī-šos katru rītu gāja garām sētai, dzīdama divas kārnas govis, kas ganījās gar ceļmalas grāvjiem. Vakarā viņa atgriezās miegainā gaitā, vai stundu sperdama vienu soli, sekodama saviem lopiem.

Zanna katru nakti sapņoja, ka viņa vēl dzīvo «Papelēs».

Viņa tur bija tāpat kā agrāk kopā ar tēvu un māmulīti, reizēm pat ar tanti Līzīti. Viņa atkal darīja to, kas jau bija aizmirsts un beidzies, no jauna pavadīja Adelaidas kundzi pastaigā pa tās aleju. Un katrai atmodai sekoja asaras.

Viņa vienmēr domāja par Polu un sev jautāja: «Ko viņš dara? Kāds viņš tagad ir? Vai viņš reizēm mani atceras?» Lēni pastaigādamās pa iemītajām takām starp fermām, viņa nemitīgi iztēlē kavējās pie dēla; vismokošākās ciešanas viņai sagādāja nerimstošā greizsirdība pret nepazīstamo sievieti, kura bija viņai nolaupījusi Polu. Tikai šis naids atturēja Žannu, kavēja viņu rīkoties, aizbraukt un sameklēt dēlu, ieiet viņa dzīvoklī. 2an-nai likās, ka šī mīļākā nostāsies durvīs un jautās: «Kundze, ko jūs šeit vēlaties?» Mātes lepnums Žannā sacēlās pret šādas satikšanās iespēju, un augstprātība, kāda piemita šai sievietei, kura vienmēr bija palikusi tīra, nekad nebija aptraipījusi savu godu, iededza viņā aizvien spī-vākas dusmas pret netīras miesīgās mīlestības verga — vīrieša zemiskumu, kas padara zemisku arī sirdi. Visa cilvēce Žannai likās nešķīsta, kad viņa domāja par sald-kaisles neķītrajiem noslēpumiem, par aptraipošiem glāstiem, par visām nešķiramo pāru uzminētajām mīklām.

Aizritēja pavasaris un arī vasara.

Bet, kad atgriezās rudens ar garajām lietavām, pelēko debesi un tumšajiem mākoņiem, Žannu pārņēma tāds dzīves apnikums, ka viņa nolēma izdarīt pēdējo mēģinājumu atgūt savu Pulē.

Jaunekļa kaislei vajadzētu būt apdzisušai.

Viņa aizrakstīja Polam žēlabainu vēstuli:

«Dārgais bērns, no sirds lūdzu Tevi — atgriezies pie manis! Padomā, ka esmu veca un slima, visu gadu gluži viena ar vecu kalponi. Tagad dzīvoju nelielā mājā ceļa malā. Te ir skumji. Bet, ja Tu būtu šeit, viss pārvērstos. Man pasaulē Tu esi vienīgais, es neesmu Tevi redzējusi jau septiņus gadus! Tu nekad nesapratīsi, cik nelaimīga esmu bijusi un cik sirsnīgi esmu Tev pieķērusies. Tu biji mana dzīve, mans sapnis, mana vienīgā cerība, vienīgā mīlestība, un nu Tu esi tālu no manis, Tu mani esi pametis.

Atgriezies, mīļais Pulē, atgriezies un apskauj savu veco māti, kas izmisumā izstiepj Tev pretī rokas.

2anna.»

Viņš atbildēja pēc dažām dienām.

«Dārgā māt, es ar lielāko prieku Tevi apciemotu, bet man ir tukša kabata. Atsūti man mazliet naudas, un es ieradīšos. Starp citu, arī man pašam bija nodoms aizbraukt pie Tevis, lai aprunātos par kādu plānu, kas man atļautu izpildīt Tavu vēlēšanos.

Manu grūto dienu līdzgaitnieces pašaizliedzība un pieķeršanās ir bezgalīga. Ilgāk man nav iespējams neatzīt klaji viņas mīlestību un uzticīgo padevību. Turklāt viņai ir ļoti labas manieres, kuras Tu pratīsi novērtēt. Viņa ir ļoti izglītota, daudz lasa. Turklāt Tu nevari iedomāties, kas viņa man vienmēr ir bijusi. Es būtu nelietis, ja neapliecinātu viņai savu atzinību. Tāpēc lūdzu Tevi atļaut man ar viņu salaulāties. Tu piedotu manus pārkāpumus, un mēs visi kopā dzīvotu Tavā jaunajā mājā.

Ja Tu viņu pazītu, tad nekavējoties dotu savu piekrišanu. Tici man, viņa ir pati pilnība, ļoti izsmalcināta sieviete. Esmu pārliecināts, ka Tu viņu iemīļotu. Par sevi man jāsaka — es nespēju dzīvot bez viņas.

Ar nepacietību gaidu Tavu atbildi, dārgā māt, un mēs abi no visas sirds skūpstām Tevi.

Tavs dēls

vikonts Pols de Lamārs.»

Žanna bija satriekta. Viņa sastinga ar vēstuli uz ceļiem; viņa skaidri uzminēja, cik viltīga ir šī padauza, kas visu laiku bija aizturējusi viņas dēlu, nebija ne reizes ļāvusi Polam atbraukt, gaidīdama stundu, kurā vecā, izmisusī māte vairs nespēs pretoties vēlmei apskaut savu bērnu, atvilgs un piekritīs visam.

Skaudrās sāpes, ko sagādāja Pola neatlaidīgā pieķeršanās šai vazaņķei, plosīja Žannas sirdi. Viņa murmināja:

— Viņš mani nemīl. Viņš mani nemīl.

Ienāca Rozalī. Žanna klusi izdvesa:

— Viņš tagad grib viņu apprecēt.

Kalpone sarāvās.

— Kundze, to jūs neatļaujiet! Nevar pielaist, ka Pola kungs apprecētu to netikli.

Un Žanna, gan nomākta, tomēr apņēmības pilna, atbildēja:

— Protams, nē! Un, tā kā viņš negrib ierasties pie manis, es aizbraukšu pie viņa, un tad redzēsim, kura no mums abām uzvarēs.

Žanna tūlīt aizrakstīja Polam, paziņodama par savu ierašanos, lai satiktos ar viņu vienalga kur, tikai ne tās nekrietneles dzīvoklī.

Gaidīdama atbildi, Žanna posās braucienam. Rozalī sāka kravāt vecā ceļasomā kundzes veļu un apģērba gabalus. Bet, locīdama kleitu — vecu, apvalkātu kleitu, viņa iesaucās:

— Jums taču nav nekā, ko uzvilkt mugurā! Neļaušu jums tādai doties ceļā. Uz jums būs kauns skatīties, un parīzietes noturēs jūs par kalponi.

Žanna ļāva Rozalī rīkoties. Abas kopā aizgāja uz Go-dervilu, izvēlējās rūtotu zaļu audumu un uzticēja to vietējai šuvējai. Pēc tam viņas iegriezās pēc izziņām pie notāra Rusela, kas katru gadu pāris nedēļu pavadīja galvaspilsētā. Žanna pati divdesmit astoņus gadus nebija bijusi Parīzē.

Notārs sniedza daudzas pamācības — kā izsargāties no ekipāžām, kā netikt apzagtai, ieteikdams naudu iešūt apģērba padrēbē, bet kabatā paturēt tikai sīkiem izdevumiem; viņš ilgi stāstīja par restorāniem ar mērenām cenām un norādīja divus vai trīs, kurus mēdzot apmeklēt dāmas; beidzot viņš ieteica viesnīcu «Normandija», kura atradās stacijas tuvumā un kurā viņš pats vienmēr apmetās. Tur Žanna varot atsaukties uz viņu.

Dzelzceļš starp Parīzi un Havru, par kuru visur mēļoja, bija jau ierīkots pirms sešiem gadiem. Taču bēdu nomāktā Žanna vēl nebija redzējusi šos «tvaika ratus», kas satrauca visu prātus.

Pols neatbildēja.

Žanna gaidīja nedēļu, tad divas, katru rītu iedama pa ceļu pretī pastniekam, kuram satraukti jautāja:

— Malandēna tēv, vai jums priekš manis nav nekā?

Un balsī, kura bieži mainīgajā klimatā bija aizsmakusi,

večuks vienmēr atbildēja:

— Kundzīt, šoreiz vēl nav nekā.

Skaidrs, šī sieviete neļāva Polam atbildēt!

Tad Žanna nolēma braukt nekavējoties. Viņa gribēja ņemt līdzi Rozalī, bet kalpone atteicās, lai nepalielinātu brauciena izdevumus.

Turklāt viņa neļāva kundzei ņemt līdzi vairāk par trīssimt frankiem.

— Ja vajadzēs vēl, jūs man atrakstīsiet un es aiziešu pie notāra, lai viņš jums pārsūta. Ja došu jums vairāk, Pola kungs iebāzīs to savā kabatā.

Kādā decembra rītā abas iesēdās Denī Lekoka divričos, kuri aizveda viņas uz staciju, jo bija nolemts, ka Rozalī pavadīs kundzi līdz turienei.

Vispirms viņas apjautājās par biļešu cenu; pēc tam kad viss bija nokārtots un ceļasoma nodota bagāžā, viņas sāka gaidot pie sliežu ceļa, cenzdamās izprast, kā tā lieta darbojas, un bija tik aizņemtas ar šo noslēpumu, ka piemirsa brauciena bēdīgos iemeslus.

Beidzot tālumā atskanēja svilpiens, viņas pagrieza galvu un ieraudzīja melnu mašīnu, kas kļuva aizvien lielāka. Tā tuvojās ar briesmīgu troksni un aizdrāzās garām, vilkdama garu virteni mazu ripojošu mājiņu; konduktors attaisīja durtiņas, Žanna noskūpstīja Rozalī un raudādama iekāpa vienā no nodalījumiem.

Satrauktā Rozalī sauca:

— Uz redzēšanos, kundze! Laimīgu ceļu! Uz drīzu

tikšanos!

— Uz redzēšanos, mīļā!

Atskanēja vēl viens svilpiens, un visa mājiņu virkne sāka ripot vispirms lēni, tad arvien ātrāk un beidzot šausminošā ātrumā.

Kupejā, kurā atradās Žanna, divi kungi gulēja, iespiedušies katrs savā kaktā.

Viņa skatījās uz garām aizslīdošajiem laukiem, kokiem, fermām, ciematiem, ātrums viņu mulsināja, viņa jutās ierauta jaunā dzīvē, jaunā pasaulē, kas nebija līdzīga viņas mierīgās jaunības un vienmuļās dzīves pasaulei.

Jau tuvojās vakars, kad vilciens iebrauca Parīzē.

Nesējs paņēma Žannas ceļasomu, un viņa tam sekoja gandrīz skriešus, lai nezaudētu no acīm, — drūzma viņu biedēja, visi viņu grūstīja, jo viņa nebija pieradusi iet caur kustīgu pūli.

Nokļuvusi viesnīcas priekštelpā, Žanna steidzās paziņot:

— Man ieteica pie jums griezties Rusela kungs.

Saimniece, milzīga nopietna izskata sieviete, sēdēdama

pie rakstāmpults, jautāja:

— Kas ir tas Rusela kungs?

Žanna apjukusi paskaidroja:

■— Godervilas notārs, kas pie jums apmetas katru gadu.

Resnā dāma sacīja:

— Tas var būt. Es viņu nepazīstu. Vai jūs vēlaties istabu?

— Jā, kundze.

Sulainis paņēma Žannas bagāžu un viņai pa priekšu kāpa augšstāvā.

Sirds viņai bija smaga. Viņa atsēdās pie maza galdiņa un lūdza, lai viņai uznes buljonu un vistas spārniņu. Žanna kopš rītausmas nebija ēdusi ne kumosa.

Sveces gaismā viņa ieturēja pusdienas, skumji domādama gan par šo, gan par to, atcerēdamās, kā bija šajā pašā pilsētā uzturējusies, atgriežoties no kāzu ceļojuma, un ka tad bija pirmo reizi sācis atklāties Žiljēna raksturs. Taču toreiz viņa bija jauna, mundra un dūšīga. Tagad viņa jutās veca, neveikla, pat bailīga un vāja, viņa mulsa par katru nieku. Paēdusi viņa piegāja pie loga un skatījās uz ielu, kas bija ļaužu pilna. Viņa labprāt būtu izgājusi ārā, bet neuzdrošinājās. Viņa domāja, ka noteikti apmaldīsies. U-n viņa likās gulēt un nopūta sveci.

Bet rīboņa, svešatnes sajūta un brauciena uzbudinājumi viņai neļāva aizmigt. Stundas aizritēja. Ielas trokšņi pamazām apklusa, taču viņa vēl arvien palika nomodā — lielpilsētas pussnauda viņu uztrauca. Viņa bija pieradusi pie mierīgā un klusā lauku miega, kurā iegrimst viss — cilvēki, dzīvnieki un augi; šeit viņa juta ap sevi noslēpumainu rosību. Līdz viņai atplūda tikko uztveramas balsis, it kā tās būtu iesūkušās viesnīcas sienās. Reizēm iekrakšķējās grīda, kaut kur aizcirtās durvis, nošķindēja zvaniņš.

Piepeši ap diviem naktī, kad Žanna jau laidās snaudā, blakus istabā atskanēja sievietes kliedziens; Žanna uztrūkās gultā sēdus; pēc tam viņa dzirdēja it kā vīrieša smieklus.

Tuvojoties rītam, viņu aizvien neatlaidīgāk pārņēma domas par Polu; tiklīdz svīda gaismiņa, viņa piecēlās un apģērbās.

Viņš dzīvoja vecpilsētā, Sovāža ielā. Paklausīdama Ro-zalī piekodinājumam būt taupīgai, Žanna nolēma doties turp kājām. Laiks bija jauks; dzestrais gaiss patīkami knieba ādā; pa ietvēm steidzās noraizējušies ļaudis. Cik ātri spēdama, Žanna soļoja pa norādīto ielu, kuras galā viņai vajadzētu pagriezties pa labi, pēc tam pa kreisi; sasniedzot kādu laukumu, atkal būtu kādam jā vaicā ceļš. Viņa laukumu neatrada un taujāja ceļu kādam maizniekam, kurš deva pretējus norādījumus. Viņa griezās atpakaļ, alojās, klīda, sekoja citiem padomiem un apmaldījās pavisam.

Kā apmāta viņa tagad gāja uz labu laimi. Viņa jau grasījās apturēt fiakru, kad pēkšņi ieraudzīja Sēņu. Tad viņa gāja pa krastu.

Apmēram pēc stundas viņa sasniedza Sovāža ielu, tumšu, šauru ieliņu. Pie durvīm viņa apstājās tik saviļņota, ka nespēja paspert ne soli..

Šeit, šajā mājā, dzīvoja viņš — Pulē.

Žannai drebēja rokas un kājas; beidzot viņa iegāja koridorā, ieraudzīja durvju sarga istabiņu un, sniegdama viņam monētu, sacīja:

— Vai jūs būtu tik laipns un uzietu pateikt Polam de Lamāra kungam, ka viņu te gaida kāda veca sieviete, viņa mātes draudzene?

Durvju sargs atbildēja:

— Kundze, viņš šeit vairs nedzīvo.

Žannai pārskrēja šermuļi pār kauliem. Viņa murmināja:

— A ... Kur viņš tagad dzīvo?

— To es nezinu.

Viņai reiba galva, un šķita, ka tūlīt viņa pakritīs, — kādu mirkli Žanna nespēja parunāt. Ar milzīgu piepūli viņa saņēmās un jautāja:

— Vai jau sen, kopš viņš ir devies projām?

Durvju sargs bija valodīgs.

— Pirms divām nedēļām. Viņi kādu vakaru aizgāja tāpat vien un vairs neatgriezās. Viņi te visā kvartālā ir ietaisījuši parādus, tāpēc jūs sapratīsiet, ka adresi viņi neatstāja.

Žannai gar acīm griezās dzirkstis, uguns uzliesmojumi, it kā te nupat kāds būtu izšāvis ar pistoli. Tomēr viena neatlaidīga doma viņu atbalstīja, palīdzēja noturēties kājās, palikt šķietami mierīgai un prātīgai. Viņa gribēja uzzināt, kur atrast Pulē.

— Tātad aizejot viņš nekā neteica?

— It nekā, kundze, viņi aizmuka, lai nebūtu jāmaksā, — tas ir viss.

— Viņš droši vien kādu sūtīs pakaļ vēstulēm?

— Diezin vai! Viņi gada laikā nesaņēma ne desmit vēstules. Vienu tomēr es viņiem uznesu divas dienas pirms viņu aiziešanas.

T.i, bez šaubām, bija Žannas vēstule. Viņa steigšus sacīja

— Paklausieties, es esmu viņa māte, atbraucu viņam pakaļ. Te jums būs desmit franku. Ja kaut ko dzirdat vai uzzināt par viņu, tad ziņojiet man viesnīcā «Norman-dija» Havras ielā, es jums labi samaksāšu.

— Kundze, varat uz mani paļauties, — durvju sargs sacīja.

Zaima strauji izmetās ārā.

Tagad viņa soļoja, neraizēdamās par ceļa mērķi. Viņa steidzās it kā svarīgās darīšanās, reizēm uzdurdamās namu sienām; cilvēki ar saiņiem viņu grūstīja; ielas viņa šķērsoja, neievērodama ekipāžas, un kučieri viņu lamāja; viņa neredzēja ietvju pakāpienus un klupa; viņa skrēja uz priekšu kā prātu zaudējusi.

Pēkšņi viņa attapās kādā dārzā un jutās tik nogurusi, ka atsēdās uz sola. Droši vien viņa palika tur ilgi un raudāja, pati to nemanīdama, jo garāmgājēji apstājās un skatījās uz viņu. Beidzot viņai sāka salt; viņa piecēlās un atkal gāja tālāk, bet tikko jaudāja paiet, jo bija pārgurusi un vārga.

Viņa gribēja iedzert tasi buljona, bet neuzdrošinājās .ieiet kādā restorānā, jo baidījās, bikli kaunējās par savām bēdām, apzinādamās, ka tās ir pārāk redzamas. Viņa mirkli apstājās pie durvīm, ielūkojās zālē, redzēja pie galdiņiem sēdošos ēdējus un samulsusi devās tālāk, nodomādama: «Ieiešu nākamajā.» Taču arī tur viņa neiegāja.

Galu galā viņa nopirka maiznīcā mazu pakavveida maizīti un iedama grauza to. Viņai ļoti slāpa, taču viņa nezināja, kur iet padzerties, un iztika tāpat.

Izgājusi cauri kādai velvei, viņa nokļuva citā dārzā, ko apjoza arkādes. Viņa attapās, ka tas ir Palēruajāls.

Saule un gājiens bija viņu mazliet sasildījis, viņa pasēdēja vēl stundu vai divas.

Dārzā ieplūda pūlis — elegants pūlis; šie ļaudis tērzēja, sasmaidījās, sasveicinājās — laimīgi ļaudis, sievietes te bija daiļas un vīrieši bagāti; šis pūlis dzīvoja tikai greznībai un priekiem.

Žannu izbiedēja spožā drūzma, viņa uzlēca kājās, lai bēgtu projām, bet tad pēkšņi iedomājās, ka šajā vietā varētu sastapt Polu, un viņa atkal sāka klaiņāt; ielūkodamās cilvēkiem sejā, viņa nemitīgi staigāja pa dārzu no viena gala līdz otram sīkiem, bikliem solīšiem.

Ļaudis atskatījās uz viņu, daži smīnēja, rādīdami uz viņu. Viņa to pamanīja un metās projām, domādama, ka šie cilvēki smejas par viņas izskatu un zaļi rūtoto kleitu, ko bija izvēlējusies Rozalī un pēc tās norādījumiem uzšuvusi Godervilas šuvēja.

Žanna pat neuzdrošinājās vairs prasīt garāmgājējiem ceļu. Beidzot viņa tomēr sadūšojās un galu galā atrada savu viesnīcu.

Atlikušo dienas daļu viņa pavadīja, nekustīgi sēdēdama uz krēsla gultas galā. Pusdienas viņa paēda tāpat kā vakar — viru un kripatiņu gaļas. Pēc tam viņa likās gultā; visu viņa darīja neapzināti, aiz paraduma.

Nākamajā dienā viņa aizgāja uz policijas prefektūru un lūdza, lai atrod viņas dēlu. Nekā noteikta viņai tur nevarēja apsolīt, tomēr par to interesēšoties.

Un atkal viņa klejoja pa ielām, vēl arvien cerēdama satikt Polu. Rosīgajā pūlī viņa jutās vientuļāka un pamestāka nekā tuksnesīgajos laukos.

Kad viņa vakarā atgriezās viesnīcā, viņai pateica, ka Pola kunga vārdā viņu meklējis kāds vīrietis un rīt atkal atnākšot. Asins vilnis uzbangoja viņai sirdī, visu nakti viņa neaizvēra acis. Varbūt tas ir viņš? Jā, droši vien viņš, kaut gan pēc apraksta Žanna nesaskatīja līdzību.

Deviņos no rīta pie durvīm klauvēja, viņa sauca: «Lūdzu!» — gatava ar atplestām rokām mesties pretī. Ienāca kāds svešinieks. Un, kamēr viņš atvainojās par traucējumu un izskaidroja, kādā lietā ieradies — atnācis pieprasīt Pola parāda samaksu, — Žanna juta, ka sāk raudāt, un, cenzdamās apslēpt asaras, notrausa tās ar pirksta galu, tiklīdz tās sariesās acu kaktiņā.

Viņš uzzinājis no durvju sarga par Žannas ierašanos un, tā kā nevarot atrast pašu jaunekli, tad griežoties pie mātes. Un viņš pasniedza papīru, ko Žanna bez domāšanas paņēma. Viņa izlasīja skaitli — deviņdesmit franku, sadabūja naudas maku un samaksāja.

Todien viņa nemaz negāja uz ielas.

Nākamajā dienā ieradās citi kreditori. Viņa atdeva visu, kas bija atlicis, paturēdama sev tikai divdesmit franku, un aizrakstīja Rozalī, kādā stāvoklī ir nokļuvusi.

Gaidīdama kalpones atbildi, Žanna augām dienām atkal klīda pa pilsētu, nezinādama, kā nosist laiku — drūmas, nebeidzami garas stundas; nebija neviena, kam pateikt kādu laipnu vārdu, kam uzticēt savas bēdas. Viņa staigāja bez mērķa, tagad ilgodamās tikai ātrāk aizbraukt, atgriezties tur — savā mazajā mājā vientuļā ceļa malā.

Vēl pirms nedaudzām dienām viņa tur nevarēja izturēt, viņu māca smagas skumjas, turpretī tagad viņa juta, ka spēs dzīvot tikai tanī vietā, kur sakņojās viņas grūtsirdīgie paradumi.

Beidzot kādu vakaru, atgriezusies viesnīcā, viņa atrada vēstuli un divsimt franku. Rozalī rakstīja:

«Žannas kundze, atgriezieties ātrāk, jo vairāk nekā es Jums nesūtīšu. Pola kungam es pati aizbraukšu pakal, kad kaut ko par viņu dabūsim zināt.

Padevīgi Jūs sveicina Jūsu kalpone

Rozalī.»

Un Žanna brauca atpakaļ uz Batvilu; torīt sniga un bija ]oti auksts laiks.

XIV

Pēc tam viņa vairs nekur neizgāja, neizkustējās. Katru rītu viņa piecēlās tanī pašā stundā, paskatījās pa logu, kāds ir laiks, pēc tam nokāpa apakšstāvā un atsēdās ēdamistabā pie kamīna.

Tur viņa kā sastingusi pavadīja augas dienas, skatienu pievērsusi liesmām, ļaudama brīvi klaiņāt savām skumjajām domām; gar acīm viņai slīdēja pārdzīvoto bēdu virkne. Pamazām istabā iezagās krēsla, bet Žanna nekustējās, tikai reizēm pielika pa šķilai kamīnā. Tad Rozalī, ienesdama istabā lampu, iesaucās:

— Žannas kundze, jums vajag sapurināties, citādi pusdienās atkal nekā neēdīsiet!

Reizēm viņa nevarēja atbrīvoties no kādas uzmācīgas domas, viņa uztraucās un nomocījās par nenozīmīgu sīkumu, kas viņas sanīkušajā galvā ieguva ārkārtīgu nozīmību.

It īpaši viņa kavējās domās pagātnē, tālā pagātnē; viņu vajāja atmiņas par agro jaunību, par kāzu ceļojumu Kor-sikā. Sen aizmirstās salas ainavas pēkšņi uzpeldēja kamīnā gailējošajās oglēs; viņa atcerējās katru sīkumu, visnenozīmīgāko notikumu un tur sastaptos cilvēkus; pavadoņa Žana Ravolī seja pastāvīgi stāvēja acu priekšā, un reizēm viņai ausīs ieskanējās pat šā cilvēka balss.

Pēc tam viņa iztēlē atgriezās pie gaišajiem Pola bērnības gadiem, kad puisēns lika viņai pārstādīt salātus un viņa blakus tantei Līzītei rāpoja uz ceļiem pa trekno zemi, un abas, pūlēdamās izpatikt mazajam tirānam, sacentās savā starpā — kurai izdosies iedēstīt vairāk stādu.

Klusītēm viņas lūpas čukstēja: «Pulē, mans mīļais Pulē,» — it kā viņa uzrunātu dēlu; sapņojumā apstājusies pie šā vārda, viņa reizēm mēģināja stundām ilgi ar izstieptu pirkstu gaisā rakstīt šā vārda burtus. Viņa tos lēnām izzīmēja uguns priekšā un iztēlojās, ka tos redz, bet tad, nodomājusi, ka ir kļūdījusies, atkal sāka ar pārgurušu roku vilkt pirmo burtu P, pūlēdamās uzrakstīt vārdu līdz galam; beigusi atkal sāka no jauna.

Galu galā viņa vairs nespēja, visu jauca, zīmēja citus vārdus un neprātīgi uztraucās.

Viņai piemita visas vientuļu cilvēku mānijas. Pat niecīgākā priekšmeta pārvietošana viņu kaitināja.

Rozalī bieži mudināja viņu kustēties, pavadīja pastaigā pa ceļu, taču Žanna pēc minūtēm divdesmit sacīja:

— Mīļā, es vairāk nevaru.

Un atsēdās grāvja malā.

Drīz vien viņai derdzās katra kustēšanās, un viņa palika gultā, cik ilgi iespējams.

Kopš bērnības viens paradums viņā bija iesīkstējis: piecelties uzreiz pēc tam, kad bija izdzerta tase kafijas ar pienu. Šim dzērienam viņa bija pārspīlēti pieķērusies, un no tā atteikties viņai būtu grūtāk nekā no jebkā cita. Katru rītu viņa ar gandrīz juteklisku nepacietību gaidīja Rozalī ienākšanu; tiklīdz pilnā tase bija nolikta uz naktsgaldiņa, Žanna piecēlās gultā sēdus un gandrīz alkatīgi izdzēra kafiju. Pēc tam, atsviedusi segu, viņa sāka ģērbties.

Taču pamazām viņa pierada mazliet pasapņot, kad bija nolikusi iztukšoto tasi uz apakštasītes, un vēlāk atkal atlaidās guļus; tā dienu no dienas viņa arvien vairāk palaidās laiskumā, līdz ieradās piktā Rozalī un viņu apģērba gandrīz ar varu.

Zannai nebija vairs ne kripatiņas gribasspēka, un ikreiz, kad kalpone prasīja kādu padomu, gribēja zināt viņas domas, viņa atbildēja:

— Dari, mīļā, kā zini.

Zanna bija tik pārliecināta par neveiksmi, kas no viņas nekad neatkāpsies, ka nonāca līdz tīri austrumnieciskam fatālismam; pieradusi, ka visi viņas sapņi gaist un cerības sabrūk, viņa vairs neuzdrošinājās nekā pasākt un cauras dienas svārstījās, iekams izšķīrās par kādu kaut mazsvarīgu rīcību, jo nešaubījās, ka vienmēr izvēlēsies nepareizo ceļu un nekas labs neiznāks. Ik mirkli viņa atkārtoja:

— Man nu gan dzīvē nav veicies.

Rozalī sašuta.

— Ko tad jus teiktu, ja jums vajadzētu strādāt, lai nopelnītu maizi, ja jūs būtu spiesta katru rītu celties sešos un iet darbā! Nav mazums sieviešu, kam tā jādara, un, kad viņas kļūst vecas, tad nomirst badā.

— Bet padomā, ka es taču esmu gluži viena un dēls mani ir pametis, — Žanna pretojās.

Tad Rozalī kļuva nikna.

— Liela lieta! Un kā ir tad, ja dēli aiziet karadienestā vai arī aizbrauc uz Ameriku meklēt laimi?

Amerika viņai rādījās kā fantastiska zeme, uz kurieni brauc iedzīvoties bagātībā un vairs neatgriežas.

— Pienāk brīdis, kad ir jāšķiras, jo vecie ar jauniem nevar palikt kopā, — viņa turpināja. Un tad nežēlīgi piebilda: — Ko tad jūs teiktu, ja viņš būtu nomiris?

Žanna vairs nekā neatbildēja.

Kad pirmajās pavasara dienās gaiss kļuva siltāks, Zan-nai atgriezās mazliet spēka, bet viņa izmantoja šo enerģijas uzplūdu, tikai lai vēl dziļāk gremdētos drūmajās pārdomās.

Vienu rītu uzkāpusi bēniņos, meklēdama kādu priekšmetu, viņa nejauši atvēra kasti, kurā pēc daudzu laucinieku paraduma uzglabāja vecus kalendārus.

Viņai šķita, ka ir atradusi pagātnē pagājušos gadus, — dīvaini apmulsusi un saviļņota, Žanna stāvēja šo četrstūraino kartona kalendāru priekšā.

Viņa paņēma tos un nonesa apakšstāvā, ēdamistabā. Tie bija daždažādi — gan lieli, gan mazi. Viņa sāka tos sakārtot uz galda pēc gadiem. Pēkšņi viņai gadījās pirmais no tiem, kuru viņa bija atvedusi uz «Papelēm».

Ilgi viņa skatījās uz to — uz dienām, kuras bija izsvītrojusi tanī rītā, kad aizbrauca no Ruānas tūlīt pēc iznākšanas no klostera. Un viņa raudāja. Klusi ritēja vecās sievietes grūtsirdīgās asaras, Žanna apraudāja savu bēdīgo dzīvi, kas tur bija izklāta uz galda.

Pēkšņi viņai prātā iešāvās doma, kas drīz izvērtās par baismīgu, neatvairāmu māniju. Viņa gribēja atrast gandrīz dienu pēc dienas, ko dzīvē bija vadījusi.

Viņa izkāra gar sienām citu pēc cita nodzeltējušos kartonus un stundām ilgi skatījās uz kādu no tiem, cenzdamās atcerēties:

«Kas man tanī mēnesī atgadījās?»

Viņa bija pasvītrojusi sava mūža ievērojamākos datumus, un reizēm viņai izdevās atmiņā atveidot veselu mēnesi, saskaņojot un saistot vienu ar otru sīkus faktus, kas bija norisinājušies pirms vai pēc svarīgā notikuma.

Ar neatlaidīgu vērību, atjautas piepūlēšanu un gribas koncentrāciju viņai laimējās gandrīz pilnīgi atcerēties pirmos divus gadus «Papelēs», tālās atmiņas uzpeldēja neparasti viegli un spilgti.

Bet turpmākie gadi it kā pagaisa miglā, sajaucās, uzblī-vējās cits uz cita; reizēm viņa, galvu noliekusi, ilgi palika pie kādas kalendāra lapas, garā gremdēdamās pagājībā, un tomēr nespēja atcerēties, vai tās vai citas atmiņas bija atrodamas šajā kalendārā.

No vienas kartona lapas pie nākamās — tā viņa apstaigāja visu istabu, kurā kā krusta ceļā karājās pagājušo dienu atzīmes. Pēkšņi viņa pievilka krēslu pie vienas no tām, atsēdās un palika nekustīga līdz tumsai, urbdamās atcerēs.

Un tad pēkšņi, kad saules siltumā atmodās dzīvības sulas, kad sāka druvās augt labība, zaļot koki, kad ābeles uzplauka kuplās, sārtās kupenās un piepildīja ar smaržām visu līdzenumu, Žannu pārņēma liels satraukums.

Viņa vairs nespēja nosēdēt uz vietas, nepārtraukti kustējās, nāca un gāja reižu divdesmit dienā un klaiņāja tālu projām gar fermām, uzkurinādama sevī jūsmīgu nožēlu.

Zāles biežņā paslēpusies margrietiņa, starp lapām slīdošs saules stars, ceļa grambā ūdens peļķe, kurā atspoguļojās debesu zilgme, — itin viss viņu saviļņoja, aizkustināja un satricināja, atmodinot sen aizmirstas izjūtas kā atbalsis no tālās jaunības pārdzīvojumiem, kad viņa sapņodama bija klejojusi pa laukiem.

Tās pašas trīsas, to pašu skurbinošo lieglaimi pavasara siltumā viņa bija izjutusi, kad bija dzīvojusi nākotnes gaidās. Tas viss atgriezās tagad, kad nākotnes vairs nebija. Sirdī viņa vēl par to priecājās, bet tanī pašā laikā cieta, it kā mūžīgā pasaules atmodas līksme, iespiezdamās viņas izžuvušajā ādā, atdzisušajās asinīs, sadrūmušajā dvēselē, tagad spētu dāvāt tikai skumju burvības ēnu.

Viņai likās arī, ka kaut kas pasaulē ir pārvērties. Saule vairs nebija tik karsta kā viņas jaunībā, debesis nebija tik zilas, zāle tik zaļa, puķes bija kļuvušas bālākas, mazāk smaržīgas un vairs nereibināja tā kā agrāk.

Dažudien tomēr viņu pārņēma tāda dzīvības labsajūta, ka viņa atkal sāka sapņot, cerēt un gaidīt, jo vai gan ir iespējams, par spīti visai likteņa bardzībai, neatgūt cerību, kad laiks ir tik brīnum jauks?

Viņa gāja, gāja stundām ilgi uz priekšu, it kā viņu šaustītu dvēseles nemiers. Reizēm viņa pēkšņi apstājās, atsēdās ceļmalā un iegrima bēdīgās pārdomās. Kāpēc viņa nebija tā mīlēta kā citas? Kāpēc viņai nebija lemtas pat mazās mierīgas dzīves laimītes?

Citreiz viņa uz brīdi piemirsa, ka ir veca, ka nākotnē viņu negaida vairs nekas cits kā nedaudzi drūmi un vientuļi gadi, ka viņas ceļš ir noiets, un viņa kā agrāk, kad viņai bija sešpadsmit gadu, iztēlē kaldināja sirdij tīkamus plānus, vilinošas nākotnes ainas. Tad piepeši atkal skaudrā īstenības izjūta uzvēlās viņai kā smagums; piecēlusies viņa bija kā salauzta un lēnām devās atpakaļ uz mājām, murminādama:

«Es, vecā neprāte! Ak, vecā neprāte!»

Tagad Rozalī nemitīgi džinkstēja:

— Kundze, palieciet taču mierīga! Kas jūs dīda?

Un Žanna bēdīgi atbildēja:

— Ko lai dara — es esmu kā Slaktiņš, kad viņam tuvojās gals.

Kādu ritu kalpone ienaca Žannas guļamistaba agrak nekā parasti un, nolikdama uz naktsgaldiņa tasi kafijas ar pienu, sacīja:

— Izdzeriet nu žigli, Denī jau gaida mūs durvju priekšā. Aizbrauksim uz «Papelēm», man tur ir darīšanas.

Žanna bija tā saviļņota, ka tikko nezaudēja samaņu; viņa apģērbās, drebēdama no uzbudinājuma un bailēm, domādama, ka atkal redzēs sirdij dārgo namu.

Pār pasauli pletās starojošs debesjums, un zirģelis, arī ielīksmojies, reizēm trauca auļos. Kad viņi iebrauca Etu-vānas kopienā, Žannai aizrāvās elpa, sirds krūtīs neprātīgi dauzījās; ieraugot žoga ķieģeļu stabus, viņa neviļus divas trīs reizes klusi ievaidējās:

— Ai! Ai! Ai!

Ratus izjūdza pie Kuijāriem; kamēr Rozalī ar dēlu gāja savās darīšanās, fermeri piedāvāja Žannai, izmantojot saimnieku prombūtni, pastaigāties pa kungu māju un iedeva viņai atslēgas.

Viņa gāja viena un, pieiedama pie_vecā nama no jūras puses, apstājās, lai uz to paskatītos. Ārienē mainījies nekas nebija. Pa plašās, pelēcīgās ēkas apsūbējušām sienām todien slīdēja saules smaidi. Visi slēģi bija aizvērti.

Mazs nokaltis zariņš uzkrita Žannai uz kleitas; viņa pacēla acis — tas bija no platānas. Viņa piegāja pie resnā koka stumbra ar gludo, palso mizu un noglāstīja to kā dzīvu būtni. Kāja zālē uzdūrās uz satrunējuša koka gabala: vienīgi tas bija palicis no sola, uz kura viņa tik bieži bija ar vecākiem sēdējusi, no sola, kuru novietoja tur Žiljēna pirmā apmeklējuma dienā.

Tad viņa piegāja pie priekšnama divviru durvīm un tikai ar pūlēm tās attaisīja, jo smagā, sarūsējusī atslēga negribēja griezties. Beidzot tā, asi čerkstēdama, padevās un piebriedušās durvis negribīgi atvērās.

2anna tūlīt gandrīz skriešus aizsteidzās uz savu istabu. To uzreiz nevarēja pazīt, sienas bija izliktas ar gaišām tapetēm; bet, atvērusi logu, Žanna sastinga, saviļņota līdz būtnes dziļumiem, ieraugot mīļoto ainavu — birztalu, vīksnas, klajumu un jūru, nokaisītu ar rudām burām, kas tālumā likās nekustīgas.

Pēc tam viņa klīda pa plašo, tukšo mājokli. Uz sienām viņa saskatīja acīm pierastos traipus. Viņa apstājās pie caurumiņa ģipša apmetumā, ko bija izdobis barons, kam patika, atceroties savu jaunību un ejot garām šai vietai, pavingrināties paukošanā ar spieķi pret šo sienu.

Māmulītes guļamistabā Žanna atrada aiz durvīm tumšā kaktā blakus gultai tievu kniepadatu ar zelta galviņu, ko pati, kā tagad atcerējās, bija tur iespraudusi un pēc tam gadiem ilgi meklējusi. Neviens to nebija atradis. Žanna paņēma to kā nenovērtējami dārgu relikviju un noskūpstīja.

Viņa ieskatījās visur, meklēja un atrada gandrīz nemanāmas pēdas istabās ar nenomainītām tapetēm, atkal redzēja ērmīgos tēlus, ko iztēle bieži uzbur audumu zīmējumos, marmora plaisājamos, laika gaitā satumsušajās ēnās uz griestiem.

Nedzirdamiem soļiem viņa staigāja viena pati pa milzīgo, kluso namu kā pa kapsētu. Šeit dusēja visa viņas dzīve.

Viņa. nokāpa lejā, iegāja viesistabā. Tur valdīja pustumsa, jo slēģi bija aizvērti, un kādu brīdi viņa nekā neredzēja; bet acis pierada pie krēslas, un pamazām viņa saskatīja tapetes, pa kurām pastaigājās putni. Divi zviļņi bija palikuši pie kamīna, it kā tikai nupat kāds tos būtu pametis, un pati telpas smarža, tā īpatnējā smarža, kas, tāpat kā cilvēkiem, ir sava, kaut vāja, tomēr labi jūtama, — senatnīgu mājokļu liegā smarža ietina Žannu atmiņās, skurbināja smadzenes. Aizelsdamās, strauji ieelpodama šo pagātnes dvašu, viņa stāvēja, nenolaizdama acis no abiem zviļņiem. Un piepeši acumirklīgā halucinācijā, ko radīja viņas uzmācīgā doma, Žanna redzēja, kā bija redzējusi tik bieži, tur sēžam tēvu un māti un sildām kājas.

Izbijusies viņa atkāpās, ar muguru uzgrūdās durvīm un pieturējās pie tām, lai nenokristu, — acis viņa nenovērsa no zviļņiem.

Vīzija izgaisa.

Mirkli viņa apjukusi palika stāvot; pamazām atgūda-mās, gribēja bēgt projām, jo baidījās sajukt prātā. Viņas skatiens nejauši pievērsās durvju stenderei, pret kuru viņa balstījās, un Žanna ieraudzīja «Pulē kāpnes».

Vieglas iezīmes krāsojumā kāpa uz augšu nevienmērīgi, ar nazīti iekasītie skaitļi norādīja gadus, mēnešus un viņas dēla augšanu. Reizēm bija barona rokraksts, stingrāks, reizēm viņas pašas, smalkāks, reizēm tantes Līzītes, mazliet drebelīgs. Un Žannai likās, ka bērns atkal ir šeit — viņas mazais, gaišmatainais Pulē, kas piespiež pierīti pie sienas, lai varētu nomērīt viņa augumu.

«Žanna, sešu nedēļu laikā viņš ir audzis par centimetru!» barons bija saucis.

Žanna neprātīgā mīlestības aizrautībā pieplaka ar lūpām pie durvju stenderes.

Bet ārā viņu jau sauca. Tā bija Rozalī balss:

— Žannas kundze, Žannas kundze, jūs gaida brokastīs!

Viņa izgāja, nekā īsti neatskārzdama. Un viņa vairs nesaprata, ko viņai sacīja. Viņa ēda, ko viņai pasniedza, dzirdēja sarunas, neieklausīdamās tanīs, droši vien tērzēja ar fermeriem, kas apjautājās par viņas veselību, ļāva sevi noskūpstīt, pati skūpstīja vaigus, kurus viņai sniedza pretī, un beidzot iekāpa atpakaļ ratos.

Kad acu skatienam cauri koku lapotnei izzuda kungu mājas augstais jumts, Žannai krūtīs kaut kas it kā pārtrūka. Sirds dziļumos viņa juta, ka atvadījusies uz mūžu no tēva nama.

Viņi atgriezās Batvilā.

Mirklī, kad Žanna grasījās ieiet savā jaunajā mājoklī, viņa ieraudzīja zem durvīm kaut ko baltu: tā bija vēstule, ko pastnieks viņas prombūtnē bija tur pabāzis, Viņa uzreiz pazina Pola rokraksta un, bažās trīsēdama, atplēsa aploksni. Viņš rakstīja:

«Dārgā māt, nerakstīju Tev agrāk, tāpēc ka negribēju, ka Tu veltīgi brauc uz Parīzi, jo man pašam vajadzēja Tevi drīzumā apciemot. Pašreiz mani piemeklējusi liela nelaime un es atrodos lielās grūtībās. Mana sieva pirms trim dienām dzemdēja meitiņu un tagad guļ nāves gultā, turklāt man nav nemaz naudas. Nezinu, ko darīt ar bērnu, kuru durvju sardze kā varēdama baro ar pudelīti, bet es baidos par mazās dzīvību. Vai Tu nevarētu viņu paņemt pie sevis? Es nemaz nezinu, ko darīt, un naudas man nav, lai nodotu viņu zīdītājai. Atbildi nekavējoties.

Tavs Tevi mīlošais dēls Pols.»

Žanna sabruka uz krēsla un tikko spēja pasaukt Rozalī. Kad atsteidzās kalpone, abas kopā izlasīja vēstuli un ilgu laiku sēdēja klusēdamas viena otrai pretī.

Beidzot Rozalī ierunājās:

— Kundze, es aizbraukšu pakaļ mazulītei. Nevar taču viņu pamest.

— Brauc, mīļā, — Žanna piekrita.

Viņas vēl paklusēja, un tad kalpone sacīja:

— Kundze, uzlieciet galvā cepuri, mēs dosimies uz Go-dervilu pie notāra. Ja šī taisās mirt, tad Pola kungam vajag ar šo salaulāties — meitenītes dēļ, vēlāk tas viņai būs svarīgi.

Un Žanna, nebilzdama ne vārda, uzlika galvā cepuri. Dziļš, apslēpts prieks iestrāvoja viņas sirdī, negodīgs prieks, kuru viņa neparko negribēja atzīt, viens no tiem zemiskajiem priekiem, par kuriem sarkst, bet visapslēptākos dvēseles dzijumos uzgavilē: viņas dēla mīļākā mirst.

Notārs izteica kalponei vissīkākos norādījumus, kurus viņa lūdza vairākas reizes atkārtot, lai labi iegaumētu un nekļūdītos, un tad sacīja:

— Varat uz mani paļauties, es uzņemos to nokārtot.

Tanī pašā naktī viņa aizbrauca uz Parīzi.

Žanna divas dienas pavadīja tādā mulsumā, ka nespēja nekā apdomāt. Trešās dienas rītā viņa saņēma no kalpones īsu paziņojumu, ka Rozalī atgriezīsies ar vakara vilcienu. Vairāk nekā.

Ap pulksten trim Žanna palūdza kaimiņu aizjūgt divričus un aizbrauca uz Bezvilas staciju sagaidīt kalponi.

Viņa stāvēja uz perona, skatienu pievērsusi sliežu taisnajai līnijai, kas aizstiepās tālumā un kaut kur pie apvāršņa saplūda kopā. Laiku pa laikam viņa paskatījās pulkstenī. Vēl desmit minūtes. Vēl piecas minūtes. Vēl divas minūtes. Tagad ir laiks. Nekas uz sliedēm tālumā nebija redzams. Pēkšņi viņa ieraudzīja baltu plankumu — dūmu mutulīti un zem tā melnu punktu, kas kļuva aizvien lielāks, tuvodamies milzīgā ātrumā. Beidzot smagā mašīna palēnināja gaitu un šņākdama aizslīdēja garām 2annai, kas alkatīgi ielūkojās vagonu logos. Daudzas durtiņas atvērās, ārā izkāpa ļaudis — zemnieki blūzēs, lauk-saimnieces ar groziem, sīkpilsoņi mīkstu platmali galvā. Beidzot viņa ieraudzīja Rozalī, kas nesa rokās tādu kā veļas saini.

_Viņa gribēja iet pretī Rozalī, bet baidījās pakrist, jo kājas bija kļuvušas pavisam bezspēcīgas. Kalpone, pamanījusi Žannu, pienāca klāt savā parastajā mierā un sacīja:

— Labdien, kundze! Te nu es esmu, bet viegli vis nebija.

— Nu, kā ir? — Žanna klusi jautāja.

— Tā, viņa nomira — šonakt. Viņi salaulājās, un te nu ir mazā, — Rozalī teica, pasniegdama Žannai bērnu, kas daudzajos autiņos nemaz nebija redzams.

Žanna, nekā neapjēgdama, paņēma bērnu, viņas izgāja no stacijas, iekāpa divričos.

— Pola kungs atbrauks pēc apbedīšanas. Jādomā, ka rīt šinī pašā laikā, — Rozalī ziņoja.

— Pols... — Žanna nomurmināja un vairāk nekā nepiebilda.

Saule slīga uz apvārsni, pārplūdinādama ar gaismu zaļojošos laukus, ko vietumis plankumoja ziedošo rapšu zelts un magoņu asiņainās lāses. Bezgalīgs miers pletās pār rāmo zemi, kurā dīga asni. Divriči ripoja ātri, zemnieks, klakšķinādams ar mēli, uzmudināja zirgu.

Žanna skatījās taisni gaisā, uz debesīm, kuras kā raķete šķērsoja bezdelīgu brāzmainā skrēja. Pēkšņi liegs siltums, dzīvības siltums izspiedās cauri viņas kleitai, sasniedza kājas, iesūcās ādā — tas bija siltums, ko izplatīja mazā būtne, kura gulēja viņai uz ceļiem.

Viņā uzbangoja bezgalīgs saviļņojums. Ar strauju kustību viņa atsedza bērna sejiņu, ko vēl nebija redzējusi: viņas dēla meita. Kuslā radībiņa, spilgtās gaismas pārsteigta, atvēra zilas actiņas un kustināja lūpiņas, un Žanna sāka viņu neprātīgi skūpstīt — pacēla rokās un apbēra ar skūpstiem.

Rozalī apmierināta norūca:

— Pag, pag, Žannas kundze, stājieties! Citādi viņa mums sāks brēkt.

Un piebilda, bez šaubām, atbildēdama pati sev:

— Dzīve, redziet, nav ne tik laba, ne tik slikta, kādomājam.

MONTORIOLA

.

PIRMĀ DAĻA I

Pirmie apmeklētāji, agrie rīta putni, bija jau novannojušies un lēnā gaitā vai nu pa diviem, vai pa vienam pastaigājās zem lielajiem kokiem gar strautu, kas tecēja lejā no Anvālas aizas.

Citi tikko bija atnākuši no ciema un steigšus gāja iekšā peldu iestādē. Tā bija liela ēka, kuras apakšstāvā atradās siltās vannas, bet otrajā stāvā — kazino, kafejnīca un biljarda zāle.

Kopš dakteris Bonfijs tālā Anvālas nostūrī bija atklājis lielo avotu, kuru nosauca savā vārdā par Bonfija avotu, daži turienes un tuvākās apkaimes zemes īpašnieki, bikli komersanti, šai krāšņajā Overņas ielejā, mežonīgā, bet tomēr jautrā, nolēma uzcelt starp milzu riekstkokiem un kastaņām plašu māju divējādiem nolūkiem — lai tā vienlīdz kalpotu gan ārstniecībai, gan dažādām izpriecām: apakšstāvā pārdeva minerālūdeni, bija ierīkotas dušas un vannas, bet augšā tirgojās ar alu, dažādiem dzērieniem un spēlēja mūzika.

Iežogojot gar strautu vienu gravas daļu, tā tika pārvērsta par ikvienam kūrortam nepieciešamo parku; šai parkā izveidoja trīs alejas — vienu gandrīz taisnu, bet divas ar daždažādiem līkumiem; pirmās alejas galā ierīkoja mākslīgu avotu — to novadīja no galvenā avota, un tagad tas burbuļoja lielā cementa baseinā, bija pārklāts ar salmu jumtu un to uzraudzīja flegmatiska sieviete, kuru visi gluži vienkārši sauca par Mariju. Rāmā over-ņiete, allaž ar sniegbaltu aubīti galvā, apsējusies baltum baltu, platu priekšautu, kas gandrīz pilnīgi aizsedza viņas formaskleitu, ieraugot tuvojamies kādu peldviesi, lēnām piecēlās kājās. Saskatījusi, kas īsti nāk, grozāmajā stikla skapītī viņa sameklēja attiecīgu glāzi un uzmanīgi to pielēja, pasmēlusi ūdeni ar nūjas galā uzmauktu cinka smeļamo.

Slimais skumji pasmaidīja, izdzēra ūdeni un, dodams atpakaļ glāzi, mēdza sacīt: «Paldies, Marij,» — pēc tam pagriezās un gāja prom. Marija no jauna apsēdās salmu krēslā un gaidīja nākamo ūdens dzērēju.

Starp citu, slimnieku šeit nebija daudz. Anvālas dziedinātava bija atvērta tikai pirms sešiem gadiem, bet arī pēc šiem sešiem pastāvēšanas gadiem tajā nebija vairāk slimnieku kā pirmā gada sākumā. Šurp atbrauca kādi piecdesmit cilvēki, kurus it īpaši pievilka skaistais apvidus, mazais, burvīgais ciems, ko apņēma milzīgi koki, kuru līkie stumbri izskatījās tikpat resni kā mājiņas, un izdaudzinātās aizas šās neparastās ielejas sākumā. Ieleja sākas plašajā Overņas līdzenumā un spēji nobeidzas augsta kalna pakājē pie apdzisušu vulkānu grēdas, pārvēršoties tur mežonīgā, krāšņā aizā, kas ir pilna nogruvušiem vai bīstami nokareniem klinšu bluķiem, kur tek strauts, kurš ar ūdenskritumiem gāžas lejā pār milzu akmeņiem un katra akmens priekšā izveido ezeriņu.

Tāpat kā visas ūdens dziedinātavas, arī šī bija sākusi savu darbību ar brošūru, kuru dakteris Bonfijs bija uzrakstījis par savu avotu. Brošūra sākās ar Anvālas alpīnā skaistuma slavēšanu cildenā un sentimentālā stilā. Viņš lietoja vienīgi izmeklētus, spožus epitetus, kuri īstenībā nekā neizteica. Visu apkaimi viņš dēvēja par gleznainu, pārpilnu grandioziem skatiem vai piemīlīgām, omulīgām ainavām. Visām tuvākajām pastaigas vietām bija uzspiests īpaša savdabīguma zīmogs, kas varētu pārsteigt mākslinieku un tūristu iztēli. Tad uzreiz bez kādas pārejas dakteris ņēmās cildināt dziednieciskās īpašības, kādas piemīt Bonfija avotam, kas piesātināts ogļskābes sāļiem, ar dzeramo sodu, jauktiem sāļiem, ar skābenām vielām, litija un dzelzs savienojumiem un citām vielām, kuras spēj izdziedēt visādas kaites. Starp citu, dakteris Bonfijs tās tūdaļ uzskaitīja iedaļā «Hroniskās un akūtās slimības, kas speciāli ārstējamas Anvālā»; šo Anvālā izdziedināmo slimību garu garais saraksts bija ārkārtīgi raibs un varēja apmierināt visu kategoriju slimniekus. Brošūra beidzās ar derīgām ziņām par dzīves apstākļiem Anvālā, par dzī-f vokļur pārtikas un viesnīcu numuru cenām. Vienlaikus ar kazino un dziedniecības iestādi Anvālā bija radušās trīs viesnīcas: pavisam jaunā viesnīca «Splendid», kas bija uzcelta ielejas nogāzē augstāk par peldu iestādi, viesnīca «Karstie avoti», bijusī iebraucamā vieta ar jaunu ārējo apmetumu, un viesnīca «Vidaillet», kas bija ļoti vienkārši ierīkota, — tās īpašnieks bija nopircis trīs blakus esošas mājas un savienojis tās vienā ēkā.

Pēc tam kādā jaukā dienā Anvālā uzradās divi jauni ārsti, par kuriem neviens nezināja, kā viņi te gadījušies, jo ārsti kūrortos, šķiet, iznirstam no avotiem tikpat kā gāzes burbulīši. Tie bija dakteris Onorā, dzimis overņie-tis, un parīzietis dakteris Latons. Starp dakteri Latonu un dakteri Bonfiju uzreiz iedegās sīvs naids, turpretī dakteris Onorā, resns, tīrīgs, gludi skuvies vīrs, allaž smaidīgs un saticīgs, sniedza vienam kolēģim labo roku, otram — kreiso un ar abiem dzīvoja labās attiecībās. Taču noteicējs šeit bija dakteris Bonfijs, kuram bija ūdens dziedinātavu inspektora un kūrorta «Anvālas karstie avoti» galvenā ārsta tituls.

Šis tituls bija viņa spēks, bet peldu iestāde — viņa valstība. Tajā viņš pavadīja augas dienas un, kā dzirdēja runājam, pat naktis. No rīta viņš simtiem reižu skrēja no mājām, kas atradās pavisam tuvu ciemā, uz savu pieņemšanas kabinetu, kurš bija iekārtots dziedinātavā pašā gaiteņa sākumā pa labi no ieejas. Paslēpies tur kā zirneklis savā tīklā, viņš uzglūnēja visiem ienākošajiem un aizejošajiem slimniekiem, uzmanīdams savējos ar stingru, bet citu slimniekus ar niknu aci. Viņš visus iztērpināja tikpat kā kapteinis atklātā jūrā un jaunatbraucējiem iedvesa bailes vai arī izvilināja viņiem smaidu.

Kādudien, kad viņš žigliem soļiem drāzās uz dziedinātavu tik strauji, ka veco svārku garās stērbeles plīvoja kā divi spārni, viņu pēkšņi apturēja kāda balss, saukdama:

— Dakter!

Bonfijs pagriezās atpakaļ. Viņa kalsnā seja, kuru bija izvagojušas nejaukas grumbas, tik dziļas, ka izskatījās melnas, un kuru apņēma iesirma, nekopta bārda, pūlējās pasmaidīt, un viņš pacēla apdilušo, notraipīto, notaukoto zīda cilindru, kas sedza viņa garos, iesirmos matus vai, kā viņa sāncensis dakteris Latons sacīja, sirmos un netīros matus. Tad, paspēris soli, viņš palocījās un nomurmināja:

r— Labrīt, marķīza kungs, kā jūs šodien jūtaties?

Labi kopts maza auguma vīriņš — marķīzs de Ravenels sniedza ārstam roku un atbildēja:

— Ļoti labi, dakter, ļoti labi vai vismaz itin ciešami. Krusti gan vēl joprojām sāp, taču es jau jūtos labāk, daudz labāk, bet pagaidām man ir bijušas tikai desmit peldes. Pērngad panākumus jutu tikai pēc sešpadsmitās vannas, jūs taču atceraties, vai ne?

— Kā ne, ļoti labi atceros.

— Bet es gribu ar jums parunāt par ko citu. Šorīt atbrauca mana meita, un es nolēmu vispirms aprunāties ar jums, jo manam znotam Andermata kungam, Viljamam Andermatam, baņķierim ...

— Jā, es zinu.

— Manam znotam ir ieteikuma vēstule dakterim Lato-nam. Bet es uzticos vienīgi jums un lūdzu jūs — esiet tik laipns un iegriezieties viesnīcā pirms... jūs saprotat.. , Manuprāt, labāk pateikt visu atklāti... Vai jūs pašlaik esat brīvs?

Dakteris Bonfijs ļoti aizkustināts, ļoti satraukts uzlika galvā cilindru un uzreiz atbildēja:

— Jā, esmu brīvs. Vai jūs vēlaties, lai es tūdaļ eju jums līdzi?

— Protams.

Un, uzgriezuši muguru peldu iestādei, viņi žigliem soļiem devās pa apaļo aleju, kas veda uz viesnīcu «Splen-did», kura bija uzcelta kalna nogāzē, lai atbraucējus piesaistītu ar plašo skatu, kas no turienes pavērās.

Uzkāpuši otrajā stāvā, viņi iegāja viesistabā, kas atradās blakus de Ravenelu un Andermatu ģimeņu istabām; tur marķīzs atstāja ārstu vienu pašu un aizgāja pēc meitas.

Gandrīz tūlīt pat viņš ar to kopā atgriezās. Tā bija jauna maza auguma gaišmate, bāla un ļoti skaista; viņas vaibstiem piemita kaut kas bērnišķīgs, bet zilās acis lūkojās uz cilvēkiem atklāti un droši, un šis stingrais, apņēmības pilnais skatiens piešķīra īpašu burvību un savdabību visam viņas maigajam un trauslajam tēlam. Nekādas nopietnas kaites viņai nebija: neizprotami grūtsirdības uzplūdi, beziemesla asaru lēkmes, beziemesla dusmu uzplūdi — vārdu sakot, mazasinība. Pats galvenais — viņa vēlējās bērnu, bet bērna nebija, kaut gan ritēja jau trešais gads kopš viņas apprecēšanās.

Dakteris Bonfijs apgalvoja, ka Anvālas ūdeņiem esot visuvarenas spējas, un viņš tūdaļ ķērās pie priekšrakstu noteikšanas. Visas viņa receptes allaž atgādināja baismīgu apsūdzības aktu.

Uz lielas, baltas līnijpapīra lapas viņa zāļu saraksts bija sadalīts vairākās ailēs, katras zāles aizņēma pa divām vai trim rindiņām, un tas viss tika uzšņāpts steidzīgā rokrakstā, kurā ņirbēt ņirbēja pīķiem līdzīgi smaili burti.

Mikstūras, graudiņi un pulveri, kas bija dzerami tukšā dūšā no rīta, pusdienā vai vakarā, sekoja cits citam negantā paskatā.

Šķita, ka tur bija lasāms:

Ņemot vērā, ka X kungs slimo ar hronisku, nedziedināmu, nāvīgu slimību, viņam jādzer:

1) sērskābais hinīns, no kura viņš kļūs kurls un zaudēs atmiņu;

2) bromkālijs, no kā viņam samaitāsies vēders, pavājināsies garīgās spējas, izsitīsies pūtītes un kļūs smirdīga elpa;

3) jodkālijs, kas, novājinādams visus iekšējās sekrēcijas dziedzerus, kuri nepieciešami gan smadzeņu darbībai, gan citām organisma funkcijām, īsā laikā pārvērtīs slimnieku par impotentu plānprāti;

4) salicilskābais nātrijs, kura dziedinošās spējas vēl nav pierādītas, toties, šķiet, nodrošina slimniekam zibenīgu un ātru nāvi.

Un vēl bez tam:

hlorāls, kas padara vājprātīgu, beladonna, kas kaitē acīm, daždažādi augu uzlējumi, visvisādi minerāļu maisījumi, kas maitā asinis, vājina visus orgānus, saēd kaulus un liek aiziet bojā no zālēm tiem, kurus ir saudzējusi slimība.

Viņš rakstīja ilgi — aprakstīja vienu, tad otru papīra pusi un pēc tam parakstījās, kā būtu darījis tiesnesis, pasludinādams nāves spriedumu.

Jaunā sieviete, kas sēdēja dakterim Bonfijam pretī, raudzījās viņā, un viņai raustījās lūpu kaktiņi, tikko valdot smieklus.

Kolīdz, dziļi palocījies, dakteris aizgāja, viņa paņēma ar tinti melni izraibināto papīra lapu, sagumzīja saujā un, iemetusi kamīnā, beidzot deva vaļu sirsnīgiem smiekliem.

— Vai, tēt, kur tu sadabūji šo izrakteni? Viņš izskatās pēc īsta lupatnieka... Ak, uz to jau vienīgi tu esi spējīgs — izraut kaut kur pagājušā gadsimta dziednieku! ... Vai dieviņ, cik viņš smieklīgs ... un netīrs ... jā, jā, netīrs ... Nudien, liekas, viņš būs nosmērējis manu spalvaskātu ...

Pēkšņi atvērās durvis, un atskanēja Andermata balss:

— Lūdzu, dakter!

Un iekšā ienāca dakteris Latons. Garš, trausla auguma, korekts nenoteikta vecuma vīrietis, moderni ģērbies, turēdams rokā zīda cilindru — ārstu pazīmi lielākajā daļā Overņas kūrortu, — šis Parīzes ārsts, kuram nebija nedz bārdas, nedz ūsu, atgādināja uz laukiem izbraukušu aktieri.

Apmulsušais marķīzs nezināja, ko teikt un ko darīt, turpretī viņa meita, aizlikusi mutei priekšā mutautiņu, sāka kāsēt, lai skaļi neiesmietos par jaunatnākušo ārstu. Latons pašapzinīgi palocījās un, paklausot jaunās sievietes mājienam, apsēdās. Andermats, kas ienāca aiz ārsta, bija tam sīki pastāstījis par sievas veselības stāvokli, par visām viņas kaitēm un to simptomiem, izklāstījis Parīzes ārstu atzinumu un pats savas domas, pastiprinot tās ar īpašiem apsvērumiem un lietojot medicīnas terminus.

Viņš bija vēl pavisam jauns vīrietis, ebrejs, liels veikalnieks. Viņš nodarbojās ar visvisādiem veikaliem un itin visur izrādīja apbrīnojamu veiklību, ātru iedziļināšanās spēju un spriedumu pareizību. Būdams jau mazliet par resnu savam nelielajam augumam, apaļiem vaigiem, pliku pakausi, ar veselīga mazbērna izskatu, tuklām rociņām, īsām kājiņām, viņš izskatījās pārāk svaigs un neveselīgs un runāja ar pārsteidzošu ātrumu.

Marķīza de Ravenela meitu viņš bija apprecējis aiz aprēķina, lai iespiestos ar savām spekulācijām augstākajā sabiedrībā, kura nebūt nebija viņa sabiedrība. Starp citu, marķīzam bija ap trīsdesmit tūkstošu franku gada ienākumu un tikai divi bērni, bet Andermats, kuram precoties vēl lāgā nebija ne trīsdesmit gadu, bija ticis jau pie pieciem sešiem miljoniem un paguvis sagatavot augsni, lai nākamā raža sniegtos līdz desmit vai divpadsmit miljoniem. De Ravenela kungs, kas bija nenoteikts bezrak-stura cilvēks, nepastāvīgs un ar vāju gribasspēku, sākumā nikni noraidīja tā bildinājumu, kuru viņam nodeva trešās personas, ar sašutumu iedomādamies, ka viņa meita var~tu kļūt par sievu kaut kādam jūdam, bet pēc pusgada pretošanās viņš zelta kaudzes spiediena ietekmē tomēr piekāpās, taču ar noteikumu, ka viņa mazbērni tiks audzināti kātoju ticībā.

Bet mazbērnu vēl aizvien nebija, kaut gan tie tika gaidīt gaidīti. Tad nu marķīzs, kas divus gadus no vietas bija braucis uz Anvālas avotiem un bija par tiem sajūsmā, atcerējās, ka daktera Bonfija brošūra bija solījusi arī izārstēšanu no neauglības.

Tāpēc marķīzs izsauca savu meitu, un znots pats viņu atveda uz Anvālu, lai pienācīgi iekārtotu un pēc sava Parīzes ārsta ieteikuma uzticētu daktera Latona gādībai. Tūdaļ pēc atbraukšanas Andermats bija sameklējis ieteikto ārstu un tagad ņēmās sīki aprakstīt novērotos sievas slimību simptomus. Nobeigumā Andermats sacīja, ka viņš esot ļoti sāpīgi vīlies, cerēdams kļūt par tēvu.

Dakteris Latons ļāva Andermatam nobeigt un tad, pievērsies jaunajai sievietei, jautāja:

— Vai jums, kundze, nebūtu kas piebilstams?

Viņa tam nopietni atbildēja:

— Nē, mans kungs, itin nekas.

Tad ārsts turpināja:

— Tādā gadījumā esiet tik laipna un pārģērbieties: novelciet ceļa drēbes un korseti un uzvelciet mugurā vienkāršu, baltu peņuāru, pavisam baltu.

Andermata kundze izbrīnījās, un ārsts sāka dedzīgi paskaidrot savu sistēmu:

— Ak dievs, cienītā kundze, tas ir ļoti vienkārši! Agrāk pastāvēja pārliecība, ka visas slimības rodas no sliktām asinīm vai no kādas organiskas vainas, bet tagad mēs gluži vienkārši pieņemam, ka daudzos gadījumos un it īpaši jūsu gadījumā nenoteiktās kaites, ar kādām jūs slimojat, — un ne vien tās, bet arī nopietni traucējumi, ļoti nopietni, no kuriem ir jāmirst, — var rasties tikai tāpēc, ka kāds orgāns aiz viegli nosakāmiem iemesliem var nenormāli palielināties par ļaunu blakus orgāniem un izjaukt visu harmoniju, visu cilvēka ķermeņa uzbūves līdzsvaru, grozīt vai pārtraukt tā funkcijas, bremzēt visu pārējo orgānu darbību.

Pietiek ar uzpūstu vēderu, lai parādītos sirds slimības simptomi, jo šai gadījumā sirds, kuras kustības tiek traucētas, sāk nepareizi strādāt, neregulāri un dažkārt pat ar pārsitieniem. Aknu vai dažu dziedzeru palielināšanās var radīt bīstamas sekas, kurām nevērīgāks ārsts piedēvēs simtiem citu iemeslu.

Vārdu sakot, vispirms mums ir jānoskaidro, vai visi slimnieka orgāni ir normāla lieluma un vai tie atrodas savās vietās, jo bieži vien kāds nieks var galīgi sagandēt cilvēka veselību. Tāpēc es, cienītā kundze, ar jūsu atļauju jūs visai rūpīgi izmeklēšu un uzvilkšu uz jūsu peņuāra līnijas, kas iezīmē jūsu orgānu robežas, lielumu un stāvokli.

Viņš bija uzlicis cilindru uz krēsla un aizrautīgi runāja.

Lielā mute atvērdamās un aizvērdamās ievilka viņa noskūtajos vaigos divas dziļas krunkas, un tas viņam piešķīra zināmu līdzību ar garīdznieku.

Andermats sajūsmā iesaucās:

— Lūk, to es saprotu! Pamatīgi! Cik atjautīgi! Kaut kas pavisam jauns, ļoti moderni!

«Ļoti moderni» viņa lūpās nozīmēja visaugstāko uzslavu.

Jauno sievieti tas ļoti uzjautrināja, viņa piecēlās, iegāja savā guļamistabā un pēc brīža atgriezās, tērpusies baltā peņuārā.

Ārsts viņu noguldīja uz kušetes, tad, izņēmis no kabatas zīmuli ar trim rakstekļiem, melnu, sarkanu un zilu, sāka izklausīt un perkutēt savu jauno pacienti, atzīmējot ikvienu novērojumu sīkām krāsainām svītriņām uz baltā peņuāra.

Pēc stundas ceturkšņa šādas apstrādāšanas peņuārs izskatījās kā ģeogrāfijas karte, uz kuras atzīmēti visi kontinenti, jūras, zemes ragi, upes, valstis, pilsētas un visu pasaules daļu nosaukumi, jo uz katras robežlīnijas dakteris uzrakstīja divus trīs vienīgi viņam saprotamus latīņu vārdus.

Pēc tam kad dakteris bija izklausījis visus Andermata kundzes iekšējos trokšņus un izklauvējis visus dobjos vai skaidros toņus, kādi bija dzirdami viņas ķermeņa dobumos, viņš izvilka no kabatas sarkanu ādas piezīmju grāmatiņu ar zelta iespiedumu un alfabētisku iedalījumu, ielūkojās tabelē un, grāmatiņu atšķīris, ierakstīja: «Novērojums 6,347. — A. kundze, 21 gads».

Pēc tam, uzmezdams skatienu krāsainajām piezīmēm uz peņuāra no galvas līdz pat kājām un nolasīdams tās, kā eģiptologs mēdz atšifrēt hieroglifus, viņš visu ierakstīja sava piezīmju grāmatiņā.

Kad tas bija galā, viņš pavēstīja:

— Nekā uztraucoša nav, nekā nenormāla, tikai niecīga, pavisam niecīga novirzīšanās, kuru viegli izārstēs kādas trīsdesmit ogļskābās peldes. Turklāt ik rītu jums jāiedzer trīs reizes pa pusglāzei minerālūdens. Nekā cita. Pēc četrām piecām dienām es pie jums atkal iegriezīšos.

Tad viņš piecēlās, palocījās un tik strauji izgāja, ka tas visus pārsteidza. Šī straujā aiziešana bija viņa paša izdomāta teatrāla maniere, īpašs šiks, viņa oriģinalitātes pazīme. Viņš pats šo manieri uzskatīja par labu toni un domāja, ka tā atstāj lielu iespaidu uz slimnieku.

Andermata kundze aizskrēja uz sevi palūkoties spogulī un kratījās no jautriem, bērnišķīgiem smiekliem.

— Vai, cik viņi ir smieklīgi, cik viņi ir jocīgi! Sakiet — vai viņi divi vien ir? Vai nav vēl kāds? Es tūlīt pat gribētu redzēt vēl trešo! Vil, aizej viņam pakaļ! Es gribu viņu redzēt!

Vīrs izbrīnījies jautāja:

— Kādu trešo? Kāpēc trešo?

Marķīzam bija jāpaskaidro un jāatvainojas, jo viņš no znota mazliet baidījās. Viņš teica, ka dakteris Bonfijs bijis šodien vizītē pie viņa un viņš dakteri ievedis pie Kristiānas, lai uzzinātu tā domas; viņš pilnīgi uzticoties vecā ārsta lielajai pieredzei, turklāt tas taču esot šejienietis, kas atklājis Anvēlas avotu.

Andermats paraustīja plecus un pavēstīja, ka viņa sievu ārstēšot vienīgi dakteris Latons, bet marķīzs visai satraukts sāka prātot, kas būtu darāms, lai visu nokārtotu tā, ka viņa dusmīgais ārsts neapvainotos.

Kristiāna iejautājās:

— Vai Gontrāns ir šeit?

Viņa runāja par savu brāli.

Tēvs atbildēja:

— Jā, viņš atbrauca pirms četrām dienām kopā ar savu draugu Polu Bretiņī, par kuru viņš mums bieži tika stāstījis. Tagad viņi abi apceļo Overņu. Viņi jau ir bijuši Mondorā un Burbūlā, bet nākamnedēļas beigās brauks no šejienes uz Kantālu.

Pēc tam. viņš meitai apjautājās, vai pēc nakts brauciena vilcienā viņa negribētu līdz brokastīm atpūsties, bet viņa atbildēja, ka guļamvagonā esot lieliski izgulējusies, un lūdza tikai vienu stundu laika, lai varētu nomazgāties un pārģērbties, bet pēc tam vēlējās apskatīt ciemu un peldu iestādi. Tēvs un vīrs iegāja savās istabās uzgaidīt, līdz viņa būs saposusies.

Drīz vien viņa tos pasauca, un viņi kopā izgāja no viesnīcas. Andermata kundzi uzreiz sajūsmināja ciems, kas bija paslēpies kokos dzijdziļā ielejā, tā ka izskatījās no visām pusēm ieslēgts kastaņās, kuras pacēlās tik augstu kā kalns. Šos gadsimtiem vecos milzu kokus nejaušība bija izmētājusi pa malu malām, un tie auga itin visur — gan pie vārtiem, gan pagalmos, gan ielās; tāpat arī ik uz soļa rēgojās strūklakas, kas bija ierīkotas lielā, stāvā, nomelnējušā akmenī, no kura pa izurbtu caurumiņu šļāca ārā gaiša ūdens strūkla, kas, gaisā lokveidā izliekusies, krita akmens bluķī. Zem kuplajiem, zaļajiem zariem virmoja lapotnes un kļavu svaigā smarža, bet ielās bija redzamas overņietes, kas cienīgi soļoja vai stāvēja pie savām mājām un žigliem pirkstiem vērpa melnu dziju, aizbāzušas aiz jostām vilnas kodaļu. Viņu īsie brunči neaizsedza vājās potītes, pār kurām bija pārvilktas zilas zeķes, un mugurā viņām bija ņieburi, kurus uz pleciem saturēja tādi kā bikšturi, un audekla krekli ar piedurknēm, no kurām rēgojās ārā dzīslainas, izkaltušas, kaulainas rokas.

Pēkšņi atskanēja savāda, lēkājoša mūzika. Šķita, ka skan leijerkastes trauslās skaņas — vecas, dusuļainas, sadauzītas leijerkastes skaņas. Kristiāna iesaucās:

— Kas tad tas?

Tēvs iesmējās.

— Kazino orķestris. Šo troksni taisa četri muzikanti. Un viņš pieveda meitu pie sarkanas afišas, kas bija

uzlīmēta kādas lauku mājas galā. Afišā melniem burtiem bija rakstīts:

Anvālas kazino Direktors Petriss Martels Sestdien, 6. jūlijā

Liels koncerts Konservatorijas otrās godalgas laureāta maestro Senlandrī vadībā. Klavieres atskaņos Zavela kungs, Konservatorijas pirmās godalgas laureāts. Flauta — Nuaro kungs, Konservatorijas laureāts. Kontrabass — Nikordī kungs, Briseles Karaliskās akadēmijas laureāts.

Pēc koncerta liela izrāde Aizmaldījušies mežā

Puantilē kunga komēdija vienā cēlienā Personas:

Pjērs de Lapuants — Petriss Martela kungs no Odeona

Oskars Leveijē — Ptinivela kungs no Vodeviļas

2ans — Lapalma kungs no Bordo Lielā teātra

Filipīna — Odlēnas jaunkundze no Odeona

Izrādes laikā spēlē orķestris maestro Senlandrī vadībā.

Kristiāna skaļā balsī lasīja, smējās un brīnījās.

Tēvs turpināja:

— O, viņi tevi uzjautrinās! Aiziesim viņus apskatīt.

Viņi pagriezās pa labi un iegāja parkā. Peldviesi lēnām,

cienīgi pastaigājās pa trim alejām, izdzēra savu glāzi minerālūdens un gāja prom. Daži, sēdēdami uz soliem, vilka smiltīs svītras ar spieķa vai ar saulessarga galu. Viņi nesarunājās un, šķiet, pat nekā nedomāja, visi bija tādi kā pusdzīvi, kļuvuši truli un paralizēti kūrorta garlaicīgajā dzīvē. Vienīgi orķestra dīvainās skaņas, kuras nez no kurienes plūda, nezin kā radušās, tricināja maigo, rāmo gaisu, spiedās cauri lapotnei un, šķiet, iekustināja drūmos soļotājus.

Kāda balss uzsauca:

— Kristiāna!

Viņa apgriezās — saucējs bija brālis. Viņš pieskrēja klāt, to noskūpstīja un, paspiedis roku Andermatam, paņēma māsu zem rokas un aizvilka sev līdzi, pametot aiz muguras tēvu un svaini. Brālis un māsa sāka tērzēt. Gon-trāns, elegants gara auguma jauneklis, bija tāds pats liels smējējs kā māsa, tikpat kustīgs kā tēvs un vienaldzīgs pret itin visu, taču allaž vienu rūpju apsēsts — kur varētu izraut kādu tūkstoti franku.

— Es domāju, ka tu guli, — viņš sacīja, — citādi sen būtu aizskrējis tevi noskūpstīt. Turklāt Pols mani šorīt aizrāva sev līdzi uz Tūrnoelas pili.

— Kas tas par Polu? Ak jā, tavs draugs!

— Pols Bretiņī. Pareizi, tu taču viņu nepazīsti. Viņš patlaban ir vannā.

— Vai viņš ir slims?

— Nē. Bet tomēr ārstējas. Nesen bija traki iemīlējies.

— Un tāpēc iet ogļskābes vannās?! Tā laikam tās sauc — ogļskābes vannas, vai ne? Grib izārstēties no mīlestības?

— Jā. Viņš dara visu, ko es viņam lieku. O, viņam bija dziļa brūce sirdī. Viņš ir traks, nevaldāms puisis. Gandrīz nomira. Un gribēja arī viņu nonāvēt. Viņa ir aktrise, pazīstama aktrise. Viņš to neprātīgi mīlēja. Bet tā, protams, viņu pievīla. Tā bija drausmīga drāma. Nu, un tad es viņu atvedu šurp. Tagad viņš jau jūtas mazliet labāk, taču vēl aizvien par viņu domā.

Māsa, kas nupat vēl bija smaidījusi, tagad kļuva nopietna un sacīja:

— Interesanti būtu viņu redzēt.

Starp citu, vārds «mīlestība» viņai neko lielu neizteica. Dažreiz viņa par to domāja tāpat, kā nabaga sieviete mēdz domāt par pērļu kaklarotu vai briljanta diadēmu — un viņā mostas vēlēšanās pēc šās rotas, kas dažai ir aizsniedzama, bet viņai pavisam tāla. Priekšstatu par mīlestību viņa ieguva pēc dažiem aiz gara laika izlasītajiem romāniem, nepiešķirdama tai nekādu lielu nozīmi. Viņa nekad nebija pārāk nodevusies sapņiem, pēc dabas bija dzīvespriecīga, nosvērta un ar visu apmierināta. Kaut gan viņa jau divarpus gadu bija precējusies, tomēr vēl joprojām nebija pamodusies no tās snaudas, kādā dzīvo jaunas, naivas meitenes, — no sirds, domu un jūtu snaudas, kas dažām sievietēm turpinās līdz pat nāvei. Dzīve viņai likās vienkārša un jauka, bez kādiem sarežģījumiem, nekad viņa tajā nebija meklējusi jēgu un mērķi. Viņa mierīgi dzīvoja, gulēja, gaumīgi ģērbās, smējās un bija apmierināta. Ko viņa vēl varēja vēlēties? Kad viņai bija ticis stādīts priekšā Andermats kā viņas rokas tīkotājs, sākumā viņa bērnišķīgā sašutumā viņu atraidīja: viņa taču nekļūs par sievu ebrejam! Tēvs un brālis, kuri izjuta tādu pašu pretīgumu, atbildēja tāpat kā viņa ar noteiktu atteikumu. Andermats nozuda, iekrita tikpat kā akā, bet pēc trim mēnešiem aizdeva Gontrānam pāri par divdesmit tūkstošiem franku; arī marķīzam — gan citu iemeslu dēļ — ieskati sāka mainīties. Viņš pēc savas dabas mēdza piekāpties pret neatlaidīgu uzstājību, tīri patmīlīgi kārodams pēc miera. Meita par viņu mēdza teikt: «Ak vai! Tētim galvā ir tāds sajukums!» Un tā bija taisnība. Viņam nebija nedz savu uzskatu, nedz savas pārliecības, bija tikai aizraušanās, kas pastāvīgi mainījās.

Brīžam viņš ar īslaicīgu, dzejisku sajūsmu pieķeras savam vecajām dzimtas tradīcijām un vēlējās karali, bet gudru karali, liberālu, izglītotu, kurš neatpaliek no sava gadsimta, brīžam, izlasījis kādu Mišlē vai cita domātāja demokrāta grāmatu, viņš aizrāvās ar cilvēku vienlīdzību, ar modernām idejām, ar nabago, apspiesto un cietēju prasībām. Viņš ticēja itin visam, raugoties pēc noskaņojuma, un, kad viņa vecā draudzene Ikardona kundze, kurai bija sakari ar daudzām ebreju ģimenēm, sadomāja sekmēt Kristiānas un Andermata laulību, viņa ļoti labi zināja, ar kādiem argumentiem jādodas uzbrukumā.

Viņa tam iestāstīja, ka ebrejiem, kuri ir apspiesti, tāpat kā bija apspiesta franču tauta pirms revolūcijas, ir situsi atriebības stunda un tagad tie apspiedīšot citus ar zelta varu. Marķīzs, kas nepavisam nebija reliģiozs, bet tomēr bija pārliecināts, ka dieva ideja ir visai noderīga kā likumdevēja ideja, ka tā var stingrāk saturēt muļķus, tumsoņus un bailīgos nekā vienkāršā taisnīguma ideja, ar vienaldzīgu godbijību raudzījās uz visām reliģijas dogmām un izjuta vienlīdz sirsnīgu cieņu pret Konfūciju, Muhamedu un Jēzu Kristu. Arī Kristus piesišanu krustā viņš nekādā gadījumā neuzskatīja par sākotnēju ebreju grēku, bet gan par rupju politisku kļūdu. Tālab Ikardona kundzei pietika ar dažām nedēļām, lai viņā modinātu apbrīnu par nemitīgo, apslēpto darbību, ko veic visnotaļ vajātie visuvarenie ebreji. Un pēkšņi viņš ar citādām acīm sāka raudzīties uz ebreju spožo triumfu, ko uzskatīja par taisnīgu atmaksu viņu ilgā pazemojuma dēļ.

Tagad viņš tajos redzēja noteicējus pār karaļiem, kas ir noteicēji pār tautām, redzēja tajos troņu atbalstītājus vai gāzējus, kuri var izputināt veselu nāciju tikpat kā kādu vīntirgotāju, kuri lepni nolūkojas uz valdniekiem, kas kļuvuši pazemīgi, un met savu nešķīsto zeltu visstingrāko katoļu monarhu pusatvērtajos šķirstiņos, un tie viņiem par to pateicas ar dižciltīgiem tituliem un dzelzceļu koncensijām.

Un viņš piekrita Viljama Andermata laulībām ar Kristiānu de Ravenelu.

Un Kristiāna bija ar mieru apprecēties ar šo resno, ļoti bagāto vīrieti, kurš gan nebija neglīts, bet viņai nemaz nepatika, tāpat kā viņa būtu bijusi ar mieru pavadīt vasaru kādā ne visai tīkamā novadā; savu piekrišanu viņa deva, padodamās nemanāmajam spiedienam, kādu izda-rija Ikardona kundze, viņas mātes sena draudzene, kura kopš marķīzes nāves bija kļuvusi par Kristiānas tuvāko padomdevēju; šim spiedienam pievienojās tēva spiediens un brāļa savtīgā vienaldzība.

Tagad Kristiāna atzina, ka Andermats ir labsirdīgs un uzmanīgs cilvēks, ka viņš nav muļķis un tuvā saskarē ir patīkams, bet itin bieži par viņu zobojās kopā ar Gon-trānu, kurš pret svaini izturējās ar negodīgu nepateicību.

Gontrāns māsai sacīja:

— Tavs vīrs ir kļuvis vēl sārtāks, un viņam ir gluži pliks pauris. Viņš izskatās pēc slimas puķes vai pēc piena sivēna . .. Kur viņš ķer tādas krāsas?

Un Kristiāna atbildēja:

— Tici man, es tur neesmu vainīga. Dažreiz man uznāk vēlēšanās uzlīmēt viņu uz konfekšu kārbas.

Viņi jau bija pienākuši pie peldu iestādes.

Ar muguru pret sienu abpus durvīm uz pītiem krēsliem 6ēdēja divi vīrieši un pīpēja pīpes.

Gontrāns sacīja:

— Paskaties, kādi lieliski tipi! Paraugies uz to pa kreisi, uz kupraino ar grieķu mici galvā! Tas ir Prentāna tēvs, bijušais Riomas cietuma uzraugs, bet tagad ir kļuvis par Anvālas ūdens dziedniecības iestādes sargu un gandrīz vai direktoru. Viņa darbā nekas nav grozījies: tagad viņš izrīko slimniekus tāpat kā agrāk ieslodzītos. Katrs peld-viesis ir cietumnieks, vannas kabīnes ir vieninieku kameras, dušu zāle — karceris, bet telpa, kurā dakteris Bonfijs izdara saviem pacientiem kuņģa skalošanu ar Bara-dika zondi, — noslēpumains moku kambaris. Viņš nesveicina nevienu vīrieti aiz tā principa, ka visi notiesātie ir nicināmas būtnes. Pret sievietēm viņš izturas ar lielāku cieņu, bet šai cieņai jaucas klāt izbrīns, jo Riomas cietumā viņam bija jāuzrauga vienīgi vīrieši. Tas patvērums bija domāts vienīgi vīriešu dzimuma noziedzniekiem, un ar dāmām viņš vēl nav pieradis sarunāties. Bet otrs — tas ir kasieris. Palūdz, lai viņš uzraksta tavu uzvārdu, — redzēsi, kas tur iznāks.

Un, pievērsdamies vīram, kurš sēdēja pa labi, Gontrāns lēnām un skaidri teica:

— Seminuā kungs, šī ir mana māsa, Andermata kundze, viņa grib pierakstīties uz divpadsmit vannām.

Kasieris, ļoti garš un ļoti vājš vīrietis, ļoti nabadzīgi ģērbies, piecēlās, iegāja savā būdā, kas bija ierīkota iepretī galvenā ārsta kabinetam, atvēra savu grāmatu un jautāja:

— Jūsu uzvārds?

— Andermata.

— Kā jūs teicāt?

— Andermata.

— Kā jūs to burtojat?

— A-n-d-e-r-m-a-t-a.

— Tā, viss kārtībā.

Un viņš lēnām sāka rakstīt. Kad viņš bija galā, C011-trāns palūdza:

— Esiet tik laipns un izlasiet manas māsas uzvārdu.

— Labprāt, mans kungs. Anterpata kundze.

Kristiāna, mirdama vai nost aiz smiekliem, samaksāja

par abonementu un tad vaicāja:

— Kas tas par troksni tur augšā?

Gontrāns viņu paņēma zem rokas.

— Iesim paskatīties!

No trepēm skanēja dusmīgas balsis. Viņi uzkāpa augšā, atvēra durvis un ieraudzīja lielu kafejnīcas zāli ar biljarda galdu vidū. Abpus galda, izmetušies vienos kreklos, stāvēja divi vīrieši ar kijām rokās un nikni strīdējās.

— Astoņpadsmit!

— Septiņpadsmit!

— Bet es jums saku, man ir astoņpadsmit!

— Nav tiesa, tikai septiņpadsmit!

Tas bija kazino direktors Petriss Martels no Odeona, kurš spēlēja kārtējo partiju ar trupas komiķi Lapalma kungu no Bordo Lielā teātra. Petriss Martels, kura varenais, mīkstais vēders līgojās zem krekla un pārkārās pār biksēm, kas turējās tikai uz goda vārda, izdarbojies dažādās vietās par aktieri, bija pārņēmis Anvālas kazino vadību un cauras dienas pavadīja, tukšodams peldviesiem paredzētos dzērienus. Viņam bija milzīgas oficiera ūsas, kas no rīta līdz vakaram mirka alus putās un saldos, lipīgos liķieros, un viņš bija aplaidis ar savu pārmērīgo kaislību uz biljardu arī veco komiķi, savervēdams to sev par partneri.

No rīta, tikko piecēlušies, viņi ķērās pie biljarda spēles, lamājās viens ar otru, viens otram draudēja, nodzēsa pierakstus, sāka jaunu partiju, ar mokām atrada laiku brokastu ieturēšanai un necieta, ja kādi citi spēlmaņi gribēja viņus dabūt nost no zaļā galda.

Tādā kārtā viņi aizbaidīja prom visus apmeklētājus, taču dzīve viņiem nebūt nelikās netīkama, kaut gan Pet-risu Martelu sezonas beigās gaidīja bankrots.

Nomāktā kasiere no rīta līdz vakaram skatījās šai viņu nebeidzamajā spēlē, no rīta līdz vakaram klausījās viņu bezgalīgajos strīdos un no rīta līdz vakaram šiem nenogurstošajiem spēlmaņiem nesa klāt alus kausus vai mazās glāzītes.

— Ieiesim parkā. Tur ir vēsāk.

Aiz peldu iestādes viņi pēkšņi ieraudzīja ķīniešu stila lapeni, kurā spēlēja orķestris.

Jauns gaišmatis ar lielu aizrautību spēlēja vijoli un reizē diriģēja trīs dīvaina izskata muzikantus, kuri sēdēja viņam pretī; viņš tiem rādīja takti gan ar galvu, purinādams savus garos matus, gan ar visu augumu, brīžam saliekdamies, tad izsliedamies taisns, šūpodamies pa kreisi un pa labi tikpat kā diriģenta zizlis. Tas bija maestro Senlandrī.

Maestro un viņa palīgi — pianists, kura instrumentu uz ritenīšiem katru rītu atripināja no peldu iestādes vestibila uz lapeni, milzīga auguma flautists, kurš savu flautu sūkāja kā sērkociņu un resniem, pietūkušiem pirkstiem spaidīja vārstuļus, un kontrabasists, kas izskatījās pēc diloņa slimnieka, — viņi visi, ar sviedriem vaigā pūlēdamies, lieliski atdarināja bojātas leijerkastes skaņas, kas Kristiānu bija pārsteigušas, jau ejot cauri ciemam.

Kad viņa apstājās tos aplūkot, kāds kungs sasveicinājās ar viņas brāli.

— Labrīt, mīļais grāf!

— Labrīt, dakter!

Un Gontrāns iepazīstināja:

— Mana māsa; dakteris Onorā kungs.

Kristiāna tikko valdīja smieklus, ieraugot šo trešo ārstu.

Viņš palocījās un sacīja:

— Ceru, ka kundze nav slima?

— Tomēr. Mazliet.

Viņš neizprašņāja un mainīja sarunas tematu.

— Vai zināt, mīļo grāf, drīz jūs varēsit noskatīties visinteresantākajā izrādē, kādu vēl šeit nebūsit redzējis.

— Ko tad, dakter?

— Oriola tēvs uzspridzinās savu «velnakmeni». O, jums tas gan nekā neizsaka, bet mums tas ir liels notikums!

Un viņš paskaidroja.

Oriola tēvam, visbagātākajam zemniekam visā novadā (ir zināms, ka viņš ieņem vairāk nekā piecdesmit tūkstošus franku gadā), pieder visi vīnadārzi, kuri atrodas tai vietā, kur sākas Anvālas līdzenums. Bet tieši aiz ciema, visplatākajā palejas vietā, paceļas neliels kalns, pareizāk sakot, prāvs uzkalns, un šai uzkalnā atrodas Oriola tēva vislabākie vīnadārzi. Un viena šā vīnadārza vidū — pretī ceļam, divu soļu atstatumā no strauta — stāv milzīgs akmens, īsta klints, kas traucē zemes apstrādāšanu un aizēno lielu daļu šā zemes gabala.

Jau desmit gadu Oriola tēvs katru nedēļu skandinājis, ka viņš uzspridzinās savu velnakmeni, bet nekad nebija varējis sadūšoties.

Katru reizi, kad kāds puisis brauca prom no ciema karadienestā, sirmgalvis mēdza teikt:

— Kad tu brauksi atvaļinājumā, atved man pulveri priekš mana velnakmens.

Un visi zaldātiņi pārveda savās mugursomās kādu mazumiņu pulvera, kas bija nočiepts Oriola tēva velnak-menim. Viņam jau bija pilna lāde ar šo pulveri, bet velnakmens kā netika, tā netika uzspridzināts.

Bet nu beidzot jau veselu nedēļu cilvēki redzēja, kā viņš rakņājas ap akmeni kopā ar savu dēlu, garo Žaku, kas bija iesaukts par Milzi. Nupat šorīt viņi esot iebēruši pulveri milzu klints tukšajā vēderā, pēc tam caurumu esot aizmūrējuši ciet, ielaiduši iekšā tikai dakti — posu, ko pīpmaņiem pārdod tabakas bodē. Pulksten divos tai pielaidīšot uguni. Tātad sprādziens notiks piecas minūtes vai, vēlākais, desmit minūtes pāri diviem, jo dakts esot ļoti gara.

Kristiānu šis stāsts interesēja, viņa jau priecājās, iedomādamās šo spridzināšanu, kas viņai atgādināja kādu bērnu spēli un viņas vientiesīgajai iztēlei gaužām patika.

Viņi aizgāja līdz parka galam,

— Uz kurieni tad tā paleja aizved? — Kristiāna jautāja.

Dakteris Onorā atbildēja:

— Uz «Pasaules galu», cienītā kundze, tas ir, uz kādu Overņas slavenu vietu, no kuras nav izejas. Tas ir viens no visskaistākajiem dabas brīnumiem mūsu novadā.

Bet pēkšņi viņiem aiz muguras atskanēja zvana skaņas. Gontrāns iesaucās:

— Skat, jau brokastis!

Un viņi devās atpakaļ.

Viņiem pretī nāca jauns gara auguma cilvēks.

Gontrāns sacīja:

— Mīļā Kristiāna, atļauj tev stādīt priekšā Polu Bretiņī kungu.

Pēc tam viņš pagriezās pret draugu.

— Tā ir mana māsa, mīļais.

Kristiānai brāļa draugs izskatījās neglīts. Viņam bija melni, īsi apcirpti, taisni mati, pārāk apaļas acis gandrīz ar bargu izteiksmi, un arī galva bija pavisam apaļa un liela, viena no tām galvām, kuras nez kāpēc atgādina lielgabala lodi; pleci viņam bija kā Hēraklam, un viss viņa izskats bija mazliet mežonīgs, smagnējs un rupjš. Bet no viņa svārkiem, krekla un varbūt pat no viņa ādas plūda ļoti maiga, ļoti smalka parfīma smarža, kādu Kristiāna nepazina, un viņa gudroja: «Kas tā ir par smaržu?»

Viņš tai vaicāja:

— Vai jūs tikai šorīt atbraucāt, cienītā kundze?

Balss viņam bija padobja.

Kristiāna atbildēja:

— Jā, cienīts kungs.

Gontrāns ieraudzīja marķīzu un Andermatu, kuri jaunos ļaudis ar zīmēm skubināja labi ātri nākt brokastīs. Bet dakteris Onorā no viņiem atvadījās un apjautājās, vai viņi tiešām nodomājuši iet skatīties klints spridzināšanu.

Kristiāna apstiprināja, ka viņa katrā ziņā iešot, un, vilkdama brāli uz viesnīcas pusi, pieliecās viņam klāt un pačukstēja:

— Esmu izsalkusi kā vilks. Man būs neērti ēst tava drauga klātienē. [5]

Brokastis ieilga, kā tas parasti mēdz būt kopējās maltītēs viesnīcās. Kristiānai visas sejas bija nepazīstamas, un viņa sarunājās tikai ar tēvu un brāli. Pēc tam viņa uzgāja atpūsties, līdz būs jāiet uz klints spridzināšanu.

Viņa jau bija saposusies labu laiku pirms noteiktās stundas un steidzināja visus doties ceļā, lai nenokavētu uzspridzināšanas skatu.

Aiz ciema ielejas galā pacēlās tiešām augsts paugurs, gandrīz vai kalns, kurā viņi uzkāpa, iedami pa šauru taciņu starp vīnogu dārziem, svilinošas saules apspīdēti. Kad viņi sasniedza kalngalu, Kristiāna aiz izbrīna iekliedzās — pēkšņi viņas priekšā pavērās plašs apvārsnis. Uz visām pusēm pletās bezgalīgs līdzenums, kas uzreiz radīja okeāna iespaidu. Tas aizstiepās, vieglā dūmakā tinies, zilā, liegā dūmakā līdz tāltāliem, tikko redzamiem, kādus piecdesmit sešdesmit kilometrus tāliem kalniem. Cauri caurspīdīgajai, plānajai migliņai, kas virmoja virs šā milzīgā plašuma, acs varēja atšķirt pilsētas, ciemus, mežus, lielus, dzeltenus ienākušos kviešu druvu taisnstūrus, zajus pļavu taisnstūrus, fabrikas ar gariem, sarkaniem dūmeņiem un melnus, smailus zvanu torņus, kas bija celti no apdzisušu vulkānu lavas.

— Pagriezies atpakaļ! — sacīja brālis.

Viņa pagriezās. Un aiz muguras ieraudzīja kalnu grēdu — milzīgu, vulkāniskiem pauguriem nosētu kalnu grēdu. Vistuvāk atradās Anvālas paleja — plats zaļuma vilnis, kurā neskaidri iezīmējās dziļo aizu ierobi. Spēcīgi meža augi rāpās uz augšu pa stāvās kraujas nogāzi līdz pirmajai kalnu korei, kura neļāva saskatīt augšējās at-radzes. Bet paugurs atradās tieši uz līdzenuma un kalnu grēdu robežas, un no tā varēja redzēt, kā kalnu grēda aizstiepjas pa kreisi Klermonas—Ferānas virzienā un kā attālinoties zilajās debesīs iezīmējas dīvainas, nošķeltas virsotnes, līdzīgas ērmīgām pūtīm: tie bija izdzisuši, miruši vulkāni. Bet tālāk — pašā galā starp divām virsotnēm bija redzama vēl viena, vēl augstāka un vēl tālāka, apaļīga un majestātiska virsotne, kuras pašā galā bija kaut kādi dīvaini dzeguļi, kas atgādināja drupas.

Tas bija Doma kalns, Overņas kalnu valdnieks, varens un smags, kurš savā virsotnē vēl bija saglabājis romiešu tempļa paliekas kā kroni, ko tam bija uzlikusi galvā vislielākā no tautām.

Kristiāna iesaucās:

— O, cik es šeit būšu laimīga!

Un viņa jau tagad jutās laimīga, viņas miesu un dvēseli bija pārņēmusi tā labsajūta, kāda rodas, kad var brīvi elpot, kad var žigli un viegli kustēties, kad tu pēkšņi esi iekļuvis apvidū, kurš tev priecina acis, kurš tevi apbur un ielīksmo, kurš tevi it kā ir gaidījis, kuram tu, šķiet, esi dzimis.

Kāds viņu sauca:

— Andermata kundze, Andermata kundze!

Un Kristiāna ieraudzīja mazliet tālāk dakteri Onorā, kuru varēja ievērot pēc augstā cilindra. Viņš pieskrēja klāt un aizveda visu ģimeni uz otru nogāzes pusi, kas bija apaugusi ar zāli, uz birzltes malu, kur jau bija sapulcējušies kādi trīsdesmit cilvēki — svešie atbraucēji un zemnieki.

Viņiem zem kājām stāvā nogāze veda lejup līdz Rio-mas ceļam, kas bija apstādīts ēnainiem vītoliem, kuri paslēpa šauro upīti; šās upītes krastā kāda vīnadārza vidū pacēlās smaila klints, kuras pakājē, it kā dievu lūgdami, bija nometušies ceļos divi vīrieši. Šis tad arī bija tas velnakmens.

Orioli, tēvs un dēls, piestiprināja dakti. Uz ceļa bija sastājies ziņkārīgo pūlis, kuru priekšā zemākā un kustīgākā rindā bija izkārtojušies puikas.

Dakteris Onorā bija izraudzījis Kristiānai ērtu vietu, viņa apsēdās strauji pukstošu sirdi, it kā tūlīt ieraudzīs, kā reizē ar klinti uzsprāgs gaisā arī visi lejā stāvošie cilvēki. Marķīzs, Andermats un Pols Bretiņī atlaidās zālē viņai līdzās, bet Gontrāns palika stāvam kājās. Viņš zobgalīgi sacīja:

— Mīļo dakter, acīmredzot jūs esat daudz mazāk aizņemts nekā jūsu amata brāļi: viņi neatļaujas zaudēt kaut vai vienu stundiņu, lai atnāktu uz šīm mazajām svinībām.

Onorā labsirdīgi atbildēja:

— Es neesmu mazāk aizņemts, tikai slimnieki mani aizņem mazāk nekā viņus... Manuprāt, pacientus labāk ir izklaidēt nekā pārmērīgi zāļot.

Viņš to pateica ar šķelmīgu izskatu, un Gontrānam tas ļoti patika.

Pienāca klāt vēl citi cilvēki — viņu galda kaimiņi no viesnīcas: divas atraitnes Paijas, māte un meita, Monekī kungs ar meitu un maza auguma resnītis, kas elsa un pūta kā ieplīsis tvaika katls, — Obrī-Pastēra kungs, bijušais kalnu inženieris, kas bija kļuvis bagāts Krievijā.

Viņi abi ar marķīzu jau bija sadraudzējušies. Obrī-Pas-ters ar lielam mokām apsēdās, centīgi paveicis tik daudz iepriekš izdomātu sagatavošanās kustību, ka Kristiānai sanaca smiekli. Gontrāns bija aizgājis paskatīties uz citiem ziņkārīgajiem atnācējiem, kuri, tāpat kā viņi, bija uzkāpuši paugurā.

Pols Bretiņī rādīja Kristiānai Andermatai tālumā redzamās vietas. Vistuvākā bija Rioma, kas izskatījās kā sarkans plankums — dakstiņu jumtu plankums līdzenumā; tālāk nāca Ennezā, Marenga, Lezū un daudz tikko saskatāmu ciemu, kuri kā tumšs ēno jums viegli izraibināja zaļo plašumu. Un tālu, pavisam tālu — Forēzu kalnu pakājē Bretiņī saskatīja Tjēru un visu laiku pūlējās, lai arī Kristiāna to ieraudzītu.

Viņš jūsmīgi atkārtoja:

— Tur, tieši tur, kur mans pirksts rāda, skatieties mana pirksta virzienā! Es to redzu pavisam skaidri.

Kristiāna gan neko neredzēja, bet nebrīnījās, ka viņš redz, — viņa apaļās acis raudzījās ciešu un nekustīgu plēsīga putna skatienu, un šķita, it kā viņš skatītos ar jūras tālskati.

Viņš turpināja:

— Un līdzenuma vidū mums priekšā tek Aljē, bet to nevar redzēt. Tas ir pārāk tālu — kādus trīsdesmit kilometrus no šejienes.

Kristiāna nemaz nelūkoja saskatīt to, ko Pols Bretiņī rādīja, jo viņas skatiens un visas viņas domas bija piesaistītas velnakmenim. Viņa domāja par to, ka tūlīt šī lielā klints nozudīs, sašķīdīs drupatās, un viņu pārņēma tāds kā žēlums pret šo klinti, mazas meitenes žēlums par saplēstu rotaļlietu. Šī klints te bija tik ilgi stāvējusi, un tā bija tik skaista un tik labi šeit iederējās. Abi vīrieši tagad bija piecēlušies kājās un sāka mest kaudzē sīkus akmeņus pie klints pakājes, grābdami tos ar lāpstām žiglām zemnieku kustībām.

Pūlis uz ceļa nemitīgi pieauga un tagad pienāca tuvāk, lai varētu labāk redzēt. Puikas cieši apstāja abus zemniekus, skraidīja un lēkāja tiem apkārt kā jauni kucēni, bet no uzkalna virsotnes, kur sēdēja Kristiāna, visi šie cilvēki izskatījās pavisam mazi — kā sīki kukainīši, kā darbīgs skudru pūznis. Balsu murdoņa, ko viņa dzirdēja, brīžam izklausījās klusa, tikko tverama, brīžam kļuva skaļāka, kliedzieni saplūda kopā ar dobju dipoņu, sadrumstalojās, izgaisa, izkusa gaisā kā kādi skaņu putekļi. Arī augšā pūlis auga aizvien lielāks, nemitīgi nāca klāt cilvēki no ciema un bija jau ieņēmuši visu nogāzi pretī uz nāvi notiesātajai klintij.

Skatītāji cits ar citu sasaucās, pulcējās kopā pēc viesnīcām, pēc sabiedriskā stāvokļa, pēc kastām. Visskaļākā bija aktieru un muzikantu grupiņa, kuras priekšgalā atradās un kuru vadīja Petriss Martels no Odeona, kurš šāda notikuma dēļ bija pametis iesākto biljarda partiju.

Ūsainais aktieris stāvēja, uzstūmis uz pieres panamu, uzmetis plecos melnus alpakas svārkus, no kuriem kā kupris spiedās ārā liels, baltā kreldā iespīlēts vēders, jo viņš uzskatīja par lieku uz laukiem valkāt vesti; sataisījis izrīkotāja seju, viņš norādīja, skaidroja un komentēja ikvienu Oriolu kustību. Ap direktoru bija sastājušies un viņā klausījās viņam padotie: komiķis La-palms, pirmais mīlētājs Ptinivels un muzikanti — maestro Senlandrī, pianists Žavels, milzis flautists Nuaro un kontrabasists Nikordī. Viņiem priekšā zālē sēdēja trīs sievietes, izpletušas trīs saulessargus — baltu, sarkanu un zilu, kuri pašā dienas vidus saulē izskatījās kā savdabīgs, spilgts Francijas karogs. Šīs sievietes bija jaunā aktrise Odlēnas jaunkundze, viņas māte — noīrētā mamma, kā Gontrāns jokoja, un kafejnīcas kasiere, šo dāmu parastā pavadone. Saulessargu izvēli pēc nacionālā karoga krāsām bija izdomājis Petriss Martels, kas, sezonas sākumā ievērojis, ka Odlēnas jaunkundzei un tās mātei ir zils un balts saulessargs, uzdāvināja savai kasierei sarkano.

Turpat netālu no viņiem pulcējās kāda cita grupiņa, kas ne mazāk piesaistīja uzmanību un skatienus, — viesnīcu pavāri un pavārēni, skaitā astoņi, visi ietērpti audekla drānās: konkurences dēj restorānu īpašnieki, gribēdami atstāt uz atbraucējiem labāku iespaidu, tā apģērba visu virtuves personālu, ieskaitot trauku mazgātājas. Uz viņu plakanajām galvassegām krita spoža saules gaisma, viņi visi stāvēja kājās un izskatījās vienlaikus gan pēc dīvaina ulānu štāba, gan pēc pavāru delegācijas.

Marķīzs vaicāja dakterim Onorā:

— Kur šeit tik daudz cilvēku saradies? Nemūžam nebūtu domājis, ka Anvāla ir tik apdzīvota!

— O, tie ir saskrējuši no malu malām — no Šatelgi-jonas, Tūrnoelas, no Rošpradjēras un Sentipolitas. Par šo notikumu jau sen tika runāts visā novadā; bez tam Oriola tēvs ir slavenība, ievērojama persona savas ietekmes un bagātības dēļ, turklāt īsts overņietis, joprojām palicis zemnieks, pats strādā uz lauka, ir taupīgs, krāj katru sū, ir gudrs un prāto, kā labāk iekārtot savus bērnus.

Steidzīgiem soļiem pienāca klāt Gontrāns un spožām acīm paklusām pasauca:

— Pol! Pol! Nāc man līdzi, es tev parādīšu divas glītas meitenes! Tik jaukas, tik jaukas, ka vai nu!

Pols pacēla galvu un atbildēja:

— Man, mīļais, arī šeit ir ļoti labi, es nekur nekustēšu.

— Žēl gan. Viņas ir burvīgas.

Un skaļākā balsī piebilda:

— Dakteris mums tūlīt pateiks, kas viņas tādas ir. Divas kādus astoņpadsmit deviņpadsmit gadus vecas meičas, abas tumšmates, droši vien vietējās aristokrātes, jocīgi ģērbušās: abām mugurā melnas zīda kleitas šaurām, piegulošām piedurknēm, tādas kā formas tērpi, kā mūķenēm .. 1

Dakteris Onorā viņu pārtrauca:

— Viss skaidrs. Tās ir Oriola tēva meitas, abas divas patiešām skaistas meitenes, uzaugušas pie «melnajām mūķenēm» Klermonas pansionātā,.. Un abas droši vien izdevīgi apprecēsies .. . Pēc rakstura viņas atšķiras, bet abas pārstāv mūsu sugu — slaveno overņiešu sugu; es taču arī esmu overņietis, marķīza kungs. Es jums tās abas meitenītes katrā ziņā parādīšu ...

Gontrāns viņu pārtrauca ar dzēlīgu jautājumu:

— Jūs, dakter, droši vien esat Oriolu ģimenes ārsts?

Dālderis zobgalību saprata un ar jautru vientiesību

atbildēja:

— Kā gan citādi!

Jaunais cilvēks turpināja:

— Ar ko tad jūs iekarojāt šā bagātā pacienta uzticību?

— Parakstīdams viņiem vairāk dzert labu vīnu.

Un viņš pastāstīja šo to tuvāk par Oriolu ģimeni.

Starp citu, viņš tiem bija attāls radinieks un tos sen pazina. Vecais Oriols, tēvs, ir liels dīvainis un ļoti lepojas ar savu vīnu; viņam pat ir īpašs vīnadārzs ģimenes lietošanai — tikai ģimenes un viesu. Dažugad mucas ar šo sevišķo vīnu izdodas itin viegli iztukšot, bet dažugad tas izdodas tikai ar lielām mokām.

Ap maiju vai jūniju, kad tēvs redz, ka būs grūti tikt galā ar visu to, kas vēl palicis, viņš ņemas uzmundrināt savu garo dēlu — savu Milzi un vienā gabalā skandina: «Nu, dēls, jāsarauj!» Un tad abi sāk liet rīklē litriem sarkano vīnu no rīta līdz vakaram. Katrā ēdienreizē sirmgalvis reizes divdesmit lej vīnu no kannas dēla glāzē, nopietnā balsī mudinādams: «Jāsarauj!»

Bet, tā kā viss šis alkohola pilnais šķidrums viņam sakarsē asinis un viņš nevar aizmigt, naktī viņš ceļas augšā, uzrauj kājās bikses, iededz lukturi, uzmodina Milzi, un viņi iet pagrabā, paņēmuši no bufetes pa maizes doniņai, ko mērc savās glāzēs, kuras vienā gabalā tiek pielietas tieši no mucas. Kad viņi jau ir iedzēruši tik daudz, ka vīns viņiem klunkšķ vēderā, tēvs pieklauvē pie skanīgās mucas sāniem un pēc skaņas nosaka, par cik vīna līmenis krities.

Marķīzs iejautājās:

— Vai tie ir viņi, kas tur ņemas ap klinti?

— Jā, jā, pilnīgi pareizi.

Tieši tai brīdī abi Orioli lieliem soļiem joza prom no klints, kas bija piebērta ar pulveri. Arī viss pūlis lejā, kas bija stāvējis ap viņiem, bēga tikpat kā armija pēc sakāves. Daži skrēja uz Riomas, daži uz Anvālas pusi, pamezdami lielo klinti vienu pašu uz velēnām klātā, akmeņainā pauguriņa — klinti, kas pāršķēla uz pusēm vīnadārzu un neļāva apstrādāt apkārtējo zemi. Augšējais ļaužu pūlis, kurš tagad bija tikpat liels kā apakšējais, nodrebēja aiz priecīgas nepacietības, un skaļā Pet-risa Martela balss pavēstīja:

— Uzmanību! Dakts ir aizdegta!

Kristiāna trīcēja gaidās. Bet dakteris viņai aiz muguras nomurmināja:

— Nu, ja viņi laiduši darbā visu dakti, ko manu acu priekšā nopirka, mēs vēl dabūsim gaidīt vismaz desmit minūtes.

Visu acis bija pievērstas klintij; un pēkšņi nez no kurienes izskrēja kāds suns — mazs, melns šunelis, lauku plušķis. Viņš apskrēja ap klints bluķi, apošņāja to un acīmredzot saoda aizdomīgu smaku, jo sāka vaukšķēt, stīvām kājām atspēries, sabužinājis spalvu, sasprindzinājis asti un sacēlis ausis.

Skatītāju vidū atskanēja smiekli, nežēlīgi smiekli: cilvēki cerēja, ka suns nepagūs laikus aizmukt. Pēc tam atskanēja kliedzieni, suni centās dabūt prom, vīrieši svilpa, lūkoja mest akmeņus, taču tie nokrita, neaizsnieguši pat pusceļu. Bet plušķis nekustēja ne no vietas un, raudzīdamies uz klinti, nikni rēja.

Kristiānai uznāca drebuļi aiz bailēm. Viņu sagrāba šausmas, iedomājoties saplosīto dzīvnieku; visi viņas prieki bija vējā, viņai gribējās iet prom, un viņa visu laiku nervozi murmināja:

— Ak dievs! Ak dievs! Viņš būs pagalam! Es to negribu redzēt! Negribu! Negribu! Iesim prom . ..

Pēkšņi viņas blakus stāvētājs Pols Bretiņī piecēlās un, ne vārda neteicis, metās lejā pa nogāzi, cik vien ātri varēdams, ar savām garajām kājām.

Visiem paspruka izbaiļu kliedziens; pūlis šausmās sakustējās, bet plušķis, ieraudzījis, ka uz viņu skrien kāds garš vīrs, pamuka aiz klints. Pols skrēja tam pakaļ, suns atkal parādījās no otras puses, un kādas divas minūtes abi skraidīja ap akmeni," parādīdamies drīz no labās, drīz no kreisās puses, it kā spēlētu paslēpes.

Beidzot pārliecinājies, ka suni nenoķers, jaunais cilvēks devās atkal uz augšu pa nogāzi, bet suns no jauna sāka nikni riet.

Aizelsušos drosminieku saņēma ar dusmu kliedzieniem: cilvēki nemēdz piedot tiem, kuri viņiem likuši trīcēt aiz bailēm. Kristiāna aiz uztraukuma tikko elpoja, piespiedusi abas rokas pie stipri pukstošās sirds. Galīgi zaudējusi galvu, viņa Polam Bretiņī vaicāja:

— Jūs taču neesat ievainots?

Bet Gontrāns trakās dusmās kliedza:

— Viņš ir galīgi traks — tas lopiņš! Nekā cita nedara kā tikai kaut kādas muļķības! Otru tādu stulbeni neesmu redzējis!...

Bet tad pēkšņi zeme nodrebēja, salēcās. Visu apkārtni satricināja drausmīgs sprādziens, gandrīz veselu minūti rībēja kalnos, atbalsodamies kā lielgabala šāvieni.

Kristiāna tikai redzēja, kā gaisā uzšāvās akmeņi un bira lejā kā akmeņu lietus un pašķīda melnu putekļu stabs, kas lēnām nosēdās zemē.

Un pūlis no augšas, spalgi kliegdams, uzreiz drāzās lejā. Pavārēnu bataljons kūleņiem ripoja lejā pa nogāzi, atstādams aiz sevis aktieru pulku ar Petrisu Martelu priekšgalā.

Trīskrāsaino saulessargu trijotni aizrāva līdzi lejup joņojošā lavīna.

Skrēja visi — vīrieši un sievietes, zemnieki un pilsētnieki. Dažs pakrita, piecēlās un skrēja atkal, bet uz ceļa divas cilvēku straumes, kuras nesen aiz bailēm bija aizplūdušas uz dažādām pusēm, tagad joņoja viena otrai pretī un sadūrušās sajaucās kopā sprādziena vietā.

— Pagaidīsim mazliet, — sacīja marķīzs, — kamēr visa šī ziņkāre nomierinās, un tad iesim paskatīties.

Inženieris Obrī-Pastēra kungs ar milzīgām pūlēm piecēlās un atbildēja:

— Es gan pa taciņām iešu atpakaļ uz ciemu. Man te vairs nav ko darīt.

Viņš paspieda visiem roku, palocījās un aizgāja.

Dakteris Onorā bija nozudis. Visi sāka par viņu runāt. Marķīzs dēlam aizrādīja:

— Tu ar viņu esi pazīstams tikai trīs dienas, bet visu laiku par viņu zobojies. Galu galā viņš var apvainoties.

Bet Gontrāns paraustīja plecus.

— O, viņš ir gudrs vīrs, labsirdīgs skeptiķis! Galvoju, ka viņš neņems ļaunā. Kad mēs esam divi vien, viņš pats par visiem un par visu zobojas, sākot ar saviem pacientiem un šejienes ūdeņiem. Apsolu tev izsniegt goda karti Anvālas peldu iestādes lietošanai, ja tu kaut reizi manīsi, ka viņš par maniem jokiem dusmojas.

Tikmēr lejā nozudušās klints vietā sacēlās neiedomājams uztraukums. Milzīgais pūlis uzbudināts grūstījās, līgojās un kliedza. Acīmredzot tur bija noticis kaut kas negaidīts.

Allaž rosīgais un ziņkārīgais Andermats vienā gabalā atkārtoja:

— Kas tur īsti ir? Kas tur ir?

Gontrāns teicās iet un paskatīties, un viņš aizgāja. Bet Kristiānai tas viss jau bija vienaldzīgs, un viņa domāja par to, ka, bijusi dakts mazliet īsāka, viņas trakais bla-kus_ stāvētājs, garais vīrietis, droši vien būtu aizgājis bojā, ka viņu būtu sašķaidījušas akmens šķembas — un viss tikai tāpēc, ka viņa bija baiļojusies par kaut kāda suņa dzīvību. Varbūt tiešām viņš ir bezprātis, cilvēks ar neapvaldītām kaislībām, ja varēja tā mesties briesmās, iztapdams tikpat kā nepazīstamai sievietei.

Cilvēki, kas bija stāvējuši lejā uz ceļa, pēkšņi sāka skriet uz ciema pusi.

Tagad arī marķīzs sev jautāja: «Kas tad ir noticis?» Andermats neizturēja un arī metās lejup.

Gontrāns no apakšas māja, lai viņi nāk.

Pols Bretiņī jautāja:

— Vai drīkstu jums piedāvāt savu roku, kundze?

Kristiāna atbalstījās uz viņa rokas un juta, ka tā ir

tik stingra kā dzelzs. Viņas kājas uz sakarsušās zāles slīdēja, bet, juzdama tik stipru atbalstu, viņa soļoja pavisam droši.

Gontrāns, nākdams viņiem pretī, sauca:

— Tur ir avots! No sprādziena ir izvirdis avots!

Un viņi iejuka pūlī. Abi jaunie cilvēki — Pols un Gontrāns, iedami pa priekšu, spraucās cauri ziņkārīgajiem, pagrūžot tos sānis un neliekoties zinis par viņu pukošanos, atbrīvoja ceļu Kristiānai un viņas tēvam.

Visapkārt mētājās asas, sadauzītas akmens šķembas, apkvēpušas melnas no pulvera. Cauri šim jūklim viņi nonāca pie bedres, kas bija pilna netīra, mutuļojoša ūdens, un, plūzdams pār malām, tas tecēja prom uz upīti zem ziņkārīgo kājām. Andermats jau bija tur, izspiedies cauri pūlim ar viņam raksturīgo spēju visur iemanīties iekšā, kā mēdza teikt Gontrāns; viņš ļoti uzmanīgi skatījās, kā no zemes sitas ārā un tek ūdens.

Viņam pretī bedres otrā pusē stāvēja dakteris Onorā un arī raudzījās tajā, bet ar garlaikotu izbrīnu. Andermats viņam sacīja:

— Vajadzētu nogaršot, varbūt tas ir minerālūdens.

Dakteris atbildēja:

— Protams, minerālūdens. Te visi ūdeņi ir minerālie. Drīz te avotu būs vairāk nekā slimnieku.

Andermats nerimās:

— Bet vajag taču nogaršot!

Dakterim tas nebija ne prātā.

— Vismaz jāpagaida, kamēr tas kļūs tīrs.

Un visiem gribējās redzēt. Aizmugures rindas spiedās virsū priekšējām, grūda tās gandrīz vai dubļos. Kāds bērns iekrita peļķē, un visi sāka smieties.

Abi Orioli, tēvs un dēls, cienīgi nolūkojās uz šo negaidīti radušos avotu, vēl nezinādami, kā pret to izturēties. Tēvs bija kalsnējs liela auguma vīrs ar kaulainu zemnieka seju bez bārdas; dēls bija vēl garāks, īsts milzis, arī kalsnējs, viņam bija ūsas, un viņš izskatījās reizē pēc zaldāta un vīnkopja.

Ūdens kļuva aizvien vairāk, tā burzguļošana, šķiet, pastiprinājās, un tas kļuva gaišāks.

Pēkšņi pūlis sakustējās, pašķirās, un parādījās dakteris Latons ar glāzi rokā. Viņš atskrēja nosvīdis un aizelsies un sastinga aiz šausmām, ieraudzījis savu amat-brāli dakteri Onorā, kurš stāvēja, uzlicis vienu kāju uz jaunā avota malas kā ģenerālis, kas pirmais ielauzies ienaidnieka cietoksnī.

Un dakteris Latons aizelsies jautāja:

— Vai jūs to nogaršojāt?

— Nē, es gaidu, kamēr tas kļūs tīrs.

Tad dakteris Latons iegremdēja avotā savu glāzi un iedzēra vienu malku, sataisījis dziļdomīgu sejas izteiksmi, kāda mēdz būt vīna degustatoram. Pēc tam viņš pavēstīja:

— Lielisks ūdens! — Tas viņam neuzlika nekādus pienākumus, un viņš sniedza glāzi savam sāncensim: — Vai jūs nevēlaties?

Bet dakteris Onorā, kuram acīmredzot minerālūdeņi nepavisam negaršoja, smaidīdams atbildēja:

— Pateicos! Pilnīgi pietiek, ka jūs to novērtējāt. Es šo ūdeņu garšu zinu.

Viņš zināja visu Anvālas ūdeņu garšu un arī bija tos novērtējis, bet pavisam citādi. Pagriezies pret Oriola tēvu, viņš teica:

— Jūsu vīniņam tas netiek līdzi.

Sirmgalvis jutās glaimots.

Kristiānai jau bija apnicis skatīties, viņa gribēja iet prom. Brālis un Pols viņai atkal atbrīvoja ceļu cauri pūlim. Viņa gāja tiem nopakaļ, atbalstījusies uz tēva rokas. Pēkšņi viņa paslīdēja un gandrīz pakrita; paraudzījusies zem kājām, viņa ieraudzīja, ka ir uzminusi virsū asiņainam, ar melnu spalvu klātam un dubļiem aplipušam gaļas gabalam: tas bija sprādziena saplosītā un pūļa samīdītā plušķa gabaliņš.

Kristiānu tas tā satrauca, ka viņa nespēja valdīt asaras. Slaucīdama mutautiņā acis, viņa čukstēja:

— Nabaga sunītis! Nabaga sunītis!

Viņa vairs negribēja nekā ne redzēt, ne dzirdēt, gribēja tikai tikt mājās un ieslēgties savā istabā. Jauki sākusies diena tik slikti beidzās. Vai tā bija kāda zīme? Viņas sažņaugtā sirds stipri iepukstējās.

Tagad viņi uz ceļa bija vieni paši un pēkšņi sev priekšā ieraudzīja cilindru un divas garas svārku stērbeles, kas plivinājās kā melni spārni. Tas bija dakteris Bonfijs, kurš jauno vēsti bija uzzinājis pēdējais un steigšus skrēja viņiem pretī ar glāzi rokā tāpat kā dakteris Latons.

Ieraudzījis marķīzu, viņš apstājās.

— Kas tur ir, marķīza kungs? ... Man teica ... avots ... minerālavots? ...

— Jā, mīļo dakter.

— Bagātīgs?

— Jā gan.

— Vai viņi... viņi... ir jau tur?

Gontrāns nopietni atbildēja:

— Nu protams, un dakteris Latons paguva pat izdarīt analīzi.

Tad nu dakteris Bonfijs metās skriet tālāk, bet Kristiāna, kuru šī satikšanās bija mazliet izklaidējusi un uz« jautrinājusi, sacīja:

— Nē, es neiešu atpakaļ uz viesnīcu, iesim un pasēdēsim parkā.

Andermats bija palicis pie avota skatāmies, kā tek ūdens. [6]

Viesnīcā «Splendid» tovakar pie pusdienu galda valdīja liels troksnis.

Sarunas atdzīvināja notikums ar velnakmeni un jauno avotu. Pusdienu ēdāju nebija daudz, pavisam tikai kādi divdesmit parasti mazrunīgi, mierīgi cilvēki, slimnieki, kuri bija velti ārstējušies visos pazīstamajos minerāl-avotu kūrortos un tagad izmēģināja jaunās dziedniecības iestādes. Galda galā, ko aizņēma Raveneli un Ander-mati, viņu tuvākie kaimiņi bija pavisam sirmais, sīciņais Monekī kungs ar meitu, ļoti bālu, garu jaunavu, kura maltītes laikā mēdza vairākas reizes piecelties un iziet ārā, atstājot pusizēstu šķīvi, resnais Obrī-Pastērs, bijušais inženieris, un Šofūru laulātais pāris, kas bija allaž tērpies melnās drēbēs un augu dienu sastopams parka alejās stumjam ratiņus, kuros vizināja savu kroplo bērnu, un Paija kundze ar meitu — abas atraitnes, liela auguma, kuplām krūtīm un platām gūžām. «Redziet nu,»

Gontrāns sacīja, «viņas apēda savus vīrus un tāpēc saslima ar kuņģi.»

Viņas tiešām ārstēja kuņģa kaites.

Mazliet tālāk sēdēja vīrietis ar ķieģeļsarkanu seju, Rikjē kungs, kuram arī bija kāda gremošanas vaina, un citas bālas, neievērojamas personas, vieni no tiem kūrortu apmeklētājiem, kuri viesnīcas ēdamistabā ienāk nedzirdamiem soļiem — sieva pa priekšu, vīrs aiz muguras —, pie durvīm palokās un bikli, pazemīgi apsēžas savās vietās.

Otrs galda gals palika tukšs, kaut gan tur jau bija salikti šķīvji un galda piederumi, kas domāti nākamajiem viesiem.

Andermats runāja ar lielu pacilātību. Priekšpusdienu viņš bija pavadījis, tērzēdams ar dakteri Latonu, kurš, ļaudamies vārdu plūsmai, atklāja ar Anvālu saistītos lielos nākotnes plānus.

Ar kvēlu pārliecību dakteris viņam bija uzskaitījis Anvālas ūdeņu izcilās īpašības, kas esot daudz pārākas par Satelgijonas minerālūdeni, kaut gan šis kūrorts pēdējos divi gados bija galīgi nostiprinājis savu reputāciju.

Tātad pa labi no Anvālas atradās kādreiz nomaļš kakts Ruaijā, kūrorts, kurš tagad bija pilnā plaukumā un spožumā, bet pa kreisi — nomaļais kakts Šatelgijona, kas kļuvusi populāra pavisam nesen. Kādus gan brīnumus nevarētu izdarīt ar Anvālu, ja vien prasmīgi ķertos klāt!

Un, pievērsies inženierim, Andermats sacīja:

— Jā, mans kungs, jāmāk tikai prasmīgi ķerties pie lietas — tā ir visa lielā gudrība. Viss ir atkarīgs no veiklības, takta, lunkanuma un drosmes. Lai radītu kūrortu, jāpanāk, lai tas nāk modē, bet, lai tas nāktu modē, pasākumā jāieinteresē medicīnas spīdekļi Parīzē. Savos pasākumos, mans kungs, es vienmēr gūstu panākumus, jo vienmēr meklēju praktisku paņēmienu, vienīgo, kurš garantē pilnīgus panākumus, — katrā atsevišķā gadījumā īpašu paņēmienu; bet, kamēr šo paņēmienu neesmu atradis, es nekā neuzsāku — es nogaidu. Ar to vien nepietiek, ka ir ūdens, vajadzīgs, lai to dzertu, bet, lai to dzertu, nepietiek tikai ar klaigāšanu laikrakstos un visur citur, ka šim ūdenim nav otra līdzīga. Jāprot panākt, lai to mierīgi pateiktu cilvēki, kuri bauda neapšaubāmu autoritāti šo pašu ūdens dzērāju vidū, starp slimajiem, tas ir, publikas vidū, kura sevišķi uzticas, kura labi samaksā par zālēm, vārdu sakot, ir vajadzīgs, lai slavināšana nāktu no ārstiem. Tiesā vajag runāt tikai caur advokātiem, jo tiesneši uzklausa vienīgi viņus, saprot vienīgi viņus; ar slimniekiem vajag runāt tikai caur ārstiem, slimnieki klausa vienīgi viņus.

Marķīzs, kas vienmēr apbrīnoja sava znota praktisko un nekļūdīgo nojautu, iesaucās:

— Jā, tā nu ir taisnība! Starp citu, jūs, mans mīļais, allaž apbrīnojami pareizi notēmējat.

Saslavētais Andermats turpināja:

— Te varētu tikt pie prāvas bagātības. Apvidus šeit ir brīnišķīgs, klimats lielisks. Raizes man dara vienīgi tas, vai mums pietiks ūdens lielai peldu iestādei. Jo tas, kas tiek darīts tikai pa pusei, allaž cieš neveiksmi. Mums vajadzētu ierīkot lielu kūrortu, un tālab būtu vajadzīgs daudz ūdens, lai pietiktu vienlaikus divsimt vannām, lai ūdens tecētu ātri un nepārtraukti. Bet jaunais avots kopā ar agrāko var dot ūdeni tikai piecdesmit vannām, lai dakteris Latons teiktu ko teikdams ...

Obrī-Pastēra kungs viņu pārtrauca:

— O, par ūdeni neuztraucieties! To es jums sagādāšu, cik vien vēlaties.

Andermats apstulba.

— Jūs?

— Jā, es. Tas jūs pārsteidz? Tūdaļ paskaidrošu. Pērngad tieši šai laikā es biju šeit, kūrortā, jo atzīstu, ka Anvālas peldes man ļoti palīdz. Un tā kādu rītu, kad es savā istabā atpūtos, pie manis ieradās kāds resns kungs. Tas bija kūrorta valdes priekšsēdētājs. Viņš bija stipri uztraukts — un lūk, kāpēc. Bonfija avots bija tik ļoti izsīcis, ka radās bažas, vai tas pavisam nepazudīs. Zinādams, ka esmu kalnu inženieris, viņš bija atnācis pajautāt, vai es nevarētu atrast kādu līdzekli, kas glābtu viņa bodīti.

Tad es ķēros pie šā apvidus ģeoloģiskās struktūras pētīšanas. Jūs, protams, zināt, ka ikvienā šā apvidus stūrītī senās dabas katastrofas ir radījušas dažādas perturbācijas un dažādu apakšējo zemes slāņu izvietojumu.

Man vajadzēja noteikt, no kurienes nāk minerālūdens, pa kādām spraugām, kāds virziens ir šīm spraugām, kā tās radušās un kādas īpašības tām ir.

Vispirms es rūpīgi apskatīju peldu iestādi un, uzgājis kādā kaktā vecu, vairs nederīgu cauruli ūdens pievadīšanai vannā, ievēroju, ka tā ir gandrīz galīgi piedzīta ar kaļķa nogulsnējumu. Tātad ūdenī izšķīdušie sāļi nogulsnējās uz cauruļu sieniņām un īsā laikā tās aizkorķēja. Tas pats katrā ziņā notika arī dabiskajās caurulēs — pazemes granītu spraugās. Tātad Bonfija avots aizķepējis no nogulšņiem. Nekas vairāk.

Tagad vajadzēja meklēt, kur tas noticis. Visi, protams, meklētu augstāk par to vietu, kur avots iznāk zemes virsū. Bet es pēc vesela mēneša pētījumiem, novērojumiem un prātojumiem sāku to meklēt un atradu tam jaunu izeju piecdesmit metru zemāk. Un lūk, kāpēc.

Es jau jums teicu, ka mans pirmais uzdevums bija noteikt spraugu rašanos, to īpašības un virzienu granītā, pa kuru tek ūdens. Man nebija grūti konstatēt, ka spraugas iet no līdzenuma uz kalnu, nevis no kalna uz līdzenumu un ka tās iet slīpi kā jumtu slīpne, — acīmredzot kādreiz līdzenums nosēdies un nosēzdamies aizrāvis līdzi apakšējās kalnu atradzes. Tātad ūdens nevis tek uz leju, bet kāpj uz augšu pa visām granīta slāņu spraugām. Un es atklāju arī šīs dīvainās parādības cēloni.

Sensenos laikos mūsu Limaņa — šis milzīgais līdzenums, kas radies no māla un smilšu nogulsnējumiem, izpletās pirmā kalnu plato līmenī, bet apakšējo slāņu ģeoloģiskās struktūras dēļ tas nosēdās un aizrāva līdzi, kā es nupat aizrādīju, arī tuvākās priekškalnes. Un šī grandiozā nosēšanās tieši uz irdeno un granīta iežu robežas radīja ārkārtīgā dziļumā milzīgu ūdeni necaurlaidīgu māla slāņu aizsprostu.

Un tad nu notiek, lūk, kas.

Minerālavoti rodas izdzisušu vulkānu centros. Ja šie ūdeņi tek no tālienes, ceļā tie atdziest un virszemē iznāk kā salti, parasti avoti; bet, ja ūdens tek no tuvākiem vulkānu centriem, tas vēl izverd silts vai karsts atkarībā no centra attāluma. Un lūk, pa kādiem ceļiem šis ūdens iet! Tas tek uz leju līdz nezināmam dziļumam, līdz atduras pret Limaņas māla iežu aizsprostu. Nevarēdams tikt tiem cauri, liela spiediena ietekmē tas meklē izeju. Tad ņu, sastapis slīpās spraugas granītā, ūdens tur ielaužas un sak celties uz augšu, līdz iznāk virszemē. Pēc tam tas atgriežas sākotnējā virzienā, tas ir, tek uz leju un izlauž sev gultni kā kurš katrs strauts. Es vēl piebildīšu, ka mēs redzam tikai simto daļu no šo ieleju minerālavo-tiem. Mēs atklājam vienīgi tos, kuri ir izsitušies virszemē. Bet pārējie, sasnieguši sava granltkanāla galu, izgaist zem bieza slāņa apstrādātas trūdu zemes. No tā es secinu:

pirmkārt: lai dabūtu minerālūdeni, tas ir jāmeklē, sekojot granīta daudzslāņaino iežu slīpumam un virzienam;

otrkārt: lai avoti neizsīktu, pietiek, ja aizkavē spraugu aizblīvēšanos ar kaļķakmeni, tas ir, jāurbj un jātur kārtībā spraugas — mazās mākslīgās aciņas;

treškārt: lai nozagtu avotu kaimiņam, tas ir jāpārķer zemāk par to vietu, kur tas ir iznācis virszemē, urbjoties līdz spraugai granītā, protams, izdarot urbumu augstāk, nevis zemāk par māla iežu aizsprostu, kas spiež ūdenim celties uz augšu.

No šā viedokļa šodien atklātais avots atrodas lieliskā vietā — tikai dažus metrus no dabiskā aizsprosta. Ja kāds gribētu ierīkot jaunu ūdens dziedniecības iestādi, tā būtu jāceļ tieši tur.

Kad Obrī-Pastērs beidza, iestājās klusums.

Vienīgi Andermats jūsmīgi iesaucās:

— Lieliski! Jāieskatās tikai aizkulisēs, un visa noslēpumainība pazūd. Jūs esat vērtīgs cilvēks, Obrī-Pastēra kungs!

Vienīgi Andermats, marķīzs un Pols Bretiņī bija šos paskaidrojumus sapratuši. Un vienīgi Gontrāns tajos nebija klausījies. Pārējie aušīgi, plaši ieplestām acīm skatījās inženierim mutē un apstulba aiz brīnumiem. It īpaši pārsteigtas bija māte un meita Paijas, turklāt, būdamas ļoti dievbijīgas, viņas sev vaicāja, vai šāds izskaidrojums dieva radītai parādībai, kas pakļauta viņa noslēpumainajiem likumiem, nav zaimošana. Māte pat uzskatīja par vajadzīgu pateikt:

— Dieva prāts ir neizdibināms.

Galda vidū sēdošās dāmas piekrītoši pamāja ar galvām: arī viņas satrauca inženiera neizprotamie vārdi.

Rikjē kungs, vīrietis ar ķieģeļsarkanu seju, pavēstīja:

— Lai tie jūsu Anvālas ūdeņi tek vai nu no vulkāniem, vai no Mēness, man vienalga: es jau tos dzeru desmit dienas, bet nekāda labuma vēl nejūtu.

Šofūra kungs un kundze sava bērna vārdā sāka protestēt, aizrādīdami, ka mazulis jau sācis kustināt labo kājiņu, un tas vēl nekad nebija noticis sešu gadu laikā, kopš tie viņu ārstējot.

Rikjē iebilda:

_— Pie velna! Tas tikai pierāda, ka mums nav viena un tā pati slimība, bet nebūt nepierāda, ka Anvālas ūdens dziedē kuņģa kaites.

Viņš izskatījās noskaities un sašutis par sava jaunā mēģinājumā neveiksmi.

Bet arī Monekī kungs ņēma vārdu un apstiprināja, ka nu jau veselu nedēļu viņa meita paciešot ēdienu un viņai neesot jāskrien ārā maltītes laikā.

Un viņa garā meita nosarka, iegrūdusi degunu šķīvī.;

Tapat arīabas Paijas teicās jūtamies labāk.

Tad Rikjē noskaitās un, pēkšņi pagriezies pret abām sievietēm, jautāja:

— Vai jums, dāmas, ir kuņģa vaina?

Viņas abas reizē atbildēja:

— Jā gan, cienīts kungs. Mēs nevienu ēdienu nesagremojam.

Rikjē tā salēcās, ka gandrīz nokrita no krēsla, un stostīdamies sacīja:

— Jūs ... jūs... Uz jums jau tikai vajag paskatīties! Jums ir slims kuņģis? Jums, cienījamās kundzes? Vienkārši runājot, jūs pārāk daudz ēdat.

Paija kundze, māte, kļuva nikna un atbildēja:

— Toties par jums, cienīts kungs, nav nekādu šaubu, jums ir tieši tāds raksturs, kāds mēdz būt cilvēkiem, kuriem kuņģis pagalam. Ne velti ir sakāmvārds, ka labs kuņģis dara cilvēku laipnu.

Kāda veca, ļoti vāja dāma, kurai neviens nezināja vārda, autoritatīvi sacīja:

— Manuprāt, visiem Anvālas ūdens palīdzētu vairāk, ja viesnīcas pavārs kaut mazliet atcerētos, ka viņš gatavo ēdienu slimiem cilvēkiem. Mums taču te dod tādus ēdienus, kurus nav iespējams sagremot.

Un pēkšņi it visi bija vienis prātis. Visus apvienoja sašutums pret viesnīcnieku, kurš sniedza galdā langustus, visādus gaļas izstrādājumus, zušus tatāru gaumē, kāpostus, jā, kāpostus un cīsiņus, vārdu sakot, visgrūtāk sagremojamus ēdienus cilvēkiem, kuriem trīs ārsti — Bonfijs, Latons un Onorā ir parakstījuši vienīgi balto gaļu, maigu un liesu, svaigus dārzeņus un piena ēdienus.

Rikjē drebēja aiz dusmām.

— Vai tad kūrvietās ārstiem nav jāuzrauga slimnieku ēdināšana? Kā viņi drīkst tik svarīgu jautājumu atstāt

kaut kāda lopa ziņā? Tā, piemēram, mums katru dienu kā uzkožamos pasniedz cieti novārītas olas, anšovus un

šķiņķi...

Monekī kungs viņu pārtrauca:

— Nē, piedodiet, manai meitai kuņģis sagremo vienīgi šķiņķi, ko, starp citu, viņai speciāli ir ieteikuši Mā-Rusels un Remizo.

Rikjē sāka rēkt:

— Šķiņķis! Šķiņķis! Bet tā taču ir tīrā inde, cienīts kungs!

Un pēkšņi galds sadalījās divi nometnēs: vieni šķiņķi sagremoja, otri — ne. Un sākās nebeidzams strīds par uztura šķirošanu veselīgā un kaitīgā, un šo strīdu tagad atsāka katru dienu.

Pat piens izraisīja dedzīgus strīdus. Rikjē, piemēram, pietiekot izdzert mazu glāzīti piena, kad jau kuņģis nemaz negremo.

Obrī-Pastērs, noskaities, ka tiek apstrīdēts viņa iecienīto piena produktu labums, viņam atbildēja:

— Velns parāvis, cienītais kungs, ja jums ir dispepsija, bet man gastrīts, tad mums ir vajadzīgs pilnīgi atšķirīgs uztura režīms, tāpat kā ir nepieciešami dažādi briļļu stikli tuvredzīgiem un tālredzīgiem, kaut gan vieniem un otriem ir slimas acis.

Un vēl piebilda:

— Bet es, kolīdz iedzeru glāzi sarkanvīna, uzreiz esmu beigts. Manuprāt, cilvēkam nav nekā kaitīgāka par vīnu. Visi ūdens dzērēji dzīvo simt gadu, turpretī mēs ...

Gontrāns smiedamies viņu pārtrauca:

— Apžēlojieties, bez vīna un bez... laulības dzīve būtu pārāk vienmuļa.

Paija kundze ar meitu nodūra acis. Viņas daudz dzēra augstākā labuma Bordo vīnus, nemaz neatšķaidīdamas ar ūdeni, un viņu divkāršā atraitnība, šķiet, norādīja uz to, ka šo pašu metodi viņas bija piemērojušas arī saviem vīriem, — meitai bija divdesmit divi gadi, mātei — tikko četrdesmit.

Andermats, kas parasti bija runīgs, sēdēja klusuciez-dams, iegrimis domās. Pēkšņi viņš Gontrānam vaicāja:

— Vai jūs zināt, kur dzīvo Orioli?

— Jā, man nupat rādīja viņu māju.

— Vai jūs pēc pusdienām varat mani turp aizvest?

— Protams. Tas man pat sagādās prieku. Es tīri labprāt vēlreiz paskatīšos uz abām meitiņām.

Tiklīdz pusdienas bija paēstas, viņi devās prom, bet nogurusī Kristiāna, marķīzs un Pols Bretiņī uzgāja viesistabā, lai pavadītu tur vakaru.

Vēl bija pavisam gaišs, jo kūrortos pusdienas ēd agri.

Andermats paņēma svaini zem rokas.

— Mīļo Gontrān, ja ar šo veci varēs sarunāt un ja analīzes apstiprinās daktera Latona cerības, es te varbūt uzsākšu lielu padarīšanu — ierīkošu kūrortu. Lielisku kūrortu.

Viņš apstājās ielas vidū un, saņēmis savu pavadoni aiz svārku atlokiem, aizrautīgi klāstīja:

— Ak, jūs neviens nesaprotat, cik tas ir interesanti — nodarboties ar darījumiem, nevis ar tirdzniecības, nevis ar veikalu darījumiem, bet ar grandioziem pasākumiem, ar tādiem, ar kādiem nodarbojos es! Jā, mans mīļais, ja to labi pieprot, šais darījumos var atrast it kā visu darbības veidu koncentrātu, kas visos laikos ir aizrāvis un valdzinājis cilvēkus: tajos ir gan politika, gan karš, gan diplomātija — viss, itin viss! Te pastāvīgi ir jāmeklē, jāatrod, jāizgudro, viss ir jāsaprot, jāparedz, jākombinē, jāiedrīkstas! Mūsdienu lielākās kaujas ir jāizcīna ar naudu. Simt sū monētas es redzu kā ierindas zaldātiņus sarkanās biksēs, divdesmit franku monētas — kā spožus leitnantus, simtfranku kredītbiļetes — kā kapteiņus un tūkstošfranku kredītbiļetes — kā ģenerāļus. Un es cīnos uz velna paraušanu! Cīnos no rīta līdz vakaram pret visiem un ar visiem. Un tas nozīmē dzīvot, dzīvot ar plašu vērienu, kā dzīvoja seno laiku valdnieki. Mēs taču esam šolaiku valdnieki, īstie, vienīgie valdnieki! Paskatieties uz šo ciemu, uz šo nabaga ciemu! Es to pārvērtīšu par pilsētu, tieši es, par pilsētu ar baltiem namiem, ar lielām viesnīcām, kuras būs pārpilnas cilvēkiem, kurās būs lifti, sulaiņi, ekipāžas; bagātnieku baru apkalpos nabago bars; un tas viss būs tikai tāpēc, ka kādā jaukā vakarā man uznāca vēlēšanās pacīkstēties ar Ruaijā, kas atrodas pa labi no šejienes, ar Šatelgijonu, kas atrodas pa kreisi, ar Mondoru, Burbūlu, Šatonefu un Sennektēru, kas atrodas aiz mums, un ar Višī, kas atrodas mums tieši pretī. Un es uzvarēšu, jo manās rokās ir līdzeklis — vienīgais drošais līdzeklis gūt panākumus. Es to uzreiz ieraudzīju tikpat skaidri, kā liels karavadonis ierauga ienaid-

nieka vājo pusi. Arī mūsu darbā ir jāprot izrīkot cilvēkus, jāprot raut tos līdzi un pakļaut savai gribai. Velns parāvis, ir tik interesanti dzīvot, ja var noņemties ar tādiem darbiem! Tagad ar to manu pilsētu man pietiks laika kavēkļa trim gadiem. Un iedomājieties — šitāda veiksme: sastapt šo inženieri, kurš mums pie pusdienām pastāstīja brīnišķīgas lietas, ļoti brīnišķīgas lietas, mans mīļais. Viņa atzinumi ir skaidri kā diena. Pateicoties viņam, es iznīcināšu veco akcijsabiedrību, man pat nebūs vajadzīgs pirkt viņu iestādi.

Viņš atkal sāka soļot, un viņi lēnām gāja uz augšu pa ceļu, kurš nogriežas pa kreisi uz Šatelgijonu.

Gontrāns šad tad mēdza apgalvot: «Ejot blakus savam svainim, es skaidri dzirdu viņa galvā tādas pašas skaņas kā Montekarlo spēļu zālēs: tur skan zelta monētas, kas tiek ripinātas, mestas, vilktas, grābtas, paspēlētas, vinnētas.»

Andermats tiešām atgādināja dīvainu cilvēku automātu, kas ir konstruēts, vienīgi lai rēķinātu, darbotos un izdarītu visādas naudas manipulācijas. Turklāt viņš ļoti lepojās ar savu īpašo praktiskumu un lielījās, ka pēc pirmā acu uzmetiena varot noteikt jebkuras lietas precīzu vērtību. Lai viņš bija kur būdams, viņš allaž paturēja rokās te vienu, te otru priekšmetu, to apskatīja no visām pusēm un pavēstīja: «Tas maksā tik un tik.» Sievu un svaini šis viņa paradums uzjautrināja, joka pēc tie viņam nolika priekšā kādu dīvainu mantiņu un lūdza to novērtēt, bet, kad viņu neiedomājamie atradumi viņu apmulsināja, viņi abi smējās kā traki. Dažreiz Gontrāns viņu apstādināja Parīzē uz ielas, likdams novērtēt kāda veikala vitrīnā izlikto mantu kopvērtību vai arī garām braucošā ormaņa fiakru ar klibu kleperi, vai veselu furgonu kopā ar tajā sakrautajām mēbelēm.

Reiz lielā dinejā pie Andermatiem viņš lūdza, lai svainis pasaka, cik aptuveni varētu maksāt Obelisks; kad svainis minēja kādu summu, to pašu jautājumu Gontrāns uzdeva par Solferīno tiltu un par Triumfa arku Zvaigznes laukumā. Un Gontrāns visai nopietni secināja:

«Jūs varētu strādāt ļoti interesantu darbu, nosakot zemeslodes ievērojamāko monumentu vērtību.»

Andermats nekad neļaunojās par šiem jokiem un uzklausīja tos kā cilvēks, kas apzinās savu pārākumu un kam netrūkst pašapziņas.

1

Gontrāns reiz pajautāja:

«Un es, cik es maksāju?»

Viljams izvairījās no atbildes, bet svainis neatlaidās:

«Nu, ja mani, piemēram, saņemtu gūstā laupītāji, cik jūs dotu, lai mani izpirktu?»

Andermats beidzot atbildēja:

«Nu ... Es izrakstītu vekseli, mīļais.»

Un viņš tik zīmīgi pasmaidīja, ka Gontrāns mazliet apvainojās un likās mierā.

Starp citu, Andermatam ļoti patika visādi sīki mākslas priekšmeti, un šai ziņā viņam bija ļoti smalka gaume, viņš bija liels lietpratējs un, šos priekšmetus kolekcionēdams, uzrādīja pēdu dzinēja ožu tāpat kā visos savos komerciālajos darījumos.

Viņi bija pienākuši pie kādas ēkas, kas izskatījās pēc pilsētas mājas. Gontrāns svaini apturēja un sacīja:

— Esam klāt.

Pie smagajām ozolkoka durvīm karājās metāla āmurs; viņi pieklauvēja, un durvis atvēra kalsna kalpone.

Baņķieris jautāja:

— Vai Oriola kungs ir mājās?

Kalpone atbildēja:

— Nāciet iekšā.

Viņi iegāja virtuvē, plašā lauku virtuvē, kur pavardā zem katla vēl dega neliela uguns; no virtuves viņus ieveda citā telpā, kur bija kopā visa Oriolu ģimene. Tēvs, atmeties pret krēsla muguru un uzlicis kājas uz otra krēsla, gulēja. Dēls, atspiedies abiem elkoņiem uz galda, ar milzīgu interesi lasīja «Petit Journal», sasprindzinājis , visu savu nelielo prātiņu, lai uztvertu izlasīto vārdu jēgu, bet abas meitas sēdēja loga nišā, strādādamas pie viena izšuvuma, kas bija iesākts no abiem galiem.

Viņas piecēlās kājās pirmās — abas reizē, pārsteigtas par šo negaidīto apciemojumu; tad galvu pacēla garais Žaks, galīgi sarkans no lielās smadzeņu piepūles, un bei- I dzot pamodās Oriola tēvs un vienu pēc otras nocēla uz otra krēsla uzliktās garās kājas.

Istabas sienas bija kailas, izbalsinātas ar kaļķiem, grīda izklāta plāksnītēm, no mēbelēm tajā atradās krēsli ar salmu sēdekļiem, sarkankoka kumode, četras iestiklotas bildes un kupli, balti logu aizkari.

Visi skatījās cits uz citu, bet kalpone gandrīz līdz ceļ-

yaliem uzrautiem brunčiem, sastingusi aiz ziņkārības, stāvēja durvīs un gaidīja.

Andermats stādījās priekšā, nosauca savu vārdu, nosauca sava svaiņa grāfa de Ravenela vārdu, dziļi palocījās pret jaunajām meitenēm, noliekdamies viselegantākajā manierē, tad mierīgi apsēdās un sacīja:

— Oriola kungs, esmu pie jums atnācis veikala darīšanās. Nemeklēšu nekādus apkārtceļus, runāšu skaidri un atklāti. Lieta ir šāda. Nupat savā vīnadārzā jūs atklājāt avotu. Pēc dažām dienām būs zināmi analīzes rezultāti. Ja tas ūdens nebūs nekā vērts, es, protams, atkāpšos, turpretī, ja analīze attaisnos manas cerības, es jums lieku priekšā pārdot man to zemes gabalu un arī tam piegulošos zemes gabalus.

Lieciet vērā: neviens cits jums nepiedāvās to, ko es, neviens! Vecā akciju sabiedrība kuru katru dienu bankrotēs, tai nav ne prātā būvēt jaunu peldu iestādi, un šās sabiedrības neveiksme atņems drosmi arī citiem uzņēmējiem izmēģināt kaut ko jaunu.

Nedodiet atbildi man šodien, aprunājieties ar savu ģimeni. Kad būs zināmi analīzes rezultāti, jūs noteiksit cenu. Ja tā man būs piemērota, es pateikšu «jā», ja nebūs piemērota — pateikšu «nē» un atvadīšos no jums. Kaulēties es nekad nekaulējos.

Oriola tēvs, arī sava veida veikalnieks un tik viltīgs kā neviens, pieklājīgi atbildēja, ka viņš apskatīšoties, padomāšot, ka viņš jūtoties pagodināts, un piedāvāja glāzi vīna.

Andermats bija ar mieru, un, tā kā diena jau gāja uz galu, Oriols sacīja meitām, kuras atkal bija ķērušās pie darba un sēdēja, nodūrušas acis pār izšuvumu:

— Iededziet gaismu, meitiņas!

Viņas abas reizē piecēlās, iegāja blakus istabā un drīz iznāca ārā, viena nesdama divas aizdegtas sveces svečturos, otra — četras glāzes bez kājiņām — nabaga ļaužu glāzes. Sveces bija jaunas, vēl nededzinātas, izrotātas ar rožaina papīra rozetēm un droši vien bija stāvējušas kā greznums meiteņu istabā uz kamīna.

Tad Milzis piecēli kājās, jo pagrabā gāja tikai vīrieši.

Andermatam ienāca prātā kāda doma.

— Es ļoti labprāt ieskatītos jūsu pagrabā. Jūs esat labākais vīndaris visā novadā, jums ir jābūt lieliskam pagrabam!

Oriols, līdz sirds dziļumiem aizgrābts, steidzās pats vest viesus uz pagrabu un, paņēmis vienu svečturi, gāja visiem pa priekšu. Viņi izgāja cauri virtuvei, nokāpa pa lieveņa trepītēm pagalmā, kur dziestošās dienas gaismā vēl varēja saskatīt stāvus sakrautās tukšās mucas, kaktā ieripinātus milzīgus dzirnakmeņus ar vidū izurbtu cau-. rumu, kuri izskatījās pēc kolosāliem, antīkiem riteņiem,;1, izjauktu vīnogu spiedi ar koka skrūvēm, brūnu, no ilgas^11 lietošanas apsūbējušu statni, kas pēkšņi tumsā iemirdzējās no gaismas atspulgiem, un lauksaimniecības darba rīkus, kuru zemes darbos noslīpētie asmeņi sveces gaismā iemirdzējās kā kara ieroči. Visi šie priekšmeti cits pēc cita kļuva gaišāki, kad sirmgalvis gāja tiem garām, turēdams vienā rokā sveci, bet ar otru sargādams to no ap-dzišanas.

Jau šeit, pagalmā, bija jūtama vīna, vīnogu čagu un kaltētu vīnogu smarža. Viņi piegāja pie kādām durvīm, kuras bija aizslēgtas ar divi atslēgām. Oriols atslēdza durvis un, pacēlis virs galvas sveci, neskaidri apgaismoja garu rindu mucu, uz kuru vēderainajiem sāniem bija sakrauta otra rinda mazāku muciņu. Oriols vispirms pievērsa Andermata uzmanību tam, ka pagrabs iesniedzas dziļi iekšā kalnā, pēc tam pastāstīja, kādi vīni ir salieti mucās, cik gadu tie nostāvējušies, no kādām vīnogu šķirnēm darināti, kādas ir to īpašības, un beidzot, kad bija piegājuši pie ģimenes mucas, viņš paplikšķināja ar roku pa mucas sāniem, kā mēdz plikšķināt pa sāniem iemīļotam zirgam, un lepni sacīja:

— Nogaršojiet šiten to! Neviens pudeļu vīns netiek tam līdzi, neviens — ne Bordo, ne kāds cits.

Tāpat kā visi zemnieki vīndari, viņš ārkārtīgi mīlēja vīnu, kas nav sapildīts pudelēs.

Milzis, kurš viņiem sekoja ar kannu rokās, noliecās un atgrieza mucas krānu, bet tēvs uzmanīgi rādīja viņam gaismu, it kā tiktu pildīts kāds grūts un rūpīgi darāms darbs.

Sveces gaisma iesitās viņiem sejā, un sirmgalvis izskatījās pēc senlaiku prokurora, bet dēls pēc zaldāta zemkopja.

Andermats pačukstēja Gontrānam ausī:

— Paskatieties, cik skaists Tenīrss!

Jaunais cilvēks klusītiņām atbildēja:

— Man labāk patīk meitiņas.

Pēc tam viņi gāja atpakaļ uz istabu.

Tad nu bija jādzer vīns un jādzer daudz par prieku nbiem Orioliem.

Meitenes bija apsēdušās tuvāk galdam un turpināja iMvu darbu, it kā istabā neviena nebūtu. Gontrāns visu I«i iķu meta uz viņām acis, nevarēdams saprast, vai viņas lL* vai nav dvīnes, — tik ļoti viņas bija viena otrai ildzinās. Viena gan bija mazliet apaļāka un mazāka, otra — izsmalcinātāka. Mati viņām bija kastaņbrūni, nevis melni, gludi pieguloši un, kolīdz pakustināja galvu, laistīties laistījās. Zods un piere viņām bija parupji veidoti, kā lielākajai daļai overņiešu, vaigukauli mazliet par daudz izspiedušies, bet mute bija burvīga, acis brīnišķīgas, uzacis smalki jo smalki iezīmētas un apbrīnojami svaiga sejas krāsa. Viņas uzskatot, uzreiz varēja just, ka viņas augušas nevis šai mājā, bet kādā smalkā pansionātā, klosterī, kurp Overņas bagātnieki un muižnieki sūta savas meitas, un ka tur tad arī viņas ieguvušas atturīgas manieres, kādas piemīt augstākās sabiedrības jaunkundzēm.

Bet Gontrāns, kuram sarkanvīns, kas stāvēja viņam priekšā glāzē, bija pretīgs, bikstīja ar kāju Andermatu, mudinādams drīzāk iet prom. Beidzot tas piecēlās, un viņi sparīgi paspieda rokas abiem zemniekiem, pēc tam no jauna ceremoniāli palocījās jaunajām meitenēm, kuras šoreiz atbildēja nepieceldamās, tikai ar vieglu galvas mājienu.

Kad viņi bija izgājuši laukā, Andermats atkal ierunājās:

— Nu, mīļais, vai tā nav interesanta ģimenīte?! Cik te skaidri jūtama pāreja no tautas uz izglītoto sabiedrību! Dēls bija vajadzīgs vīnadārzu apstrādāšanai, lai ietaupītu strādnieka algu, — muļķīga taupīšana, taču, lai nu kā, viņš to saglabāja — tas ir palicis pie vienkāršās tautas. Turpretī meitas — tās jau ir augstākās sabiedrības pusē, tikpat kā augstākās sabiedrības jaunkundzes. Un tad vēl viņas izdevīgi apprecēsies un nebūs nepavisam sliktākas par mūsu dāmām, pat vēl labākas nekā lielākā daļa no tām. Esmu ļoti priecīgs, ka redzēju šos cilvēkus: man tas ir tikpat liels atradums kā ģeologam terciāra perioda izrakts dzīvnieks.

Gontrāns jautāja:

— Kura jums vairāk patika?

i— Kura? Kāda kura? Par ko jūs runājat?.^

— Par meitiņām.

— Ak tā! Nudien nezinu! Netiku ieskatījies, lai varētu salīdzināt. Bet vai tad jums nav vienalga? Jūs taču nedomājat vienu no viņām nolaupīt?

Gontrāns iesmējās. ,

— Ai nē! Bet es esmu sajūsmā, ka vismaz reizi mūžā esmu sastapis svaigas sievietes, īstu svaigumu, kāds nekad nav redzēts pie mūsu jaunkundzēm. Man patīk uz viņām skatīties, tāpat kā jums patīk skatīties Tenīrsa gleznās. Nekas man nesagādā tik lielu baudu kā iespēja redzēt skaistu meiteni, vienalga, kur es to sastopu, vienalga, pie kādas kārtas viņa pieder. Tās ir manas greznuma lietiņas. Es tās nekolekcionēju, bet es tās apbrīnoju, kvēli apbrīnoju, apbrīnoju kā mākslinieks, jā, mīļais draugs, kā mākslinieks — pārliecināti un nesavtīgi. Ko lai dara — es viņas mīlu! ... Jā, starp citu, vai jūs man nevarētu aizdot piecus tūkstošus franku?

Andermats apstājās un sparīgi noburkšķēja:

— Atkal!

Gontrāns vientiesīgi atbildēja:

— Vienmēr.

Un viņi devās tālāk.

Andermats atsāka:

— Kur jūs, velns parāvis, to naudu liekat?

— Tērēju.

— Jā, bet jūs to tērējat pārmērīgi.

— Mīļais draugs, man tikpat labi patīk naudu tērēt, kā jums patīk to pelnīt. Vai jūs saprotat?

— Ļoti labi, bet jūs to nemaz nepelnāt.

— Tiesa. Es to neprotu. Visu taču nevar prast. Jūs, 1 piemēram, protat naudu pelnīt, bet nepavisam neprotat to tērēt. Ko jums nozīmē nauda? Tā jums ir tikai līdzeklis pelnīt vēl un vēl. Bet es pelnīt neprotu, toties protu lieliski tērēt. Nauda man sagādā simtiem prieku, kurus jūs pazīstat tikai vārda pēc. Mēs bijām radīti, lai kļūtu par svaiņiem. Mēs viens otru brīnišķīgi papildinām.

Andermats nopurpināja:

— Tavu vējagrābsli! Nē, piecus tūkstošus jūs nedabūsit, bet pusotra tūkstoša franku es jums aizdošu.. < jo . . . jo varbūt jūs man tuvākajās dienās būsit vajadzīgs.

Gontrāns ļoti mierīgi attrauca:

— Tādā gadījumā es tos pieņemu kā rokasnaudu.

Andermats neatbildēja, tikai paplikšķināja viņam pa plecu.

Viņi pienāca pie parka, kuru apgaismoja koku zaros iekarināti lukturīši. Kazino orķestris spēlēja kādu lēnu klasisko āriju, kura it kā kliboja un bija pilna tukšumiem un pauzēm; spēlētāji bija tie paši četri mākslinieki, kuriem jau bija apriebies spēlēt no rīta līdz vakaram tukšajā parkā par prieku koku lapotnei un strautiņam, radīt divdesmit instrumentu iespaidu un domāt par to, ka mēneša beigās viņi gandrīz nekā nesaņems, jo Petriss Martels uz algas rēķina izsniedza viņiem groziem vīnu un liķieru pudeles, ko peldu viesi nelietoja.

Cauri koncerta troksnim bija dzirdams arī biljarda troksnis — biljarda bumbu sitieni un skaļi saucieni: «Divdesmit, divdesmit viens, divdesmit divi!»

Andermats un Gontrāns uzgāja augšā. Muzikantu tuvumā tur sēdēja un dzēra kafiju vienīgi ObrI-Pastēra kungs un dakteris Onorā. Petriss Martels un Lapalms nikni spēlēja savu biljarda partiju, un, no miega pamodusies, kasiere jautāja:

— Ko kungi vēlētos? [7]

Abi Orioli vēl ilgi runāja pēc tam, kad meitenes bija aizgājušas gulēt. Andermata priekšlikuma satraukti un uzbudināti, viņi centās izgudrot paņēmienu, kā, nenodarot pāri pašu interesēm, vēl vairāk iekvēlināt Andermata vēlēšanos pirkt viņu zemi.

Būdami noteikti un praktiski zemnieki, viņi prātīgi apsvēra visas izredzes, ļoti labi saprazdami, ka viņu novadā minerālavoti sastopami gar visiem strautiņiem un ar pārmērīgas cenas uzprasīšanu necerēto pircēju var aizbaidīt, bet otru tādu diez vai vairs varēs atrast, Un tomēr viņiem negribējās atdot pilnīgā īpašumā šo avotu, no kura kādā jaukā dienā varētu straumēm plūst nauda; tam par piemēru noderēja Ruaijā un Šatelgijona.

Un tā nu viņi lauzīja galvu, kādā ceļā varētu satracināt baņķiera iekāri, gudroja kombinācijas ar fiktīvām akciju sabiedrībām, kas it kā piedāvātu vēl labākus noteikumus, izdomāja veselu virkni neveiklu viltību, kuras paši atzina par gaužām neasprātīgām, bet nekā veiksmīgāka izgudrot nespēja. Gulēja viņi slikti, un no rīta tēvs, pamodies pirmais, iedomājās, vai tik avots pa nakti nav nozudis. Tas taču bija pieļaujams: galu galā, tāpat kā radies, tas varēja arī pazust, ieiet atpakaļ zemē, kur to vairs nebūs iespējams atrast. Nemiera pilns sirmgalvis piecēlās, sīkstuļa baiļu pārņemts, uzpurināja no miega dēlu un pastās- ‘ tlja tam savas bažas. Un garais Milzis, izvilcis kājas no nebalinātā palaga apakšas, apģērbās un gāja tēvam līdzi apskatīt avotu.

Katram gadījumam viņi tur visu notīrīs, novāks akmeņus, glīti un tīri uzposīs tāpat kā pārdodamu mājlopu.

Tālab, paņēmuši līdzi kapļus un lāpstas, viņi plecu pie pleca devās ceļā gāzelīgā gaitā, sperdami lielus soļus.

Viņi gāja, apkārt neskatīdamies, nogrimuši domās par saviem darījumiem, uz sastapto kaimiņu un draugu labrītu atbildēdami ar vienu pašu vārdu. Jau izgājuši uz Rio-mas ceļa, viņi uztraucās, lūkodamies tālumā, vai neieraudzīs rīta saulē vizošo, burbuļojošo ūdeni. Ceļš bija tukšs, noputējis balts, un blakus tam tecēja vītoliem aizēnota upīte. Pēkšņi zem viena vītola Oriols pamanīja divas kājas, bet tad, paspēris vēl kādus trīs soļus, ieraudzīja, ka ceļmalā, nolicis turpat blakus zālītē kruķus, sēž Kloviss.

Klovisa tēvs bija vecs paralītiķis, kurš izskatījās pēc ubaga Kailo gravīrā un kuru pazina visā plašā apkaimē, kur viņš jau desmit gadu klaiņoja, ar mokām gausi kustēdamies ar savām «ozola stampām», kā pats mēdza teikt. Kādreiz viņš bija nodarbojies ar malumedniecību mežos un upēs, bieži vien iekritis un sēdējis cietumā, dabūjis reimatismu, ilgstoši dzīvodams medību teltīs, guļot uz mitrās zāles, un nakts zvejās brizdams upēs līdz viduklim. Tagad viņš kunkstēja un tikko vilkās kā krabis, kam norautas spīles. Viņš gāja, vilkdams pa zemi kā lupatu labo kāju, cilādams ceļgalā saliekto kreiso kāju. Bet ciema puiši, kuri krēslā skraidīja pakaļ meitenēm vai zaķiem, apgalvoja, ka viņiem gadījies satikt Klovisa tēvu gan krūmos, gan klajumos tik ātru kā briedi un tik lokanu kā zalkti un ka ar savu reimatismu viņš tikai muļķojot žandarmus. It īpaši neatlaidīgi šo baumu apstiprināja arī Milzis, kurš ne mazāk kā reizes piecdesmit redzējis, kā Kloviss izliek cilpas, turēdams kruķus padusē.

Pienācis klāt vecajam klaidonim, Oriola tēvs apstājās: viņam iešāvās prātā pagaidām vēl neskaidra ideja — viņa stūrainajā overņieša galvā domas kust lēnām.

Viņš sasveicinājās ar Klovisu, un Kloviss labrītu atņēma. Tad viņi parunāja par laiku, par vīnadārzu ziedēšanu un vēl par šo un to, bet, ieraudzījis, ka Milzis bija aizgājis prāvu gabalu uz priekšu, tēvs lieliem soļiem steidzas tam pakaļ.

\ iņu avots joprojām burzguļoja, tagad jau tīrs, un viss bedres dibens bija sarkans — tā bija skaista tumši sarkana krāsa, kas radās no bagātīgiem dzelzs sāļu nogul-šņiem.

Tēvs un dēls smaidīdami saskatījās, tad ķērās pie apkārtnes tīrīšanas, uzlasīja akmeņus un krāva tos kaudzē. Atraduši beigtā suņa pēdējās atliekas, viņi tās jokodami apraka. Bet pēkšņi vecajam Oriolam izkrita no rokām kaplis. Viņa plāno lūpu kaktiņos un viltīgo acu krunciņās parādījās triumfējošs prieks, un viņš sacīja dēlam:

— Nāc, pamēģināsim!

Dēls paklausīja; viņi atkal izgāja uz ceļa un devās atpakaļ. Klovisa tēvs vēl aizvien sildīja saulē savas kājas un kruķus.

Nostājies viņam pretī, Oriols vaicāja:

— Vai tu negribi nopelnīt simtnieku?

Klovisa tēvs aiz piesardzības neatbildēja.

Oriols atkārtoja:

— Nu? Simt franku?

Tad klaidonis sadūšojās un nomurmināja:

— Velna milti, vai tad tas vēl jāprasa!

— Labi! Tad tikai klausies, kas jādara.

Un Oriola tēvs tam ilgi skaidroja ar viltīgiem pusvārdiem, ar neskaitāmiem atkārtojumiem, ka tādā gadījumā, ja tas būtu ar mieru katru dienu vienu stundu — no desmitiem līdz vienpadsmitiem sēdēt bedrē, kuru viņi, Milzis un viņš, izraks blakus avotam, un pēc mēneša būtu vesels, viņi tam dotu simt franku sudraba monētās.

Paralītiķis stulbi klausījās un tad teica:

— Ja jau visas zāles mani nav varējušas izārstēt, ko tad tas jūsu ūdens iespēs?!

Milzis pēkšņi noskaitās.

— Ko nu runā, vecais blēdi, es to tavu slimību smalki zinu, man nemaz nav jāstāsta. Pasaki labāk — ko tu darīji viņpirmdien Komberombas mežā pulksten vienpadsmitos vakarā?

Vecis pikti atbildēja:

— Nav tiesa.

Bet Milzis iekaisa.

— Ak nav tiesa, blēdis tāds?! Kurš tad tas bija, kas pārlēca pāri grāvim no Žana Manzā dārza un aizjoza pa Ķēves paleju?

Klaidonis sparīgi atkārtoja:

— Nav tiesa!

— Vai arī tas nav tiesa, ka es tev uzsaucu: «Ei, Klovis, žandarmi!» — un tu uzreiz meties sānis pa taciņu, kas

ved uz Mulinē?

— Nav tiesa!

Garais 2aks, traki pārskaities, kliedza, gandrīz draudēdams:

— Ak nav tiesa? Nu labi! Tad paklausies tu, vecais trejkāj: tiklīdz ieraudzīšu tevi naktī mežā vai pie upes, viens un divi tevi noķeršu, jā, jā, man taču kājas ir garākas nekā tev. Noķeršu un piesiešu tevi pie koka, bet no rīta mēs — viss ciems — kopā atnāksim saņemt tevi ciet.. .

Oriola tēvs dēlu pārtrauca un ļoti pieglaimīgi sacīja:

— Paklau, Klovis, tu taču vari vismaz pamēģināt! Mēs abi ar Milzi izraksim tev vannu, un tu uz to nāksi katru dienu — vienu mēnesi. Un par to es tev došu nevis simt, bet divsimt franku. Un pēc tam, klausies tik, ja tu būsi izveseļojies pēc mēneša, tu vēl dabūsi piecus simtus klāt. Dzirdi: piecus simtus sudraba naudā un vēl tos divus simtus, pavisam kopā septiņus simtus. Tātad divus simtus par vannā sēdēšanu vienu mēnesi un piecus simtus par izveseļošanos. Un tad vēl ņem vērā: reimatisms jau var atkal uznākt. Ja tev rudenī atkal sāks sāpēt, tā nebūs mūsu vaina: ūdens savu tomēr būs izdarījis.

Vecis mierīgi atbildēja:

— Ja tā, esmu ar mieru. Ja nelīdzēs, gan tad redzēsim.

Un trīs vīri paspieda cits citam roku, lai nostiprinātu

noslēgto darījumu. Pēc tam abi Orioli atgriezās atpakaļ pie sava avota un sāka rakt Klovisam vannu.

Viņi bija nostrādājuši kādu stundas ceturksni, kad izdzirdēja uz ceļa balsis.

Šurp nāca Andermats un dakteris Latons. Abi zemnieki samirkšķinājās un pārtrauca rakšanu.

Baņķieris pienāca viņiem klāt un paspieda roku, pēc tam visi četri, ne vārda nerunādami, sāka lūkoties ūdenī. Ūdens tā burzguļoja, kā mēdz burzguļot uz lielas uguns, mezdams gāzes pūslīšus, un plūda uz upīti pa seklu gultni, ko jau bija paguvis sev izveidot. Oriols ar lepnu smaidu uz lūpām pēkšņi sacīja:

— Skat, cik daudz tajā dzelzs!

Viss bedres dibens tiešām jau bija kļuvis sarkans, un pat oļi, ko ūdens apskaloja, tecēdams uz upi, šķita pārklāti ar tādu kā purpurkrāsas pelējuma kārtiņu.

Dakteris Latons atbildēja:

— Jā, bet tas vēl neko nenozīmē, ir jāzina visas citas īpašības, kuras jānoskaidro.

Zemnieks atsāka:

— Vakar vakarā mēs ar Milzi iesākumam izdzērām katrs pa glāzītei, un tas ļoti atspirdzināja mūsu miesu. Vai nav tiesa, dēls?

Garais puisis pārliecināti atbildēja:

— Protams, tas labi atspirdzināja miesu.

Andermats palika nekustīgi stāvam pie bedres malas.

Tad, pagriezies pret dakteri, sacīja:

— Tam, ko es esmu iecerējis, vajadzētu apmēram sešreiz vairāk ūdens, vai ne?

— Jā, apmēram.

— Vai jūs domājat, ka mēs to atradīsim?

— Jā, to gan es nezinu.

— Redziet nu! Tātad ar zemes pirkšanu nav ko steigties, jo galīgi viss noskaidrosies pēc urbšanas. Kad būs zināmi analīzes rezultāti, vispirms vajadzēs sastādīt pie notāra pārdošanas rakstu un tajā norādīt, ka galīgais darījums notiks tikai tai gadījumā, ja urbšana uzrādīs cerētos rezultātus.

Oriola tēvs kļuva nemierīgs. Viņš nekā nesaprata. Tāpēc Andermats viņam paskaidroja, ka ar vienu avotu iecerētajam pasākumam nepietiek un, kamēr nav atrasti vēl citi avoti, zemi pirkt nav vērts. Bet šos jaunos avotus viņš varētu meklēt tikai pēc pārdošanas līguma parakstīšanas.

Abi Orioli uzreiz ņēmās apgalvot, ka uz viņu zemes avotu būšot tikpat daudz, cik tur ir vīnadārzu. Vajagot tikai parakt — un darīts. Gan redzēsit, gan redzēsit!

Andermats tikai atteica:

— Jā, redzēsim.

Bet Oriola tēvs iemērca roku ūdenī un pavēstīja:

— Velna milti, tik karsts, ka var olu izvārīt! Daudz karstāks nekā Bonfija avots.

Arī Latons iemērca pirkstu un atzina, ka tas varot būt.

Zemnieks turpināja:

Arī pēc garšas šis ir labāks un patīkamāks, neož tik nejauki kā tas. O, par šito ūdeni es galvoju, ka tas ir labs! Es tos šejienes ūdeņus pazīstu, jau piecdesmit gadu redzu tos tekam. Bet tik labu vēl nekad neesmu redzējis, nekad, itin nekad!

Mirkli klusējis, viņš atsāka:

— Vai tad es kādu preci pārdodu! Skaidrs, ka ne. Es to gribētu pārbaudīt jūsu acu priekšā, pa īstam pārbaudīt — nevis tā kā aptieķnieki pārbauda, bet izmēģināt pie kāda slimnieka. Varu derēt, ka mans ūdens var izārstēt pat paralītiķi — tas ir tik karsts un tam ir tik laba garša! Es varu saderēt!

Likās — viņš lūko kaut ko atcerēties, tad pārlaida skatienu pār tuvējo kalnu virsotnēm, it kā meklēdams, vai tur neatradīsies vēlamais paralītiķis. Tur to neatradis, viņš nodūra acis uz zemi, uz ceļu.

Divsimt metru attālumā no avota ceļmalā bija redzamas klaidoņa Klovisa nekustīgās kājas, pašu viņa rumpi apslēpa vītola stumbrs.

Oriols pielika roku pie pieres un, tālumā lūkodamies, vaicāja dēlam:

— Vai tas tur nav Klovisa tēvs, ko?

Milzis smiedamies atbildēja:

— Jā, jā, tas ir viņš. Viņš jau nevar tik ātri jozt kā zaķis.

Tad Oriols paspēra soli uz Andermata pusi un cienīgi, svarīgi sacīja:

— Paklausieties, kungs, ko es jums sacīšu. Redziet, tur sēž kāds paralītiķis, daktera kungs viņu labi pazīst, galīgs paralītiķis, jau desmit gadu nevar ne soli paiet. Vai tā nav, daktera kungs?

Latons apstiprināja:

— Nu, ja jūs viņu izdziedētu, esmu ar mieru maksāt par jūsu ūdeni franku par glāzi.

Tad, pievērsdamies Andermatam, viņš piebilda:

— Tas ir vecs podagriķis un reimatiķis. Kreisajai kājai ir spazmatiskā muskuļu kontraktūra, bet labā ir pilnīgi paralizēta, vārdu sakot, manuprāt, viņš ir neizdziedināms.

Oriols viņam ļāva pabeigt un tad nesteigdamies turpināja:

— Kā tad būtu, daktera kungs, vai jūs nevarētu izmēģināt manu ūdeni pie viņa — kaut vai vienu mēnesi?

Es nesaku, ka viņu izdosies izārstēt, es nekā nesaku, es tikai lūdzu izmēģināt. Redziet, mēs ar Milzi te sākām rakt bedri, kur samest akmeņus. Nu, lai tā bedre tiek Klovi-sam, lai viņš tajā tup katru dienu vienu stundu. Un tad jau redzēsim, redzēsim! ...

Dakteris nomurmināja:

— Varat mēģināt. Galvoju, ka jums nekas neiznāks.

Bet Andermats, kuru iekārdināja cerība uz tikpat kā

brīnumainu izārstēšanu, ar prieku pieķērās zemnieka ieteiktajai domai, un viņi visi četri devās atpakaļ pie klaidoņa, kurš joprojām nekustīgi sēdēja saulītē.

Vecais malumednieks, sapratis viltību, tēloja atteikšanos, ilgi pretojās, līdz beidzot ļāvās pierunāties ar noteikumu, ka Andermats viņam maksās divus frankus dienā par vienu stundu, ko viņš pavadīs ūdenī.

Tādējādi darījums tika noslēgts. Tika pat nolemts, ka, tikko būs izrakta bedre, Klovisa tēvs to pašu dienu uzsāks vannošanos. Andermats apņēmās sagādāt viņam drēbes, lai viņš pēc vannas varētu pārģērbties, bet abi Orioli apsolīja atgādāt šurp vecu gana būdu, kas stāvēja viņiem sētā, un kroplis tai būdā varēs pārģērbties.

Pēc tam baņķieris un dakteris gāja atpakaļ uz ciemu. Iegriezušies ciemā, viņi šķīrās, viens aizgāja uz savu kabinetu pieņemt slimniekus, otrs devās sagaidīt savu sievu, kurai pusdesmitos bija jāierodas uz peldi.

Gandrīz tūlīt viņa arī bija klāt. Tērpusies rožainas krāsas drānās, rožainā cepurē, ar rožainu saulessargu un rožainu sejiņu viņa izskatījās līdzīga rītausmai. Saīsinādama ceļu, viņa nāca lejā pa viesnīcas uzkalniņu viegla kā putniņš, kas neatplēstiem spārniem pārlec no akmens uz akmeni. Ieraudzījusi vīru, viņa jau pa gabalu tam sauca:

— Ak, cik šeit ir skaisti! Kā man te patīk!

Daži peldu viesi, kuri skumīgi klaiņoja pa mazo, kluso parku, atskatījās, kad viņa gāja garām, bet Petriss Mar-tels, kas, izmeties vienos kreklos, stāvēja pie biljarda zāles loga un pīpēja, pasauca savu partneri Lapalmu, kurš sēdēja kaktā pie baltvīna glāzes, un, noklakšķinājis ar mēli, sacīja:

— Velns parāvis, tas tik ir gardumiņš!

Kristiāna iegāja dziednīcā, smaidot sasveicinājās ar kasieri, kas sēdēja pa labi no ieejas, padeva laburītu bijušajam cietumsargam, kurš sēdēja pa kreisi, tad, pasniegusi biļeti kalpotājai, kas bija ģērbusies tāpat kā tā, kura sēdēja parkā pie dzeramā minerālūdens, devās tai līdzi pa gaiteni, no kura veda durvis uz peldu kabīnēm.

Vienā no šīm kabīnēm viņu ieveda. Tā bija diezgan plaša telpa kailām sienām, no mēbelēm tajā bija tikai krēsls, spogulis un kāju soliņš, bet dzeltenajā cementa grīdā bija ierīkots liels, ovāls padziļinājums, izlikts ar tādu pašu cementu, un šai padziļinājumā tad ari vannojās.

Sieviete, kas viņu bija atvedusi, atgrieza krānu, līdzīgu ūdensvada krāniem Parīzes ielās, un pa mazu, apaļu, res-totu spraudziņu vannas dibenā sāka šļākties iekšā ūdens; vanna drīz bija līdz malām pilna, taču ūdens pāri nelija, bet notecēja pa sienai pierīkoto reni.

Kristiāna savu istabeni bija atstājusi viesnīcā, bet no overņietes pakalpojumiem atteicās, teikdama, ka noģērbsies pati un pazvanīs, ja viņai būs kas vajadzīgs vai būs jāpasniedz palags.

Palikusi viena, viņa lēnām izģērbās, raudzīdamās, kā gaišajā baseinā gandrīz neredzami viļņojas ūdens. Noģērbusies kaila, viņa iemērca ūdenī kāju, un uzreiz pār visu miesu pārskrēja patīkama siltuma sajūta; pēc tam viņa siltajā ūdenī iegremdēja visu kāju, tad otru un apsēdās šai siltajā, mīlīgajā, caurspīdīgajā avota ūdenī, kas tecēja viņai virsū, virmoja ap viņu, pārklājot visu miesu sīkiem gāzes burbulīšiem — gan kājas, gan rokas, gan krūtis. Viņa pārsteigta lūkojās uz šiem neskaitāmajiem, mazajiem gaisa burbulīšiem, kas viņu no galvas līdz kājām ietērpa sīku pērlīšu bruņās. Un šīs sīkās pērlītes nemitīgi atraujas no viņas baltās miesas un pazūd gaisā, kur tās izgrūž citas, kas rodas uz viņas miesas. Tās radās uz viņas ādas kā vieglas, netveramas, burvīgas odziņas — viņas jaukā, rožainā, jaunavīgā auguma augļi, auguma, kurš spēja ūdens lāsītes pārvērst par pērlēm.

Un Kristiāna tik labi jutās šai vannā, tik maigi, tik liegi, tik mīlīgi viņu glāstīja ūdens strūkliņas, viļņojošās, dzīvās, kustīgās avota strūkliņas, kas burzguļoja baseinā pie viņas kājām un aiztecēja pa mazo spraudziņu vannas malā, ka viņa būtu gribējusi tur palikt uz visiem laikiem, nekustēties, gandrīz nekā nedomāt. Kaut kāds īpašs siltums, kas viņā ieplūda, radīja mierīgu laimes sajūtu, sniedza atpūtu un labsajūtu, nomierināja domas, pildīja ar veselības, atturīga prieka un klusas jautrības sajūtu, Aiz-tekošā ūdens guldzēšana ieaijāja, un sapņainā snaudā viņa laiski domāja par to, ko darīs šodien, ko darīs rīt, domāja par pastaigām, par tēvu, par vīru, par brāli un par to garo puisi, ar kuru būdama kopā pēc notikuma ar saspridzināto suni viņa jutās mazliet neērti. Pārāk strauji cilvēki viņai nepatika.

Nekādas vēlēšanās nesatrauca viņas dvēseli, tā bija tikpat mierīga kā viņas sirds šai siltajā ūdenī, neviena vēlēšanās, varbūt vienīgi neskaidra cerība uz bērnu; nebija nekādas vēlēšanās pēc citādas dzīves, p.ēc nemiera vai kaislības. Viņa jutās labi, bija laimīga un apmierināta.

Pēkšņi viņa satrūkās: kāds vēra vaļā durvis; tā bija overņiete, kas atnesa palagu. Divdesmit minūtes bija pagājušas; vajadzēja jau ģērbties. Atmoda bija skumja, tā gandrīz padarīja nelaimīgu; Kristiānai gribējās palūgt apkalpotāju, lai ļauj vēl kādu brīdi palikt vannā, bet tad viņa iedomājās, ka šo prieku baudīs vēl daudzas dienas; viņa ar nožēlu iznāca no ūdens un ietinās halātā, kurš bija tik stipri sasildīts, ka mazliet pat dedzināja.

Kad viņa gāja prom, dakteris Bonfijs atvēra sava kabineta durvis un, ceremoniāli viņai palocījies, lūdza viņu ienākt. Viņš apjautājās par viņas veselību, pataustīja viņai pulsu, apskatīja mēli, noprasīja, kā ir ar ēstgribu un gremošanu, jautāja, vai viņa labi guļ, pēc tam pavadīja viņu līdz pat durvīm, visu laiku purpinādams:

— Nekas, nekas, viss ir kārtībā, viss kārtībā. Esiet tik laipna un nododiet savam tēva kungam manu vislielākās cieņas apliecinājumu. Viņš ir viens no viscienījamākajiem cilvēkiem, kādus es savā darbalaukā esmu sastapis.

Beidzot viņa izgāja ārā, tikusi vaļā no daktera uzmācīgās gādības, un pie ārdurvīm ieraudzīja tēvu, kurš tērzēja ar Andermatu, Gontrānu un Polu Bretiņī.

Viņas vīrs, kura galvā ikviena jauna doma sīca vienā sīkšanā tikpat kā pudelē ieskrējusi muša, stāstīja par pa-ralītiķi un gribēja iet atpakaļ un paskatīties, vai klaidonis sēž vannā.

Andermatam par prieku visi devās uz avotu.

Bet Kristiāna paklusām parāva brāli atpakaļ un, kad viņi bija mazliet no citiem atpalikuši, sacīja:

— Vai zini, es gribēju ar tevi parunāt par tavu draugu; man viņš diez kā nepatīk. Pastāsti, kāds viņš īsti ir.

Un Gontrāns, kurš Polu pazina jau vairākus gadus, pastāstīja par viņa kaislīgo, neapvaldīto, sirsnīgo dabu, kurai piemīt labsirdības uzliesmojumi.

Gontrāns teica, ka Pols esot gudrs puisis, bet ļoti straujš un visu pārāk asi pārdzīvojot. Viņš padodoties katrai savai tieksmei, neprotot nedz sevi savaldīt, nedz sevi vadīt, nedz likt prātam noteikt pār jūtām, nedz vadīties dzīvē pēc metodiski pārdomāta plāna, viņš paklausot visiem vilinājumiem, gan cēliem, gan kaunpilniem, tiklīdz viņa eksaltēto dvēseli sagrābj kāda vēlēšanās, kāda doma vai jūtu uzplūds.

Viņš jau septiņas reizes duelējies, esot vienlīdz spējīgs apvainot kādu cilvēku un pēc tam kļūt par tā draugu; esot traki iemīlējies visu kārtu sievietēs, ar vienlīdz lielu aizrautību dievinājis dažādas sievietes, sākot ar modisti, sastaptu pie veikala durvīm, un beidzot ar nolaupītu aktrisi, jā, jā, nolaupītu pirmizrādes vakarā: kad viņa jau uzlikusi kāju uz savas ekipāžas kāpšļa, lai brauktu mājās, viņš to pakampis apstulbušo garāmgājēju acu priekšā, paņēmis uz rokām, iemetis karietē, palaidis zirgus aulekšiem un tik ātri nozudis, ka neviens nepaguvis dzīties pakaļ un viņu panākt.

Un Gontrāns nobeidza:

— Tā, lūk. Viņš ir labs puisis, bet trakulīgs, turklāt ļoti bagāts un, kad pazaudē galvu, ir uz visu spējīgs, uz itin visu.

Kristiāna turpināja:

— Viņš lieto kaut kādas neparastas, ļoti jaukas smaržas. Kas tā ir par smaržu?

Gontrāns atbildēja:

— Nezinu, viņš negrib teikt; manuprāt, tās ir atvestas no Krievijas. Tās viņam uzdāvināja viņa aktrise — tā pati aktrise, no kuras es viņu tagad ārstēju. Jā, tās tiešām brīnišķīgi smaržo.

Uz ceļa bija redzams vesels bars peldviesu un zemnieku, jo šeit bija paradums ik rītu pirms brokastīm pastaigāties pa šo ceļu.

Kristiāna un Gontrāns panāca marķīzu, Andermatu un Polu, un drīz vien tai vietā, kur vēl iepriekšējā dienā pacēlās klints, viņi ieraudzīja dīvainu cilvēka galvu ar virsū uzmauktu noskrandušu pelēka filca platmali, ar kuplu, sirmu bārdu — galva rēgojās ārā no zemes un izskatījās, it kā būtu nocirsta vai arī šeit izaugusi kā kaut kāds augs.

Tai apkārt sastājušies, izbrīnījušies vīndari skatījās gluži vienaldzīgi (overņieši nepavisam nav zobgaļi), bet trīs resni kungi, kādas otrās šķiras viesnīcas iemītnieki, smējās un jokoja.

Abi Orioli stāvēja un vēroja klaidoni, kas sēdēja bedrē uz akmens un līdz pat zodam mirka ūdenī. Šis sķats atgādināja veco laiku nāves soda izpildīšanu noziedzniekam, kurš tiek tiesāts kā burvis un pesteļotājs; vecis nebija izlaidis no rokām kruķus, arī tie mirka ūdenī turpat viņam blakus.

Andermats aiz sajūsmas vienā gabalā skandināja:

— Bravo, bravo! Te, lūk, ir paraugs, kuram vajadzētu sekot visiem šejienes iedzīvotājiem, kuri slimo ar reimatismu!

Un, pieliecies klāt sirmgalvim, viņš tam skaļi uzkliedza, it kā tas būtu kurls:

— Vai jums ir labi?

Sirmgalvis, kas, šķiet, no karstā ūdens bija galīgi apdullis, atbildēja:

— Liekas, es izkusīšu. Velns parāvis, cik tas ūdens ir karsts!

Bet Oriola tēvs noteica:

— Jo karstāks, jo tev veselīgāks.

Kāds aiz marķīza muguras jautāja:

— Kas te notiek? — Un Obrī-Pastēra kungs, kas atgriezās no savas ikdienas pastaigas, elsdams pūzdams apstājās

pie bedres.

Andermats viņam paskaidroja savu dziedināšanas plānu.

Bet vecis vienā laidā atkārtoja:

— Velns, kur karsts! — un gribēja kāpt ārā no ūdens, lūgdams, lai viņam palīdz.

Baņķieris ar mokām viņu nomierināja, apsolīdams pielikt klāt divdesmit sū par katru peldi.

Ap bedri, kurā plivinājās pelēcīgas skrandas, kas apņēma veča augumu, bija izveidojies vesels skatītāju aplis.

Kāda balss ieteicās:

— Tā tik ir zupiņa! Es jau nu gan to nestrēbtu!

Cits piebilda:

— Un gaļiņa arī nemaz nav labāka.

Bet marķīzs norādīja, ka šai jaunajā avotā, šķiet, esot daudz vairāk ogļskābes burbulīšu nekā peldu iestādes vannās un ka šie burbulīši esot lielāki un kustīgāki,

Patiešām visi klaidoņa kankari bija pārklāti ar šiem burbulīšiem, un tie ņirbēja pa ūdens virsu tik lielā daudzumā, ka izskatījās — bedre ir pilna neskaitāmām ķēdītēm, bezgalgarām lūgšanu kreļļu virtenēm, kas savērtas no slksīkiem, apaļiem dimantiņiem, kuri žilbinošajā saules gaismā mirdzēja kā briljanti.

ObrI-Pastērs iesmējās.

— Pie velna! — viņš sacīja. — Paklausieties, ko tik šai peldu iestādē nedara! Jūs jau zināt, ka avots, tāpat kā putns, jāsaķer ar tādu kā slazdu vai vismaz jādabū zem kupola. To sauc par kaptāžu. Bet lūk, kas pērngad notika ar avotu, kurš apgādā ar ūdeni Anvālas peldu iestādi. Ogļskābe ir vieglāka par ūdeni, tā krājās kupola augšgalā un, kad tās bija sakrājies pārāk daudz, iespiedās caurulēs, pa caurulēm nonāca vannās, piepildīja kabīņu gaisu, un slimnieki juta elpas trūkumu. Divos mēnešos bija trīs smagāki gadījumi. Tad atkal griezās pēc padoma pie manis, un es izgudroju pavisam vienkāršu ierīci: divas caurules — katra atsevišķi — pievada no kupola ūdeni un ogļskābo gāzi, ko zem vannas tūdaļ atkal savieno, tādējādi no jauna radot normālu ūdens sastāvu un novēršot bīstamo ogļskābes pārmērību. Bet mana ierīce būtu izmaksājusi tūkstoš franku! Un vai jūs zināt, ko izdarīja bijušais cietumsargs? Neparko neuzminēsit. Ietaisīja kupolā caurumu, lai tiktu vaļā no gāzes, un tā, protams, izgaisa. Tātad jums pārdod ogļskābās vannas bez ogļskābes vai arī ar tik niecīgu ogļskābes daudzumu, ka liela labuma no šīm vannām nav. Toties šeit — skatieties!

Visus pārņēma sašutums. Neviens vairs nesmējās, un uz paralītiķi visi noskatījās ar skaudību. Ikviens peldu viesis labprāt būtu paķēris cērti un izracis sev bedri blakus klaidoņa bedrei.

Andermats paņēma inženieri zem rokas, un viņi tērzēdami gāja prom. Obrī-Pastērs laiku pa laikam apstājās un ar spieķi gaisā vilka tādu kā līniju, atzīmēdams uz tās kādus mezgla punktus, bet baņķieris kaut ko ierakstīja piezīmju grāmatiņā.

Kristiāna un Pols Bretiņī uzsāka sarunu. Viņš tai stāstīja par savu ceļojumu pa Overņu, aprakstīja, ko bija redzējis un izjutis. Dabu viņš kvēli mīlēja ar visiem saviem jutekļiem, kuros jautās kaut kas dzīvniecisks. Daba viņam sniedza juteklisku baudu, no kuras vibrēja visi viņa nervi un ķermenis.

Viņš stāstīja:

— Zināt, cienītā kundze, man šķiet, it kā es atveros, visu uzņemu sevī, viss mani caurstrāvo ar tādu spēku, ka man ir jāraud vai jāgriež zobi. Lūk, kad es lūkojos tur uz to pusi, uz to lielo, zaļo nogāzi, pa kuru kalnā rāpjas vesels koku leģions, manas acis uzņem sevī šo mežu, tas manī iespiežas, iesūcas manī, rit pa manām dzīslām, un man pat šķiet, ka es to ēdu, ka tas piepilda manu vēderu, ka es pats kļūstu par mežu.

To visu viņš stāstīja smiedamies, apaļām, plati ieplestām acīm raudzīdamies gan uz mežu, gan uz Kristiānu, un viņa, izbrīnījusies un pārsteigta, taču viegli ietekmējama, klausījās, un viņai likās, ka šis kārais, plati ieplesto acu skatiens reizē ar mežu aprij arī viņu. Un Pols turpināja:

— Un ja jūs zinātu, kādu baudu man sagādā deguns! So gaisu, ko mēs ar jums elpojam, es dzeru, es no tā reibstu, no tā dzīvoju, es saožu visas smaržas, kādas vien tajā ir, visas, absolūti visas. Pag, es jums tūlīt pateikšu. Pirmkārt, kad jūs atbraucāt šurp, vai jūs ievērojāt ļoti maigu smaržu, kurai nav nevienas citas līdzīgas smaržas, tik smalku un tik vieglu, ka tā ir gandrīz ... nu, kā lai to pasaka... gandrīz nevieliska. Šī smarža ir itin visur, bet nekur nav satverama, nav iespējams uzminēt, no kurienes tā nāk. Nekad, nekad nekas... nekas tik burvīgs nav tā satraucis manu sirdi... Un tā... tā ir ziedošo vīnadārzu smarža! O, pagāja veselas četras dienas, līdz es to atklāju! Un vai tad nav brīnišķīgi iedomāties, cienītā kundze, ka vīnogas, kuras mums dāvā vīnu — vīnu, ko spēj saprast un izbaudīt vienīgi izredzētie, dāvā mums arī vissmalkāko un vissatraucošāko smaržu, kuru spēj atšķirt tikai visizsmalcinātākie, visjutekliskākie cilvēki. Un vēl — vai jūs jūtat šai gaisā vareno kastaņu aromātu, šķebīgi saldo akāciju smaržu, kalnu un zāles aromātu, zāles, kas smaržo tik jauki, tik jauki, tik jauki, bet ko neviens nesajūt?

To visu Kristiāna klausījās izbrīnījusies nevis tāpēc, ka viņš būtu pateicis kaut ko pārsteidzošu, bet šie vārdi likās pavisam citādi nekā tie, kādus viņa parasti ap sevi dzirdēja — dzirdēja ik dienas, un tālab viņu aizgrāba, aizkustināja un satrauca viņas domas.

Pols tikai runāja tai pašā mazliet dobjā, bet siltā balsī:

— Un vēl — sakiet — vai jūs esat ievērojusi, ka tad, kad ir karsts, gaisā virs ceļiem ir jūtama vāra vaniļas

piegarša? Ir taču, vai ne? Nu, un vai jūs zināt, kas tas ir? Ta ir.. . tā ir.. . nē, es neiedrošinos jums teikt.

Viņš sāka smieties un, pēkšņi izstiepis uz priekšu roku, sacīja:

— Paskatieties!

Pa ceļu virzījās virkne siena vezumu, katru no tiem vilka divas govis. Lēnie, platpierainie lopi, noliekuši galvas zem jūga, pie koka šķēršļa piesietiem ragiem smagi cilāja kājas, un varēja redzēt, kā viņiem zem ādas kustas gūžas kauli. Katra vezuma priekšā gāja vīrs ar kreklu un bezroci mugurā, melnu platmali galvā un ar vicu skubināja savu pajūgu. Laiku pa laikam viņš pagriezās atpakaļ, bet nekad govij nesita, tikai piedūrās ar vicu tās plecam vai pierei, un govs, mirkšķinādama lielās, sapņainās acis, paklausīja viņa žestam.

Kristiāna un Pols pagāja sānis, lai dotu vezumiem ceļu.

Pols jautāja:

— Vai jūs jūtat?

Kristiāna pabrīnījās:

— Ko tad? Ož pēc kūts.

— Jā, pēc kūts. Visas šīs govis, kas te staigā pa ceļiem, jo zirgu šai apvidū nemaz nav, rada kūts smaku, kas, sajaukdamās ar smalkajiem putekļiem, piešķir vējam vaniļas piegaršu.

Kristiāna mazliet šķebīgi nomurmināja:

— Pē!

Bretiņī turpināja:

— Atļaujiet, patlaban es tikai izdaru analīzi kā ķīmiķis. Lai nu šā, vai tā, bet mēs, cienītā kundze, atrodamies visburvīgākajā, vismaigākajā, visnomierinošākajā Francijas novadā, kādā es jebkad esmu bijis. Mēs esam pārcēlušies zelta laikmetā. Un Limaņa, ak, šī Limaņa! Nē, es par to nestāstīšu, es jums gribu to parādīt. Un jūs to redzēsit!

Viņus panāca marķīzs un Gontrāns. Paņēmis meitu zem rokas, marķīzs pagrieza viņu un veda atpakaļ uz ciemu, lai tiktu laikā uz brokastīm, un sacīja:

— Paklausieties, bērni, tas attiecas uz jums visiem trim. Viljams kļūst gluži traks, kad viņam ienāk prātā kāda ideja, viņš vairs nedomā ne par ko citu kā par savu nākamo kūrortu un grib tagad iekarot Oriolu ģimenes simpātijas. Viņš vēlas, lai Kristiāna iepazīstas ar meitiņām, lai redzētu, vai viņas ir pieņemamas labā sabiedrībā. Bet tam jānotiek tā, lai tēvs nenojaustu mūsu viltību. Un tad nu man radās šāda ideja: jāorganizē labdarības sarīkojums. Tev, meitiņ, jāaiziet pie šejienes mācītāja, un jūs pa abiem izraudzīsit divas viņa draudzes locekles, kuras kopā ar tevi vāks ziedojumus. Tu, protams, zini, kuras viņam būtu jāizraugās, un viņš tās uzaicinās it kā pats pēc sava prāta. Bet jums, jaunie cilvēki, jāsarīko kazino telpās loterija ar Petrisa Martela, viņa trupas un viņa orķestra piedalīšanos. Ja Oriolu meitiņas ir piemīlīgas un labi audzinātas, par kādām viņas esot klostera pansionātā izskolotas, Kristiāna viņu simpātijas iekaros.

V

Veselu nedēļu Kristiāna nedarīja nekā cita kā noņēmās ar svētku sagatavošanu. Mācītājs tiešām atzina, ka starp viņa draudzes loceklēm Oriola meitiņas būtu viscienīgākās vākt ziedojumus kopā ar marķīza de Ravenela meitu, un, būdams laimīgs, ka var izcelties, viņš sāka rosīties, visu organizēja, visu izkārtoja un pats uzlūdza abas meitenes, it kā šī doma viņam pirmajam būtu ienākusi prātā.

Visa draudze bija satraukta, pat drūmie peldviesi, kuriem bija radies jauns sarunu temats, apmainījās pie galda ar dažādiem ieskatiem par iespējamo ziedojumu summu no divējiem svētkiem — baznīcas un laicīgajiem.

Diena sākās veiksmīgi. Bija brīnišķīgs vasaras laiciņš, silts un saulains, līdzenumā spīdēja spoža saule, bet zem ciema kokiem bija tīkams pavēnis.

Dievkalpojums notika pulksten deviņos, tas bija īss, bet ar ērģeļu mūziku. Kristiāna, kas bija ieradusies pirms dievkalpojuma, lai uzmestu acis baznīcas izrotājumam — puķu vītnēm, kuras bija atsūtītas no Ruaijā un Klermon-ferānas, izdzirdēja aiz muguras soļus: bija ieradies mācītājs abats Litrs kopā ar māsām Oriolām, kuras viņš stādīja priekšā Kristiānai. Kristiāna tūdaļ uzlūdza abas meitenes brokastīs. Sarkdamas un ar reveransiem viņas ielūgumu pieņēma.

Ticīgie sāka pulcēties.

Kristiāna un māsas Oriolas apsēdās goda krēslos, kas bija nolikti baznīcas kora malā pretī trim citiem goda krēsliem, kurus ieņēma svētdienas drēbēs ģērbušies jauni cilvēki: mēra dēls, viņa palīga dēls un municipālpadom-nieka dēls; viņi bija izraudzīti, lai pavadītu ziedojumu vācējas un lai parādītu godu vietējām varasiestādēm.

Viss noritēja ļoti labi.

Dievkalpojums ātri beidzās. Ziedojumi ienesa simt desmit franku, tiem pielika klāt Andermata ziedotos piecsimt frankus, piecdesmit marķīza un simt Pola Bretiņī ziedotos frankus, kopā sanāca septiņsimt sešdesmit franku — An-vālas draudzē nepieredzēta summa.

Pēc dievkalpojuma Oriola meitiņas tika aizvestas uz viesnīcu. Abas likās mazliet apmulsušas, taču neizturējās neveikli, gandrīz nemaz nerunāja — drīzāk gan aiz pazemības, nevis aiz bailēm. Viņas brokastoja pie viesnīcas kopējā ēdamgalda un iepatikās visiem vīriešiem — visiem bez izņēmuma.

Vecākā bija nopietnāka, jaunākā — dzīvāka, vecākā — uzvedības ziņā nevainojamāka šā vārda parastajā nozīmē, jaunākā — piemīlīgāka un laipnāka, un tomēr viņas bija viena otrai tik līdzīgas, cik līdzīgas var būt tikai māsas.

Kad brokastis bija galā, visi devās uz kazino, kur pulksten divos bija loterija.

Parku jau pildīja raibs peldviesu un zemnieku pūlis, un izskatījās pēc gadatirgus.

Ķīniešu lapenē mūziķi spēlēja lauku simfoniju — paša Senlandrī kompozīciju. Pols, kas Kristiānu pavadīja, pēkšņi apstājās.

— Oho! — viņš izsaucās. — Tīri jauki! Tam puisim ir talants. Ar īstu orķestri tas skanētu ļoti iespaidīgi.

Tad viņš vaicāja:

— Vai jūs, cienītā kundze, mūziku mīlat?

— Ļoti.

— Mani tā moka. Kad es klausos kādu iemīļotu skaņdarbu, man ir tāda sajūta, ka jau pirmās skaņas nodīrā man no miesas ādu, tā izkūst, izšķīst, izgaist un pamet mani, dzīvu nodīrātu, neaizsargātu pret mūzikas uzbrukumu. Un orķestris tiešām spēlē uz maniem nerviem, uz maniem kailajiem nerviem, un tie trīc un dreb, atsaukdamies ik uz skaņu. Mūziku es dzirdu ne vien ar ausīm, bet uztveru ar visu savu jutīgo ķermeni, kas vibrē no galvas līdz pat kājām. Nekas man nesagādā tik lielu baudu vai, pareizāk sakot, tik lielu laimi.

Kristiāna pasmaidīja un teica:

— Jūs esat pārāk jutīgs.

— Pie velna! Vai tad nejutīgam būtu maz vērts dzīvot?

Es neapskaužu tos cilvēkus, kuru sirdi klāj bruņurupuča bruņas vai nīlzirga āda. Laimīgi ir tikai tie, kuri cieš savu izjūtu dēļ, kuri tās uzņem kā satricinājumus un bauda kā izmeklētus kārumus. Visi pārdzīvojumi taču ir jāapjēdz — gan priecīgie, gan bēdīgie, jāpiepilda ar tiem līdz malām dvēsele un, ar tiem apreibinoties, jāizjūt visasākā svētlaime un visskaudrākās sāpes.

Kristiāna pacēla uz Polu acis, būdama mazliet pārsteigta par viņa vārdiem, tāpat kā par visu, ko nedējas laikā bija no viņa dzirdējusi.

Un tiešām šis jaunais draugs — viņš uzreiz bija kļuvis par viņas draugu, par spīti pirmajam nepatīkamajam iespaidam, — jau veselu nedēļu ik mirkli satrauca viņas dvēseles mieru un saviļņoja viņu, kā mēdz saviļņot ezeru, metot tajā akmeņus. Un viņš meta akmeņus, meta lielus akmeņus šajā vēl snaudošajā dzīlē.

Kristiānas tēvs, tāpat kā tas ir ar visiem tēviem, vēl aizvien viņu uzskatīja par mazu meiteni, ar kuru nav vērts runāt par nopietnām lietām; brālis viņu prata pasmīdināt, bet nekad neierosināja uz kādām pārdomām; viņas vīram nemaz nenāca prātā, ka ar sievu varētu runāt par kaut ko tādu, kas neietilpst kopīgās dzīves ikdienišķajās interesēs; un tā viņa līdz šim bija dzīvojusi maigā un bezrūpīgā gara sastingumā.

Šis jaunatnācējs ar savu domu cirtieniem tikpat kā ar cirvja cirtieniem pavēra vaļā viņas šauro redzesloku. Turklāt šis cilvēks piederēja pie tiem vīriešiem, kuri patīk sievietēm — visām sievietēm — ar visu savu būtni, savu stipro un aso pārdzīvojumu dēļ. Viņš prata ar sievietēm runāt, visu pateikt un likt visu saprast. Būdams augstākā mērā apdāvināts, bet nespējīgs ar kaut ko ilgstoši nopūlēties, allaž kaislas mīlestības vai naida pilns, par visu runādams ar klaju dedzību un aizrautīgu pārliecību, kāda ir raksturīga cilvēkiem ar mainīgu un jūsmīgu dabu, viņš pārpārēm bija apveltīts ar īsti sievišķīgām īpašībām — viņu lētticību, burvīgumu, nepastāvīgumu un nervozumu, apvienotu ar daudz plašāku, aktīvāku, atklātāku un asāku vīrieša prātu.

Straujiem soļiem viņiem pienāca klāt Gontrāns.

— Paskatieties atpakaļ, — viņš sacīja, — palūkojieties uz Onorā laulāto pāri!

Viņi atskatījās un ieraudzīja dakteri Onorā, kuram pie sāniem bija resna veca dāma, ģērbusies zilā kleitā un ar

cepuri, kas atgādināja botānisko dārzu, — tik daudz uz tās bija daždažādu augu un puķu.

Kristiāna pārsteigta jautāja:

— Vai tā ir viņa sieva? Viņa taču ir kādus piecpadsmit

gadus vecāka nekā viņš!

— Jā, viņai ir sešdesmit pieci gadi. Bijusī vecmāte; nozvejojusi dakteri kādās dzemdībās. Starp citu, šķiet, tas ir viens no laulātiem pāriem, kuri no rīta līdz vakaram plēšas.

Izdzirdējuši pūla skaļās čalas, viņi devās atpakaļ uz kazino. Pie ieejas uz liela galda bija izlikti loterijas vinnesti, bet Petriss Martels, kuram par palīgu bija miniatūra tumšmate Odlēnas jaunkundze no Odeona, izvilka un skaļi izsauca numurus, uzjautrinādams pūli ar lētiem balagāna jokiem. Pienāca klāt marķīzs kopā ar māsām Oriolām un Andermatu.

— Vai paliksim šeit? — marķīzs jautāja. — Te ir pārāk liels troksnis.

Tika nolemts pastaigāties pa ceļu, kas ved no Anvālas uz Larošpradjēru. Lai tiktu uz šā ceļa, vispirms citam aiz cita bija jākāpj pa šauru taciņu cauri vīnogu dārziem. Visiem pa priekšu vingrā un ātrā gaitā soļoja Kristiāna. Kopš ierašanās Anvālā viņa juta, ka uzsākusi tādu kā jaunu dzīvi: visparastākie prieki bija ieguvuši tādu kā spilgtumu, un viņa izjuta līdz šim nepazītu dzīvesprieku. Varbūt viņa jutās labāk no vannām, kas atbrīvoja organismu no sīkiem veselības traucējumiem, kuri allaž cilvēku nomāc un modina beziemesla skumjas; tagad viņa varēja labāk uztvert un dziļāk izbaudīt apkārtējo skaistumu. Bet varbūt viņu tik priecīgi bija satraucis tikai tas, ka viņai līdzās atradās šis viņai neizprotamais jaunais cilvēks, kurš ar savām kvēlajām runām mācīja viņu tik daudz ko saprast.

Viņa lieliem malkiem ieelpoja gaisu un atcerējās, ko Pols viņai bija stāstījis par smaržām, kuras nes līdzi vējš. «Patiesi,» viņa domāja, «viņš man iemācīja sajust gaisā smaržas.» Un tagad viņa atšķīra visas smaržas, it īpaši ziedošo vīnadārzu smaržu, tik vieglu, smalku un gaistošu.

Beidzot viņi uzgāja uz ceļa, un gājēji sadalījās grupiņās. Andermats un Luīza, vecākā no māsām Oriolām, aizgāja uz priekšu, sarunādamies par Overņas zemes gabalu ienesīgumu. Viņa, šī overņiete, īstenā tēva meita, kura bija mantojusi viņa praktiskumu, zināja sīki jo sīki visu, kas attiecas uz lauksaimniecību Overņā; viņa par to stāstīja prātīgā, laipnā balstiņā, atturīgi un apdomīgi, kā tas bija mācīts klostera pansionātā.

Uzmanīgi viņā klausoties un viņu no sāniem uzlūkojot, Andermats ievēroja, ka šī nopietnā meitene ir burvīga, turklāt jau tik gudra dzīves praktiskajos jautājumos.

Dažreiz, mazliet pārsteigts, viņš ieteicās:

— Kā?! Limaņā zemes cenas sniedzas līdz trīsdesmit tūkstošiem franku hektārā?

— Jā, cienīts kungs, ja tā ir apstādīta ar augstvērtīgām ābeļu šķirnēm, kuras dod deserta ābolus. Gandrīz visus augļus, kurus Parīzē ēd, apgādā mūsu novads.

Tad Andermats apgriezās un goddevīgi paraudzījās uz Limaņu — no kalnu ceļa, pa kuru viņi gāja, cik vien tālu sniedzās skats, varēja redzēt plašu klajumu, pār kuru, kā allaž, klājās zilgana miglas dūmaka.

Arī Kristiāna un Pols bija apstājušies, tīksminādamies ar šo maigi aizplīvuroto tāli, no kuras nespēja atraut acu.

Pār ceļu tagad pletās milzīgi riekstu koki, kuru biezajā ēnā bija jūtams tīkams vēsums. Ceļš vairs negāja kalnup, bet līkumoja pa nogāzi, ko klāja vīnadārzi, bet tuvāk virsotnei — zema zālīte; viss bija zaļš līdz pat kalnu grēdas korei, kas šai vietā nebija necik augsta.

Pols klusi sacīja:

— Vai nav skaisti? Nu sakiet — vai nav skaisti? Kāpēc šī ainava mani tā aizkustina? Jā, kāpēc? No tās dveš tik dziļa burvība un, galvenais, tāds plašums, kas mani saviļņo līdz sirds dziļumiem. Raugoties šai ielejā, šķiet, ka domas izpleš spārnus, vai tā nav? Un domas paceļas gaisā, lidinās, riņķo debesu augstumos, tad pārlaižas pāri šim līdzenumam un aizlido prom tālu, tālu — uz mūsu sapņu zemi, kuru mēs nekad neredzēsim. Jā, tas ir brīnišķīgi, jo vairāk līdzinās sapnim nekā tam, ko mēs īstenībā redzam.

Kristiāna viņā klausījās klusēdama, kaut ko gaidīdama, uz kaut ko cerēdama, kāri tverdama ikvienu viņa vārdu, un viņa jutās satraukta, īsti nezinādama, kāpēc. Viņa tiešām it kā skatīja kādu citu zemi — zilganu, rožainu zemi, teiksmainu, brīnišķīgu zemi, neaizsniedzamu, bet mūžam vilinošu zemi, salīdzinājumā ar kuru jebkura pasaules mala šķiet gluži parasta un ikdienišķa.

Pols turpināja:

— Jā, skaisti, tāpēc ka ir skaisti. Ir daudz skaistu skatu, kas vēl vairāk žilbina acis ar savu spilgtumu, bet tajos nav tādas harmonijas. Ak, kundze! Skaistums, harmoniskais skaistums! Citāda skaistuma pasaulē nemaz nevar būt! Pasaulē ir vienīgi skaistums. Bet cik gaužām maz Cilvēku to saprot! Cilvēka ķermeņa, statujas vai kalna līnijaš, kādas gleznas vai šā klajuma krāsas, kaut kas netverams Džokondas smaidā, kāds vārds, kurš iespiežas līdz dvēseles dzīlēm, šis mazais nieciņš, kas mākslinieku padara par dievam līdzīgu radītāju, — kurš gan no cilvēkiem to ievēro?

Un viņš sāka skandēt:

Vai nāc no debesim, vai esi elles baids,

Ak, Daile, negants ērms, ak, krāšņi baisā burve, *—

Vienalga! Jo tavs skats, tavs solis un tavs smaids Man plaši atdara uz bezgalību durvis.

Vai dievs vai sātans tu, vai zvērs vai eņģelis,

Ak, burve samtace, tev vien pār mani vara —

Ritms, smarža, gaisma tu, kas mirgodama ris,

Vērš skaistu pasauli un mirkļus vieglus dara.

Tagad Kristiāna viņā paraudzījās ar izbrīnu par viņa dzejiskumu, viņa nevarēja saprast un viņas acis vaicāja, kas gan sevišķs varētu būt šai dzejolī.

Pols uzminēja viņas domas un, noskaities uz sevi, ka nav spējis piesaistīt viņu savai sajūsmai, — viņš taču šos pantus bija tik labi noskaitījis, — mazliet nicīgi piebilda:

— Es tiešām esmu traks, gribēdams jūs piespiest ar baudu noklausīties tik izsmalcinātu dzejnieku! Taču, cerams, pienāks diena, kad jūs to visu izjutīsit tāpat kā es. Sievietes, būdamas apveltītas vairāk ar intuīciju nekā ar prātu, mākslas apslēpto un aizplīvuroto jēgu uztver tikai tad, ja tā rod atbalsi viņu sirdī.

Un, viņai palocījies, Pols piemetināja:

— Papūlēšos, cienītā kundze, jūsos šo atbalsi modināt.

Pola vārdi Kristiānai likās nevis pārdroši, bet tikai dīvaini, turklāt viņa nemaz vairs nelūkoja Polu saprast —• pēkšņi viņu pārsteidza atklājums, ko viņa vēl līdz šim nebija pamanījusi: viņa ievēroja, ka Pols ir ļoti elegants, bet ka viņam ir pārāk garš augums, viņš ir pārāk plecīgs un viņam ir pārāk vīrišķīga stāja, tāpēc uzreiz nevarēja pamanīt viņa smalko, izmeklēto gaumi.

Arī viņa sejas vaibstos bija kaut kas rupjš, nenobeigts, un tas pirmajā acu uzmetienā viņam piešķīra smagnēju izskatu. Bet, pie šiem vaibstiem pieradusi, viņa tajos ieraudzīja pievilcību — valdonīga spēka pievilcību un brīžam viņa allaž dobjās balss glāsmainajās intonācijās saklausīja lielu maigumu.

Pirmo reizi ievērojusi, cik rūpīgi viņš no galvas līdz kājām apģērbies, Kristiāna nodomāja: «Skaidrs, ka viņš pieder pie tiem cilvēkiem, kuru labās īpašības atklājas pamazām, viena pēc otras.»

Pēkšņi viņi izdzirdēja, ka viņiem skrien pakaļ Gontrāns un sauc:

— Ei, māšel! Kristiāna, pagaidi!

Pieskrējis klāt, viņš smiedamies sacīja:

— Vai, nāciet taču paklausīties mazo Oriolu, viņa ir tik smieklīga, tik apbrīnojami asprātīga! Papiņš galu galā viņu piejaucēja, un viņa mums stāsta tik jocīgus notikumus. Pagaidīsim viņus šeit.

Un viņi sagaidīja marķīzu, kas pienāca klāt kopā ar jaunāko meitiņu — ar Šarlotu Oriolu.

Ar bērnišķīgu dedzību un šķelmību viņa stāstīja notikumus no ciema dzīves, kuros parādījās zemnieku vientiesība un viltība. Viņa atdarināja to žestus, lēno gaitu, gauso valodu, viņu izrunu un lādēšanos ar nemitīgu velna piesaukšanu un vaibstīšanos, kas viņas glīto, dzīvo sejiņu padarīja vēl burvīgāku. Viņas spriganās acis mirdzēja, palielā mute pavērdamās atklāja skaistus, baltus zobus, mazliet augšup uzrautais deguntiņš piešķīra viņai draisku izskatu, no viņas dvesa tāds svaigums, viņa bija kā plaukstoša puķe, kuru kārot kārojās noskūpstīt.

Marķīzs gandrīz visu mūžu bija pavadījis savā muižā, Kristiāna un Gontrāns bija uzauguši dzimtajā pilī lepnu un cienīgu normandiešu fermeru vidū, kurus pēc vecveca paraduma dažreiz uzņēma pie kungu galda, ar kuru bērniem viņi bija reizē gājuši pie pirmās komūnijas un pret kuriem vienkārši izturējušies, tāpēc tagad viņi prata runāt ar šo zemniecīti, kura bija kļuvusi jau gandrīz jaunkundze, sarunājās ar viņu nepiespiesti, draudzīgi un sirsnīgi, kas uzreiz viņā modināja uzticības pilnu drošības sajūtu un jautrību.

Andermats un Luīza bija aizgājuši līdz ciemam, bet, negribēdami tajā iegriezties, atnāca atpakaļ.

Visi apsēdās ceļmalas zālītē zem koka.

Tur viņi nosēdēja labu laiku, klusi sarunādamies par šo un to, un it neko, ļaudamies laiskas labsajūtas nekustīgumam. Brīžam garām pabrauca rati, kurus, kā allaž, vilka divas govis, noliekušas zem jūga galvu, un kuriem pa priekšu, kā allaž, gāja kalsnējs zemnieks ar lielu, melnu platmali galvā un, vicinādams tievo nūjiņu kā diriģenta zizli, vadīja savu pajūgu.

Zemnieks noņēma platmali, sasveicinoties ar māsām Oriolām, bet meitenes ar savām jaunavīgajām balsīm viņam draudzīgi atbildēja: «Labvakar!»

Mājās atgriezās, kad sāka mesties krēsla.

Kad viņi tuvojās parkam, Šarlota Oriola iesaucās:

— Ai, burē! Dejo burē!

Patiešām parkā dejoja burē pēc vecas overņiešu melodijas.

Zemnieki un zemnieces gan graciozi pagājās, gan palēcās, gan griezās apkārt, gan cits citam klanījās, sievietes diviem pirkstiem saņēmušas uz augšu brunčus sānos, bet vīrieši vai nu nokāruši rokas uz leju, vai iesprauduši sānos kā osas.

Vienmuļā un jaukā melodija arī it kā griezās vēsajā vakara vējā; vijole visu laiku dziedāja vienu un to pašu mūzikas frāzi smalkā, spalgā balstiņā, bet pārējie instrumenti skandēja ritmu, piešķirdami melodijai dejisku raksturu. Vienkāršā lauku mūzika, jautra un nesamākslota, ļoti labi saderēja ar šo smagnējo, zemniecisko menuetu.

Arī peldviesi mēģināja dejot. Petriss Martels lēkāja sīciņās Odlēnas jaunkundzes priekšā, bet viņa lauzījās kā figurante baletā; komiķis Lapalms ekstravaganti gorījās ap kazino kasieri, acīmredzot atmiņu satraukts par ballēm Biljē zālē.

Pēkšņi Gontrāns ieraudzīja dakteri Onorā, kurš no visas sirds, netaupīdams kājas, kā īsts tīrasiņu overņietis dejoja klasisko burē.

Orķestris apklusa. Visi apstājās. Dakteris pienāca sasveicināties ar marķīzu.

Viņš slaucīja pieri un smagi elsa.

— Dažreiz der atkal būt jaunam, — viņš sacīja.

Gontrāns uzlika viņam roku uz pleca un, ņirdzīgi smaidīdams, teica:

— Jūs man netikāt sacījis, ka esat precējies.

Dakteris pārtrauca slaucīšanos un nopietni atbildēja:

— Jā, esmu precējies, bet nelaimīgi.

— Ko jūs teicāt?

— Teicu, ka esmu nelaimīgi precējies. Nekad nedariet tādu muļķību, jaunais cilvēk!

— Kāpēc?

— Nu, tāpēc... Redziet, es jau divdesmit gadu esmu precējies, bet nevaru un nevaru pie tā pierast. Katru vakaru, pārnākot mājās, nodomāju: «Skat, tā vecene vēl aizvien ir tepat! Vai tad viņa nekad neies prom?»

Visi sāka smieties — tik nopietnā un pārliecinātā balsī viņš to pateica.

Atskanēja viesnīcas zvans — aicināja pusdienās. Svētki bija beigušies. Visi pavadīja abas māsas Luīžu un Šarlotu uz vecāku mājām un, kad bija atvadījušies, sāka par viņām runāt.

Visi nosprieda, ka abas ir burvīgas. Vienīgi Anderma-tam labāk patika vecākā. Marķīzs sacīja:

— Cik gan sieviešu daba ir pakļāvīga! Jau tuvums vien ar tēva zeltu, kuru šīs meitenes vēl pat neprot izlietot, šīs zemnieces ir pārvērtis par jaunkundzēm.

Kristiāna pavaicāja Polam Bretiņī:

— Un kura jums labāk patīk?

Viņš nomurmināja:

— Man? Es uz viņām netiku pat paskatījies. Man patīk kāda cita.

Viņš to pateica ļoti klusu, un Kristiāna nekā neatbildēja. [8]

Kristiānai Andermatai iestājās brīnišķīgas dienas. Viņai tagad vienmēr bija viegli un līksmi ap sirdi.

Pirmais prieks ik dienas bija rīta pelde, kas sagādāja brīnum jauku baudu miesai; lieliskā pusstunda, kuru viņa pavadīja siltā, tekošā ūdenī, viņu tik labi noskaņoja, ka viņa jutās laimīga līdz pat vakaram. Viņa tiešām bija laimīga — visās savās domās un visās vēlmēs. Maigums, kuru viņa juta ap sevi strāvojam, jaunības skurbums, kas pulsēja ikvienā dzīsliņā, tāpat arī jaunā vide, šis krāšņais zemes stūrītis, kurš it kā bija radīts sapņošanai un atpūtai, lielais plašums un smaržu piesātinātais gaiss, kas viņu apņēma kā pašas dabas glāsts, — tas viss viņā modināja jaunas jūtas. Viss, kas bija ap viņu, viss, ar ko viņa saskārās, uzturēja to pašu rīta sajūtu — siltās vannas radīto sajūtu, kas brāzās viņai pāri kā varens laimes vilnis, kurā viņa gremdējās ar visu sirdi un dvēseli.

Andermats, kurš bija nodomājis pavadīt Anvālā tikai divi nedējas mēnesī, bija jau aizbraucis uz Parīzi, uzdodams sievai labi uzmanīt paralītiķi, lai tas nepārtrauktu ārstēšanos.

Tāpēc katru rītu pirms brokastīm Kristiāna, viņas tēvs, brālis un Pols gāja skatīties, kā, pēc Gontrāna izteiciena, «vārās klaidoņa zupa». Sanāca arī citi peldviesi un, sastājušies ap bedri, ar veco kropli sarunājās.

Paiet viņš gan vēl lāgā nevarot, viņš apgalvoja, bet jūtot, ka pa kājām skraidot tādas kā skudriņas, un viņš ņēmās stāstīt, kā šīs skudriņas skraida: skrienot, skrienot, uzskrienot uz augšu līdz gūžām un tad skrienot atkal uz leju līdz pašiem pirkstu galiem. Pat naktī tās skraidot, kutinot un kožot, un neļaujot viņam gulēt.

Visi atbraucēji un zemnieki, sadalījušies divi nometnēs — ticīgajos un neticīgajos, ar lielu interesi sekoja šim ārstniecības veidam.

Pēc brokastīm Kristiāna bieži vien iegriezās pēc māsām Oriolām, un viņas kopā devās pastaigā. Šīs meitenes bija vienīgās sievietes kūrortā, ar kurām Kristiāna varēja patērzēt un jauki pavadīt laiku, vienīgi pret tām viņa juta draudzīgu uzticību un varēja no tām gaidīt sievišķīgu sirsnību. Viņai uzreiz bija iepatikusies vecākā māsa ar savu prātīgumu un mierīgo labsirdību, bet vēl vairāk viņai patika jaunākā māsa ar savu šķelmību un draiskulību, un tagad Kristiāna meklēja šo abu meiteņu tuvību, ne tik daudz iztapdama savam vīram, cik pati sev par prieku.

Pastaigās dažreiz devās kājām, dažreiz izbrauca vaļējā ekipāžā — vecā sešvietīgā lando, kuru noīrēja Riomā.

Visiemīļotākā pastaigas vieta viņiem bija neliela, mežonīga grava Šatelgijonas tuvumā, kura veda uz vientulīgu grotu Sansusī.

Pa šauro taciņu gar upmalu zem eglēm viņi lēniem soļiem gāja pa pāriem un tērzēja. Taku vienā gabalā šķērsoja upīte, un tai tad vajadzēja tikt pāri; Pols un Gon-trāns, stāvēdami straumes vidū uz akmeņiem, pasniedza sievietēm roku, un tās ar vienu lēcienu nokļuva otrā krastā. Pēc katras pārbrišanas gājēju kārtība mainījās.

Kristiāna iekļuva gan vienā pārī, gan citā, bet viņa allaž atrada ieganstu pabūt kādu brīdi ar Polu Bretiņī divatā, vai nu aizejot uz priekšu, vai paliekot aizmugurē.

Tagad viņš pret to izturējās citādi nekā pirmajās dienās, mazāk smējās, nebija tik straujš un biedrisks, izrādīja tai daudz vairāk cieņas un bija visai pakalpīgs.

Viņu sarunas ievirzījās intīmā gultnē, un lielu vietu tajās ieņēma sirdslietas. Par jūtām un mīlestību Pols runāja kā šai ziņā pieredzējis cilvēks, kurš līdz galam izbaudījis sieviešu maigumu, kas viņam bija sniedzis vienlīdz daudz laimes un ciešanu.

Kristiāna, aizrāvusies un mazliet apmulsusi, vedināja viņu uz atklātību ar kvēlu ziņkāri un viltību. Viss, ko Kristiāna par viņu zināja, modināja karstu vēlēšanos uzzināt vēl vairāk, iespiesties ar domām tikai pēc grāmatām kaut cik zināmajā vīriešu dzīvē — dzīvē, kas pārpilna vētru un mīlas noslēpumu. Kristiānas rosināts, Pols viņai katru dienu pastāstīja kaut ko vairāk par savu_ dzīvi, par savām dēkām un ciešanām; pamodušās svelošās atmiņas piešķīra vārdiem kvēlu kaisli, bet vēlēšanās patikt — arī apslēptu viltību.

Pols pavēra Kristiānas acu priekšā viņai svešu pasauli un prata daiļrunīgi attēlot vissmalkākās jūtu pārejas, ilgpilnās gaidas, aizvien pieaugošo cerību bangas, rūpīgi glabājamu nieciņu — sakaltušu ziedu vai lentas galiņu pielūgsmi, pēkšņu šaubu sāpes, trauksmes pilnu minējumu nemieru, greizsirdības mokas un pirmā skūpsta neizsakāmo neprātu.

Un to visu viņš prata stāstīt pieklājīgi, aizplīvuroti, poētiski un aizraujoši. Kā visi vīrieši, kuriem pastāvīgi uzmācas ilgas pēc sievietes un domas par sievieti, vēl aizvien trīcēdams mīlas drudzī, taču daudz ko delikāti noklusēdams, viņš runāja par tām, kuras bija mīlējis. Viņš atcerējās simtiem jauku sīkumu, kas satrauca sirdi, simtiem aizkustinošu mirkļu, no kuriem acu kaktiņos sari ešas asaras, un visus tos mīļos nieciņus uzmanības izrādīšanā, kas cilvēkiem ar izmeklētu dvēseli un augsti attīstītu prātu mīlas attiecībās piešķir vislielāko smalkumu un skaistumu.

Šīs satraucošās un atklātās sarunas noritēja ik dienu, ar katru dienu tās kļuva garākas un Kristiānas sirdī krita kā zemē iemestas sēklas. Arī burvīgās tāles, smaržu pilnais gaiss, zilā Limaņa ar savu milzīgo plašumu, no kura, šķiet, plašāka kļuva dvēsele, kalnu grēda ar izdzisušajiem vulkāniem — senajiem zemeslodes kamīniem, kuri tagad tikai sasildīja ūdeni slimniekiem, vēsums koku pavēnī, pār oļiem plūstošo strautu vieglā čala — arī tas viss iespiedās jaunās sievietes miesā un dvēselē, iespiedās un padarīja tās liegas, tāpat kā maigs un silts lietutiņš padara irdu neskarto zemi, lietutiņš, pēc kura no iesētajām sēklām izaug puķes.

Kristiāna juta, ka jaunais cilvēks to mazliet lenc, ka viņš to uzskata par glītu, pat vairāk nekā glītu; aiz vēlēšanās viņam patikt tā izgudroja simtiem viltīgu un tai pašā reizē vientiesīgu paņēmienu, lai viņu savaldzinātu un iekarotu.

Kad viņš izskatījās satraukts, Kristiāna viņu pēkšņi atstāja vienu; kad tā nojauta, ka tūlīt viņš tai atzīsies mīlestībā, — pirms viņš paguva pabeigt frāzi, Kristiāna viņam uzmeta vienu no tiem īsajiem un dziļajiem skatieniem, kas vīrieša sirdī iekrīt tikpat kā uguns.

Ar gudri izraudzītiem vārdiem, ar vieglu galvas mājienu, it kā nevērīgu žestu vai ar skumīgu izskatu, kuru drīz nomainīja smaids, tā viņam prata parādīt, nekā nerunājot, ka viņa pūles nav veltīgas.

Ko tad viņa gribēja? Neko. Ko viņa no tā visa gaidīja? Nekā. Viņa uzjautrinājās ar šo spēli gluži vienkārši tāpēc, ka bija sieviete, ka nepavisam nejuta briesmas, nekā nenojauta un tikai gribēja paskatīties, ko viņš darīs.

Turklāt viņā pēkšņi bija pamodusies iedzimtā koķetērija, kas snauž katras sievietes asinīs. Vakardienas snaudošā un naivā meitene pēkšņi bija uzmodusies un kļuvusi par lunkanu un tālredzīgu pretinieku cīņā ar vīrieti, kurš nemitīgi stāstīja viņai par mīlestību. Viņa uzminēja tā aizvien vairāk pieaugošo satraukumu viņas tuvumā, viņa redzēja tā skatienā iedegamies kaislību, saprata visas tā balss intonācijas ar to īpašo intuīciju, kāda sievietē attīstās, kad viņa jūt, ka vīrietis tiecas pēc viņas mīlestības.

Viņa jau bija tikusi aplidota augstākās sabiedrības viesistabās, bet no viņas nepanāca nekā cita kā tikai jautras draiskules zobgalības. Pielūdzēju pliekanie komplimenti viņu uzjautrināja, atraidīto pielūdzēju bēdīgās sejas viņai likās smieklīgas, uz visiem maigo jūtu apliecinājumiem viņa atbildēja ar nerātniem jokiem.

Bet šoreiz viņa pēkšņi sajuta, ka viņai ir darīšana ar valdzinošu un bīstamu pretinieku, un viņa pārvērtās par veiklu koķeti, kurai piemīt iedzimta gaišredzība, kura ir apbruņojusies ar drosmi un aukstasinību, kura, kamēr viņas sirds ir brīva, uzglūn vīriešiem, negaidot uzbrūk un ievelk neredzamos mīlestības tīklos.

Sākumā viņš to bija uzskatījis par nejēga. Pieradis pie dēkainām sievietēm, kuras ievingrinājušās mīlestības lietās, tāpat kā vecs zaldāts ir ievingrinājies kara manevros, pie sievietēm, kuras pārzina visas koķetēšanas un mīlestības gudrības, šo vienkāršo sirdi viņš uzskatīja par pliekanu un izturējās pret Kristiānu mazliet nicīgi.

Bet pamazām pati šī sirdsskaidrība viņu ieinteresēja un pēc tam savaldzināja, un, pakļaudamies savai aizrautīgajai dabai, viņš sāka izrādīt jaunajai sievietei maigu uzmanību.

Viņš ļoti labi zināja, ka vislabākais līdzeklis jaunas dvēseles satraukšanai ir nemitīga runāšana par mīlestību, izliekoties, ka domā par citām sievietēm, un, ar viltu izmantojot sakairināto ziņkāri, kuru pats viņā atmodinājis, it kā uzticīgi izkratīdams viņai savu sirdi, viņš sāka viņai ēnainajā mežā lasīt īstu mīlas kaislību kursu.

Gan vienu, gan otru uzjautrināja šī spēle; ar visādām niecīgām uzmanības zīmēm, kādas vīrieši prot izgudrot, viņš izrādīja, ka viņa tam patīk arvien vairāk un vairāk, un tēloja iemīlējušos, vēl nenojauzdams, ka drīz iemīlēsies no tiesas.

Gan vienam, gan otram šī spēle garo un ilgo pastaigu laikā bija tikpat dabiska, cik dabiski ir karstā vasaras dienā, atrodoties upmalā, nopeldēties.

Bet kopš tā brīža, kad Kristiānā pamodās īstā koķetēšana, kad pēkšņi viņā atklājās visas sievietes iedzimtās spējas savaldzināt vīriešus, kad viņa sadomāja dabūt sev pie kājām šo kaislīgo vīrieti, tāpat kā būtu sagribējies vinnēt kroketa partiju, naivais viltnieks iekrita šās nevainīgās vientieses slazdos — un viņš to iemīlēja.

Un tad viņš kļuva neveikls, nemierīgs un nervozs, bet viņa ar to spēlējās kā kaķis ar peli.

Ar kādu citu viņš nebūtu kautrējies, viņš būtu runājis, viņš to būtu iekarojis ar savu aizraujošo straujumu; ar Kristiānu viņš to neiedrīkstējās: tik atšķirīga tā viņam likās no visām tām sievietēm, kuras viņš bija pazinis agrāk.

Visas tās sievietes jau bija dzīves apdedzinātas, tām varēja visu teikt, ar tām viņš varēja ļauties vispārdrošākajiem kaisles aicinājumiem, čukstēt pie pašām lūpām vārdus, kuri uzdzen trīsas un no kuriem asinīs iekvēlojas uguns. Viņš sevi pazina, viņš zināja, ka ir neatvairāms, kad savā brāzmainajā kaislē var brīvi savienoties ar neprātīgi mīlamās sievietes sirdi, dvēseli un jutekļiem.

Bet blakus Kristiānai viņam bija tāda sajūta, ka viņa ir jauna meitene — tik nepieredzējušu viņš to iedomājās, un tālab visa viņa pavedēja māksla it kā sastinga. Turklāt viņš to arī mīlēja kaut kā citādi — kā bērnu un kā līgavu. Viņš to velējās, bet baidījās tai pieskarties, to aptraipīt, to novītināt. Viņam nebija vēlēšanās to no visa spēka sažņaugt savās skavās kā citas sievietes, bet gribējās mesties tās priekšā ceļos un skūpstīt tās tērpa stērbeli, ar lēnu, bezgala šķīstu un liegu maigumu skūpstīt tās matu sprbdziņas pie deniņiem, lūpu un acu kaktiņus, tās pievērtās acis, just šo acu zilo skatienu — burvīgo, tramīgo skatienu zem nolaistajiem plakstiem. Viņam gribējās to pasargāt no visiem un no visa, neļaut tai saskarties ar rupjiem cilvēkiem, redzēt neglītus cilvēkus, iet garām netīriem, negodīgiem cilvēkiem. Viņam gribējās aizvākt no ielām visus mēslus, visus akmentiņus no ceļiem, visus dzelonīšus un žagariņus mežā, padarīt visu ap to skaistu un tīkamu, nēsāt to uz rokām, lai tās kājas nekad nesoļotu pa zemi. Un viņš dusmojās, ka tai jāsarunājas ar kaimiņiem viesnīcā, jāēd draņķīgs ēdiens pie viesnīcas kopgalda, jāpacieš visi nepatīkamie un neizbēgamie ikdienas dzīves sīkumi.

Viņš nezināja, ko tai sacīt, — tik pārpilns viņš bija domām par to, un tāpēc, ka viņš nespēja izteikt savu sirdi, nevarēja paveikt nekā, ko būtu vēlējies, un vismaz ar kaut ko apliecināt tai savu nepārvaramo, dedzinošo nepieciešamību atdot tai sevi visu, viņš to uzlūkoja ar ķēdēs iekalta plēsīga zvēra skatienu un tai pašā laikā viņam bija dīvaina vēlēšanās raudāt.

To visu viņa redzēja, kaut gan ne gluži saprata, un viņa par to uzjautrinājās ar īstas koķetes ļauno prieku.

Ja viņi bija atpalikuši no citiem un Kristiāna juta, ka nupat tas viņai pateiks kaut ko satraucošu, viņa pēkšņi metās skriet, lai panāktu tēvu, un, pieskrējusi tam klāt, sauca:

— Kā būtu, ja mēs uzspēlētu četrus stūrus?

Parasti visas viņu pastaigas beidzās ar četru stūru spēli. Tika sameklēts kāds klajumiņš vai platāks ceļa gabals, un tur tad arī visi spēlējās kā pusaudži draiskuļi, izbraukuši zaļumos.

Māsām Oriolām un pat Gontrānam ļoti patika šī rotaļa, kas apmierināja nepieciešamību izskrieties, kura piemīt visiem jauniem cilvēkiem. Vienīgi Pols Bretiņī rūca un saīga, jo bija pavisam citu domu apsēsts, bet pamazām arī viņš aizrāvās un metās šai spēlē ar vēl lielāku degsmi nekā visi pārējie, cenzdamies Kristiānu noķert, pieskarties viņai, pēkšņi uzlikt roku viņai uz pleca vai apskaut viņu ap vidukli.

Marķīzs, kas pēc dabas bija vienaldzīgs un bezrūpīgs, bija ar visu mierā, lai tikai netiktu traucēts viņa miers, sēdēja zem koka un skatījās, kā draiskojas viņa pansionāts, kā viņš mēdza teikt. Šo mierīgo dzīvi viņš atzina par ļoti labu un visu pasauli par lieliski iekārtotu.

Taču drīz vien Pola izturēšanās Kristiānai sāka iedvest bailes. Reiz viņa no tā pat nobijās pa īstam.

Kādu rītu viņi kopā ar Gontrānu devās uz dīvaino aizu, no kuras iztek Anvālas upīte, — uz tā saucamo «Pasaules galu».

Šī līkumainā aiza, aizvien vairāk un vairāk sašaurinādamās, dziļi iespiežas kalna grēdā. Jātiek pāri milzīgiem klints bluķiem, pa lieliem akmeņiem jāpāriet pāri upītei, un, kad ir apiets apkārt kalna klinšainajam ragam, kurš paceļas augstāk par piecdesmit metriem un aizsprosto visu aizu, var nokļūt tādā kā šaurā gravā, kas ieslēgta starp divām kailām milzu sienām, kuras tikai pašā augšā ir apaugušas ar kokiem un krūmājiem.

Strauts šeit veido ezeriņu, tādu kā lielu bļodu; te tiešām ir tāds īsteni mežonīgs stūrītis, dīvains un necerēts, tāds biežāk sastopams grāmatu aprakstos, nevis dabā.

Tad nu tai rītā Pols, raudzīdamies uz augsto klints ragu, kurš aizsprostoja ceļu tai vietā, kur visiem pastaigu dalībniekiem bija jāapstājas, ievēroja, ka klintī ir pēdas, kas liecināja, ka tajā kāds ir rāpies augšā. Un viņš sacīja:

— Bet var taču iet arī tālāk.

Ar diezgan lielām grūtībām uzkāpis uz stāvās sienas,

viņš sauca:

— O! Cik burvīgi! Birztaliņa ūdenī! Rāpieties taču

augšā!

Un, nostiepies guļus, viņš saņēma Kristiānu aiz rokām un sāka vilkt augšā, bet Gontrāns, kāpdams aiz viņas, pieturēja viņu un lika viņas kājas uz katra tikko manāmā klints izvirzījuma.

No kalna virsotnes kādreiz nobrukusī zeme bija izveidojusi uz klinšainā laukumiņa mežonīgu un kuplu dārziņu, kur starp koku stumbriem tecēja strauts.

Mazliet tālāk šo granīta gaiteni aizsprostoja otra kalna terase; viņi pārrāpās pāri arī tai, pēc tam trešajai un nonāca nepārejamas klints pakājē, no kurienes — no divdesmit metru augstuma gāzās stāvs un dzidrs ūdenskritums strauta izdobtajā dziļajā ūdens tvertnē, kuru sedza liānu un zaru savijums.

Aiza bija kļuvusi tik šaura, ka divi cilvēki, saņēmušies rokās, varētu aizsniegt tās sienas.

Augšā bija saskatāma tikai debess strēlīte, bija dzirdamas vienīgi ūdens čalas; šķiet, ka viņi atradās vienā no tiem teiksmainajiem, apslēptajiem dabas stūrīšiem, kuros latīņu dzejnieki nometināja uz dzīvi antīkās nimfas. Kristiānai šķita, ka viņa ir ielauzusies kādas fejas valstībā.

Pols Bretiņī klusēja. Gontrāns iesaucās:

— Ak, cik tas būtu skaisti, ja šai ūdenī peldētu gaišmataina sieviete ar maigi rožainu miesu!

Viņi gāja atpakaļ. No divām pirmajām terasēm bija diezgan viegli tikt lejā, bet trešā Kristiānu iztrūcināja: tā bija augsta un stāva, un tajā nebija neviena redzama izvirzījuma, kur uzlikt kāju.

Bretiņī noslīdēja pa klints sienu lejā un, sniegdams Kristiānai abas rokas, uzsauca:

— Leciet!

Kristiāna neiedrošinājās. Ne tāpēc, ka baidītos nokrist, — viņai bija bail no viņa, it īpaši no viņa acīm.

Pols uz viņu skatījās ar izsalkuša zvēra alkatību, ar kaut kādu negantu kaislību, un viņa atplestās rokas Kristiānu tik valdonīgi pievilka, ka viņa pēkšņi nobijās, viņu sagrāba traka vēlēšanās kliegt, bēgt prom, rāpties stāvajā klintī, lai tikai izglābtos no šā nepārvaramā aicinājuma.

Brālis, kas stāvēja viņai aiz muguras, uzsauca:

— Lec taču! — un viņu pagrūda.

Juzdama, ka krīt, Kristiāna aizvēra acis, un, maigu un stipru roku sagrābta, nekā neredzēdama, viņa viegli saskārās ar jaunā vīrieša spēcīgo augumu un sajuta uz savas sejas karstu, saraustītu elpu.

Bet tad jau viņa stāvēja uz savām kājām un, kad briesmas bija pāri, smaidīdama noskatījās, kā lejā notraušas Gontrāns.

Pārdzīvotais satraukums bija padarījis viņu prātīgu, vairākas dienas viņa sargājās palikt divatā ar Bretiņī, kurš tagad ložņāja ap viņu, tāpat kā fabulu vilks ložņā ap jēru.

Bet tad reiz tika norunāta kāda tālāka pastaiga. Nolēma braukt ar sešvietīgo lando kopā ar māsām Oriolām, paņemt līdzi ēdamo, lai varētu ieturēt pusdienas pie mazā Tazenā ezera, kuru vietējie iedzīvotāji sauca par Ta-zenā toveri, un braukt mājās naktī — mēnesnīcas gaismā.

Izbrauca tveicīgas dienas pēcpusdienā, kad saule nežēlīgi svilināja un granīta klintis bija sakarsušas kā sakurinātas krāsns plātnes.

Trīs nosvīduši zirgi elsdami lēnām vilka pret kalnu veco lando; kučieris uz bukas, nodūris galvu, snauduļoja; gar ceļa malām starp akmeņiem skraidīja neskaitāmas zaļas ķirzakas. Karstais gaiss šķita pilns smagiem, neredzamiem uguns putekļiem. Brīžam tas it kā sastinga pārvērzdamies blīvā plīvurā, kuram bija jāizspraucas cauri, bet brīžam viegli trīsuļoja, uzvēdījot sejai tādu kā ugunsgrēka elpu vai saulē sakarsušu sveķu smaržu, kas plūda no priežu mežiem abpus ceļa.

Ratos visi klusēja. Trīs dāmas, kuras sēdēja uz diben-sēdekļa, pievērušas saules gaismā apžilbušās acis, slēpās saulessargu rožainajā ēnā; marķīzs un Gontrāns, uzklājuši uz sejas mutautu, gulēja; Pols skatījās uz Kristiānu, un arī viņa to vēroja lejup nolaistiem plakstiņiem.

Saceldams veselu stabu baltu putekļu, lando ripoja un ripoja uz augšu pa nebeidzamo kalnu slīpumu.

Kad viņi bija sasnieguši plakankalni, kučieris izslējās taisni, zirgi sāka rikšot, un viņi brauca cauri viļņainam, mežainam, uzartam līdzenumam ar daudziem ciemiem un vientuļām mājiņām. Tālumā pa kreisi bija redzami augsti, nošķelti vulkānu konusi. Tazenā ezers, uz kurieni viņi brauca, bija izveidojies vistālākā vulkāna krāterī Overņas kalnu grēdas malā.

Pēc triju stundu brauciena Pols pēkšņi sacīja:

— Skatieties, lava!

Ceļmalā zemei cauri bija izspiedušies dīvaini izliekti, brūni klinšu bluķi. Pa labi rēgojās strupdegunis kalns, kura platā galotne izskatījās tukša un plakana. Braucēji nogriezās pa ceļu, kurš trīsstūra veidā it kā iegāja šai kalnā. Kristiāna, kas bija piecēlusies kājās, pēkšņi ierau-dzija lielā, dziļā krāterī skaistu ezeru, tīru un apaļu kā sudraba monēta. Stāvās krātera nogāzes, pa labi mežainas, pa kreisi kailas, iesniedzās ezerā un apņēma to kā augsts un līdzens žogs. Rāmajā ūdenī, kas bija gluds un spīdīgs kā metāls, vienā pusē atspoguļojās koki, otrā — neauglīga granīta nogāze, un šis atspoguļojums bija tik skaidrs, ka krastus vairs nevarēja atšķirt no to atspulga, un tikai šās milzu piltuves vidū, kur sevī lūkojās zilā debess, bija redzams tāds kā gaišs bezdibenis, kas sniedzās cauri zemei līdz otrai debesu velvei.

Tālāk rati vairs nevarēja pabraukt. Visi izkāpa un sāka iet pa mežaino krastu, pa taku, kura gāja apkārt ezeram pa koku apakšu nogāzes vidū. Šis celiņš, pa kuru staigāja vienīgi malkas cirtēji, bija tik zaļš kā pļava, un cauri koku zariem varēja redzēt otru krastu un vizošo ūdeni šā kalnu tovera dibenā.

Pārgājuši pāri klajumiņam, viņi iznāca pašā krastā un apsēdās uz velēnām apaugušas nogāzes ozolu ēnā. Visi atlaidās zālē ar īsti dzīvniecisku tīksmi.

Vīrieši pa zāli vārtījās un ierakās tajā ar rokām; sievietes, mierīgi gulēdamas uz sāniem, piespiedās pie tās ar vaigu, it kā meklēdamas vēsu glāstu. Pēc lielā karstuma ceļā visiem bija tik jauka, tik patīkama sajūta, ka tā šķita gandrīz laime.

Marķīzs no jauna aizmiga, un drīz arī Gontrāns darīja to pašu; Pols sāka tērzēt ar Kristiānu un meitenēm. Par ko? Par dažādiem niekiem. Laiku pa laikam kāds pateica pa frāzei, kāds cits, brīdi klusējis, atbildēja, un gausie vārdi runātāju mutē, šķiet, bija tikpat noguruši kā domas viņu smadzenēs.

Kad kučieris atnesa grozu ar ēdamo, māsas Oriolas, pieradušas pie mājas darbiem un paraduma rosīties saimniecībā, tūdaļ ņēmās grozu izkravāt un mazliet tālāk zālītē sagatavoja visu pusdienām.

Pols palika guļam līdzās Kristiānai, kas bija aizsapņoju-sies. Viņš kaut ko čukstēja, bet tik klusu, ka Kristiāna tikko sadzirdēja, tik klusu, ka viņa vārdus auss uztvēra kā neskaidras zaru šalkas vējā:

— Šie ir skaistākie mirkļi manā mūžā.

Kāpēc šie neskaidrie vārdi viņu līdz sirds dziļumiem satrauca? Kāpēc viņa pēkšņi jutās tik aizkustināta kā vēl nekad?

Viņa lūkojās caur kokiem un mazliet tālāk ieraudzīja pavisam mazu mājiņu — mednieku vai zvejnieku būdu, tik mazu, ka tajā varēja būt tikai viena istaba.

Pols sekoja viņas skatienam un vaicāja:

— Vai jūs, kundze, kādreiz esat padomājusi, cik jauki būtu dzīvot tādā būdiņā diviem cilvēkiem, kuri neprātīgi mīl viens otru? Vieniem pašiem visā pasaulē, pavisam vieniem, diviem vien! Un, ja tas būtu iespējams, vai tad tā dēļ nebūtu vērts visu pamest, jo laime taču ir tik reta, tik neaizsniedzama un īsa! Vai tad mūsu parastās darbdienas ir dzīve? Vai tad var būt vēl kas bēdīgāks nekā piecelties no rīta bez kādas kvēlas cerības, rāmi darīt vienu un to pašu, mēreni dzert, atturīgi ēst un gulēt mierīgi kā lopiņam?!

Kristiāna joprojām raudzījās uz mājiņu, un viņas sirds bija tik pilna, ka gribējās raudāt, jo pēkšņi viņa saprata, ka dzīvē ir tik skurbinoša laime, par kādu viņai agrāk nav bijis ne jausmas. Skaidrs, ka tagad arī viņa domāja par to, ka būtu tik jauki dzīvot divatā šai mazajā miteklī, kas paslēpies zem kokiem, pie šā rotaļlietai vai dārgakmenim līdzīgā ezera — šā īstā mīlestības spoguļa. Būtu tik jauki — visapkārt neviena cilvēka, ne mazākā dzīves troksnīša — vienai pašai kopā ar mīļoto cilvēku, kas stundām ilgi sēdētu pie iemīļotās kājām, raudzīdamies viņā, kamēr viņa raudzītos uz zilo ezeru, un viņš tai sacītu maigus vārdus, skūpstīdams pirkstu galiņus.

Viņi tur dzīvotu lielajā klusumā starp kokiem — šai krāterī, un šis krāteris kļūtu par viņu kaislību glabātāju, tāpat kā tas savā noslēgtajā un līdzenajā aizžogojumā glabā dzidro un dziļo ūdeni, un viņu acīm nebūtu cita apvāršņa kā šī apaļā krasta līnija, viņu domām nebūtu cita apvāršņa kā mīlestības laime, viņu ilgām nebūtu cita apvāršņa kā neskaitāmi, ilgi skūpsti.

Vai zemes virsū ir tādi cilvēki, kuri var baudīt tādas laimes dienas? Jā, bez šaubām! Kāpēc gan ne? Kā viņa agrāk nebija iedomājusies, ka tādi prieki pastāv?

Oriola. meitiņas pavēstīja, ka pusdienas ir gatavas. Pulkstenis jau bija seši. Uzmodināja marķīzu un Gon-trānu, un visi mazliet tālāk apsēdās pa turku modei pie šķīvjiem, kas zālē slīdēja. Abas māsas joprojām ēdējus apkalpoja, un bezrūpīgie vīrieši mierīgi ļāva viņām to darīt. Ēda lēnām, augļu mizas un vistu kaulus mezdami ūdenī, lika atnests arī šampanietis; pēkšņais pirmās pudeles korķa sprādziens visus pārsteidza — tik neparasts tas šķita šai vietā.

Diena gāja uz galu, gaisā iezagās vēsums; līdz ar vakaru pār krātera dziļumā dusošo ezeru nolaidās dīvaina grūtsirdība.

Kad saule jau bija gandrīz nozudusi, debess iekvēlojās, un ezers pēkšņi pārvērtās par ugunīgu toveri; pēc tam kad saule norietēja, apvārsnis kļuva sarkans kā dziestošs ugunskurs un ezers izskatījās pēc asiņaina ku-bula. Un pēkšņi pār kalna kori pacēlās gandrīz pilns mēness, gluži bāls vēl gaišajās debesīs. Kad pār zemi sāka klāties tumsa, mēness, mirdzošs un apaļš, cēlās aizvien augstāk un augstāk virs krātera — tikpat apaļš kā tas. Likās — nupat, nupat tas krāterī iekritīs. Un, kad mēness jau bija pacēlies augstu virs ezera, ezers izskatījās pēc lielas sudraba bļodas. Uz ezera virsmas, kas visu dienu bija nekustīga, parādījās ņirbu vilnīši, brīžam gausi, brīžam strauji. Šķita, ka virs ezera lidinās kalnu gari, aizskardami ūdeni ar saviem neredzamajiem plīvuriem.

Tās bija lielās zivis no ezera dzelmes — simtgadīgās karpas un rijīgās līdakas, kuras ņēmās mēnesnīcā draiskoties.

Māsas Oriolas bija salikušas visus traukus un pudeles atpakaļ grozā, un kučieris to aiznesa uz ratiem. Viņi devās mājup.

Ejot pa meža celiņu, kur cauri koku lapotnei zālē kā lietus lāses krita mēness gaismas plankumiņi, Kristiāna, kas gāja priekšpēdējā — pa priekšu Polam, pēkšņi izdzirdēja gandrīz pie pašas auss aizelsušos balsi, kas viņai sacīja:

— Es mīlu jūs! Es jūs mīlu! Mīlu jūs!

Viņai tik stipri sāka dauzīties sirds, ka viņa gandrīz saļima, nespēdama pakustināt kājas. Bet viņa tomēr gāja. Gāja, pavisam zaudējusi prātu, gatava kuru katru brīdi pagriezties atpakaļ, izstieptām rokām mesties viņa skavās, sniegt viņam pretī lūpas. Viņš bija satvēris aiz stūra viņas lakatiņu, kas viņai bija uzsegts uz pleciem, un neprātīgi to skūpstīja. Viņa tikai gāja, gandrīz zaudēdama samaņu un nejuzdama zemi zem savām kājām.

Pēkšņi viņa iznāca ārā no koku velves un mēness gaismas pārpilnajā spožumā uzreiz apvaldīja savu satraukumu; bet pirms sēšanās ratos, pirms no acīm bija nozudis ezers, viņa pa pusei pagriezās atpakaļ un ar abām rokām pameta tam gaisa skūpstu: vīrietis, kurš gāja viņai nopakaļ, visu ļoti labi saprata.

Atpakaļ braucot Kristiāna sēdēja nepakustēdamās, apdullusi, salauzta it kā pēc kāda kritiena; tiklīdz piebrauca pie viesnīcas, viņa žigli uzgāja augšā un ieslēdzās savā istabā. Aizbultējusi durvis, viņa tās vēl arī aizslēdza — tik ļoti viņa izjuta to, ka viņai seko un viņu iekāro. Trīcēdama viņa palika stāvam pustumšās, tukšās istabas vidū. Uz galda noliktā svece meta uz sienām drebošas mēbeļu un aizkaru ēnas. Kristiāna atslīga atzveltnes krēslā. Visas viņas domas jaucās juku jukām un bēga prom, viņa tās nespēja satvert, noturēt, sasaistīt. Nezin kāpēc viņai gribējās raudāt, viņai uzmācās skumjas, viņa jutās nožēlojama un pamesta šai tukšajā istabā, apmaldījusies dzīvē tikpat kā mežā.

Kurp viņa iet? Ko tagad lai iesāk?

Viņai bija grūti elpot, viņa piecēlās, atvēra logu un slēģus un atspiedās ar elkoņiem pret palodzi. Gaiss bija vēss. Milzīgajās un arī tukšajās debesīs mēness, tāls, vientuļš un skumjš, tagad bija uzkāpis zilganajos nakts augstumos un lēja pār zaļo lapotni un kalniem nežēlīgu un saltu gaismu.

Viss novads grima miegā. Brīžam ielejas dziļajā klusumā ieskanējās un ieraudājās vienīgi klusa vijoles dziesma — Senlandrī ik vakaru līdz vēlai stundai studēja savas ārijas. Kristiāna tās tikko dzirdēja. Drebošo stīgu vārais, sāpju pilnais vaids reizēm apklusa, bet tad atkal ieskanējās.

Gan šis tuksnesīgajās debesīs nomaldījies mēness, gan mēmajā naktī nomaldījusies vārā melodija iesvēla Kristiānas sirdī tik sāpīgu vientulības sajūtu, ka viņa sāka šņukstēt. Viņa drebēja pie visām miesām, viņu kratīja drudzis, un uzmācās tāda baiļu sajūta, kāda mēdz cilvēku pārņemt, kad tam draud bīstama slimība; un pēkšņi viņa apjauta, ka arī viņa savā dzīvē ir pavisam vientuļa.

Līdz šim viņa to nebija apzinājusies, bet tagad izjuta skaudri, līdz pat dvēseles dziļumiem un viņai šķita, ka nupat viņa zaudēs prātu.

Viņai taču bija tēvs un brālis, un vīrs! Viņa taču tos mīlēja, un tie mīlēja viņu! Un nu pēkšņi viņa no tiem ir attālinājusies, kļuvusi tiem sveša, it kā tos gandrīz vai nepazītu. Tēva mierīgā pieķeršanās, brāļa draudzīgais biedriskums, vīra vēsais maigums tagad viņai vairs nebija nekas, itin nekas. Vīrs! Vai tad tas bija viņas vīrs — šis sārtais, pļāpīgais vīrietis, kurš mēdza vienaldzīgi nobērt: «Nu, mīļā, vai jūs šodien labi jūtaties?» Viņa tam pieder, pieder šim vīrietim ar miesu un dvēseli uz laulības līguma pamata. Vai tad tas ir iespējams? Ak, cik viņa jutās vientuļa un pazudusi! Un viņa aizvēra acis, lai ielūkotos sevī, lai iegremdētos savu domu dzīlē.

Un, atsaukusi visus savā atmiņā, viņa tos visus redzēja — tos, kuri dzīvoja viņai līdzās: tēvu, kas bija bezrūpīgs, mierīgs un laimīgs, ja neviens netraucēja viņa mieru, zobgali, skeptiķi brāli un rosīgo vīru, no kura hirtin bira ārā skaitļi un kurš viņai mēdza teikt: «Nupat es nopelnīju krietnu naudas žūksni!» — kaut gan būtu varējis pasacīt: «Es tevi mīlu!»

Un šos vārdus viņai nupat bija pateicis kāds cits, un tie vēl aizvien skanēja viņai ausīs un sirdī. Un arī šo otru viņa redzēja savu acu priekšā, juta sev pievērsto ciešo, alkatīgo skatienu, un, ja tas šai brīdī būtu bijis viņai līdzās, viņa būtu metusies tā skavās. [9]

Kristiāna bija aizgājusi gulēt ļoti vēlu, bet, kolīdz saule pa atvērto logu ieplūdināja istabā sarkanu gaismas straumi, viņa pamodās.

Viņa paskatījās pulkstenī — pieci — un, izstiepusies uz muguras, palika tīksmināmies gultas siltumā. Ap sirdi viņai bija tik līksmi un priecīgi, it kā pa nakti pie viņas būtu atnākusi laime, liela, milzīga laime. Kāda tad? Un viņa centās, centās saprast, kas tā ir par jaunu laimes sajūtu, kura viņu piestrāvo ar tādu prieku. Visas vakarvakara skumjas bija izgaisušas, izkusušas miegā.

Tātad Pols Bretiņī viņu mīl! Viņš tai likās pavisam citāds nekā pirmajās dienās. Lai kā viņa pūlējās atcerēties, kādu to bija redzējusi pašā sākumā, tas viņai nekādi neizdevās; tagad tas nepavisam nebija līdzīgs tam vīrietim, ar kuru brālis viņu bija iepazīstinājis. Tagadējā Polā nebija itin nekā no agrākā nedz izskatā, nedz stājā, itin nekā, jo sākumā uztvertais tēls pamazām — dienu no dienas lēnām pārvērtās, kā tas mēdz notikt, kad cilvēks no nejauši sastapta kļūst par labi pazīstamu, tad par tuvu, pēc tam par mīlamu cilvēku. Paši to neapzinādamies, stundu pēc stundas mēs pārņemam savā īpašumā šā cilvēka vaibstus, kustības, izturēšanos, viņa ārējo un iekšējo satvaru. Viņš ienāk mūsos, ienāk mūsu acīs un mūsu sirdī, ienāk ar savu balsi, saviem žestiem, ar saviem vārdiem un domām. Mēs to uzsūcam sevī, to saprotam, uzminam pēc katra smaida un katra vārda ikvienu tā domu un vēlēšanos, un beidzot liekas, ka tas mums pilnīgi pieder, tik ļoti mēs mīlam pagaidām vēl neapzināti visu, kas viņā ir, un visu, kas no viņa nāk.

Un tad jau kļūst neiespējami atcerēties, kāds viņš bija, kad mēs uz viņu raudzījāmies vienaldzīgām acīm, kad viņu pirmo reizi ieraudzījām.

Tātad Pols Bretiņī viņu mīl! No šās domas Kristiāna neizjuta nedz bailes, nedz nemieru, tā tikai viņā modināja dziļu maigumu un lielu, nekad nebijušu, brīnišķīgu prieku par to, ka viņu mīl un ka viņa to zina.

Taču mazliet viņa bažījās par to, kā Pols tagad izturēsies pret viņu un kā lai viņa, Kristiāna, izturas pret Polu. Šis kutelīgais jautājums mulsināja viņas sirdsapziņu, jau tikai domājot par to, tāpēc viņa šīs domas atmeta, paļaudamās uz savu viltību un savu attapību, nospriezdama, ka pratīs notikumus virzīt. Parastajā laikā nogājusi lejā, viņa ieraudzīja Polu pie viesnīcas durvīm pīpējam cigareti, Viņš tai goddevīgi palocījās.

— Labrīt, cienījamā kundze! Kā jūs šodien jūtaties?

Kristiāna smaidīdama atbildēja:

— Pateicos, ļoti labi, mans kungs. Es brīnišķīgi gulēju.

Un Kristiāna viņam sniedza roku, baiļodamās, ka viņš

to pārāk ilgi paturēs savējā. Bet viņš to tikai viegli paspieda, un viņi sāka mierīgi tērzēt, it kā abi visu jau būtu aizmirsuši.

Arī visa diena tā pagāja, un Pols ne ar ko neatgādināja iepriekšējās dienas dedzīgo atzīšanos. Un arī nākamajās dienās viņš bija tikpat atturīgs un tikpat mierīgs, un Kristiānai pret viņu atkal radās uzticība. Viņa nodomāja, ka Pols ir uzminējis: kļūdams pārdrošāks, tas viņu aizvainotu; un viņa cerēja, viņa stingri ticēja, ka viņu attiecības uz visiem laikiem paliks tai burvīgajā maiguma stadijā, kad var viens otru mīlēt un viens otram droši raudzīties acīs bez sirdsapziņas pārmetumiem, ne ar ko to neaptraipot.

Tomēr viņa centās nekad ar Polu kopā neattālināties no citiem. Bet sestdienas vakarā — tai pašā nedēļā, kad viņi bija izbraukuši uz Tazenā ezeru, — marķīzs, Kristiāna un Pols ap pulksten desmitiem devās atpakaļ uz viesnīcu, atstājuši Gontrānu lielajā kazino zālē spēlējam ekartē ar Obrī-Pastēru, Rikjē un dakteri Onorā, un Bre-tiņī, ieraudzījis caur koku zariem parādāmies mēnesi, iesaucās:

— Cik jauki būtu tādā naktī paskatīties uz Tūrnoelas drupām!

Kristiānu šī doma uzreiz aizrāva — mēnesnīca un drupas uz viņu atstāja tādu pašu iespaidu kā gandrīz uz visām sievietēm.

Viņa saspieda marķīza roku.

— O, tētiņ, vai mēs neaiziesim?

Marķīzs vilcinājās, jo viņam ļoti gribējās gulēt.

Kristiāna neatlaidās:

— Padomā vien: Tūrnoela jau dienu ir ārkārtīgi skaista. Tu pats teici, ka nekad neesi redzējis tik gleznas drupas ar tik augstu pils torni. Iedomājies, kāds gan tas izskatās naktī!

Marķīzs beidzot piekrita:

— Lai notiek, ejam! Bet tikai ar vienu noteikumu: paskatīsimies piecas minūtes un tūlīt nāksim atpakaļ. Vienpadsmitos man jau ir jābūt gultā.

— Jā, jā, tūlīt pat nāksim atpakaļ! Līdz turienei jau ir tikai divdesmit minūšu gājiens.

Un visi trīs devās uz Tūrnoelu; Kristiāna gāja ar tēvu zem rokas, Pols — viņai blakus.

Viņš stāstīja par saviem ceļojumiem pa Šveici, pa Itāliju un Sicīliju. Aprakstīja savus iespaidus, sajūsmu, kāda to pārņēmusi Monrozas galotnē, kad virs ledus klātajām virsotnēm — virs mūžīgajos sniegos sastingušās pasaules uzlēkusi saule un uzmetusi katram milzim kalngalam žilbinoši baltu gaismu — un tie aizdegušies kā bālas bākas, kurām jāapgaismo miroņu valstība. Pēc tam viņš pastāstīja par savu aizgrābtību, stāvot baismīgā Etnas krātera malā kā niecīgam kukainītim trīstūkstoš metru augstumā, starp mākoņiem, redzot ap sevi tikai jūru un debesi — zilo jūru apakšā, zilo debesi augšā, kad, pārliecies pār šo drausmīgo zemes muti, viņš tās elpā gandrīz nosmacis.

Visu redzēto viņš attēloja plašiem triepieniem, sabiezinātām krāsām, lai saviļņotu jauno sievieti, un viņa aizrautīgi klausījās un domās sekoja viņam, it kā pati skatīdama šīs varenās ainas.

Pēkšņi ceļa līkumā viņi ieraudzīja Tūrnoelu. Smailajā klints virsotnē pacēlās augsts, tievs tornis, plaisu izraibināts, laika zoba un seno karu izdrupināts, iezīmējot spokainajās debesīs fantastiskās pils milzīgo siluetu.

Visi trīs pārsteigti apstājās. Beidzot marķīzs ierunājās:

— Patiešām ļoti jauki. Izskatās pēc kādas Gistava Dorē piepildītas ieceres. Apsēdīsimies uz kādām piecām minūtēm.

Un viņš apsēdās grāvmalas zālītē.

Bet Kristiāna trakā sajūsmā iesaucās:

— Vai, tēt, paiesim vēl tālāk! Tas taču ir tik skaisti! Tik skaisti! Aiziesim līdz pašai klintij! Es tevi lūdzu!

Šoreiz marķīzs atteica:

— Nē, dārgumiņ, es esmu pietiekami nogājies, es vairs nevaru. Ja tu vēlies apskatīties tuvāk, ej ar Bretiņī kungu. Es jūs šeit pagaidīšu.

Pols jautāja:

— Vai jūs, kundze, vēlaties?

Viņa vilcinājās, nespēdama uzreiz izšķirties: baidījās palikt ar viņu divatā un baidījās godīgu cilvēku apvainot ar savu neuzticēšanos.

Marķīzs atkārtoja:

— Ejiet vien, ejiet! Es jūs pagaidīšu.

Tad Kristiāna iedomājās, ka tēvs taču dzirdēs viņu balsis, un droši sacīja:

— Ejam, mans kungs!

Viņi aizgāja plecu pie pleca.

Bet jau pēc brīža Kristiānu sagrāba mokpilns satraukums, neskaidras, neizprotamas bailes — bailes no drupām, bailes no nakts, bailes no šā cilvēka. Kājas viņai sāka ļodzīties tāpat kā tovakar pie Tazenā ezera, viņa nespēja vairs paiet, it kā stigtu purva dūņās un tās vairs lāgā nevarētu izvilkt ārā.

Pie ceļa pļavas malā auga liela kastaņa. Kristiāna elsdama, it kā noskrējusies metās zemē un atspieda muguru pret koka stumbru. Un murmināja:

— Es palikšu tepat... No šejienes var ļoti labi redzēt.

Pols apsēdās viņai blakus. Viņa dzirdēja, ka Pola sirds pukst asiem, straujiem grūdieniem. Pēc īsa klusuma brīža viņš sacīja:

— Vai jums neliekas, ka mēs jau kādreiz esam dzīvojuši?

Kristiānā bija tik satraukta, ka laga nesaprata, ko Pols viņai jautā; viņa čukstēja:

— Nezinu. Neesmu nekad par to domājusi.

Viņš turpināja:

— Es gan_ domāju ... brīžiem ... pareizāk sakot, es to jutu... Tā kā cilvēks sastāv no gara un miesas, kuri šķiet esam dažādi, bet īstenībā tiem ir viena un tā pati daba, tie katrā ziņā var atdzimt no jauna, tiklīdz elementi^ kas tos kādreiz veidojuši, savienosies tai pašā sastava. Tas, protams, nebūs tas pats cilvēks, bet ļoti līdzīgs kādreizējam, ja miesu, līdzīgu iepriekšējai miesai, atdzīvinās dvēsele, kura būs līdzīga iepriekšējai. Jā! Un šovakar, cienītā kundze, es jūtu un esmu pārliecināts, ka esmu kādreiz dzīvojis šai pilī, ka tā man ir piederējusi, ka esmu tajā cīnījies, esmu to aizsargājis. Es to pazustu, tā man ir piederējusi, par to es esmu pilnīgi drošs! Tāpat arī esmu pilnīgi drošs, ka tiku tur mīlējis jums līdzīgu sievieti, kuru, tāpat kā jūs, sauca par Kristiānu. Par to es esmu tik droši pārliecināts, ka man šķiet, es jūs atkal redzu un jūs mani saucat tur, no tā augstā torņa. Pamēģiniet atcerēties! Tālāk aiz pils ir mežs, kas aizstiepjas uz leju dziļā ielejā. Tur mēs tikām, bieži pastaigājušies. Siltos vasaras vakaros jums bija vieglas drānas, bet es biju tērpies smagās bruņās, kas skanēja lapotnes velvēs.

Vai tiešām jūs neatceraties? Padomājiet un lūkojiet atcerēties, Kristiāna! Man gan jūsu vārds ir tik pierasts, it kā es to būtu dzirdējis kopš bērnības. Ja uzmanīgi aplūkotu visus šā cietokšņa akmeņus, uz kāda no tiem tas būtu lasāms — es to iegravēju ar savu roku. Ticiet man, es pazīstu savu mitekli, savu dzimto vietu, tāpat kā pazinu jūs, kolīdz pirmo reizi ieraudzīju!

Pols runāja ar aizgrābtības pilnu pārliecību, viņu iedvesmoja šās sievietes tuvums, šī nakts, mēnesnīca un drupas.

Pēkšņi viņš nometās Kristiānas priekšā uz ceļiem un drebošu balsi sacīja:

— Ļaujiet man jūs atkal pielūgt, kad esmu no jauna jūs atradis! Es jūs tik ilgi meklēju!

Kristiāna gribēja piecelties, iet prom, doties pie tēva, bet viņai nebija spēka, viņai trūka drosmes; viņu aizturēja, viņas gribasspēku stindzināja karsta vēlēšanās klausīties viņā vēl un vēl, uzņemt savā sirdī vārdus, kuri viņu sajūsmināja. Viņa jutās kā sapnī, mūžam ilgotā sapnī, tik maigā, tik dzejiskā, mēnesnīcas mirdzas un teiksmu pilnā sapnī.

Pols bija satvēris viņas rokas un, skūpstīdams viņai pirkstu galiņus, čukstēja:

— Kristiāna ... Kristiāna ... Ņemiet mani... Nogaliniet mani... Es jūs mīlu ... Kristiāna!...

Kristiāna juta, ka viņš trīc un dreb pie viņas kājām. Un nu viņš tai skūpstīja ceļus, un dziļi no krūtīm viņam lauzās ārā šņuksti. Kristiānai uznāca bailes, vai tik viņš nav kļuvis vājprātīgs, un viņa piecēlās, gribēdama bēgt. Bet viņš bija pietrūcies kājās ātrāk nekā viņa un, satvēris savās skavās, pieplaka viņai pie lūpām.

Un tad bez kliedziena, bez sašutuma, bez pretošanās viņa nokrita zālē, it kā no šā skūpsta viņai būtu saļodzījušās kājas, it kā tas būtu salauzis viņas gribasspēku. Un viņš to paņēma tik viegli, kā mēdz noraut ienākušos augli.

Bet, kolīdz viņš palaida viņu vaļīgāk, viņa piecēlās un aizskrēja — satraukta, drebēdama un pēkšņi nosalusi, it kā būtu iekritusi ledainā ūdenī. Ar dažiem lēcieniem viņš to panāca un, satvēris aiz pleca, čukstēja:

— Kristiāna, Kristiāna! ... Uzmanieties no tēva!

Viņa sāka iet soļos, nekā neatbildēdama, neatskatīdamās, stīviem, nevienmērīgiem soļiem. Viņš tai gāja nopakaļ, neiedrīkstēdamies ar to runāt.

Viņus ieraudzījis, marķīzs piecēlās kājās.

— Iesim ātrāk! — viņš sacīja. — Man jau sāka salt. Tas viss ir ļoti skaisti, bet veselībai kaitīgi.

Kristiāna spiedās klāt tēvam, it kā lūgdama viņa aizsardzību, meklēdama patvērumu viņa maigumā.

Atgriezusies savā istabā, viņa uzreiz zibenīgi noģērbās, iemetās gultā un, pārvilkusi segu pār galvu, sāka raudāt. Iespiedusi seju spilvenā, viņa raudāja ilgi, ilgi, sastingusi un iznīcināta. Viņa nekā nedomāja, viņu nekas nemocīja, viņa nekā nenožēloja. Viņa raudāja, nekā nedomādama, nekā neprātodama, pati nezinādama, kāpēc. Viņa raudāja neapzināti, tāpat kā, nekā nedomājot, mēdz dziedāt aiz prieka. Izmocījusies un izvārgusi no ilgās raudāšanas un šņukstēšanas, viņa aiz noguruma beidzot aizmiga.

Viņu uzmodināja klusi klauvējieni pie durvīm, kas veda uz viesistabu. Bija jau pavisam gaišs, pulkstenis bija deviņi. Viņa skaļi uzsauca:

— Lūdzu!

Un durvīs parādījās viņas vīrs, jautrs, mundrs, ar ceļojumu cepuri galvā un mazo naudassomu pār plecu, no kuras viņš ceļojumu laikā nekad nešķīrās.

Viņš iesaucās:

_— Kā, tu vēl guli, dārgā?! Vai es tevi uzmodināju? Jaf esmu ieradies bez pieteikšanās. Ceru, ka tu esi vesela? Parīzē ir brīnišķīgs laiciņš.

Un, noņēmis cepuri, viņš pienāca klāt, lai Kristiānu noskūpstītu.

Viņa pierāvās pie sienas aiz trakām bailēm, aiz nervozām bailēm no šā sārtā un apmierinātā vīreļa, kurš bija izstiepis pret viņu lūpas.

Tad, aizvērusi acis, viņa pēkšņi sniedza vīram pretī pieri. Viņš to mierīgi noskūpstīja un jautāja:

— Vai tu man neatļautu nomazgāties tavā tualetes istabā? Mani šodien te negaidīja, manā istabā nekas nav sagatavots.

Kristiāna nomurmināja:

— Nu protams.

Un viņš nozuda aiz durvīm, kas atradās gultas galā.

Kristiāna dzirdēja, kā viņš tur rosās, šļakstās, un svilpo. Tad viņš iesaucās:

_ — Kas jums šeit ir jauns? Man ir ļoti labi jaunumi. Ūdens analīze ir devusi necerētus rezultātus. Mēs varēsim izdziedēt vismaz par trim slimībām vairāk nekā Ruaijā. Lieliski!

Kristiāna bija piecēlusies gultā sēdus, tikko spēdama paelpot, galīgi pazaudējusi galvu vīra neparedzētās atgriešanās dēļ — kā no sāpīga belziena, kas viņā modināja sirdsapziņas pārmetumus. Viņš ienāca atpakaļ istabā apmierināts, izplatīdams ap sevi stipru verbenas smaržu. Pēc tam, bez kādām ceremonijām apsēdies gultas kājgalī, viņš jautāja:

;— Un ko mūsu paralītiķis? Kā viņš jūtas? Vai nav jau sācis staigāt? Viņam katrā ziņā jāizveseļojas — ūdenī atrasts tik daudz dziedniecisku vielu!

Kristiāna vairākas dienas paralītiķi bija pavisam piemirsusi, un viņa nomurmināja:

— Jā ... man ... man šķiet, viņam ir jau labāk ... Starp citu, es viņu šonedēļ neesmu redzējusi... Es... es esmu mazliet savārgusi...

Andermats viņā uzmanīgi paraudzījās un piebilda:

— Tiešām, tu izskaties tāda bāliņa... Tev gan tas ļoti labi piestāv... Tu izskaties burvīga pašlaik... ļoti burvīga . ..

Viņš pievirzījās tuvāk un, pieliecies klāt, gribēja pabāzt roku zem muguras, lai Kristiānu apskautu.

Bet viņa ar tādām šausmām parāvās atpakaļ, ka Andermats apstulba, izstiepis uz priekšu rokas un lūpas. Tad viņš vaicāja:

— Kas tev kaiš? Tev vairs nedrīkst ne pieskarties! Es taču tev nenodarīšu nekā ļauna ...

Un viņš no jauna steigšus virzījās viņai klāt ar iekārē degošām acīm. Viņa sāka stostīties:

— Nē, nē ... liec mani mierā ... liec mierā ... jo ... jo ... man liekas ... man liekas — es esmu stāvoklī...

To viņa pateica aiz ārprātīgām bailēm, nekā nedomādama, lai izbēgtu no vīra pieskāriena, tāpat kā būtu varējusi pateikt: «Es esmu spitālīga,» — vai: «Man ir mēris.»

Arī viņš nobālēja, dziļa prieka saviļņots, un tikai pačukstēja: «Jau?!» Tagad viņam gribējās Kristiānu skūpstīt ilgiem, maigiem, liegiem skūpstiem kā laimīgam un pateicīgam ģimenes tēvam. Bet tad viņš kļuva nemierīgs.

— Vai tas ir iespējams?... Ka tad tā?... Vai tu domā? . .. Tik ātri?

Viņa atbildēja:

— Jā ... ir iespējams.

Tad viņš sāka lēkāt pa istabu un, rokas berzēdams,

sauca:

— Velns ar ārā, velns ar ārā, tavu laimīgu dienu!

Pie durvīm atkal kāds pieklauvēja. Andermats tās

atvēra, un istabene pieteica:

— Atnācis dakteris Latons un gribētu tūlīt ar jums parunāt.

— Labi. Palūdziet viņu viesistabā. Es tūlīt nākšu.

Un viņš iegāja blakus istabā. Tūlīt ienāca arī dakteris. Viņš izskatījās svinīgs un izturējās pārspīlēti vēsi. Viņš palocījās, tikko pieskardamies mazliet pārsteigtā baņķiera pasniegtajai rokai, apsēdās un sekundanta tonī sāka skaidrot:

— Cienījamais Andermata kungs, es esmu iekļuvis ļoti nepatīkamā situācijā, par kuru man jums jāpastāsta, lai paskaidrotu savu izturēšanos. Kad jūs man parādījāt godu, uzaicinādams pie savas sievas, es tūliņ atsteidzos, bet izrādās, ka dažas minūtes pirms manis viņu bija apmeklējis mans kolēģis, ūdensdziedinātavas inspektors, kuru bija ataicinājis marķīzs de Ravenels un kurš acīmredzot bauda lielāku Andermata kundzes uzticību nekā es. Un ir iznācis tā, ka, atnācis kā otrais, es it kā ar viltu esmu atņēmis dakterim Bonfijam pacienti, kuru viņš jau varēja uzskatīt par savu, un tātad es it kā esmu rīkojies neglīti un negodīgi, kas starp kolēģiem nav pieļaujams. Bet mums, Andermata kungs, pildot savus pienākumus, ir jāievēro vislielākā piesardzība un takts, lai izbēgtu no jebkādas rīvēšanās, kam var būt smagas sekas. Dakteris Bonfijs, uzzinājis par manu vizīti pie jums, uzskatīja mani par vainīgu šai nedelikātajā rīcībā — turklāt visi apstākļi tiešām liecināja man par sliktu — un atsaucās par to tādiem izteicieniem, ka, nebijis viņš tik cienījama vecuma, es būtu bijis spiests pieprasīt no viņa gandarījumu. Lai attaisnotu sevi viņa un visas šejienes mediķu korporācijas acīs, ir tikai viena izeja: lai cik man žēl, esmu spiests pārtraukt jūsu sievas ārstēšanu, izstāstīt visu patiesību šai sakarā un izlūgties no jums piedošanu.

Andermats lielā apjukumā atbildēja:

—• Es ļoti labi saprotu, dakter, cik grūtā stāvoklī jūs atrodaties. Taču tā nav nedz mana, nedz manas sievas vaina, vainīgs ir mans sievastēvs, kurš atsauca Bonfija kungu, mūs nebrīdinājis. Vai man nevajadzētu aiziet pie jūsu kolēģa un pateikt viņam, ka...

Dakteris Latons Andermatu pārtrauca:

— Tas neko nelīdzētu, cienītais kungs, runa ir par arsta ētikas un goda jautājumu, kas man visupirms jāievēro un, par spīti manai vislielākajai nožēlai...

Andermats savukārt pārtrauca dakteri. Būdams bagāts, būdams cilvēks, kurš labi maksā, kurš nopērk ārsta padomu par pieciem, desmit, divdesmit vai četrdesmit frankiem, tāpat kā mēdz nopirkt sērkociņu kārbiņu par trim sū, būdams cilvēks, kurš ir pārliecināts, ka viņa visuva-rēnā naudas maisa dēļ visam ir jāpieder viņam, un kurš visus un visu vērtē tikai pēc tā, cik tas maksā naudā, un prot ātri un precīzi to visu noteikt, — viņš bija sašutis par kaut kāda recepšu tirgoņa augstprātību. Un viņš asā tonī pavēstīja:

— Lai notiek, dakter. Ar to arī beigsim. Bet es jums novēlu, lai šim solim nebūtu bēdīgu seku jūsu karjerā. Mēs vēl redzēsim, kurš no mums abiem jūsu lēmuma dēļ vairāk cietīs.

Aizvainotais ārsts piecēlās un palocīdamies ar ceremoniālu pieklājību sacīja:

— Protams, es, cienītais kungs, par to man nav šaubu. Šis solis man ļoti dārgi maksās visādā ziņā. Bet es nekad nesvārstos, ja jāizšķiras starp personisko labumu un sirdsapziņu.

Un viņš aizgāja. Durvīs viņš sadūrās ar marķīzu, kas nāca iekšā, turēdams rokā kādu vēstuli. Palicis ar znotu divatā, de Raveneia kungs izsaucās:

— Paklausieties, dārgais, kādas lielas nepatikšanas man radušās jūsu vainas dēļ! Dakteris Bonfijs, apvainojies par to, ka jūs bijāt atsaucis pie Kristiānas viņa kolēģi, atsūtīja man rēķinu ar visai dzestru zīmīti, mani brīdinādams, lai es vairs neceru uz viņa pakalpojumiem.

Tad nu Andermats galīgi pārskaitās. Viņš sāka skraidīt pa istabu klaigādams un žestikulēdams, pilns nekaitīgu un nedabisku dusmu, kuras neviens neuztver nopietni. Viņš izkliedza savus argumentus. Kurš galu galā esot pie visa vainīgs? Vienīgi marķīzs, kurš atsaucis šo apdauzīto ēzeli Bonfiju, viņu, Andermatu nemaz nebrīdinādams, lai gan tieši viņu Parīzes ārsts bija informējis par visu triju Anvālas šarlatānu relatīvo vērtību.

Turklāt kādas tiesības marķīzam bijušas iejaukties ārstnieciskajā konsultācijā aiz vīra muguras — aiz vīra, kurš esot vienīgais tiesnesis, vienīgais, kurš atbildot par sievas veselību. Vārdu sakot, katru dienu viens un tas pats. Visi ap viņu darot muļķības, vienīgi muļķības. Viņš to nemitīgi aizrādot, bet tā esot tikai saucēja balss tuksnesī, neviens viņu nesaprotot, neviens neticot viņa pieredzei, un visi atzīstot, ka viņam bijusi taisnība, tikai tad, kad viss jau esot par vēlu.

Un vārdus «mans ārsts», «mana pieredze» viņš izkliedza ar tāda cilvēka autoritāti, kuram pieder unikālas lietas. Piederības vietniekvārds viņa mutē skanēja ar metālisku

pieskaņu. Un, kad viņš sacīja — «mana sieva», bija skaidri jūtams, ka marķīzam uz savu meitu vairs nav nekādu tiesību, jo viņš, Andermats, bija to apprecējis: apprecēt un nopirkt Andermatam nozīmēja vienu un to pašu.

Pašā strīda karstumā istabā ienāca Gontrāns un ar jautru smaidu uz lūpām apsēdās atzveltnī. Viņš nekā nerunāja, tikai klausījās un milzīgi uzjautrinājās.

Kad baņķieris, galīgi zaudējis elpu, apklusa, viņa svainis pacēla roku, saukdams:

— Lūdzu vārdu! Jūs abi esat palikuši bez ārstiem, vai ne? Nekas! Es jums iesaku savu kandidātu — dakteri Onorā, vienīgo, kuram par Anvālas ūdeņiem ir precīzs un nelokāms spriedums. Viņš gan liek tos dzert slimniekiem, bet pats nedzertu ne par kādu naudu. Vai jūs vēlaties, lai es viņu atvedu šurp? Sarunu vešanu uzņemos es.

Citas izejas nebija, un Gontrānu palūdza nekavējoties pasaukt dakteri Onorā. Marķīzu bija sagrābis nemiers par režīma un ārstēšanās maiņu, un viņš gribēja tūdaļ pat uzzināt jaunā ārsta domas; bet Andermats tikpat dedzīgi vēlējās aprunāties par Kristiānu.

Kristiāna viņu sarunas dzirdēja cauri durvīm, nemaz tajās neklausīdamās un nesaprazdama, ko viņi runā. Tiklīdz vīrs bija izgājis no istabas, viņa izlēca no gultas kā no kādas bīstamas vietas un steigšus apģērbās bez istabenes palīdzības, nelikdamās ne zinis par visu, kas šeit notiek.

Viss tagad viņai bija kļuvis pavisam citāds — citāda nekā vakar bija kļuvusi dzīve un citādi arī paši cilvēki.

No jauna atskanēja Andermata balss:

— Skat, Bretiņī! Kā klājas, mans dārgais?

Viņš vairs neteica «Bretiņī kungs».

Otra balss atbildēja:

— Pateicos, ļoti labi, mīļo Andermat. Tātad jūs šorīt atbraucāt?

Kristiāna pašlaik sukāja matus, un viņai aizrāvās elpa, viņa palika stāvam ar augšup paceltām rokām. Viņai šķita, ka viņa cauri starpsienai redz, kā abi vīrieši paspiež viens otram roku. Nespēdama nostāvēt kājās, viņa apsēdās, un izirušie mati nokrita viņai pār pleciem.

Tagad runāja Pols, un viņa drebēja pie visām miesām no katra vārda, kas nāca pār Pola lūpām. Ik vārds, kura jēgu viņa nespēja uztvert, atbalsojās viņai sirdi kā āmura sitiens pa zvana sāniem.

Pēkšņi viņa gandrīz skaļā balsī pateica: «Bet es taču viņu mīlu ... Es mīlu viņu!» — it kā viņa būtu konstatējusi kaut ko jaunu un pārsteidzošu, kas viņu varētu glābt, varētu nomierināt un attaisnot sirdsapziņas priekšā. Uzreiz viņa bija atguvusi drosmi un vienā acumirklī pieņēma otru savu lēmumu. Viņa atkal sāka sukāt matus un visu laiku čukstēja: «Man ir mīļākais, un tas ir viss. Man ir mīļākais.» Tad, lai vēl vairāk nomierinātos, lai atbrīvotos no nemiera un baiļu sajūtas, viņa ar kvēlu pārliecību sevī nosolījās viņu neprātīgi mīlēt, atdot viņam savu dzīvi, savu laimi, ziedot viņa dēļ itin visu; sekodama eksaltētajai morālei, kāda piemīt uzvarētajām sirdīm, kurās vēl palikusi dzīva sirdsapziņas balss, viņa ticēja, ka pašaizliedzība un uzticīga mīlestība visu šķīstī.

Un cauri sienai, kura viņus šķīra, Kristiāna viņam meta gaisa skūpstus. Izlemts, viņa tam atdod sevi visu, gluži visu, tāpat kā citi mēdz sevi ziedot dievam. Meitene, jau koķeta un viltīga, bet vēl aizvien kautrīga un bailīga, pēkšņi viņā bija mirusi; un bija dzimusi sieviete, nobriedusi kaislīgai mīlestībai, apņēmīga un sīksta sieviete, par kuru līdz šim liecināja vienīgi zilajās acīs apslēptā enerģija, kas šai jaukajai gaišmates sejiņai piešķīra drošu un gandrīz izaicinošu izteiksmi.

Viņa dzirdēja, ka atveras durvis, un, nepagriezdamās atpakaļ, nepaskatīdamās, ar tādu kā jaunu jutekli, gandrīz instinktu, kas viņā pēkšņi bija pamodies, uzminēja, ka ienācis vīrs.

Viņš jautāja:

— Vai tu drīz būsi saposusies? Mēs gribam tūlīt aiziet līdz paralītiķa vannai paskatīties, vai tiešām viņam ir kļuvis labāk.

Kristiāna mierīgi atbildēja:

— Jā, mīļo Vil, pēc piecām minūtēm.

No viesistabas Andermatu pasauca Gontrāns, kas jau bija atgriezies pēc ārsta meklēšanas.

— Iedomājieties, — viņš sacīja, — nupat es satiku parkā to dullo Onorā, un arī viņš atsakās jūs ārstēt — aiz bailēm no pārējiem. Muldēja kaut ko par pieklājību, par cieņu, par ieviesušos kārtību... Domāšot, ka ... likšoties, ka... Vārdu sakot, tāds pats stulbenis kā abi viņa kolēģi. Nudien nebiju domājis, ka viņš ir tāds mērkaķis!

Marķīzs bija satriekts. Doma, ka viņam būs jālieto ūdeņi bez ārsta norādījumiem, ka viņš varbūt nosēdēs vannā piecas minūtes par daudz, iedzers vienu glāzi mazāk, nekā nākas, viņam iedvesa drausmīgas bailes, jo viņš ticēja, ka visas dozas, stundas un ārstniecības fāzes dibinās uz stingri noteiktiem dabas likumiem, ka pati daba ir parūpējusies par slimniekiem, radīdama minerālūdeņus, un savus mistiskos noslēpumus atklājusi vienīgi ārstiem, iedvesmas pilnajiem un gudrajiem zinātnes kalpiem.

Viņš iesaucās:

— Tad jau te jāmirst nost! ... Jānosprāgst kā sunim, un neviens no šiem kungiem neliksies ne zinis!

Un viņu sagrāba dusmas, trakas, egoistiskas dusmas, kādas uznāk cilvēkam, kuram ir apdraudēta viņa dārgā veselība.

—* Ar kādām tiesībām viņi tā var rīkoties? Viņi taču izņem patentu — šie nelieši, tāpat kā bodnieki izņem savai tirdzniecībai! Viņus jāpiespiež ārstēt cilvēkus, tas ir viņu pienākums, tāpat kā vilcienu pienākums ir pārvadāt visus pasažierus. Es rakstīšu avīzēm, darīšu zināmas šīs nebūšanas!

Uztraucies viņš staigāja pa istabu šurpu turpu un pēkšņi, pagriezies pret dēlu, turpināja:

— Paklausies, vajag izsaukt ārstu no Ruaijā vai no Klermonas. Mēs taču nevaram palikt bez ārstiem! ...

Gontrāns smaidīdams atbildēja:

— Bet Klermonas un Ruaijā ārsti labi nepazīst Anvālas ūdeni — tas uz gremošanas un asinsrites orgāniem iedarbojas mazliet citādi nekā viņu vietējie ūdeņi. Turklāt vari būt drošs — arī viņi atteiksies ierasties, lai neizskatītos, ka viņi grib izkampt kušķīti siena no savu kolēģu siles.

Marķīzs šausmās nomurmināja:

— Kas tagad ar mums notiks?

Andermats paķēra platmali.

— Atļaujiet man rīkoties, un es jums galvoju, ka šovakar viņi visi trīs, jā, jā, klausieties labi — visi trīs rāpos mūsu priekšā uz ceļiem. Bet tagad iesim apskatīt paralī-tiķi. — Un viņš uzsauca: — Vai tu esi gatava, Kristiāna?

Viņa parādījās durvīs ļoti bāla un saspringta. Saskūpstījusies ar tēvu un brāli, viņa pagriezās pret Polu un sniedza tam roku. Viņš to saņēma nodurtām acīm, aiz satraukuma drebēdams. Kad marķīzs, Andermats un Gon-trāns, tērzēdami un nelikdamies gar viņiem zinis, izgāja ārā, Kristiāna pievērsa jaunajam vīrietim maigu un apņēmības pilnu skatienu un sacīja:

— Es jums piederu ar visu savu miesu un dvēseli. Dariet ar mani, ko vien vēlaties.

Un viņa izgāja ārā, neļaudama viņam atbildēt.

Tuvojoties Oriolu avotam, viņi ieraudzīja tādu kā milzīgu sēni — Klovisa tēva platmali, kas rēgojās ārā no bedres, kurā sirmgalvis siltajā ūdenī snauda saulītē. Tur viņš tagad pavadīja augus rīta cēlienus, pieradis pie savas karstās vannas, kura, ķā viņš sacīja, viņu padarot možāku par kuru katru jaunekli.

Andermats viņu uzmodināja:

— Nu, draudziņ, vai tad ir jau labāk?

Pazinis savu saimnieku, vecais sataisīja apmierinātu seju.

— Jā, jā, labāk, daudz labāk, iet kā pa taukiem!

— Vai tad sākat jau staigāt?

— Lecu kā trusis, cienīts kungs, tā kā trusis. Pēc mēneša pašā pirmajā svētdienā dancošu burē ar savu mīļo.

Andermatam sirds sāka straujāk pukstēt, *viņš atkārtoja:

— Vai tiešam jus jau staigajat?

Klovisa tēvs beidza jokot:

— Nu, ne visai, ne visai. Bet tomēr labāk jau ir.

Baņķieris tūlīt pat gribēja redzēt, kā vecais klaidonis

staigā. Viņš sāka skraidīt ap bedri, rosījās un deva dažādas pavēles, it kā grasītos izcelt nogrimušu kuģi.

— Gontrān, saņemiet viņu aiz labās rokas! Jūs, Bre-tiņī, ņemiet aiz kreisās! Un es pieturēšu no muguras. Nu, visi reizē: viens, divi, trīs! Mīļo sievastēv, velciet aiz kājas! Nē, nē, aiz otras — aiz tās, kura ir ūdenī. Ātrāk, lūdzu, ātrāk, es vairs nevaru! Nu, uzmanību: viens, divi... gatavs ir! Uh!

Sirmgalvi nosēdināja zemē, un tas ar izsmejošu seju viņiem ļāvās, viņu pūliņiem nemaz nepalīdzēdams. Pēc tam veci no jauna piecēla, uzstutēja uz kājām un pasniedza kruķus, kurus viņš lietoja kā spieķus, un viņš sāka soļot, salīcis divos līkumos, vilkdams kājas, stenēdams un elsdams. Viņš vilkās uz priekšu kā gliemezis, atstādams aiz sevis ceļa baltajos putekļos garu, slapju sliedi.

Andermats aiz sajūsmas sāka sist plaukstas un kliegt, kā mēdz kliegt teātrī, izsaucot aktierus:

— Bravo, bravo! Brīnišķīgi! Bravo!

Pēc tam kad vecis, šķiet, bija galīgi zaudējis spēkus, Andermats metās to pieturēt, apkampa abām rokām, kaut gan no veča skrandām straumēm tecēja ūdens, un vienā gabalā atkārtoja:

— Pietiek, pietiek, nepārpūlieties! Mēs tūlīt jūs atkal iesēdināsim vannā.

Un četri vīrieši, saņēmuši Klovisa tēvu aiz kājām un rokām, uzmanīgi kā trauslu un dārgu priekšmetu aiznesa uz bedri un no jauna iegremdēja ūdenī.

Tad paralītiķis pārliecības pilnā balsī pavēstīja:

— Tas tik ir viens labs ūdentiņš! Tik labs ūdentiņš, kāda nekur citur nav! Tīrais zelts!

Pēkšņi Andermats pievērsās sievastēvam:

— Brokastīs mani negaidiet. Es aiziešu pie Orioliem un nezinu, kad būšu brīvs. Ar tādām lietām nav ko vilcināties.

Un viņš steigšus aizgāja, gandrīz aizskrēja, jautri vicinādams spieķi.

Pārējie apsēdās ceļmalā zem vītoliem iepretī Klovisa tēva bedrei.

Kristiāna, sēdēdama blakus Polam, lūkojās uz augsto pakalnu, no kura nesen bija skatījusies klints spridzināšanā. Vēl lāgā nav pagājis ne mēnesis, kopš viņa bija tur augšā. Toreiz viņa tur sēdēja rūsganajā zālē — tikai pirms mēneša! Pirms viena mēneša! Viņa atcerējās visniecīgākos sīkumus: gan trīskrāsainos saulessargus, gan pavārēnus, gan to, ko katrs sacīja — katru vārdiņu. Arī suni, nabaga sunīti, kuru saplosīja sprādziens. Un garo, nepazīstamo vīrieti, kuram pietika viena viņas vārda, lai mestos glābt suni. Un tagad tas ir viņas mīļākais! Viņas mīļākais! Tātad viņai ir mīļākais! Un viņa ir tā mīļākā ... mīļākā! Un viņa klusībā atkārtoja šo vārdu: «Mīļākā! Mīļākā!» Kāds savāds vārds! Šis vīrietis, kas sēž viņai blakus un ar vienu roku plūc smilgas, lūkodams pieskarties viņas kleitai, — šis vīrietis tagad ir saistīts ar viņas miesu un dvēseli noslēpumainām saitēm, par kurām nedrīkst, par kurām ir kauns runāt, saitēm, ar kurām daba savieno vīrieti un sievieti.

Un domās — ar iekšējo balsi, kas satrauktās dvēseles klusumā izklausās tik skaļa, viņa nemitīgi atkārtoja un atkārtoja: «Es esmu viņa mīļākā! Viņa mīļākā! Viņa mīļākā!» Cik tas viss ir savādi, cik negaidīti!

«Bet vai es viņu mīlu?» Un viņa tam uzmeta ašu skatienu. Viņu acis sastapās, un tā skatiens viņu apņēma ar tik kaislu maigumu, ka viņa pie visām miesām nodrebēja. Un viņai uznāca traka, nepārvarama vēlēšanās saņemt šo roku, kas niekojās ar smildziņām, un labi stipri saspiest, izteikt visu, visu ar šo rokas spiedienu. Viņas roka noslīdēja no kleitas zālītē un palika tur nekustīgi guļam izplestiem pirkstiem. Tad viņa ieraudzīja, ka tai tuvojas otra roka — klusi klusītiņām, kā iemīlējies zvēriņš, meklēdams savu draudzeni.

Roka virzījās aizvien tuvāk un tuvāk, un viņu mazie pirksti satikās. Pirkstu gali saskārās viegli, tikko manāmi, atvirzījās nost un atkal sastapās tikpat kā lūpas skūpstā. Bet šis nevienam neredzamais glāsts, šis vieglais pieskāriens ielauzās viņā ar tik negantu spēku, ka viņu pārņēma galīgs nespēks, it kā viņš atkal viņu cieši saspiestu savās skavās.

Un viņa pēkšņi saprata, ko nozīmē kādam piederēt, kā mīlestība atdod otram sevi visu, kā otrs paņem tevi visu, tavu miesu un dvēseli, domas, gribu, asinis, nervus, visu, visu, visu, kas tevī ir, tikpat kā liels laupītājputns ar platiem spārniem sagrābj paceplīti.

Marķīzs un Gontrāns runāja par nākamo kūrortu — viņiem jau bija pielipis Viļa entuziasms. Un viņi abi jūsmoja par baņķiera lieliskajām īpašībām — par viņa skaidro prātu, nemaldīgajiem spriedumiem, par nekļūdīgumu spekulācijās, par drosmīgu rīcību un apbrīnojami nosvērto raksturu. Gan sievastēvs, gan svainis — abi, būdami pārliecināti par jaunā pasākuma panākumiem, priecāties priecājās par tādu radniecību.

Kristiāna un Pols, pilnīgi nodevušies viens otram, marķīzu un Gontrānu, šķiet, nemaz nedzirdēja.

Marķīzs sacīja meitai:

— Vai zini, mīlulīt, kādā jaukā dienā tu varbūt kļūsi par vienu no visbagātākajām sievietēm Francijā un tavs vārds būs tikpat slavens kā Rotšildu vārds. Vils tiešām ir izcils cilvēks, ļoti izcils, ļoti gudrs cilvēks.

Polam sirdī pēkšņi iezagās dīvaina greizsirdība.

— Ak, nerunājiet! — viņš sacīja. — Es visu šo šept-maņu gudrību labi pazīstu. Viņiem nav nekas cits galvā kā vienīgi nauda. Visas domas, kuras mēs atdodam skaistumam, visu enerģiju, ko mēs patērējam savu iegribu dēj, visu laiku, kuru mēs zaudējam izpriecās, visus spēkus, kurus mēs izšķiežam izklaidēšanās dēļ, visu vareno sirds degsmi, ko mums atņem mīlestība, dievišķā mīlestība, viņi izmanto, dzenoties pēc zelta, domādami par zeltu, grābdami zeltu. Cilvēks — patiesi gudrs cilvēks dzīvo nesavtīgu, cildenu interešu dēj, viņu iepriecina māksla, mīlestība, zinātne, ceļojumi, grāmatas, un, ja viņš cenšas iegūt arī naudu, tad tikai tāpēc, ka tā atvieglina iespēju tikt pie garīgās baudas un pat pie sirds laimes. Bet viņiem — viņiem nav itin nekā nedz sirdī, nedz prātā, viņiem ir tikai zemiska kāre iedzīvoties! Šie parazīti ir tikpat līdzīgi izciliem cilvēkiem, cik gleznu tirgotājs ir līdzīgs māksliniekam, cik izdevējs līdzīgs rakstniekam, cik teātra direktors — dramaturgam.

Pēkšņi viņš apklusa, sapratis, ka ir pārāk aizrāvies, un jau mierīgākā balsī turpināja:

— Es to nebūt nesaku par Andermatu, viņu es uzskatu par burvīgu cilvēku. Man viņš ļoti patīk, jo viņš ir simtreiz pārāks par visiem citiem veikalniekiem ...

Kristiāna bija atvilkusi nost savu roku. Pols atkal apklusa.

Gontrāns sāka smieties un izsmējīgā tonī, kādā viņš vaļsirdības brīdī varēja visu ko pateikt, sacīja:

— Lai nu kā, mans mīļais, bet šiem kungiem ir lieliska īpašība, ļoti reta īpašība: viņi apprec mūsu māsas un laiž pasaulē bagātas meitas, kuras kļūst par mūsu sievām.

Marķīzs aizskarts piecēlās.

— Ak, Gontrān, brīžam tu tiešām esi neciešams!

Bet Pols, pagriezies pret Kristiānu, čukstēja:

— Vai šie cilvēki būtu spējīgi mirt sievietes dēļ vai kaut atdot viņai visu savu bagātību ... visu .., nekā sev nepaturot?

Šie vārdi tik skaidri izteica: «Viss, kas man ir, pat mana dzīvībā pieder jums», — ka Kristiānu aizkustināja, un viņa veikli atrada ieganstu, lai saņemtu Pola rokas.

— Piecelieties un palīdziet man tikt augšā: man tā notirpušas kājas, ka nespēju vairs ne pakustēties.

Pols piecēlās, satvēra viņu aiz rokām un, pavilcis uz savu pusi, nostādīja uz kājām ceļmalā cieši sev pretī. Kristiāna redzēja viņa muti čukstam: «Es mīlu jūs,» — un ātri aizgriezās prom, lai neatbildētu ar tiem pašiem trim vārdiem, kuri pret pašas gribu lauzās ārā pār lūpām maiguma uzplūdā pret viņu.

Tad visi devās atpakaļ uz viesnīcu.

Vannošanās laiks jau bija pāri. Sāka gaidīt brokastis. Noskanēja zvans, bet Andermats vēl nebija pārradies. Apmetuši parkā vēl kādu līkumu, visi nolēma tomēr sēsties pie galda. Kaut gan maltīte vilkās ilgi, baņķieris līdz tās beigām nepārnāca. Visi atkal nogāja lejā pasēdēt parkā koku ēnā. Stundas ritēja viena pēc otras, saule slīdēja pār koku lapotni uz kalnu pusi, diena gāja uz beigām, bet Viļa vēl vienmēr kā nebija, tā nebija.

Pēkšņi viņš parādījās. Viņš ātri soļoja, turēdams rokā platmali un slaucīdams pieri; kaklasaite viņam bija nošķiebusies, veste atpogājusies; viņam bija tāds izskats, it kā viņš nupat atgrieztos pēc ceļojuma, pēc kaujas, pēc smagas un ilgstošas piepūles.

Ieraudzījis sievastēvu, viņš iesaucās:

— Uzvara! Darīts! Bet nu šitādu dieniņu, mīļie draugi! Pamocīja nu gan mani tas vecais lapsa!

Un viņš tūdaļ ņēmās stāstīt par saviem pūliņiem un grūto cīniņu.

Sākumā Oriola tēvs izvirzījis tik aplamas prasības, ka viņš, Andermats, pārtraucis sarunas un aizgājis. Bet tad viņu pasaukuši atpakaļ. Vecis nebijis ar mieru zemi pārdot, bet gribējis nodot to akcijsabiedrības lietošanā ar tiesībām neveiksmes gadījumā paņemt atpakaļ. Bet veiksmes gadījumā viņš pieprasījis pusi no peļņas.

Baņķierim vajadzējis ar cipariem un uz papīra uzzīmētiem plāniem pierādīt, ka visi zemes gabali kopā nemaksā vairāk par astoņdesmit tūkstošiem franku, turpretī akcij sabiedrībai jau pašā sākumā jāizdodot miljons.

Bet overņietis iebildis, ka viņš savu zemes gabalu vērtību aprēķinot citādi, tiem būšot milzu cena, kad uz tiem uzcelšot dziedinātavu un viesnīcas, un viņš savu peļņu zinot: vajagot rēķināt nevis pēc tagadējās vērtības, bet pēc tās, kāda šiem zemes gabaliem būs turpmāk.

Tad Andermats teicis, ka iespējamā lielā peļņa mēdz būt proporcionāla lielam riskam, un pabiedējis viņu ar zaudējuma briesmām.

Galu galā vienojušies, lūk, par ko: Oriola tēvs nodod akciju sabiedrībai kā savu paju visus zemes gabalus gar upmalu, tas ir, tieši tos, kur ir cerības atrast minerālūdeņus, turklāt vēl pakalna virsotni, kur paredzēts uzcelt kazino un viesnīcu, un vēl dažus vīnogu dārzus pakalna nogāzē, kuri būs jāsadala sīkākos zemes gabalos un jāuzdāvina redzamākajiem Parīzes ārstiem.

Par viņa paju, kas novērtēta par divsimt piecdesmit tūkstošiem franku, tas ir, gandrīz četrreiz dārgāk par faktisko vērtību patlaban, zemniekam maksās ceturto daļu no visas sabiedrības peļņas. Bet, tā kā viņam vēl paliek desmitreiz^ vairāk zemes un tā visa atrodas ap nākamo peldu iestādi, tad viņš ir pārliecināts, ka veiksmes gadījumā tiks pie lielas bagātības, pārdodot šos sadalītos zemes gabaliņus, kuri, kā viņš izteicās, ietilpstot viņa meitu pūrā.

Kolīdz viņi vienojušies par šiem noteikumiem, Viļam bijis jāaizdabū tēvs un dēls pie notāra sastādīt pārdošanas līgumu ar piebildi, ka darījums tiks anulēts, ja minerālūdeni neatradīs pietiekamā daudzumā.

Pārdošanas līguma sastādīšana, strīdēšanās pie katra līguma punkta, vienu un to pašu argumentu bezgalīgā atkartošana, vienu un to pašu apsvērumu mūžīgā atsākšana — tas ildzis visu pēcpusdienu.

Beidzot viss ir nokārtots. Baņķieris var būvēt savu kūrortu. Bet viņš vēl vienā gabalā ēdas:

— Būs jāiztiek ar ūdeni, nedomājot par zemes gabaliem. Tas vecais ķēms ir viltīgs!

Bet tūdaļ piebilda:

— Pag! Es atpirkšu veco akciju sabiedrību un tad varēšu atspēlēties, Tas nu tā, bet šovakar jābrauc uz Parīzi.

Marķīzs aiz pārsteiguma iesaucās:

— Kā? Jau šovakar?

— Jā gan, mīļo sievastēv! Jāsagatavo taču visi dokumenti galīgajam darījumam, kamēr Obrī-Pastēra kungs šeit nodarbosies ar urbumu pētījumiem. Tāpat arī jāizkārto, lai pēc divi nedēļām varētu uzsākt darbus. Es nedrīkstu zaudēt nevienu stundu. Sai sakarā es jūs brīdinu: jūs esat manas sabiedrības valdes loceklis, man ir vajadzīgs lielum liels vairākums. Es jums dodu desmit akcijas. Un arī jums, Gontrān, desmit akcijas.

Gontrāns iesmējās.

— Pateicos, dārgais. Es jums tās pārdodu atpakaļ. Tātad jūs man esat parādā piecus tūkstošus franku.

Bet Andermats ar tik nopietnām lietām nemēdza jokot. Viņš strupi atteica:

— Ja jūs nevarat būt nopietns, es griezīšos pie kāda cita.

Gontrāns mitējās smieties.

— Nē, nē, mīļais, jūs taču zināt, ka esmu pilnīgi jūsu rīcībā.

Baņķieris pagriezās pret Polu.

— Mīļais Bretiņī kungs, vai jūs man neizdarītu draudzīgu pakalpojumu, arī pieņemot desmit akcijas un administratora titulu?

Pols palocīdamies atbildēja:

— Atļaujiet, cienītais kungs, no jūsu laipnā piedāvājuma atteikties, bet jūsu pasākumā, kuru es uzskatu par spīdošu, ieguldīt simttūkstoš franku. Tātad es esmu tas, kurš izlūdzas jūsu laipnību.

Viljams sajūsmā satvēra Pola Bretiņī rokas: šāda uzticība bija iekarojusi viņa sirdi. Starp citu, viņš vienmēr izjuta nepārvaramu vēlēšanos mesties ap kaklu cilvēkiem, kuri ieguldīja naudu viņa uzņēmumos.

Bet Kristiāna, satraukta un aizvainota, nosarka līdz pat ausu galiem. Viņai likās, ka nupat viņa tika pārdota un nopirkta. Vai tad Pols būtu piedāvājis viņas vīram šos simttūkstoš frankus, ja viņu nemīlētu? Nē, protams! Vismaz nevajadzēja šo darījumu kārtot viņas klātienē.

Atskanēja pusdienu zvans. Visi devās atpakaļ uz viesnīcu. Tiklīdz bija apsēdušies pie galda, Paija kundze, māte, Andermatam jautāja:

— Tātad jūs dibināsit jaunu peldu iestādi?

Jaunā ziņa jau bija izplatījusies pa visu Anvālu, to visi zināja, par to sprieda visi peldviesi.

Viljams atbildēja:

— Mīļais dievs, protams, jo pastāvošā ir pārāk neapmierinoša.

Un, pagriezies pret Obrī-Pastēra kungu, sacīja:

— Piedodiet, mīļais Obrī-Pastēra kungs, ka pie galda runāšu ar jums par darīšanām, bet es šovakar braucu uz Parīzi, un man ir ārkārtīgi maz laika. Vai jūs nebūtu ar mieru vadīt urbšanas darbus, lai atrastu maksimālu daudzumu minerālūdens?

Inženieris, juzdamies glaimots, priekšlikumu pieņēma, un vispārīgajā klusumā viņi vienojās par galvenajām vietām, kurās nekavējoties jāuzsāk pētījumi. Viss tika pārrunāts un izlemts dažu minūšu laikā ar tādu skaidrību un precizitāti, ar kādu Andermats allaž kārtoja savas darīšanas. Pēc tam visi sāka runāt par paralītiķi. Pēcpusdienā daudzi bija redzējuši, kā viņš gājis cauri parkam, balstīdamies tikai uz vienas nūjas, kaut gan vēl no rīta bija lietojis divas. Baņķieris vienā laidā atkārtoja:

— Tas tik ir brīnums! īsts brīnums! Viņa atveseļošanās iet milzu soļiem uz priekšu!

Pols, iztapdams Kristiānas vīram, piebilda:

— Nē, nē, tas ir pats Klovisa tēvs, kurš sācis iet milzu soļiem.

Pie galda atskanēja piekrītoši smiekli. Visu acis bija pievērstas Viļam, no visām mutēm skanēja uzslavas. Restorāna sulaiņi tagad viņu apkalpoja pirmo ar cieņas pilnu godbijību, kas no viņu sejām un žestiem pazuda, kolīdz viņi sniedza ēdienus Andermata kaimiņiem.

Viens no sulaiņiem pasniedza viņam uz šķīvja vizītkarti.

Andermats to paņēma un pusbalsī izlasīja:

— «Ārsts Latons no Parīzes būtu laimīgs, ja varētu dažas minūtes parunāt ar Andermata kungu pirms viņa aizbraukšanas.»

— Pasakiet, ka man patlaban nav laika, bet ka pēc nedēļas vai kādām desmit dienām es būšu atpakaļ.

Tai pašā brīdī Kristiānai tika pienests klāt milzīgs puķu pušķis no daktera Onorā.

Gontrāns smējās.

— Vienīgi trešais — Bonfija tēvs vēl spītējas.

Pusdienas gāja uz beigām. Andermatam paziņoja, ka

viņu gaida lando. Viņš uzgāja augšā pēc savas ceļaso-rniņas, bet, nonācis atkal lejā, ieraudzīja, ka pie durvīm sastājusies puse ciema. Petriss Martels pienāca paspiest Andermatam roku un ar komedianta familiaritāti pačukstēja viņam ausī:

— Man būtu priekš jums kāds priekšlikums, kaut kas lielisks priekš jūsu uzņēmuma.

Pēkšņi ieradās dakteris Bonfijs; kā parasti, viņš kaut kur steidzās. Viņš nogāja pavisam tuvu garām Andermatam un, ļoti zemu tam palocīdamies, kā to mēdza darīt marķīza priekšā, sacīja:

— Laimīgu ceļu, barona kungs!

— Veikls gājiens! — Gontrāns nomurmināja.

Prieka un lepnuma pārpilns Andermats triumfēdams

spieda visiem roku, pateicās un vienā gabalā atkārtoja: «Uz redzēšanos!» Un viņš gandrīz aizmirsa noskūpstīt sievu — tik ļoti viņa domas nodarbināja citas lietas. Si vienaldzība Kristiānai padarīja vieglāku sirdi, un, kad viņa ieraudzīja, kā divi zirgi ātriem rikšiem aizrauj ekipāžu pa satumsušo ceļu, viņai šķita, ka tagad līdz mūža galam vairs nebūs ne no viena jābaidās.

Visu vakaru viņa pavadīja uz sola viesnīcas priekšā, sēžot starp tēvu un Polu Bretiņī; Gontrāns, kā viņš mēdza darīt katru dienu, bija aizgājis uz kazino.

Kristiānai negribējās nedz kur iet, nedz runāt, viņa nekustīgi sēdēja, salikusi rokas klēpī, raudzīdamās tumsā, gurda un nevarīga, mazliet satraukta un tomēr laimīga, gandrīz nekā nedomādama, pat ne par ko nesapņodama, brīžam tikai cīnīdamās pret neskaidriem sirdsapziņas pārmetumiem, kurus viņa atgaiņāja, klusībā atkārtodama: «Es viņu mīlu! Es viņu mīlu! Es viņu mīlu!»

Viņa agri uzgāja savā istabā, lai būtu viena un pasapņotu. Sēdēdama dziļā atzveltnes krēslā, ietinusies platā peņuārā, viņa pa vaļā atstāto logu raudzījās uz zvaigznēm, un šai loga ietvarā viņas gara acu priekšā ik brīdi rādījās tā cilvēka tēls, kurš viņu bija ieguvis. Viņa to redzēja labu, maigu un nevaldāmu, tik stipru un tik padevīgu viņas priekšā. Šis cilvēks viņu bija ieguvis, ieguvis uz visiem laikiem — viņa to juta. Viņa vairs nav vientuļa, tagad viņi ir divi — divas sirdis, kas kļuvušas par vienu sirdi, divas dvēseles, kļuvušas par vienu dvēseli. Kur viņš pašlaik atrodas, viņa nezināja, bet ļoti labi zināja, ka arī viņš domā par viņu, tāpat kā viņa domā par viņu. Katrā savas sirds pukstā viņa šķita dzirdam, kā kaut kur pukst otra sirds. Viņa juta ap sevi lodājam iekāri, kas viņai pieskārās kā putna spārns; viņa juta to ieplūstam pa atvērto logu — šo iekāri, kas nāca no viņa, kvēlo iekāri, kas meklē viņu, lūdzas viņu nakts klusumā. Cik jauka, cik salda, cik jauna bija šī sajūta, ka viņa tiek mīlēta! Kāds prieks bija par kādu tā domāt, ka vai asaras saskrien acīs un gribas raudāt, raudāt aiz maiguma, ka uznāk vēlēšanās pastiept pretī rokas, pat viņu neredzot, vēlēšanās viņu aicināt, apskaut viņa tēlu, kas stāv acu priekšā, atbildēt skūpstiem, kurus viņš tai nemitīgi sūtīja no tālienes vai no tuvuma, degot gaidu drudzī!

Un viņa izstiepa abas baltā peņuāra piedurknēs ietērptās rokas pret zvaigznēm. Pēkšņi viņa iekliedzās. Viņas logā, pārkāpusi pāri balkona margām, iznira liela, melna ēna.

Pārbijusies viņa pietrūkās kājās. Tas bija viņš! Un, nemaz nedomādama par to, ka viņus varētu redzēt, viņa tam metās pie krūtīm.

VIII

Andermata prombūtne ieilga. Obrī-Pastērs strādāja pie urbumu pētīšanas. Viņš bija atradis vēl četrus avotus, kuri jaunajai akciju sabiedrībai dotu divreiz vairāk ūdens, nekā vajadzētu. Visu apkaimi stipri satrauca šie meklējumi, šie atklājumi, šie svarīgie jaunumi, kuri strauji izplatījās, spožās nākotnes izredzes; visi rosījās, jūsmoja, par to vien runāja, par to vien domāja. Pat marķīzs un Gontrāns augas dienas pavadīja pie strādniekiem, kas urba granīta iežus, un ar aizvien pieaugošu ziņkāri klausījās inženiera paskaidrojumos un pamācīgajos stāstos par Overņas ģeoloģisko uzbūvi. Un Pols un Kristiāna tagad varēja brīvi un mierīgi viens otru mīlēt, būdami pilnīgi droši, ka neviens par viņiem neinteresējas, ka nevienam nav nekādu aizdomu, ka nevienam nenāk ne prātā viņus izspiegot, jo visu cilvēku uzmanība, ziņkāre un kaislības bija pievērstas vienīgi nākamajam kūrortam.

Kristiānai klājās gluži tāpat kā jauneklim, kurš pirmo reizi apreibinās. Pirmā glāze, pirmais skūpsts viņu apdedzināja, apdullināja. Otro glāzi viņa izdzēra strauji un atzina, ka tā ir labāka, un tagad viņa reiba, dzerdama pilniem malkiem.

Kopš tā vakara, kad Pols bija iekļuvis viņas istabā, viņa it kā zaudēja sajēgu par visu, kas notiek ap viņu. Laiks, lietas un cilvēki viņai vairs neeksistēja, eksistēja tikai viens vienīgs cilvēks. Uz zemes un debesīs bija tikai viens cilvēks, viens vienīgs cilvēks — tas, kuru viņa mīlēja. Viņas acis redzēja vienīgi viņu, visas viņas domas bija vienīgi par viņu, visas viņas cerības saistījās vienīgi ar viņu. Viņa dzīvoja, kustējās, ēda, ģērbās, it kā klausījās un atbildēja, taču nekā nesaprata un neapjēdza, ko dara. Un nekāds nemiers viņai neuzmācās, jo nekāda nelaime nevarēja piemeklēt. Viņa bija kļuvusi pret visu nejūtīga. Nekādas fiziskas sāpes nevarēja uzbrukt viņas miesai, kurai varēja likt drebēt vienīgi mīlestība. Nekādas garīgas sāpes nevarēja uzbrukt viņas dvēselei, kuru bija paralizējusi laime.

Un viņš to mīlēja ar tādu dedzību, kādu mēdza ielikt visās savās kaislīgajās aizrautībās, pārkairinādams jaunās sievietes maigumu līdz ārprātam. Bieži vien dienas nogalē, zinādams, ka marķīzs un Gontrāns ir aizgājuši uz avotiem, viņš mēdza sacīt:

— Aiziesim uz mūsu debesu stūrīti.

Par «debesu stūrīti» viņš dēvēja priežu skupsnu, kas auga nogāzē virs pašas aizas. Tur viņi nokļuva cauri me-žiņam, kāpjot uz augšu pa tik stāvu taciņu, ka Kristiāna pat aizelsās. Viņiem bija maz laika, tāpēc viņi gāja ātri, un, lai Kristiāna mazāk nogurtu, viņš to pieturēja ap vidukli. Uzlikusi viņam uz pleca roku, Kristiāna ļāva sevi pacelt, bet dažreiz, apņēmusi viņu ap kaklu, piekļāva savas lūpas viņējām. Jo augstāk viņi kāpa, jo gaiss kļuva vēsāks, un, kad viņi sasniedza priežu skupsnu, sveķu smarža viņus atsvaidzināja tikpat kā jūras elpa.

Viņi apsēdās zem tumšajiem kokiem — viņa uz sūnaina pauguriņa, viņš — mazliet zemāk, pie viņas kājām. Vējš zaros dziedāja maigo priežu dziesmu, kura allaž mazliet izklausās pēc žēlabām, un milzīgā Limaņa, kas aizstiepās neredzamajās tālēs, pār kurām klājās miglas dūmaka, radīja pilnīgu okeāna iespaidu. Jā, tur lejā viņu acu priekšā izpletās jūra! Par to nebija ne mazāko šaubu — viņi juta sev uz sejas tās dvašu!

Pols pret Kristiānu izturējās ar bērnišķīgu maigumu.

— Dodiet šurp savus pirkstiņus, es tos apēdīšu — tās ir manas mīļākās konfektes.

Viņš ņēma mutē vienu pirkstiņu pēc otra un izlikās tos ēdam, aiz baudas trīcēdams kā gardēdis.

— Ai, cik garšīgi! It īpaši mazais pirkstiņš. Savu mūžu neesmu neko tik garšīgu ēdis.

Pēc tam viņš nometās ceļos, uzlika elkoņus uz Kristiānas ceļiem un čukstēja:

— Liāna, paskatieties uz mani!

Viņš to sauca par Liānu, jo, viņu apskaudama, tā vijās viņam apkārt, kā liāna mēdz vīties ap koku.

— Paskatieties uz mani. Es gribu iekļūt jūsu dvēselē.

Un viņi raudzījās viens otrā nekustīgu, ciešu skatienu,

kurš it kā tiešām savienoja abas būtnes vienā.

— īsta mīlestība ir tikai tad, kad viens otram tā pieder, — viņš sacīja, — viss pārējais ir tikai nerātnu mīlnieku rotaļa. [10]

305

Viņi piespieda vaigu pie vaiga, viņu elpas sajaucās kopā, viņi neprātīgi meklēja viens otru savu acu dzidrumā.

Viņš čukstēja:

— Es jūs redzu, Liāna. Redzu jūsu mīļoto sirdi!

Viņa atbildēja:

— Arī es, Pol, redzu jūsu sirdi!

Un viņi tiešām redzēja viens otru līdz pat sirds un dvēseles dzīlei, jo abiem sirdī un dvēselē bija vienīgi mīlestība, negants mīlestības uzplūds vienam pret otru.

Viņš teica:

— Liāna, jūsu acis ir kā debess! Tās ir tikpat zilas, tikpat starojošas un tikpat dzidras! Man šķiet, es redzu tajās lidināmies bezdelīgas. Tās droši vien ir jūsu domas, vai ne?

Un, kad viņi bija tā ilgi, ilgi viens otrā lūkojušies, viņi pievirzījās viens otram vēl tuvāk un klusi skūpstījās, un ik pēc skūpsta atkal viens otrā lūkojās. Dažreiz viņš Kristiānu paņēma uz rokām un skrēja gar strautu, kas tecēja uz Anvālas aizu un iekrita tajā kā ūdenskritums. Šai šaurajā ielejā mijās pļavas un mežiņi. Pols skrēja pa zāli un, šad tad pamezdams gaisā jauno sievieti ar savām stiprajām, izstieptajām rokām, sauca:

— Liāna, aizlidosim!

Mīlestība, viņu eksaltētā mīlestība modināja neatlaidīgu, nemitīgu un sāpīgu vēlēšanos aizlidot prom no zemes. Un viss, kas bija ap viņiem, šo viņu dvēseles vēlmi vēl vairāk paasināja: gan vieglais gaiss jeb, kā Pols sacīja, spārnotais gaiss, gan zilganais apvārsnis, pret kuru viņi abi, rokās saķērušies, gribēja traukties un pazust tālēs virs šī bezgalīgā līdzenuma, kad pār to klāsies tumša nakts. Tā viņi ielidotu miglainajās vakara debesīs un nekad vairs neatgrieztos atpakaļ. Kurp viņi lidotu? To viņi nezināja, bet cik vilinošs bija šāds sapnis!

Viņš skrēja, turēdams Kristiānu rokās, līdz viņam pietrūka elpas, tad viņš to nolaida zemē uz klints un nometās tās priekšā uz ceļiem. Viņš tai skūpstīja kājas, viņš to pielūdza un čukstēja tai bērnišķīgus un maigus vārdus.

Ja viņi būtu mīlējuši viens otru pilsētā, viņu kaislība droši vien būtu citāda — piesardzīgāka, jutekliskāka, ne tik gaisīga un romantiska. Bet šeit, šai zaļajā zemes stūrītī, kura apvāršņi paplašināja dvēseles lidojumu, būdami vieni paši, kur nebija nekā, kas viņus izklaidētu, kas vājinātu viņu pamodušos mīlestības instinktu, viņi kā sadeguši metās iekšā šai poētiskajā mīlestībā, kuru bija radījusi ekstāze un neprāts. Un visa apkārtējā daba, siltais vējš, meži, lauku tīksmā smarža augas dienas un augas naktis dziedāja viņiem mīlestības dziesmu, un šī dziesma viņus bija sakairinājusi līdz ārprātam, tāpat kā tamburīna skaņas un flautas spalgie spiedzieni noved līdz trakumam dervišu, kurš, uzmācīgas domas apsēsts, mežonīgi griežas riņķī.

Kādu vakaru, kad viņi pārnāca viesnīcā uz pusdienām, marķīzs viņiem pēkšņi sacīja:

— Pēc četrām dienām pārradīsies Andermats, visas darīšanas ir nokārtotas. Un pēc viņa atgriešanās nākamajā dienā mēs brauksim prom. Esam šeit pārāk ilgi uzturējušies, minerālūdeņu sezonu nevajag pārlieku vilkt garumā.

Šī vēsts viņus tā pārsteidza, it kā viņiem būtu pasludināts, ka nupat pienāks pasaules gals; ne viens, ne otrs pa maltītes laiku ne vārda nerunāja, bet tikai neizpratnē domāja, kas nu tagad būs. Tātad pēc dažām dienām viņi būs šķirti un vairs nevarēs brīvi satikties. Tas viņiem likās tik neiespējami un tik dīvaini, ka viņi to nemaz nesaprata.

Nedēļas beigās Andermats tiešām pārradās. Viņš bija telegrafējis, lai uz pirmo rīta vilcienu atsūta pretī divas ekipāžas. Kristiāna visu nakti netika gulējusi, viņu satrauca savādas, jaunas jūtas — bailes no vīra, bailes, kurām jaucās klāt dusmas, neizskaidrojama nicināšana pret viņu un vēlēšanās viņu izaicināt; viņa bija piecēlusies mazā gaismiņā un sāka viņu gaidīt. Viņš atbrauca ar pirmo ekipāžu, kurā sēdēja vēl trīs labi ģērbušies kungi, kas izturējās visai pazemīgi. Ar otro ekipāžu atbrauca vēl četri, kas izskatījās mazliet zemāka ranga. Marķīzs un Gontrāns izbrīnījās. Un Gontrāns jautāja:

— Kas tie par vīriem?

Andermats atbildēja:

— Mani akcionāri. Mēs šodien pat nodibināsim akciju sabiedrību un tūdaļ ievēlēsim valdi.

Viņš noskūpstīja sievu, ne vārda ar to nepārmīdams un gandrīz uz to nepaskatīdamies, tik ļoti viņš bija aizņemts — un, pagriezies pret septiņiem kungiem, kuri, godbijīgi klusēdami, stāvēja viņam aiz muguras, sacīja:

— Lieciet, lai jums pasniedz brokastis, un tad ejiet pastaigāties. Satiksimies šeit dienas vidū.

Visi septiņi klusēdami gāja prom kā zaldāti pēc virsnieka pavēlēs un, pa pāriem uzkāpuši pa lieveņa pakāpieniem, nozuda viesnīcā.

Gontrāns, redzēdams viņus aizejam, ļoti nopietni vaicāja:

— Kur jūs šos savus statistus izrāvāt?

Baņķieris pasmaidīja.

— Tie ir ļoti kārtīgi cilvēki, biržas vīri, kapitālisti. — Un, brīdi klusējis, plati smaidīdams, piebilda: — Viņi kārto manus darījumus.

Pēc tam viņš devās pie notāra, lai vēlreiz pārskatītu visus dokumentus, kaut gan jau pirms dažām dienām bija tos atsūtījis pilnīgi gatavus.

Pie notāra viņš sastapa dakteri Latonu, ar kuru, starp citu, bija apmainījies vairākām vēstulēm, un viņi ilgi čukstējās kantora kaktā, kamēr skrīveri čirkstināja ar spalvām pa papīru, radīdami sīku kukainīšu sanoņas iespaidu.

Akciju biedrības dibināšanas sapulce bija noteikta pulksten divos.

Notāra kabinets tika uzposts tikpat kā koncertam. Akcionārus gaidīja divi rindas krēslu, kas bija salikti iepretī notāra Alēna galdam blakus vecākajam rakstvedim. Svarīgajam notikumam par godu notārs Alēns bija tērpies frakā. Viņš bija maza auguma vīriņš, izskatījās pēc vistas gaļas frikadeles un runājot čāpstināja muti.

Tiklīdz pulkstenis nosita divi, ienāca Andermats marķīza, sievasbrāļa un Bretiņī pavadībā, un viņiem sekoja septiņi kungi, kurus Gontrāns bija nosaucis par statistiem. Andermats izskatījās pēc karavadoņa. Drīz ieradās arī Oriola tēvs kopā ar savu Milzi Viņi bija satraukti un neuzticības pilni, kādi palaikam mēdz būt visi zemnieki, kad viņiem jāparaksta kādi dokumenti. Dakteris Latons atnāca pēdējais. Viņš bija izlīdzis ar Andermatu, izmanīgi atvainodamies, kam sekoja pilnīga pakļaušanās un bez-iebildumu, neierobežotu pakalpojumu piedāvājumi.

Tad baņķieris, juzdams, ka dakteris viņam ir rokā, apsolīja tam iekārtot galvenā ārsta vietu jaunajā kūrortā.

Kad visi bija sanākuši, iestājās dziļš klusums.

Vārdu lūdza notārs:

— Lūdzu, sēdieties, kungi.

Viņš pateica vēl dažus vārdus, kurus krēslu stumdīšanas dēļ neviens nedzirdēja.

Andermats izcēla no rindas vienu krēslu un novietoja to pret savu armiju, lai visus varētu pārredzēt, un, kad

visi bija sasēdušies, sacīja:

— Kungi, man nav vajadzīgs jums paskaidrot, kādā nolūkā mēs esam sanākuši kopā. Vispirms mums ir jānodibina jauna akciju sabiedrība, kurā jūs vēlaties iestāties. Man jums tomēr jāaizrāda uz dažām grūtībām, kuras sagādājušas zināmus traucējumus. Pirms kaut ko uzsāku, man bija vajadzīga droša pārliecība, ka mēs dabūsim nepieciešamās atļaujas nodibināt jaunu sabiedriski derīgu iestādījumu. Šī drošā pārliecība man tagad ir. Visu, kas vēl šai sakarā darāms, es nokārtošu. Man jau ir ministra solījums. Bet mani kavē kaut kas cits. Mums, kungi, būs jācīnās ar veco Anvālas minerālūdeņu akciju sabiedrību. Varat būt droši, ka šai cīņā mēs būsim uzvarētāji, mēs uzvarēsim un kļūsim bagāti. Bet, tāpat kā seno laiku karotājiem bija vajadzīgs kaujas sauciens, arī mums mūsdienu kaujā ir vajadzīgs savs kaujas sauciens — mūsu kūrorta nosaukums, skanīgs, pievilcīgs nosaukums, izdevīgs reklāmai, kas iedarbojas uz dzirdi kā fanfaras pūtiens, bet uz acīm — kā žilbinošs zibens. Taču mēs atrodamies Anvālā, kungi, un nevaram šo novadu pārkristīt citā vārdā. Mums ir tikai viena izeja: dot vārdu mūsu kūrortam, vienīgi kūrortam, nosaukt to jaunā vārdā.

Un lūk, ko es ierosinu.

Mūsu peldu iestāde atradīsies pakalna pakājē, tā īpašnieks ir šeit klātesošais Oriola kungs; mūsu nākamais kazino atradīsies šā paša pakalna virsotnē. Tāpēc var teikt, ka šis pakalns, īstenībā kalns — jo tas ir kalns, neliels kalns — ir mūsu kūrorta pamats, jo mums pieder tā pakāje un čukurs. Vai tālab nebūtu pilnīgi dabiski mūsu peldu iestādi, kura kļūs par vienu no slavenākajām peldu iestādēm pasaulē, nosaukt tās pirmā īpašnieka vārdā par Montoriolas^1 minerālavotiem. Dosim ķeizaram, kas ķeizaram pienākas.

Un lieciet vērā, kungi, ka šis nosaukums lieliski skan. «Montoriola» — to izrunās tāpat, kā izrunā «Mondora^11 [12]». Šo vārdu viegli uztver gan acis, gan ausis, tas labi izskatās uzrakstīts, tas labi izklausās, un to viegli paturēt atmiņā: Montoriola! Montoriola! Montoriolas avoti!

Un Andermats lika šim vārdam skanēt, mētādams to kā gumijas bumbu un ieklausīdamies tā skanējumā.

Un viņš turpināja, tēlodams dialogu:

«— Vai jūs braucat uz Montoriolas avotiem?

— Jā, cienītā kundze. Runā, ka Montoriolas ūdeņi esot lieliski.

— Patiešām brīnišķīgi. Turklāt Montoriola ir burvīga vietiņa.»

Un viņš smaidīja, tēloja tērzētāju, sagrozīja balsi, kad runāja kā dāma, māja ar roku, kad tēloja vīrieša sasveicināšanās žestu.

Pēc tam turpināja savā dabiskajā balsī:

— Vai kādam ir iebildumi?

Akcionāri vienā balsī atbildēja:

— Nē, nē, nav!

Trīs statisti aplaudēja viņam.

Oriola tēvs, aizkustināts, glaimots, iekarots, ar turīga zemnieka apslēptu lepnumu grozīdams rokās platmali, smaidīja, neapzināti piekrītoši māja ar galvu, it kā sacīdams: «Jā, jā!» — izrādīdams savu prieku, ko Andermats, izlikdamies nemaz neskatāmies, labi ievēroja.

Milzis joprojām palika vienaldzīgs, taču bija tikpat apmierināts kā tēvs.

Tad Andermats sacīja notāram:

— Esiet tik laipns un nolasiet statūtus, metr Alēn.

Un Andermats apsēdās.

Notārs pievērsās rakstvedim:

— Sāciet, Marinē.

Marinē, vārgs vīrelis, nokrekšķinājās un sprediķotā ja balsī ar deklamētāja uzsvariem nolasīja statūtu paragrāfus un punktus, kādi paredzēti jaundibināmajai akciju sabiedrībai «Montoriolas minerālavoti» Anvālā ar dibināšanas kapitālu divi miljonu apmērā.

Oriola tēvs viņu pārtrauca:

— Acumirklīti, vienu acumirklīti!

Un izvilka no kabatas notaukotu burtnīcu, ko nedēļas laikā bija turējuši rokās visi departamenta notāri, visi lietās vedēji un visi pilnvarotie. Tā bija statūtu kopija, kuru Oriola tēvs un viņa dēls gandrīz jau zināja no galvas.

Pēc tam Oriola tēvs lēnām uzlika uz deguna brilles, atgāza atpakaļ galvu, sameklēja atstatumu, no kura vislabāk būtu saredzami burti, un norīkoja:

— Sāc nu, Marinē!

Milzis piestūma tuvāk savu krēslu un kopā ar tēvu pēc burtnīcas sekoja lasījumam.

Marinē atsāka lasīt. Vecais Oriols, kuru mulsināja divkāršais uzdevums — vienlaikus bija gan jāklausās, gan jālasa — un mocīja bailes, kaut tikai kāds vārds nebūtu aizstāts ar citu — turklāt vēl bija jāvēro, vai tikai Ander-mats nedod kādas zīmes notāram, — ik rindiņā rakstvedi kādas desmit reizes apstādināja, tādējādi sabojādams lasījuma efektu.

Viņš vienā gabalā atkārtoja:

— Kā? Kā tu teici? Es nedzirdēju. Nelasi tik ātri!

Tad, mazliet uz dēla pusi pagriezies, vaicāja:

— Vai tā ir, Milzi?

Milzis, kas pār sevi vairāk valdīja, atbildēja:

— Tā ir, tā ir, tēvs. Liecies mierā, viss ir pareizi!

Vecais zemnieks tomēr neuzticējās. Viņš vilka ar savu

līko pirkstu pa papīru, purpinādams līdzi vārdus; bet viņa uzmanība nevarēja vienlaikus koncentrēties uz divi pusēm: kad viņš klausījās, viņš nevarēja lasīt, bet, ja lasīja, viņš nedzirdēja rakstveža lasījumu. Un viņš elsa, it kā kāptu kalnā, un svīda, it kā kaplētu vīnadārzu viskarstākajā svelmē; laiku pa laikam viņš pieprasīja uz brīdi pārtraukumu, lai noslaucītu pieri un atvilktu elpu tikpat kā cīkstonis tuvcīņā.

Andermats nepacietīgi dauzīja kāju pret grīdu. Gon-trāns, ieraudzījis uz kāda galda «Le Moniteur du Puy-de-Dôme» numuru, paņēma to un pārskrēja ar acīm, bet Pols nodurtu galvu, jāteniski sēdēdams uz krēsla, ar sāpēm sirdī domāja par to, ka šis sārtais vīrelis ar lielo vēderu, kurš sēž viņam pretī, rīt aizvedīs prom sievieti, ko viņš, Pols, no visas sirds mīl, — Kristiānu, viņa Kristiānu, viņa gaišmataino Kristiānu, kura pieder viņam, pilnīgi viņam, vienīgi viņam. Un viņam uzmācās jautājums, vai viņam šovakar pat to nevajadzētu nolaupīt.

Septiņi kungi sēdēja nopietni un mierīgi.

Pēc stundas lasīšana bija galā. Visi parakstījās.

Notārs sastādīja kapitāla ieguldījumu aktu. Kad viņš izsauca kasiera Ābrama Levī vārdu, kasieris apstiprināja, ka visas iemaksas ir saņemtas. Pēc tam sabiedrība uzreiz tika pasludināta par legāli pastāvošu un tūdaļ atklāja akcionāru kopsapulci, lai ievēlētu valdi un priekšsēdētāju.

Par priekšsēdētāju ar divām balsīm «pret» tika ievēlēts

Andermats. Divi atšķēlušies balsotāji bija vecais zemnieks un viņa dēls — viņi bija ieteikuši ievēlēt par priekšsēdētāju Oriola tēvu. Bretiņī tika iecelts par revidentu.

Pēc tam valde, kurā ietilpa Andermats, marķīzs un grāfs de_Raveneli, Bretiņī, Orioli, tēvs un dēls, dakteris Latons, Ābrams Levī un Simons Cidlers, palūdza pārējos akcionārus, kā ari notāru un viņa rakstvedi atstāt telpas, lai varētu apspriest un pieņemt lēmumus par vissvarīgākajiem pasākumiem.

Andermats no jauna piecēlās.

— Kungi, tagad mēs esam pienākuši pavisam klāt pie paša galvenā jautājuma: kā par katru cenu gūt panākumus. Minerālūdens ir tāda pati prece kā visas preces. Jāpanāk, lai par to runātu, runātu daudz un nemitīgi, lai slimnieki to dzertu.

Galvenā mūsdienu problēma, kungi, ir reklāma: tā ir mūsdienu tirdzniecības un rūpniecības dievs. Bez reklāmas mums neiztikt. Taču reklāma ir grūta un sarežģīta māksla un prasa lielu taktu. Pirmie šā jaunā līdzekļa lietotāji to darīja ļoti rupji, piesaistot publikas uzmanību ar bungu rībināšanu un lielgabala šāvieniem. Taču Man-žēns, kungi, bija tikai priekšgājējs. Mūsdienās skaļums liekas aizdomīgs, kliedzošas afišas izraisa smīnu, vārdi, kuri tiek izkliegti uz visiem ielu stūriem, drīzāk modina neuzticību nekā ziņkāri. Un tomēr publikas uzmanība mums ir jāpiesaista, papriekšu tā ir jāpārsteidz, pēc tam — jāpārliecina. Reklāmas māksla ir atrast līdzekli — vienīgo pareizo līdzekli, noderīgu pārdodamai precei. Mēs, kungi, gribam pārdot minerālūdeni. Mums ir jāiekaro slimnieki caur ārstiem.

Visslavenākie ārsti, kungi, ir tādi paši cilvēki kā mēs, ar tādām pašām vājībām kā mums. Es negribu teikt, ka viņus var uzpirkt. Mums vajadzīgo slavenību reputācija viņus pasargā no jebkādām aizdomām par viņu pērka-mību. Bet vai pasaulē ir kāds cilvēks, kuru nevarētu uzpirkt, ja pie tā prasmīgi ķeras? Gadās taču arī sievietes, kuras nav iespējams nopirkt! Tad tās ir jāpaved.

Tad nu, kungi, es jums izteikšu kādu priekšlikumu, kurš ir pamatīgi apspriests ar dakteri Latonu.

Vispirms mēs sadalījām trīs galvenās grupās slimības, kuras paredzēts ārstēt mūsu kūrortā. Un, proti, pirmajā grupā ietilpst visi reimatisma veidi, ekzēmas, artrīts, podagra utt., otrajā grupā — kuņģa, zarnu un aknu slimības, trešajā grupā — visas kaites, kuras rodas no asinsrites traucējumiem, jo ir pilnīgi neapstrīdams, ka mūsu ogļskābās vannas brīnišķīgi iedarbojas uz asinsriti.

Starp citu, kungi, brīnišķīgā Klovisa tēva izdziedāšana mums sola īstus brīnumus.

Tātad, noteikuši slimības, kuras izārstējamas ar mūsu ūdeņiem, mēs griezīsimies pie ievērojamākajiem ārstiem, šo slimību speciālistiem, ar šādu priekšlikumu: «Cienījamie kungi,» mēs viņiem teiksim, «brauciet šurp un pārliecinieties paši savām acīm, brauciet šurp ar saviem pacientiem un novērojiet viņus, mēs jūs šeit laipni uzņemsim. Sis ir brīnišķīgs apvidus, un jums ir jāatpūšas pēc smagajiem darbiem ziemā; brauciet! Un brauciet nevis pie mums, profesoru kungi, brauciet paši uz savām mājām, jo mēs jums piedāvājam vasarnīcu, kuru, ja vēlēsities, varēsit iegūt savā īpašumā ar sevišķi izdevīgiem noteikumiem.»

Andermats atvilka elpu un tad atsāka mierīgākā balsī:

— Lūk, kā es domāju īstenot šo plānu. Mēs esam izraudzījuši sešus zemes gabalus, katru tūkstoš kvadrātmetru lielu. Uz katra šā zemes gabala Bernes saliekamo mājiņu akciju sabiedrība apņemas uzbūvēt vienu sava tipa vasar-nīciņu. Šīs elegantās un ērtās mājiņas mēs nodosim bez maksas savu ārstu rīcībā. Ja viņiem tur patiks, šīs mājiņas viņi nopirks no Bernes akciju sabiedrības, bet zemi — to mēs viņiem uzdāvināsim... un viņi mums par to samaksās ... ar slimniekiem. Tātad, kungi, šis pasākums mums ir izdevīgs daudzējādā ziņā: uz mūsu teritorijas izaugs brīnumainas villas, kuras mums neko nemaksās, mēs piesaistīsim pie sevis pasaules labākos ārstus un milzumu viņu pacientu, galvenais — pārliecināsim visizcilākos ārstus par mūsu ūdeņu dziednieciskajām spējām, un šie slavenie ārsti drīz vien kļūs šeit par vasarnīcu īpašniekiem. Sarunas, kurām mūs jānoved pie šādiem rezultātiem, es, kungi, uzņemos uz sevi un darīšu to ne kā kaut kāds spekulants, bet gan kā augstākās sabiedrības cilvēks.

Oriola tēvs Andermatu pārtrauca. Visa viņa overņieša sīkstulība sacēlās pret zemes atdāvināšanu.

Andermats ņēma talkā daiļrunību: gudru zemkopi, kurš saujām met sēklu auglīgā augsnē, viņš salīdzināja ar mantrausīgu zemnieku, kurš skaita katru graudiņu un nekad neievāc bagātīgu ražu.

Tā kā sašutušais Oriols iespītējās, baņķieris ierosināja par savu priekšlikumu nobalsot un aizbāzt sirmgalvim muti ar sešām balsīm pret divām.

Pēc tam Andermats atvēra lielu safjāna portfeli un izņēma no tā jaunās peldu iestādes, viesnīcas un kazino plānus, kā arī tāmes un līgumus ar uzņēmējiem — visu, kas bija sagatavots apstiprināšanai un parakstīšanai šajā sēdē. Darbiem bija jāsākas jau nākamajā nedēļā.

Vienīgi abi Orioli gribēja visus šos dokumentus redzēt un apspriest. Bet Andermats uzbudināts viņiem sacīja:

— Vai tad es no jums prasu naudu? Nē taču! Tādēļ lieciet mani mierā! Bet, ja jūs neesat apmierināti, balsosim vēlreiz.

Tad nu Orioli parakstījās līdz ar pārējiem valdes locekļiem, un sēde tika slēgta.

Visi Anvālas iedzīvotāji gaidīja, kad jaunie uzņēmēji nāks ārā no kantora, — tik liels bija anvāliešu satraukums. Viņi visi tos godbijīgi sveicināja. Kad abi Orioli jau grasījās doties prom uz savām mājām, Andermats viņiem sacīja:

— Neaizmirstiet, ka pusdienas mēs šodien ēdīsim visi kopā viesnīcā. Un paņemiet līdzi savas meitiņas, es viņām esmu atvedis no Parīzes mazas dāvaniņas.

Satikšanās bija norunāta pulksten septiņos vakarā viesnīcā «Splendid».

Baņķieris bija sarīkojis goda mielastu, uz kuru bija ielūgti ievērojamākie peldviesi un ciema varasvīri. Kristiāna sēdēja galda vidū, pie labās rokas viņai sēdēja mācītājs, pie kreisās — mērs.

Runāja tikai par nākamo kūrortu un par Anvālas spožo nākotni. Abas māsas Oriolas zem savām salvetēm bija atradušas šķirstiņus ar aprocēm, kas bija izrotātas pērlēm un smaragdiem; kļuvušas ārkārtīgi priecīgas, viņas kā nekad agrāk tērzēja ar Gontrānu, kurš bija nosēdināts starp viņām. Pat vecākā māsa no visas sirds smējās par jaunā cilvēka jokiem, kurš, ar viņām sarunādamies, sajūsminājās un klusībā izdarīja abu māsu novērtējumu — to pārdrošo un slepeno novērtējumu, kādu vīrietī mēdz izraisīt juteklība un prāts ikvienas iekārojamas sievietes tuvumā.

Pols nekā neēda un nemaz nerunāja. Viņam šķita, ka šovakar viņa dzīvei ir pienācis gals. Pēkšņi viņš atcerējās, ka ir pagājis tieši mēnesis — mats matā — kopš viņu pusdienām pie Tazenā ezera. Sirdī kņudēja savāda smeldze, ko radīja drīzāk priekšnojauta nekā bēdas, — smeldze, kādu pazīst vienīgi iemīlējušies cilvēki, kad sirds ir tik smaga un nervi tik saspringti, ka no mazākā troksnīša jāsatrūkstas, kad uzmācas smagas jo smagas domas un ikviens dzirdēts vārds liekas esam pilns baigas nozīmes un ir saistīts ar šīm uzmācīgajām domām.

Tiklīdz visi bija piecēlušies no galda, viņš viesistabā piegāja klāt Kristiānai.

— Man jūs šovakar jāsatiek, — viņš sacīja, — tūdaļ pat, tūlīt, jo, kas zina, kad mums radīsies izdevība pabūt kopā divatā. Vai jūs zināt, ka šodien ir tieši mēnesis kopš..,

Viņa atbildēja:

— Zinu.

Pols turpināja:

— Klausieties: es jūs gaidīšu uz Larošpradjēras ceļa šaipus ciema pie kastaņām. Jūsu prombūtni pašlaik neviens neievēros. Atnāciet uz brītiņu, atvadīsimies, jo rīt mums jāšķiras.

Kristiāna čukstēja:

— Būšu tur pēc piecpadsmit minūtēm.

Un viņš aizgāja, jo viņam bija sāpīgi palikt šo ļaužu vidū.

Viņš izgāja cauri vīnadārziem pa to pašu taciņu, pa kuru viņi bija gājuši pirmo reizi lūkoties uz Limaņas līdzenumu. Drīz vien viņš izgāja uz lielceļa. Viņš bija viens, viņš jutās vientuļš, pavisam vientuļš. Milzīgais, neredzamais līdzenums vēl vairāk pastiprināja šo vientulības sajūtu. Viņš apstājās tieši tai vietā, kur viņi bija sēdējuši un viņš tai bija skaitījis Bodlēra vārsmas par skaistumu. Cik jau tāla bija šī diena! Un Pols atcerējās stundu pa stundai visu, kas bija noticis kopš tās dienas. Nekad vēl viņš nebija juties tik laimīgs, nekad! Nekad viņš nebija mīlējis tik neprātīgi un reizē tik šķīsti un tik godbijīgi. Un viņš atcerējās vakaru pie Tazenā ezera — tieši mēnesis ir pagājis kopš tā laika —, atcerējās vēso mežu, pār kuru lija bāla mēness gaisma, mazo sidrabaino ezeriņu un lielās zivis, kas pieskārās tā virsai; atcerējās mājupiešanu, kad viņš redzēja Kristiānu soļojam sev pa priekšu brīžam tumsā, brīžam zilganā vizmā, kad mēness gaismas lāses caur koku lapām krita viņai matos, uz pleciem un uz rokām. Tie bija visskaistākie brīži viņa mūžā.

Viņš atskatījās, lai redzētu, vai Kristiāna nenāk. Tā vēl nenāca, bet viņš ieraudzīja pie apvāršņa paceļamies mēnesi. To pašu mēnesi, kas bija uzlēcis, kad viņš pirmo reizi atzinās mīlestībā, un kas uzlēca tagad — viņa pirmās šķiršanās brīdī.

Pār kauliem viņam pārskrēja šermuļi, auksti šermuļi. Tuvojās rudens — rudens, kuram seko ziema. Līdz šim viņš nebija jutis šo pirmo aukstuma pieskārienu, bet tagad tas izspiedās viņam cauri kā salts nelaimes drauds.

Baltais, putekļainais ceļš stiepās viņa priekšā kā upe starp stāvajiem krastiem. Pēkšņi ceļa līkumā izauga cilvēka stāvs. Viņš uzreiz to pazina, bet nekustēdamies gaidīja, drebēdams aiz svētlaimes, ka viņa tuvojas, ka viņa nāk pie viņa, nāk viņa dēļ.

Viņa gāja sīkiem solīšiem, neuzdrīkstēdamās viņu pasaukt, nobažījusies, ka vēl viņu neredz, — viņš stāvēja zem kāda koka; viņa gāja, lielā klusuma, zemes un mēness dzidrās vientulības satraukta. Un viņai pa priekšu kustējās viņas ēna, melna un nesamērīgi liela, aizstiepdamās viņai tālu priekšā, it kā steigdamās viņam aiznest kaut ko no viņas, pirms viņa pati pienākusi klāt.

Kristiāna apstājās, un arī ēna palika nekustīgi guļam uz ceļa.

Pols žigli paspēra dažus soļus līdz tai vietai, kur uz ceļa iezīmējās galvas ēna. Un, it kā baidīdamies kaut ko no Kristiānas pazaudēt, nometās uz ceļiem un noliecies piekļāvās ar lūpām pie tumšā silueta malas. Kā izslāpis suns, kas uz vēdera pielien pie strauta un dzer, viņš ņēmās dedzīgi skūpstīt ceļa putekļos mīļotās ēnas apveidus. Tā viņš uz ceļiem un uz rokām virzījās uz priekšu, skūpstīdams viņas auguma kontūras, it kā uzņemdams ar lūpām uz zemes izplāto dārgo tēlu.

Viņa pārsteigta, mazliet pat nobijusies gaidīja, kamēr viņš pierāpoja līdz viņas kājām, un tikai tad sadūšojās ar viņu runāt; kad viņš, vēl joprojām stāvot uz ceļiem, apskāvis viņu ar abām rokām, pacēla galvu, viņa jautāja:

— Kas tev šovakar noticis?

Viņš atbildēja:

— Liāna, es tevi zaudēšu!

Viņa iegremdēja visus piecus pirkstus sava drauga kuplajos matos un, atgāzusi atpakaļ viņa galvu, pieliecās un noskūpstīja viņam acis,

— Kāpēc zaudēsi? — viņa atbildēja un uzticības pilna uzsmaidīja.

— Rīt mums ir jāšķiras.

— Jāšķiras? Uz īsu brīdi, mīļais.

— Kas to lai zina. Šeit aizvadītās dienas vairs nekad

neatgriezīsies.

— Būs citas — tikpat skaistas.

Viņa to piecēla kājās, aizvilka sev līdzi zem koka, kur tas viņu bija gaidījis, nosēdināja sev blakus, mazliet zemāk, lai visu laiku varētu bužināt tam matus, un sacīja nopietni, kā prātīga sieviete, noteikta un kvēli mīloša, kura jau ir visu paredzējusi, instinktīvi uzminējusi, kas jādara, kura ir par visu izšķīrusies:

— Paklausies, mīļais. Parīzē es esmu pavisam brīva. Viljams par mani neliekas ne zinis. Viņam pietiek ar savām darīšanām. Un, tā kā tu neesi precējies, es varēšu tevi apciemot. Es ieradīšos pie tevis katru dienu — kādreiz no rīta pirms brokastīm, kādreiz vakarā, jo kalpotāji varētu sākt tenkot, ja es iziešu no mājas vienā un tai pašā laikā. Mēs varēsim satikties tikpat bieži kā šeit, pat vēl biežāk, jo mums nebūs jābaidās no ziņkārīgajiem.

Bet Pols, cieši apskāvis viņu ap vidukli un uzlicis galvu viņai uz ceļiem, atkārtoja:

— Liāna, Liāna, es tevi zaudēšu! Es jūtu, ka tevi zaudēšu!

Kristiānu mazliet kaitināja šīs nesaprātīgās bēdas, šīs bērnišķīgās bēdas, kas nepavisam nesaderēja ar Pola spēcīgo augumu; viņa, tam līdzās tik trausla, bija pilna drošas pārliecības, ka viņus nekas nespēj šķirt.

Pols čukstēja:

— Liāna, ja tu gribētu, mēs varētu abi kopā aizbēgt, kaut kur tālu, tālu aizbraukt — uz kādu skaistu zemi, kur ir daudz, daudz puķu, un tur mēs viens otru varēsim mīlēt. Saki — vai tu gribētu, un mēs aizbrauktu šovakar pat, vai tu esi ar mieru?

Bet viņa paraustīja plecus mazliet nervoza, mazliet neapmierināta, ka Pols viņā neklausās, jo tagad taču nebija laika nodoties sapņiem un maigām nerātnībām. Tagad ir jābūt enerģiskiem un prātīgiem, tagad jāatrod līdzekļi, lai varētu vienmēr viens otru mīlēt, nemodinot nekādas aizdomas.

Viņa atsāka:

— Klausies, mīļais, mums abiem viss jānorunā, mēs nedrīkstam rīkoties nepiesardzīgi un pastrādāt aplamības. Pirmkārt vai tu esi drošs par saviem kalpotājiem? Visvairāk jābaidās no denunciācijas, no anonīmas vēstules manam vīram. Pats jau viņš neko neuzminēs. Es Viljamu labi pazīstu ...

Sis divkāršais pieminējums Polu pēkšņi sāpīgi aizskāra. Un viņš nervozi sacīja:

— Ak, nerunā par viņu šovakar!

Viņa izbrīnījās:

— Kāpēc? Vajag taču... Ak, tici man, viņš man nemaz nav tik ļoti pieķēries!

Viņa bija uzminējusi Pola domas.

Polā pamodās neskaidra, vēl neapzināta greizsirdība. Un pēkšņi, nometies ceļos, saņēmis Kristiānas rokas, viņš sacīja:

— Paklausies, Liāna! ...

Un apklusa. Viņš neuzdrošinājās izpaust savu satraukumu, savas kaunpilnās aizdomas, kas viņā bija radušās, viņš nezināja, kā to izteikt.

— Klausies, Liāna ... Kā tev ir ar viņu? ...

Kristiāna nesaprata.

— Nu . 4. Nu ... Ļoti labi...

— Jā ... Es zinu ... Bet... klausies ... saproti mani pareizi... Viņš taču ir tavs vīrs ... galu galā ... un... un... Tu nemaz nevari iedomāties, cik daudz es par to domāju kopš... Kā tas mani moka... Kā tas sāpina.. ž Vai tu saprati? Saki...

Mirkli viņa vilcinājās, bet tad pēkšņi, viņa jautājumu pilnīgi sapratusi, ar neliekuļotu sašutumu iesaucās:

— Vai, mīļais ... kā tu vari... kā tu vari tā domāt? ... Ak! Es taču esmu tava... Vai tu dzirdi?,,4 Vienīgi tava ... Es taču tevi mīlu ... Ak, Pol! ...

Viņa galva atkal noslīga Kristiānai uz ceļiem, un viņš pavisam klusi sacīja:

— Bet... galu galā ... mana mazā Liāna ... Viņš taču ir,.. viņš ir tavs vīrs... Kā tu darīsi? . ?. Vai tu esi par to padomājusi?... Saki... kā tas būs šovakar.,, vai rīt?.. Tu taču nevari... vienmēr, vienmēr viņam sacīt: «Nēi .»

Ari viņa pavisam klusu čukstēja:

— Es viņu pārliecināju, ka esmu stāvoklī, un... un viņš ar to apmierinājās... Ak, tas viņam nav nemaz tik svarīgi t?? Nerunāsim vairs par to, mīļais, kā tas mani aizvaind, kā sāpina! Tici man, es taču tevi mīlu...

Viņš vairs nepakustējās, skūpstīdams viņas tērpu un ieelpodams tās smaržu, bet viņa mīlestības pilniem, viegliem pirkstiem glāstīja viņa seju.

Pēkšņi viņa sacīja:

— Jāiet atpakaļ, citādi varbūt pamanīs, ka mēs abi esam prom.

Viņi ilgi skūpstījās, cieši jo cieši apskāvušies, un viņa aizgāja pirmā — gandrīz skriešus, lai ātrāk atgrieztos, bet viņš noskatījās, kā viņa attālinās un pazūd, noskatījās skumīgi, it kā visa viņa laime un visas viņa cerības būtu nozudušas reizē ar viņu.

OTRA DAĻA

I

Nākamā gada pirmajā jūlijā Anvālas kūrortu gandrīz vairs nevarēja pazīt.

Paugura virsotnē pašā ielejas vidū bija izaugusi mauru stilā būvēta celtne, kuras frontonā zelta burtiem bija uzraksts «Kazino».

Mazais mežiņš, kas auga uz nogāzes Limaņas pusē, bija pārvērsts nelielā parkā. Kazino priekšā, paceldamās pār plašo Overņas līdzenumu, stiepās terase ar mūra balustrādi, kuru no viena gala līdz otram greznoja lielas mākslīgā marmora vāzes.

Zemāk — starp vīnadārziem izklaidus rēgojās sešas šveiciešu mājiņas ar lakotām koka fasādēm.

Dienvidu nogāzē baltum balta, milzīga ēka jau no tālienes aicināja ceļotājus, kuri to ieraudzīja, kolīdz izbrauca no Riomas. Tā bija lielā Montoriolas viesnīca. Bet tieši lejā tā paša pakalna pakājē kvadrātveida ēka, pavisam vienkārša, bet ļoti plaša un ar dārzu, kuram cauri tecēja strauts, kas nāca no kalnu aizas, piedāvāja slimniekiem brīnumainu izveseļošanos, kuru solīja daktera Latona brošūra. Uz ēkas fasādes bija lasāms: «Montoriolas siltās vannas». Uz labā spārna sīkākiem burtiem bija uzraksts: «Hidroterapija — Kuņģa skalošana — Peldbaseini ar tekošu ūdeni», — bet uz kreisā spārna: «Mehanizētās ārstnieciskās vingrošanas institūts».

Viss bija jauns, spožs, žilbinoši balts. Vēl visur strādāja krāsotāji, ūdensvadu licēji un zemes racēji, kaut gan iestāde jau pirms mēneša bija atklāta.

Starp citu, jau ar pirmajām dienām panākumi pārsteidza visas dibinātāju cerības. Trīs ievērojami ārsti, trīs

3?0

slavenības — profesori Mā-Rusels, Klošs un Remizo bija pārņēmuši jauno kūrortu savā aizbildnībā un bija ar mieru padzīvot kādu laiku villās, kuras bija uzbūvējusi Bernes saliekamo vasarnīcu sabiedrība un kūrorta direkcija nodevusi viņu rīcībā. Šo slaveno ārstu ietekmē šurp bija sabraucis vesels bars slimnieku. Montoriolas jaunā viesnīca bija pārpildīta.

Kaut gan peldu iestāde bija sākusi darboties jūnija pirmajās dienās, kūrorta oficiālā atklāšana bija atlikta uz 1. jūliju, lai pievilktu vairāk cilvēku. Svinībām bija jāsākas pulksten trijos ar avotu iesvētīšanu. Bet vakarā bija paredzēta liela izrāde, uguņošana un balle, kas apvienotu visus Montoriolas peldviesus ar kaimiņu kūrortu peid-viesiem un ievērojamākajām personām no Klermonferā-nas un Riomas.

Kazino kalna virsotne pilnīgi pazuda karogos. Bija redzams tikai tāds kā biezs, plīvojošs zils, sarkans, balts un dzeltens mākonis, bet parkā gar alejām bija sacelti milzīgi masti ar garugariem vimpeļiem, kas zilajās debesīs izlocījās kā čūskas.

Petriss Martels, kurš bija kļuvis par jaunā kazino direktoru, zem šiem neskaitāmajiem karogiem iedomājās sevi par kāda fantastiska kuģa visuvarenu kapteini, un viņš izkliedza pavēles sulaiņiem baltajos priekšautos bargā, pērkondimdošā balsī kā admirālis, kas vada juras kauju apšaudes laikā. Viņa skaļos vārdus vējš aiznesa līdz pat ciemam.

Andermats uznāca uz terases jau gluži aizelsies. Petriss Martels izskrēja viņam pretī, apsveikdams ar plašu un cēlu žestu.

— Kā sokas? Vai viss kārtībā? — baņķieris vaicāja.

— Viss kārtībā, priekšsēdētāja kungs.

— Ja es būšu vajadzīgs, mani varēsit atrast galvenā ārsta kabinetā. Mums šorīt ir sēde.

Un viņš nogāja lejā. Pa peldu iestādes durvīm savu kungu saņemt izmetās uzraugs un kasieris, kuri, tāpat kā kazino direktors, bija pārvilināti no vecās akciju sabiedrības, kas tagad bija kļuvusi par konkurenti, taču — nespējīga cīnīties — bija nolemta izputēšanai. Bijušais cietuma uzraugs Andermatu sveicināja militāri. Kasieris zemu noliecās — kā ubags, kas lūdz dāvanas.

Andermats jautāja:

— Vai galvenais ārsts ir šeit?

Uzraugs atbildēja:

— Jā, priekšsēdētāja kungs, visi kungi ir sanākuši.

Baņķieris izgāja cauri vestibilam, garām goddevīgajām

peldu iestādes apkalpotājām un sulaiņiem, pagriezās pa labi, atvēra durvis uz garo kabinetu, kas bija visai nopietni iekārtots — pilns grāmatām un zinātnieku krūš-tēliem; šeit bija sapulcējušies visi valdes locekļi: Ander-mata sievastēvs marķīzs, sievasbrālis Gontrāns, Pols Bre-tiņī, dakteris Latons un Oriola tēvs ar dēlu, kuri izskatījās gandrīz pēc kungiem, ģērbušies tik garos svārkos, ka atgādināja milzīgus lāpu nesējus apbedīšanas biroja reklāmā.

Pēc steidzīgas sarokošanās visi apsēdās un Andermats iesāka runu:

— Mums vēl atliek izlemt svarīgu jautājumu — jautājumu par avotu nosaukumu. Šai ziņā es esmu pavisam citādos ieskatos nekā galvenais ārsts Latona kungs. Viņš ierosina mūsu trim galvenajiem avotiem piešķirt šeit atbraukušo triju medicīnas slavenību vārdus. Šis glaimojošais žests viņus, protams, aizkustinātu un vēl vairāk piesaistītu pie mums. Bet ticiet man, kungi, ka tas uz visiem laikiem atgrūstu no mums viņu slavenos amata brāļus, kuri vēl nav atsaukušies uz mūsu ielūgumu, bet kuri mums ar jebkādiem līdzekļiem un jebkādiem upuriem jāpārliecina par mūsu ūdeņu lielisko iedarbību. Jā, kungi, cilvēku daba ir visur vienāda, tā ir jāpazīst un jāprot to izmantot. Nemūžam profesori Plantiro, de Larenārs un Paskalī — minēšu tikai šos trīs speciālistus kuņģa un zarnu slimībās — nesūtīs pie mums savus slimniekus, savus pacientus, savus vērtīgākos, izcilākos pacientus — prinčus un erchercogus, augstākās sabiedrības slavenības, kuri vienlaikus padara viņus bagātus un slavenus, — nemūžam viņi tos nesūtīs ārstēties ar Mā-Rusela avota, ar Kloša avota vai ar Remizo avota ūdeņiem, jo tādā gadījumā šiem pacientiem un visai publikai būs zināms pamats domāt, ka tieši profesori Remizo, Klošs un Mā-Ru-sels ir atklājuši mūsu avotus un visas to dziednieciskās īpašības. Nav šaubu, kungi, ka Giblēra vārds, kādā tika nosaukts pirmais Šatelgijonas avots, ilgu laiku noskaņoja pret šo tagad plaukstošo kūrortu daudzus ievērojamus ārstus, kuri būtu varējuši to atbalstīt no paša sākuma.

Tāpēc es ierosinu pirmo atklāto avotu gluži vienkārši nosaukt manas sievas vārdā, bet divus pārējos — Oriola kunga meitu vārdos. Tādējādi mums būs Kristiānas, Luīzas un Šarlotas avoti. Tas skan ļoti jauki, ļoti piemīlīgi. Ko jūs par to teiksit?

Andermata priekšiikumu pieņēma pat dakteris Latons, piebilzdams:

— Tādā gadījumā varētu lūgt profesorus Mā-Ruselu, Klošu un Remizo būt par krusttēviem un procesijā vest zem rokas krustmātes.

— Lieliski! Lieliski! — iesaucās Andermats. — Es skrienu pie viņiem. Un viņi būs ar mieru. Es galvoju! Tātad uz redzēšanos pulksten trijos baznīcā; gājiens sāksies no turienes.

Un viņš skriešus devās prom.

Gandrīz tūlīt pat aizgāja marķīzs un Gontrāns. Abi Orioli, uzlikuši galvā cilindrus, cienīgi aizsoļoja viens otram blakus — divi gluži melni stāvi uz baltā ceļa; bet Polam Bretiņī, kurš tikai iepriekšējā vakarā bija ieradies uz kūrorta atklāšanas svinībām, dakteris Latons sacīja:

— Es jūs aizturēšu, mīļais Bretiņī kungs, man gribas jums kaut ko parādīt, no kā es ceru sagaidīt īstus brīnumus. Tas ir mans mehanizētās ārstnieciskās vingrošanas institūts.

Viņš paņēma Polu zem rokas un vilka sev līdzi. Bet, tiklīdz viņi nonāca vestibilā, kāds kalpotājs dakteri apturēja.

— Rikjē kungs gaida skalošanu.

Iepriekšējā gadā dakteris Latons bija zākājies par kuņģa skalošanu, ko ieteica un praktizēja dakteris Bonfijs vecā kūrorta peldu iestādē, kur tas bija galvenais ārsts. Bet laiks bija grozījis daktera Latona uzskatus, un Bara-dika zonde tagad bija kļuvusi par jaunā kūrorta galvenā ārsta svarīgāko moku rīku, kuru viņš ar bērnišķīgu prieku bāza iekšā barības vados visiem slimniekiem.

Viņš jautāja Polam Bretiņī:

— Vai jūs esat kādreiz redzējis, kā notiek šī mazā operācija?

Pols atbildēja:

— Nē, nekad.

— Nu tad nāciet, mīļais, tas ir ļoti interesanti!

Viņi iegāja dušu telpā, kur, ārstu gaidot, koka atzveltnes krēslā sēdēja Rikjē kungs, vīrs ar ķieģeļsarkanu

seju, kurš šogad izmēģināja nesen atklātos avotus, tāpat kā ik vasaru bija izmēģinājis citu jaunatklāto kūrortu ūdeņu iedarbību.

Līdzīgi viduslaiku noziedzniekam, viņš bija cieši sasiets, iespīlēts tādā kā vaskadrānas trakokreklā, kuram bija jā-pasarga viņa drēbes no šļakatām un traipiem; viņam bija nožēlojams, iztrūcināts un sāpīgs izskats, kā slimniekam, kuru ķirurgs tūlīt sāks operēt.

Tiklīdz ārsts ienāca, kalpotājs pakampa tievai, divas-tainai čūskai līdzīgu garu cauruli ar diviem atzarojumiem vidū. Vienu caurules galu kalpotājs uzmauca galā mazam krāniņam, kas bija savienots ar avotu. Otru galu viņš iegremdēja stikla burkā, kurā bija jāietek šķidrumam no slimnieka kuņģa, bet galvenais ārsts, mierīgu roku paņēmis šās ierīces trešo caurulīti, ar smaidīgu seju tuvināja to Rikjē kunga žoklim, ielika mutē un, veikli virzīdams uz rīkli, ar īkšķi un rādītāja pirkstu graciozi bāza aizvien dziļāk un dziļāk, visu laiku laipni skandinādams:

— Lieliski, lieliski, lieliski! Iet, iet, iet, brīnišķīgi!

Rikjē kungs mežonīgi izvalbītām acīm, violetu seju, ar

putām uz lūpām elsoja, rīstījās un žagojās aiz bailēm un, ieķēries rokām atzveltņa elkoņu balstos, ar drausmīgu piepūli mēģināja tikt vaļā no gumijas čūskas, kas spraucās viņa iekšās.

Kad viņš kādu pusmetru bija norijis, dakteris sacīja:

— Mēs esam galā. Grieziet vaļā!

Tad kalpotājs atgrieza krānu, un drīz vien slimnieka vēders sāka redzami uzpūsties, pamazām pildīdamies ar silto avota ūdeni.

— Pakāsējiet, — sacīja ārsts, — pakāsējiet, lai sāktu darboties sifons.

Nabadziņš nekādi nevarēja pakāsēt, viņš tikai gārdza un krampjaini raustījās, un tā vien šķita, ka nupat, nupat viņam acis izsprāgs no dobumiem. Tad pēkšņi no grīdas blakus viņa krēslam atskanēja klusi guldzieni. Divastai-nās caurulītes sifons beidzot bija sācis darboties, un šķidrums no vēdera tagad tecēja stikla burkā, kurā ārsts to uzmanīgi apskatīja, meklēdams tajā katara pazīmes un gremošanas traucējumu pazīstamās pēdas.

— Nekad vairs neēdiet zaļos zirnīšus, — ārsts sacīja, — nedz arī salātus! Ak šie salāti! Jūs tos galīgi nesagremojat. Un arī zemenes neēdiet! Es jau jums desmitiem reižu esmu teicis: neēdiet zemenes!

Rikjē kungs izskatījās pārskaities. Viņš trinās pa krēslu, nespēdams izteikt ne vārda, jo caurulīte viņam bija aizbāzusi ciet rīkli. Bet, kolīdz skalošana bija beigusies un dakteris ļoti uzmanīgi bija izvilcis zondi no viņa iekšām, viņš sāka kliegt:

— Vai tad es esmu vainīgs, ka man katru dienu liek ēst visādus draņķus, kuri sagandē manu veselību? Vai tad tas nav jūsu pienākums — būt nomodā par jūsu viesnīcnieka sagudroto ēdienu karti? Es pārnācu uz jūsu jauno traktieri, jo vecajā mani indēja nost ar riebīgiem ēdieniem, un jūsu lielajā Montoriolas iebraucamās vietas barakā esmu kļuvis vēl slimāks, goda vārds!

Ārstam vajadzēja viņu mierināt, un viņš vairākas reizes no vietas solīja pārņemt savā ziņā slimnieku ēdināšanu viesnīcā.

Pēc tam viņš atkal satvēra Polu Bretiņī aiz rokas un, vezdams to projām, skaidroja:

— Es jums pastāstīšu, pēc kādiem visai prātīgiem principiem esmu iekārtojis savu speciālo ārstēšanu ar mehanizēto vingrošanu, kuru jūs tūlīt redzēsit. Jūs, protams, būsit dzirdējis par manu organometriskās terapijas sistēmu, vai ne? Es apgalvoju, ka liela daļa mūsu slimību rodas vienīgi no pārmērīgas viena orgāna attīstīšanās, kurš tad spiežas virsū blakus esošajam orgānam, traucē tā funkcijas un drīzā laikā iznīcina visa organisma kopīgo harmoniju, un tas tad arī rada visai smagas sekas.

Taču fiziskie vingrinājumi kopā ar dušām un siltajām minerālūdeņu vannām ir viens no visiedarbīgākajiem līdzekļiem, kā atgūt līdzsvaru un samazināt līdz normāliem izmēriem orgānus, kuri ieņēmuši citu orgānu vietu.

Bet kā lai piespiež slimnieku nodarboties ar fiziskiem vingrinājumiem? Pastaiga, jāšana, peldēšana vai airēšana bez krietnas fiziskās piepūles vēl it īpaši prasa garīgo piepūli. Miesas rīcību nosaka gars, tas aizrauj un atbalsta miesas spēkus. Enerģiskie cilvēki allaž mēdz būt kustīgi. Tātad enerģijas avots ir gars, nevis muskuļi. Miesa paklausa spēcīgai gribai.

Nav ko domāt, mīļais, iedot drosmi zaķpastalam, nedz apņēmību — vājas gribas cilvēkam. Bet mēs varam panākt ko citu, varam izdarīt kaut ko vairāk — mēs varam izslēgt drosmi, izslēgt garīgo enerģiju, izslēgt gribasspēku, atstājot vienīgi fiziskās kustības. Gribas sasprindzinājumu es sekmīgi aizstāju ar tīri mehānisku, ārēju iedarbību. Vai jūs to saprotat? Ne visai, vai ne? Labi, ieiesim iekšā!

Dakteris atvēra durvis uz lielu zāli, kurā bija salikti rindās dīvaini rīki, lieli atzveltnes krēsli uz koka paliktņiem, no priedes koka rupji darināti zirgi, ar šarnī-riem savienotas dēlīšu ierīces, kustīgi baļķi, kas stiepās pie grīdas pieskrūvētu krēslu priekšā. Visi šie priekšmeti bija apgādāti ar komplicētu zobratu sistēmu, ko darbināja ar rokturiem.

Dakteris turpināja:

— Paskatieties šurp! Pastāv četri galvenie fizisko vingrinājumu veidi, kurus es varētu nosaukt par dabiskiem vingrinājumiem: soļošana, jāšana, peldēšana un airēšana. Ikviens no šiem vingrinājumiem attīsta dažādus orgānus, specifiski iedarbojas uz cilvēka ķermeni. Tad nu mēs šeit mākslīgā ceļā radām visus šos četrus veidus. Slimniekam pašam nav nekas jādara, viņam nekas nav jādomā — viņš var veselu stundu skriet, jāt, peldēt vai airēt, un viņa gars neņems ne mazāko dalību šai tīrajā muskuļu darbā.

Sai brīdī ienāca Obrī-Pastērs kopā ar kalpotāju, kura uzrotītās piedurknes atsedza spēcīgus bicepsus. Inženieris bija kļuvis vēl resnāks. Iedams plaši ieplestām kājām un rokam, viņš smagi elsa.

Dakteris Polam Bretiņī sacīja:

— Jūs tūlīt par visu pārliecināsities de visu^13.

Un, pievērsies slimniekam, teica:

— Nu, mīļais kungs, ko mēs šodien darīsim? Soļosim vai jāsim?

Obrī-Pastērs, spiezdams Polam Bretiņī rokas, atbildēja:

— Šodien es gribētu mazliet sēdus pasoļot. Tas mani mazāk nogurdina.

Dakteris Latons turpināja:

— Mums tiešām ir divējāda soļošana: soļošana sēdus un soļošana, kājās stāvot. Soļošana stāvot iedarbojas spēcīgāk, bet tas ir diezgan grūts vingrinājums. Tas izdarāms ar pedāļu palīdzību: slimnieks uzkāpj uz pedāļiem, tie iekustina viņa kājas, un viņš noturas līdzsvarā, ieķerdamies sienā iestiprinātajos riņķos. Un šeit mums ir soļošana sēdus.

Inženieris bija iegāzies šūpuļkrēslā un iebāzis kājas pie sēdekļa piestiprinātajās koka kājās ar kustīgiem posmiem. Gurnus, lielus un potītes viņam ar siksnām tā savilka, ka viņš nevarēja izdarīt nevienu patvaļīgu kustību, pēc tam kalpotājs ar uzrotītajām piedurknēm, satvēris rokturi, sāka to no visa spēka griezt. Krēsls sākumā sāka līgoties kā šūpuļtīkls, tad pēkšņi sakustējās inženiera kājas, tās izstiepās un saliecās, cēlās uz augšu un nolaidās uz leju ārkārtīgā ātrumā.

— Redziet, viņš skrien, — sacīja dakteris un pavēlēja: — Lēnāk, laidiet soļos!

Kalpotājs sāka griezt rokturi gausāk, ļaudams resnajam inženierim sēdus soļot mērenākā gaitā, kas viņa ķermeņa kustības padarīja komiski ļenganas.

Zālē ienāca divi citi slimnieki, abi bija milzīga auguma, un arī aiz viņiem sekoja divi kalpotāji uzrotītām piedurknēm.

Viņus uzdabūja koka zirgos, kuri pēc iedarbināšanas uzreiz sāka lēkāt uz vienas vietas, drausmīgi tricinot savus jātniekus.

— Aulekšiem! — uzsauca dakteris.

Un mākslīgie zirgi sāka lēkāt kā laivas vētrainas jūras viļņos un tik ļoti nogurdināja abus pacientus, ka viņi aizelsušies sāka vienā balsī žēlabaini kliegt:

— Pietiek! Pietiek! Es vairs nevaru! Pietiek!

Dakteris nokomandēja:

— Stop! — Tad piebilda: — Atvelciet mazliet elpu. Pēc piecām minūtēm turpināsit.

Pols Bretiņī, ar mokām valdīdams smieklus, aizrādīja, ka jātniekiem, šķiet, nemaz neesot karsti, turpretī rokturu griezēji esot gluži nosvīduši.

— Vai nebūtu labāk, ja jūs viņu lomas apmainītu? — viņš vaicāja.

Dakteris svinīgā tonī atbildēja:

*— Ai, nekādā gadījumā, mans mīļais! Nedrīkst taču sajaukt vingrinājumus un nogurdinošu darbu. Riteņa griešana veselībai ir kaitīga, bet soļošanas vai jāšanas kustības ārkārtīgi veselīgas.

Pols ievēroja dāmu seglus.

— Jā, jā, — sacīja ārsts, — vakara stundas ir paredzētas dāmām. Vīriešus pēcpusdienā šeit vairs neielaiž. Un tagad nāciet paskatīties sauso peldēšanu!

Kustīgā gar malām un vidū kopā saskrūvēto dēlīšu ierīce, kas izstiepās rombu veidā un kopā sabīdījās kvadrātu veidā tāpat kā bērnu rotaļlieta ar soļojošiem zaldātiņiem, ļāva uz tās piesiet un izplāt vienā un tai pašā laikā trīs peldētājus.

Dakteris paskaidroja:

— Man nav nekādas vajadzības slavēt sausās peldēšanas priekšrocības: ķermenis kļūst slapjš vienīgi no svīšanas, un tātad šāda iedomāta peldēšana pacientu neapdraud ne ar kādām reimatiskām kaitēm.

Bet tad pie daktera pienāca kalpotājs un pasniedza tam vizītkarti.

— Hercogs de Ramass. Piedodiet, mīļais, man ir jāiet.

Palicis viens, Pols pavērās apkārt. Abi jātnieki no jauna

rikšoja. Obrī-Pastērs joprojām soļoja, bet trīs overņieši pārgurušām rokām un sāpošām mugurām aizelsušies grieza rokturus, sapurinādami savus klientus. Izskatījās, it kā viņi maltu kafiju.

Kad Pols Bretiņī iznāca no dziednīcas, viņš ieraudzīja dakteri Onorā ar sievu, kuri noskatījās svinību sagatavošanā. Viņi mazliet aprunājās, raudzīdamies uz kalngalu, ko apņēma karogu oreols.

— Vai gājiens sāksies no baznīcas? — vaicāja daktera laulātā draudzene.

— Jā, no baznīcas.

— Pulksten trijos?

— Trijos.

— Vai arī profesoru kungi tajā piedalīsies?

— Jā. Viņi pavadīs krustmātes.

Pēc tam viņu apturēja abas Paija kundzes. Tad Monekī kungs ar meitu. Tā kā Pols bija norunājis brokastot kazino kafejnīcā divatā ar Gontrānu, viņš sāka lēnām kāpt kalna. Viņš bija atbraucis iepriekšējā vakarā un ar draugu nebija ticies aci pret aci veselu mēnesi; tagad viņš gribēja tam pastāstīt daudzus bulvāru jaunumus, piedzīvojumus ar kokotēm un dažādus notikumus Parīzes zaņķos.

Tā viņi notērzēja līdz pustrijiem, līdz Petriss Martels viņus brīdināja, ka visi jau dodas uz baznīcu.

— Ieiesim pēc Kristiānas, — Gontrāns ieteicās.

— Ieiesim, — Pols atsaucās.

Kristiānu viņi sastapa uz jaunās viesnīcas lieveņa. Viņai bija iekrituši vaigi, seju klāja tumši plankumi, kādi mēdz būt daudzām grūtām sievietēm, lielais vēders lika domāt, ka viņa ir vismaz septītajā grūtniecības mēnesī.

— Es jūs gaidīju, — viņa teica. — Viljams jau aizgāja agrāk. Viņam šodien ir loti daudz kas darāms.

Viņa pacēla pret Polu Bretiņī maiguma pilnu skatienu un paņēma to zem rokas.

Viņi lēnām devās ceļā, vairīdamies no akmeņiem. Kristiāna vienā gabalā atkārtoja:

— Esmu kļuvusi tik smaga! Briesmīgi smaga! Nemaz vairs neprotu staigāt. Es tā baidos no krišanas!

Pols viņu uzmanīgi veda, nekā neatbildēdams un nelūkodams sastapties ar viņas acīm, kuras viņa tam nemitīgi pievērsa.

Baznīcas priekšā viņus jau gaidīja biezs ļaužu pūlis.

Andermats iesaucās:

— Beidzot, beidzot! Pasteidzieties taču! Gājiena kārtība būs šāda: divi baznīcas kora zēni, divi stihārijos tērpušies koristi, krusts, svētītais ūdens, mācītājs, tad Kristiāna ar profesoru Klošu, Luīzas jaunkundze ar profesoru Remizo un Šariotas jaunkundze ar profesoru Mā-Ruselu. Pēc tam iet valdes locekļi, medicīniskais personāls un aiz tā publika. Sapratāt? Sastājieties!

No baznīcas iznāca garīdznieki un nostājās gājiena priekšgalā. Pēc tam kāds garš kungs ar sirmiem, atpakaļ atmestiem matiem, klasisks akadēmiska parauga zinātnieka tips, pienāca klāt Andermata kundzei un dziļi palocījās.

Izslējies taisni, viņš sāka soļot viņai blakus kailu galvu, lai padižotos ar saviem skaistajiem zinātnieka matiem; atspiedis cilindru pret gumu, viņš gāja tik cienīgi, it ka būtu mācījies Franču komēdijā soļošanu un prasmi izrādīt publikai savu Goda leģiona ordeņa rozeti, kura vienkāršam cilvēkam jau nu nepienāktos.

Ejot viņš tērzēja:

— Jūsu laulātais draugs, cienītā kundze, nupat ar mani runāja par jums un par jūsu stāvokli, kurš viņam, kā mīlošam vīram, iedveš zināmas bažas. Viņš man pastāstīja par jūsu šaubām un jūsu neziņu sakarā ar dzemdību laiku.

Kristiāna nosarka līdz matu galiem un nomurmināja:

— Jā, man jau priekšlaicīgi likās, ka es kļūšu māte. Bet tagad es vairs nezinu ... tiešām nezinu, kad ...

Viņa purpināja, galīgi apmulsusi.

Kāda balss viņu aizmugurē sacīja:

— Šim kūrortam ir ļoti spoža nākotne. Esmu jau novērojis pārsteidzošus rezultātus.

To profesors Remizo sacīja savai blakusgājējai Luīzai Oriolai. Profesors bija maza auguma, dzelteniem, izspūrušiem matiem, slikti pašūtos svārkos, netīrīga izskata; viņš piederēja pie cita zinātnieku tipa — pie nevīžīgajiem.

Profesors Mā-Rusels, kuram zem rokas gāja Šarlota Oriola., bija glīta izskata ārsts bez bārdas un bez ūsām, smaidīgs, labi kopts, mazliet iesirms, padrukns, un viņa skūtajā, laipnajā sejā nebija ne mazākās līdzības nedz ar mācītāju, nedz ar aktieri, kā, piemēram, dakterim Latonam.

Aiz viņiem gāja valdes locekļu grupa ar Andermatu priekšgalā, un visiem pāri pacēlās abu Oriolu milzīgi augstie cilindri.

Šai grupai sekoja vēl viena grupiņa cilindroto — An-vālas mediķu korporācija, trūka vienīgi daktera Bonfija, kuru, starp citu, aizstāja divi jauni ārsti — dakteris Bleks, ļoti maza auguma sirmgalvis, gandrīz pundurītis, kas jau pirmajā atbraukšanas dienā bija visus pārsteidzis ar savu pārliecīgo dievbijību, un ļoti skaists, ļoti švītīgs, vienīgais no visiem ārstiem, kuram galvā bija mīksta platmale, — dakteris Madzelli, itālietis, hercoga de Ramasa vai, kā daži apgalvoja, hercogienes de Ramasas personiskais ārsts.

Un aiz viņiem gāja publika, milzīga publikas straume — peldviesi, zemnieki un kaimiņu pilsētu iedzīvotāji.

Avotu iesvētīšanas ceremonija bija ļoti īsa. Abats Litrs tos citu pēc cita apslacīja ar svētīto ūdeni, par ko dakteris Onorā izteicās, ka tagad šie avoti ieguvuši jaunas īpašības no hlornātrija piejaukuma. Pēc tam visi lūgtie viesi devās uz plašo lasāmzāli, kur tika pasniegts cienasts.

Pols sacīja Gontrānam:

— Cik tās Oriola meitiņas kļuvušas skaistas!

— Jā, mīļais, viņas ir burvīgas.

— Vai jūs neesat redzējuši priekšsēdētāja kungu? — pēkšņi jaunajiem cilvēkiem jautāja bijušais cietuma uzraugs.

— Jā, viņš ir tur, tajā kaktā.

— Redziet, Klovisa tēvs sapulcina cilvēkus pie pašām durvīm!

Jau dodoties uz avotu iesvētīšanu, visa procesija bija gājusi garām vecajam kroplim, kurš pērngad bija izārstējies, bet tagad bija slimāks nekā jebkad. Viņš apturēja uz ce|a atbraucējus, it īpaši tos, kuri bija ieradušies nupat, un stāstīja tiem par savu ārstēšanos.

— Vai zināt, tas viņu ūdens, saproties, nekam neder, sākumā gan it kā izdakterē, bet pēc tam slimība no jauna sagrābj un tā sagrābj, ka tīri vai gals klāt. Agrāk man tikai kājas lāgā neklausīja, bet tagad ar to viņu dakterē-šanu esmu palicis arī bez rokām. Un kājas man tagad ir tikpat kā dzelzs bluķi, nemaz vairs nelokās.

Andermats aiz izmisuma bija lūkojis ietupināt Klovisu cietumā, iesūdzēdams tiesā par zaudējumu nodarīšanu Montoriolas minerālavotu akciju sabiedrībai un par šantāžas mēģinājumu. Bet nekā nepanāca un nevarēja arī aizbāzt Klovisa tēvam muti.

Uzzinājis, ka sirmgalvis pie dziednīcas durvīm mēļo, Andermats metās viņu apklusināt.

Lielceļa malā pūļa vidū bija dzirdamas niknas balsis. Cilvēki spiedās klāt, gribēdami dzirdēt un redzēt. Dāmas vaicāja: «Kas tur ir?» Vīrieši atbildēja: «Slimnieks, kuru šejienes ūdeņi sabeiguši.» Citi domāja, ka uz ceļa ir sabraukts bērns. Runāja arī, ka kādai nabaga sievietei uznākusi krītamās kaites lēkme.

Andermats izlauzās cauri pūlim, dūšīgi izripinādams savu apaļo vēderiņu starp citu vēderiem. «Viņš pierāda lodveida ķermeņu pārākumu pār smailajiem,» mēdza teikt Gontrāns.

Klovisa tēvs sēdēja grāvmalā, gaudās par savu bēdīgo likteni, činkstēdams stāstīja par savām ciešanām, bet viņa priekšā, nošķirdami viņu no publikas, stāvēja abi Orioli un noskaitušies pilnā rīklē viņu lamāja un viņam draudēja.

— Nav tiesa, — kliedza Milzis, — viņš melo, liekēdis tāds, malumednieks, augām naktīm skraida pa mežu!

Bet vecais, nemaz neuztraukdamies, vaimanāja spalgā balstiņā, kas bija labi dzirdama, par spīti abu Oriolu skaļajām lamām.

— Viņi mani nokāva, labie ļautiņi, nokāva ar savu ūdeni! Pērngad ar varu mani tajā peldināja. Un kas nu tagad no manis ir, kas no manis ir!?

Andermats lika visiem apklust un, noliecies pie kropļa, cieši tam acīs lūkodamies, sacīja:

— Ja jums ir kļuvis sliktāk, tā ir jūsu paša vaina. Vai jūs to saprotat? Bet, ja jūs mani klausīsit, es galvoju, ka jūs izārstēšu ar piecpadsmit vai — lielākais — ar divdesmit vannām. Atnāciet pie manis pēc stundas uz peldu iestādi, kad visi būs aizgājuši, un mēs visu nokārtosim, Klovisa tēv. Bet pagaidām cietiet klusu.

Sirmgalvis uzreiz saprata. Viņš apklusa un pēc brītiņa atbildēja:

— Es jau vēl labprāt mēģinātu. Tad redzēsim.

Andermats paņēma zem rokas abus Oriolus un steigšus tos aizveda prom, bet Klovisa tēvs palika, izstiepies zālē ce|a malā starp saviem kruķiem, sažmiedzis acis saulē.

Ieinteresētais pūlis spiedās viņam apkārt. Kungi viņu izprašņāja, bet viņš nekā neatbildēja, it kā nebūtu dzirdējis vai nebūtu sapratis, bet, kad galu galā šī tagad viņam vairs nederīgā ziņkārība bija apnikusi, viņš, cik vien spēka, sāka spalgā balsī nepareizi dziedāt nebeidzamu dziesmu savā nesaprotamajā izloksnē.

Un pūlis pamazām izklīda. Vienīgi daži bērni vēl ilgi stāvēja Klovisa priekšā un, urbinādami ar pirkstu degunu, noskatījās viņā.

Kristiāna bija ļoti nogurusi un atnāca atpakaļ uz viesnīcu atpūsties. Pols un Gontrāns pastaigājās jaunajā parkā viesu vidū. Pēkšņi viņi pamanīja vairākus aktierus, kuri arī bija atstājuši veco kazino, saistīdami savu karjeru ar jaunā, dzimstošā kūrorta slavu.

Odlēnas jaunkundze, kļuvusi ļoti eleganta, pastaigājās zem rokas ar māti, kas tagad izturējās gaužām cienīgi. Ptinivels no Vodeviļas teātra stipri luncinājās ap šīm dāmām, kurām aiz muguras gāja Lapalms no Bordo Lielā teātra, par kaut ko strīdēdamies ar mūziķiem — ar tiem pašiem vecvecajiem — maestro Senlandrī, pianistu 2avelu, flautistu Nuaro un kontrabasistu Nikordī. Ieraudzījis Polu un Gontrānu, Senlandrī metās viņiem klāt. Pa ziemu viņš bija uzrakstījis pavisam maziņu mūzikas komēdiju, kas tika uzvesta kādā pavisam mazā nomales teātri, bet laikraksti par to bija atsaukušies ar zināmu labvēlību, un komponists tagad augstprātīgi izteicās par Masnē, Reijēru un Guno.

Viņš draudzīgi izstiepa abas rokas un tūdaļ ņēmās stāstīt par savu strīdu ar orķestrantiem, kurus viņš diriģēja.

— Jā, mans mīļais, tas ir cauri, cauri, cauri ar vecās skolas dziesmiņu rakstītājiem. Meldijnieku laiks jau ir pāri. Bet viņi to negrib un negrib saprast.

Mūzika ir jauna māksla. Bet melodija tajā ir bērna šļupsti. Neattīstītai dzirdei ir patikušas ritorneles. Tās šādai dzirdei ir sagādājušas bērnišķīgu prieku, mežonīgu prieku. Piebildīšu, ka vienkāršu ļaužu, primitīvu, neiz-smalcinātu cilvēku ausīm vienmēr patiks dziesmiņas un ārijas. Šāda izklaidēšanās atbilst pastāvīgo kafēšantānu apmeklētāju gaumei.

Lai jūs mani labāk saprastu, ņemšu palīgā salīdzinājumu. Laucinieku acīm patīk rupjas krāsas, spilgtas gleznas; izglītotam pilsētniekam, kuram tomēr trūkst mākslinieciskās gaumes, tīk piemīlīgi pretenciozas krāsu nianses un aizkustinoši sižeti, bet mākslinieka acs — izsmalcināta acs mīl, saprot un atšķir viena un tā paša toņa netveramas modulācijas, nianšu noslēpumainos akordus, ko visi nespēj saskatīt.

Tas pats notiek literatūrā: šveicariem patīk dēku romāni, buržuā patīk romāni, kas viņus aizkustina, bet īsti izglītoti cilvēki mīl tikai mākslinieciskas grāmatas, kādas citi nemaz nesaprot.

Kad kāds buržuā ar mani runā par mūziku, man viņu gribas nosist. Un, ja tas ir Operā, es viņam vaicāju: «Vai jūs esat spējīgs man pateikt, vai trešā vijole ir vai nav spēlējusi nepareizu noti trešā cēliena uvertīrā?» — «Nē.» — «Nu tad cietiet klusu. Jums nav dzirdes. Cilvēkam, kurš vienā un tai pašā laikā nedzird visu orķestri kopumā un katru instrumentu atsevišķi, nav dzirdes — un viņš nav mūziķis. Tā, redziet! Ar labu vakaru!»

Viņš apgriezās uz papēža un atsāka:

— Māksliniekam visa mūzika ir akordā. Ak, dārgais, daži akordi padara mani traku, ieplūst manā būtnē kā neizsakāmas svētlaimes straume. Tagad mana dzirde ir tik izsmalcināta, tik izstrādāta, tik nobriedusi, ka man jau sāk patikt pat daži nepareizi akordi: lietpratējam gaumes izsmalcinātība dažkārt nonāk līdz izvirtībai. Es jau sāku kļūt par izvirtuli, meklēju uzbudinošas dzirdes izjūtas. Jā, mani draugi, dažas nepareizas notis! Kas tā par baudu! Kas tā par perversu un dziļu baudu! Kā tas satrauc, kā tas sapurina nervus, kā tas skrāpē dzirdi!... Ak vai, kā skrāpē!...

Aiz sajūsmas berzēdams rokas, viņš sāka dungot:

— Jūs dzirdēsit manu operu, manu operu, manu operu! Jūs dzirdēsit manu operu!

Gontrāns jautāja:

— Vai jūs rakstāt operu?

— Jā, drīz beigšu.

Bet tad atskanēja Petrisa Martela pavēlnieciskā balss:

— Vai visi ir sapratuši? Tātad norunāts: dzeltena raķete — un jūs sāksit!

Viņš deva rīkojumus, gatavoja lielu uguņošanu. Con-trāns un Pols piegāja viņam klāt, un viņš sāka skaidrot dispozīciju un, izstiepis roku, it kā draudēdams ienaidnieka flotei, norādīja uz baltajiem koka mietiņiem kalna nogāzē virs aizām ielejas viņā pusē.

— Uguņošanu atklās no turienes. Es pieteicu piroteh-niķim būt savā vietā pulksten pusdeviņos. Tiklīdz izrāde būs beigusies, es no šejienes došu signālu ar dzeltenu raķeti, un viņš tad aizdedzinās pirmo figūru.

Parādījās marķīzs.

— Iešu izdzert glāzi ūdens, — viņš sacīja.

Pols un Gontrāns viņu pavadīja un nogāja lejā no uzkalna. Pienākuši pie dziedinātavas, viņi ieraudzīja, kā tajā ievelkas Klovisa tēvs, kuru pieturēja abi Orioli, bet aiz viņiem gāja Andermats un dakteris. Klovisa tēvs tikko spēja pavilkt kājas un ik uz soļa aiz sāpēm stipri vaibstījās.

— Iesim paskatīties, — Gontrāns sacīja. — Tas būs amizanti.

Kropli iesēdināja atzveltnes krēslā, pēc tam Andermats viņam sacīja:

— Man, veco blēdi, ir šāds priekšlikums: jums nekavējoties jākļūst veselam, divreiz dienā vannojoties. Tiklīdz jūs sāksit staigāt, saņemsit divsimt franku...

Paralītiķis sāka gausties:

— Man ir tik smagas kājas kā no dzelzs, labais kungs.

Andermats lika viņam apklust un turpināja:

— Klausieties taču... Un jūs saņemsit vēl divsimt franku katru gadu līdz pat savai nāvei..* ja būsit ar mieru... līdz savai nāvei. (4 ja turpināsit lietot mūsu udeņu dziedinošo iedarbību.

Vecais apjuka. Ilgstoša atveseļošanās bija pretrunā visiem viņa plāniem.

Viņš vilcinādamies jautāja:

— Bet kad. t. kad būs slēgta ... jūsu bodīte ... ja man atkal uznāks*?. Ko tad es iesākšu..? ja būs slēgti... jūsu ūdeņi?

Dakteris Lat'ons viņu pārtrauca un, pievērsdamies An-dermatam, sacīja:

— Lieliski!... Lieliski!..* Mēs viņu ārstēsim katru vasaru... Tā būs vēl labāk, tas pierādīs nepieciešamību ik gadu ārstēties, lai izbēgtu no slimības atkārtošanās. Lieliski!... Tas ir nokārtots!

Bet vecis no jauna gaudās:

— Ko nu vairs, tagad vairs nekas nesanāks, mīļie kungi! Kājas kļuvušas tik smagas kā dzelzs, kā dzelzs bluķi...

Dakterim Latonam iešāvās prātā jauna ideja.

— Bet ja es viņam parakstītu dažus seansus sēdus soļošanu. Tas pastiprinātu minerālūdeņu iedarbību. Vajadzētu izmēģināt.

— Lieliska doma! — Andermats atzina un piebilda: — Bet tagad, Klovisa tēvs, ejiet mājās un neaizmirstiet mūsu norunu!

Sirmgalvis vaidēdams un stenēdams aizgāja, un, tā kā metās jau krēsla, visa Montoriolas administrācija devās pusdienās, jo pusastoņos bija paredzēta teātra izrāde.

Izrāde notika jaunā kazino lielajā zālē, kas varēja uzņemt tūkstoš personu.

Skatītāji, kuriem nebija numurētas vietas, sāka pulcēties no pulksten septiņiem.

Pusastoņos zāle bija pārpildīta, pacēlās priekškars, un sākās vodeviļa divos cēlienos, bet pēc tam bija paredzēta Senlandrī operete dziedoņu izpildījumā, kuri šim svinīgajam gadījumam par godu tika ataicināti no Višī.

Kristiāna sēdēja pirmajā rindā starp brāli un vīru un briesmīgi cieta no karstuma.

Ik brīdi viņa žēlojās:

— Es vairs nevaru izturēt! Nudien nevaru!

Pēc vodeviļas, kad jau sākās operete, viņai kļuva nelabi, un, pagriezusies pret vīru, viņa sacīja:

— Mīļo Vil, man ir jāiet ārā. Es smoku nost!

Baņķieris jutās izmisis. Viņam katrā ziņā gribējās, lai

svētki būtu spoži izdevušies no viena gala līdz otram, bez kādiem traucējumiem. Un viņš atbildēja:

— Kaut kā pacieties! Es tevi lūdzu. Tava aiziešana visu sagandētu. Tev taču jāiet cauri visai zālei.

Gontrāns, kurš kopā ar Polu sēdēja viņiem aiz muguras, šo sarunu bija dzirdējis. Viņš pieliecās klāt pie māsas un jautāja:

— Vai tev ir karsti?

— Jā, man nav gaisa.

— Labi. Pagaidi. Tūlīt tu varēsi pasmieties.

Netālu bija logs. Gontrāns turp aizlavījās, uzkāpa uz krēsla un izlēca ārā. Gandrīz neviens to neievēroja.

Pēc tam viņš iegāja pavisam tukšajā kafejnīcā, pabāza roku zem letes, kur bija redzējis Petrisu Martelu noglabājam signālraķeti, un, to nočiepis, aizskrēja uz parku, paslēpās krūmu biezoknī un to aizdedzināja.

Aprakstījusi loku, pret mākoņiem strauji uzšāvās dzeltena komēta, kaisīdama no debesīm ugunīga lietus šļakatas.

Gandrīz tūlīt pat blakus kalnā atskanēja drausmīgs sprādziens un nakts tumsā izbira vesels zvaigžņu kūlis.

Skatītāju zālē, kur trīsuļoja Senlandrī mākslas darba akordi, kāds iesaucās:

— Raķetes laizi

Skatītāji, kuri sēdēja tuvāk durvīm, strauji piecēlās un klusiem soļiem izgāja pārliecināties, vai tā ir. Pārējie pievērsa acis logiem, bet nekā neredzēja, jo logi izgāja uz Limaņas līdzenuma pusi.

Cits citam vaicāja:

— Vai tā ir taisnība? Vai tiešām?

Pūli, kas allaž ir kārs uz vienkāršu izklaidēšanos, pārņēma nepacietīgs satraukums.

Kāda balss no āra paziņoja:

— Taisnība, laiž raķetes.

Acumirklī visi skatītāji bija kājās. Visi metās uz durvīm, grūstījās un kliedza uz tiem, kuri bija aizsprostojuši jzeju:

— Ātrāk, ātrāk, pasteidzieties taču!

Drīz visi atradās parkā. Vienīgi Senlandrī izmisis turpināja takts rādīšanu izklaidīgajiem orķestrantiem. Bet kalnā sprādzieniem pa vidu pēc romiešu svecēm sekoja viena saule pakaļ otrai.

Pēkšņi trīs reizes nogranda drausmīgi kliedzieni:

— Pārtrauciet, velns parāvis! Pārtrauciet! Pārtrauciet!

Un, kad kalnā iedegās grandiozā bengāiiskā uguns, apgaismojot milzīgās klintis un kokus pa labi sarkanā, pa kreisi zilā krāsā, visi ieraudzīja Petrisu Martelu kailu galvu stāvam vienā no mākslīgā marmora vāzēm, kuras greznoja kazino terasi; viņš bija izmisis un, pacēlis gaisā rokas, žestikulēja un bļāva.

Tad lielā gaisma apdzisa un bija redzamas tikai īstās zvaigznes. Bet tūlīt pat iedegās jauna uguns figūra, un Petriss Martels, nolēcis zemē, izsaucās:

— Kas par postu! Kas par postu! Ak dievs, kas par postu!

Un ar traģiskiem žestiem viņš izgāja cauri pūlim, kratīdams dūres, aiz dusmām spārdīdamies un vienā gabalā skandinādams:

— Kas par postu! Ak dievs, kas par postu!

Kristiāna, paņēmusi Polu zem rokas, iznāca pasēdēt

svaigā gaisā un sajūsmināta skatījās uz raķetēm, kas šāvās debesīs.

Pēkšņi viņai pieskrēja klāt brālis un sacīja:

— Nu, vai labi izdevās? Amizanti, vai ne?

Viņa čukstēja:

-— Kā, vai tad tu ...

— Jā, es, protams. Pamatīgi, vai ne?

Viņa sāka smieties, atzīdama, ka iznācis tiešām amizanti. Bet tad klāt pienāca dziļi satriektais Andermats. Viņš nevarēja saprast, kas viņam sagādājis tādu triecienu. Kurš varēja nočiept no letes apakšas raķeti un padot norunāto signālu? Šādu neģēlību varēja pastrādāt vienīgi vecās akciju sabiedrības piesūtīta persona, kāds ārsta Bonfija aģents.

Un viņš vienā laidā atkārtoja:

— Bēdīgi, pavisam bēdīgi. Divi tūkstoši trīssimt franku par uguņošanu pagalam, galīgi pagalam!

Gontrāns sacīja:

— Nekā, mans dārgais, pareizi sarēķinot, zaudējums nepārsniedz ceturto, nu, ja vēlaties, trešo daļu, tas ir, septiņsimt sešdesmit sešus frankus. Tātad jūsu viesi ir baudījuši uguņošanu par tūkstoš piecsimt trīsdesmit četriem frankiem. Tas nemaz nav tik slikti, patiešām.

Baņķiera dusmas vērsās pret sievasbrāli. Viņš to satvēra aiz pleca.

— Vai zināt, man ar jums ir nopietni jāparunā. Ja nu jūs man esat rokā, apmetīsim kādu līkumu pa alejām. Starp citu, es jūs aizkavēšu tikai kādas piecas minūtes.

Tad, pagriezies pret Kristiānu, Andermats sacīja:

— Un jūs, mana dārgā, es uzticu mūsu draugam Bre-tiņī. Tikai nepalieciet ilgi ārā, taupiet savu veselību! Nesaaukstējieties. Uzmanieties, uzmanieties!

Kristiāna klusi atbildēja:

— Nebaidieties, mans draugs.

Un Andermats aizveda līdzi Gontrānu.

Kad viņi bija pagājuši mazliet nost no pūļa un palikuši divatā, baņķieris apstājās.

— Es, mans dārgais, gribu ar jums parunāt par jūsu finansiālo stāvokli.

— Par manu finansiālo stāvokli?

— Jā. Vai jūs savu finansiālo stāvokli zināt?

— Nē. Toties jūs to noteikti zināt, jo aizdodat man naudu.

— Jā, gluži pareizi, es to zinu. Un tāpēc tad arī gribu ar jums parunāt.

— Man gan liekas, ka tam nav izraudzīts īstais brīdis... pašā karstākajā uguņošanas laikā!

— Gluži otrādi, ir izraudzīts visīstākais brīdis. Nevis karstākajā uguņošanas laikā, bet pirms balles..?

— Pirms balles? ... Nekā nesaprotu.

— Nekas, tūlīt sapratīsit. Jūsu stāvoklis ir šāds: jums ir vienīgi parādi, un jums nekad nebūs nekā cita kā tikai parādi...

Gontrāns nopietni atbildēja:

— Jūs man to sakāt pārāk nesaudzīgi.

— Jā, jo tā ir vajadzīgs. Uzklausiet mani: jūs esat notriecis savu mantojumu, ko saņēmāt pēc mātes nāves. Par to mēs nerunāsim.

— Nerunāsim.

— Jūsu tēvam ir trīsdesmit tūkstoši franku gada ienākumu, tas ir, ap astoņsimt tūkstošu franku liels kapitāls. Tātad vēlāk jūsu mantojuma daļa būs četrsimt tūkstoši franku. Man vien jūs esat parādā simt deviņdesmit tūkstošus franku. Bez tam jūs esat parādā augļotājiem...

Gontrāns augstprātīgi nopurpināja:

— Sakiet labāk — žīdiem.

— Lai notiek — žīdiem, ja pie tiem pieskaitāms aiī Svētā Sulpīcija katedrāles baznīcas vecākais, kuram par vidutāju starp viņu un jums bija kāds mācītājs... bet tādiem sīkumiem es nepiesiešos... Tātad jūs esat parādā dažādiem augļotājiem, jūdiem un katoļiem, gandrīz tikpat daudz, cik man. Nu, teiksim, vismaz simt piecdesmit tūkstošu. Iznāk, ka pavisam jums ir trīssimt četrdesmit tūkstoši franku parādu, par kuriem jūs maksājat procentus, atkal aizņemdamies, vienīgi man jūs nemaksājat neko, nekādus procentus.

— Pareizi, — Gontrāns apstiprināja.

— Tātad jums nekas nepaliek pāri.

— Tiešām nekas — vienīgi svainis.

— Vienīgi svainis, kuram jau ir apnicis jums aizdot.

— Tātad?

— Tātad, mans dārgais, kurš katrs zemnieks, kas dzīvo kādā no šīm būdām, ir bagātāks nekā jūs.

— Ļoti jauki... Un tālāk?

— Tālāk... tālāk... Ja jūsu tēvs rīt nomirtu, jums vairs nebūtu ko ēst, vai jūs to saprotat? Jums neatliktu nekas cits kā pieņemt ierēdņa vietu manā kantorī. Un arī tā būtu tikai maskēta pensija, kuru man jums būtu jāmaksā.

Gontrāns dusmīgi sacīja:

— Mīļo Viljam, man šī saruna ir apnikusi. To visu es zinu tikpat labi kā jūs, un es jums atkārtoju: šis nav īstais brīdis, lai man to atgādinātu tik. * i tik. t * tik nediplomātiski ...

— Piedodiet, atļaujiet man nobeigt. Jūs nevar glābt nokas cits kā apprecēšanās. Bet jūs esat nožēlojams precinieks: kaut gan jūsu vārdam ir laba skaņa, tas tomēr nav slavens. Tātad tas nav no tiem vārdiem, par kuru bagāta mantiniece, pat jūdu ticības mantiniece būtu ar mieru samaksāt ar savu bagātību. Tātad jums vajag atrast pieņemamu un bagātu līgavu, kas nebūt nav tik viegli.. *

Gontrāns viņu pārtrauca:

— Sakiet uzreiz, kas viņa tāda ir! Tā būs labāk.

— Lai notiek. Viena no Oriola tēva meitām — pēc jūsu izvēles. Tāpēc tad arī es ar jums runāju pirms balles.

— Un tagad paskaidrojiet sīkāk, — Gontrāns dzestri atsāka.

— Viss ir ļoti vienkārši. Jūs taču redzat, kādus panākumus es uzreiz esmu sasniedzis ar šo kūrortu. Bet, ja manās vai, pareizāk sakot, mūsu rokās būtu visi tie zemes gabali, kurus šis manīgais zemnieks paturējis sev, es varētu saujām grābt zeltu. Par vīnogu dārziem vien, kuri atrodas starp dziednīcu un viesnīcu un starp viesnīcu un kazino, es, Andermats, rītu pat mierīgi samaksātu miljonu. Bet šie un vēl citi vīnogu dārzi ap pakalnu aizies meitiņām pūrā. Oriola tēvs pats nesen man to

sacīja, varbūt pat ar zināmu nodomu. Nu, ko jūs teiksit? Ja jūs gribētu, mēs abi šeit varētu izveidot milzīgu pasākumu.

Gontrāns it kā pārdomādams nomurmināja:

— Viss var būt. Es padomāšu.

— Padomājiet gan, mīļais, un neaizmirstiet, ka es vienmēr runāju tikai par ļoti drošām lietām, kad esmu labi apsvēris un zinu visas iespējamās sekas un drošu peļņu.

Bet Gontrāns, pacēlis vienu roku, iesaucās, it kā pēkšņi būtu aizmirsis, ko svainis viņam sacīja:

— Paskatieties! Cik skaisti!

Debesīs pēkšņi iedegās raķešu raksts, kas attēloja ugunīgu pili, virs kuras pletās liesmojošs karogs, un uz tā ar ugunssarkaniem burtiem bija rakstīts «Montoriola», bet iepretī šai pilij virs ielejas parādījās tāds pats sarkans mēness, it kā gribēdams aplūkot šo krāšņo skatu. Kad pils, dažas minūtes degusi, pēkšņi eksplodēja kā uzspridzināts kuģis, piebērdama visu debesi fantastiskām zvaigznēm, kuras savukārt sašķīda uguņu ugunīs, un viss apdzisa, pie apvāršņa palika tikai mēness, vientulīgs, mierīgs un apaļš.

Publika traki aplaudēja un kliedza:

— Urā! Bravo! Bravo!

Andermats pēkšņi sacīja:

— Iesim, dārgais, atklāsim balli! Vai jūs nevēlētos dejot man pretī pirmo kadriļu?

• — Labprāt, protams, mīļo svaini.

— Ko jūs domājat uzlūgt? Es jau esmu saņēmis hercogienes de Ramasas piekrišanu.

Gontrāns vienaldzīgi atbildēja:

— Uzlūgšu Sarlotu Oriolu.

Viņi devās atkal kalnup — uz kazino. Iedami garām vietai, kur Kristiāna bija palikusi kopā ar Polu Bretiņī, viņi tos tur vairs neatrada.

Viljams nomurmināja:

— Viņa ir paklausījusi manam padomam un aizgājusi gulēt. Viņa bija ļoti nogurusi šodien.

Un viņš aizsteidzās uz balles zāli, kuru kazino kalpotāji pa uguņošanas laiku jau bija saposuši.

Bet Kristiāna nebija aizgājusi uz savu istabu, kā viņas vīrs domāja.

Palikusi ar Polu divatā, viņa saspieda tā roku un tikko dzirdami sacīja:

— Beidzot tu esi atbraucis! Veselu mēnesi esmu tevi gaidījusi. Katru ritu domāju: «Varbūt šodien viņu redzēšu.» Un katru vakaru sev sacīju: «Tātad viņš atbrauks rīt.» Kāpēc tu tik ilgi kavējies, mans mīļais?

Pols apmulsis atbildēja:

— Man bija visādas darīšanas, biju aizņemts.

Piekļāvusies tam klāt, viņa čukstēja:

— Tas nebija labi, ka tu mani atstāji šeit vienu, kopā ar viņiem, it īpaši, kad esmu tādā stāvoklī.

Viņš mazliet atvilka savu krēslu nostāk.

— Uzmanīgi, mūs varbūt var redzēt. Raķetes visu apgaismo.

Kristiāna par to nelikās ne zinis, viņa sacīja:

— Es tevi tik ļoti mīlu! — Tad aiz prieka drebēdama, piebilda: — Ak, cik es jūtos laimīga, cik es jūtos laimīga, ka mēs atkal esam šeit kopā! Iedomājies tikai, Pol, cik tas ir brīnišķīgi! Kā mēs atkal viens otru te mīlēsim!

Un viņa izdvesa tik klusā balsī, ka izklausījās, it kā vējš žūžotu:

— Man tik neprātīgi gribas tevi noskūpstīt, tik neprātīgi ... Mēs tik ilgi neesam redzējušies!

Tad pēkšņi ar nevaldāmu uzstājību, kāda piemīt kaislīgi mīlošai sievietei, kura iedomājas, ka viņas priekšā visam jāpiekāpjas, viņa sacīja:

— Paklausies, es gribu... saproti... es gribu ar tevi tūlīt pat aiziet uz to vietu, kur mēs pērngad atvadījāmies! Tu taču atceries, kur tas bija? Uz. Larošpradjēras ceļa.

Viņš izbrīnījies atbildēja:

— Kas par neprātu! Tu nemaz nevari tik tālu aiziet. Tu taču visu dienu esi bijusi uz kājām! Tas ir neprāts! Es to neatļaušu.

Bet viņa jau bija piecēlusies kājās un atkārtoja:

— Es tā gribu. Ja tu nenāksi man līdzi, iešu viena. — Un, rādīdama Polam uz mēnesi, kas nupat uzlēca, sacīja: — Skaties, tāds pats vakars bija toreiz! Atceries, kā tu skūpstīji manu ēnu?

Pols viņu lūkoja atturēt.

— Kristiāna ... paklausies ... Tas ir smieklīgi... Kristiāna ...

Viņa neatbildēja un gāja uz noejas pusi, kura veda uz vīnadārziem. Pols pazina Kristiānas mierīgo, nelo-

kārno gribu, kaut kādu maigu stūrgalvību, kas mirdzēja viņas zilajās acīs, sīksti turējās viņas gaišmatainajā galviņā, kura neatzina nekādus šķēršļus, un viņš to paņēma zem rokas, lai ejot pieturētu.

— Bet ja mūs ieraudzīs, Kristiāna?

— Pērngad tu tā nerunāji. Turklāt visi taču ir svētku sarīkojumā. Mēs būsim atpakaļ tā, ka neviens nemanīs mūsu prombūtni.

Drīz sākās kāpšana kalnup pa akmeņainu taciņu. Kristiāna elsdama balstījās ar visu svaru uz Pola rokas; ik uz soļa viņa atkārtoja:

— Ak cik labi, cik labi ir tā pamocīties!

Pols apstājās, gribēdams vest viņu atpakaļ. Bet viņa to negribēja ne dzirdēt.

— Nē, nē! Es esmu laimīga. Tu to nesaproti. Paklausies ... Es jūtu kustamies ... mūsu bērnu ... tavu bērnu . .. Kas tā par laimi! ... Dod šurp savu roku... Nu... vai tu jūti?

Viņa nesaprata, ka šis vīrietis bija no mīļāko sugas, nevis no tēvu sugas. Tiklīdz viņš uzzināja, ka Kristiāna kļuvusi grūta, viņš no tās centās attālināties, negribot sajuzdams pret to riebumu. Kādreiz viņš itin bieži bija atkārtojis, ka sieviete, kura kaut vai reizi ir izpildījusi dzimtas vairošanās funkciju, vairs nav cienīga mīlestības. Mīlestībā viņu valdzināja divu siržu lidojums pretī neaizsniedzamajam ideālam, divu dvēseļu bezmiesiska saplūšana, vārdu sakot, tās nedabiskās un nepiepildāmās jūtas, kādas rada dzejnieka sapņi. Dzīvajā, reālajā sievietē viņš dievināja Veneru, kuras šķīstajam klēpim vienmēr jāsaglabā neauglīgā skaistuma tīrās līnijas. Doma par kādu mazu būtni, ko šī sieviete no viņa ieņēmusi, par to cilvēka iedīgli, kas jau kustas viņas miesā, to aptraipa un ir jau padarījis neglītu, Polam Bretiņī iedvesa gandrīz nepārvaramu riebumu. Mātes stāvoklis šo sievieti, viņaprāt, bija pārvērtis par dzīvnieku. Viņa nu bija nevis kāds reti izcilais, dievināmais sapņu radījums, bet mātīte, kas vairo savu dzimumu. Un šim garīgajam riebumam jaucās klāt pat tīri fizisks pretīgums.

Kā viņa to visu būtu varējusi sajust un uzminēl — viņa, kuru ikviena ilgotā bērna kustība arvien stiprāk un stiprāk saistīja ar mīļāko? Šis vīrietis, kuru viņa dievināja, kuru viņa kopš pirmā skūpsta bija iemīlējusi ar katru dienu vairāk un vairāk, bija ne vien dziļdziļi iespiež

dies viņai sirdī, bet ari dziļdziļi iegājis viņas miesā, iesējis tajā jaunu dzīvību, kuru viņa tagad nēsāja sevī. Jā, viņa to nēsāja — šo mazo radībiņu, kura jau it kā lauzās uz āru, kuras kustības viņa sajuta savās vēderam piespiestajās delnās, — tas bija viņš pats, viņas labais, dārgais, maigais, vienīgais draugs, kas viņā atdzima kā dabas mistērija. Un tagad viņa to mīlēja divkārt, tagad, kad viņš tai bija divējs — lielais un mazais, vēl nezināmais; mīlēja to, kuru viņa redzēja, kuram pieskārās, kuru apskāva, kuru dzirdēja runājam, un to, ko vēl tikai varēja just kustamies zem savas sirds.

Viņi bija aizgājuši līdz ceļam.

— Šeit tu mani tovakar gaidīji, — viņa sacīja.

Un viņa tam sniedzās pretī ar lūpām. Viņš, nekā neatbildēdams, tās vēsi noskūpstīja.

Un viņa vēlreiz tam klusi jautāja:

— Atceries, kā tu skūpstīji manu ēnu? Mēs toreiz stāvējām tā, skaties!

Un, cerēdama, ka tas viss atkārtosies, Kristiāna metās skriet no viņa prom. Tad elsdama apstājās ceļa vidū un gaidīja. Bet mēness gaisma, izplājusi uz ceļa viņas siluetu, iezīmēja smiltīs viņas neglīto, resno vēderu. Un Pols, redzēdams pie savām kājām grūtnieces ēnu, palika nekustīgi stāvam viņai pretī, aizskarts savās poētiskajās jūtās, sašutis par to, ka viņa to neapzinās, ka viņa nespēj uzminēt viņa — Pola domas, ka viņai trūkst koķe-tuma, takta izjūtas un sievišķīgas intuīcijas, lai saprastu visas izturēšanās nianses, kādas no viņas prasa mainījušies apstākļi; un viņš sacīja ar neslēptu nepacietību balsī:

— Paklau, Kristiāna, šīs bērnišķības ir smieklīgas.

Viņa piegāja tam klāt satraukta, bēdīga, izpletusi rokas., un metās tam pie krūtīm.

— Ak, tu mani vairs tā nemīli! Es to droši zinu.

Polam kļuva tās žēl, viņš saņēma tās galvu un uzspieda tai uz acīm ilgu skūpstu.

Tad viņi klusēdami devās atpakaļ. Pols nezināja, par ko lai ar viņu runā, un, tā kā viņa, galīgi pārgurusi, balstījās pret viņu, paātrināja soli, lai nebūtu jāsajūt viņas smagā auguma pieskaršanās.

Pienākuši pie viesnīcas, viņi šķīrās, un Kristiāna gāja augšā savā guļamistabā.

Kazino orķestris spēlēja deju mūziku, un Pols aizgāja paskatīties uz balli. Patlaban spēlēja valsi, visi valsēja: dakteris Latons ar jaunāko Paija kundzi, Andermats ar Luīžu Oriolu, glītais dakteris Madzelli ar hercogieni de Ramasu un Gontrāns ar Šarlotu Oriolu. Viņš tai kaut ko čukstēja ausī ar tik maigu sejas izteiksmi, ka viss liecināja par iesākušos lenkšanu; arī viņa smaidīja aiz sava vēdekļa, sarka un izskatījās sajūsmināta.

Pols izdzirdēja aiz muguras:

— Skat, skat, de Ravenela kungs ber komplimentus manai pacientei!

Runātājs bija dakteris Onorā, kas stāvēja pie durvīm un ar prieku nolūkojās dejotājos. Tad piebilda:

— Jā, jā, nu jau tas ilgst veselu pusstundu. To jau visi ir ievērojuši. Un meitēnam, liekas, tas patīk.

Brīdi klusējis, viņš piebilda:

— Šī mņitene ir īsta pērle — labsirdīga, jautra, vienkārša, gādīga, atklāta, es jums saku — krietna jaunava. Desmitreiz labāka par vecāko māsu. Es jau šos meitēnus pazīstu kopš bērna kājas... Bet tēvs tomēr vairāk mīl vecāko, jo tā vairāk .. . vairāk ... līdzinās viņam ... lau-cinieciskāka ... nav tik taisnīga ... taupīgāka ... viltīgāka ... un skaudīgāka. Ak vai, arī viņa ir laba meitene, protams. Negribu par viņu teikt neviena slikta vārda ... Bet gribot negribot salīdzinu ... Un, ja salīdzinu, tad arī novērtēju katru savādāk.

Valsis beidzās, Gontrāns pienāca klāt savam draugam un, ievērojis dakteri, sacīja:

— Skat, skat — Anvālas ārstu korporācija, šķiet, ieguvusi visai vērtīgus spēkus. Tagad mums ir dakteris Madzelli, kurš lieliski dejo valsi, un vecītis Bleks, kas, liekas, ir labos draugos ar debesīm.

Bet dakteris Onorā klusēja. Viņš nemēdza izteikt spriedumus par saviem amata brāļiem. [14]

Tagad Anvālā visaktuālākā bija ārstu problēma. Ārsti pēkšņi bija iekarojuši visu apvidu, visu uzmanību, visas iedzīvotāju kaislības. Kādreiz avoti plūda viena vienīga daktera Bonfija uzraudzībā, pastāvot nekaitīgamnaidam starp viņu, nemierpilno dakteri Latonu un lēnprātīgo dakteri Onorā.

Tagad viss bija citādi.

Tiklīdz galīgi iezīmējās ziemu sagatavotie Andermata panākumi, ko veicināja spēcīgais atbalsts, kuru sniedza profesori Klošs, Mā-Rusels un Remizo, ikviens atvezdams sev līdzi vismaz divsimt vai trīssimt slimnieku, dakteris Latons, jaunā kūrorta galvenais ārsts, bija kļuvis par ievērojamu personu, kuru jo sevišķi turēja savā aizbildnībā profesors Mā-Rusels, kas bija viņa skolotājs un ko viņš atdarināja gan ar savu stāju, gan žestiem.

Par dakteri Bonfiju vairs nebija nekādas runas. Nikns un izmisis, visādi zākādams Montoriolu, vecais ārsts augu dienu tupēja vecajā dziednīcā ar dažiem agrākajiem pacientiem, kuri tai bija palikuši uzticīgi. Pēc šo nedaudzo pacientu ieskatiem, īstenībā vienīgi viņš zināja visas īstās minerālūdeņu īpašības, tā sakot, zināja šo ūdeņu noslēpumu, jo oficiāli tos pārzināja no pašas kūrorta atklāšanas dienas.

Dakteris Onorā bija saglabājis tikai vietējos pacientus — overņiešus. Viņš apmierinājās ar savu viduvējo likteni, ar visiem labi sadzīvodams un razdams mierinājumu kārtīs un baltvīnā, ko mīlēja vairāk nekā medicīnu.

Taču tik tālu, lai savus amata brāļus mīlētu, viņa labsirdība nesniedzās.

Tālab dakteris Latons tā ari būtu palicis par Mont-oriolas virspriesteri, ja kādu rītu tur nebūtu uzradies pavisam mazs vīriņš, gandrīz punduris ■— ar lielu, piecos ierautu galvu, lielām, apaļām acīm un resnām rokām, kas viņu padarīja par visai dīvaina izskata būtni. Šis jaunais ārsts — dakteris Bleks, kuru uz Anvālu bija atvedis profesors Remizo, uzreiz pievērsa sev vispārēju uzmanību ar savu pārmērīgo dievbijību.

Gandrīz katru rītu vizīšu starplaikā viņš uz bridi iegriezās baznīcā un gandrīz katru svētdienu gāja pie komūnijas. Drīz vien draudzes mācītājs viņam sagādāja dažus pacientus — vecmeitas, nabagos, kurus viņš ārstēja par velti, dievbijīgas dāmas, kuras prasīja padomu savam garīgajam vadonim, pirms viņas pie sevis uzaicināja kādu zinātnieku, un ievāca sīkas ziņas par tā uzskatiem, taktiskumu un profesionālo kautrību.

Tad kādu dienu kļuva zināms, ka kūrortā ieradusies kāda vecāka vāciete, Maideburgas princese, dedzīga katoliete, un jau atbraukšanas dienas vakarā uzaicinājusi pie sevis dakteri Bleķu, kuru viņai bija ieteicis kāds Romas kardināls.

_ No tā brīža dakteris Bleks uzreiz bija nācis modē. Ārstēšanās pie viņa tika uzskatīta par labu gaumi, par labu toni, par lielu šiku. Par viņu runāja, ka viņš ir vienīgais pieklājīgais ārsts, vienīgais, kuram sieviete var pilnīgi uzticēties.

Un šo mazo vīriņu ar buldoga galvu, kurš vienmēr runāja čukstus, tagad no rīta līdz vakaram varēja redzēt skraidām no viesnīcas uz viesnīcu un pa visieni kaktiem ar visiem sačukstamies. Šķita, ka viņam vienmēr bija jāpastāsta vai jāuzklausa kādi svarīgi noslēpumi, jo viņu allaž varēja sastapt gaiteņos iegrimušu noslēpumainās sarunās ar viesnīcu īpašniekiem, ar viņa pacientu istabenēm vai ar kādiem citiem viņa pacientiem tuviem cilvēkiem.

Uz ielas, tiklīdz viņš pamanīja kādu paziņu, tūlīt devās tam klāt saviem sīkajiem, steidzīgajiem solīšiem un tūdaļ ņēmās dot visādus jaunus ļoti sīkus norādījumus, purpinādams kā mācītājs, kas klausās grēksūdzi.

Vecas sievietes viņu pilnīgi dievināja. Viņš uzklausīja līdz galam, nepārtraukdams viņu stāstus par savām kaitēm, pierakstīja visus viņu novērojumus, visus jautājumus, visus vēlējumos.

Katru dienu viņš vai nu palielināja, vai pamazināja minerālūdeņu devas, kuras noteica saviem slimniekiem, un tas slimniekos modināja pilnīgu pārliecību par to, ka viņš par tiem gaužām rūpējas.

— Vakar mēs palikām pie divām un trīs ceturtdaļglā-zēm, vai ne? Labi! Šodien mēs dzersim tikai divarpus glāzes, bet rīt trīs glāzes... Neaizmirstiet: rīt trīs glāzes ... Tas ir ļoti, ļoti svarīgi!

Un visi slimnieki bija pārliecināti, ka tas tiešām ir ļoti svarīgi.

Lai visus šos veselos un daļskaitļus neaizmirstu, lai kādreiz nekļūdītos, viņš tos ierakstīja piezīmju grāmatiņā. Jo pacients nemūžam nepiedos kļūdīšanos par pusglāzi.

Tikpat rūpīgi viņš noteica un grozīja katras dienas peldes ilgumu, vadīdamies pēc pašam vien zināmiem apsvērumiem.

Dakteris Latons aiz skaudības un sašutuma nicīgi raustīja plecus un noteica: «Tas tik ir blēdis!» Aiz naida pret dakteri Bleķu viņš dažreiz nonāca pat tik tālu, ka noķengāja minerālūdeņus.

— Tā kā mēs paši vēl tik maz zinām, kā tie iedarbojas, nav nemaz iespējams noteikt ik dienas devas grozījumu — jo to nevar noteikt ne pēc kādiem terapijas likumiem. Šādi necienīgi paņēmieni ļoti kaitē medicīnas autoritātei.

Dakteris Onorā tikai smaidīja. Viņš vienmēr centās tūlīt pēc konsultācijas aizmirst, cik glāžu ūdens parakstījis savam pacientam.

— Divas glāzes vairāk vai divas glāzes mazāk, — jautrā brīdī viņš mēdza teikt Gontrānam, — to tikai avots pamanīs, un arī tam ir vienalga.

Vienīgais ļaunais joks, kādu viņš atļāvās izteikt par savu dievbijīgo amata brāli, bija tas, ka viņš to nosauca par «Sēdvietas svētūdens dakteri». Viņa skaudība bija piesardzīga, indīga un mierīga.

Dažreiz viņš vēl piebilda:

— O, šitas smalki pazīst slimniekus... Un mūsu profesijā tas ir daudz svarīgāk nekā zināt viņu slimības.

Bet tad kādu rītu Montoriolas viesnīcā ieradās augst-dzimusi spāņu ģimene — hercogs un hercogiene de Ra-masi Aldavarras, kuri bija atveduši līdzi savu ģimenes ārstu itālieti, dakteri Madzelli no Milānas.

Tas bija ap trīsdesmit gadu vecs, liela auguma, slaids, ļoti glīts jauns cilvēks, bez bārdas, tikai ar ūsām.

Jau pirmajā vakarā viņš iekaroja visus pusdienas ēdējus pie kopējā galda. Hercogs, grūtsirdīgs cilvēks, kurš sirga ar drausmīgu aptaukošanos, baidījās no vientulības un vēlējās ēst kopā ar citiem. Dakteris Madzelli pēc vārda jau pazina gandrīz visus pastāvīgos ēdējus, katram vīrietim viņš bija pateicis kādu laipnu vārdu, katrai dāmai — kādu komplimentu, pat katram sulainim bija uzsmaidījis.

Viņš sēdēja pa labi no hercogienes, kas bija skaista dāma starp trīsdesmit pieciem un četrdesmit gadiem, ar bālu sejas krāsu, melnām acīm, zilganmelniem matiem, un pie katra ēdiena tai sacīja: «Mazlietiņ,» — vai: «Nē, to nedrīkst,» — vai arī: «Jā, jā, ēdiet!» Viņš pats ielēja viņai dzērienu, ārkārtīgi rūpīgi un precīzi ievērodams vīna un ūdens proporciju.

Viņš uzmanīja arī hercoga ēdienu, bet ar acīm redzamu nevērību. Starp citu, pacients neņēma vērā viņa norādījumus, ēda visu ar dzīvniecisku rijību, katrā ēdienreizē izdzēra divi karafes neatšķaidīta vīna, pēc tam izgāja ārā svaigā gaisā un, atkritis viesnīcas durvju priekšā uz krēsla, ņēmās kunkstēt aiz sāpēm un gausties par slikto sagremošanu.

Jau pēc pirmajām pusdienām dakteris Madzelli, kurš ar vienu acu uzmetienu bija visus novērtējis, uz kazino terases piegāja klāt Gontrānam, kas pīpēja cigāru, nosauca savu vārdu un sāka ar Gontrānu sarunāties.

Pēc stundas viņi jau bija draugi. Nākamajā dienā Madzelli lūdza viņu iepazīstināt ar Kristiānu, kad tā nāca ārā no peldu iestādes, desmit minūšu ilgā sarunā iekaroja tās simpātijas un tai pašā dienā to iepazīstināja ar hercogieni, kura, tāpat kā hercogs, nemīlēja vientulību.

Šai spāņu ģimenē viņš pārzināja itin visu, pavāram deva lieliskus padomus kulinārijas jautājumos, istabenei izteica vērtīgus norādījumus matu kopšanā, lai kundzes mati saglabātu spožumu, brīnišķīgo krāsu un kuplumu, kučierim sniedza visai derīgas ziņas veterinārijā, palīdzēja hercogu laulātajam pārim patīkami īsināt laiku, izgudroja visādas izklaidēšanās un viesnīcās prata izmeklēties no nejaušiem paziņām pieklājīgu sabiedrību.

Hercogiene, par viņu runādama, Kristiānai izteicās:

— Viņš, mīļā, ir brīnišķīgs cilvēks, viņš visu zina, visu prot. Par savu augumu man jāpateicas viņam.

— Kā tā? Par augumu?

— Jā, es sāku kļūt resna, un viņš mani izglāba ar režīmu un liķieriem.

Starp citu, Madzelli prata padarīt interesantu pat medicīnu, runāja par to nepiespiesti, jautri un ar vieglu skepsi, tādējādi klausītājus pārliecinādams par savu pārākumu.

— Tas ir ļoti vienkārši, — viņš sacīja, — es ne visai ticu zālēm. Pareizāk sakot, es tām nepavisam neticu. Senos laikos medicīna dibinājās uz principu, ka ikvienai slimībai ir zāles. Cilvēki ticēja, ka dievs savā dievišķajā žēlsirdībā ir radījis zāles pret visām kaitēm un atstājis cilvēkiem — varbūt aiz viltības — tikai rūpes pašiem šīs zāles atklāt. Un cilvēki ir atklājuši milzīgu daudzumu zāļu, bet viņi skaidri nezina, kādai kaitei katra no tām der. īstenībā zāļu nav, ir tikai slimības. Kad parādās kāda slimība, pēc vienu domām, to vajag vai nu tā, vai citādi pārtraukt, bet, pēc otru domām, tās gaitu paātrināt. Ikviena skola ieteic savu ārstēšanas metodi. Vienā un tai pašā gadījumā tiek lietotas pilnīgi pretējas metodes un pilnīgi pretēji līdzekļi: vieni ieteic ledu, otri — karstas kompreses, vieni — diētu, otri — pastiprinātu uzturu. Es nemaz nerunāju par neskaitāmām indīgām zālēm, kuras mums sagādā ķīmija, iegūstot tās no minerāliem vai no augiem. Tiesa, tas viss iedarbojas, bet neviens nezina, kā. Dažreiz tas glābj, bet dažreiz nokauj.

Un ar lielu drosmi viņš aizrādīja, ka tik ilgi, kamēr medicīna nesāks iet pa jaunu ceļu, pamatodamās uz organisko ķīmiju, bioloģisko ķīmiju, uz to nevar droši paļauties, jo tai trūkst zinātniska pamata. Viņš stāstīja anekdotes par visslavenāko ārstu drausmīgām kļūdām, ar to pierādīdams, ka visa viņu tā sauktā zinātne ir galīga aplamība un meli.

— Lieciet darboties ķermenim, — viņš mēdza teikt, — lieciet darboties ādai, muskuļiem, visiem orgāniem un it īpaši kuņģim, kas ir visa cilvēka mehānisma tēvs barotājs, tā regulētājs un visu dzīvības spēku glabātājs.

Viņš apgalvoja, ka pats pēc savas gribas, vienīgi ar režīmu viņš varot padarīt cilvēkus priecīgus vai bēdīgus, fiziska vai garīga darba spējīgus atkarībā no tā, kādu uzturu viņš tiem noteiks. Viņš varot iedarboties pat uz smadzeņu darbu — uz atmiņu, uz iztēli, uz visām intelekta izpausmēm. Un jokodams viņš nobeidza ar šādiem vārdiem:

— Es visu ārstēju ar masāžu un kirasao.

Par masāžu viņš stāstīja brīnumlietas un holandieti Amstrangu sauca par burvi, par dievu. Un, rādīdams savas smalkās, baltās rokas, izsaucās:

— Ar tām var uzcelt augšā miroņus!

Un hercogiene piebilda:

— Viņš tiešām lieliski masē.

Viņš ieteica zināmos gadījumos arī alkoholu mazās devās — tas ierosinot kuņģa darbību — un pats pagatavoja prasmīgus sajaukumus, kuri hercogienei bija jādzer noteiktās stundās vai nu pirms, vai pēc ēšanas.

Katru rītu ap pulksten pusdesmitiem viņš ieradās kazino kafejnīcā un pieprasīja savas pudeles. Viņam atnesa šīs pudeles, kuras bija aizslēgtas ar sudraba priekškaramām atslēdziņām, kuru slēdzene glabājās pie viņa. Viņš lēnām ielēja pa druskai no katras pudeles ļoti skaistā zilā vīna glāzē, ko cienīgi turēja uz paplātes ārkārtīgi smalks sulainis.

Pēc tam viņš deva rīkojumu:

— Tā! Aiznesiet to hercogienei uz vannas istabu — lai viņa izdzer, tiklīdz iznāk no ūdens, pirms apģērbšanās.

Un, kad viņam aiz ziņkāres vaicāja:

— Ko tad jūs tur esat sajaucis? — viņš atbildēja: — Nekā sevišķa — stipru anīsa liķieri, vistīrāko kirasao un augstākā labuma rūgto.

Dažu dienu laikā skaistais ārsts kļuva par visu slimnieku uzmanības centru. Un tika izmantotas visādas viltī-biņas, lai izdabūtu no viņa kādu padomu.

Promenādes laikā, kad viņš pastaigājās parka alejās, no visiem krēsliem, uz kuriem sēdēja skaistas, jaunas dāmas, atpūzdamās starp divi parakstītajām glāzēm minerālūdens no Kristiānas avota, vienā gabalā skanēja saucieni: «Dakter!» Kad viņš ar smaidu uz lūpām apstājās, viņu uz brīdi aizvilka līdzi pa šauro celiņu, kas gāja gar upmalu. Sākumā ar viņu runāja šo un to, bet pēc tam delikāti, veikli un koķeti pārgāja uz jautājumu par veselību tik vienaldzīgā tonī, it kā runa būtu par kādu avīžu notikumu.

Viņš taču nebija domāts publikai. Viņam nevarēja samaksāt, viņu nevarēja paaicināt pie sevis: viņš piederēja hercogienei, vienīgi hercogienei. Šis stāvoklis vēl vairāk stimulēja pūliņus, iekairināja vēlmes. Un, tā kā čukstus tika apgalvots, ka hercogiene esot greizsirdīga, ļoti greizsirdīga, starp dāmām notika sīva cīņa, lai saņemtu padomus no skaistā itāliešu daktera.

Un padomus viņš deva bez sevišķas lūgšanās.

Tad starp sievietēm, kuras viņš bija aplaimojis ar saviem norādījumiem, sākās jauna spēle: viņas uzticēja cita citai daktera dotos norādījumus, lai pierādītu viņa īpašo gādību par viņām.

— Vai, mīļā, viņš man uzdeva tādus jautājumus ... tādus jautājumus ...

?— Ļoti nesmalkjūtīgus, vai?

— Ko nu nesmalkjūtīgus! Briesmīgus! Es nemaz nezināju, ko atbildēt. Viņš gribēja zināt tādas lietas... tādas lietas.. *

— Ar mani bija tāpat. Viņš tik daudz iztaujāja par manu vīruiīs

— Un mani arī... par tādiem sīkumiem ... pavisam-intīmiem sīkumiem! Man bija joti neērti atbildēt uz tādiem jautājumiem. Kaut arī labi saprotu, ka tie ir nepieciešami.

— O, ļoti nepieciešami! Veselība taču ir atkarīga no vismazākajiem sīkumiem. Viņš apsolīja mani šoziem masēt Parīzē. Man tas ir ļoti nepieciešami, lai papildinātu šejienes ārstēšanos.

— Sakiet, mīļā, — ko jūs domājat darīt? Viņam taču nevar samaksāt.

— Žēlīgais dievs, protams, nevar! Esmu nodomājusi viņam uzdāvināt kaklasaites spraudi. Liekas, viņam tās patīk, jo esmu viņam kādas divas vai trīs jau ievērojusi, turklāt ļoti skaistas ...

— Vai, ko lai es tagad daru, jūs man visu izjaucat! Man arī bija ienākusi prātā šī pati doma. Nu, nekas, uzdāvināšu viņam gredzenu.

Un dāmas rīkoja sazvērestības, gudrodamas pārsteigumus, lai viņam iztaptu, interesantas dāvanas, lai viņu aizkustinātu, visādas laipnības, lai viņu valdzinātu.

Viņš bija kļuvis par «sezonas naglu», par galveno sarunu priekšmetu, par vienīgo vispārējās uzmanības objektu, kad pēkšņi izplatījās ziņa, ka grāfs Gontrāns de Ra-venels lencot Šarlotu Oriolu un gribot ar to precēties. Un Anvālā tas uzreiz sacēla skaļas jo skaļas valodas.

Kopš tā vakara, kad Gontrāns bija atklājis ar Šarlotu balli kazino, viņš jaunajai meitenei bija pieķēries kā dadzis. Ļaužu priekšā viņš tai izrādīja vislielāko uzmanību, kā to dara ikviens vīrietis, kurš meitenei grib patikt un neslēpj savus nodomus; viņu attiecības ieguva jautra un tai pašā laikā atklāta flirta raksturu, kas pamazām dabiski izvēršas par dziļākām jūtām.

Viņi satikās gandrīz katru dienu, jo abas meitenes bija iemīļojušas Kristiānu un lepojās ar viņas draudzību, un šais jūtās liela nozīme, bez šaubām, bija tam, ka tas glaimoja viņu godkārei. Gontrāns pēkšņi vairs nebija šķirams no māsas: no rītiem viņš iekārtoja pastaigas, vakaros — spēles, par ko Kristiāna un Pols visai brīnījās. Vēlāk viņi ievēroja, ka viņš it kā aizraujas ar Šarlotu: viņš to jautri ķircināja, bet viņa jokos bija jaušami komplimenti, viņš tai izrādīja simtiem sīku uzmanību, kas ar maigu tuvību sasaista divas būtnes. Jau pieradusi pie šā augstākās sabiedrības Parīzes delvera brīvajām un familiārajām manierēm, meitene sākumā nekā neievēroja un, būdama pēc dabas pilna uzticības un atklāta, smējās un jokojās ar viņu kā ar brāli.

Bet reiz, kad viņa ar vecāko māsu gāja mājās pēc viesnīcā pavadīta vakara, kurā Gontrāns vairākas reizes bija mēģinājis viņu noskūpstīt pēc kādas rotaļas ķīlas izpirkšanas, Luīza, kas pēdējā laikā izskatījās tāda kā norūpējusies un nervoza, viņai asā tonī sacīja:

— Tev derētu mazliet padomāt par savu uzvešanos. Gontrāna kungs pret tevi izturas nepieklājīgi.

— Nepieklājīgi? Ko tad viņš tādu pateica?

■— Tu to ļoti labi saproti, netēlo tādu muļķīti! Cik tur nu vajag, lai meiteni sakompromitētu?! Ja tu pati neproti uzvesties, tad gribot negribot man tev tas jāatgādina.

Šarlota apmulsusi un nokaunējusies nomurmināja:

— Bet kas tad tur bija?... Tici man... es nekā nemanīju .. *

Māsa stingri turpināja:

— Paklausies, tas nedrīkst tā turpināties! Ja viņš grib tevi precēt, lai runā ar tēti, un tētis to izlems, bet, ja viņš grib tikai pajokot, tad tas tūdaļ jāizbeidz.

Šarlota pēkšņi sadusmojās, pati nezinādama, kāpēc un par ko. Viņa bija sašutusi, ka māsa uzņemas noteikšanu pār viņu un tagad viņu rāj; drebošā balsī, ar asarām acīs viņa lūdza, lai māsa nejaucas citu darīšanās. Aiz liela niknuma viņa stostījās, un neskaidrs, bet drošs instinkts viņu brīdināja, ka Luīzas patmīlīgajā sirdī ir pamodusies skaudība.

Viņas aizgāja gulēt nesaskūpstījušās, un Šarlota gultā ilgi raudāja, domādama tādas domas, kas agrāk viņai nebija ne prātā nākušas.

Pamazām raudāšana mitējās, un viņa sāka prātot.

Tiesa gan, ka Gontrāna izturēšanās ir kļuvusi citāda. Viņa arī pati to bija jutusi, tikai nebija sapratusi. Bet tagad saprata. Katrā izdevīgā brīdī viņš tai pasaka kaut ko mīļu un patīkamu. Vienreiz bija pat noskūpstījis roku. Ko viņš grib panākt? Viņa tam patīk, taču cik ļoti patīk? Bet ja nu viņš grib to precēt? Un viņai uzreiz šķita, ka kaut kur gaisā nakts klusumā, kur jau sāka lidināties sapņi, viņa būtu saklausījusi kādu balsi izsaucamies: «Grāfiene de Ravenela!»

Viņa tā izbijās, ka pietrūkās gultā sēdus, pēc tam kailām kājām sataustīja čības zem krēsla, uz kura bija uzmetusi drēbes, un, neapzinādamās, ko dara, gāja atvērt logu, it kā sagādādama lielāku plašumu savām cerībām.

Viņa izdzirdēja, ka apakšstāva istabā sarunājas, un tad atskanēja Milža balss:

— Liecies mierā, liecies mierā! Vēl ir laiks! Redzēsim. Tēvs visu nokārtos. Vēl jau nekā slikta nav. Gan tēvs zinās, kas darāms.

Uz pretējās mājas sienas viņa redzēja gaišu četrstūri, ko iezīmēja apgaismotais logs zem viņas loga. Un Šarlota nodomāja: «Kas ir šie runātāji? Par ko viņi runā?» Pār apgaismoto mūri pārslīdēja ēna. Tā bija viņas māsa! Tātad viņa vēl nebija aizgājusi gulēt. Kāpēc? Bet gaisma nodzisa, un Šarlota atgriezās pie jaunajām domām, kuras satrauca viņas sirdi.

Tagad viņa vairs nespēja aizmigt. Vai tiešām viņš viņu mīl? Ai, nē! Vēl ne! Bet var iemīlēt, ja tā viņam patīk. Un, ja viņš to ļoti iemīlēs — stipri un neprātīgi, kā mēdz mīlēt augstākajā sabiedrībā, viņš neapšaubāmi viņu apprecēs.

Dzimusi vīndara ģimenē, kaut arī uzaugusi jaunavu klosterī Klermonā, Šarlota tomēr bija saglabājusi zemnieces pazemību un lēnprātību. Viņa domāja, ka varētu varbūt apprecēties ar notāru vai ar advokātu, vai ārstu, bet viņai nekad nebija uznākusi vēlēšanās kļūt par īstu augstākās sabiedrības dāmu ar dižciltības titulu uzvārda priekšā. Tikko izlasījusi kādu mīlestības romānu, viņa īsu brīdi bija ļāvusies šādiem neskaidriem sapņiem, bet šī skaistā vēlēšanās viņas sirdī tūdaļ izgaisa, kā mēdz izgaist visi nepiepildāmie sapņi. Un pēkšņi daži māsas vārdi visu šo neparedzēto, neiespējamo padarīja it kā iespējamu, tuvojās viņai kā vēja dzīta kuģa bura.

Pēc katra elpas vilciena viņa bez skaņas čukstēja: «Grāfiene de Ravenela.» Un nakts tumsā aizvērto acu priekšā viņai rādījās gaiši rēgi. Viņa redzēja lepnas, spoži apgaismotas viesistabas, skaistas dāmas, kuras viņai uzsmaida, skaistu karieti, kas viņu gaida pils lieveņa priekšā, un staltus sulaiņus, kuri tērpušies livrejās un noliecas, kad viņa iet garām.

Viņai sametās karsti gultā, un viņas sirds neprātīgi dauzījās. Viņa vēlreiz piecēlās, izdzēra glāzi ūdens un brīdi kailām kājām pastāvēja uz aukstās akmens grīdas.

Tad, mazliet nomierinājusies, viņa beidzot aizmiga. Bet, tikko uzausa gaisma, viņa pamodās: tik ļoti satrauktās domas nelika viņai miera.

Viņai sametās kauns par savu istabiņu ar baltajām sienām, kuras ar kaļķiem bija izbalsinājis vietējais stiklinieks, kauns par lētajiem katūna aizkariem un par diviem pītajiem krēsliem, kuri nekad nepameta savu vietu abpus kumodes.

Šo rupji darināto mēbeļu vidū, kas tik skaidri liecināja par viņas izcelsmi, viņa jutās kā zemniece, jutās nožēlojama, šā skaistā, zobgalīgā jaunekļa necienīga, un viņa gaišā, smaidīgā seja iznira viņai acu priekšā, izgaisa, tad atkal parādījās, pamazām viņu iekaroja un jau mājoja viņas sirdī.

Tad viņa izlēca no gultas un aizskrēja pēc spoguļa — pēc mazā tualetes spogulīša šķīvja dibena lielumā, pēc tam atkal apgūlās ar spogulīti rokās un sāka lūkoties savā sejā, ko uz baltā spilvena apņēma izirušie mati.

Brīžam viņa uzlika uz segas šo vieglo stikla gabaliņu, kas atspoguļoja viņas seju, un kļuva domīga, jo starp viņu un grāfu bija tik liels atstatums, ka viņai šķita — šīs laulības nav iespējamas. Un sirds viņai aiz sāpēm sažņaudzās. Bet viņa tūdaļ no jauna paraudzījās spogulī, pasmaidīja, lai pati sev patiktu, atzina sevi par daiļu, un visi šķēršļi nozuda.

Kad viņa nogāja lejā brokastīs, māsa dusmīgā balsī jautāja:

— Ko tu šodien domā darīt?

Šarlota nevilcinādamās atbildēja:

— Vai tad mēs ar Andermata kundzi nebrauksim šodien uz Ruaijā?

Luīza atbildēja:

— Brauc viena, ja gribi, bet pēc tā, ko es tev vakar sacīju, būtu labāk, ja tu ...

Jaunākā māsa atcirta:

— Es tev neprasu padoma... Nejaucies iekšā, gar ko tev nav daļas.

Un viņas viena ar otru vairs nerunāja.

Ienāca Oriola tēvs ar Zaķu un apsēdās pie galda. Sirmgalvis tūdaļ apjautājās:

— Ko jūs, meitiņas, šodien darīsit?

Šarlota, negaidīdama māsas atbildi, sacīja:

— Es braukšu uz Ruaijā ar Andermata kundzi.

Abi vīrieši apmierināti saskatījās, un tēvs ar vilinošu smaidu, kāds viņam allaž parādījās sejā, kad bija runa par izdevīgu darījumu, nopurpināja:

— Brauc vien, brauc.

Slēptā^ apmierinātība, kas bija jaušama tēva un brāļa rīcībā, Šarlotu vēl vairāk pārsteidza nekā Luīzas klajās dusmas, un viņa, mazliet satraukta, nodomāja: «Varbūt viņi visi to savā starpā ir jau pārrunājuši?»

Tiklīdz brokastis bija paēstas, viņa uzgāja savā istabā, uzlika galvā cepuri, paņēma saulessargu, pārmeta pār roku vieglu apmetni un devās uz viesnīcu, jo bija norunāts pusdivos izbraukt. Kristiāna pabrīnījās, ka Luīza nav atnākusi.

Sarlota, juzdama, ka nosarkst, atbildēja:

— Viņa ir mazliet sagurusi, liekas — viņai sāp galva.

Visi iesēdās ekipāžā, lielajā sešvietīgajā lando, kurā

allaž devās tālākos braucienos. Marķīzs ar meitu apsēdās uz dibensēdekļiem, bet Šarlotai iznāca sēdēt atmuguriski starp abiem jaunajiem vīriešiem.

Viņi pabrauca garām Tūrnoelai, tad nogriezās uz skaista ceļa, kas līkumoja kalna pakājē, kurš bija noaudzis riekstu kokiem un kastaņām. Sarlota vairākas reizes manīja, ka Gontrāns spiežas viņai klāt, bet viņš to darīja tik piesardzīgi, ka viņa nevarēja apvainoties. Viņš sēdēja no viņas pa labi un, ar viņu runādams, gandrīz pieskārās viņas vaigam; viņam atbildēdama, viņa neiedrīkstējās pagriezties, baidīdamās no viņa acīm, kuru skatiens viņu būtu apmulsinājis.

Viņš tai stāstīja mīļas bērnišķības, smieklīgas blēņas, bārstīja jocīgus un piemīlīgus komplimentus.

Kristiāna gandrīz nemaz nerunāja, grūtniecības dēļ viņa jutās smaga un nevesela. Pols izskatījās skumīgs un noraizējies. Vienīgi marķīzs netraucēti un bezrūpīgi tērzēja ar veca, izlutināta aristokrāta jautro laipnību.

Ruaijā viņi izkāpa no ratiem parkā, lai paklausītos mūziku, un Gontrāns, paņēmis Šarlotu zem rokas, aizsteidzās uz priekšu. Ap lapeni, kurā orķestra diriģents rādīja takti pūšamajiem instrumentiem un vijolēm, krēslos bija sasē-dusies vesela armija peldviesu, kuri noskatījās promenādes mīļotājos. Dāmas demonstrēja savus tērpus, savas kājiņas, izstiepdamas tās uz priekšā stāvošā krēsla šķērša, savas jaunākās vasaras cepurītes, kas viņas padarīja vēl burvīgākas.

Šariota un Gontrāns klaiņoja starp krēsliem, meklēdami smieklīgas sejas un par tām uzjautrinādamies.

Ik brīdi aiz muguras viņš dzirdēja izsaucienus:

— Paskatieties, cik skaista!

Gontrāns jutās glaimots, bet nevarēja saprast, vai Šar-lotu notur par viņa māsu, sievu vai mīļāko.

Kristiāna, sēdēdama starp tēvu un Polu, redzēja viņus vairākas reizes paejam garām un, atzīdama, ka viņi par daudz draiskojas, piesauca viņus klāt, lai nomierinātu. Bet viņi neklausīja un turpināja klaiņošanu, no visas sirds uzjautrinādamies.

Kristiāna klusām sacīja Polam Bretiņī:

— Beigsies ar to, ka viņš meiteni sakompromitēs. Kad pārbrauksim mājās, būs ar viņu jāparunā.

Pols atbildēja:

— Man arī tas ienāca prātā. Jums ir taisnība.

Pusdienas ēst aizbrauca uz kādu . no Klermonferā-

nas restorāniem, marķīzs, būdams gardēdis, atzina, ka Ruaijā restorāni nekur neder, un mājup viņi devās jau tumsā.

Šariota bija kļuvusi nopietna, — kad viņi piecēlās no galda, pasniegdams cimdus, Gontrāns bija viņai cieši paspiedis roku. Viņas meitenīgā sirdsapziņa pēkšņi kļuva nemierīga. Tā taču bija atzīšanās mīlestībā! Apzināta rīcība! Nepieklājība! Ko lai viņa tagad dara? Parunāt ar Gontrānu? Bet ko lai viņam saka? Dusmoties būtu smieklīgi. Šādos apstākļos jāievēro liels takts. Bet, ja viņa nekā nedarīs, nekā neteiks, tam liksies, ka viņa pieņem tā flirtēšanu, ir ar mieru kļūt par viņa līdzzinātāju, ka uz šo rokas spiedienu viņa atbild «jā».

Un, apsvērdama radušos situāciju, viņa vainoja sevi par to, ka Ruaijā bijusi pārāk jautra un pārāk familiāra, tagad viņa jau atzina, ka māsai bijusi taisnība, ka viņa ir sevi sakompromitējusi, pazudinājusi. Rati ripoja pa ceļu, Pols un Gontrāns klusēdami pīpēja, marķīzs snauda, Kristiāna lūkojās zvaigznēs, bet Šariota ar mokām valdīja asaras, jo, pusdienas ēdot, bija izdzērusi trīs glāzes šampanieša.

Kad viņi atgriezās Anvālā, Kristiāna sacīja tēvam:

— Ir tik tumšs, vai tu nepavadītu Šarlotu?

Marķīzs pasniedza meitenei roku, un viņi tūdaļ aizgāja.

Pols apņēma Gontrānu ap pleciem un iečukstēja ausī:

— Ienāc uz piecām minūtēm, mēs ar tavu māsu gribam ar tevi parunāt.

Un viņi uzgāja mazajā viesistabā, kas atradās blakus Andermata un viņa sievas istabām.

Tiklīdz viņi bija apsēdušies, Kristiāna sacīja:

— Paklausies, mēs abi ar Bretiņī kungu gribam tevi pamatīgi nostrostēt.

— Nostrostēt?... Par ko tad? Es taču esmu īsts pai-puisītis kārdinājumu trūkuma dēļ.

— Lūdzu, nejoko! Tu nemaz nepadomā, ka rīkojies ļoti neuzmanīgi un ļoti neglīti. Tu šo meiteni kompromitē.

Gontrāns izlikās ļoti izbrīnījies.

— Kādu meiteni? ... Sarlotu?

— Jā, Sarlotu.

— Es kompromitēju Sarlotu? ... Es? ...

— Jā, tu viņu kompromitē. Šeit visi par to runā, un nupat Ruaijā parkā jūs uzvedāties ļoti... ļoti... vieglprātīgi. Vai nav tiesa, Bretiņī?

Pols atbildēja:

— Jā, kundze, esmu ar jums pilnīgi vienis pratis.

Gon trāns apgrieza savu krēslu, apsēdās uz tā jāšus,

paņēma jaunu cigāru, aizpīpēja un sāka smieties.

— Ak šitā! Tātad es kompromitēju Sarlotu Oriolu?

Mirkli nogaidījis, lai pastiprinātu savas atbildes efektu,

viņš pavēstīja:

— Bet kāpēc jūs domājat, ka es negribu viņu precēt?

Kristiāna aiz pārsteiguma sarāvās.

— Viņu precēt? Tu? ... Tu esi prātu zaudējis!..

— Kāpēc gan ne?

— Šo ... šo ... zemnieku meitenīti? ...

— Tra-la-la! Aizspriedumi!... Vai tu tos esi samācījusies no sava vīra? ...

Tā kā Kristiāna uz šo nepārprotamo mājienu nekā neatbildēja, Gontrāns turpināja, pats uzdodams jautājumus un uz tiem atbildēdams:

— Vai viņa ir glīta? Jā. Vai viņa ir labi audzināta? Jā. Un vientiesīgāka un piemīlīgāka, un dabiskāka, un atklātāka nekā augstākās sabiedrības jaunkundzes. Viņa ir tikpat izglītota kā tās: viņa runā angliski un overņiešu mēlē, un tās jau ir divas svešvalodas. Viņa būs tikpat bagāta kā kura katra mantiniece no bijušās Senžermēna priekšpilsētas, kuru vajadzētu pārdēvēt par Tukšinieku priekšpilsētu. Un, beidzot, ja viņa ir zemnieka meita, viņai ir tik veselīgas asinis, ka viņa varēs man dāvāt brīnišķīgus bērnus ... Tā, lūk ...

Tā kā viņš visu laiku itin kā jokoja un zobojās, Kristiānā neizpratnē jautāja:

— Klausies, vai tu runā nopietni?

— Un kā vēl! Šī meitene taču ir burvīga. Viņa ir lab-sirdīga^ viņai ir glīts ģīmītis, jautrs raksturs, allaž laba oma, sārti vaidziņi, mirdzošas acis, balti zobiņi, sarkanas lūpiņas, gari, spīdīgi, kupli un zīžaini mati, un viņas vīndaris tēvs būs bagāts kā Krēzs, pateicoties tavam vīram, mīļo māsiņ! Ko tu vēl gribi? Zemnieka meita? Kas par to! Vai tad zemnieka meita ir sliktāka par visādu negodīgu finansistu meitām, kuri tik dārgi maksā par apšaubāmu hercogu ģerboņiem, vai par Impērijas dāvāto titulēto koķešu meitām vai divu tēvu meitām, kādas bieži sastopamas sabiedrībā? Un, ja es Šarlotu apprecēšu, tas būs pirmais gudrais un prātīgais solis manā mūžā...

Kristiāna iegrima pārdomās, tad pēkšņi uzveikta un pārliecināta sajūsmā iesaucās:

— Viņam taču ir taisnība! Tas viss ir pareizi, tiešām tas tā ir! ... Tātad tu viņu precēsi, mans mīļais Gon-trān?...

Tagad savukārt viņš ņēmās nomierināt māsu.

— Lēnāk . . . lēnāk! Ļauj taču man apdomāties. Es tikai izklāstu to, kas ir: ja es Šarlotu apprecēšu, tas būs pirmais gudrais un prātīgais solis manā mūžā. Bet tas vēl nenozīmē, ka es viņu apprecēšu; es gan par to domāju, es viņu pētu, es viņu mazliet lencu, lai redzētu, vai viņa man tā īsti patiks. Vārdu sakot, es tev nesaku ne «jā», ne «nē», bet drīzāk domāju sacīt «jā» nekā «nē».

Kristiāna pievērsās Polam:

— Un ko jūs par to domājat, Bretiņī kungs?

Viņa to mēdza saukt gan par Bretiņī kungu, gan vienkārši par Bretiņī.

Polu allaž valdzināja rīcība, kurā viņš domājās saskatām cēlsirdību, nevienādas laulības, kas viņam šķita augstsirdības apdvestas, jebkurš krāšņs ietērps, kurš grezno cilvēka jūtas, un viņš atbildēja:

— Manuprāt, šoreiz viņam ir taisnība. Ja Šarlota viņam patīk, lai viņš to prec, labāku līgavu viņš neatradīs...

Bet tad ienāca marķīzs un Andermats un bija jārunā par ko citu. Abi jaunie vīrieši devās uz kazino paskatīties, vai spēļu zāle vēl ir vaļā.

Sākot ar to dienu, Kristiāna un Pols it kā bija labvēlīgi pret to, ka Gontrāns atklāti lenc Šarlotu.

Meiteni bieži ielūdza pie sevis, aicināja pusdienās, izturējās pret viņu tā, it kā viņa jau būtu ģimenes locekle.

Sarlota to visu loti labi redzēja, saprata un jutās neprātīgi laimīga. Viņas mazā galviņa griezās riņķī, un viņa cēla gaisa pilis. Gontrāns gan nekā viņai vēl nebija teicis, bet visa viņa izturēšanās, visi viņa vārdi, tonis, kādā viņš ar to runāja, viņa uzmanības izrādīšanas nopietnība, viņa glāsmainais skatiens šķita katru dienu skandinām: «Jūs esat mana izredzētā; jūs būsit mana sieva.»

Un viņas maigā draudzība, kautrā piekāpība un šķīstā atturība, kas tagad izpaudās pret Gontrānu, likās viņam atbildam: «Es visu zinu, un, kad jūs lūgsit manu roku, es pateikšu «jā».»

Jaunās meitenes ģimenē sačukstējās. Luīza ar viņu runāju tikai tāpēc, lai viņu nokaitinātu ar aizskarošiem mājieniem, asiem, dzēlīgiem vārdiem. Bet Oriola tēvs un Žaks izskatījās apmierināti.

Taču Sarlota nepavisam sev nejautāja, vai viņa mīl šo skaisto pielūdzēju, kuram viņa neapšaubāmi kļūs par sievu. Viņš tai patika, tā nemitīgi par viņu domāja, atzina, ka viņš ir skaists, asprātīgs un elegants, bet it īpaši domāja par to, ko darīs, kad ar viņu apprecēsies.

Anvālā visi bija aizmirsuši ārstu un avotu īpašnieku naidīgo sāncensību, pieņēmumus par hercogienes de Ra-masas romānu ar savu mājas ārstu un pārējās tenkas, kuru kūrortos ir tikpat daudz, cik avotos ūdens, — visu prātus nodarbināja viena vienīga sensācija: grāfs Gontrāns de Ravenels precēs Oriola meitiņu.

Tad nu Gontrāns nosprieda, ka nupat ir pienācis īstais brīdis, un kādu rītu, kad visi piecēlās no brokastu galda, paņēma Andermatu zem rokas un teica:

— Mīļais draugs, dzelzs ir jākaļ, kamēr tā karsta. Stāvoklis pašlaik ir tāds. Meitene gaida manu bildinājumu, kaut gan es vēl ne ar kādu solījumu sevi neesmu saistījis, un ticiet man — viņa mani neatraidīs. Taču vajag izdibināt tēva nodomus, lai nedz jūs, nedz es nepaliekam tukšā.

Andermats atbildēja;

— Esiet mierīgs. To es uzņemos. Izpētīšu šodien pat, jūs ne ar ko nekompromitēdams un neminēdams jūsu

vārdu. Un, līdzko stāvoklis būs pilnīgi skaidrs, jūs saprecināšu.

— Lieliski!

Brīdi klusējis, Gontrāns atsāka:

— Pag, šī varbūt ir pēdējā diena manā vecpuiša dzīvē. Aizbraukšu uz Ruaijā, viņdien es tur redzēju vienu otru paziņu. Naktī būšu atpakaļ, pieklauvēšu tad pie jūsu durvīm, lai uzzinātu rezultātu.

Viņš lika apseglot zirgu un aizjāja pa kalnu ceļu, ieelpodams tīro, vieglo gaisu, brīžam laizdams zirgu auļos, lai izjustu, kā ātrā vēja glāsti pieskardamies atvēsina vaigus un kutina ūsas.

Vakars Ruaijā pagāja jautri. Gontrāns tur sastapa draugus, kuri bija ieradušies meiču pavadībā. Vakariņoja ilgi, un viņš pārradās ļoti vēlu. Montoriolas viesnīcā visi | sen jau gulēja, kad Gontrāns ņēmās klauvēt pie Ander- ļ mata durvīm.

Sākumā neviens neatbildēja, bet vēlāk, kad klauvējieni kļuva stiprāki, no iekšas atskanēja miegaina, piesmakuši un dusmīga balss:

— Kas tur ir?

— Es, Gontrāns.

— Pagaidiet, tūlīt atslēgšu.

Andermats parādījās durvīs naktskreklā, nomiegojušos seju, izspūrušu bārdiņu ar zīda lakatiņu ap galvu. Tad viņš atkal ielīda gultā, apsēdās un izstiepa rokas uz segas.

— Nu, mans mīļais, nekas nesanāk! Stāvoklis ir tāds. Es to veco lapsu Oriolu iztaustīju, neminēdams jūsu vārdu, — sacīju, ka kādam no maniem draugiem — varēja varbūt domāt, ka runa ir par Polu Bretiņī, — būtu piemērota viena no viņa meitām, un pajautāju, ko viņš tām dos pūrā. Viņš man atbildēja, savukārt vaicādams, cik tad bagāts ir līgavainis; es pateicu, ka viņam ir trīs-simttūkstoš franku un vēl cerības uz mantojumu.

— Bet man taču nekā nav, — Gontrāns nomurmināja.

— Es jums aizdošu, dārgais. Ja mēs kopīgi nokārtosim šo darījumu, jūsu zemes gabali man ienesīs pietiekami, lai atmaksātu tādu summu.

Gontrāns pavīpsnāja.

— Ļoti jauki. Man būs sieva, jums — nauda.

Bet Andermats uzreiz noskaitās.

— Es jūsu labā pūlos, un jūs vēl mani apvainojat! Diezgan! Izbeigsim to visu ...

Gontrāns atvainojās:

— Nedusmojieties, mīļais, piedodiet. Es zinu, ka jūs esat ļoti krietns cilvēks, nevainojami godīgs visos darījumos. Bijis es jūsu kučieris, es no jums neņemtu dzeramnaudu, bet, ja es būtu miljonārs, es jums uzticētu visu savu bagātību ...

Viljams nomierinājies turpināja:

— Mēs vēl pie šā jautājuma atgriezīsimies. Bet tagad izrunāsim galveno. Vecais uz manām viltībām neuzķērās un atbildēja: «Skatoties, par kuru meitu ir runa. Ja par Luīžu, vecāko, tad viņai būs tāds pūrs...» Un viņš uzskaitīja visus zemes gabalus ap mūsu ēkām — tos pašus, kuri savieno peldu iestādi ar viesnīcu un viesnīcu ar kazino, vārdu sakot, visus tos, kuri mums nepieciešami, kuri man būtu ārkārtīgi vērtīgi. Turpretī jaunākajai meitai viņš dod kalna otru pusi, kas vēlāk, bez šaubām, arī dārgi maksās, bet tagad tam priekš manis nav nekādas nozīmes. Es visvisādi izmēģinājos panākt, lai viņš sadala citādi, lai apmaina meitām nodomātos zemes gabalus. Bet viņš ir iespītējies kā ēzelis. Viņš nekā negrozīšot, tā ir izlemts. Apsveriet — ko jūs par to domājat?

Gontrāns visai apmulsis un visai nobažījies atbildēja:

— Bet ko tad jūs pats domājat? Vai jums liekas, ka, tā sadalot, viņš ir iedomājies mani?

— Bez šaubām. Tas lauķis būs spriedis tā: «Ja skuķis viņam patīk, pietaupīsim mantu.» Viņš cer izprecināt jums savu meitu, saglabājot labākos zemes gabalus... Bet varbūt viņam vairāk rūp vecākā meita... Kas to lai zina ... Tā ir viņa mīlule ... Vairāk līdzinās viņam ... Viltīgāka ... veiklāka ... praktiskāka ... Manuprāt, tas meitēns ir prātīgs ... Es ... jūsu vietā ... izraudzītos citu tēmēkli.

Bet Gontrāns apstulbis murmināja:

— Velns ar ārā! Velna būšana! ... Bet tie zemes gabali, kurus dod Šarlotai... vai tie jums nemaz neder?

Andermats iesaucās:

— Man? ... Nē ... Nepavisam! ... Man vajadzīgi tādi zemes gabali, kas savieno manu peldu iestādi, manu viesnīcu un manu kazino. Tas taču ir tik vienkārši. Pai citiem zemes gabaliem es nedošu itin nekā — tos varēs pārdot tikai vēlāk pa maziem gabaliņiem vasarniekiem...

Contrāns vienā gabalā atkārtoja:

— Ak tu velns!... Velns ar ārā... Re, cik nejauki sanāk ... Ko tad jūs man iesakāt?

— Es jums nekā neiesaku. Domāju, ka jums vajadzētu labi apsvērt, pirms izraugāties vienu no māsām.

— Jā ... jā ... Pareizi... Es padomāšu. Bet vispirms jāizguļas ... Rīts gudrāks par vakaru ...

Viņš piecēlās. Andermats viņu aizturēja.

— Piedodiet, mīļais, vēl pāris vārdu par ko citu. Kaut gan es izliekos nesaprotam, taču ļoti labi saprotu jūsu mājienus, ar kādiem jūs mani nemitīgi bikstāt, un vairs tos negribu dzirdēt. Jūs man pārmetat, ka esmu žīds,f tas ir, kā protu pelnīt naudu, ka esmu skops, ka manas spekulācijās ir tuvas blēdībām. Taču, mans mīļais, es, nekā cita nedaru kā tikai vienā gabalā šo diezgan grūti pelnīto naudu jums aizdodu, tas ir, uzdāvinu.

Nu labi, lai tas paliek! Bet vienu apvainojumu es nekādā gadījumā nepieļauju. Nē, es nepavisam neesmu skops. To pierāda tas, ka es pasniedzu jūsu māsai dāvanas divdesmit tūkstošu franku vērtībā, ka esmu uzdāvinājis jūsu tēvam par desmittūkstošiem frankiem Teodora Ruso gleznu, ko viņš bija iekārojis, ka, šeit atbraucis, es jums uzdāvināju zirgu, ar kuru jūs nupat bijāt aizjājis uz Ruaijā.

Kā tad izpaužas mans skopums? Tai faktā, ka es neļauju sevi apzagt? Bet tādi nu mēs, ebreji, esam un darām pareizi, mans kungs. To nu es jums gribu pateikt reizi par visām reizēm. Mūs uzskata par skopiem tāpēc, ka mēs zinām lietu īsto vērtību. Jums klavieres ir klavieres, krēsls ir krēsls, bikses ir bikses. Arī mums, protams, bet tai pašā laikā mums tā ir vērtība, tā ir prece, kurai ir aprēķināta un noteikta tirgus cena, un praktiskam cilvēkam jāprot no viena acu uzmetiena to precīzi noteikt — nevis aiz skopuma, bet lai neveicinātu krāpšanu.

Ko gan jūs teiktu, ja pārdevēja tabakas preču veikalā prasītu četrus sū par trīs sū pastmarku vai par vaska sērkociņu kārbiņu? Jūs skrietu pēc policista, mans kungs, viena sū dēļ, jā, jā, viena sū dēļ! Tik ļoti jūs būtu sašutis! Un tikai tāpēc, ka jūs gadījuma pēc zināt šo abu priekšmetu cenu. Bet es — es zinu cenu visiem pērkamajiem un pārdodamajiem priekšmetiem, un tāds pats sašutums, kāds jūs pārņemtu, ja no jums prasītu četrus sū par trīs sū mārku, mani pārņem, kad no manis prasa divdesmit frankus par lietussargu, kurš maksā piecpadsmit franku.

Vai jūs saprotat? Es protestēju pret pastāvīgu, riebīgu zagšanu, kāda ieviesusies tirgotāju, kalpotāju un kučieru vidū. Es protestēju pret komerciālu negodīgumu, kurš piemīt visai jūsu nācijai, kas mūs nicina. Es dodu dzeramnaudu atbilstoši man sniegtajam pakalpojumam, nevis fantāzijas izgudrotu dzeramnaudu, ko jūs izmetat, paši nezinādami, par ko, — vai nu piecus sū, vai piecus frankus, skatoties pēc garastāvokļa! Vai jūs saprotat?

Gontrāns bija piecēlies un ar smalku, ironisku smaidu, kas tik ļoti piestāvēja viņa sejai, atbildēja:

— Jā, mans dārgais, saprotu, un jums ir caur un cauri taisnība, vēl jo vairāk tāpēc, ka mans vectēvs, vecais marķīzs de Ravenels, nekā neatstāja manam nabaga tēvam sliktā paraduma dēļ nekad neņemt pretī izdodamo naudu no tirgotājiem, ja par kaut ko tiem maksāja. Viņš domāja, ka tas ir muižnieka necienīgi, un vienmēr maksāja apaļu summu un viengabala naudā.

Un Gontrāns aizgāja ļoti apmierināts.

III

Nākamajā dienā, kad visi jau grasījās doties pie pusdienu galda atsevišķajā ēdamistabā, kas bija iekārtota Ander-matu un de Ravenelu ģimenēm, Gontrāns atvēra durvis un pavēstīja:

— Oriolu jaunkundzes.

Viņas kaunēdamās ienāca, Gontrāna bīdītas, un viņš smiedamies paskaidroja:

— Te viņas ir! Es viņas abas nolaupīju ļaužu pilnā ielā. Starp citu, iznāca vesels tracis. Es viņas atvedu ar varu, jo gribu izskaidroties ar Luīzas jaunkundzi un to taču nevarēju darīt svešu cilvēku klātbūtnē.

Gontrāns paņēma no meitenēm viņu cepures un saulessargus — viņas tikko bija nākušas no pastaigas —, apsēdināja viņas, noskūpstīja māsu, paspieda roku tēvam, svainim un Polam, pēc tam atkal piegāja klāt Luīzai Oriolai.

—■ Nu, jaunkundz, vai jūs nebūtu tik laipna un tagad nepasacītu, kas jums ir pret mums kopš kāda laika?

Luīza izskatījās nobijusies kā putnēns, kas ieskrējis tīklā un tagad nokļuvis putnu ķērāja rokās.

— Nekas, cienīts kungs, tiešām nekas! Kāpēc jūs tā domājat?

— To taču viss pierāda, jaunkundz, itin viss! Jūs vairs nenākat pie mums, vairs nevizināties ar mums kopā Noasa šķirstā (tā viņš bija iesaucis lielo lando). Kad es jūs sastopu un jūs uzrunāju, jūs sataisāt īgnu seju.

— Nē, taču, cienīts kungs, ticiet man!

— Tā tomēr ir, jaunkundz, es runāju taisnību. Bet, lai nu būtu kā būdams, es nevēlos, lai tas tā turpinātos, un gribu šodien pat izlīgt ar jums mieru. O, jums jāzina, ka esmu ļoti ietiepīgs. Varat viebties, cik jums patīk, es pratīšu jūs atradināt no tādām manierēm un piespiest pret mums būt laipnai kā jūsu māsa, kas ir pats piemīlības eņģelis.

Tika pavēstīts, ka pusdienas ir galdā, un visi devās uz ēdamistabu. Gontrāns paņēma Luīžu zem rokas.

Viņš izrādīja vislielāko uzmanību abām māsām, ar apbrīnojamu taktu sadalīdams starp viņām savas laipnības. Jaunākajai viņš teica:

— Jūs jau mums esat vecs draugs, tālab dažas dienas es pret jums būšu nevērīgāks. Jūs jau zināt, draugiem necenšas tik daudz iztapt.

Un vecākajai sacīja:

— Es jūs gribu savaldzināt, jaunkundz, un kā godīgs pretinieks jūs jau iepriekš brīdinu. Es jūs pat aplidošu. Ak, jūs sarkstat? Tā ir laba zīme. Jūs redzēsit, cik es varu būt burvīgs, ja vien pacenšos. Vai tā nav, Šarlotas jaunkundz?

Un viņas tiešām nosarka abas divas, bet Luīza, sataisījusi nopietnu seju, murmināja:

— Ak, cienītais kungs, cik jūs esat vieglprātīgs!

Un Gotrāns atbildēja:

— Ejiet nu ejiet! Gan jūs vēl daudz ko dzirdēsit augstākajā sabiedrībā, kad kļūsit precēta dāma, un tas, bez šaubām, notiks visai drīz. Cik daudz komplimentu jūs saņemsit!

Kristiāna un Pols Rretiņī klusībā viņu slavēja par to, ka viņš bija atvedis Luīžu Oriolu; marķīzs smaidīja par viņa bērnišķīgi pārspīlēto stilu; Andermats domāja: «Tas zellis nav dumjš.» Bet Gontrāns dusmojās, ka mantkārības dēļ viņam jātēlo Luīzas pielūdzējs, kaut gan jūtas viņu velk pie Šarlotas, un, Luīzai smaidīdams, caur zobiem murmināja: «Pag, pag! Tavs tētiņš, vecais blēdis, sadomājis mani apvest ap stūri, bet gan tu dancosi pēc manas stabules, meitenīt, gan tu uzzināsi, kas es īsti

esmu!»

Uzlūkodams vienu māsu pēc otras, viņš tās salīdzināja. Protams, jaunākā viņam patika vairāk, viņa bija draiskulīgāka un dzīvāka, viņa tam patika ar savu mazliet uz augšu uzrauto deguntiņu, spriganajām acīm, šauro pieri, skaistajiem, mazliet palielajiem zobiem un palielo muti.

Taču arī otra bija glīta, tikai vēsāka, ne tik jautra. Viņa nekad nespīdēs ar asprātību un neapburs intīmajā dzīvē, bet, ja pie balles zāles durvīm sulainis pieteiks: «Grāfiene de Ravenela,» — viņa pratīs būt sava vārda cienīga varbūt vēl vairāk nekā jaunākā māsa, it īpaši, kad mazliet apradīs un pagrozīsies starp augstdzimu-šiem ļaudīm. Un tomēr viņš bija pārskaities, viņš dusmojās uz viņām abām, uz viņu tēvu un pat uz viņu brāli, un klusībā viņš nosolījās viņiem visiem atmaksāt par savu neveiksmi vēlāk, kad būs sava stāvokļa noteicējs.

Kad visi atkal bija atgriezušies viesistabā, viņš lūdza, lai Luīza viņam izliek kārtis, jo viņa prata labi zīlēt. Marķīzs, Andermats un Šarlota uzmanīgi klausījās, gribot negribot viņus pievilka nezināmā noslēpums, neiespējamais, kas varēja k]ūt iespējams, neiznīcināmā ticība brīnumam, kura tik dziļi ieperinājusies cilvēkā, ka dažkārt pat visgaišākos prātus apmulsina pavisam muļķīgi šarlatānu izdomājumi.

Pols un Kristiāna sarunājās atvērta loga nišā.

Kopš kāda laika Kristiāna bija nelaimīga, juzdama, ka Pols viņu vairs tā nemīl, un viņu mīlestības nesaskaņa jo dienas kļuva asāka abu vainas dēļ. Kristiāna pirmo reizi šo nelaimi pamanīja svētku vakarā, kad veda Polu uz Larošpradjēras ceļu. Viņa redzēja, ka tam vairs nav agrākā maiguma skatienā, agrākā mīļuma balsī, agrākās kaislās uzmanības pret viņu, bet nevarēja uzminēt šādas pārvērtības cēloni.

Tas bija sācies jau sen — kopš tās dienas, kad viņa, atnākusi uz kārtējo satikšanos, laimē starodama, bija pateikusi: «Vai zini, es laikam tiešām esmu stāvoklī.» Viņam toreiz bija pārskrējuši pār kauliem nejauki šermuļi.

Vēlāk ikreiz, kad viņi satikās, Kristiāna viņam stāstīja I par savu grūtniecību, kas viņas sirdij lika lēkāt aiz : prieka, bet pastāvīgā runāšana par to, ko Pols uzskatīja par nepatīkamu, riebīgu un netīru, aizskāra viņa jūsmīgo dievināmā elka pielūgsmi.

Vēlāk, kad viņš redzēja, kā viņa pārvēršas, kļūst vāja, kā viņai iekrītas vaigi, parādās dzelteni plankumi sejā, viņš sāka domāt, ka Kristiānai vajadzētu viņam aiztaupīt šo skatu un nozust uz dažiem mēnešiem, bet pēc tam atkal parādīties vēl svaigākai, vēl skaistākai nekā agrāk, aizmirstot nepatīkamo notikumu vai arī prasmīgi apvienojot koķeto mīļākās burvību ar citu burvību — ar jau-i nas mātes gudro, atturīgo burvību, kura parāda savu bērnu tikai pa gabalu, ievīstītu rožainu lenšu mākoni. ;

Turklāt viņai taču bija reta izdevība parādīt taktiskumu, kādu viņš no viņas bija gaidījis: viņa varēja pa vasaru aizbraukt uz Montoriolu un viņu atstāt Parīzē, lai viņš neredzētu viņas novītušo seju un izķēmoto augumu. Viņš bija ļoti cerējis, ka viņa pati to sapratīs.

Bet, kolīdz Kristiāna ieradās Overņā, viņa to aicināja pie sevis ar nemitīgām izmisuma pilnām vēstulēm, tik daudzām un tik uzstājīgām, ka viņš, padevies vājumam un žēlumam, bija atbraucis. Un nu tā viņu apgrūtināja ar savu nepatīkamo, asaraino maigumu; viņam ārkārtīgi gribējās to pamest, nekad vairs neredzēt, nekad vairs nedzirdēt tās uzbudinošo, nepiemēroto mīlas čivināšanu. Viņam gribējās izkliegt visu, kas bija sakrājies uz sirds, paskaidrot, cik tā neveikli un muļķīgi uzvedas, bet viņš to nespēja izdarīt un neiedrīkstējās arī aizbraukt, un, nevarēdams savaldīties, gribot negribot izpauda savu nepacietību sarūgtinošiem un aizskarošiem vārdiem.

Jo vairāk viņa no tā cieta tāpēc, ka nejutās labi, ar katru dienu viņai kļuva smagāk un smagāk, viņu mocīja visvisādas likstas, kādas mēdz uznākt grūtām sievietēm, un viņai kā vēl nekad bija vajadzīgs, lai viņu mierinātu, palutinātu, apmīļotu. Viņa Polu mīlēja no visas sirds, ar visu savu būtni, mīlēja nevaldāmi, neizmērojami un pašaizliedzīgi. Viņa sevi uzskatīja ne vairs par Pola mīļāko, bet par sievu, par dzīvesbiedri, par pakļāvīgu, uzticīgu, padevīgu verdzeni, par viņam piederošu lietu. Viņai vairs nebija ne prātā domāt par kaut kādas uzmanības izrādīšanu, koķetēšanu, par nemitīgu vēlēšanos patikt un valdzināt — viņa taču tam pilnīgi piederēja,

viņus saistīja tik maigas un tik stipras saites — bērns, kurš drīz nāks pasaulē.

Kolīdz viņi loga nišā palika divatā, viņa atkal uzsāka savu maigo gaušanos:

— Pol, mīļo Pol, vai tu mani mīli tikpat stipri kā agrāk?

— Nu protams! Klausies, tu to skandini katru dienu — galu galā tas sāk apnikt.

— Piedod, bet es vairs nevaru tam ticēt, man vajag, lai tu mani nomierini, vajag nemitīgi dzirdēt no tevis šo jauko vārdu. Bet tu taču to vairs nesaki tik bieži kā agrāk, tāpēc man tas tev jāizprasa, jāizčinkst, jāizlūdzas kā ubagdāvana.

— Nu labi, es tevi mīlu! Bet runāsim ko citu, dieva dēļ!

— Vai, cik tu esi cietsirdīgs!

— Nav tiesa, es nemaz neesmu cietsirdīgs. Tikai... tikai... kā tu nevari saprast... kā tu nesaproti, ka...

— Ak! Es ļoti labi saprotu, ka tu mani vairs nemīli. Kaut tu zinātu, kā es ciešu!

— Rimsties, Kristiāna, es tevi lūgšus lūdzu, saudzē manus nervus! Kaut tu zinātu, cik tu muļķīgi uzvedies!

— Ak, ja tu mani mīlētu, tu tā nerunātu!

— Pie velna! Ja es tevi vairs nemīlētu, es nemaz nebūtu šurp braucis.

— Paklausies! Tu esi mans, tu piederi man, un es piederu tev. Starp mums taču ir nesaraujama saite — mūsu bērniņš. Bet apsoli man — ja kādreiz., * ja pienāks kādreiz diena, kad tu mani vairs nemīlēsi, tu man to pateiksi.

— Labi, apsolu.

— Zvēri!

— Zvēru.

— Bet arī tad mēs tomēr paliksim draugi, vai ne?

— Protams, ka paliksim draugi.

— Tai dienā, kad tu jutīsi, ka vairs mani patiesi nemīli, tu atnāksi pie manis un pateiksi: «Mana mīļā Kristiāna, es tevi ļoti mīlu, bet tas vairs nav tas, kas agrāk. Būsim draugi, tikai draugi.»

— Norunāts, es tev to apsolu.

— Vari zvērēt?

— Zvēru.

— Vienalga, man būs ļoti sāpīgi. Kā tu pērngad mani mīlēji!

Kāda balss viņiem aiz muguras pieteica:

— Hercogiene de Ramasa Aldavarra!

Viņa atnāca tāpat vien, kā kaimiņiene, jo Kristiāna ik vakaru pieņēma pie sevis ievērojamākos peldviesus, tāpat kā valdnieki mēdz pieņemt atbraucējus viesus savā karalistē.

Ar padevīgu smaidu sejā skaisto spānieti pavadīja dakteris Madzelli. Abas sievietes paspieda viena otrai roku, apsēdās un sāka tērzēt.

Andermats pasauca Polu.

— Mīļais draugs, nāciet taču šurp, Oriolas jaunkundze brīnišķīgi liek kārtis! Man viņa sastāstīja pārsteidzošas lietas. — Un, paņēmis Polu zem rokas, Andermats piebilda: — Jūs nu gan esat savādnieks! Parīzē mēs jūs redzējām labi ja reizi mēnesī, par spīti manas sievas neatlaidīgiem ielūgumiem. Lai jūs dabūtu šurp, vajadzēja nosūtīt kādas piecpadsmit vēstules. Un, kopš jūs esat atbraucis, jums ir tik bēdīgs izskats, it kā jūs katru dienu zaudētu pa miljonam. Sakiet — vai jums dara raizes kādas nepatikšanas? Varbūt var jums palīdzēt? Neslēpiet, pasakiet man!

— Nē, nekādu nepatikšanu man nav, mīļais. Ja es Parīzē jūs bieži neapciemoju... Bet tā taču ir Parīze, jūs pats saprotat...

— Kā ne!_ Skaidrs, ka saprotu... Bet tad vismaz šeit ir jābūt labā omā. Es šeit gatavoju divus trīs svinīgus sarīkojumus, kuri, cerams, labi izdosies.

Sulainis pieteica:

— Barra kundze un profesors Klošs.

Klošs ieradās ar savu meitu, jaunu atraitni, izaicinošu sarkanmati. Un gandrīz tūlīt tas pats sulainis izsauca:

— Profesors Mā-Rusels.

Šim profesoram līdzi bija sieva, bāla, pār briedusi sieviete ar gludu matu sasukā jumu uz deniņiem.

Profesors Remizo iepriekšējā dienā aizbrauca, nopircis vasarnīcu, kurā bija dzīvojis, kā runāja, ar sevišķi izdevīgiem noteikumiem.

Abi Remizo kolēģi ļoti labprāt būtu gribējuši zināt, kas tie par noteikumiem, bet Andermats tikai atbildēja:

_— O, mes pavisam viegli salīgām, izdevīgi abām pusēm! Ja jūs gribēsit sekot viņa priekšzīmei — lūdzu, gan salīgsim... Kad būsit izlēmuši, paziņojiet man, tad parunāsim.

Ieradās arī dakteris Latons un pēc viņa — dakteris Onorā bez laulātās draudzenes; viņš ar to nekad sabiedrībā nerādījās.

Tagad viesistabā skanēja balsu čala — visi skaļi tērzēja. Gontrāns neatgāja nost no Luīzas Oriolas, stāstīja viņai kaut ko, pieliecies pie viņas pleca, un šad tad, ja kāds viņiem gāja garām, smiedamies sacīja:

— Cenšos uzveikt ienaidnieku.

Madzelli bija apsēdies blakus profesora Kloša meitai. Viņš jau vairākas dienas staigāja viņai pa pēdām, un viņa tā uzmanības apliecinājumus pieņēma ar izaicinošu nekaunību.

Hercogiene dakteri Madzelli neizlaida no acīm, viņa izskatījās uzbudināta un trīcēja. Pēkšņi viņa piecēlās, pārgāja pāri visai viesistabai un, pārtraukdama sava ārsta divvientulību ar skaisto sarkanmati, sacīja:

— Madzelli, vai mums nebūtu laiks iet mājās? Es nejūtos visai labi.

Tiklīdz viņi bija izgājuši, Kristiāna, pienākusi klāt Polam, sacīja:

— Nabaga sieviete! Viņa droši vien ļoti cieš.

Pols neapdomīgi vaicāja:

— Kas cieš?

— Hercogiene! Vai tad jūs neievērojāt, cik viņa ir greizsirdīga?

Pols asi atbildēja:

— Ja jūs sāksit apraudāt visas uzmācīgās mīļākās, jums asaru nepietiks.

Kristiāna uzgrieza viņam muguru, gatava tiešām sākt raudāt — tik nežēlīgi viņai likās Pola vārdi, un, apsēdusies blakus Šarlotai Oriolai, kura bija palikusi viena pati — pārsteigta, nesaprazdama Gontrāna rīcību, viņa pateica vārdus, kuru jēgu jaunā meitene neaptvēra:

— Ir tādas dienas, kad gribētos nomirt.

Andermats mediķu vidū stāstīja par ārkārtējo gadījumu ar Klovisa tēvu, kura paralizētās kājas sākušas atdzīvoties. Viņš runāja ar tādu pārliecību, ka neviens nebūtu varējis apšaubīt viņa godīgumu.

Kopš viņš bija uzminējis abu Oriolu un paralītiķa viltību un sapratis, ka pērngad viņu bija apveduši ap stūri, izmantojot viņa milzīgo vēlēšanos ticēt avota ūdeņu dziednieciskajām spējām, un it īpaši kopš tā laika, kad viņš nebija varējis tikt vaļā no veča drausmīgajām vaimanām nesamaksājis tam naudu, Klovisa tēvu viņš bija pārvērtis par varenu reklāmu un tagad pats lieliski spēlēja šo komēdiju.

Madzelli atnāca atpakaļ, atbrīvojies no savas pacientes, kuru bija pavadījis uz mājām.

Gontrāns paņēma viņu zem rokas.

— Skaistais dakter, lūdzu jūsu padomu! Kura no māsām Oriolām jums labāk patīk? Kuru jūs izraudzītos?

Glītais ārsts iečukstēja viņam ausī:

— Par mīļāko — jaunāko, par sievu — vecāko. •■•v

Gontrāns smējās.

— Skat! Mums ir gluži vienādas domas. Ļoti priecājos!

Tad, piegājis klāt māsai, kura joprojām sarunājās ar Šarlotu, sacīja:

— Vai zini ko? Es nupat izdomāju, ka mēs varētu ceturtdien aizbraukt uz Nižēras kalnu. Tas ir pats skaistākais vulkāns šajā kalnu grēdā. Visi ir ar mieru. Norunāts?

Kristiāna vienaldzīgi nomurmināja:

— Ja jūs gribat, tad es arī.

Bet tad pienāca atvadīties profesors Klošs ar meitu, un Madzelli, piedāvādamies viņus pavadīt, izgāja nopakaļ skaistajai atraitnei.

Pēc dažām minūtēm aizgāja arī pārējie viesi, jo Kristiāna pulksten vienpadsmitos devās pie miera.

Marķīzs, Pols un Gontrāns gāja pavadīt māsas Oriolas. Gontrāns un Luīza gaja pa priekšu, bet Bretiņī, kurš ar Šarlotu zem rokas gaja dažus soļus aiz viņiem, juta, ka viņas roka viegli dreb.

Šķiroties abi meitenēm uzsauca:

— Ceturtdien vienpadsmitos! Brokastis ēdīsim visi kopā viesnīcā!

Mājās ejot, viņi sastapa Andermatu, kuru profesors Mā-Rusels bija aizturējis dārza stūrītī.

— Nu labi1_ — viņš teica. — Ja tas jūs netraucē, rīt no rīta ieradīšos pie jums parunāt par to vasarnīciņu.

Viljams Andermats devās mājup kopā ar jaunajiem cilvēkiem un, pacēlies pirkstgalos, lai aizsniegtu svaiņa ausi, tam pačukstēja:

— Apsveicu, mīļais! Jūs bijāt brīnišķīgs.

Gontrāns jau divus gadus mocījās ar naudas trūkumu, kas viņam sagandēja dzīvi. Kamēr viņš šķieda mātes mantu, ļaudamies bezrūpībai, kas viņam bija iedzimta no tēva, viņš dzīvoja, ne par ko nebēdādams, jaunu, bagātu, pārsātinātu un izvirtušu jaunekļu vidū, kuru vārdi katru rītu tiek minēti laikrakstos augstākās sabiedrības dzīves hronikā, jo šie dīkdieņi pieder pie augstākās sabiedrības, kaut gan tajā maz uzturas, bet labāk izraugās pērkamu sieviešu sabiedrību, no kurām tad ari pārņem gan tikumus, gan domāšanas veidu.

Viņa kompānijā bija kāds ducis tādu pašu švītu, kurus varēja sastapt katru nakti starp divpadsmitiem un pulksten trijiem rītā vienā un tai pašā bulvāra kafejnīcā. Ļoti eleganti, vienmēr ģērbušies frakā un baltā vestē, ar aproču pogām divdesmit luidoru vērtībā, kuras katru mēnesi mainīja un pirka pie labākajiem juvelieriem, šie jaunekļi nepazina nekādu citu rūpju kā vienīgi rūpes izklaidēties, uzdzīvot ar sievietēm, dzīties pēc lētas popularitātes un pēc naudas, kuru ieguva ar visiem iespējamiem līdzekļiem.

Viņus interesēja tikai iepriekšējās nakts skandāli, pārstāsti par notikumiem guļamistabās un zirgu staļļos, divkaujas un varoņdarbi spēļu namos — viss viņu garīgais apvārsnis bija ieslēgts šais ietvaros.

Viņiem bija piederējušas visas mīlas tirgū pērkamās, augsti kotētās sievietes, viņi tās bija nodevuši cits citam, atdevuši lētāk cits citam, aizdevuši cits citam, apsprieda cits ar citu viņu īpašības mīlas rotaļās, it kā runa būtu par sacīkšu zirgu ķermeņa konstitūciju. Viņi apmeklēja arī to trokšņaino, titulēto personu sabiedrību, par kuru daudz runā un kurā gandrīz visām sievietēm ir mīlas sakari, kas nav nekāds noslēpums un notiek vienaldzīgu, pieļāvīgu vai līdz aklumam tuvredzīgu vīru acu priekšā; par tādām augstākās sabiedrības dāmām šie jaunie cilvēki sprieda tāpat kā par kokotēm un savā vērtējumā piešķīra viņām visai niecīgu atšķirību viņu izcelsmes un sociālā ranga dēļ.

Lai sadabūtu savai dzīvei nepieciešamo naudu, viņiem bija jāizdomā visādas viltības, jākrāpj kreditori, visās malu malās jāaizņemas, jāizvada ārā pa durvīm sagādnieki, ar izsmieklu jāsaņem drēbnieks, kurš ik pusgadu uzrādīja rēķinu, kas bija pieaudzis par trīstūkstoš frankiem, jāuzklausa no kokotēm — šīm alkatīgajām mātītēm stāsti par viņu palaidnībām, jāredz visas blēdības klubos, jāzina un jājūt, ka arī viņus pašus ik uz soļa apzog kalpotāji, tirgotāji, lepno restorānu īpašnieki un citi, labi jāizprot un pat jāpieliek sava roka pie dažām biržas mahinācijām vai šaubīgiem darījumiem, lai iegūtu kādu luidoru, tā ka viņu morālās jūtas galu galā bija kļuvušas trulas un nodeldētas un viņu vienīgais goda pienākums bija cīnīties divkaujā, tiklīdz viņus turēja aizdomās, ka viņi ir spējīgi pastrādāt vai ir pastrādājuši viņiem piedēvētās nelietības.

Visiem viņiem vai gandrīz visiem pēc dažiem gadiem šāda dzīve bij jāizbeidz, vai nu apprecot bagātu līgavu, vai ar skandālu, vai ar pašnāvību, vai ar mīklainu nozušanu — pilnīgu nozušanu, kas līdzīga nāvei.

Taču visi viņi, protams, paļāvās uz bagātu līgavu. Vieni cerēja, ka to viņiem sagādās radinieki, citi paklusām meklēja paši un sastādīja mantinieču sarakstus, kā mēdz sastādīt pārdodamu māju sarakstus. It īpaši viņi uzglūnēja ārzemniecēm — līgavām no Ziemeļamerikas vai Dienvidamerikas un apžilbināja tās ar savu šiku, ar uzdzīvotāju slavu, ar skaļajiem panākumiem un ar savas personas eleganci.

Uz bagātajām līgavām paļāvās arī šo jaunekļu kreditori.

Bet šīs bagātās līgavas medības varēja ieilgt. Katrā ziņā tas prasīja meklēšanu, pūles līgavu savaldzināt, garlaicīgas vizītes — vārdu sakot, pārāk lielu enerģijas patēriņu, uz ko pēc dabas bezrūpīgais Gontrāns nemaz nebija spējīgs.

Izjuzdams ar katru dienu arvien pieaugošos naudas trūkuma spaidus, viņš jau sen klusībā domāja: «Būs tomēr kaut kas jāizdomā.» Bet nekā izdomāt un atrast viņš nespēja.

Viņš jau bija spiests ķerties pie visai apšaubāmiem paņēmieniem, lai sadabūtu kaut vai pavisam niecīgas summiņas, — tik lielās grūtībās viņš bija nonācis, un tagad viņam ilgu laiku bija jādzīvo savā ģimenē, līdz pēkšņi Andermats ierosināja domu apprecēt vienu no māsām Oriolām.

Sākumā viņš aiz piesardzības bija klusējis, jo pēc pirmā acu uzmetiena šīs meitenes viņam bija likušās no daudz zemākām aprindām, tā ka viņš nevarēja piekrist šīm nevienādajām laulībām. Bet, mazliet padomā -jis, viņš loti drīz savus ieskatus grozīja un tūdaļ nolēma uzsākt lenkšanu — kūrortā pilnīgi pieļaujamu lenkšanu pa jokam, kas viņu ne ar ko nesaistīs un vajadzības gadījumā Jaus atkāpties.

Ļoti labi pazīdams savu svaini, viņš zināja, ka svainis šo priekšlikumu ir pamatīgi pārdomājis, apsvēris un sagatavojis augsni, ka šis gadījums tiešām ir visai vilinošs un ka diez vai citreiz tāda izdevība vairs gadīsies.

Turklāt nav vajadzīgas arī nekādas pūles — jāpastiepj tikai roka un jāsaņem skaista meitene; jaunākā māsa viņam ļoti patika, un viņš šad tad bija nodomājis, ka vēlāk, kad viņa apprecēsies, būtu ļoti patīkami ar viņu satikties.

Tātad viņš bija izraudzījies Šarlotu Oriolu un īsā laikā bija ticis tik tālu, ka jau drīkstēja lūgt meitenes roku.

Bet, tā kā Andermata iekāroto zemi tēvs pūrā dod vecākajai meitai, Gontrānam no šīm precībām bija jāatsakās vai arī jāpievēršas vecākajai māsai.

Pirmajā brīdī Gontrāna sašutums bija tik liels, ka viņš grasījās svaini pasūtīt pie velna un palikt vecpuisī līdz jaunai izdevībai.

Bet tieši tobrīd viņš bija galīgi uz sēkļa, uz tik liela sēkļa, ka nevarēja pat iegriezties kazino, bija jāpalūdz divdesmit pieci luidori no Pola, bet no tā viņš jau bija daudzreiz aizņēmies, nekad parādu neatdodams. Turklāt šo jauno līgavu vajadzētu sameklēt, atrast un savaldzināt. Varbūt vēl vajadzētu cīnīties pret tās naidīgo ģimeni, bet šeit līgava tepat uz vietas, tikai dažas dienas jāpapūlas, izrādot uzmanību, un viņš varētu iegūt vecāko māsu Luīžu tikpat viegli, kā bija pratis_iekarot jaunāko. Tādējādi svaiņa personā viņš nodrošinātu sev baņķieri, kura kase viņam vienmēr būs atvērta, jo viņš padarīs svaini atbildīgu par šo laulību un varēs to apbērt ar mūžīgiem pārmetumiem.

Bet savu sievu — to viņš aizvedīs uz Parīzi un visur stādīs priekšā kā Andermata kompanjona meitu. Starp citu, viņai ir arī tāds pats vārds kā šim kūrortam, bet uz šejieni viņš ar to gan nemūžam, it nemūžam vairs neatgriezīsies, ņemot vērā patiesību, ka upes nekad neatgriežas savā iztekā. Viņai ir glīta sejiņa, slaids augums, un viņa ir pietiekami smalka, lai kļūtu par jo izsmalcinātu dāmu, pietiekami gudra, lai apgūtu augstākās sabiedrības likumus, prastu šai sabiedrībā noturēties, ieņemt tajā redzamu vietu un pat darīt godu savam vīram. Visi runās: «Tas palaidnieks ir apprecējis skaistu meiteni un, liekas, pavisam mierīgi to krāpj.» Un viņš, protams, to krāps, jo kabatā viņam būs nauda un ārpus majas viņš varēs atsākt savu vecpuiša dzīvi.

Un tā nu viņš pievērsās Luīzai Oriolai un, pašam nezinot, izmantodams greizsirdību, kas bija iezagusies jaunas meitenes skaudīgajā sirdī, pamodināja viņā vēl snaudošo koķetēriju un neskaidru vēlēšanos atņemt māsai skaisto pielūdzēju, kuram bija grāfa tituls.

Ka tas tā, viņa sev nemaz neatzinās, par to pat nedomāja un negudroja — viņa jutās pārsteigta par satikšanos ar Gontrānu un par to, ka viņš tās abas ar māsu «nolaupīja». Bet, redzēdama, cik tas pret viņu ir uzmanīgs un laipns, pēc tā izturēšanās, skatieniem un pēc visas uzvedības viņa uzminēja, ka Gontrāns nemaz nav iemīlējies Šarlotā, un, neko tālāk nepētīdama, bija laimīga un, iedama gulēt, jutās priecīga un gandrīz kā uzvārētājā.

Nākamajā ceturtdienā pirms brauciena uz Nižēras kalnu ilgu laiku visi svārstījās. Debess bija smaga un apmākusies, tādēļ bija jābaidās no lietus. Bet Gontrāns tik dedzīgi uzstāja, ka aizrāva arī tos, kuri šaubījās.

Brokastis bija padrūmas. Kristiāna un Pols iepriekšējā vakarā bija sastrīdējušies bez kāda redzama iemesla. An-dermats baiļojās, ka Gontrāna laulības var izjukt, jo Oriola tēvs torīt bija par viņu izteicies visai divdomīgi. Gontrāns, to uzzinājis, bija pārskaities un nolēma panākt savu. Šarlota, nekādi nesaprazdama jauno pagriezienu, bet nojauzdama māsas uzvaru, ļoti gribēja palikt mājās. Ar lielām pūlēm viņu tomēr pierunāja braukt.

Un tā «Noasa šķirsts» aizvizināja savus parastos braucējus pilnā sastāvā uz augsto plakankalni, kas pacejas pār Volvilču.

Luīza Oriola, pēkšņi kļuvusi valodīga, visu ceļu runāja. Viņa paskaidroja, ka no Volvikas akmeņiem, kuri nav nekas cits kā apkārtējo vulkānu sastingusī lava, šai apvidū ir būvētas visas baznīcas un visas mājas un tāpēc Overņas pilsētas izskatās drūmas un it kā apdegušas. Viņa rādīja raktuves kalnā, kur šos akmeņus aptēsa, un lavas masīvus, kurus izmantoja par akmeņlauztuvēm, kurās šo lavu ieguva; viņa aicināja visus apbrīnot milzīgo, melno dievmāti, Volvikas aizstāvi, kas stāv kalna galotnē un it kā lidinās pār pilsētu.

Pēc tam brauca augšā augstākajā plakankalnē, kur pacēlās bijušo vulkānu pauguri. Zirgi vilkās soļiem pa garo un grūto ceļu. Gar ceļa malām auga skaisti, zaļi meži. Visi braucēji klusēja.

Kristiāna atcerējās braucienu uz Tazenā ezeru. Tie paši rati ari tagad un tie paši cilvēki, bet sirdis vaiis nebija tās pašas. Viss likās līdzīgs... un tomēr... tomēr ... Kas tad bija noticis? Gandrīz nekas... Viņa mīl mazliet vairāk ... viņš mazliet mazāk ... Gandrīz nekas nav grozījies... Starpība tikai tā, ka toreiz ilgas dzima, bet tagad izdziest... Gandrīz nekas ... Neredzama plaisa radījusi mīlestībās apnikumu... Ak, gandrīz nekas, gandrīz nekas! Bet ari acu skatiens pārvērties, jo tās pašas acis to pašu seju redz citādi... Taču kas gan ir skatiens? .. . Gandrīz nekas!

Kučieris apturēja zirgus un teica:

— Esam klāt. Pagriezieties pa labi un ejiet pa meža taku! Ejiet tikai pa to taisni vien — un aiziesit.

Visi izkāpa no ratiem, izņemot marķīzu, kuram laiks likās pārāk karsts. Luīza un Gontrāns aizgāja pa priekšu, bet Šarlota palika ar Polu un Kristiānu, kurai bija grūti paiet. Meža taka, kas viņiem likās tik gara, beidzot noveda ar garu zāli noaugušā kalna korē pie izdzisušā vulkāna.

Luīza un Gontrāns, uzkāpuši pašā virsotnē, abi lieli un slaidi izskatījās stāvam pašos mākoņos.

Kad arī pārējie tur uzgāja, Pola Bretiņī jūsmīgo dvēseli pārņēma liriska iedvesma.

Ap viņiem, aiz viņiem, pa labi, pa kreisi pacēlās dīvaini nošķelti konusi, vieni — traukdamies augšup, citi — pieplakuši pie zemes, bet visi tie bija saglabājuši savu savādo mirušu vulkānu seju. Šie smagnējie bluķu kalni ar plakano galotni stiepās no dienvidiem uz rietumiem pa milzīgu, drūmu plakankalni, kura pacēlās tūkstoš metru virs Limaņas, pārkārās pār to kā dzega no austrumiem un ziemeļiem un aizstiepās līdz neredzamajam, allaž zilganā dūmakā tītajam apvārsnim.

Pa labi pāri visiem saviem brāļiem — kādiem septiņdesmit astoņdesmit sen aizmigušiem vulkāniem pacēlās Doma kalns. Tālāk bija redzami Gravnuārs, Kruels, Pedža,

So, Nošāns un Vaša. Vistuvāk izslēja savas galotnes Partū, Koms, Žims, Tresū, Lušadjēra — milzīga vulkānu kapsēta.

Jaunie ļaudis to visu pārsteigti aplūkoja. Pie viņu kājām pavērās lielākais Nižēras krāteris, dziļa, ar mauriņu klāta piltuve, kuras dibenā vēl bija saglabājušies trīs milzīgi, brūni bluķi — lava, kas bija izvirdusi ar nezvēra pēdējo elpas vilcienu un vēlāk iekritusi atpakaļ viņa nedzīvajā rīklē un uz visiem laikiem sastingusi tur pirms daudziem, daudziem gadsimtiem.

Gontrāns izsaucās:

— Es nokāpšu krātera dibenā! Gribu redzēt, kā tie zvēriņi izlaida garu. Aiziet, jaunkundzes! Skriesim lejā no kalna!

Un, satvēris Luīžu aiz rokas, viņš to rāva līdzi. Sarlota sāka skriet viņiem pakaļ, bet tad pēkšņi apstājās, noskatījās, kā viņi, rokās saķērušies, palēkdamies aizjož, un, spēji pagriezusies, kāpa atpakaļ pie Kristiānas un Pola, kuri nogāzes galotnē sēdēja zālē. Piegājusi viņiem klāt, Sarlota nokrita uz ceļiem un, paslēpusi seju Kristiānas tērpa krokās, sāka skaļi šņukstēt.

Kristiāna visu saprata: kopš kāda laika citu cilvēku bēdas viņu sāpināja tāpat kā pašas brūces; apskāvusi meiteni ap pleciem, viņa arī pati sāka raudāt un čukstēja:

— Nabaga bērns! Nabaga bērns!

Meitene, joprojām nometusies ceļos, paslēpusi galvu, raudāja un ar rokām, pati to nemanīdama, rāva no zemes zāles kumšķīšus.

Bretiņī bija piecēlies kājās un, pagājis nostāk, izlikās, ka nav nekā redzējis, bet šīs meitenes bēdas, šis nevainīgais izmisums pēkšņi viņā modināja sašutumu pret Gon-trānu. Viņu, kuru Kristiānas dziļās ciešanas tikai kaitināja, līdz sirds dibenam aizgrāba šīs meitenes pirmā vilšanās.

Viņš atkal pienāca klāt un, arī nometies uz ceļiem, Šarlotai sacīja:

— Nu, nomierinieties, lūdzu, nomierinieties! Viņi tūlīt būs atpakaļ, nomierinieties! Viņi nedrīkst redzēt jūs raudam.

Sarlota pietrūkās kājās, izbijusies no domas, ka māsa varētu viņu ieraudzīt ar asarām acīs. Bet kaklu joprojām žņaudza elsas, kuras viņa apspieda, kuras viņas sirdi darīja vēl smagāku. Viņa murmināja:

— Jā ... jā ... nevajag ... Tas nav nekas ... Ir jau pāri... Paskatieties ... nav taču redzams ... vai ne? ... Neredz taču? ...

Kristiāna noslaucīja viņai vaigus savā mutautiņā, pēc tam to pārlaida arī pār savu seju. Viņa sacīja Polam:

— Ejiet taču paskatīties, ko viņi tur dara! Viņus vairs nemaz nevar redzēt. Viņi ir nozuduši aiz tiem lavas bluķiem. Es palikšu pie meitenes un lūkošu viņu nomierināt.

Bretiņī piecēlās un drebošā balsī sacīja:

— Es iešu ... un atvedīšu viņus šurp, bet jūsu brālim būs darīšana ar mani... šodien pat... Viņš dabūs man paskaidrot savu neķītro uzvedību pēc tā, ko mums nesen teica.

Un Pols skriešus devās lejā uz krātera iedobi.

Gontrāns no visa spēka skrēja uz priekšu pa lielā krātera stāvo nogāzi, raudams sev līdzi Luīžu, gribēdams viņu pieturēt, pārsteigt, tā ka aizraujas elpa,’apstulbināt un pārbiedēt. Ar varu rauta līdzi, viņa centās Gontrānu apstādināt, murminādama:

— Vai, lēnāk!... Es kritīšu ... Jūs taču esat traks!... Es kritīšu!

Beidzot viņi pieskrēja pie lavas bluķiem un elsdami pūzdami apstājās. Pēc tam apgāja tiem apkārt un ielūkojās platajā plaisā, kas lejā veidoja tādu kā alu ar divi

izejām.

Kad vulkāns sava mūža galā bija izmetis šīs savas pēdējās putas, vairs nespēdams tā kā agrāk uzšļākt tās debesīs, šo pēdējo šalti tas izspļāva jau sabiezējušu, gandrīz aukstu, un tā bija sacietējusi uz tā nedzīvajām lūpām.

— Vajadzētu tur ieiet, — Gontrāns sacīja.

Un viņš pabīdīja Luīžu sev pa priekšu. Tiklīdz viņi bija iegājuši alā, Gontrāns sacīja:

— Tā, jaunkundz! Tagad ir piemērots brīdis izteikt jums atzīšanos mīlestībā.

Viņa izbrīnījās:

— Atzīšanos? ... Man?

— Jā gan — un tikai trijos vārdos: jūs esat burvīga.

— Tas jums jāsaka manai māsai.

— Ak, jūs taču ļoti labi zināt, ka jūsu māsai es to neteiktu!

— Ejiet nu ejiet!

— Paklausieties, jūs nebūtu īsta sieviete, ja nesaprastu, ka es izrādīju uzmanību jūsu māsai tikai tāpēc, lai redzētu, kādu iespaidu tas atstās uz jums ... kādu seju jūs man rādīsit... Un jūs man rādījāt dusmīgu seju. O, cik es biju apmierināts! Un tad es centos likt jums saprast ar visu pienācīgo cieņu, ko īstenībā par jums domāju ...

Ar Luīžu nekad neviens tā nebija runājis. Viņa bija apmulsusi un aizgrābta, sirds viņai bija pilna prieka un lepnuma.

Gontrāns turpināja:

— Es labi zinu, ka esmu riebīgi izturējies pret jūsu māsu. Neko darīt. Viņa pati gan manās jūtās nemaz nemaldījās. Jā, jā. Jūs taču redzat, viņa negribēja nākt mums līdzi, palika turpat... O, viņa visu saprata, ļoti labi saprata! ...

Viņš bija satvēris Luīzas Oriolas roku un maigi, galanti skūpstīja viņai pirkstu galus, čukstēdams:

— Cik jūs esat jauka! Cik jūs esat jauka!

Atspiedusies pret akmens sienu, Luīza klusēdama klausījās savas sirds satrauktajos pukstos. Viņas miglainajā apziņā uzpeldēja viena vienīga doma: doma par uzvaru — viņa ir uzvarējusi māsu.

Pēkšņi pie ieejas alā parādījās kāda ēna. Uz viņiem raudzījās Pols Bretiņī. Gontrāns pavisam brīvi palaida vaļa mazo rociņu, kuru bija turējis pie savām lūpām, un teica:

— Skat, tas esi tu?! Viens pats?

— Jā. Dāmas brīnās, ka jūs esat pazuduši.

— Mēs tūlīt iesim atpakaļ, mīļais. Apskatījām šo alu. Diezgan interesanta, vai ne?

Luīza, pār visu seju nosarkusi, izgāja pirmā un sāka kāpt augšup pa nogāzi, bet abi jaunie vīrieši gāja viņai nopakaļ, klusu sarunādamies.

PCristiāna un Sarlota, sadevušās rokrokā, vēroja viņus nākam un gaidīja.

Pēc tam visi devās uz ratiem, kuros bija palicis marķīzs; un «Noasa šķirsts» sāka ripot atpakaļ uz Anvālu,

Pēkšņi kada egļu mežiņa vidū lando apstājās, un kučieris saka ladeties: ceļam priekšā gulēja vecs nosprādzis ēzelis.

Visi gribēja redzēt, kas tur ir, un izkāpa no ratiem. Melns ezelis gulēja gandrīz melnos putekļos un bija tik vājš, ka viņa kauli, šķiet, būtu pārrāvuši nodilušo ādu, ja lopiņš nebūtu paguvis nosprāgt. Zem noplukušās spalvas skaidri iezīmējas visas ribas, un galva izskatījās mil-žīga; nabaga galva ar aizvērtām acīm mierīgi gulēja savā akmens šķembu gultā — tik mierīgi, tik nekustīgi, ka izskatījās laimīga un pārsteigta par šo atpūtu. Garās, tagad ļenganās ausis nokarājās kā lupatas. Divas svaigas rētas uz ceļiem liecināja, ka viņš todien bija daudzreiz kritis, pirms nogāzās pēdējo reizi. Un vēl viena rēta bija sānā — tā norādīja vietu, kurā saimnieks daudzus, daudzus gadus, steidzinādams viņa smago gaitu, bija viņam dūris ar dzelzs smaili, kas uzmaukta uz nūjas.

Saņēmis ēzeli aiz pakaļkājām,, kučieris viņu vilka uz ceļmalas grāvi; ēzeļa kakls izstiepās vēl garāks, it kā viņš vēl pēdējo reizi gribētu žēli nobļauties. Kad ēzelis bija iemests zālē, kučieris nikni nopukojās:

— Lopi tādi! Atstājuši sprāgoņu ceļa vidū!

Neviens cits nekā neteica, visi atkal sakāpa ratos.

Kristiāna, dziļi noskumusi un satraukta, iztēlojās visu šā nelaimīgā dzīvnieka mūžu, kas nobeidzies ceļmalā: priecīgs ēzelītis ar lielu galvu un lielām, spožām acīm, smieklīgs, mīļš ēzelītis ar cietu spalvu un stāvām ausīm lēkāja brīvībā, skrēja blakus mātei, pīdamies viņai pa kājām; pēc tam pirmie rati, pirmā kalnā kāpšana, pirmie sitieni... un tad... un tad nemitīgie, drausmīgie gājieni pa bezgalīgajiem ceļiem. Un sitieni! Sitieni! Pārlieku smagā krava, svilinošā saule, bet barība — kušķītis salmu, kušķītis siena, daži no krūma norauti zariņi un kārdinošas zaļas pļavas visgarām akmeņainajam ceļam.

Un tad pienāca vecums; dzelzs uzgalis aizstāja lunkano vicu, un sākās nodzītā, elsājošā, sadauzītā dzīvnieka drausmīgās mocības, pastāvīgi velkot kalnā pārmērīgi smagās nastas, jūtot milzīgas sāpes vecajā ķermenī, kas bija novalkāts kā ubaga krekls. Un pēc tam nāve — labdarīga nāve trīs soļu atstatumā no grāvmalas zāles, kurā lādēdamies viņu iemeta garāmbraucējs, lai atbrīvotu ceļu.

Kristiāna pirmo reizi saprata ciešanas, kādas sajūt dzīvi, verdzībā nomākti radījumi, un arī nāve viņai parādījās tāda, kas brīžiem ir vēlama.

Bet tad viņi pabrauca garām ratiņiem, kurus vilka pārmocījušies puspliks vīrietis, skrandās ģērbusies sieviete un vājš suns.

Varēja redzēt, ka cilvēki bija nosvīduši un elsoja. Vājais, kraupainais suns bija piesiets starp ilksīm un vilkās, mēli izkāris. Ratiņos bija iekrauta šur tur salasīta malka, droši vien zagta, — saknes, celmi, žagari, nolauzti zari, un izskatījās, ka zem tiem bija kaut kas paslēpts; uz zariem bija uzklātas lupatas, un uz lupatām sēdēja bērns, no pelēkajiem kankariem rēgojās ārā vienīgi galviņa — apaļa bumbiņa ar acīm, degunu tin muti.

Tā bija ģimene, cilvēku ģimene! Pārmocītais ēzelis bija uz ceļa nosprādzis, un cilvēks bez žēluma pret savu mirušo kalpu bija pametis viņu ceļa vidū, nepapūlēdamies pat aizvilkt uz grāvi, lai netraucētu garām braucošām ekipāžām. Pēc tam, pats ar sievu iejūdzies tukšajās ilksīs, sāka vilkt ratus, kā nupat vēl bija vilcis ēzelis. Viņi gāja. Uz kurieni? Kāpēc? Vai viņiem bija kāds sū naudas? Un šie ratiņi... Vai tiešām viņi tos vienmēr vilks, nevarēdami nopirkt citu ēzeli? No kā viņi pārtiks? Kur apstāsies? Droši vien nomirs tāpat, kā bija nobeidzies viņu ēzelis.

Vai šie nabaga cilvēki bija precējušies vai tikai tāpat sagājuši kopā? Un viņu mazais bērns — šī bezveida radī-biņa, kas bija ievīstīta netīrās lupatās, droši vien dzīvos tāpat kā viņi.

Kristiāna par to visu domāja, un viņas iztrūcinātās dvēseles dzīlēs pēkšņi radās pavisam jaunas domas. Viņa nojauta nabaga ļaužu postu.

Gontrāns pēkšņi sacīja:

— Nez kāpēc man ienāca prātā, ka būtu jauki šovakar paēst pusdienas visiem kopā Angļu kafejnīcā. Es tik labprāt paskatītos uz Bulvāri!

Un marķīzs nopurpināja:

— Nu, tepat arī ir labi. Jaunā viesnīca ir daudz pārāka par veco.

Lando pabrauca garām Tūrnoelai. Kristiāna pazina savu kastaņu, un, uzvēdījot atmiņām, viņas sirds s.āka straujāk pukstēt. Viņa paskatījās uz Polu, bet tas bija aizvēris acis un neredzēja viņas lēnprātīgo aicinājumu.

Drīz ratu priekšā viņi ieraudzīja divus vīnkopjus, kas nāca no darba, nesdami pār plecu cērti un soļodami gurdenā strādnieku solī.

Māsas Oriolas nosarka līdz pat matu galiem. Gājēji bija viņu tēvs un brālis, kuri, tāpat kā senāk, nāca mājās no vīnadārziem, kur pavadīja augas dienas, slacīdami saviem sviedriem zemi, kas viņus bija padarījusi bagātus; salīkuši, cepinādami muguru saulē, viņi to raka no rīta līdz vakaram, kamēr viņu skaistie svārki, rūpīgi salocīti, gulēja kumodē, bet cilindri bija noglabāti skapī.

Abi zemnieki, draudzīgi smaidīdami, braucējiem palocījās, bet braucēji viņiem atbildēja, mādami ar rokām.

Kad piebrauca pie viesnīcas, Gontrāns izkāpa no «Noasa šķirsta» un devās uz kazino; Bretiņī gāja viņam līdzi un jau pēc dažiem soļiem viņu apturēja un sacīja:

— Paklausies, mīļais, tu nerīkojies labi, un es apsolīju tavai māsai ar tevi parunāt.

— Par ko tad?

— Par to, kā tu pēdējās dienās izturies.

Gontrāns augstprātīgi jautāja:

— Kā es izturos? Pret ko?

— Pret to meiteni, kuru tu neģēlīgi pameti.

— Tu tā domā?

— Jā, domāju... un man ir pamats tā domāt.

— Ko tu neteiksi! Vai tu sen esi sācis žēlot pamestas sievietes?

— Nu, vai zini! Šeit, mīļais, ir runa nevis par kokoti, bet par jaunu meiteni.

— Es to ļoti labi saprotu, un es viņu arī neesmu pavedis. Tā ir liela starpība.

Viņi atkal sāka soļot plecu pie pleca. Gontrāna tonis Polu kaitināja, un viņš sacīja:

— Ja tu nebūtu mans draugs, es tev pateiktu pāris biezu vārdu.

— Es tev tos nemaz neļautu teikt.

— Liecies nu mierā! Paklausies, mīļais, man tās meitenes ir žēl. Viņa pirmīt raudāja.

— Ak tā? Raudāja? Nu, vai zini, tas man glaimo!

— Beidz taču jokot! Saki — ko tu domā darīt?

— Es? Neko.

— Kā tā? Tu ar viņu esi aizgājis tik tālu, ka esi viņu sakompromitējis, Un tu taču pats vēl viendien savai māsai un man sacīji, ka esi nodomājis viņu precēt...

Gontrāns apstājās un izsmējīgā tonī, kurā ieskanējās draudi, teica:

— Labāk būtu, ka jūs abi ar manu māsu nejauktos citu mīlestības lietās. Es jums toreiz sacīju, ka šī meitene man tīri labi patīk un, ja es viņu apprecētu, tas būtu pirmais gudrais un prātīgais solis manā mūžā. Un tas arī viss. Bet tagad man vairāk patīk vecākā māsa. Es savus ieskatus esmu mainījis. Tas var gadīties kuram katram. — Tad, raudzīdamies Polam tieši acīs, piebilda: — Un ko tad tu dari, kad tev kāda sieviete vairs nepatīk? Vai tu viņu saudzē?

Pols Bretiņī apmulsis lūkoja iedziļināties šo vārdu dziļākajā, apslēptajā jēgā. Arī viņam mazliet sakāpa asinis galvā, un viņš nikni sacīja:

— Es tev vēlreiz atkārtoju, ka tev ir darīšana nevis ar kaut kādu padauzu vai precētu sievieti, bet ar jaunu meiteni, kuru tu esi pievīlis ja ne ar solījumiem, tad vismaz ar savu izturēšanos. Tā, vai tu dzirdi, nedara neviens pieklājīgs cilvēks .., neviens godīgs cilvēks ...

Gontrāns kļuva bāls un aizlūzušā balsī viņu pārtrauca:

— Ciet klusu! .«* Tu jau tā pārāk daudz sarunāji... Man pietiek! Arī es tev saku: nebijis tu mans draugs, es... es tev parādītu, ka arī man var zust pacietība. Vēl vienu vārdu, un starp mums visam beigas. Uz visiem laikiem!

Tad, uzsvērdams katru vārdu un lēnām tos mezdams Polam tieši sejā, nobeidza:

— Man tev nav jādod nekādi paskaidrojumi... Drīzāk es tos varētu prasīt no tevis... Ir tāds nedelikātuma veids, kāds tiešām nepiederas nedz pieklājīgam cilvēkam, nedz godīgam cilvēkam ... Tas izpaužas dažādās ... dažādās formās ... Draudzībai gan vajadzētu no tā pasargāt... un mīlestība tam nav nekāds attaisnojums...

Tad pēkšņi, pārmainījis toni, gandrīz jokodams piemetināja:

— Un, ja jau tā mazā Šarlota tevi tā aizkustina un tev patīk, ņem viņu un appreci. Laulība bieži vien grūtos gadījumos ir labs atrisinājums. Tā vienlaikus ir gan atrisinājums, gan cietoksnis, kurā var aizbarikādēties no pārāk neatlaidīga izmisuma .,, Viņa ir glīta un bagāta ... Kādreiz tikpat tev būs jāatvadās no vecpuiša dzīves... Tie tik būtu joki, ja mēs abi ar tevi šeit salaulātos vienā un tai pašā dienā, — jo es precēšos ar vecāko māsu. To es tev pasaku kā noslēpumu, vēl nevienam nestāsti... Un pielūko, neaizmirsti: tev mazāk nekā kuram katram ir tiesības runāt par godīgumu un smalkjūtību mīlestības būšanās. Un tagad ej un dari, kas tev darāms! Un es darīšu, kas man darāms. Arlabvakaru!

Un, spēji pagriezies, viņš devās lejā pa ceļu, kas ved ņz ciemu. Pols Bretiņī svārstīgu prātu un satrauktu sirdi lēniem soļiem devās uz Montoriolas viesnīcu.

Viņš centās atcerēties katru Gontrāna teikto vārdu, lai skaidri saprastu šo vārdu jēgu, un brīnījās, cik veikli daži cilvēki prot noslēpt no citiem savas dvēseles kaunpilno iekšpusi.

Kad Kristiāna viņam vaicāja:

— Ko Gontrāns jums atbildēja?

Viņš nopurpināja:

— Ak dievs! ... Tagad... Tagad viņam labāk patīk vecākā māsa ... Man pat šķiet, ka viņš grib to precēt... Un pēc maniem diezgan asajiem pārmetumiem viņš man aizbāza muti, dodams mājienus... nepatīkamus mājienus ... mums abiem.

Kristiāna smagi atslīga krēslā, čukstēdama:

— Ak dievs! ... Ak dievs!...

Bet tieši tai brīdī ienāca Gontrāns, jo nupat bija pusdienu laiks; viņš noskūpstīja māsu uz pieres un jautri vaicāja:

— Nu, māsiņ, kā tu jūties? Vai neesi pārāk nogurusi?

Pēc tam viņš paspieda roku Polam un, pagriezies pret

Andermatu, kurš ienāca istabā aiz viņa, izsaucās:

— O, jūs, vislabākais no svaiņiem, vīriem un draugiem, vai jūs varat man precīzi pateikt, cik maksā uz ceļa nosprādzis vecs ēzelis? [15]

Andermats un dakteris Latons pastaigājās kazino priekšā pa terasi, kuru greznoja mākslīgā marmora vāzes.

— Viņš mani pat vairs nesveicina, — ārsts sacīja, runādams par savu amatbrāli Bonfiju. — Tup savā alā kā meža kuilis. Šķiet, ja vien varētu, viņš saindētu mūsu avotus.

Andermats, salicis rokas uz muguras un atstūmis pakausī pelēko filca katliņu, kas atsedza uz pieres galvas plikumu, soļoja, iegrimis dziļās domās. Beidzot viņš sacīja:

— O, pēc trim mēnešiem vecā sabiedrība padosies. Viņi kaulējas desmittūkstoš franku dēļ. Nožēlojamais Bon-fijs viņus kūda pret mani un iestāsta, ka es piekāpšos. Bet viņš maldās.

Galvenais ārsts atsāka:

— Vai zināt, viņi vakar slēdza savu kazino. Neviens to vairs neapmeklēja.

— Jā, zinu, bet ari mums nav diez cik daudz apmek- , lētaju. Visi tup savās viesnīcās; bet viesnīcās ir garlai- 1 cīgi, mans mīļais. Peldviesi ir jāuzjautrina, jāizklaidē, lai viņiem sezona liktos pārāk īsa. Tie, kuri ir apmetušies mūsu Montoriolas viesnīcā, atnāk katru vakaru, jo tas ir turpat blakus. Bet citi svārstās — iet vai neiet — un pa- 1 liek savās viesnīcās. Tas viss ir tikai ceļa jautājums, nekas cits. Vispār panākumi allaž ir atkarīgi no nemanāmiem cēloņiem, kurus jāprot atklāt. Ceļiem, kuri ved uz patīkamu izpriecas vietu, arī pašiem ir jābūt patīkamiem, jābūt gaidāmās izpriecas ievadam.

Bet ceļi, kuri šurp ved, ir slikti, akmeņaini un pauguraini — tie nogurdina. Ja cilvēks kaut kur sadomā iet un ceļš uz to vietu ir līdzens, plats, dienā ēnains, vakarā neapgrūtina ar savu stāvumu — šo ceļu katrā ziņā izvēlēsies labāk nekā citus. Kaut jūs zinātu, cik ilgi ķermenis glabā atmiņā visādas sajūtas, kuras prāts nemaz nepūlas atcerēties! Manuprāt, tieši tā rodas atmiņa dzīvniekiem.

Ja jūs, piemēram, ejat pa kādu ceļu un jums ir briesmīgi karsti un kājas nogurst, soļojot pa slikti noblietētiem oļiem, ja jūtat, ka ir pārāk grūti iet augšup pret kalnu, — jums rodas neatvairāms fizisks pretīgums pret šo vietu un jūs negribēsit vairs tur atgriezties, kaut gan ejot domājāt pavisam ko citu. Jūs tērzējāt ar savu draugu, neievērojāt mazās ceļa grūtības, nekā neredzējāt, nekā neiegaumējāt, bet jūsu kājas, jūsu muskuļi, jūsu plaušas, viss jūsu ķermenis nav šos grūtumus aizmirsis, un, kad prāts gribēs atkal vest jūs pa to pašu ceļu, ķermenis uzreiz tam sacīs: «Nē, neiešu, man tur bija pārāk grūti.» Un galva bez iebildumiem paklausīs šim atteikumam, pakļausies mēmajai valodai, kādā runās tās līdzbiedri, kuri to nes.

Tātad mums ir vajadzīgi labi ceļi, un tas nozīmē, ka man ir vajadzīgi šā ietiepīgā ēzeļa Oriola tēva zemes gabali. Taču... pacietību... Jā, starp citu, Mā-Rusels ir nopircis vasarnīcu ar tādiem pašiem noteikumiem kā Remizo. Tas gan ir upuris, bet mums tas bagātīgi atmaksāsies. Tad nu mēģiniet skaidri uzzināt Kloša nodomus.

— Viņš darīs tāpat kā pārējie, — ārsts sacīja. — Bet ir vel viena lieta, par kuru es jau vairākas dienas domāju un kuru mēs esam galīgi aizmirsuši, — meteoroloģiskais biļetens.

Kas par meteoroloģisko biļetenu?

— Biļetens Parīzes lielākajos laikrakstos. Tas ir nepieciešams! Jāparāda, ka tāda un tāda kūrorta_ temperatūra ir labāka, mazāk svārstās, ka tajā ir mērenāks karstums nekā kaimiņu kūrortos, konkurentu kūrvietās. Abonējiet meteoroloģiskajam biļetenam vietu galvenajos preses orgānos, un es katru vakaru nosūtīšu pa telegrāfu ziņas par atmosfēras stāvokli. Es tās uzdošu tādas, ka gada beigās, kad drukās vidējos skaitļus, Montoriola ar saviem vidējiem cipariem būs pārāka par apkārtējiem kūrortiem. Pats pirmais, kas mums krīt acīs, atšķirot lielās avīzes, ir temperatūra Višī, Ruaijā, Mondorā, Šatelgijonā un tā tālāk. Tā tas ir vasaras sezonā, bet ziemas sezonā — temperatūra Kannās, Mentonā, Nicā, Senrafaelā.

Šais kūrortos, mīļo direktor, vienmēr ir jābūt siltam, vienmēr jābūt saulainam laikam, lai parīzietis klusībā domātu: «Velns parāvis! Tie nu gan ir laimīgi cilvēki, kuri turp brauc!»

Andermats iesaucās:

— Pie velna! Jums ir taisnība. Kā es par to nebiju padomājis? Šodien pat lūkošu kaut ko darīt. Jā, starp citu, vai jūs aizrakstījāt profesoriem Larenāram un Paskalī? Viņus abus man ļoti gribētos dabūt šurp.

— Viņi ir nepieejami, mīļo priekšsēdētāj ... Ja nu ... ja nu viņi paši pēc daudziem eksperimentiem pārliecinātos, ka mūsu ūdeņi ir lieliski... Bet uz iepriekšēju... pārliecību viņi neielaidīsies.

Viņi gāja garām galdiņam, pie kura Pols un Gontrāns dzēra kafiju pēc brokastīm. Bija sanākuši arī citi peld-viesi, galvenokārt vīrieši, jo sievietes, piecēlušās no galda, parasti vienu vai divas stundas pavadīja savās istabās. Petriss Martels uzraudzīja savus sulaiņus un izrīkoja: «Ķimeli! Glāzi konjaka! Anīsa liķieri!» — tādā pašā zemā, dimdošā balsī, kādā stundu vēlāk viņš izkliedza norādījumus mēģinājumā un uzdeva toni jaunajai prima-donnai.

Andermats uz mirkli apstājās parunāt ar abiem jaunajiem vīriešiem un tad atkal gāja tālāk blakus galvenajam ārstam.

Gontrāns, pārmetis vienu kāju pār otru, sakrustojis rokas uz krūtīm, atgāzies krēslā, atspiedis pakausi pret krēsla muguru, iegrimis pilnīgā svētlaimē, lūkojās debesīs, turēdams zobos kūpošu cigāru.

Pēkšņi viņš jautāja:

— Vai tu negribētu apmest kādu līkumu — aiziesim uz Sansusī ieleju! Māsiņas arī nāks.

Pols vilcinājās, bet, brīdi padomājis, sacīja:

— Jā, labprāt. — Un piebilda: — Kā tev veicas? Panākumi ir?

— Protams! O, viņa man ir rokā! Tagad vairs nekur neizspruks.

Gontrāns jau bija padarījis savu draugu par uzticības personu un diendienā stāstīja tam par saviem panākumiem un uzvarām. Viņš to bija pataisījis pat par līdzzinātāju un ņēma līdzi uz satikšanos ar Luīžu Oriolu, un šīs satikšanās viņš izkārtoja ļoti veikli.

Pēc brauciena uz Nižēras krāteri, Kristiāna visas pastaigas izbeidza, gandrīz vairs nemaz neizgāja no istabas, un Gontrānam bija grūti ar Luīžu tikties.

Brālis, sākumā apjucis māsas noslēgtības dēļ, bija meklējis izeju no šā grūtā stāvokļa.

Pieradis pie Parīzes tikumiem, kur viņa sugas vīrieši uz sievietēm raugās kā uz medījumu, kuru dažkārt ir grūti nomedīt, viņš bija iemanījies iekārotajām dāmām tuvoties ar visādām viltībām. Viņš prata tik labi kā neviens cits lietot starpniekus un ar vienu acu uzmetienu atrast un noteikt tos vīriešus vai sievietes, kas varētu noderēt viņa nodomu sasniegšanai.

Pēkšņi zaudējis neapzināto Kristiānas palīdzību, viņš bija meklējis apkārtējos cilvēkos nepieciešamo sabiedroto, «iežēlīgu būtni», kā viņš pats izteicās, kura viņam aizstātu māsu, un drīz vien savā izvēlē apstājās pie daktera Onorā sievas. Tam bija daudz iemeslu. Pirmkārt, viņas vīrs cieši draudzējās ar Oriolu ģimeni, to ārstēdams jau kādus divdesmit gadus, bija redzējis piedzimstam viņa bērnus, katru svētdienu ēda pie viņiem pusdienas un ielūdza viņus pie sevis katru otrdienu. Daktera sievu, resnu un vecu, pusizglītotu, pretenciozu sievieti, bija viegli iekarot viņas godkāres dēļ — viņa būtu gatava visvisādi iztapt grāfam de Ravenelam, kura svainim piederēja Montoriolas kūrorts.

Turklāt Gontrāns, kuram jau agrāk bija bijušas darīšanas ar savedējām, tikai vienreiz Onorā kundzi redzēdams uz ielas, nosprieda, ka tā būs ļoti noderīga šim nolūkam. Pēc izskata viņa ir īsta savedēja, viņš nodomāja, bet, ja kāds atbilst kādam uzdevumam fiziski, tad atbildis arī garīgi.

Tad nu kādu dienu, pavadījis dakteri līdz mājām, viņš pie tiem iegāja iekšā. Apsēdās, patērzēja, sarunāja daktera kundzei visādas laipnības, un, kad viesnīcā atskanēja pusdienu zvans, viņš pieceldamies sacīja:

— Pie jums ļoti jauki smaržo. Jūsu mājā katrā ziņā garšīgāk gatavo ēdienus nekā viesnīcā.

Onorā kundze, aiz lepnuma vai plīsdama, sāka murmināt:

— Mīļais'dievs... Ja es drīkstētu..-, ja es drīkstētu, grāfa kungs ...

— Ko drīkstētu, cienītā kundze?

— Lūgt jūs pie mūsu vienkāršā pusdienu galda.

— Nudien ... nudien ... es neatteiktos.

Dakteris uztraucies purpināja:

— Mums gan nekā nav, itin nekā: zupa, vērša gaļa, vista — tas arī viss.

Gontrāns smējās.

— Ar to pilnīgi pietiek. Ielūgums pieņemts.

Un viņš palika uz pusdienām pie Onorā laulātā pāra. Resnā namamāte trūkās augšā no krēsla, izkampa ēdienu bļodas no rokām kalponei, lai tā neaplietu ar mērci galdautu, un, par spīti tam, ka vīru tas kaitināja, pati pie galda apkalpoja.

Grāfs slavēja viņas gatavotos ēdienus, viņas māju, viņas viesmīlību un aizgāja, atstādams viņu kvēlas sajūsmas pilnu.

Viņš atkārtoja savu gastronomisko vizīti, atkal ļāvās, lai viņu uzlūdz pusdienās, un tagad bija kļuvis par pastāvīgu viesi Onorā kundzes mājā, kurā vai ik brīdi pēc ilggadīga paraduma kā kaimiņi un draugi mēdza iegriezties māsas Oriolas.

Un tā nu Gontrāns stundām ilgi kavējās triju dāmu sabiedrībā, bija laipns pret abām māsām, bet dienu no dienas aizvien vairāk uzsvēra savu pievēršanos Luīzai.

Greizsirdība, kas starp māsām bija radusies, kad Gontrāns sāka izrādīt uzmanību Sarlotai, vecākajā māsā bija izvērtusies par kareivīgu naidu, bet jaunākajā — par nicināšanu. Luīza savā atturīgumā, savos noklusējumos un izturēšanās veidā pret Gontrānu ielika daudz vairāk koķetērijas un flirta, nekā to bija darījusi otra māsa ar savu brīvo un draiskulīgo dabiskumu. Dziļi sirdī ievainotā Sadota aiz lepnuma slēpa savas bēdas, izlikās nekā neredzam, nekā nesaprotam un it kā ar pilnīgu vienaldzību joprojām ieradās visās satikšanās reizēs pie Onorā kundzes. Viņa negribēja palikt mājās, lai neviens nedomātu, ka viņa cieš, ka raud, ka atbrīvojusi vietu savai māsai.

Gontrāns, būdams pārāk lepns par savu viltību, lai to slēptu, nevarēja noturēties un visu pastāstīja Polam. Un Pols, uzskatīdams to par smieklīgu, sāka smieties. Starp citu, kopš drauga divdomīgajiem izteicieniem viņš bija sevī nosolījies vairs neiejaukties tā darīšanās un šad tad pilns satraukuma klusībā bija sev vaicājis: «Nez vai viņš kaut ko zina par mani un Kristiānu?»

Viņš pārāk labi pazina Gontrānu un tālab ticēja, ka tas ir spējīgs pievērt acis uz māsas mīlas sakariem. Bet kāpēc tad agrāk viņš nekādi nebija licis manīt, ka ir uzminējis vai zina par šiem sakariem? Taču īstenībā Gontrāns piederēja pie tiem delveriem, pēc kuru domām ikvienai augstākās sabiedrības sievietei pat ir jābūt vienam vai vairākiem mīļākiem, jo ģimene, pēc viņu pārliecības, nav nekas cits kā savstarpējas palīdzības biedrība, tikumība — nepieciešama poza, lai apslēptu dažādās tieksmes, ko mūsos ielikusi daba, un augstākās sabiedrības cienīgums — fasāde, aiz kuras slēpjami patīkamie netikumi. Starp citu, ja arī savu māsiņu viņš bija mudinājis apprecēties ar Andermatu ne aiz gluži skaidriem aprēķiniem, tad tomēr ar neskaidru domu, ka šo ebreju visādi varēs izmantot visa ģimene, un viņš varbūt Kristiānu nicinātu, ja viņa vīram būtu uzticīga, tāpat kā nicinātu pats sevi, ja negrābtu naudu no sava svaiņa maka.

Pols par to visu domāja, un tas satrauca viņa dvēseli — mūsdienu dona Kihota dvēseli, kuram, starp citu, ir nosliece uz kompromisu ar sirdsapziņu. Tagad viņš bija kļuvis ļoti piesardzīgs attiecībās ar savu mīklaino draugu.

Un tā, kad Gontrāns viņam bija pastāstījis, kādam nolūkam viņš izmanto Onorā kundzi, Bretiņī sāka smieties, bet pēc neilga laika bija ir mieru iet tam līdzi pie šīs damas un visai labprāt tērzēja ar Šarlotu.

Ārsta sieva ar vislielāko mīlestību pildīja viņai izraudzīto lomu un pulksten piecos, atdarinādama Parīzes dāmas, pasniedza viesiem tēju ar pašas ceptām smalkmaizītēm.

Kad Pols šai mājā ieradās pirmo reizi, viņa to saņēma kā vecu draugu, apsēdināja, ar varu atņēma tam platmali un uzlika uz kamīna blakus pulkstenim. Pēc tam rosījās un skraidīja no viena pie otra — milzīga, uz priekšu izgāztu vēderu — un vienā gabalā apvaicājās:

— Vai jūs nevēlaties kaut ko uzkost?

Gontrāns runāja visādas nerātnības, jokoja, smējās un izturējās pavisam brīvi. Viņš ievilka Luīžu loga nišā un kādu brīdi tur uzkavējās, bet Sarlota uztraukta uz viņiem noskatījās.

Onorā kundze, tērzēdama ar Polu, mātišķā tonī viņam sacīja^

— Šie mīļie bērni atnāk pie manis brītiņu parunāties. Tas ir pavisam nevainīgi, vai ne, Bretiņī kungs?

— O, gluži nevainīgi, cienītā kundzei

Kad Bretiņī tur ieradās otro reizi, viņa to jau tīri vienkārši sauca par «Pola kungu» un izturējās pat mazliet familiāri.

Kopš tā laika Gontrāns ar savu ņirdzīgo sajūsmu draugam stāstīja par visām laipnībām, kādas viņam izrādījusi šī dāma, kurai viņš iepriekšējā dienā bija teicis:

— Kāpēc jūs nekad neejat ar Oriolu jaunkundzēm pastaigāties pa Sansusī ceļu?

— Mēs iesim, grāfa kungs, iesim!

— Nu, piemēram, rīt pulksten trijos.

— Labi, rīt trijos, grāfa kungs.

— Jūs esat ļoti laipna, Onorā kundze.

— Esmu jūsu rīcībā, grāfa kungs.

Un Gontrāns Polam paskaidroja:

— Tu taču saproti, ka pie viņas viesistabā es nekādi nevaru palakstoties ar Luīžu jaunākās māsas klātbūtnē. Bet mežā mēs ar viņu varam paiet uz priekšu vai arī mazliet atpalikt. Nu, tu taču nāksi?

— Jā, labprāt.

— Ejam!

Viņi piecēlās un lēnām devās prom pa lielceļu, pēc tam, izgājuši cauri Larošpradjēras ciemam, nogriezās pa kreisi un, izspraukušies cauri briksnājam, nogāja mežainā ielejā. Pārgājuši pāri upītei, viņi takas malā apsēdās un sāka gaidīt.

Drīz vien, zosu gājienā iedamas, ieradās trīs dāmas: Luīza gāja pa priekšu, Onorā kundze — pati pēdējā. Viena un otra puse izteica izbrīnu par šo satikšanos.

Gontrans iesaucas:

— Skat, cik jauka doma jums ienākusi prātā — atnākt uz šejieni!

Daktera kundze atbildēja:

— To es izdomāju!

Un viņi turpināja pastaigu kopā.

Luīza un Gontrāns pamazām paātrināja soli un, aizgājuši tālu priekšā, brīžam nozuda no acīm šaurās takas līkumos.

Resnā daktera kundze, pavadīdama viņus ar iecietīgu skatienu, elsdama pūzdama murmināja:

— Ak vai! Tiem jaunajiem gan ir kājas! Es jau netieku viņiem līdzi.

Šarlota iesaucās:

— Pagaidiet, es viņus tūlīt pasaukšu!

Un viņa metās skriet. Daktera kundze viņu atturēja:

— Netraucē viņus, bērniņ! Lai viņi parunājas! Nevajag izjaukt viņu sarunu, gan viņi paši atnāks atpakaļ.

Un, vēdinādamās ar mutautu, viņa apsēdās zālē priedes ēnā. Šarlota uzmeta Polam bēdīgu skatienu, pilnu lūguma un izmisuma.

Viņš saprata un sacīja:

— Nu tad, jaunkundz, ejam, lai daktera kundze atpūšas. Lūkosim panākt jūsu māsu.

Šarlota priecīgi atbildēja:

— Jā, jā, mans kungs, labprāt!

Onorā kundzei nebija iebildumu.

— Ejiet vien, bērni, ejiet! Es jūs šeit pagaidīšu. Tikai nepalieciet pārāk ilgi!

Un viņi aizgāja. Sākumā soļoja ātri, cerēdami panākt Luīžu un Gontrānu, kuri nebija vairs redzami, bet pēc brīža nosprieda, ka tie būs nogriezušies pa kreisi vai pa labi mežā, un Šarlota ne visai skaļi, drebošā balsī tos pasauca. Neviens viņai neatbildēja. Viņa nomurmināja:

— Ak dievs, kur gan viņi ir?

Polu atkal pārņēma dziļš žēlums un sāpīgs maigums, kādu viņš jau bija izjutis Nižēras krātera malā.

Viņš nezināja, ko šai bēdīgajai meitenei sacīt. Viņam to gribējās tēvišķi apskaut, noskūpstīt, atrast kādus maigus un mierinošus vārdus. Bet kādus? Viņa raudzījās uz visām pusēm, neprātīgām acīm meklēdama starp koku zariem, ieklausīdamās mazākajā troksnītī un purpinādama:

— Liekas, viņi tur aizgāja... Nē, tur... Vai jūs nekā nedzirdat?

— Nē, jaunkundz, nedzirdu. Visprātīgāk būtu mums viņus šeit pagaidīt.

— Ak dievs! ... Nē... Viņus vajag atrast...

Mirkli vilcinājies, Pols viņai pavisam klusu sacīja:

— Tātad jums tas ļoti sāp?

Viņa pacēla uz to izmisušu skatienu, kurā jau sāka riesties asaras, pārklādamas acis ar caurspīdīgu valgumu, un tumšajās, garajās skropstās pavīdēja asaru lāses. Viņa gribēja kaut ko teikt, bet nespēja, neiedrošinājās, taču viņas noslēgtajai, bēdu pārpilnajai sirdij tik ļoti vajadzēja atvērties.

Pols turpināja:

— Tātad jūs viņu ļoti mīlat... Viņš nav jūsu mīlestības vērts, patiesi.

Viņa vairs nespēja izturēt un, aizlikusi acīm priekšā rokas, lai noslēptu asaras,, sacīja:

— Nē ... nē ... es viņu nemīlu ... Viņš tik riebīgi izturējās pret mani... Viņš ar mani rotaļājās... Tas ir zemiski ... tas ir neģēlīgi... un tomēr man ir sāpīgi... ļoti sāpīgi... tāpēc ka tas ir smagi... ļoti smagi... jā, jā... Bet visvairāk mani sāpina, ka arī māsa... māsa ... arī viņa mani vairs nemīl... Viņa ... viņa izdarās ar mani vēl ļaunāk nekā viņš... Es j ūtu, ka viņa mani vairs nemīl ... nemaz nemīl... ka viņa mani ienīst... Man jau tikai viņa vien bija ... tagad man vairs neviena nav... Un es taču viņai nekā neesmu nodarījusi...

Viņš redzēja tikai Šarlotas ausi un jaunavīgo kaklu, kas iegrima kleitas apkaklē zem vieglās drānas, pārejot uz apaļākiem apveidiem. Un viņu dziļi satrauca līdzcietība, maigums, viņu pārņēma nevaldāma vēlēšanās ņemt meiteni savā aizsardzībā, kā tas vienmēr ar viņu notika, kad sieviete bija pieskārusies viņa dvēselei. Un viņa ātri uzliesmojusī dvēsele pildījās ar jūsmīgu maigumu, redzot šīs nevainīgās, drūmās, vientiesīgās un nežēlīgi burvīgās sāpes.

Viņš pastiepa pret meiteni roku un, nekā nedomājot, kā mēdz pielabināt, nomierināt bērnus, apņēma to ap vidukli no muguras. Un pēkšņi viņš sajuta, cik strauji pukst viņas sirds — tikpat kā noķertam putnēnam.

Nepārtrauktie, straujie pukstieni pa roku aizplūda uz viņa paša sirdi, un arī tā sāka pukstēt straujāk. Viņš juta viņas sirds ātros pukstus, un šie puksti atbalsojās visā viņa ķermenī, visos muskuļos un nervos, it kā divas sirdis būtu saplūdušas kopā, ciestu vienas un tās pašas sāpes, trīsuļotu vienā kopīgā pukstā un dzīvotu vienu un to pašu dzīvi — tāpat kā pulksteņi, kurus savieno tērauda pavediens un kuru gaita sakrīt uz sekundi.

Pēkšņi viņa noņēma rokas no sasārtušās, taču joprojām glītās sejiņas, ātri to noslaucīja un sacīja:

— Ak, man taču nevajadzēja ar jums par to runāt! Muļķe tāda! Iesim labi žigli atpakaļ pie Onorā kundzes! Bet šito visu aizmirstiet... Vai jūs man to varat apsolīt?

— Apsolu.

Viņa sniedza tam roku.

— Es jums ticu. Man šķiet, jūs esat ļoti godīgs.

Viņa devās atpakaļ. Viņš to paņēma uz rokām un pārnesa pāri strautam, tāpat kā pirms gada bija nesis Kristiānu. Cik daudzreiz viņi ar Kristiānu bija nākuši šurp tais dienās, kad viņš to dievinpja! Un viņš izbrīnījies nodomāja par pārmaiņu sevī: «Cik īsa bija šī kaislā mīlestība!»

Šarlota, piedurdamās ar pirkstu viņam pie rokas, čukstēja:

— Onorā kundze ir aizmigusi, apsēdīsimies klusiņām.

Onorā kundze tiešām bija aizmigusi, atspiedusi muguru

pret priedi, apsegusi seju ar mutautu, sakrustojusi rokas uz vēdera. Šarlota un Pols apsēdās dažu soļu atstatumā no viņas un, lai viņu neuzmodinātu, nesarunājās.

Bet tad meža klusums kļuva tik dziļš, ka bija smagi un grūti to izturēt. Varēja vienīgi dzirdēt, kā mazliet tālāk pa oļiem tek ūdens, tikko jaušami čab kukainīši, nosīc gaisā knišļu bars un sausās lapās čabinās lielās, melnās vaboles.

Kur gan ir Luīza un Gontrāns? Ko viņi dara? Pēkšņi tālumā atskanēja viņu balsis: viņi nāca atpakaļ. Onorā kundze uzmodās un izbrīnījusies vaicāja:

— Ko? Jūs jau esat šeit? Es nemaz nedzirdēju, kā jūs pienācāt... Un pārējie? Vai jūs viņus atradāt?

Pols atbildēja:

— Tur jau viņi nāk.

Varēja dzirdēt Gontrāna smieklus. Šie smiekli atviegloja Šarlotu no liela smaguma, kas nomāca viņas sirdi. Viņa pati nezināja, kādēļ viņai kļuvis vieglāk.

Drīz nācēji kļuva redzami. Gontrāns tuvojās gandrīz skriešus, vilkdams aiz rokas gluži sasārtušo Luīžu. Viņi vēl nebija lāgā pienākuši, kad viņš jau steidzās pastāstīt savu piedzīvojumu:

— Jūs nevarat ne iedomāties, kam mēs uzskrējām virsū! ... Ne par ko neuzminēsit... Redzējām skaisto dakteri Madzelli kopā ar slavenā profesora Kloša meitu vai, kā Vils sacītu, skaisto, rudmataino atraitni... Vai, šausmas! Šito pārsteigumu! ... Tas nelietis viņu skūpstīja ... Nu, bet kā!... Kā viņš to skūpstīja! ..

Onorā kundze šo pārmērīgo jautrību ar cienīgu žestu pārtrauca.

— Ak, grāfa kungs... Padomājiet taču par jaunkundzēm! ...

Gontrāns dziļi palocījās.

— Jums ir caur un cauri taisnība, mīļā Onorā kundze! Pateicos, ka jūs man atgādinājāt pieklājības likumus! Jums vienmēr ir ļoti cēli' aicinājumi.

Tad, lai nebūtu jāiet mājās visiem kopā, jaunie vīrieši atvadījās no dāmām un aizgāja pa mežu.

— Nu, kā ir? — Pols jautāja.

— Es viņai pateicu, ka dievinu viņu un ka būtu laimīgs, ja viņa kļūtu mana sieva.

— Un ko viņa teica?

— Viņa ļoti mīļi un piesardzīgi sacīja: «Tas jāizšķir tētim. Es atbildēšu caur viņu.»

— Ko tad tu darīsi?

— Tūdaļ pilnvarošu savu sūtni Andermatu, lai iet un bildina. Un, ja vecais lauķis daudz viebsies, sakompromitēšu viņa meitiņu ar kaut kādām nevalodām.

Andermats vēl joprojām sarunājās ar dakteri Latonu uz kazino terases. Gontrāns viņus izšķīra un tūlīt izklāstīja svainim pašreizējo stāvokli.

Pols aizgāja pa Riomas ceļu. Viņam gribējās pabūt vienam, viņu bija pārņēmušas nemierpilnas domas un jūtas, kādas mūsos modina sastapšanās ar sievieti, kuru esam gatavi iemīlēt.

Viņš jau sen neapzināti bija ļāvies šās pamestās meitenes valdzinošajam, šķīstajam burvīgumam. Viņš tajā jauta mīļu, labsirdīgu, vienkāršu, atklātu, vientiesīgu būtni un sākumā juta līdzcietību — to maigo līdzcietību, kādu mūsos mēdz modināt sievietes bēdas. Pēc tam viņš bieži ar to tikās un viņa sirdī uzdīga šis graudiņš — mazais maiguma graudiņš, kuru sieviete mūsos var tik viegli iesēt un kurš tik ātri izaug liels. Un tagad, it īpaši pirms stundas, viņš jau juta, ka pieder tai, juta sevī tās pastāvīgo klātieni, kaut arī tā bija prom, — un tā ir pirmā mīlestības pazīme.

Viņš gāja pa ceļu, bet no atmiņas neizgaisa viņas skatiens, viņas balss skaņa, rieviņas lūpu kaktiņos, kad viņa smaidīja vai raudāja, viņas gaita un pat viņas tērpa krāsa un čaukstēšana.

Un viņš klusībā domāja: «Esmu, šķiet, iekritis. Es sevi pazīstu. Cik žēl! Varbūt labāk vajadzētu atgriezties Parīzē. Velns parāvis! Viņa ir pavisam jauna meitene. Es taču viņu nevaru padarīt par savu mīļāko!»

Vēlāk viņš jau par viņu domāja, tāpat kā pirms gada bija domājis par Kristiānu. Jā, arī šī meitene bija pavisam citāda nekā visas sievietes, kuras viņš bija pazinis, kuras bija dzimušas un uzaugušas pilsētā, citāda pat nekā jaunas meitenes, kuras kopš bērnības bija iemācījušās koķetēšanu, pārņēmušas to no mātes vai arī no svešām sievietēm. Viņā nebija nekā nedabiska, kas būtu domāts saval-dzināšanai, nekā samācīta nedz vārdos, nedz kustībās, nekā neīsta skatienā.

Viņa bija ne vien jauna un šķīsta būtne, bet bija cēlusies no pirmatnējas dzimtas, īsta zemes meita, kura tikai nupat sāka pārvērsties par pilsētas dāmu.

Un viņš iejūsminājās, cenzdamies sevī apspiest neskaidro pretestību, kuru vēl šad tad sevī sajuta. Acu priekšā viņam slīdēja Valtera Skota, Dikensa un 2oržas Sandas poētisko romānu tēli, kas vēl vairāk sakairināja viņa iztēli, kuru pastāvīgi uzkurināja sieviete.

Gontrāns par viņu sprieda tā: «Pols? Viņš ir auļojošs zirgs, kuram mugurā sēž mīlestība. Kolīdz viņš vienu nomet zemē, viņā uzlec cita.»

Bretiņī pamanīja, ka tuvojas vakars. Viņš bija ilgi staigājis. Tagad viņš devās atpakaļ.

Iedams garām jaunajai peldu iestādei, viņš ieraudzīja Andermātu un abus Oriolus mērījot zemes gabalus un nospraužot to robežas. Pēc viņu žestiem Pols Bretiņī saprata, ka starp tiem notiek karsts strīds.

Stundu vēlāk Vils, ienācis viesistabā, kur bija sapulcējusies visa ģimene, sacīja marķīzam:

■— Mīļais sievastēv, varu jums paziņot, ka jūsu dēls Gontrāns pēc pusotra vai divi mēnešiem precēsies ar Luīžu Oriolas jaunkundzi.

Marķīzs de Ravenels iztrūkās.

— Gontrāns? Ko jūs sakāt?

— Es saku, ka ar jūsu piekrišanu viņš pēc pusotra vai divi mēnešiem precēsies ar Luīžu Oriolas jaunkundzi. Viņa būs ļoti bagāta.

Tad marķīzs pavisam vienkārši sacīja:

— Mīļais dievs, lai taču precas, ja grib, es neiebilstu.

Un baņķieris pastāstīja, kā viņš izrīkojies ar veco

zemnieku.

Uzzinājis no grāfa, ka meitene ir ar mieru dot savu piekrišanu, viņš nosprieda, nezaudējot ne mirkli, izdabūt piekrišanu arī no viņas tēva, lai vīndaris nepagūtu izgudrot vēl kādas viltības.

Tad nu baņķieris aizsteidzies pie Oriola tēva un atradis viņu nopūlamies ar, rēķināšanu uz aptaukotas papīra strēmeles ar Milža palīdzību, kurš skaitījis uz pirkstiem.

Andermats apsēdās un sacīja:

— Es labprāt izdzertu glāzi jūsu lieliskā vīna.

Tiklīdz Žaks bija atnesis glāzes un pilnu krūzi vīna,

Andermats apjautājās, vai Luīzas jaunkundze ir mājās, un palūdza, lai viņu paaicina šurp. Kad meitene pienāca klāt, viņš piecēlās un, dziļi palocījies, teica:

— Cienītā jaunkundz, ceru, ka jūs mani uzskatāt par draugu, kuram var visu teikt? Tā ir, vai ne? Redziet, es esmu uzņēmies kādu ļoti delikātu uzdevumu, kas man kārtojams. Mans svainis grāfs Rauls Olivjē Gontrāns de Ravenels ir jūsos iemīlējies, par ko es esmu visai apmierināts. Un viņš man uzdeva pajautāt jums jūsu piederīgo klātbūtnē, vai jūs esat ar mieru kļūt viņa sieva.

Luīza, būdama gaužām pārsteigta, mulsām acīm pavērās tēvā. Un Oriola tēvs iztrūcies paskatījās uz dēlu, savu parasto padomdevēju; bet Milzis uzlūkoja Ander-matu, kurš ar zināmu augstprātību turpināja:

— Lieciet vērā, cienītā jaunkundz, ka, uzņēmies šo uzdevumu, es apsolīju savam svainim nekavējoties pārnest atbildi. Viņš ļoti labi apzinās, ka varētu jums arī nepatikt, un tādā gadījumā viņš rīt pat no šejienes aizbrauks un vairs nekad neatgriezīsies. Taču es ceru, ka jūs viņu jau pietiekami labi pazīstat, lai varētu man, vienkāršam starpniekam, pateikt: «Jā, esmu ar mieru,» — vai: «Nē, neesmu ar mieru.»

Luīza nodūra galvu un. nosarkdama, taču apņēmības pilna teica:

— Jā, esmu ar mieru, mans kungs.

Tad viņa tik strauji izmetās no istabas, ka uzskrēja virsū durvīm.

Andermats no jauna apsēdās un, bez kādām ceremonijām ielējis glāzē vīnu, sacīja:

— Tagad parunāsim par darīšanām.

Un, pat nepieļaudams ne mazāko svārstīšanās iespēju, Andermats ķērās pie jautājuma par pūru, balstīdamies uz to, ko vīndaris viņam bija teicis pirms trim nedēļām. Kā Gontrāna bagātību viņš minēja trīssimttūkstoš franku un izredzes uz nākamo mantojumu un lika saprast: ja tāds līgavainis kā grāfs de Ravenels lūdz Oriolas jaunkundzes — starp citu, ļoti burvīgas būtnes roku, tad jaunās meitenes ģimenei, protams, atzinīgi jānovērtē šis gods un kaut kas materiāli jāupurē.

Ļoti satrauktais, bet glaimotais, gandrīz atbruņotais zemnieks tomēr lūkoja savu mantu aizsargāt. Kaulēšanās bija ilga. Taču Andermats jau pašā sākumā bija izteicis vārdus, kuri šo darījumu atvieglināja:

— Mēs neprasām nedz skaidru naudu, nedz vērtspapīrus, bet prasām tikai zemi, tos pašus zemes gabalus, par kuriem jūs man minējāt, ka tie paredzēti Luīzas jaunkundzes pūram, un vēl dažus, kurus es jums norādīšu.

Izredzes neizdot naudu — šo lēnām kopā savākto naudu, kas bija ienākusi pa vienam frankam, pa vienam sū, labo naudiņu — vai nu sudraba, vai zelta monētas, kas bija nodilušas vai nu rokās, vai naudas makos, kabatās vai uz kroga galdiem, vai dziļajās vecu skapju atvilktnēs, — neatdot šo daudzo pūliņu, rūpju, noguruma un darba skanīgo hroniku, sirdij, acīm un zemnieka pirkstiem tik tīkamo naudu, kas bija dārgāka par govi, par vīnadārzu, par lauku, par māju, naudu, ko dažreiz ir grūtāk upurēt nekā pašam savu dzīvību, — izredzes nešķirties no tās, šķiroties no paša meitas, tēva un dēla sirdī uzreiz viesa lielu mieru, vēlēšanos vienoties un slepenu, apvaldītu prieku.

Par vienu otru zemes gabaliņu viņi tomēr kaulējās. Galdā tika izklāts sīks Montoriolas pakalna robežu plāns, un citu pēc cita tajā ar krustiņu atzīmēja Luīzas pūrā dodamos zemes gabalus. Andermatam bija vajadzīga vesela stunda, lai atkarotu divus pēdējos kvadrātiņus. Pēc tam, lai novērstu jebkādu pārsteigumu no vienas vai no otras puses, viņi, paņēmuši līdzi plānu, devās uz attiecīgajām vietām. Rūpīgi pārbaudīja visus ar krustiņu apzīmētos zemes gabalus un atzīmēja vēlreiz.

Bet Andermats tomēr jutās nemierīgs, viņam bija aizdomas, ka abi Orioli nākamajā satikšanās reizē ir spējīgi atteikties no dažas savas piekāpšanās un atņemt vīnadārzu gabalus, kuri noderīgi viņa — Andermata nodomiem, un viņš centās izgudrot kādu praktisku un drošu līdzekli, lai panākto vienošanos nostiprinātu.

Un baņķierim iešāvās prātā doma, par kuru sākumā viņš pasmaidīja, bet kura vēlāk, kaut arī jocīga, šķita lieliska.

— Ja vēlaties, — viņš sacīja, — mēs visu varam pierakstīt, lai vēlāk kaut kas neaizmirstos.

Atceļā, ejot cauri ciemam, viņš apstājās pie tabakas preču veikala un nopirka divas zīmogpapīra lapas. Viņš zināja, ka zemes aprakstīšana uz šīm oficiālajām papīra lapām abu zemnieku acīs iegūs kaut kādu negrozāmu raksturu, jo šīs lapas pārstāv likumu, neredzamu, bet bargu likumu, kuru aizsarga žandarmi, sodi un cietums.

Tad nu viņš uz vienas lapas uzrakstīja, bet uz otras nokopēja šādu saistību:

«Sakarā ar precību solījumu, ar ko savā starpā apmainījās grāfs Gontrāns de Ravenels un Luīza Oriolas jaunkundze, Oriola kungs, līgavas tēvs, dod savai meitai pūrā zemāk minētos zemes gabalus ...»

Un viņš sīki apzīmēja visus zemes gabalus, uzrādot to numurus Anvālas komūnas zemes kadastra reģistrā.

Pēc tam, atzīmējis datumu un parakstījies, viņš lika parakstīties arī Oriola tēvam, kurš savukārt pieprasīja, lai saistībā tiktu ierakstīts arī līgavaiņa finansiālais stāvoklis; un tad Andermats devās uz viesnīcu ar šo dokumentu kabatā.

Visi par viņa stāstu smējās, un skaļāk par citiem smējās Gontrāns.

Tad marķīzs ļoti cienīgi sacīja dēlam:

— Šovakar mēs abi ar tevi apmeklēsim šo ģimeni un es pats atkārtošu mana znota iepriekš izdarīto bildinājumu, lai viss būtu, kā pienākas.

Gontrāns bija lielisks līgavainis, gan laipns, gan uzmanīgs. Viņš visus apdāvināja par Andermata naudu un ik bridi skrēja satikties ar līgavu vai nu viņas mājās, vai pie Onorā kundzes. Gandrīz vienmēr viņu tagad pavadīja Pols, lai satiktu Šarlotu, kaut gan pēc katras tikšanās reizes apņēmās vairs nesatikties. Šarlota bija vīrišķīgi samierinājusies ar māsas laulībām un runāja par to tik nepiespiesti, ka šķita — viņas sirdī vairs nebija ne mazāko bēdu. Vienīgi raksturs viņai, šķiet, bija mazliet pārvērties: viņa bija kļuvusi nosvērtāka un ne tik atklāta. Kamēr Gontrāns kaut kur kaktiņā pusbalsī maigi tērzēja ar Luīžu, Bretiņī nopietni sarunājās ar Šarlotu, pamazām ļaudamies jaunajām mīlestības jūtām, kuras .viņa sirdī uzbangoja tikpat kā jūras paisums. Viņš to saprata, bet nepretojās, domādams: «Nieki! Vajadzīgajā brīdī aizbēgšu, un cauri!» Atvadījies no Šarlotas, viņš gāja pie Kristiānas, kas tagad no rīta līdz vakaram gulšņāja uz kušetes. Jau pie durvīm viņš jutās nervozs un uzbudināts, gatavs sīkiem strīdiem, kas radās aiz noguruma un apnicības. Viņu jau iepriekš kaitināja viss, ko Kristiāna teica, ko viņa domāja; viņas cietējas izskats, viņas mierīgā lēnprātība, viņas lūdzošais un pārmetumu pilnais skatiens viņa lūpās izraisīja tikai niknus vārdus, kurus, būdams labi audzināts cilvēks, viņš savaldīja; Kristiānas tuvumā viņš ne mirkli neaizmirsa tās meitenes tēlu, no kuras nupat bija šķīries.

Kristiāna, mocīdamās tāpēc, ka tik reti viņu redz, apgrūtināja viņu ar izprašņāšanu, ko viņš šais dienās ir darījis, kur bijis, un Pols izdomāja visvisādus stāstus, kurus viņa uzmanīgi uzklausīja, pūlēdamās uzminēt, vai viņam nav padomā kāda cita sieviete. Viņa juta, ka nav spējīga noturēt šo vīrieti, nav spējīga modināt viņā kaut kripatiņu tās mīlestības, kas mocīja viņu pašu, ka nav spējīga viņu fiziski valdzināt, no jauna viņu iekarot kaut vai ar kaislību, ar glāstiem, ja vairs nevar iegūt ar maigumu, un viņa no itin visa baidījās, nezinādama, no kurienes draud briesmas.

Bet viņa jau neskaidri noģida, ka pār viņu lidinās briesmas, lielas, nezināmas briesmas. Un viņa bija greizsirdīga bez kāda iemesla, greizsirdīga uz visu, pat uz sievietēm, kuras gāja garām viņas logam un kuras viņai

izskatījās burvīgas, kaut gan viņa nemaz nezināja, vai Bretiņī ar tām kādreiz ir runājis.

Viņa tam mēdza jautāt:

— Vai jūs esat ievērojis to ļoti glīto, paslaido tumšmati, kuru es nesen redzēju un kura laikam tikai nesen šeit ieradusies?

Ja viņš atbildēja:

— Nē, neesmu ievērojis, — Kristiānai uzreiz radas aizdomas, ka Pols melo, viņa nobālēja un turpināja:

— Nevar būt, ka jūs viņu neesat ievērojis, viņa man šķita tik skaista.

Pols brīnījās par viņas uzstājību.

— Ticiet man, es viņu nekad neesmu redzējis. Lūkošu satikt.

Un Kristiāna domāja: «Tā noteikti ir viņa.» Bet dažreiz viņai ienāca prātā doma, ka viņam ir kādi slepeni sakari, ka viņš ir izsaucis šurp kādu mīļāko, varbūt savu aktrisi. Un viņa ņēmās visus izprašņāt — tēvu, brāli un vīru — par visām jaunām, valdzinošām sievietēm An-vālā.

Ja viņa vismaz pati varētu saigāt, pameklēt, pasekot Polam, viņa mazliet nomierinātos, bet gandrīz pilnīgais nekustīgums, kas viņai tagad bija jāievēro, viņas ciešanas padarīja par neizturamām mocībām. Un, kad viņa ar Polu runāja, jau pašā viņas balss skaņā bija dzirdamas ciešanas, un tas tikai pastiprināja Pola nervozo neiecietību pret izdzisušo mīlestību. Mierīgi ar Kristiānu viņš varēja runāt tikai par vienu — par drīzajām Gontrāna kāzām, jo tad viņš varēja izrunāt Sarlotas vārdu un skaļi par to domāt. Un viņam pat sagādāja kaut kādu noslēpumainu, neskaidru, neizskaidrojamu baudu dzirdēt Kristiānu izrunājam šo vārdu, slavējam meitenes piemīlību un labās īpašības, žēlojam to, skaišamies uz brāli, kas to noniecinājis, un novēlam tai krietnu cilvēku, kurš to novērtētu, iemīļotu un apprecētu.

Viņš sacīja:

— Jā, jā! Gontrāns izdarīja lielu muļķību. Tā meitene ir ļoti burvīga.

Un Kristiāna bez kādām aizdomām atkārtoja:

— Ļoti burvīga! īsta pērle, pati pilnība!

Viņa nemūžam nevarēja iedomāties, ka tāds vīrietis kā Pols varētu iemīlēt tādu meiteni un to apprecēt. Viņa baidījās vienīgi no Pola mīļākām.

Un, tā kā sirds reiz nu ir tāda dīvaina lieta, Šarlotas cildināšana Kristiānas vārdiem Pola uztverē ieguva īpašu nozīmi, iekvēlināja viņa mīlestību, sakairināja tieksmi pēc tās, piešķīra tai neatvairāmu pievilcību.

Bet kādu dienu, kad Pols ar Gontrānu ieradās pie Onorā kundzes, lai satiktos ar māsām Oriolām, viņi tur sastapa dakteri Madzelli, kurš bija iekārtojies kā savās mājās. Ar tīri itālisku smaidu, no kura šķita, ka ik vārdā, ik žestā dakteris ieliek visu savu sirdi, viņš izstiepa pret tiem abas rokas.

Ar Gontrānu viņu saistīja familiāra un sekla draudzība, kuras pamatā bija raksturu radniecība, apslēptas līdzīgas noslieces, drīzāk tāda kā instinktu sazvērestība nekā īsta pieķeršanās un uzticēšanās.

Grāfs vaicāja:

— Nu, kā iet jūsu glītajai blondīnei, ar kuru jūs pastaigājāties Sansusī mežā?

Itālietis pasmaidīja.

— Ak! Mums ir pavisam vēsas attiecības! Viņa pieder pie tām sievietēm, kuras tikai sola un nekā nedod.

Un viņi sāka tērzēt. Skaistais ārsts līda vai no ādas ārā jauno meiteņu, bet it īpaši Šarlotas priekšā. Runājot ar sievietēm, viņš ar balsi, žestiem un skatienu allaž izrādīja tām dievināšanu. Viss viņa augums no galvas līdz kājām it kā sacīja: «Es jūs mīlu!» — turklāt ar tik lielu daiļrunību, ka nenovēršami iekaroja sirdis.

Viņš bija graciozs kā aktrise, viņam bija viegla balerīnas gaita, kabataszagļa lunkanās kustības, iedzimtas spējas un smalki izstrādāti savaldzināšanas paņēmieni, kurus viņš nemitīgi lika lietā.

Nākot kopā ar Gontrānu atpakaļ uz viesnīcu, Pols īgnā balsī iesaucās:

— Kas tam šarlātanam tai mājā meklējams?

Grāfs rāmi atbildēja:

— Ko var zināt par tādiem avantūristiem? Šādi zeļļi visur iespraucas. Un šitam droši vien apnikusi klaidoņa dzīve un viņa spānietes untumu pildīšana; pie tās spānietes viņam jau vairāk ir sulaiņa nekā ārsta loma, bet varbūt vēl kāda cita. Viņš meklē. Bija prātojis nocelt profesora Kloša meitu, bet ar to viņam neveicas, ka viņš pats izteicās. Ne mazāk vērtīgs ieguvums viņam būtu jaunākā Oriola meita. Tad nu viņš mēģina uztaustīt pamatu, izošņāt, izokšķerēt. Viņš kļūtu par kūrorta līdzīpašnieku, pacenstos dabūt pie malas šo muļķi Latonu un katrā ziņā ik vasaru sagādātu sev izdevīgus pacientus ziemai... Nudien, tas viņam ir padomā! Tur nav ne mazāko šaubu.

Pola sirdī modās apslāpētas dusmas un greizsirdīgs naids.

Kāda balss sauca:

— Ei! Pagaidiet!

Viņiem pakaļ steidzās Madzelli.

Bretiņī ar izaicinošu ironiju viņam jautāja:

— Kurp jūs tik ātri skrienat, dakter? Dzenaties pakaļ savai laimei?

Itālietis pasmaidīja un neapstādamies, tikai pagriezies pret viņiem un izdarījis dažus atpakaļlēcienus, ar graciozu arlekīna žestu sabāza rokas kabatās, izgrieza tās uz āru, izstiepa ar divi pirkstiem, parādīdams, ka tās ir tukšas, un sacīja:

— Vēl neesmu saķēris.

Un, eleganti apgriezies uz pirkstgaliem, viņš aizskrēja tālāk, it kā ļoti steigtos.

Nākamajās dienās Pols un Gontrāns vēl vairākas reizes sastapa viņu daktera Onorā mājā, kur viņš visām trim dāmām izdarīja daudz sīku un jauku pakalpojumu ar tikpat lielu veiklību, ar kādu droši vien mēdza pakalpot hercogienei. Viņš visu prata lieliski darīt, sākot ar komplimentu bārstīšanu un beidzot ar makaronu pagatavošanu. Vispār viņš bija spožs pavārs un, vairīdamies no traipiem, apsējies zilu ķēkšas priekšautu, uzlicis galvā no papīra darinātu pavāra mici, dziedādams itāliešu valodā neapoiitāņu dziesmas, eleganti cepa un vārīja, nepavisam nebūdams smieklīgs, visus uzjautrinādams un valdzinādams, pat pastulbo kalponi, kura par viņu teica:

— Tīrais jēzuliņš!

Drīz viņa nodomi kļuva skaidri redzami, un Polam vairs nebija šaubu, ka skaistais dakteris cenšas iemīlināt sevī Šarlotu. Šķita, ka viņam veicas. Viņš tā prata glaimot, bija tik pakalpīgs, tā mācēja patikt, ka, viņu ieraugot, jaunās meitenes sejā uzplauka smaids, kas liecināja, ka viņa no sirds priecājas.

Bet Pols, pats to lāgā nenoģizdams, ieņēma mīlnieka pozīciju, kļūdams par Madzelli sāncensi. Ieraugot dakteri Šarlotas tuvumā, viņš gāja tai klāt un pūlējās ieka-

rot meitenes labvēlību ar tiešāku un atklātāku izturē-» sanos. Viņš tai izrādīja parupju, brālīgu maigumu un uzticību, vienā gabalā atkārtodams: «Patiesi, es jūs ļoti mīlu,» — ar tik vienkāršu sirsnību un tik atklāti, ka ne«* viens to nevarēja uzskatīt par mīlestības atklāšanu.

Pārsteigts par negaidīto sāncensību, Madzelli laida darbā visu savu māku, un, kad Bretiņī, greizsirdības dzelts — tās vientiesīgās greizsirdības, kura sagrābj vīrieti pat tad, kad viņš sievieti vēl nemīl, kad tā viņam tikai patīk, — kad Bretiņī, būdams straujākas dabas, uz-r bruka un kļuva ass un augstprātīgs, otrs, kas bija lunkanāks un allaž savaldīgs, viņam atbildēja ar asprātībām, vārdu spēli un izmanīgām, zobgalīgām laipnībām.

Šī cīņa notika katru dienu, sāncenši viens pret otru izturējās ar lielu niknumu, kaut gan ne vienam, ne otram varbūt nemaz nebija noteikta nodoma. Taču neviens no abiem negribēja piekāpties — tikpat kā divi suņi, kas uzklupuši vienam un tam pašam laupījumam.

Šarlota bija atguvusi savu labo garastāvokli, bet tagad tajā jautās asāka šķelmība, kaut kas neizskaidrojams, ne tik atklāts smaidā un skatienā. Šķiet, Gontrāna nodevība viņai bija daudz ko iemācījusi, sagatavojusi jaunām vilšanās iespējām, padarījusi lunkanāku un apbruņojusi ar pieredzi. Viņa brīvi un veikli manevrēja starp abiem pielūdzējiem, pateica katram, kas bija jāsaka, nekad neizraisot starp abiem sadursmi, neizrādīja nevienam no tiem lielāku uzmanību, ar katru atsevišķi pazobojās par tā sāncensi, ļāva tiem cīnīties vienādos apstākļos un it kā ne uz vienu, ne uz otru pat neraudzījās nopietni. Un tas viss tika darīts pavisam vienkārši, skolnieciski, bez mazākās koķetērijas, ar jaunu meiteņu draiskulību, kura tām dažkārt piešķir neatvairāmu burvību.

Bet tad pēkšņi šķita, it kā Madzelli būtu guvis pārākumu. Likās, viņš Šarlotai ir ticis daudz tuvāk, it kā starp viņiem būtu nodibinājusies kāda slepena saskaņa. Ar Šarlotu sarunādamies, viņš viegli rotaļājās ar viņas saulessargu vai ar tērpa lentu, par ko Pols, uzskatīdams to par sava veida morālu īpašnieciskumu, trakoti dusmojās un viņam gribējās itālieti izpliķēt.

Kad kādudien Oriola tēva mājā Bretiņī tērzēja ar Luīžu un Gontrānu, visu laiku vērodams Madzelli, kurš klusā balsī Šarlotai kaut ko stāstīja, par ko tā smaidīja, viņš pēkšņi ievēroja, ka tā nosarkst un stipri apmulst;

Pols vairs ne mirkli nešaubījās, ka sāncensis ir atzinies mīlestībā. Šarlota bija nodūrusi acis, vairs nesmaidīja un tikai klausījās; tad Pols, juzdams, ka nespēs savaldīties un sarīkos traci, sacīja Gontrānam:

— Vai tu nebūtu tik laipns un neiznāktu man līdzi uz piecām minūtēm?

Grāfs atvainojās līgavai un sekoja draugam. Tiklīdz viņi bija izgājuši ārā, Pols iesaucās;

— Mīļais draugs, vajag par katru cenu izjaukt šā nožēlojamā itālieša lakstošanos ar nabaga meiteni, kura pret viņu ir galīgi bezpalīdzīga.

— Kas tad man, tavuprāt, būtu jādara?

— Jābrīdina viņa, ka itālietis ir avantūrists.

— Nu, mīļais, tā gan nav mana darīšana.

— Bet viņa taču būs tava svaine!

— Jā, jā, bet man galīgi nav iemesla domāt, ka Ma-dzelli būtu kādi noziedzīgi nodomi. Tikpat galants viņš ir pret visām sievietēm un nekad nav nedz izdarījis, nedz pateicis kaut ko nepieklājīgu.

— Labi! Ja tu to negribi uzņemties, es pats ar viņu tikšu galā, kaut gan uz mani, protams, tas attiecas daudz mazāk nekā uz tevi.

— Tātad tu Sarlotā esi iemīlējies?

— Es? ... Nē... Bet es skaidri redzu, kas tā par spēlīti, ko šis nelietis atļaujas.

— Vai zini, mīļais, tu jaucies iekšā visai delikātā lietā ... un ... ja vien neesi Šarlotā iemīlējies ...

— Nē, es neesmu iemīlējies... Bet tādi avantūristi ir jādzen ratā.

— Un vai drīkst jautāt, ko tu domā darīt?

— Izpļaukāt to nelieti.

— Prātīgi! Labākais līdzeklis, lai viņa tajā iemīlētos. Jums būs jācīnās divkaujā, un, vai nu tu tiksi ievainots, vai Madzelli, — varonis viņas acīs tik un tā būs Ma-dzelli.

— Bet ko tad tu darītu?

— Tavā vietā?

— Jā, manā.

— Es parunātu ar meitenīti kā draugs. Viņa tev ļoti uzticas. Nu, es viņai gluži vienkārši īsos vārdos pateiktu, kādi īsti ir šie parazīti. Tev tas ļoti labi iznāktu. Tu proti dedzīgi runāt. Un es viņai liktu saprast, pirmkārt, kālab viņš ir tā pieķēries spānietei, otrkārt, kāpēc viņš mēģināja lenkt profesora Kloša meitu, treškārt, kāpēc pēc neveiksmes šai mēģinājumā viņš tagad pūlas iekarot Šarlotu Oriolas jaunkundzi.

— Kāpēc tad tu pats to nedari? Tu taču drīz būsi viņas svainis.

— Redzi... redzi... Pēc tā, kas ir bijis starp mums, vai zini... Es nevaru.

— Pareizi. Es pats ar viņu parunāšu.

— Vai tu negribi, lai es tev tūlīt pat izgādāju ar viņu sarunu divatā?

— Nu, protams, gribu.

— Labi, pastaigājies te kādas minūtes desmit, es pa to laiku dabūšu prom Luīžu un Madzelli, un, kad tu atnāksi atpakaļ, viņa būs viena.

Pols Bretiņī devās uz Anvālas aizas pusi, gudrodams, kā lai iesāk grūto sarunu.

Šarlotu Oriolu viņš tiešām sastapa vienu pašu aukstajā, ar kaļķiem izbalsinātajā tēva mājas viesistabā un, apsēdies viņai līdzās, sacīja:

— Es, jaunkundz, palūdzu, lai Gontrāns izgādā man šo satikšanos ar jums.

Šarlota viņā paraudzījās savām skaidrajām acīm.

• — Kāpēc?

— Ak, ne jau tādēļ, lai jums bārstītu pliekanus komplimentus itāliešu gaumē, bet lai parunātu ar jums kā draugs, kā ļoti uzticams draugs, kura pienākums ir dot jums padomu.

— Runājiet.

Viņš iesāka iztālēm, atsaucās uz savu dzīves pieredzi un uz viņas pieredzes trūkumu, pēc tam piesardzīgos, bet skaidros vārdos pastāstīja viņai par avantūristiem, kuri visur meklē bagātību, ar savu profesionālo izveicību apstrādādami vientiesīgus un labus cilvēkus, gan vīriešus, gan sievietes, izkrāpdami viņu naudas makus un sirdis.

Šarlota mazliet nobālēja un klausījās viņā nopietni un ļoti uzmanīgi.

Viņa jautāja:

— Es saprotu un reizē nesaprotu. Jūs runājat par kādu noteiktu cilvēku, bet par ko īsti?

— Par dakteri Madzelli.

Viņa nodūra acis un kādu brīdi nekā neatbildēja, bet t&d nedrošā balsī sacīja:

— Jūs pret mani esat tik atklāts, tāpēc ari es pret jums būšu tāda. Kopš... kopš... kopš savas māsas saderināšanās es esmu kļuvusi mazliet gudrāka... neesmu vairs tik dumja. Tad nu tā... Es jau pati nojautu to, ko jūs man nupat sacījāt... Un klusībā man nāca smiekli, redzot, ko viņš grib panākt.

Viņa bija pacēlusi augšup galvu, un viņas smaidā, viņas viltīgajā skatienā, mazajā, uz augšu uzrautajā de-guntiņā, valgajā, spožajā zobu mirdzumā, kas pazibēja starp pavērtajām lūpām, bija tik daudz patiesa daiļuma, jautras šķelmības un burvīgas nerātnības, ka Bretiņī sagrāba tāds pats nevaldāms kaislu jūtu uzplūds, kāds pirms gada viņu bija piespiedis krist pie kājām iemīļotai, tagad pamestai sievietei. Un sirds viņam gavilēja aiz prieka, jo Madzelli nebūt netika vērtēts augstāk par viņu. Tātad viņš ir uzvarējis, viņš!

Un Pols jautāja:

— Tātad jūs viņu nemīlat?

— Kuru? Madzelli?

— Jā.

Viņa tajā palūkojās tik skumīgām acīm, ka viņš jutās galīgi satriekts un lūdzošā balsī izdvesa:

— Un ... nevienu nemīlat?

Acis nodūrusi, viņa atbildēja:

— Nezinu... Es mīlu tos cilvēkus, kuri mīl mani.

Viņš spēji satvēra abas meitenes rokas un neprātīgā

aizrautībā, kad galvā viss ir sajucis un vārdi, kas izsprūk pār lūpām, nāk nevis no prāta, kurš pēkšņi nez kur nozudis, bet drīzāk no satrauktajiem jutekļiem, ņēmās tās skūpstīt un murmināja:

— Šarlota, mana mazā! Es ... es jūs mīlu!

Viņa žigli izrāva vienu roku un, uzlikusi tam uz mutes, čukstēja:

— Cietiet klusu ... Es jūs lūdzu, cietiet klusu!. Man būs ļoti sāpīgi, ja arī tie izrādīsies meli.

Viņa bija piecēlusies kājās; arī viņš piecēlās un, viņu apskāvis, dedzīgi noskūpstīja.

Pēkšņi atskanēja kāds troksnis, un viņi viens no otra nošķīrās; istabā ienāca Oriola tēvs un ar šausmām blenza viņos. Tad viņš sāka kliegt:

— Ak tu b-blēdis tāds! ... Ak tu b-blēdis!.. Nolādētais blēdis!...

Sarlota aizmuka, abi vīrieši palika aci pret aci.

Pols pēc smaga klusuma brīža lūkoja kaut ko paskaidrot.

— Ak dievs ... mans kungs ... es uzvedos kā ... patiešām ... kā ...

Bet vecais neklausījās, viņu bija sagrābušas dusmas, trakas dusmas, un, sažņaudzis dūres, viņš nāca virsū Polam Bretiņī, atkārtodams:

— Ak tu, nolādētais b-blēdis! ...

Tad, piegājis Polam cieši klāt, savām dzīslainajām zemnieka rokām to sakampa aiz apkakles. Bet Pols, arī būdams liela auguma un pārspēdams overņieti veiklības un spēka ziņā, kas iegūts sportā, ar vienu pašu pleca grūdienu piespieda veco pie sienas un teica:

— Paklausieties, Oriola tēvs, mums nav vērts kauties, labāk ņemsim un vienosimies. Jā, es noskūpstīju jūsu meitu, tas tiesa. .. Zvēru, ka tā ir pirmā reize... Un tāpat arī zvēru, ka gribu viņu precēt.

Fiziskās cīņas kāre pēc pretinieka spēcīgā grūdiena sirmgalvī bija noplakusi, bet dusmas nepavisam nebija aprimušas, un viņš murmināja:

— Ak šitā gan! Nāk un nolaupa man skuķi un tad vēl naudu kāro ... Blēži nolādētie! ...

Un tad nu viss, kas viņam bija uz sirds, izlauzās uz āru neskaitāmos izmisuma vārdos. Viņš nespēja apmierināties, ka bija apsolījis dot vecākajai meitai pūrā vīna-dārzus, kuri nonāks parīziešu rokās. Viņam jau bija aizdomas, ka Gontrāns ir nabags, ka Andermats viņu ir piekrāpis, un, aizmirsdams necerēto bagātību, kādu viņam sagādāja baņķieris, viņš tagad izgāza visu savu žulti un apslēpto naidu pret šiem ļaundariem, kuru dēļ vairs nespēja mierīgi gulēt.

Varēja domāt, ka Andermats ar visiem saviem radiniekiem un draugiem katru nakti nāk viņu aplaupīt, nāk kaut ko viņam nozagt — zog viņa zemes gabalus, viņa minerālavotus un viņa meitas.

Un viņš meta Polam sejā savus pārmetumus, apvainoja, ka arī tas iekārojis viņa mantu, sauca par blēdi, kurš grib precēt Šarlotu, lai tiktu pie viņas zemes.

Drīz vien, zaudējis pacietību, Pols viņam uzkliedza:

— Ak tu vecais ēzeli, es taču esmu bagātāks par tevi! Es vēl tev varu iedot naudu .. .

Neticīgi, tomēr uzmanīgi Polu uzklausījis, sirmgalvis apklusa, bet tad atkal ķērās pie apvainojumiem un pārmetumiem — gan rāmākā balsī.

Tagad Pols viņam runāja pretī, skaidroja un, uzskatīdams sevi par saistītu šā negaidītā atgadījuma dēļ, kurā vainīgs bija vienīgi viņš, piedāvājās Šarlotu precēt, neprasot nekādu pūru.

Oriola tēvs purināja galvu un, ne ausi nekustinādams, lika vēl un vēlreiz visu atkārtot, izlikdamies nekā nesaprotam. Viņš joprojām Polu uzskatīja par plikadīdu un blēdi.

Bretiņī aiz izmisuma sāka kliegt viņam tieši ausīs:

— Es? Man ir vairāk nekā simt divdesmit tūkstoši franku ienākumu gadā, vecais stulbeni! Vai tu dzirdi?... Man ir trīs miljoni!

Sirmgalvis pēkšņi vaicāja:

— Vai jūs to uzrakstīsit uz papīra?

— Uzrakstīšu, protams!

— Un to papīru parakstīsit?

— Parakstīšu, protams!

— Uz zīmogpapīra?

— Uz zīmogpapīra, protams!

Tad sirmgalvis piecēlās, atslēdza skapi, izņēma no tā divas zīmogpapīra lapas, sameklēja saistību rakstu, ko Andermats pirms dažām dienām no viņa bija pieprasījis, un pēc šā parauga uzrakstīja dīvainu precību solījumu ar līgavaiņa garantētu trīs miljoni franku lielu kapitālu, un šo papīru lika Polam Bretiņī parakstīt.

Kad Pols iznāca ārā, viņam šķita, ka visa zeme ir apgriezusies otrādi. Tātad viņš ir līgavainis pats pret savu gribu, pret viņas gribu, nejaušības dēļ, tikai tāpēc, ka ļaunprātīga apstākļu sagadīšanās viņam nebija atstājusi citas izejas.

Viņš nomurmināja:

— Kāds neprāts! — un pēc tam nodomāja: «Nekā! Labāku par Šarlotu es droši vien neatrastu visā pasaulē.» Un sirds dziļumos nopriecājās par likteņa izliktajiem slazdiem.

VI

Nākamā diena Andermatam iesākās slikti. Atnācis peldu iestādē, viņš uzzināja, ka naktī viesnīcā «Splendid» ar trieku miris Obrī-Pastērs. Šis inženieris viņam bija visai

noderīgs ar savām zināšanām, jo nesavtīgi, dedzīgi, no sirds bija pieķēries Montoriolas kūrortam, kuru uzskatīja gandrīz vai par savu lolojumu; taču visnepatīkamāk bija tas, ka slimnieks, atbraucis ārstēties no pilnasinības, kas draudēja ar trieku, tieši ar to bija miris pašā ārstniecības kursa vidū, pašā sezonas vidū, topošā kūrorta slavas rītausmā.

Baņķieris stipri uztraukts staigāja šurpu turpu pa galvenā ārsta kabinetu, gudrodams, kā piedēvēt šim nāves gadījumam citu cēloni — kādu negadījumu, kritienu no kalna, neuzmanību vai artērijas plīsumu, un viņš nepacietīgi gaidīja daktera Latona ierašanos, lai to pamācītu, kā veiklāk sastādīt medicīnisko aktu, nemodinot nekādas aizdomas par patieso nāves cēloni.

Galvenais ārsts strauji iedrāzās kabinetā bāls un satraukts un, tikko atvēris durvis, jautāja:

— Vai jūs jau zināt bēdīgo vēsti?

— Jā. Nomiris Obrī-Pastērs.

— Nē, nē! Dakteris Madzelli aizbēdzis ar profesora Kloša meitu.

Andermatam pārskrēja šermuli pār kauliem.

— Kā? ... Ko jūs sakāt?!...

— Jā, mīļo direktor, drausmīga nelaime! īsta katastrofa! ...

Viņš apsēdās, noslaucīja pieri un tad sāka stāstīt, ko bija uzzinājis no Petrisa Martela, kurš visu zināja tieši no profesora kambarsulaiņa.

Madzelli esot ļoti dedzīgi lencis skaisto rudmati, šo lielo koķeti, paviegla rakstura sievieti, kuras pirmais vīrs esot nomiris ar diloni, ko saķēris, kā stāsta, pārāk maigās laulības dzīves dēļ. Bet Kloša kungs esot uzminējis itāliešu ārsta nodomus un, nevēlēdamies sev par otro znotu šo avantūristu, to sparīgi iztriecis ārā, reiz pārsteidzis savas meitas priekšā uz ceļiem.

Madzelli, izmests pa durvīm, drīz vien atgriezās pa mīlnieku zīda kāpnēm pa logu. Par to, kā tas noticis, klīda divējādas baumas. Pēc vienas versijas, viņš līdz ārprātam iemīlinājis sevī profesora meitu un padarījis to greizsirdīgu, pēc otras — joprojām slepus ar viņu saticies, izlikdamies, ka interesējas par citu sievieti, bet galu galā, no mīļākās uzzinājis, ka profesors ir un paliek nelokāms, viņš to šonakt nolaupījis, un tagad pēc tāda skandāla kāzas esot neizbēgamas.

Dakteris Latons piecēlās kājās, atspieda muguru pret kamīnu un, raudzīdamies un satriekto Andermatu, kurš vēl arvien soļoja pa istabu, iesaucās:

— Ārsts, cienītais kungs! Ārsts izstrādājis šitādu numuru! .. i; Mediķu korporācijas loceklis! .. # Tāda izlaidība! ...

Izmisušais Andermats apsvēra notikuma sekas, sadalīja tās pa ailēm un it kā saskaitīja zaudējumus.

1. Nejaukās baumas, izplatīdamās pa kaimiņu kūrortiem, nonāks līdz Parīzei. Taču, ja prātīgi padomā, šādu līgavas nolaupīšanu varētu pat izmantot reklāmai. Vajag kādas piecpadsmit tādas pamatīgi uzrakstītas piezīmes lielu tirāžu laikrakstos — un Montoriolai tiktu pievērsta plašas publikas uzmanība.

2. Profesora Kloša aizbraukšana — neatsverams zaudējums.

3. Hercoga un hercogienes de Ramasu Aldavarru aizbraukšana — otrs nenovēršams un galīgi neaizstājams zaudējums.

Tātad dakterim Latonam taisnība. Drausmīga katastrofa.

Tad, pagriezies pret dakteri, baņķieris sacīja:

— Jums tūda] jāiet uz viesnīcu «Splendid» un jāsastāda akts par Obrī-Pastēra nāvi tā, lai nebūtu ne mazāko aizdomu uz apopleksiju.

Dakteris Latons jau paņēma platmali, bet pirms pašas aiziešanas sacīja:

— Ak tā, vēl viens jaunums. Nez vai tā ir taisnība, ka jūsu draugs Pols Bretiņī precēšoties ar Šarlotu Oriolu?

Andermats pat sarāvās aiz izbrīna.

— Bretiņī? Ejiet nu ejiet!.,. Kas jums to teica?...

— Tas pats Petriss Martels, un viņš to dabūjis zināt no paša Oriola tēva.

— No Oriola tēva?

— Jā, no Oriola tēva. Viņš apgalvojis, ka viņa nākamajam znotam esot trīs miljoni franku.

Viljams vairs nemaz nezināja, ko domāt. Viņš nomurmināja:

— īstenībā tas ir iespējams, pēdējā laikā viņš pret to bija stipri iesilis ... Bet tādā gadījumā ... viss pakalns ir mūsu rokās... Viss pakalns!... O, par to man steigšus pašam jāpārliecinās.

Un viņš izgāja nopakaļ dakterim, lai sastaptu Polu vēl pirms brokastīm.

Kad Andermats iegāja viesnīcā, viņam pateica, ka sieva vairākas reizes pēc viņa taujājusi. Viņš to atrada vēl gultā; viņa sarunājās ar tēvu un brāli, kurš ātri un izklaidīgi izskatīja avīzes.

Viņa jutās slikti, ļoti slikti un bija satraukta. Viņu mocīja bailes, kaut gan pati nezināja, no kā. Turklāt jau vairākas dienas viņai nedeva mieru kāda vēlēšanās, grūtas sievietes untums. Viņa gribēja aprunāties ar dakteri Bleķu. Viņai apkārt esošie cilvēki tik bieži zobojās par dakteri Latonu, ka viņa bija zaudējusi pret to uzticību un gribēja dzirdēt cita ārsta spriedumu — dzirdēt, ko domā dakteris Bleks, kura slava auga aizvien lielāka un lielāka. Bailes — visas tās bailes, visas uzmācīgās domas, kuras parasti pārņem sievietes grūtniecības beigās, tagad viņu mocīja no rīta līdz vakaram. Kopš vakardienas, kad viņa bija redzējusi nelabu sapni, viņa iedomājās, ka bērnam ir nepareiza guļa, ka viņa to nevarēs pati piedzemdēt un būs jāķeras pie ķeizargrieziena. Un domās viņa redzēja, kā viņai taisa šo operāciju. Viņa redzēja sevi guļam uz muguras ar pārgrieztu vēderu, visa gulta ir pilna asiņu, un no istabas aiznes prom kaut ko sarkanu, nekustīgu, mēmu — nedzīvu. Un ik pēc desmit minūtēm viņa aizvēra acis, lai to atkal redzētu, lai no jauna būtu klāt šai drausmīgajā, mokpilnajā sevis spīdzināšanā. Un tad nu viņa iedomājās, ka vienīgi dakteris Bleks varētu viņai pateikt taisnību, un viņa lūdza, lai to nekavējoties atsauc, pieprasīja, lai tas viņu tūlīt, tūlīt pat apskata.

Andermats, stipri satraukts, nezināja nemaz, ko atbildēt.

— Bet, mīļais bērns, tas ir ļoti neērti manu attiecību dēļ ar Latonu ... tas ir... pat neiespējami. Paklausies, man ienāca kaut kas prātā: es paaicināšu profesoru Mā-Ruselu, viņš ir simtreiz gudrāks par Bleķu. Viņš man neatteiks un atnāks.

Bet Kristiāna neatlaidās. Viņai bija vajadzīgs Bleks un neviens cits! Viņai vajadzēja šo dakteri redzēt, redzēt sev blakus viņa lielo buldoga galvu. Tā bija slimīga vēlēšanās, kurai piemita kaut kas no māņticības: viņai bija vajadzīgs Bleks, un cauri.

Viljams lūkoja novirzīt viņas domas uz ko citu.

— Tu nemaz nezini — intrigants Madzelli šonakt nolaupīja profesora Kloša meitu. Viņi ir prom; neviens nezina, uz kurieni viņi aizmukuši. Tas tik ir notikums!

Kristiāna bija pacēlusies pussēdus savos spilvenos; viņa ieplēta acis aiz sāpīga izbrīna un murmināja:

— Ak, nabaga hercogiene!... Nabadzīte! Kā man viņas žēl!

Kristiāna jau sen saprata ar sirdi mokas, ko izcieta šī aizvainotā, kaislā dvēsele. Viņa pati cieta tādas pašas mokas un raudāja tādas pašas asaras.

Bet viņa tūdaļ atsāka:

— Klausies, Vil, aizej, lūdzu, pēc Bleķa. Ja viņš neatnāks, es jūtu, ka nomiršu.

Andermats satvēra viņas roku un maigi noskūpstīja.

— Ej nu ej, Kristiāna! Esi taču prātīga... saproti, ka...

Viņš ieraudzīja Kristiānas acīs asaras un pagriezās pret marķīzu.

— Mīļo sievastēv, tas būs jāizdara jums pašam. Es nevaru. Bleks šurp nāk vizītē katru dienu ap pulksten vieniem pie princeses de Maldeburgas. Aizturiet viņu vestibilā un atvediet šurp pie savas meitas. Tu taču vari pagaidīt vienu stundu Kristiāna, vai ne?

Viņa bija ar mieru gaidīt stundu, bet atteicās celties augšā un iet brokastīs, un vīrieši aizgāja uz ēdamzāli vieni paši.

Pols jau bija priekšā. Viņu ieraudzījis, Andermats izsaucās:

— A, paklausieties, ko man šodien stāstīja! Jūs precoties ar Sarlotu Oriolu? Tā taču nav taisnība, vai ne?

Jaunais vīrietis, uzmetis nemierīgu skatienu aizvērtajām durvīm, pusbalsī atbildēja:

— Mīļais dievs, taisnība gan!

Neviens no viņa draugiem to vēl nezināja, un visi trīs pārsteigti viņā raudzījās.

Viljams vaicāja:

— Kas jums ienācis prātā? Precēties? Ar jūsu bagātību?! Saistīt sevi ar vienu sievieti, kad jums ir pieejamas visas! Turklāt tā ģimene nav nekāda smalkā. Tā ir laba Gontrānam, kuram nav ne sū pie dvēseles!

Bretiņī sāka smieties.

— Mans tēvs kļuva bagāts, tirgodamies ar miltiem, — viņš bija dzirnavnieks, tā teikt. Ja jūs viņu būtu pazinis, ari par viņu jūs varētu sacīt, ka viņam trūkst smalku manieru. Bet Šarlota ...

Andermats viņu pārtrauca:

— O, viņa ir lieliska! Burvīga! Lieliska, un... vai zināt... viņa būs tikpat bagāta kā jūs... ja ne bagātāka ... Es jums galvoju ... galvoju ...

Gontrāns nopurpināja:

— Jā, laulība nekādi netraucē un sedz atkāpšanos. Tikai žēl, ka tu mūs nebrīdināji. Kā tad, mans dārgais, visa tā padarīšana sanāca, velns parāvis?

Tad Pols, mazliet sagrozīdams, pastāstīja, kā viss notika. Viņš minēja savu svārstīšanos, to pārspīlēdams, un pēkšņo izšķiršanos, kad meitene bija izmetusi kādu vārdu, kas viņam ļāvis domāt, ka tā viņu mīl. It īpaši viņš pārspīlēja stāstījumu par Oriola tēva negaidīto ierašanos, par viņu abu strīdu, par zemnieka šaubām, ka viņš, Bretiņī, ir tik bagāts, un par zīmogpapīru, kas tika izņemts no skapja.

Andermats, sizdams ar dūri pa galdu, smējās līdz asarām.

— Ak vai! Zīmogpapīrs!... Viņš rīkojas pēc mana paņēmiena! Tas taču ir mans izgudrojums!

Bet Pols, mazliet nosarcis, sāka murmināt:

— Lūdzu, par šo jauno vēsti pagaidām savai sievai nekā nestāstiet. Ņemot vērā mūsu attiecības, daudz pieklājīgāk būs, ja es viņai to pats pateikšu ...

Gontrāns raudzījās savā draugā ar kaut kādu dīvainu un jautru smaidu, kurš it kā sacīja: «Lieliski! Tiešām lieliski! Lūk, kā tādas lietas vajag izbeigt: bez trokšņa, bez skandāliem, bez drāmām.»

Viņš ierosināja:

— Ja vēlies, vecais draugs, aiziesim pie viņas abi kopā pēc brokastīm, kad viņa būs piecēlusies, un tu viņai paziņosi savu lēmumu.

Viņu acis sastapās ciešā, neizprotamu domu pilnā skatienā un tūdaļ novērsās.

Pols vienaldzīgi atbildēja:

— Labi, labprāt. Mēs vēl par to parunāsim.

Ienāca apkalpotājs un pateica, ka dakteris Bleks jau ir ieradies viesnīcā, un marķīzs steigšus izgāja, lai dakteri noķertu ceļā uz princeses istabu.

Viņš izklāstīja ārstam savu vajadzību, pastāstīja par znota grūto stāvokli un par meitas vēlēšanos, un ārsts bez kādiem iebildumiem devās pie viņas.

Kolīdz mazais vīrelis ar lielo galvu bija ienācis Kristiānas istabā, viņa sacīja:

— Tēt, atstāj mūs vienus.

Un marķīzs izgāja ārā. Tad Kristiāna sāka uzskaitīt visu, kas viņu darīja nemierīgu, pateica par savām bailēm, izstāstīja savus drausmīgos sapņus; viņa runāja klusā, lēnīgā balsī, it kā izsūdzēdama grēkus. Un ārsts viņā klausījās tikpat kā biktstēvs, brīžam uzmezdams viņai savu lielo, apaļo acu skatienu, ar vieglu galvas mājienu apliecinādams, ka uzmanīgi klausās, un murminādams: «Tā, tā,» — kas it kā nozīmēja: «Es ļoti labi zinu, kas jums vainas, un, ja vien gribēšu, jūs izārstēšu.»

Kad viņa savu stāstījumu bija beigusi, ārsts savukārt ņēmās viņu sīki iztaujāt par viņas dzīves veidu, par parašām, par viņai noteikto režīmu un par zālēm. Klausoties viņas atbildēs, ārsts brīžam it kā atzinīgi pamāja ar roku, brīžam visai atturīgi, nosodoši izsaucās: «OS» Kad viņa beidzot pateica par savām lielajām bailēm, ka bērnam varbūt ir nepareiza guļa, viņš piecēlās, ar garīdznieka kautrību iztaustīja viņu caur palagu un pavēstīja:

— Nē, viss ir kārtībā.

Kristiānai uznāca vēlēšanās viņu noskūpstīt. Cik brīnišķīgs cilvēks ir šis ārsts!

Viņš paņēma no galda papīra lapu un sāka rakstīt recepti. Tā bija gara, ļoti gara. Pēc tam viņš atkal apsēdās pie gultas un sāka ar savu pacienti sarunāties, bet jau pavisam citādā tonī, it kā pierādīdams, ka savu svēto ārsta misiju viņš ir beidzis.

Šim druknajam pundurim bija dobja un sulīga balss, un ikvienā, pat gluži parastā teikumā jautās vēlēšanās kaut ko izdibināt. Viņš runāja par visu ko. Šķita, viņu ļoti interesēja Gontrāna laulības. Parunājis par to, viņš pēkšņi ar pretīgu neglīteņa smaidu ieteicās:

— Par Brētiņī kunga precībām es jums vēl nekā neteikšu, kaut gan tas vairs nav nekāds noslēpums, jo Oriola tēvs to itin visiem stāsta.

Kristiānai uznāca tāda kā nesamaņa, kas sākās pirkstu galos, tad pārņēma visu ķermeni, rokas, krūtis, vēderu, kājas. Viņa vēl nesaprata visu šo vārdu jēgu, bet tad viņu sagrāba drausmīgas bailes, ka viņa nekā neuzzinās, un viņa uzreiz kļuva piesardzīga un nomurmināja:

— Ak tā! Oriola tēvs to itin visiem stāsta?

— Jā, jā. Pirms nepilnām desmit minūtēm viņš ari man to pastāstīja. Liekas, Bretiņī kungs ir ļoti bagāts un šo mazo Šarlotu jau sen mīl. Starp citu, abas laulības izkārtoja Onorā kundze. Viņa laipni izlīdzēja jaunajiem ļaudīm gan ar savu atbalstu, gan ar savu māju, kurā varēja satikties ...

Kristiāna bija aizvērusi acis. Viņa zaudēja samaņu.

Dakteris sāka saukt palīgā, atskrēja istabene, pēc tam marķīzs, Andermats un Gontrāns, visi metās meklēt etiķi, ēteri, ledu un visādas citas nevajadzīgas lietas.

Pēkšņi Kristiāna sakustējās, atvēra acis, pacēla uz augšu rokas un, visādi izlocīdamās, sāka mežonīgi kliegt. Viņa lūkoja runāt, bet spēja tikai murmināt:

— Vai, kā sāp! ... Mīļais dievs! Kā sāp... Lauž muguru ... Plēš pušu ... Vai! Žēlīgais dievs!...

Un viņa atkal kliedza.

Drīz kļuva skaidrs, ka sākušās dzemdības.

Andermats aizdrāzās pēc daktera Latona un sastapa to vēl pie brokastu galda.

— Nāciet ātrāk ... manai sievai ir slikti... Ātrāk!

Pa ceļam viņš izdomāja viltībiņu un teica, ka tai brīdī,

kad sievai uznākušas pirmās sāpes, viesnīcā pagadījies dakteris Bleks.

Arī dakteris Bleks pats apstiprināja savam kolēģim šo izdomājumu:

— Es tikko biju iegājis pie princeses, kad mani izsauca pie Andermata kundzes, kurai bija kļuvis slikti. Es atskrēju. Un tieši īstajā laikā!

Viljams bija tā uztraucies un viņam tik ļoti dauzījās sirds, ka pēkšņi viņu sagrāba šaubas par abiem ārstiem un viņš kailu galvu aizskrēja pie profesora Mā-Ru-sela un izlūdzās, lai arī tas atnāk. Profesors uzreiz bija ar mieru, tūdaļ sapogāja svārkus kā dažkārt ārsts, iedams vizītē, un steigšus devās ceļā lieliem, nosvērtiem soļiem, kas raksturīgi slavenībai, kura ierašanās vien var glābt cilvēka dzīvību.

Tiklīdz viņš ienāca, abi ārsti, godbijīgi sasveicinājušies, ņēmās reizē vai gandrīz reizē visu pazemīgi izklāstīt un prasīt padomus.

— Tas bija tā, mīļo profesor. Vai jums neliekas, mīļo profesor .., Vai nevajadzētu, mīļo profesor ...

Savukārt Andermats, traki pārbijies, dzirdot sievas vaidus, apbēra Mā-Ruselu ar jautājumiem un arī vienā gabalā viņu uzrunāja «mīļo profesor, mīļo profesor».

Kristiāna gulēja gandrīz kaila visu šo vīriešu acu priekšā, viņa nekā neredzēja, nekā neievēroja un nekā nesaprata: viņu plosīja tik drausmīgas sāpes, ka galvā vairs nebija nevienas domas. Viņai šķita, ka vēderu, jostas vietu un gūžas kāds zāģē ar trulu zāģi, lēnām velk, rausta, uz mirkli apstājas un no jauna zāģē vēl drausmīgāk, saplosot saviem trulajiem zobiem kaulus un muskuļus.

Kad šīs mokas uz kādu brīdi aprima, kad sāpes, kas plosīja ķermeni, ļāva atgūt saprašanu, viņas sirdī iezagās vēl nežēlīgākas, vēl skaudrākas, vēl drausmīgākas sāpes nekā fiziskās mokas: viņš mīl citu sievieti un to precēs.

Un, lai apklusinātu šo briesmīgo domu, kura urbās viņas smadzenēs, viņa pūlējās no jauna atmodināt neciešamās fiziskās sāpes: viņa izlocījās, sasprindzināja muskuļus un, kad atkal viņu sagrāba sāpes, vismaz vairs nekā nedomāja.

Piecpadsmit stundās Kristiāna bija tā izmocīta, tik ļoti salauzta pēc fiziskajām un garīgajām ciešanām, ka vēlējās viēnīgi nomirt — nomirt, lai reiz izbeigtos neizturamās mokas. Bet tad pēkšņi uznāca vēl ilgstošāka un negantāka sāpju lēkme, kad viņai šķita, ka visas iekšas tiek izrautas no miesas. Un viss bija galā... Sāpes aprima, kā mēdz nomierināties viļņi, un atvieglojums, kādu viņa izjuta, bija tik liels, ka pat viņas bēdas uz brīdi zaudēja asumu. Ar viņu sarunājās, un viņa atbildēja pavisam gurdā, vārgā balsī.

Pēkšņi pār viņas seju noliecās Andermata seja, un viņš sacīja:

— Viņa izdzīvos ... Viņa ir gandrīz iznēsāta ... meitenīte ...

Kristiāna nespēja izdvest nekā vairāk kā tikai:

— Ak dievs!

Tātad viņai ir bērns, dzīvs bērns, un šis bērns augs liels... Pola bērns! Viņai uznāca vēlēšanās kliegt, tik ļoti šī jaunā sāpe viņai plosīja sirdi. Viņai ir meita! Nē, viņa to negrib! ... Viņa to negrib redzēt!. t . Viņa tai nekad nepieskarsies!

Kristiāna tika rūpīgi noguldīta, viņu apmīļoja un skūpstīja. Kas? Droši vien tēvs un vīrs. Viņa nezināja, kas.

Bet viņš? Kur ir viņš? Ko viņš dara? Cik viņa tagad būtu laimīga, ja viņš viņu mīlētu!

Laiks ritēja — stunda pēc stundas, un viņa pat neatšķīra, vai tagad ir nakts vai diena, jo viņu kā uguns dedzināja viena vienīga doma: viņš mīl citu.

Pēkšņi viņai ienāca prātā: «Bet varbūt tā nav taisnība? ... Kā tad es nekā nezināju par viņa precēšanos, kamēr man šis ārsts nebija pateicis?»

Bet tūdaļ viņa apsvēra ar prātu, ka no viņas viss ticis slēpts. Pols bija centies, lai viņa nekā nedabū zināt.

Viņa palūkojās istabā, lai redzētu, kas tajā atrodas. Pie gultas sēdēja kāda sveša sieviete. Kristiāna neuzdrošinājās to iztaujāt. Kam gan viņa to būtu varējusi jautāt?

Pēkšņi atvērās durvis. Istabā uz pirkstgaliem ienāca viņas vīrs. Ieraudzījis, ka viņai acis ir vaļā, viņš pienāca klāt.

— Vai tu jūties labāk?

— Jā, pateicos.

— Tu mūs vakar pamatīgi nobiedēji. Bet tagad visas briesmas ir pāri. Tikai galīgi nesaprotu, ko lai dara ar tevi. Es nosūtīju telegrammu mūsu draudzenei Ikardona kundzei — viņa taču solījās atbraukt uz tavu dzemdību laiku; paziņoju viņai, ka dzemdības bija priekšlaicīgas, un ļoti lūdzu, lai viņa steigšus brauc šurp. Bet viņa pašlaik ir pie sava brāļadēla, kurš slimo ar šarlaku ... Taču tevi nedrīkst atstāt vienu, un ir vajadzīga kaut cik ... kaut cik... piedienīga sieviete... Un tad nu viena šejienes dāma pieteicās tevi apkopt un pakavēt tev laiku ..« Un es, vai zini, biju ar mieru. Tā ir Onorā kundze.

Kristiāna pēkšņi atcerējās daktera Bleķa vārdus. Viņu sagrāba baiļu trīsas, un viņa novaidējās:

— Ai nē, nē . .. tikai ne viņu ... tikai ne viņu! ...

Viljams nesaprata un turpināja:

— Paklausies, es labi zinu, ka viņa ir ļoti vulgāra, bet tavs brālis viņu slavē, viņa tam ir bijusi visai noderīga; turklāt runā, ka viņa agrāk ir bijusi vecmāte un Onorā ar viņu iepazinies pie kādas dzemdētājas. Ja viņa tev ļoti nepatiks, es viņu viens divi atlaidīšu. Tomēr pamēģināsim. Lai viņa atnāk pāris reižu.

Kristiāna klusēdama domāja. Nepieciešamība uzzināt, visu uzzināt viņu tik stipri mocīja, ka cerība uz šās sievietes pļāpību, uz to, ka no viņas varēs izdabūt vārdu pa vārdam šo drausmīgo patiesību, kas saplosītu viņas sirdi, viņā modināja tagad vēlēšanos atbildēt: «Ej.?? ej tūlīt viņai pakal... tūlīt pat! Ej taču!»

Nepārvaramajai tieksmei visu uzzināt jaucās klāt dīvaina nepieciešamība pēc vēl lielākām sāpēm, lai izciestu līdz galam savas bēdas, lai tās asiem dzelkšņiem durtos viņai dvēselē, — mistiska, slimīga, eksaltēta nepieciešamība pēc ciešanām.

Un viņa klusu čukstēja:

— Labi, esmu ar mieru. Atved Onorā kundzi!

Bet pēkšņi viņa juta, ka nespēj vairs ilgāk gaidīt, ka viņai jāpņrliecinās, stingri jāpārliecinās par šo nodevību, un viņa vārgā balsī, tikpat kā neelpodama, jautāja Viljamam:

— Vai tā ir taisnība, ka Bretiņī kungs precas?

Viljams mierīgi atbildēja:

— Jā, taisnība. Mēs tev būtu agrāk pateikuši, bet ar tevi jau nevarēja runāt.

Un viņa vēl piebilda:

— Ar Šarlotu?

— Ar Šarlotu.

Bet arī Viljamam tagad bija kāda uzmācīga doma, kas vairs neizgāja no prāta: viņa meita, vārga dzīvības uguntiņa, uz kuru viņš vai ik brīdi gāja paskatīties. Viņš bija sašutis, ka Kristiānas pirmie vārdi nebija lūgums redzēt savu bērnu, un viņš ar maigu pārmetumu sacīja:

— Paklau, vai tad tu negribi paskatīties uz meitiņu? Vai zini, viņa jūtas lieliski.

Kristiāna nodrebēja, it kā viņš būtu pieskāries vaļējai brūcei, bet viņai bija jānoiet viss krusta ceļš.

— Atnes viņu, — Kristiāna sacīja.

Viņš nozuda aiz priekškara gultas kājgalī, pēc tam atkal parādījās ar lepnumā un laimē starojošu seju, neveikli turēdams rokās baltu vīstoklīti.

Viņš to nolika uz izšūtā spilvena blakus Kristiānai, kura aiz satraukuma gandrīz nespēja paelpot, un sacīja:

— Nu paskaties, cik viņa ir skaista!

Kristiāna paskatījās.

Ar diviem pirkstiem viņš pavilka sānis vieglas mežģīnes, kas apņēma mazu, sarkanu sejiņu, pavisam maziņu un sarkanu, aizvērtām actiņām un kustīgu mutīti.

Un, noliekusies pār šo cilvēciskās būtnes aizsākumu, Kristiāna domāja: «Tā ir mana meita... Pola meita...

Un šā pikucīša dēļ man bija jāizcieš tādas sāpes... Šis pikucītis ir ... mana meita ...»

Uzreiz nozuda pretīgums pret bērnu, kura dzimšana bija tik nežēlīgi plosījusi viņas nabaga sirdi un maigo sievietes miesu; viņa lūkojās uz bērnu ar kvēlu un sāpīgu ziņkāri, ar dziļu izbrīnu, ar dzīvnieka izbrīnu, kurš ieraudzījis savu pirmdzimto.

Andermats gaidīja, ka Kristiāna bērnu dedzīgi apmīļos, un pārsteigts un sašutis vaicāja:

— Vai tad tu viņu nenoskūpstīsi?

Kristiāna klusu noliecās pie sarkanās pierītes, un, jo vairāk viņas lūpas tai tuvojās, jo vairāk tā viņu pievilka, aicināja vēl tuvāk. Kad viņa jau bija tai klāt, kad pieskārās šai mazliet valgajai, siltajai pierītei, kuras siltums bija viņas pašas dzīvības dāvāts, viņai šķita, ka vairs nespēs atraut lūpas no bērna ķermenīša, ka tās tur paliks uz mūžīgiem laikiem.

Kaut kas pieskārās viņas vaigam — tā bija vīra bārda: viņš bija noliecies viņu noskūpstīt. Viņš piekļāva viņu sev klāt ilgā apskāvienā ar pateicības pilnu maigumu; pēc tam arī viņš gribēja noskūpstīt savu meitu un, izstiepis lūpas, sīkiem skūpstiem apbēra mazo deguntiņu.

Noraugoties viņos no malas, Kristiānai sažņaudzās sirds — viņas meita un viņš ... viņš!...

Andermats drīz ieteicās, ka bērns jānes prom uz šūpuli.

— Nē, — Kristiāna lūdza, — lai vēl brītiņu paliek šeit, lai es viņu jūtu sev līdzās. Nerunā vairs, nekusties, atstāj mūs, uzgaidi mazliet!

Viņa pabāza roku zem autiņos ietītā bērna ķermenīša, piespieda pieri pie saviebtās sejiņas, aizvēra acis un nekustēdamās gulēja, nekā nedomādama.

Bet pēc brītiņa Viljams viņai klusītiņām pieskārās pie pleca.

— Pietiek, dārgā, esi prātīga! Tu zini, ka nedrīksti uztraukties.

Viņš paņēma meitenīti uz rokām, un māte tai sekoja ar skatienu, līdz tā nozuda aiz gultas aizkara. Pēc tam Viljams atnāca atpakaļ un sacīja:

— Tātad norunāts? Rīt no rīta es atsūtīšu Onorā kundzi, lai viņa pasēž pie tevis.

Kristiāna viņam diezgan stingrā balsī atbildēja:

— Jā, mans draugs, vari sūtīt šurp... rīt no rīta,

Un viņa izstiepās gultā nogurusi, salauzta, bet varbūt vairs ne tik nelaimīga.

Vakarā viņu atnāca apmeklēt tēvs un brālis un pastāstīja pēdējos jaunumus: profesors Klošs steigšus aizbraucis meklēt rokā meitu; klīstot baumas, ka hercogiene de Ramasa, kuru vairs nemaz neredz, arī ir aizbraukusi — meklēt Madzelli. Gontrāns par šiem notikumiem smējās un smēlās no tiem komisku pamācību.

— Kūrortos notiek zili brīnumi. Tie ir vienīgie pasakainie stūrīši zemes virsū! Divu mēnešu laikā šeit notiek vairāk brīnumu nekā visā pasaulē pa veselu gadu. īstenībā būtu jāsaka, ka šeit atrodas nevis minerālavoti, bet burvju avoti. Un tā tas ir itin visur — Eksā, Ruaijā, Višī, Lišonā un tāpat jūrmalas peldvietās — Djepā, Etretā, Tru-vilā, Biaricā, Kannās un Nicā. Tur var sastapt pārstāvjus no visām tautībām, no visiem sabiedrības slāņiem, apbrīnojamus avantūristus, visādu rasu un visādu raksturu sajaukumu, nekur citur neatrodamus cilvēkus, brīnumainas dēkas. Sievietes tur taisa visādus kumēdiņus, turklāt apbrīnojami viegli un veikli. Parīzē viņām nevar piedurties, kūrortos — pašas krīt ap kaklu! Tādi vīrieši kā Ander-mats šeit atrod bagātību, citi, kā, piemēram, Obrī-Pastērs, atrod nāvi, un vēl citi — kaut ko daudz ļaunāku — viņi apprecas ... kā, piemēram, es... un Pols. Vai tas nav muļķīgi, ko? Tu taču jau zini, ka Pols precas?

Kristiāna klusu atbildēja:

— Jā, Viljams man nesen pastāstīja.

Gontrāns turpināja:

— Viņš dara pareizi, ļoti pareizi. Zemnieka meita.. 5 Kas par to? Viņa ir daudz vairāk vērta nekā meitene no šaubīgas ģimenes vai arī kāda palaistuve. Es Polu pazīstu. Galu galā viņš būtu apprecējis kādu draņķa sievišķi, ja tā kādu pusotru mēnesi būtu viņam pretojusies. Bet, lai viņam spētu pretoties, ir jābūt vai nu galīgai blēdniecei, vai pašai nevainībai. Un viņš uzķērās uz nevainīgās. Sev par laimi.

Kristiāna klausījās, un ik vārds, nonācis viņai ausīs, iedūrās sirdī un viņu sāpināja, drausmīgi sāpināja.

Aizvērdama acis, viņa sacīja:

— Esmu ļoti nogurusi. Man gribētos mazliet atpūsties.

Kristiānu noskūpstījuši, marķīzs un Gontrāns aizgāja.

Bet viņa nevarēja aizmigt — viņu mocīja satrauktās

domas. Doma, ka viņš viņu vairs nemīl, nemaz nemīl,

kjuva tik neciešama, ka, nebijis turpat līdzās tās sievietes — slimnieku kopējas, kura snauda atzveltnes krēslā, viņa būtu piecēlusies, atvērusi logu un metusies ārā uz lieveņa kāpnēm. Pa aizkaru spraugu spiedās iekšā smalks mēness stariņš un veidoja uz parketa gaišu, apaļu plankumiņu. Viņa to ievēroja, un pār viņu uzreiz nogruva viss atmiņu kalns: ezers, mežs, pirmais tikko dzirdamais un tik satraucošais «Es jūs mīlu» un Tūrnoela, un viņu glāsti, un vakara gājieni pa tumšām takām, un ceļš uz Laroš-pradjēru. Pēkšņi viņa redzēja balto ceļu, zvaigžņoto nakti un viņu, Polu, apskāvušu ap vidu kādu sievieti, ik pēc soļa skūpstām viņu uz mutes. Šo sievieti viņa pazina. Tā bija Šarlota. Viņš to piekļāva sev klāt, smaidīja, kā vienīgi viņš prot smaidīt, čukstēja ausī tik maigus vārdus, kādus vienīgi viņš prot sacīt; pēc tam viņš metās ceļos tās priekšā un skūpstīja tai pie kājām zemi, tāpat kā reiz bija skūpstījis zemi pie Kristiānas kājām. Un viņai kļuva sāpīgi, tik sāpīgi, ka viņa pagriezās un, ierakusies ar seju spilvenā, sāka šņukstēt. Izmisums tik stipri plosīja viņai sirdi, ka viņa gandrīz kliedza.

Ikviens sirdspuksts atbalsojās viņai rīklē un deniņos un nemitīgi izsita vienu vienīgu vārdu: Pols ... Pols ... Pols... Viņa aizspieda ausis, lai to nedzirdētu, pabāza galvu zem segas, bet tad šis vārds ar katru neremdināmās sirds pukstu skanēja viņai krūtīs.

Slimnieku kopēja uzmodusies viņai jautāja:

— Vai jums ir kļuvis sliktāk, kundze?

Kristiāna pagriezās pret viņu ar saraudātu seju un murmināja:

— Nē, es biju aizmigusi. Es redzēju drausmīgu sapni.

Un viņa palūdza aizdedzināt divas sveces, lai vairs neredzētu mēness staru.

Pret rītu viņa tomēr iemiga.

Viņa jau dažas stundas bija gulējusi, kad ienāca An-dermats, atvezdams līdzi Onorā kundzi. Resnā dāma, uzreiz kļūdama familiāra, apsēdās pie gultas, saņēma dzemdētājas rokas, iztaujāja viņu tikpat kā ārsts un pēc tam, ar atbildēm apmierināta, pavēstīja:

— Nekas, nekas, viss ir kārtībā.

Tad viņa noņēma cepuri un šalli, novilka cimdus un, pagriezusies pret slimnieku kopēju, sacīja:

— Jūs varat iet, mana mīļā. Ja būsit vajadzīga, es zvanīšu.

Kristiāna, jau uzreiz juzdama pret Onorā kundzi pretīgumu, sacīja vīram:

— Atnes uz brītiņu mazulīti.

Tāpat kā iepriekšējā dienā, Viljams atnesa bērnu, to maigi skūpstīdams, un nolika uz spilvena. Un, tāpat ka iepriekšējā dienā, Kristiānu uzreiz pārņēma svētlaimīgs miers, kad viņa piespieda vaigu pie autiņos ietītā bērna ķermenīša, kuru vēl nebija redzējusi, un sajuta cauri audumam tā siltumu.

Pēkšņi mazā sāka brēkt — viņa raudāja smalkā, griezīgā balstiņā.

— Viņa grib krūti, — sacīja Andermats.

Viņš pazvanīja, un ienāca zīdītāja, milzīga sieva sarkaniem vaigiem, lielu cilvēkēdāja muti, pilnu platiem, spīdīgiem zobiem, no kuriem Kristiāna gandrīz nobijās. No sava atpogātā ņiebura zīdītāja izvilka smagu, mīkstu, ar pienu pierietējušu krūti, līdzīgu govs tesmenim. Un, kad Kristiāna ieraudzīja, kā viņas meitiņa zīž no šās gaļīgās blašķes, viņai uznāca vēlēšanās pakampt savu bērnu, atņemt šai sievietei, pret kuru viņa izjuta gan greizsirdību, gan šķebīgumu.

Onorā kundze sadeva zīdītājai visādus padomus, un tā aizgāja, aiznesdama līdzi bērnu.

Arī Andermats aizgāja. Abas sievietes palika divas vien.

Kristiāna nezināja, kā iesākt sarunu par to, kas nospieda viņas sirdi, viņa baidījās, ka pārāk uztrauksies, zaudēs galvu, sāks raudāt un nodos sevi. Bet Onorā kundze sāka pļāpāt, negaidīdama, kad viņa lūgs to darīt. Izstāstījusi visas vietējās tenkas, viņa nonāca līdz Oriolu ģimenei.

— Tie ir godīgi cilvēki, — viņa sacīja, — ļoti godīgi. Ja jūs zinātu, kāda viņiem bija māte! Kas par krietnu sievieti — un tik dūšīga! Desmit sieviešu vērta, cienītā kundze. Un abas meitiņas viņā atsitušās.

Viņa jau grasījās pāriet pie cita temata, bet Kristiāna iejautājās:

— Kura tad jums labāk patīk — Luīza vai Sari ota?

— O, es, cienītā kundze, vairāk mīlu Luīžu, jūsu brāļa līgavu, viņa ir prātīgāka un saimnieciskāka. Viņai ir visur tāda kārtība! Bet manam vīram labāk patīk otra. Jūs jau zināt, vīriešiem ir citāda gaume, ne tāda kā mums.

Viņa apklusa. Kristiānā, kuras vīrišķība aizvien vairāk saplaka, stostīdamas jautāja:

— Vai mans brālis bieži pie jums satikās ar savu līgavu?

— Jā, kundze, bieži gan, katru dienu. Pie manis jau arī viss nokārtojās, itin viss. Es viņus netraucēju, ļāvu, lai jaunie patērzē, sapratu viņus. Un man nudien bija liels prieks, kad manīju, ka Pola kungam iepatikusies jaunākā māsa.

Tad Kristiāna, lāgā nespēdama parunāt, vaicāja:

— Vai viņš to ļoti mīl?

— Vai, mīļā kundze, nu tā mīl, tā mīl! Pēdējā laikā tīri vai bez prata bija palicis. Un tad, vai zināt, kad itālietis, nu, tas, kurš daktera Kloša meitu nocēla, sāka mazliet grozīties ap Šarlotu tāpat vien, lai redzētu, lai izmēģinātu, vai neuzķersies, man jau likās, ka viņiem būs divkauja ... Vai, kaut jūs būtu redzējuši, kādas Pola kungam bija acis! Bet uz Šarlotu viņš lūkojās tikpat kā uz svēto dievmāti... Prieks redzēt tādu mīlestību!

Tad Kristiāna ņēmās iztaujāt par visu, kas bija noticis Onorā kundzes acu priekšā, ko viņi runāja, ko darīja, izprašņāja par pastaigu Sansusī ielejā, kur Pols kādreiz viņai bija teicis tik daudzus mīlestības vārdus. Resnulei par lielu izbrīnu, Kristiāna uzdeva tik negaidītus jautājumus, kādi nevienam nebūtu ienākuši prātā, jo viņa nemitīgi salīdzināja un atcerējās simtiem sīkumu no sava mīlestības piedzīvojuma, kurš bija sācies pērnvasar, Pola delikātos mīlestības apliecinājumus, viņa uzmanību, viņa ģeniālo izdomu simpātiju iekarošanā, jauko, burvīgo uzmanības izrādīšanu un maigo gādību, kas liecina par vīrieša valdonīgo vēlēšanos sievieti savaldzināt; un Kristiānai gribējās zināt, vai Pols to visu darīja arī otrai, vai viņš ar tādu pašu degsmi ņēmās iekarot citas sievietes sirdi, ar tādu pašu aizrautību, ar tādu pašu nepārvaramu kaisli.

Un ikreiz, kad Kristiāna resnules stāstījumā pazina kādu sīku faktu, sīku vilcienu, kādu negaidītu, sirdi aizraujošu jūtu uzplūdu, kas Polu tik bieži pārņēma, kad viņš mīlēja, Kristiāna, izstiepusies gultā, sāpīgi izsaucās: «Vai!»

Izbrīnījusies par šo dīvaino izsaucienu, Onorā kundze centās stāstīto vēl vairāk apstiprināt:

— Jā, jā. Viss ir taisnība, tā kā es jums saku. Savā mūžā neesmu redzējusi tik iemīlējušos vīrieti.

— Vai viņš tai skaitīja dzejoļus?

— Kā ne. kundze, un turklāt skaistus.

Kad viņas abas apklusa, bija dzirdama tikai klusā, vienmuļā dziesma, ar kuru zīdītāja blakusistabā ieaijāja bērnu.

Pēkšņi gaitenī atskanēja soļi. Savu slimnieci nāca apraudzīt Mā-Rusels un Latons. Abi atzina, ka viņa ir uzbudināta un ka viņas stāvoklis kopš vakarvakara ir mazliet pasliktinājies.

Kad viņi bija aizgājuši, durvis pavēra Andermats un, iekšā neienācis, sacīja:

— Tevi vēlas redzēt dakteris Bleks. Vai viņš drīkst ienākt?

Pietrūkusies gultā pussēdus, Kristiāna iesaucās:

— Nē ... nē! ... Es negribu ... Nē!...

Viljams izbrīnījies ienāca istabā.

— Nu bet tomēr ... Paklausies ... vajadzētu taču ... Mēs esam viņa parādnieki... Tev vajadzētu ...

Viņa izskatījās pēc ārprātīgas — acis bija izpletušās milzīgi lielas, lūpas raustījās. Spalgā balsī un tik skaļi, ka droši vien varēja dzirdēt cauri visām sienām, viņa atkārtoja:

— Nē ... nē! ... Nemūžam! ... Lai viņš te nekad nerādās! ... Dzirdi? ... Nekad!

Un tad, vairs nezinādama, ko runā, viņa izstiepa roku un, norādīdama uz Onorā kundzi, kura stāvēja istabas vidū, kliedza:

— Un arī šito... dzen viņu prom!... Es viņu negribu redzēt! ... Dzen viņu prom! ...

Andermats metās pie sievas, apskāva viņu un noskūpstīja uz pieres.

— Kristiāna, mīlulīt, nomierinies!... Kas tev noticis? ... Nomierinies taču!

Viņa vairs nespēja parunāt. No acīm sāka plūst asaras.

— Saki, lai viņi visi iet prom! —viņa teica. — Un tikai tu viens paliec pie manis.

Andermats apjucis pieskrēja pie daktera sievas un, lēnām to bīdīdams uz durvīm, sacīja:

— Atstājiet, lūdzu, uz brīdi mūs vienus! Viņai ir drudzis, piena drudzis. Es viņu tūlīt nomierināšu. Drīz es pēc jums aiziešu.

Kad Andermats atkal piegāja pie gultas, Kristiāna jau bija apgūlusies un sastingušu seju, nepakustēdamās raudāja. Un pirmo reizi mūžā arī Andermats sāka raudāt.

Naktī Kristiānai tiešām piemetās piena drudzis un viņa sāka murgot.

Kad dzemdētāja vairākas stundas bija svaidījusies karsonī, pēkšņi viņa sāka runāt.

Marķīzam un Andermatam, kuri bija gribējuši palikt pie slimnieces un spēlēja kārtis, klusā balsī skaitīdami acis, likās, ka slimniece viņus sauc, un viņi piegāja pie gultas.

Bet Kristiāna viņus neredzēja vai arī nepazina. Uz baltā spilvena viņa dusēja bāla kā krīts, gaišiem, pār pleciem izirušiem matiem, gaiši zilām acīm raudzīdamās tai nezināmajā, noslēpumainajā un fantastiskajā pasaulē, kurā dzīvo vājprātīgie.

Virs palaga izstieptās rokas šad tad sakustējās, sarāvās, noraustījās straujās, neapzinātās kustībās.

Sākumā nemaz nelikās, ka viņa ar kādu sarunātos, viņa it kā tikai stāstīja, ko patlaban redz. Un viss, ko viņa runāja, šķita nesakarīgs un nesaprotams. Viņa stāv uz milzīga klints bluķa un neiedrīkstas no tā nolēkt. Viņai ir bail izmežģīt kāju, turklāt vīrietis, kurš sniedz pretī rokas, viņai ir pasvešs. Pēc tam viņa pieminēja smaržas. Likās, it kā viņa pūlētos atcerēties kādus aizmirstus vārdus: «Kas var būt vēl skaistāks? ... Ir smaržas, kuras reibina kā vīns ... Vīns reibina domas, bet smarža reibina sapņus ... Līdz ar smaržām tiek uzņemta pati dabas būtība, visas mūsu zemeslodes būtība... Tiņk uzņemts puķu, koku, pļavu zāles skaistums... Mēs iespiežamies vecās mēbelēs, vecos paklājos un vecos aizkaros, snaudošo seno mājokļu dvēselē...»

Tad viņas seja pēkšņi saviebās, it kā viņa jau sen būtu nogurusi. Lēnām, smagi viņa kāpa augšā pa nogāzi un kādam sacīja: «Panes mani vēl mazliet, lūdzu, lūdzu, es tūlīt miršu! Panes mani tāpat kā toreiz uz takas virs aizas! Vai tu atceries? Kā tu mani toreiz mīlēji!»

Pēc tam viņa aiz bailēm iekliedzās un viņas acīs pavīdēja šausmas. Viņas priekšā gulēja beigts dzīvnieks, un viņa lūdzās, lai to novāc no ceļa, nenodarot tam sāpes.

Marķīzs pavisam klusi pateica znotam:

— Viņai rādās ēzelis, kuru mēs redzējām, braukdami majas no Nižēras.

Tagad viņa runāja ar šo nosprāgušo ēzeli, mierināja to, stāstīja tam, ka arī viņa ir ļoti nelaimīga, vēl nelaimīgāka nekā tas, jo viņa ir pamesta.

Tad pēkšņi viņa atteicās darīt kaut ko, ko no viņas prasīja. Un viņa kliedza: «Vai, to gan nē! Ak, tu ... tu ... Tu man liec vilkt šos ratus? ...»

Viņa sāka smagi elsot, it kā tiešām vilktu ratus. Viņa raudāja, kunkstēja, kliedza un veselu pusstundu nemitīgi kāpa augšā pa stāvo nogāzi, ar drausmīgām pūlēm vilkdama aiz sevis ratus, droši vien tā paša nosprāgušā ēzeļa ratus.

Kāds viņu laikam nežēlīgi sita, jo viņa sacīja: «Vai, kā man sāp! Nesit vairs, es vilkšu ratus... tikai nesit vairs, es tevi lūgšus lūdzu.. * Es darīšu visu, ko tu liksi, tikai nesit mani vairs!»

Pēc tam baiļu sajūta pamazām norima, un viņa tikai klusi murgoja līdz pašam rītam. Tad viņa apklusa un beidzot aizmiga. Ap pulksten diviem pēcpusdienā viņa pamodās un vēl joprojām dega karsonī, bet bija jau atguvusi saprašanu.

Tomēr vēl līdz nākamajam rītam domas bija palikušas trulas, neskaidras, saraustītas. Kad viņai ko vajadzēja, viņa neatrada uzreiz vajadzīgos vārdus un drausmīgi nogura, lūkodama tos sameklēt.

Bet, pa nakti atpūtusies, viņa no rīta pamodās gluži skaidru galvu.

Taču viņa juta, ka ir pārvērtusies, it kā šās slimības laikā būtu noticis viņas dvēseles lūzums. Viņa mazāk cieta un vairāk domāja. Nesenie drausmīgie notikumi viņai šķita nogrimuši tālā pagātnē, un viņa uz tiem raudzījās skaidru domu gaismā, kāda vēl nekad nebija apgaismojusi viņas dzīvi. Gaisma, kas viņu pēkšņi bija apņēmusi, gaisma, kāda dažiem cilvēkiem rodas smagu ciešanu brīžos, parādīja viņai dzīvi, cilvēkus, notikumus, visu pasauli ar visu, kas tajā ir, pavisam citādu, nekā viņa bija redzējusi agrāk.

Un tad viņa sajuta, ka ir pilnīgi pamesta un vientuļa dzīvē, vēl vientuļāka nekā tai vakarā savā istabā, kad bija atgriezusies no Tazenā ezera un domāja par savu dzīvi. Viņa saprata, ka visi cilvēki iet cauri dzīvei plecu pie pleca, bet nekas viņus nesaista ar īstu divu būtņu tuvību. Nodevība, kuru pret viņu pastrādāja cilvēks, ku ram viņa bija ticējusi, viņai atklāja, ka citi — visi citi cilvēki nekad viņai nebūs nekas vairāk kā tikai vienaldzīgi ceļabiedri dzīves gaitās, īsās vai garās, skumjās vai priecīgās — atkarā no nākamajām dienām, kuras nav iespējams uzminēt. Viņa saprata, ka pat šā cilvēka skavās, kad viņai šķita, ka viņa saplūst ar to kopā, ka visa tajā ieiet, kad viņa domāja, ka viņi ar miesu un dvēseli kļūst par vienu būtni, viņi bija tikai tik tuvi, lai varētu pieskarties tai necaurejamai čaulai, ar kuru noslēpumainā daba katru cilvēku ir nošķīrusi no citiem un ieslēgusi vientulībā. Tagad viņa ļoti labi redzēja, ka nekad neviens nav spējis un nespēs salauzt šo neredzamo barjeru, kura cilvēkus dzīvē nošķir citu no cita tikpat tālu, cik tālu debesīs cita no citas izsvaidītas zvaigznes.

Viņa uzminēja nevarīgās pūles, kuras neaprimst kopš pasaules radīšanas dienas, nenogurstošās cilvēku pūles pārraut apvalku, kurā sitas uz mūžu ieslodzītā dvēsele — šī mūžīgā vientuļniece, roku, lūpu, acu, kaislē drebošās, kailās miesas pūles, mīlestības pūles, mīlestības, kas izsīkst skūpstos tikai tāpēc, lai dotu dzīvību jaunai būtnei, kura arī būs pamesta un vientuļa.

Tad viņai uznāca nepārvarama vēlēšanās paskatīties uz savu meitiņu. Kad bērnu atnesa, viņa lūdza to iztīt, jo līdz šim bija redzējusi tikai tā sejiņu.

Zīdītāja attina autiņus, un izkūņojās trausls jaundzimušā bērna ķermenītis, kustēdamies ar tām neskaidrajām kustībām, ar kādām sākas ikviena cilvēka dzīve. Kristiāna tam pieskārās biklu, drebošu roku, pēc tam noskūpstīja tam vēderiņu, krūtiņas, gurniņus, kājiņas, tad pilna dīvainu domu ņēmās to aplūkot.

Divi cilvēki bija satikušies, viens otru ar eksaltētu kaisli iemīļojuši, un no viņu savienošanās bija piedzimusi šī būtne. Tā bija viņš un viņa, saplūduši kopā, lai paliktu kopā līdz pat šā bērniņa nāvei, tā bija viņš un viņa, kopā atdzimuši, tajā bija mazliet no viņa, mazliet no viņas un vēl kaut kas nezināms, kas to padarīja citādu nekā viņi abi. Viņi abi šai būtnē tiks atkārtoti gan miesas uzbūvē, gan mentalitātē, gan sejas vaibstos, gan žestos, gan ķermeņa kustībās, gan acīs, gan gaumē, gan nosliecēs, gan balss skaņā un gaitā, un tomēr tā būs jauna būtne!

Tagad viņi ir izšķīrušies, izšķīrušies uz visiem laikiem. Nekad vairs viņu skatieni nesakusīs kopā maiguma uzplūdā, kas dara nemirstīgu cilvēka dzimumu.

Un, piespiedusi pie krūtīm savu bērnu, Kristiāna

izdvesa:

— Ardievu! Ardievu!

Šis «ardievu», ko viņa čukstēja ausī savai meitiņai, bija atvadīšanās no viņa, vīrišķīga un izmisīga lepnas dvēseles atvadīšanās, sievietes atvadīšanās, kura vēl ilgi cietīs, varbūt visu mūžu, bet kura vismaz pratīs no visiem noslēpt savas asaras.

— Ahā! Ahā! — sauca Viljams pa pusatvērtajām durvīm. — Nu es tevi noķēru! Atdod man manu meitiņu!

Pieskrējis pie gultas, viņš paķēra mazulīti uz rokām, kuras jau bija ievingrinājušās veikli to darīt, un, paceldams bērnu virs galvas, vienā gabalā atkārtoja:

— Labdien, Andermata jaunkundze! Labdien, Ander-mata jaunkundze!...

Kristiāna domāja: «Tas ir mans vīrs!» Un viņa tajā raudzījās izbrīna pilnām acīm, it kā to pirmo reizi redzētu. Lūk, cilvēks, ar kuru viņu ir savienojis likums, padarījis viņu uz visiem laikiem par tā īpašumu. Cilvēks, kuram pēc visiem cilvēku, reliģijas un sabiedrības likumiem jā-būt par pusi no viņas būtnes! Vēl vairāk — tam jābūt par viņas kungu, par viņas dienu un nakšu, par viņas miesas un gara noteicēju! Viņai gribējās tīri vai pasmaidīt, cik viss viņai pašlaik likās savāds, jo starp viņiem nebija un nekad nevarēja rasties neviena no tām saitēm, kuras diemžēl tik ātri pārtrūkst, bet cilvēkiem liekas mūžīgas, neizsakāmi tīkamas, gandrīz dievišķīgas.

Un viņai nebija ne mazāko sirdsapziņas pārmetumu par to, ka viņa ir to krāpusi, ir to pievīlusi. Viņa brīnījās un nevarēja saprast, kāpēc tas tā ir. Kāpēc?... Droši vien tāpēc, ka viņi bija pārāk dažādi, pārāk tāli viens otram, pārāk atšķirīgām dabām. Viņš galīgi nesaprata viņu, un viņa galīgi nesaprata viņu. Turklāt viņš bija labs, uzticīgs un pakalpīgs.

Bet laikam tikai cilvēki ar vienādu domāšanas veidu, ar vienādu dabu, ar vienādu garīgo būtību var justies viens ar otru saistīti svētām labprātīga pienākuma saitēm.

Bērnu atkal satina. Viljams apsēdās.

— Paklausies, mīlulīt, — viņš sacīja. — Es vairs pat neiearīkstos ne ieminēties par kādu citu pēc tam, kad tu tik laipni saņēmi dakteri Bleķu. Tomēr tu man sagādātu lielu prieku, ja ļautu dakterim Bonfijam tevi apmeklēt.

Viņa iesmējās — pirmo reizi, bet tik vienaldzīgiem smiekliem, ka tie palika turpat uz lūpām, nemaz neaiziedami līdz sirdij, un viņa vaicāja:

— Dakterim Bonfijam? Tavu brīnumu! Vai tad jūs esat izlīguši?

— Jā gan. Paklausies: es tev atklāšu lielu noslēpumu, pastāstīšu svarīgu jaunumu. Es nupat nopirku veco kūrortu. Tagad šeit viss pieder man. Nu, ko tu teiksi? Vai tas nav triumfs?! Nabaga dakteris Bonfijs, protams, to uzzināja agrāk par visiem. Un ķērās pie viltības: katru dienu šeit ieradās, lai uzzinātu par tavu veselību, atstādams pie šveicara vizītkarti ar draudzības apliecinājumiem. Atbildot uz viņa uzmanības parādīšanu, es viņu apciemoju, un tagad mums abiem ir lieliskas attiecības.

— Lai nāk, ja viņš grib, — Kristiāna sacīja. — Būšu priecīga.

— Labi, pateicos. Es viņu atvedīšu rīt no rīta. Man nemaz nav tev jāsaka, ka man pastāvīgi liek tev nodot sveicienus Pols un bieži apjautājas par mūsu mazulīti. Viņš ļoti grib to redzēt.

Par spīti visiem saviem lēmumiem, viņai iesmeldzās sirds. Un tomēr viņai pietika spēka pateikt:

— Pasaki viņam no manis paldies.

Andermats atsāka:

— Viņš bija ļoti noraizējies, vai tik mēs neesam aizmirsuši tev pateikt, ka viņš precas. Es atbildēju, ka tu jau zini, un pēc tam viņš vairākas reizes vaicāja, ko tu par to domā.

Kristiāna sakopoja visu savu gribasspēku un klusām sacīja:

— Pasaki, ka es viņa rīcību atzīstu par pilnīgi pareizu.

Viljams ar nežēlīgu neatlaidību turpināja:

— Un viņam ārkārtīgi gribas zināt, kā tu meitiņu nosauksi. Es sacīju, ka mēs vēl nevaram izšķirties — vai nu par Margeritu, vai Ženevjēvu.

— Es pārdomāju, — Kristiāna sacīja. — Gribu viņu nosaukt par Arletu.

Kādreiz, grūtniecības pirmajās dienās, viņi ar Polu bija sprieduši, kā nosaukt nākamo zēnu vai meiteni, un nebija varējuši izšķirties, vai meitenei dot vārdu Zenevjēva vai Margerita. Bet tagad šos abus vārdus viņa negribēja ne dzirdēt.

Viljams atkārtoja:

— Arleta... Arleta... Skan ļoti jauki... tev ir taisnība. Es jau nu būtu gribējis nosaukt viņu par Kristiānu, tāpat kā tevi. Es šo vārdu dievinu 52S Kristiāna.

Viņa dziļi nopūtās.

— Ai nē! Krustā sistā vārds sola dzīvē daudz ciešanu.

Andermats nosarka — tāds salīdzinājums viņam nebija

ienācis prātā, un pieceldamies viņš sacīja:

— Nu, ko, Arleta ir ļoti jauks vārds. Uz redzēšanos, dārgumiņ!

Tikko viņš bija aizgājis, Kristiāna pasauca zīdītāju un lika šūpuli nolikt iepretī savai gultai.

Kad vieglā, gondolai līdzīgā gultiņa, kura nemitīgi līgojās un pār kuras izliekto vara kārti bija pārkārts balts aizkars, kas izskatījās pēc buras, tika pieripināta pie lielās gultas, Kristiāna pastiepa roku un, pieskārusies aizmigušajam bērnam, pavisam klusu sacīja:

— Čuči, čuči, mazulīt! Nekad tevi neviens tā nemīlēs kā es.

Nākamās dienas viņa pavadīja rāmās skumjās, daudz domādama, rūdīdama sirdi un dvēseli, lai pēc dažām nedēļām atgrieztos atkal dzīvē. Viņas galvenā nodarbība tagad bija lūkošanās meitiņas acīs, jo viņa gribēja tajās uztvert pirmo apzinīgo skatienu, bet pagaidām viņa tajās redzēja tikai divus zilganus aplīšus, kuri pastāvīgi bija pievērsti lielajam gaišumam logā.

Un viņa atkal juta dziļas skumjas, iedomājoties, ka šīs — vēl aizmigušās actiņas ieraudzīs pasauli tādu, kādu to bija redzējusi viņa pati: caur ilūziju un sapņu dūmaku, kas jaunu sieviešu sirdis dara laimīgas, uzticēšanās un līksmes pilnas.

Tās mīlēs to pašu, ko bija mīlējusi viņa, — skaistās, saulainās dienas, puķes un diemžēl arī cilvēkus. Tās iemīļos, bez šaubām, kādu cilvēku! Iemīlēs vienu cilvēku! Tās nēsās sevī viņa pazīstamo, dārgo tēlu, atkal un atkal to redzēs, kad tas būs tālumā, un iekvēlosies, to ieraugot tuvumā ... Un tad... tad tās iemācīsies raudāt. Asaras, rūgtas asaras ritēs pār šiem vaidziņiem. Un drausmīgās pieviltās mīlestības ciešanas padarīs tās nepazīstamas, ārkārtīgi noskumušas un izmisušas — šīs blāvās actiņas, kuras tad būs kļuvušas zilas.

Un viņa neprātīgi skūpstīja savu bērniņu, tam teikdama:

— Nemīli nevienu citu kā tikai mani, meitiņ!

Beidzot kādu dienu profesors Mā-Rusels, kurš viņu katru rītu apmeklēja, pateica:

— Šodien, kundze, jūs drīkstat mazliet piecelties.

Kad ārsts bija aizgājis, Andermats sievai sacīja:

— Cik žēl, ka tu vēl neesi pavisam atspirgusi, — mums šodien peldu iestādē būs ļoti interesants eksperiments. Dakteris Latons ir izdarījis īstus brīnumus ar Klovisa tēvu, izārstēdams to ar savu mehanizēto vingrošanu. Iedomājies, tagad šis vecais klaidonis staigā gandrīz tāpat kā visi cilvēki. Turklāt veselības uzlabošanās manāma ik pēc seansa.

Lai viņam sagādātu prieku, Kristiāna jautāja:

— Tātad šodien jums būs publisks seanss?

— Jā un nē. Seansu mēs sarīkosim tikai ārstiem un dažiem draugiem.

— Cikos?

— Trijos.

— Vai Bretiņī kungs arī tur būs?

— Protams. Viņš solījās atnākt. Būs klāt visa valde. No medicīnas viedokļa tas būs ļoti interesanti.

— Vai zini, — viņa sacīja, — es tieši tai laikā būšu piecēlusies, un tu varētu palūgt, lai Bretiņī kungs mani apciemo. Viņš man pakavētu laiku, kamēr jūs visi noskatītos eksperimentu.

— Labi, dārgumiņ.

— Vai tu neaizmirsīsi?

— Nē, nē, esi mierīga!

Un Andermats aizgāja sameklēt skatītājus.

Kādreiz Orioli viņu bija apveduši ap stūri ar paralītiķa izdziedināšanu, tagad viņš veda ap stūri pacientus, izmantodams viņu lētticību, jo slimniekus ir tik viegli iekarot, ja ir runa par izveseļošanos; un šo komēdiju viņš spēlēja, runādams par jaunajiem ārstniecības paņēmieniem tik bieži un ar tādu degsmi un pārliecību, ka pašam jau būtu bijis grūti saprast, vai viņš tiem tic vai netic.

Ap pulksten trijiem visi, kurus viņš bija savervējis, bija sapulcējušies pie peldu iestādes durvīm, gaidīdami Klovisa tēva ierašanos. Beidzot viņš atnāca, balstīdamies uz divām nūjām, joprojām vilkdams kājas pa zemi un, garām iedams, visus pieklājīgi sveicinādams.

Aiz viņa nāca abi Orioli un abas jaunās meitenes. Pols un Gontrāns pavadīja savas līgavas.

Lielajā zālē, kurā bija iekārtoti aparāti uz šarnīriem, tērzēdams ar Andermatu un dakteri Onorā, gaidīja dakteris Latons.

Kolīdz viņš ieraudzīja Klovisa tēvu, viņa noskūtajā vaigā pavīdēja priecīgs smaids. Viņš jautāja:

— Nu, kā mums šodien klājas?

— O, nekas, tīri labi!

Ieradās Petriss Martels un Senlandrī. Arī viņiem gribējās paskatīties. Pirmais no viņiem ticēja, otrs — apšaubīja. Aiz viņiem, visiem par brīnumu, ienāca dakteris Bonfijs; viņš palocījās savam sāncensim un pasniedza roku Andermatam. Pēdējais ieradās dakteris Bleks.

— Cienījamie kungi un cienījamās dāmas, — dakteris Latons iesāka, viegli palocīdamies Luīzas un Šarlotas priekšā, — tūlīt jūs redzēsit visai interesantu eksperimentu. Vispirms palūgšu jūs likt vērā, ka pirms seansa šis krietnais vīrs varēja tikai ar grūtībām paiet, ar lielām grūtībām. Vai jūs varat paiet bez nūjām, Klovisa tēvs?

— Vai, nē, cienīts kungs!

— Labi. Sāksim!

Veci iecēla atzveltnes krēslā, piesēja ar siksnām kājas pie sēdekļa kustīgajām kājām, un, kad galvenais ārsts nokomandēja: «Palēnām sākt!» — garais kalpotājs satvēra ar savām kailajām rokām rokturi.

Un tad kļuva redzams, kā veča labā kāja paceļas, izstiepjas, saliecas celī, atkal izstiepjas, pēc tam kreisā kāja izdara tādas pašas kustības, un Klovisa tēvs, pēkšņi kļuvis priecīgs, sāka smieties, atkārtodams ar galvu un garo, sirmo bārdu tās pašas kustības, kādas bija spiestas izdarīt kājas.

Četri ārsti un Andermats, noliekušies pār sirmgalvi, cienīgi kā auguri vēroja viņa kājas, bet Milzis šad tad blēdīgi saskatījās ar tēvu.

Durvis bija palikušas vajā, tāpēc nemitīgi nāca iekšā citi skatītāji — ticīgie, satrauktie peldviesi spiedās ap krēshņ lai varētu labāk redzēt.

— Ātrāk! — nokomandēja dakteris Latons.

Kalpotājs tagad grieza ātrāk. Sirmgalvja kājas sāka

skriet, un viņš pats, nevaldāmas jautrības sagrābts, no visa spēka smējās — kā bērni, kad tos kutina, — un drausmīgi purināja galvu. Smiekliem pa vidu viņš laiku pa laikam izsaucās:

— Grandiozi! Grandiozi!

Šo vārdiņu viņš, bez šaubām, bija noklausījies no kāda atbraucēja.

Arī Milzis nespēja novaldīt smieklus un, sizdams kāju pie zemes, plikšķinādams sev pa gurniem, kliedza:

— Ak tu velna Kloviss!... Velna Kloviss! ...

— Pietiek! — galvenais ārsts norīkoja kalpotāju.

Klaidoni atraisīja, un ārsti pagāja sānis, lai noskatītos

eksperimenta iznākumu.

Un tad Klovisa tēvs visu acu priekšā pats nokāpa no krēsla un sāka soļot pa zāli. Tiesa, viņš gāja sīkiem solīšiem, galīgi salīcis, viebdamies no smagās piepūles. Bet viņš tomēr soļoja!

Dakteris Bonfijs pavēstīja pirmais:

— Šis ir sevišķi ievērojams gadījums!

Vienīgi dakteris Onorā nekā neteica.

Dakteris Bleks uzreiz pārspēja novērtējumā savu darbabiedru. Gontrāns pačukstēja Polam ausī:

— Nekā nesaprotu. Paraugies uz viņu ģīmjiem! Vai viņi ir piekrāpti muļķi vai pakalpīgi iztapoņas?

Bet tad runāja Andermats. Viņš pastāstīja par visu šās ārstēšanas gaitu kopš pirmās dienas, pastāstīja par slimības atkārtošanos un beidzot par galīgu un pilnīgu izveseļošanos. Viņš jautri piebilda:

— Un, ja arī mūsu slimnieka stāvoklis pa ziemu mazliet pasliktināsies, pa vasaru mēs viņa veselību vienmēr uzlabosim.

Pēc tam svinīgā un krāšņā runā viņš slavēja Montorio-les ūdeņus, cildināja to īpašības visas bez izņēmuma.

— Es pats, — viņš sacīja, — pēc savas un man dārga cilvēka pieredzes pārliecinājos par šo ūdeņu labvēlīgo iedarbību, un, ja mana dzimta tagad neiznīks, par to man jāsaka paldies vienīgi Montoriolai.

Bet tad pēkšņi viņš atcerējās, ka bija apsolījis sievai Pola Bretiņī apciemojumu. Viņam uznāca sirdsapziņas pārmetumi, jo viņš bija ļoti uzmanīgs vīrs. Paraudzījies apkārt, viņš ieraudzīja Polu un piegāja tam klāt.

— Mīļais draugs, es galīgi aizmirsu jums pateikt, ka patlaban jūs gaida Kristiāna.

Bretiņī nomurmināja:

— Mani? ... Patlaban? ...

— Jā, jā, šodien viņa pirmo reizi ir piecēlusies no gultas un vēlas jūs redzēt agrāk nekā visus citus mūsu paziņas. Skrieniet labi ātri un nododiet viņai manu atvainošanos!

Aiz uztraukuma pukstošu sirdi Pols devās uz viesnīcu. Ceļā viņš sastapa marķīzu de Ravenelu, un tas viņam sacīja:

— Mana meita jau ir piecēlusies un brīnās, ka jūs vēl nenākat.

Taču uz pirmajiem trepju pakāpieniem viņš apstājās, lai padomātu, ko tai sacīt. Kā tā viņu saņems? Vai tā būs viena? Ja tā ierunāsies par viņa precēšanos, ko lai viņš atbild?

Kopš viņš zināja, ka Kristiānai piedzimis bērns, viņš nespēja par Kristiānu domāt bez mokpilna nemiera un, iedomājoties viņu pirmo satikšanos, katru reizi aiz uztraukuma sarka un bālēja. Tāpat arī ar dziļu satraukumu viņš domāja par šo nepazīstamo bērnu, kuram viņš bija tēvs. Viņu urdīja vēlēšanās savu bērnu redzēt, un tai pašā reizē viņam no tā bija bail. It īpaši viņš baidījās no tās sievietes skatiena, kuru tik karsti un tik īsu laiku bija mīlējis.

Vai tā viņu sagaidīs ar pārmetumiem, asarām vai nicinājumu? Varbūt tā viņu pasaukusi tikai tāpēc, lai izdzītu pa durvīm? Un kā lai viņš izturas pret viņu? Lēnprātīgi, grūtsirdīgi, lūdzoši vai salti? Paskaidrot kaut ko vai uzklausīt, nekā neatbildot? Apsēsties vai palikt kājās stāvam? Un, kad viņa parādīs bērnu, ko lai viņš dara? Ko lai saka? Kādas jūtas viņam būtu jāizrāda? Durvju priekšā viņš no jauna apstājās un tai brīdī, kad grasījās nospiest zvana pogu, ievēroja, ka viņam trīc roka. Viņš tomēr nospieda ar pirkstu ziloņkaula podziņu un izdzirdēja, ka dzīvoklī atskan elektriskā zvana skaņas.

Istabene atvēra durvis un ieveda viņu iekšā. Stāvot viesistabas durvīs, viņš ieraudzīja otrās istabas dibenā Kristiānu guļam uz kušetes un raugāmies uz viņu.

Ejot cauri šīm divām istabām, tās viņam likās bezgalīgas. Viņš juta, ka grīļojas, viņam bija bail uzskriet virsū krēsliem, viņš neuzdrošinājās paskatīties, kur sper kāju, nespēdams nodurt acis. Viņa nepakustējās, neteica neviena vārda, viņa gaidīja, kamēr viņš pienāks klāt. Viņas labā roka palika izstiepta uz kleitas, bet ar kreiso roku viņa bija atspiedusies pret šūpuli, kas bija pilnīgi aizklāts.

Triju soļu atstatumā Pols apstājās, nezinādams, ko darīt. Istabene aiz viņa bija aizvērusi durvis. Viņi bija vieni.

Viņam uznāca vēlēšanās krist uz ceļiem un lūgt piedošanu. Bet Kristiāna lēnām pacēla uz kleitas dusošo roku unr mazliet pastiepusi pretī, nopietnā balsī sacīja:

— Labdien.

Viņš neiedrīkstējās paspiest viņas roku, taču, zemu noliecis galvu, pieskārās ar lūpām viņas pirkstiem. Viņa turpināja:

— Apsēdieties.

Pols apsēdās uz zema sēdekļa viņai pie kājām. Viņš juta, ka vajadzētu ko teikt, bet nespēja atrast nevienu vārdu, nevienu domu un neuzdrošinājās pat uz viņu paskatīties. Beidzot viņš izmocīja:

— Jūsu vīrs bija aizmirsis man pateikt, ka jūs mani gaidāt, citādi es būtu ieradies agrāk.

Viņa atbildēja:

— Ai, tam nav nekādas nozīmes! Mums tik un tā iznāktu satikties ... mazliet agrāk ... mazliet vēlāk ..,

Vairāk viņa nekā neteica, tālab Pols steidzās apjautāties:

— Ceru, ka tagad jūs jūtaties labi?

— Pateicos. Cik nu labi var justies pēc tādiem triecieniem.

Viņa bija ļoti bāla, novājējusi, bet skaistāka nekā pirms dzemdībām. It īpaši acis bija ieguvušas tādu izteiksmes dziļumu, kādu nekad agrāk viņš tajās nebija redzējis. Tās it kā bija kļuvušas tumšākas, to zilums vairs nebija tik gaišs, tik caurspīdīgs, tas bija kļuvis intensīvāks. Rokas viņai bija tik baltas kā mironim.

Viņa atkal ierunājās:

— Jā, bija jāpārdzīvo grūtas stundas. Bet, kad ir tik daudz pārciests, šķiet, ka pietiks spēka līdz mūža galam.

Ļoti aizkustināts, viņš nomurmināja:

— Jā, tie bija drausmīgi pārbaudījumi, drausmīgi!

Un viņa kā atbalss atkārtoja:

— Drausmīgi!

Jau pirms kāda brīža šūpulī bija manāma viegla sakustēšanās; tikko dzirdamais troksnis liecināja par aizmiguša bērna pamošanos. Bretiņī vairs neizlaida no acīm šūpuli, tvīkdams sāpīgā, aizvien pieaugošā nemierā, — viņu mocīja vēlēšanās redzēt to dzīvo būtni, kas tajā gulēja.

Un pēkšņi viņš ievēroja, ka gultiņas aizkari bija no augšas līdz apakšai aizsprausti ar zelta spraužamadatām, kuras Kristiāna parasti valkāja savā ņieburā. Agrāk viņš itin bieži bija vilcis tās ārā un atkal spraudis iekšā savas mīļotās tērpa krokās pie pleciem — šīs smalkās adatiņas ar galviņām pusmēness veidā. Pols saprata, ko viņa bija gribējusi, un sirds viņam sažņaudzās sāpēs, redzot savā priekšā barjeru, kura viņu uz visiem laikiem šķir no šā bērna.

No baltā cietokšņa atskanēja kluss brēciens, vārga gaušanās. Kristiāna sašūpināja gondoliņu un paasā balsī sacīja:

— Lūdzu, piedodiet, ka varēju jums veltīt tik maz laika, — mana meita ir uzmodusies.

Pols piecēlās, no jauna noskūpstīja roku, ko viņa tam sniedza, un, kad viņš jau grasījās iziet pa durvīm, viņa sacīja:

— Novēlu jums laimi.

Antibē, villā Mitersa,

1886. gadā

SATURS

KADA DZĪVE. Tulkojusi J. Ābrama .......

MONTORIOLA. Tulkojusi M. Grīnfelde ... . 2C

2

Viduslaiku franču romānu personāžs. [Tulk.)

3

Poulet — cālis {//.).

4

Kā rūcošs lauva viņš klīst, meklēdams, ko aprīt (latiņ.).

10

'U — 3074

11

Mont-Oriol — Oriola kalns (/r.).

12

Mont-d'Or — Zelta kalns (/r.).

13

Šeit: pats savam acīm [iatīn.).

Content

de Mopasans Gijs Kāda dzīve; Montoriola

KĀDA DZĪVE

MONTORIOLA

PIRMĀ DAĻA I

OTRA DAĻA

SATURS

2