Petkevičs Vitauts

Kāpēc klaigā dzērves

Vitauts Petkevičs

Kāpēc klaigā dzērves

.

..

.

Vitauts Petkevičs

KĀPĒC KLAIGĀ DZĒRVES

Stāsts

PIRMĀ daļa

Trīs liesmas — trīs audzes. _ Manējā augusi cīniņu liesmās.

SIMS, JAUNĀKAIS

1

Māmuļa ļoti steidzās.

— Rimuk, te ir tavs brālēns, — viņa sacīja un pastūma uz priekšu izstīdzējušu zēnu, veselu sprīdi garāku nekā es. — Iepazīstieties!

Piegāju tuvāk, vīrišķīgi pasniedzu roku, stingri pievilku kāju un teicu:

— Rimants.

— Labdien, — viņš atbildēja.

Tikai tagad uzzināju, ka man ir tāds dīvains, saulē vareni iededzis un mūsains radinieks. Viņa degunam un ausīm āda jau krietni nolobījusies. Pašaustās vadmalas bikses sniedzās līdz lieliem, jaka bija šūta ar augšanas tiesu, kurpes lielas, sabristas, to purni uzliekušies. Rokās viņš burnīja apnēsātu cepuri un ne* droši mīņājās uz vietas. Māmiņa viņu uzcienāja ar augļūdeni.

— Tētuks man zelteri nepērk, viņš saka — tas ļoti uzpūšot iekšas, — brālēns atzinās, lieliem, vīrišķīgiem malkiem iztukšoja glāzi un ar piedurkni noslaucīja lūpas.

— Tu, dēliņ, parotaļājies ar Simuku, bet es aiztecēšu uz pilsētu un Simam palīdzēšu iepirkties. Un tu, Si-muk, esi drosmīgāks: Rimuks ir labs zēns, jūs drīz pieradīsiet viens pie otra. Tikai nekaujieties!

Māmuļa pagriezās un aizsteidzās, bet es neko nesapratu: cik tad Simu pie mums atbraukuši? Ciemiņš stāvēja un raudzījās manī. Es — viņā. Savādi, tomēr ne viņš mani, ne es viņu negribēju atzīt par radu. Pirmo reizi redzējām viens otru.

— Mans tēvs arī ir Simons, — brālēns sacīja, it kā nekas nebūtu noticis. — Un viņš tāpat ir Simona dēls.

— Lieliski! — arī es nepadevos. — Tātad tu būsi Sims, jaunākais.

— Vai tu ar visiem kaujies? — viņš negaidīti man pajautāja.

— Nē, — es jutu, kā sarkst manas ausis. Cik dīvaini ir pieaugušie cilvēki! Viņi iepazīdamies taču nekad nebrīdina cits citu par savas dūres spēku vai kaušanās niķi. To var sajust, vienīgi paspiežot roku, apskaujoties vai pārmijot dažus pavisam nenozīmīgus vārdus.

— Neņem galvā, viņa to sacīja tāpat vien — kārtības labad, — es nomierināju draugu un aicināju nākt tālāk.

— Es neņemu galvā.

— Un labi dari. Turklāt tu esi mans ciemiņš.

— Bet kāpēc tev tik īsas bikses? — viņš, neatkāpies no durvīm, atkal man jautāja.

Vērīgi paskatījos sevī un, neko sliktu nepamanījis, paskaidroju:

— Pilsētā visi zēni tādas valkā. Lai nebūtu karsti, — es piepeši izdomāju iemeslu, tomēr nepaliku parādā:

— Un kāpēc tev tik garas?

— Vīriešiem nav glīti staigāt ar plikiem stilbiem, meitenes izsmies, — brālēns paskaidroja un ciešāk savilka jostu.

— Bet pie mums smejas par garām biksēm, — es paraustīju plecus.

Sims paskatījās apkārt. Ar acīm sameklēja vadzi, piegāja pie tā un uzkarināja savu jaku. Tad ar cepuri nodauzīja no kurpēm putekļus, iegrūda to kabatā un pieglauda matus. Es steidzos sadabūt suku.

— Tu labāk man ielej vēl to šņācošo ūdeni, no ta

nāk ļoti gardas atraugas, — viņš klusi palūdza un atkal nopietni un domīgi dzēra, malkodams kā vecis.

— Es tavu tēvu pazīstu pēc fotogrāfijām, — pateicu viņam, jo negribēju izrādīties galīgs nejēga, un palūdzu, lai brālēns apsēžas. — Tēvocis Sims ir mežsargs.

Brālēns neapsēdās. Viņš apskatīja virtuvi, pēc tam aizgāja uz viesistabu, guļamistabu un manu istabu.

— Kurā klasē tu mācies?

— Pabeidzu ceturto.

— Es arī būšu piektajā klasē.

— Tad mēs esam vienos gados! — es priecīgi iesaucos.

— Nē, tētuks man sacīja, ka tu esot gandrīz veselu gadu jaunāks. Vai tu šeit guli?

— Guļu. Bet es sāku mācīties skolā, kad man bija astoņi gadi.

— Un šajā istabā viss ir tavs? — viņš neielaidās strīdā.

— Mans.

— Arī grāmatas?

— Arī tās.

— Vai tu vēl noņemies ar spēlītēm? — viņš jau pratinaja mani.

— Nē, — es atkal nezin kāpēc nosarku. — Kad biju mazs, rotaļājos. Māmuļa tās neļauj izmest, saka, lai glabājot piemiņai.

Sims rauca mūsaino degunu un aplūkoja manas automašīnas, klucīšus, loto, pistoles, lidmašīnas, šauteni, sakārtoja ierindā desmitiem svina zaldātiņu un stingri secināja:

— No šiem iznāktu labi svariņi makšķerēm.

Es viņu ar it neko nevarēju pārsteigt. Viņš nesmējās par manam tašu laivām, nelielo planieri, kokā grieztiem bilžu rāmjiem un instrumentiem. Bet, kolīdz at-

vēru atvilktni un parādīju savu somu dunci, ieraudzīju, kā iemirdzējās viņa acis, kā viņš ar krekla piedurkni novilka gar norasojušo pieri un tik tikko dzirdamā balsī iečukstējās:

— Tā tik ir manta! Ar maksti...

Arī saliekamie makšķerkāti, visdažādāko āķu krājums un tievo, caurspīdīgo makšķerauklu ritulīši — viss viņam Joti patika, tomēr viņš nepadevās:

— Mēs makšķerauklas pinam no baltiem sariem. Paštaisītās ir stiprākas.

— Papriekš pamēģini, pēc tam lielies, — es mazliet aizvainojos.

Sims aptina auklu ap pirkstiem un pastiepa. Tā netrūka. Aukla dziļi iespiedās muskuļos. Pirkstu gali kļuva zili. Ciemiņš rāva nekautrēdamies.

— Ij stipras, ij stiepīgas, — beidzot viņš padevās, novērtējis šo pirkto mantu labumu. Taču es nolēmu pilnīgi pievārēt viņu, tāpēc pakāpos uz krēsla uņ noņēmu no skapja mugursomu.

— Skaties: kareivja katliņš, cirvītis, kompass, neplīstoša glāze, svilpe... — es uzskaitīju savu mantību, bet Sims no manas lielības zaudēja pacietību, vairs neizturēja un skaļi sacīja:

— Es guļu uz siena! ...

— Siena mums nav, — atzinos un nožēloju savu lielību, jo ar visu šo mantību vēl ne reizes nebiju izceļojis no istabas. — Es braukšu pie jums brīvdienās. To tētis nopirka mums abiem. Bet šo tu vari ņemt kā dāvanu, — pasniedzu viņam somu dunci, kaut gan tieši tā man sirdī bija visvairāk žēl.

Sims pateicās, dāvanu iebāza kabatā un jautaja:

— Vai tev nebūs žēl?

— Nē, — es papurināju galvu un cieši aizvēru acis* — Tu neslēp to, piekarini pie jostas.

Mēs paēdām pusdienas, tad čemodānā iegrūdām tik daudz mantu, ka, uzkāpuši uz vāka, tik tikko ar ceļiem to aizspiedām ciet.

— Paņem zaldātiņus, noderēs! — arī viņš drusku piekāpās. Bridi klusēja, tad pārsēdās uz gultas malas un sāka pārlapot grāmatas. — Pasakas vien... Man labāk patīk dēku stāsti par indiāņiem. Vai tu proti svilpot?

— Protu. — Es iesvilpos.

— Un ar pirkstiem?

— Nē.

Viņš iebāza divus pirkstus mutē un uzsvilpa tik skaļi, ka man iespindzās ausīs. Brīdi neko nedzirdēju. Tad mēģināju pats, bet nosiekalojos, un no svilpiena nekas neiznāca.

— Es tevi iemācīšu, — viņš ļoti nopietni apsolīja un atkal paskatījās manī. Biju sagatavojies visnegaidītākajam jautājumam un nekļūdījos. — Tu esi tik balts kā siers. Vārna tevi var aiznest.

— Bet kāpēc tu tik mūsains? — es nedraudzīgi atbildēju.

Brālēns tā savādi pavīpsnāja un neaizvainojies paskaidroja kā pieaugušais mazulim:

— Krustmāte Levute saka: bērniem esot teterraibumi tāpēc, ka viņi postot teteru ligzdas. Taču vari man ticēt: es savā mūžā neesmu aizticis neviena putna ligzdu. Goda vārds!

Es ticēju.

Kad atgriezās tēvocis, es, galvu atbalstījis, ilgi vēroju abus un nevarēju saprast, kurš no viņiem vairāk līdzīgs viens otram: vai Sims, vecākais, jaunākajam, vai Sims, jaunākais, vecākajam? Par saviem vēroju-

miem pastāstīju māmuļai un viņa — tiem abiem. Tēvocis ilgi aizgūtnēm smējās un beidzot atzinās:

— Tas taisnība, es esmu savācis visas viņa dru-pačas!

2

Nākamajā dienā sabučojos ar māmuļu un braucu brīvdienās uz laukiem. Viņa apģērba mani tikpat kā ceļojumam uz ziemeļpolu. Es neraudāju kā viņa, vienīgi ļoti nožēloju, ka tētis nebija mājās. Viņš strādāja Viļņā un atbrauca pie mums tikai sestdienās. Bez tam viņš pats piespieda māmuļu aizrakstīt savam brālim, lai tas pieņemtu mani uzlabot veselību. Es nezināju, kā veselībā tiek labota, jo vēl nekad to nebiju sabojājis.

— Raksti! — māmuļa iesaucās, iedama pakaļ ratiem, bet es sarku aiz kauna, jo Sims, jaunākais, varēja nodomāt, ka droši vien nemīlu savu māmuļu un viņai ilgi būs jāgaida manas vēstules.

Braucām vienā braukšanā un apnika braukt. Ceļā negadījās nekādi piedzīvojumi. Kratīdamies ratos, es vairākas reizes aizmigu, tad vairākas reizes skrējos ar zirgu, lai izvingrinātu notirpušās kājas.

Kad sasniedzām mežmalu, apturējām Bēri, izjūdzām un paši apsēdāmies pusdienot. Savas otrās brokastis neaiztiku. Ēdu no tēvoča ceļa kules. Tik gardu maizi vēl nekad nebiju nogaršojis. Tā — rupja, irdena, mazliet saldena un piesūkusies ar taukiem — tik ātri slīdēja pa gāmuru, ka nepaguvu pat kārtīgi sakošļāt. Sims, vecākais, pēc maltītes uzmauca zirgam galvā kuli ar auzām, no sēdekļa apakšas izvilka jaunu divstobreni un sacīja:

— Derētu izmēģināt.

Abi ar Simuku ilgi karinājām pie krūma avīzes lapu, bet, kā mums šķita, tēvocis vēl ilgāk mērķēja. Es divas reizes aizturēju elpu, gluži kā nirdams ūdenī, un divas reizes ievilku gaisu, kā izniris, kamēr beidzot norībēja šāviens.

— Tu druscītiņ atver muti, tad ausīs tā nespings, — Sims pamācīja mani, kad ieraudzīja, ka es ar pirkstiem aizspiedu ausis.

— Viņš saka taisnību, — Simons apstiprināja un līgodamies aizgāja pie mērķa. Skrotis bija krietni sakapājušas avīzi. — Izkliede vienmērīga, — tēvocis apskatīja papīru, — un skrotis nav pārāk biezi kopā. Redzi, manā darbā bez divstobrenes tikpat kā bez rokām. Tikai bise necilvēcīgi dārga: par to noplēsa kā par zirgu. Labi vēl, ka Paule aizdeva naudu.

— Tētiņš viņai lika.

— Zinu. Bet parāds nav brālis, tas jāatdod.

Braukdams tālāk, vēl uzzināju, ka tēvocis ir atraitnis, ka viņiem ļoti grūti klājies ar saimniekošanu, ka Simuks tāpēc kļuvis visai mežonīgs un tagad pie viņiem saimniekojot māmuļas vecākā māsa Levute.

— Viņa ir nikna, — brālēns slepus brīdināja mani.

— Kāpēc?

— Domā, es zinu? Acīmredzot viņai tāda iedaba.

Un atkal braucām, atkal barojām zirgu, atkal mežmalā vakariņojām.

— Nu, ceļavīri, — Sims, vecākais, sacīja, — ko jūs ieteiktu: vai pārnakšņosim ratos vai meklēsim naktsmājas pie ļaudīm

— Kā jūs darījāt, šurp braukdami?

— Mēs, redzi, esam cita kaluma, — Simons atbildēja.

Es nenoskaitos uz tēvoci, tikai man bezgala sāpēja, ka viņš mani uzskata par nekur nederīgu mīkstpēdiņu.

— Ratos! — es laikam pārak skaļi iekliedzos, jo tēvocis man uzsita uz pleca un mierināja:

— Varbūt ari tu esi tāda paša kaluma, tikai ne visai lādzīgi sameistarots kopā.

Tāds bija Sima, vecākā, galīgais viedoklis, un es pret to neiedrošinājos iebilst. Tēvocis mūs apsprauda, apsedza, bet pats aizveda zirgu uz krūmmalu. Es vēl ilgi skaitīju zvaigznes, klausījos, kā Bēris plūkā zāli, tad aizmigu kā nosists.

3

Kam nav gadījies pārnakšņot mežā, tas nezina, cik labi tur pamosties no rīta. Es neko nejutu: ne sevi, ne galvu, tikai krūtis pašas cilājās un ievilka plaušās sātīgo gaisu, kas smaržoja pēc zālājiem un eglītēm. Tēvocis gulēja zem ratiem. Pelēkajā rīta miglā neko nevarēja redzēt pat dažus soļus tālu. No visām pusēm dažādās balsīs plūda nedrošas putnu dziesmas.

Vispirms man iešāvās prātā doma par saldeni skābo rupjmaizi: atkal gribēju ēst kā rīma. Pamodās Sims. Viņš izmetās no ratiem, palēkāja, izstaipījās un sāka staigāt uz rokām. Arī es parādīju, ko protu: metu kūleņus, te nostādamies uz vienas, te uz otras kājas. Brālēns nepadevās. Viņš atkārtoja visu gluži to pašu, bet vēlāk palēcās, pieķērās pie ozola zara un uzvilkās augšā. Es arī nenocietos. Pamēģināju. Tomēr pakāros gaisā kā desa un tūlīt jutu, kā nepaklausīgie pirksti slīd pa mizu. Nobrāzu ādu un nokritu. Atkārtoju vēlreiz, bet atkal neveiksmīgi. Sūrstēja sasarkušās plaukstas. Sakodu zobus, rokas paberzēju pret jaku un atkal pietupos, sagatavojos lēcienam.

— Rim, aizcilpo un atved zirgu, — tēvocis izglāba mani.

Bēris mierīgi plūkāja zāli un maniem mudinājumiem nepievērsa nekādu uzmanību.

— Nū! — es pabaidīju ar roku.

Zirgs pacēla galvu, pieglauda ausis, pagrieza pret mani pakaļgalu un atkal plūkāja balto āboliņu. Piegāju tuvāk. Tad Bēris nikni pielieca ausis un parādīja man lielus dzeltenīgus zobus. Biju spiests nolauzt zaru, bet to neizlietoju. Pieskrēja Simuks. Viņš ieķērās zirgam krēpēs, palēcās un uzrāpās tam mugurā.

— Zirgs mana, ka tu no viņa baidies, — brālēns sacīja.

— Tas taisnība, — Simons apstiprināja, bet es pret brālēnu jutu lielu cieņu.

«Viņš spētu savaldīt savvaļas zirgus,» es nokaunējies domāju.

Saulei lecot, mēs devāmies ceļā. Mežmalā vēl skaļāk klaigāja putni. Bēris dipāja lēniem rikšiem. No viņa vēdīja siltums un sviedru smaka. Dobji klabēja bukses, grabēja pārkaltušie spieķi. Tēvocis pagrieza uz tuvējo strautu un apstājās tā vidū.

— Gan zirgs padzersies, gan riteņi sabriedīs, — viņš sacīja un nopūties piebilda: — Jūs tagad skaisti dzīvojat, varētu teikt — kā kungi.

— Tētis saka — drīz visi tā dzīvos.

— Dzīvos, — tēvocis piekrita, — bet krietni būs jāpasvīst. Kungi pārāk daudz nabagu bija saviesuši. Mūsu Alsupē ļaudis tikai ar sēnēm, ogām un valsts mežu glābās no bada. Man bija apnicis ar viņiem izkaroties. Ja notvēru tādu nabaga brāli nozieguma vietā, roka necēlās, lai sodītu . . .

— Tagad jums būs bise, — es pārtraucu viņu.

— Še tev, kā aprunājāmies, — tēvocis noskaitās.

— Es par sēnēm, bet tu par mīksti vārītiem zābakiem ... Ar bisi, puis, nekas nav labojams. Es to tāpat vien, vilkiem ... Visu mūžu tiku sapņojis, ka iegādāšos kārtīgu bisi, taču tagad tā man it kā dedzina rokas: dēlam nodarīju pārestību, atstāju bez jaunām kurpēm, Levutei neko nenopirku, turklāt kā es ar to Alsupē parādīšos jaunajiem zemes ieguvējiem? Ne viens vien, nodzīvojies līdz pēdējam kreklam, skrēja pie manis aizņemties naudu, sacīju, ka man nav, un piepeši — bise ... Nū! — viņš paskubināja zirgu.

Bēris izskrēja uz šķembu ceļa. Rati atkal tricinājās un mūs tā kratīja, ka drebēja pakrūte, gura kājas un dīvaini raustījās Simona balss. Viņš runāja pats ar sevi:

— Ja sacīšu, ka nopirku, — neticēs, ja palielīšos, ka tavs tēvs uzdāvājis, — vēl sliktāk, teiks, raugi, boļševiki tik tikko izkāpuši no koka tupelēm, jau pārvērtušies par kungiem, šiem vairs nav kur naudu likt. Labāk savu veco berdanku nēsātu līdzi.

— Nav taisnība, mans tētis nav kungs, — es nenocietos un iebildu.

— Redzi nu, es ar tevi pa godam, bet tu jau vāc kopā akmeņus, — tēvocis apvaldīja mani un neuztraucies runāja tālāk: — Es tavu tēvu pazīstu kā savus piecus pirkstus, kopš bērnības draudzējamies. Viņš ir krietns cilvēks un nav skops. Cik gadu pagājis, bet vēl joprojām mūsu pagasta gājēji viņu piemin ar labu vārdu, dažs, miestiņā sastapis, lūdz nodot sveicienus, apvaicājas par veselību. Cits pat ar sviesta ņuku vai desas luņķi domā atgādināt par sevi, lūdz padomu, tikai tavs tētuks kopš vēlēšanu dienas tā arī neparādās, kabinetā iestrēdzis un aizmirsis, ka pilsētā viss ir citādi: iedevi cilvēkam darbu, noteici ciešamu algu, un viss apgriezās ar kājām gaisā, bet laukos cita būšana.

Zeme noplicināta, posts visus pārāk ilgi mocījis, turpretim bagātnieku saknes dziļi kā kalmēm ieurbušās zemē un palikušas neskartas: tādas vienā pietupienā nevar izrakt un izraut... Taču ko tu sapratīsi no ubaga pātariem!

— Sapratīšu, — es nopietni atbildēju. — Tētiņš tos kapitālistus tāpat ar labu vārdu nepiemin.

Simons pasmējās, paraustīja grožus un priecīgi sacīja:

— Nepiemin, bet ravēt neierodas. Starp mums, vīriešiem, runājot, šos vārdus es viņam vedu, tikai žēl, ka nesastapu mājās, būtu paķīvējušies, bet tev netīšām izpļāpāju. Tāda ir cilvēka daba: kur niez, tur gribas kasīties. Nū, mīļais!

— Es viņam aizrakstīšu.

— Raksti, raksti, tālab jūs ar Simu zinībās graužaties. Nū, kaut tevi nelabais!

Zirgs skriedams vairākas reizes nodūra galvu un iesprauslājās.

— Jūt mājas, — Sims, jaunākais, paskaidroja un sakārtoja maksti uz jostas, turpretim es nezin kāpēc domāju nevis par laukiem, bet par savu somu dunci un nolēmu, ka tas nokļuvis drošās rokās.

Tikai vakarpusē sasniedzām tēvoča Simona mājas.

— Cik mēs esam norikšojuši?

— Vairāk nekā pusotra simta kilometru.

— Kāpēc nebraucām ar vilcienu?

— Ar vilcienu ātrāk, bet ar zirgu tuvāk, — tēvocis izlocījās un vairāk neko nestāstīja.

Mūs sagaidīja krustmāte Levute.

— Vai ciemkukuli atvedāt?

— Atvedām! — Es atdevu viņai virteni baranku un, kā māmuļa bija mācījusi, no čemodāna izņēmu pārējās dāvanas. — Te jums no māmuļas un tētiņa.

Levute par dāvanām ļoti priecājās. Viņa trīs reizes

pagrieza mani sev apkārt un Simam, vecākajam, jautāja:

— Vai šis sklanda ir Paulītes dēls?

— Šis, — tēvocis apliecināja. — Kā izspļauts. Krustmāte mani ar bučām gandrīz vai nobeidza. Viņa

kravāja dāvanas, tīksminājās par tām, saukdama:

— Tāds skaistums, tāda nauda! — tad metās bučot mani. Pēc tam atkal skrēja pie dāvanām un atkal spieda mani mīkstajos apkampienos, kuros smaku nost. Nevarēju saprast, kas viņai mīļāks — es vai tās dāvanas, — tikai apmīļošanas laikā ievēroju, ka viņas mati jau sirmi, seja grumbaina, pirksti lipīgi un netīri. Tāpēc piegāju pie tēvoča Simona un jautāju:

— Bet kā vārds «Levute» ir jāsaka nopietni, nevis pa bērnu vīzei?

— Leona.

— Ko vēl izdomāsi! — krustmāte, to izdzirdējusi, noskaitās. — Brūtgāns, lūk, radies! — Viņa visa paslēpās aiz puķaina katūna, pagrozījās mūsu priekšā, vēl arvien nespēdama beigt priecāties. — Tādu kleitu neviena Alsupes glauniķe savā mūžā nav redzējusi!

Attapos, ka esmu pārsteidzies. Viņa ļoti gribēja būt Levute, bet es necietu, ja mani uzrunāja par Rimuku. Te mūsu vēlēšanās nesaskanēja.

— Vai es neteicu? — Sims, iedams garām, man pamirkšķināja.

4

Sims, jaunākais, bija lēnīgs un visu darīja klusē-, dams. Ar dunci, ko uzdāvināju Simam, viņš uz labi no-blietētas takas izgrieza vairākas apaļas bedrītes. Pēc

tam samīcīja mālu, plaukstās izrullēja māla stienīšus un uzmanīgi ar trulu kociņu iestiprināja tos bedrītēs. Tad ilgi no tām pūta ārā iebirušo zemi.

— Tas būtu viss, — viņš atvilka elpu. — Tagad nes šurp savas spēlītes.

— Kādas? — es brīnījos.

— Nu tās, rotaļu zaldātiņus.

— Kāpēc tev tie vajadzīgi?

— Es teicu, divgalu bridenim svariņus liesim. Kamēr tu atnesīsi, es iekurināšu uguni.

Abi sameklējām vecu čuguna katliņu ar iesprēgājušiem sāniem, tam piestiprinājām stiepli un uzkarinājām virs uguns. Dažus atnestos svina zaldātiņus iesviedu katliņā un skatījos, kā tie saplaka, atmiekšķējās un pārvērtās dzīvsudrabam līdzīgā spožā kausējumā.

— Ieber visus, nežēlo! — Sims mudināja mani.

Iesviedu atlikušos zaldātiņus. Uz diviem žākļainiem

mietiem uzliktais šķērskoks ieliecās, nespēdams noturēt svaru. Cits pēc cita iznīka mani uzticamie zaldātiņi, ar kuriem es, istabā nogūlies uz vēdera, ne vienreiz vien biju devies uzbrukumā, stāvējis sardzē, rudens vakaros soļojis ļoti garos un garlaicīgos pārgājienos, salis ierakumos un gājis izlūkos. Kusa un samazinājās to rindas, gluži kā briesmīga ienaidnieka pārsteigtas, bet es joprojām redzēju, kā tie soļo svinīgās parādēs, ar ko mēs atzīmējām katru piecnieku, redzēju, kā tie stāv sardzē nežēlīgās kara tiesās, kurās mēs ne vienreiz vien piespriedām nošaušanu vienīgajam putnu ienaidniekam mūsu pagalmā — kaimiņu runcim Rai-bim. Žēl bija zaldātiņu, tomēr es Simam nedrīkstēju to izrādīt.

— Tagad liesim. — Viņš ar knaiblēm paņēma aiz malas katliņu un izkusušo svinu uzmanīgi lēja bedrītēs. Bedrītes piepildījās līdz malām. No tām rēgojās

tikai māla stienīši. — Lai atdziest. Aizskrien un atnes ūdeni! — Sims pavēlēja.

Pēc kāda brīža lējumus iesviedām ūdenī, ar naglām izurķējām lējumu vidū palikušo mālu, ar vecām vīlēm nogludinājām to sānus un savērām uz stieples. Lūk, kam noderēja mani svina zaldātiņi!

— Labi, ka tu neraudi par šīm spēlītēm, no tevis, kā redzams, iznāks visai kārtīgs zvejnieks, — Sims uzslavēja mani. — Tomēr viņreiz es biju nolējis labākus, bet tētuks tos izlietoja skrotīm. Mēģināju taisīt svariņus no ķieģeļu lauskām, tikai iznāca pārāk viegli, — viņš pažēlojās, kad uz maura noklāja brideni. — Skaties, kāds caurums! Šķiet, puspudu smaga līdaka bija gadījusies.

Es tikai brīnījos un domāju: «No kurienes Sims visu zina un prot?»

Stundas laikā, veikli darbodamies ar mazu saivu, viņš aizlāpīja caurumu un pie apakšējās virves sēja klāt svariņus. Tad sakārtoja savas un manas makšķeres, piestiprināja pludiņus, pret strīķa galu uzasināja āķus un noteica:

— Rīt, ja laiks nemainīsies, varēsim pazvejot. Un tagad es tev kaut ko parādīšu. Bet tu par to nevienam, pat savai mātei nedrīksti stāstīt.

— Goda vārds, klusēšu kā zivs.

— Ar to nepietiek, — brālēns ļoti nopietni sacīja un dunci iedūra zemē. — Uzliec roku! — Es uzliku plaukstu uz spala. Sims savu roku uzlika uz manas. — Atkārto! — viņš svinīgi iesāka. — Lai uz manām makšķerēm ķeras tikai vardes un kurkulēni, lai uz mana deguna uzmetas septiņi augoņi un caur pakausi izlien mēle, ja es kādam nodošu sava drauga noslēpumu.

Es atkārtoju.

— Tagad ejam! — Sims uzvilka mani uz vecās pirts-augšas. Zem jumta divatā nebija kur pagrozīties. Brālēns iededzināja sveci, un es paskatījos apkārt. Pašā pažobelē bija nolikts ar sausām lapām piebāzts gultas maiss. Tā galvgalis balstījās uz nelielas koka kastītes.

— To man uzdāvināja tētuks, viņam tā bija līdzi karadienestā.

Kastītes vāka iekšpusē bija pielīmēts fotoattēls. Sims ar pirkstiem uzmanīgi no tā noslaucīja un nopūta neesošos putekļus.

— Te ir mana māmiņa, — viņš klusi paskaidroja.

— Es katru vakaru, likdamies gulēt, ceru ieraudzīt viņu sapnī, bet, kā aizmiegu, tā pamostos tikai no rīta. Šķiet, arvien esmu pārguris.

Kastītē bija dažas zoss spalvas pludiņiem, mazas zāļu pudelītes, dažas vīlītes makšķerāķu uzasināšanai, darvotas auklas kamols, puse no sirma zirga astes, svina plombas, dažas izkarsētas lodes ar tukšu vidu, spīles un vēl daudz visvisādu zvejniecībai ļoti noderīgu mantu. Pie jumta latām karājās ar pelniem piebērta seskāda, vanaga izbāzenis un dažas izkaltētas līdaku galvas, kuru žokļos rēgojās lieli, uz iekšu liekti zobi.

— Gari kā sunim, — es brīnījos.

— Gadās vēl lielāki. Bet neviens netic, ka arī tādi varētu būt, saka — es melojot kā makšķernieks, tāpēc glabāju tos, lai parādītu.

Sims parakņājās kastītē, izvilka uz pusi pārgrieztu burtnīcu un sniedza to man.

— Un kāpēc šī?

— Te ir apmeklētāju grāmata.

— Vai šeit ir tavs muzejs? — es nopriecājos.

— Nē. Mēs ar tētuku bijām piensaimniecības izstādē. Tur arī bija tāda grāmata, tikai ļoti bieza. Tajā visi rakstīja, kas viņiem paticis un kas nav paticis. Mana grāmata paredzēta tamlīdzīgiem nolūkiem. Palasies!

Pirmajā lappusē bija rakstīts:

«Pransku Stasuks par strazda ligzdas izpostīšanu bija spiests nobučot dzīvu vardi un apēst sauju zemes. Kalnu Ērglis.»

Nākamajā lappusē atkal tas pats:

«Remeiķu Aļģukam par svešu naktsšņoru pārbaudīšanu iebēru azotē divas saujas brūno skudru un matos ieziedu sveķus. Kalnu Ērglis.»

«Trečoku Uršulei par ūdensrožu plūkšanu degunu ieberzēju ar sviestmaizi, bet matos iespraudu piecpadsmit dadžus. Kalnu Ērglis.»

«Tribandu gans Miks ar bultu sašāva vāveri. Par to nogremdēju viņa koka tupeles un sagraizīju četras pātagas. Kalnu Ērglis.»

— Par tādu nedarbu vajadzēja kārtīgi iemizot, — es uzliesmoju kā skals.

— Viņš ir stiprāks, — Sims noburkšķēja.

— Nebaidies, tagad mēs būsim divatā! — es uzmundrināju brālēnu.

— Citādi es tev nemaz nerādītu.

— Vai tu šitā dari tāpēc, ka tavs tēvs ir mežsargs?

— Protams.

— Un ja viņš nebūtu?

— Vienalga.

— Tad uz burtnīcas rakstīsim nevis «Apmeklētāju grāmata», bet «Meža izlūku dienasgrāmata». Tā būs pareizāk.

Sims piekrita. Es vēl izdomāju tādu solījumu kā indiāņiem, ar kuru mēs zvērējām līdz pēdējai asins lāsei cīnīties pret visādiem «Meža izlūku» ienaidniekiem. Abi to izlasījām un parakstījāmies. Es aiznesu uz pirts

jumtaugšu visu savu ceļojuma inventāru un kopš tās dienas dabūju «Lazdu Ūpja» iesauku. Tā man nepatika, bet Sims, jaunākais, tādu gribēja.

— Ūpis tu esi tāpēc, ka tev ir lielas un pelēkas acis, ka tev plati vaigi, ka tu klaigā kā tas pusaklais ausai-nis, kārstīdamies kokos, un arī tāpēc, ka ar savām lielajām acīm tu mežā vēl neko neredzi, vai skaidrs?

— Skaidrs.

Ko citu viņam varēju atbildēt?

5

Uz zveju saposāmies ļoti agri. Divgalu brideni atstājām mājās, ar to vēl nedrīkstēja ķert zivis, jo nārstoja līņi. Paņēmām makšķeres, iekāpām laivā un aiz-airējāmies uz meldriem aizaugušu ezeru.

— Vai peldēt proti? — Sims man jautāja.

— Mazliet.

— Nekas, es no tevis iztaisīšu īstu siļķi.

— Pacentīšos, — viņam apsolījos.

— Visātrāk var iemācīties ar dēli, — viņš man ieteica. — Arī mani tētuks tā mācīja.

Makšķerēšana veicās gluži labi. Kad spainītī bija radušās vairākas raudas un karūsas, Sims ķērās pie peldošām ūdām. Viņš no manas ceļa somas izvilka dažas tukšas pudeles, tās cieši aizkorķēja, ap kakliem apvija stieples cilpas, bet pie cilpām piesēja dažas asis garas, darvotas auklas ar trīsžuburainiem āķiem un savītām stieplēm galos. Uz katra āķa viņš, uzmanīgi iedurdams mugurā, uzāķēja pa dzīvai zivtiņai un, airēdams gar krastu, to visu iemeta ūdenī.

— Kāpēc vairs nemakšķerēsim? — es jautāju. — Zivis taču ķeras.

— Vai tās ir zivis? — Sims nicīgi nospļāvās. — Ar šīm mailītēm Levute mūs pat istabā nelaidīs.

Neko nesapratu, bet nevēlējos izrādīties nejēga, tāpēc vēroju, kas notiks tālāk. Mēs paairējāmies drusku sāņus. Saule pacēlās augstāk un uzspraudās uz melnā meža smailajām galotnēm. Es paņēmu dažus ābolus, kas bija skābi kā etiķis, un maizes riku. Tomēr neiznāca paēst. Pēkšņi viena pudele ūdenī pagriezās un visā ātrumā kā dzīva traucās pa ezera virsmu.

— Airē! — Sims iesaucās. — Dūšīgāk! Nu, Upi, vienreiz sarauj!

Man neveicās. Laiva savu strupo purnu grozīja sāņus vai griezās uz vietas. Sims pats ķērās pie airiem. Pudele pazuda ūdenī un atkal iznira pārdesmit metru no mums, it kā torpēda, kuru kāds vadītu.

— Liela! — Sims priecājās. — Kā no izstādes!

— Aizmuks! — es baiļojos. — Izspruks! — es mudināju brālēnu, bet pašam trīsas skrēja no apakšlūpas līdz pacelēm, dzeldēja augumu un spieda, neko nevērojot, mesties uz galvas ūdenī. Es dauzīju kājas un kliedzu par diviem.

— Nekur tā neaizmuks, tikai nogurs. Labi skaties, kur peld pudele.

Es skatījos. Tā apstājās. Tad saslējās stāvus un raustījās uz vietas. Neizturēju un sāku smieties. Jo dziļāk ūdenī zivs ierāva pudeli, jo augstāk tā izlēca atpakaļ, kad līdaka nogura. Beidzot mēs to panācām. Es pārsvēros pār malu un tvēru piķoto auklu. Līdaka to parāva, un es, zaudējis līdzsvaru, iegāzos ūdenī.

— Liela! — kliedzu pilnā kaklā, aiz laimes aizmirsis, ka neprotu peldēt. — Kā vai... — un, nepabeidzis vārdu, izbrīnā jutu, ka kurpes mani nežēlīgi rauj dzelmē.

— Turies! — Sims kliedza un grūda klāt airi. — Laid vaļā pudeli, sarīsies ūdeni!

Paklausīju un palaidu. Kļuva vieglāk ķepuroties. Ar mokām ierāpos atpakaļ laivā.

— Kā pūķis, — balsi raustīdams, sacīju.

— Bet tu, Rim, peldi kā cirvis dibenā.

— Es turēju pudeli, — mēģināju taisnoties.

— Nekas, daudz neuztraucies, mēs vēl padīdīsim tevi, — Sims centās atdarināt tēvu. — No ledus uguni izšķilsi.

Pudele aizpeldēja krietni sāņus. Mēs atkal to panācām. Tagad es biju piesardzīgāks. Jāteniski uzsēdos uz sola, zem tā sakrustoju kājas un tikai tad tvēru. Aukla griezās pirkstos, slīdēja, bet es nelaidu vaļā. Pirmo reizi mūžā ieraudzīju tik lielu, dzīvu līdaku. Goda vārds, pusmetru gara! Nikna, atņirgusi asās žaunas, pavērusi zobainu muti, tā mētājās laivā un, izsīkstot spēkiem, pamazām rimās.

— Viena plēsoņa būs mazāk, — Sims pateica, bet man tā likās bezgala laba, jo bija uzķērusies uz mūsu ūdas.

Mēs vēl dažas reizes dzināmies pakaļ aizpeldošajām pudelēm un ķērām līdakas. Es galīgi zaudēju galvu. Tā nebija zvejošana, bet briesmu pilna jūras kauja. Mēs vajājām ienaidnieku!

— Tu, Sim, esi īsts jūrnieks. Tu esi admirālis. Kapteinis Nemo!

— Tev vajadzētu redzēt, kādas līdakas velk vecais Briņķis! — Brālēns kā īsts zvejnieks kautrējās un piebilda: — Varam airēties uz krastu.

— Un zivis? Un ūdas?

— Vairs neķersies: saule tieši virs galvas. Pudeles ūdenī neizšķīdīs. Mēs rīt savāksim tās. Arī zivtiņu mums vairs nav, lai pievilinātu līdakas, -- viņš atvēsināja mani. Tagad ar viņa lūpām ierunājas Sūna, vecākā, pieredze un prāts, pret kuru mana spārnotā iztēlē bija bezspēcīga.

Es nepadevos un krastā atkal iemetu makšķeri. Sims sagatavojās peldēties. Vēl brīdi makšķerēju, tad sekoju viņa priekšzīmei. Tas bija mans pirmais treniņš ilgā peldējumā. Peldēju, pieķēries pie laivas sola. Kad biju krietni attālinājies no krasta, Sims atņēma no manis dēli un sacīja:

— Peldi pats, tikai neuztraucies un nemēģini nostāties uz kājām.

Peldēju. Ķepurojos. Pareizāk sakot, tikai kustināju līdz ausīm ienirušo galvu un jutu, ka pēdējie spēki atstāj mani.

— Peldi! Jau ir pusceļš. Nu, vēl druscītiņ, — Sims mudināja mani un grozījās apkārt.

— Dod dēli, slīkstu, — tik tikko izstenēju.

— Melo, tu peldi kā ronis, kā siļķe konservu kārbā ... Nu vēl druscītiņ. Esi vīrs!

Man vairs nebija spēka lūgt.

Beidzot ar rokām aizķēru zāli. Nostājos uz kājām un iegrimu. Kājas līdz ceļiem iestiga dūņās. Izpeldēt augšā jau nespēju. Sims izvilka mani un pabāza dēli. Kaut kā izķepurojos.

Krastā nokritu kā nopļauts.

— Saki — ko tu šodien esi ēdis? — viņš man jautāja.

— Maizi...

— Bet es domāju, ka esi sarij ies akmeņus, — viņš zoboja mani. •— Ja mēs pāris ūdu tā iemestu «acī», tad izvilktu ne tādas vien līdakas l

Mani nekas vairs neinteresēja. Acīs joprojām rādījās dzeltenzaļais ezera ūdens. Pavīdēja zivtiņas. Es klusēju, jo man vēl nekad nebija licies tik jauki gulēt uz siltas zemes, kas smaržoja pēc novītušas zāles.

— Ļauj atpūsties, — es lūgtin lūdzu draugu.

Par «aci» Sims dēvēja nelielu ezeriņu, kas atradās pie lielā ezera pašiem dienvidu sāniem un tikai pavasarī, palu laikā, kad cēlās ūdens līmenis, savienojās ar to, bet vasarā atkal nošķīrās ar līgojošām slīkšņām. Pie «acs» varēja piekļūt vienīgi tad, ja vilka līdzi laivu vai priekšā noklāja dēļus. Tēvocis Simons mums bija stingri aizliedzis ložņāt uz turieni.

Es nesu lomu. Sims stiepa airus un makšķeres. Māju tuvumā man no kāju apakšas izspurdza liels putns un, briesmīgi čirkstēdams, sāka vārtīties zālē.

— Kas tam noticis? — es izbrīnā apstājos.

— Viņš mūs vilina prom no savas ligzdas, — Sims pasmaidīja. — Ejam!

— Paskatīsimies, es vēl neesmu redzējis putna ligzdu.

— Labi, — viņš bija ar mieru. — Tikai tu novērsies un aizsedz muti, jo irbe, tiklīdz jutīs cilvēka elpu, vairs nepieskatīs savus bērnus.

Es ar cepuri aizsedzu muti un neko lāgā nepaguvu ieraudzīt. Kaut kādi dzelteni, ar brūnām svītrām izraibināti dūnu kamoliņi vienā mirklī paslēpās zālē. Irbe čirkstēdama aizlidoja man virs galvas un atkal nokrita dažu soļu attālumā. Tā vilka spārnu gar zemi.

— Nu pietiks, nemocīsim vairs.

— Tie nejuta manu elpu, — es apgalvoju Simam, jo tagad ticēju katram viņa vārdam. Abi steidzāmies, un vislielākās līdakas aste vilkās pa zāli kā žagaru slota.

Pēc vairākām dienām Simam, vecākajam, savā apgaitā bija jānorāda strādniekiem jauna cirsmas vieta, tāpēc uz mežu solījās ņemt līdzi arī mūs. Agri no rīta abi aizskrējām pārbaudīt ūdas, bet nevienu neatradām vecajā vietā. Arī laiva bija aizstumta prom ezerā.

— Tas ir Mika darbs. Šis rakaris ņems nelabu galu! — Sims pukojās un izģērbies noplunkšķēja ūdenī. Tad viņš piepeldēja pie laivas, atairēja to krastā un paņēma mani.

Abi izokšķerējām visus meldrus, izskatījām visas krastmalas, bet ūdas nebija redzamas. Tikai viena bija aiznesta zem izgāzta koka. Tomēr tās galā neatradām nedz zivi, nedz trīsžuburaino āķi.

— Varbūt līdakas aizvilkušas? — es izteicu šaubas.

— Bet varbūt vārnas noknābājušas? — Sims mēdījās par mani. — Es saku, tas ir Mika darbs. Skaties, aukla nogriezta ar nazi, nevis norauta.

Zem kāda cita izgāzta koka atradām arī pārējās pudeles. Tās bija sadauzītas, auklas nogrieztas.

Ceļā uz mājām Sims šņirkstināja zobus, spārdīja akmeņus, tomēr tēvam nesūdzējās.

Pabrokastojām un saposāmies uz mežu. Tēvocis piespieda mani uzvilkt garās bikses, jo, viņa vārdiem runājot, brikšņos no maniem lieliem varot palikt pāri tikai zvirbuļiem, ko paknābāties. Simuks atsēja suni Špuntu, kurš tēvocim bija gan sargs, gan dzinējs medībās, un palaida to pa priekšu, bet mēs sekojām nopakaļ. Sima, vecākā, plecā karājās galīgi nolietota bise. Tās laide bija stipri nobružāta, sasprēgājusi, ar diviem platiem bronzas gredzeniem savilkta kopā. Stobrs apdilis, pārāk izraibināts ar sīkām rūsas rētām. Mēlīte

liela, dīvaini izliekta un vairākkārt sametināta ar varu. Panācu Simonu un jautāju:

— Kāpēc jūs nepaņēmāt jauno bisi?

— Nu, kā tev lai pasaku? ... Tīšām, it kā atvadām solos dažas reizes ar šo norībināt. Sī man kārtīgi kalpojusi, bet tagad esmu apsolījies pārdot kalējam par dažiem rubļiem, lai izlieto daļas. Atceļā aiznesīsim.

— Vai salabot to nevar?

— Var. Kalējs brīvajā laikā knibināsies gar to kā ap pīpes kātu.

Visu ceļu es prātoju par bisi, ka būtu labi to atstāt mums, meža izlūkiem; dažas reizes pat iedunkāju Simu, bet viņš bija aizņemts ar savām domām.

— Zini, ko es izdomāju? — viņš man jautāja. — Ar Miku norēķināsimies tā: tiklīdz viņš ganāmpulku atdzīs uz Tribandu bērzāju, mēs pievāksim vienu govi, aiztrenksim uz pašu biezokni, bet pēc tam pieprasīsim, lai atdod ūdas.

— Citādi ar šo netiksim galā, — arī es piekritu.

Tēvocis, liekas, gāja nesteigdamies, tomēr es tik

tikko spēju turēties viņam līdzi. Pa mežu viņš soļoja kaut kā savdabīgi, bez trokšņa, pa gabalu izvēlēdamies kājām ērtāku vietu. Viņš biezoknī ne reizes neuzbir-dināja uz mums abiem rasu un neiesita ar pieliektu zaru, lai gan visu laiku gāja pa priekšu.

— Nešļūkā, — Simons mācīja mani. — Sper kāju uz papēža un, tikai piespiezdams pēdu, viegli atsperies ar pirkstgaliem, gluži kā skriedams. Bez tam, šitā ejot, zābaku purni neķersies sūnās.

Brīdi pagaidījis, mēģināju, bet rokām radās darbs: tās negribot ņēma un pacēlās pie krūtīm.

— Tā man ir grūtāk.

— Nekas, pieradīsi, un pēcāk būs viegli. Mēs ar tavu

tēvu vienā dienā visu pagastu pa mežiem spējām apstaigāt. Te, brālīt, meži vien uz visām pusēm.

— Vai mans tētiņš bija labs mednieks?

— Nē, viņš bija mežinieks, — tēvocis nekādi nesaprata, ka es vēlos runāt vienīgi par bisi.

Cirsmā strādnieku cirvji un zāģi skandināja mežu. Šeit gāza zemē visu pēc kārtas, atstājot izcirtuma vidū tikai dažas sēklas priedes vai egles. Nelielā, drēgnā ieplakā, kur auga bērzi un apses, strādnieki nolaida vecu koku ar iztrunējušu vidu un, kad sāka sazāģēt, kādā dobumā atrada veselu noliktavu pērno riekstu. Es ar tiem piebēru pilnas kabatas, Sims — azoti.

— No kurienes tie šeit radušies? — es jautāju tēvocim.

— Vāvere savākusi.

— Bet kāpēc pati nav apēdusi?

— Ej nu sazini. Varbūt vācēju cauna saplosījusi, varbūt tā nokļuvusi pūces vai vanaga nagos, varbūt ari pati aizmirsusi. Iesim, es nevaru skatīties, kā cilvēki cērt mežu.

— Kāpēc tad tu viņiem ierādīji? — es vairs neko neapjēdzu.

— Tāds, Rim, ir mans darbs. Turklāt ari koki nav mūžīgi: tie dzimst, nobriest un mirst kā cilvēki. Tāpēc jāizvēlas tādas platības, kurās koksne vairs neaug, bet pēc nociršanas mežs jāstāda no jauna. Ja man būtu teikšana, es nevienam neļautu ņemt cirvi rokās, iekams viņš cērtamā koka vietā nebūtu iestādījis trīs jaunus kokus.

Mēs gājām un lobījām riekstus, bet mūs interesēja pavisam kas cits. Mēs kaldinājām plānus, kā atmaksāt Mikam par zādzību.

— Tēvoc, kāpēc vāverei nav neviena tārpaina rieksta?

— Un kāpēc tu otrajām brokastīm paņēmi līdzi nevis tukšu, bet pilnu pudeli piena?

— Es redzēju.

— Un ja neredzētu?

— Tad pudeli saskalotu.

— Arī vāvere tā dara: tā dzird, ja rieksts ir tukšs vai tajā skrapstinās tārps. Pagaidi, pienāks rudens, es tev parādīšu, kā vāvere ziemai kaltē sēnes. Labāk nekā saimniece saver tās uz sausiem zariem. Tā izloba arī čiekurus, sanes sev ozolzīles.

Kalēju atradām vecā, sašķiebtā nojumē. Pa tās dūmeni vēlās melni un rūgteni akmeņogļu dūmi. Ēzē šņākuļoja plēšu uzpūsta liesma. Karsējās dzelzs.

— Sveicināti! — tēvocis iesaucās.

— Sveicināti, — atbildēja neliela auguma vīrs kreklā bez piedurknēm, rausdams kaudzē ogles. Ne muskuļu, ne milzīga spēka, tikai sodrējains deguns un zobgalīgas, priecīgas acis. Vēl, tiesa, viņa rokas bija baltas, kalsnas un, gluži kā kļavas koka darināti kāti, iedzītas svešās raupja un nobrūnējuša ķeta plaukstās.

«Vai tiešām tas būtu kalējs?» es, apstājies durvīs, domāju.

— Atnesi? — viņš tēvocim jautāja un, ādas priekšautā noslaucījis plaukstas, sāka sasveicināties. — Ka dēls būtu šis jaunskungs?

— Svaiņa.

— Vai Antana?

— Bet kā gan cita?

— Dzirdēju, ka tagad viņš ticis lielos vīros, deputāts.

— Neapskaud, arī viņa maize nav viegla.

— Es neapskaudu tad, kad viņu pa cietumiem trenkāja, neapskaužu arī tagad. Cilvēks savu sasniedzis. Mums tāpat šis tas atkritis: dažam Padomes iedevušas

zemi, dažam darbu un vienu otru aiztriekušas ratā. Dzirdēju, ka Skaisgiros drīz beigšot skolas celtniecību. Tikai mēs abi pa vecam mīcām mālus: tu esi mežsargs, es — kalējs. Kā redzams, kjūstam veci, ja dzīvojam atmiņās. Jauki laiki kādreiz bijuši.

— Tie arvien ir jauki, ja par tiem jauki domā, — tēvocis atbildēja.

— Pasaki, re, tādiem, kad izaugs lieli, kā mēs gaidījām šo varu un kā no tālienes slāptin slāpām tās gaisa, viņi neticēs, teiks: tā mēs atradām, tā arī bijis.

Es neko neapjēdzu. Kalējs ar tēvoci runāja kaut kādiem mājieniem, viens otru saprata pusvārdā, bet mēs ar Simuku apskatījām milzīgu ratu, ar vēršādu apvilktas plēšas, visas sienmales, kas piebāztas ar dzelžu dzelžiem, padauzījām laktu, un mums vairs nebija ko darīt.

— Redzēsi, pēc mēneša savu dižgabalu vairs nevarēsi pazīt: pielikšu jaunu laidi, sakārtošu aizslēgu, bet stobrs vēl pašķaudīs. Varbūt magaričas?

— Nē, iesim!

— Plaukstas niez norībināt.

Tēvocis ielika patronu, kalējs nomērķēja uz vecu sili un nospieda, mēlīti. Sausi noklakstēja belzenis.

— Necērt. Vai atceries, kā šīs berdankas dēļ An-tans dabūja ciest? Es toreiz kaut kā izgrozījos, tomēr tie faraoni^1 iedzina pamatīgas bailes.

— Kā lai neatceros: ij kauns, ij dusmas. Nu, raujies, — tēvocis sniedza viņam roku. — Zēni, ejam!

— Kauču sapīpēsim, — kalējs ierosināja.

Kamēr viņi uztina smēķus, es vēroju kalēju. Viņš turēja, zobos iekodis, ārkārtīgi resnu un grumbuļainu iemuti.

— Cik dīvains iemutis! — es netīšām ierunājos.

— Vai skaists? — kalējs pamirkšķināja. — Es to izgatavoju no mežāža raga. Izturīgs, — viņš izpūta dūmus un sniedza tēvocim roku.

Atgriezāmies caur Bebrupi. Suns maisījās pa kājām vai, aizcilpojis nostāk, ložņāja pa krūmiem. Abi ar Simuku lasījām zemenes, mellenes un zilenes, bet tēvocis atzīmēja ciršanai un atsveķošanai paredzētos kokus. To viņš dēvēja par sanitāro cirsmu. Valodas neraisījās.

— Tā bija mana vectēva bise, — Sims, jaunākais, pirmo reizi ierunājās par to. — Ļoti veca.

— Nav nekā mūžīga, — arī vecākais, kaut ko atcerējies, nopūtās. — Lai kādu laiku kalpo citam. Karājas pie sienas un modina liekas atmiņas.

— Vai par manu tēti arī?

— Arī par tavu tēti. Atceros, viņš tolaik strādāja mūsu mežniecībā. Reiz savāca kopā cirtējus, lai lasītu aizliegtas grāmatas, bet mani nolika sardzē uz ceļa. Ja ieraudzītu policistus, man būtu jāizšauj un jābrīdina tavs tēvs. Staigāju pa krūmiem, mednieku tēlodams, vēroju ceļu, lai izskatītos ticamāk, turēju klāt nošautu zaķi, vārdu sakot, nav pie kā piesieties, viss iepriekš pārdomāts. Taču policisti atjāja pavisam no citas puses. Es pacēlu berdanku pie pleca, un tā — ne skaņas. Apmainīju patronu, bet mēlīte aizcirtusies, nevaru nospiest. Pārskaities triecu pret stumbru un metos skriet. Nokavēju. Tad tavu tēvu arī apcietināja pirmo reizi.

— Tētiņš man nav stāstījis.

— Un slikti darījis. Jums tāds posts nebūs jāredz. Viņš trīs gadus nosēdēja cietumā un pēc atgriešanās pajautāja, kāpēc es neesot šāvis. Nespēju paskatīties

viņam acīs. Cits par tādu lempību noskaistos līdz nāvei, bet mēs saradojāmies. Kopš tā laika nolēmu neņemt rokās bisi. Taču vai iespējams nociesties? Aiznesu pie kalēja, salaboja, tad sekoja medības pēc medībām. Šaujamo pulveri sākām gatavot mājās. To jaukdams, sievastēvs izplaucēja acis. Es vēlreiz ber-danku sadauzīju pret slieksni. Tikai pēc vecā nāves, jau mežsarga gaitas iesācis, atkal to salaboju. Tagad acīmredzot esam atvadījušies uz visiem laikiem.

Pēkšņi Špunts vairākas reizes ievaukšķējās un apklusa.

— Lapsu uzgājis, — Simons sacīja un pagriezās suņa rējienu virzienā.

— Kā jūs, tēvoc, zināt, ka lapsu?

— Ja būtu izcēlis zaķi, tad savādāk rietu, biežāk, un dzītu uz mūsu pusi. Izbiedēts zaķis cilpo taisni, bet lapsa tūdaļ metas sāņus. Tā piekrāpusi Špuntu. Viņš tagad osta pēdas un ieriesies tikai tad, kad ieraudzīs lapsu.

Sekodami pēc suņa rējieniem, sameklējām lapsas alu. Tā bija izrausta starp diviem lieliem akmeņiem un vecu celmu. Paugura otrā malā bija vēl dažas alas. Špunts skraidīja ap tām, kašņāja smiltis, tomēr neiedrošinājās līst iekšā.

— Tā jānomedī, — es sacīju.

— Paspēsim, papriekš lai izaudzē lapsēnus. Šo garasti es ne vienreiz vien esmu sastapis ar laupījumu zobos. [2]

Kādā jaukā dienā Miks ganāmpulku atdzina uz bēr-zāju. Mēs abi nogūlāmies aiz bieza lazdu krūma. Govīm zem kakla grabēja un tarkšķēja visādi grabuļi.

Sims klusi aizlīda uz klajuma malu, piegāja pie vienas govs, paņēma aiz grabuļa, aizveda uz lielāko biezokni un piesēja.

Pacietīgi gaidījām, kamēr Miks sāks meklēt govi, bet viņš novēlās zem krūma, izgulējās, paēda pusdienas un atkal atlaidās sust. Tad Sims nenocietās, piegāja pie Mika un sapurināja viņu aiz pleca.

— Negaidīji? — nikni pajautāja. — Atdod ūdas!

— Kādas ūdas? — Miks brīnījās.

— Tās, kuras zem siekstas ar akmeņiem sašķaidīji.

— Neesmu ņēmis, lai mani deviņi pērkoni sasper.

Es aizvēru acis un ar rokām sakampu galvu. Kad atvēru acis, pērkoni Miku vēl nebija saspēruši. Es atkal aizvēru acis. Gans saprata, ka mēs visu zinām, tāpēc sāka zoboties par Simu:

— Vakarā eju un redzu: līdaka tikpat kā baļķis peld pa ūdens virsu un rij tavas pudeles. Kuru nevar norīt, tai ar asti — blaukš! — un sasit. Blakus gorās līdacene un stiklus slēpj zem siekstām ...

— Kad iegāzīšu pa purnu, tad tev būs — blaukš! — Sims nopukojās.

Katram gadījumam paņēmu parocīgāku mietu un piegāju tuvāk.

— Tūlīt gādā šurp, jo citādi mēs tev neatdosim govi! Mēs abi tā noslēpām, ka tu visā savā mūžā to nesameklēsi, — es paziņoju.

Miks novēlās zemē, ar rokām sakampa vēderu un smējās:

— Ha, ha, ha! Govi pievākuši! Un kas tur liels, domājat, tā ir mana? Kad Tribandis ņems priekšā, paši atvedīsiet, saiti zobos iekoduši. Viņam nekad un nekas nepazūd. Ne velti ciemā Tribandi iesaukuši par Lupatlasi. Viņš tā piežmiegs, ka pēcāk, tikuši vaļā, veselu gadu atraugāsieties.

Mēs govi atvedām atpakaļ, bet kopš tās dienas izsekojām katru Mika kustību. Reiz uzgājām viņu aizmigušu. Sims pārmeklēja viņa jaku un, atradis tajā jaunu kabatnazi, ielika to savā kabatā. Es jau taisījos pamodināt Miku, jo man šķita, ka tā apkrāmēt aizmigušo, kaut arī ienaidnieku, nav godīgi. Tomēr Sims apsauca mani:

— Pagaidi, mēs vēl izjokosim viņu.

Gans uz sava caurā maisa gulēja augšpēdu, plati atmetis abas rokas. Viņš, kā redzams, pa dienu bija stipri noskraidījies, jo neko nejuta. Sims no purva atnesa pilnas riekšavas dubļu un tos uzmanīgi iekratīja Mika saujās. Tas pat acis nepamirkšķināja. Tad Sims, jaunākais, izrāva smilgu un to vilka gar gulētāja degunu. Miks kaut ko noņurdēja. Sims atkal pakutināja. Tad gans, miegā domādams, ka viņam uzplijušās mušas, ar dubļaino roku trieca sev pa seju.

Es, ģībdams aiz smiekliem, nokritu zemē. Bet Miks, gaiņādams apnicīgo smilgu, pļaukāja sevi, kamēr vairs nebija redzamas ne viņa acis, ne mute, ne uzacis. Pat nopietnais Sims vairs nespēja izturēt. Kratīdamies no smiekliem, viņš tā dūra ganam degunā, ka tas pamodās un apsēdās. No viņa sejas krita dubļi. Mēs smiedamies locījāmies un raudājām.

Miks saprata, kas noticis, ar piedurkni notrausa dubļus un tūlīt ķērās pie jakas, taču tajā vairs neatrada nazi. Tad uzbruka Simam. Mēs ne pa jokam saplēsāmies. Tomēr divus viņš nespēja uzvarēt.

— Vai padodies?! — Sims pietvīcis gārdza.

— Pacel rokas! — es, sēdēdams Mikam uz muguras, turēju līdzi.

— Padodos, — Miks izkunkstēja un, atspiedies pret koka stumbru, žēli apraudājās.

— Atdod ūdas!

— To man vairs nav, — viņš vēl vairāk brēca.

— Kur tad liki?

— Pārdevu.

— Kam?

— Tam pašam Tribandim.

— Melo!

— Dieva vārds, lai augoņi man uzmetas un dienas gaismu nekad vairs neieraugu.

— Ed zemi!

Miks apēda veselu sauju zemes, un mēs bijām spiesti ticēt.

— Es visu laiku krāju naudu nazim, bet man vēl trūka dažu kapeiku. Tad pats Tribandis pamācīja, teica, ka mežsarga puikam tēvs pērkot visādus niekus, un es lai paskatoties, kādu mantu tam esot par daudz... Es paklausīju, — zēns pinkšķēja. — Ja vajag, es varu norīt vēl sauju zemes, tikai atdodiet man nazi. Kas tas par ganu bez naža!

Man kļuva žēl Mika. Viņa mati nesukāti, krekls netīrs, piesvīdis, kājas sasprēgājušas līdz asinīm. Pa dubļainajiem vaigiem ritēja asaras, atstādamas garas švīkas.

— Atdod, — es nemanot liku Simam.

Brālēns svārstījās.

— Man nebija žēl dot tev somu dunci!

— Draugiem arī man nekā nav žēl, bet šis, zalkša novalka, ir īsts malu mednieks un zvejnieks. Paskaties labi, ko viņš dara ar putniem, kā viņš posta to ligzdas! ...

— Savā mūžā tā nedarīšu. Ja gribat, būšu uzticīgs kā suns, — Miks lūdzās, — tikai atdodiet nazi. Ko es pasākšu bez tā, kā pīšu grozus, kā nogriezīšu pātagas kātu? ...

Es Simu aizvedu sāņus un sacīju:

— Uzņemsim viņu meža izlūkos.

— Tev laikam ķirmji ieperinājušies galvā? — brālēns nobijās.

— Viņš parakstīs zvērestu. Un, ja to nepildīs, tad mēs ar viņu parunāsim savādāk. Kā ar īstu nodevēju.

Sims acīmredzot domāja, jo stipri sarauca pieri.

— Es tev atdošu arī cirvīti. Uzņemsim!

— Man nekas nav vajadzīgs, un, ja kaut kas atgadīsies, tad tu atbildēsi.

— Es protu turēt vārdu.

Abi aizvilkām Miku uz pirtsaugšu un uzrakstījām tādu zvērestu: «Es, Miks, Tribandu gans, iestājos «Meža izlūkos» un apsolos visur un arvien apspriesties ar saviem biedriem. Apsolos būt labs un neko nezagt. Apsolos neiznīcināt meža putnus un nepostīt ligzdas. Ja es lauzīšu zvērestu, tad lai iztek manas acis un pēdējie mati nokrīt no galvas. Bet, ja arī tas nelīdzēs, lai biedri man atriebjas.»

— Tagad paraksties!

— Kāpēc tas vajadzīgs?

— Visi nopietni cilvēki tā dara.

— Bet es neprotu parakstīties, — Miks nodūra galvu.

— Un tu nezini, kas šeit rakstīts?

— Nē.

Man viss bija skaļi jānolasa priekšā. Kad es beidzu, Miks aizkustināts vēl pielika no savas puses:

— Un, ja es vēlreiz paklausīšu tam mūlāpam Triban-dim, lai nešķīstais mani sarauj čupā!

Ierakstījām arī šos vārdus. Sims parakstījās analfabēta vietā, bet es liku, lai Miks nosiekalo savu netīro pirkstu un to piespiež apakšā.

— Bet kāpēc tas? — viņš neko nesaprata.

— Tas zīmoga vietā. Tā dara visi mežoņi, kuri neprot rakstīt.

Miks nosiekaloja un piespieda visus piecus pirkstus. Tad patīksminājās par dokumentu un klusi lūdza:

— Simuk, atdod arī koka tupeles, jo rudenī man atkal būs jāsalst basām kājām, Tribandis taču citus apavus nedod.

MARSS

1

Visu mīļo naksniņu es nemierīgi grozījos gultā un miegā jutu, ka man ļoti agri jāpamostas. Jutu, bet nespēju pamosties. Kad atvēru acis, istabā vēl bija patumšs, tomēr man virs galvas jau spīdēja daži saulstaru kūļi. Tajos mirgodami griezās putekļi. Es apsēdos un izberzēja acis. Saldais rīta miegs galvu vēl lieca pie spilvena. Uz pavērtajām durvīm bija uzkarināta veca zirgu sega. Saule rotaļājās tās dīvainajos, kožu saēstajos rakstos. Vējš lēni šūpoja apakšmalu un dzina istabā ārkārtīgi patīkamo rīta dzestrumu.

«Aizgulējos!» es pielēcu no gultas. Saule spīdēja ari pa divām slēģos izgrieztām sirdīm, arī pa dēļu spraugām un nežēlīgi zobojās par mani, par miegamici. «Levute pacentusies: apklājusi, apsegusi un pati ar tēvoci aizbraukusi.»

Noskaities norāvu segu, metos pie modinātājpulksteņa. Tā rādītāji jau bija uz deviņiem, bet es biju uzvilcis zvanu uz pulksten sešiem. Netarkšķēja, krāms tāds, un nepamodināja!

Atcerējos vēstules, ko līdz pusnaktij rakstīju draugiem, tētim un māmiņai. To uz galda nebija.

«Paņēmusi! Uz pirkstgaliem pielavījusies. Arī tēvocis ir labais, apsolījās pamodināt, bet ne, viens aizlaidies uz miestiņu.»

Pagalmā mani sagaidīja svētdienīgs klusums, saule ripoja pa zemi, un klētspriekšā pussnaudā kvernēja runcis. Pat vista Raibā, izdējusi olu, klusi savēcināja

spārnus, atstādama perēkli, un ne reizes neieklukstē-jās. Mani pārņēma tāds īgnums, ka nenocietos un sviedu tai ar kukurzni, tad aizgāju uz dušu mazgāties.

Duša bija mūsu abu izgudrojums. Divžuburaina mieta žāklī pienaglojām šķērskoku un zem tā piesējām lejkannu. Pakāpies uz bluķa, lejkannā ielēju ūdeni, pavilku auklu, kas bija piesieta pie uzgaļa, auklas galu aptinu ap šim nolūkam iedzītu naglu un palīdu mazgāties. Aukstās strūklas aizdzina pēdējo miegu.

«Aizmuka, domā, ka es viens neatradīšu to miestiņu ...»

Noberzējos ar dvieli un aizskrēju uz istabu ģērbties. Mans svētdienas uzvalks izgludināts gulēja turpat, kur vakar to biju nolicis. Ātri saģērbos, apāvu kājas, no čemodāna paņēmu sarkano kaklautu un uzcirtos kā pionieris. Līdz šim laukos to vēl nebiju uzsējis, neradās iespēja, bet pilsētiņā vēlējos parādīties tikai tā.

Simu nemodināju.

«Lai sūt,» dusmojos arī uz viņu.

Ceļš austrumu pusē bija pavisam tukšs un drīz vien paslēpās vecā silā. Es zināju, ka būs jāiet pa mežu, tomēr nekad netiku domājis, ka vienatnē tajā varētu būt tik baismi. Metos skriet. Krustceles aizelsies apstājos, paskatījos kompasā un brīnījos: mans ceļš bija novirzījies uz ziemeļaustrumiem, otrs zars griezās uz dienvidaustrumiem, bet trešais — uz ziemeļiem. Neapjēdzu, pa kuru jāiet. Un, tikai nejauši paskatījies uz ceļa rādītāju, izlasīju: «Bebruji 3 km, Lauktraķi

7 km,» — bet man vajadzīgi Skaisgiri. Izvēlējos īsāko.

«Uz ceļa kompass neder, šeit vajadzīga karte,» es nolēmu un pieliku soli. «Jūrā vai mežā — pavisam kas cits: tur nav jāturas pie ceļa un var doties, kur deguns rāda.»

Mežs kļuva skrajāks, un ceļš atkal iznira laukmalā.

Priekšā parādījās daži pajūgi. Tie brauca ļoti ātri, gluži kā sacenzdamies cits ar citu. Pirmajos ratos iztālis pazinu tēvoci Simonu.

«Kāpēc viņi tik agri atgriežas?» es nodomāju un pilnā kaklā iesaucos:

— Kāpēc pametāt mani?!

Tēvocis apturēja zirgu, es ietrausos viņam blakus un atkal apbēru ar jautājumiem:

— Kas noticis? Kāpēc neņēmāt līdzi? Vai vēstules iemetāt? ...

Sims, vecākais, pavērās manī pārāk bargi, salti, ar nez kādu tēvocim neraksturīgu un neizdibināmu skatienu, sapurināja mani aiz pleciem un taisni acīs pateica:

— Karš, Rimant. Šorīt sācies karš.

Es ne vienreiz vien biju dzirdējis tēvoci sakām gan niknus, gan sliktus vārdus. Un katru no tiem viņš izrunāja savdabīgi, reizēm pazoboja strostējamo cilvēku, reizēm nosodīja vai stipri sašuta, bet reizēm tāpat vien, aiz paraduma uzsāka parastu vai neinteresantu sarunu, tomēr viņš nekad tā nebija pavēris muti. Karš! ... Ar šo vārdu Sims it kā biedēja visus, un pats nezin kāpēc no tā baidījās. Pēkšņi man šķita, ka šo briesmīgo lāstu izdomājuši kādi ļoti nelāgi cilvēki, tēvocis, to izdzirdējis, tikai atkārtoja katram, ko sastapa, un pats lāgā neatskārta ļauno nozīmi, kādu tas lēma.

— Un Levute? — arī es nobijos.

— Karš, dēls, karš, — viņš trieca jau tā sakarsušo zirgu.

— Un Levute?! — pieķēros viņam pie rokas.

— Nebaidies, atgriezīsies ar kaimiņiem. Bet mums abiem jāsteidzas, mēs, Rimant, esam vīrieši. Varbūt šodien, varbūt rīt iesauks, tad nebūs laika saposties ceļā.

Es nekad netiku baidījies no kara. Man ne vienreiz vien gadījies karot, nokļūt gūstā, dabūt ievainojumu un pat krist. Tomēr tā bija tikai bērnu rotaļa. Pirmo reizi šo vārdu man tik nopietni pateica Sims, vecākais. Un es, nemaz nebūdams bailīgs, jutu, ka skudras sāk skraidīt pa manu muguru.

Bēris dažos aulekšos pār joza tiltiņu, un mēs nokļuvām pagalmā.

— Simuk, karš! — Es pamodināju brālēnu un pilnā kaklā iesaucos viņam pie auss: — Celies, miegapūzni, sācies karš!

Svētdienās Sims mēdza pagulēt ilgāk un, atdarinādams tēvu, svētdienu dēvēja par miegdienu. Turklāt viņš arvien gulēja kā nosists. Dažreiz viņš aizsnaudās, pateicis pusvārdu, dažreiz pat sēdēdams. Sims nespēja aizmigt vienīgi ēdot vai zvejojot.

Viņš ņurdēdams izberzēja acis, izstaipījās un jautāja:

— Un kas to pasludinājis?

— Nezinu, — es nokaunējies atzinos un stipri noža-gojos.

— Tu iesāki gluži labi, bet tagad iedzer aukstu ūdeni, — viņš man piedāvāja. — Tas palīdz.

Iedzēru, tomēr žagas nepārgāja, tās vēl vairāk raustīja mani. Tad Sims atkal pamācīja:

— Ar labo roku saspied kreiso īkšķi un uzmini, kas tevi lamā: ja uzminēsi — pāries. Reizēm pret to palīdz arī sāls. Tikai tu neskopojies ar... Krrr-ššš, — viņš sāka krākt, un žagas man pārgāja. Sims atkal kaut ko redzēja sapnī.

— Sim, Simuk, es nejokoju. Pamosties tak reiz, — es brālēnu gultā piecēlu sēdus.

— Man jau apnikusi tava spēle. Izdomā ko prātīgāku, — viņš noskaitās.

— Es taisnību... Tēvocis, neko nepārdevis, atlaidās mājās, taisās uz karu, mantas krāmē ...

Sims nobālēja. Viņš nepabeidza ģērbties, vienās peldbiksēs aizskrēja uz virtuvi. Tēvocis jau bija uzvilcis darba drēbes un, apsēdies uz apgāzta ķebļa, laboja zābakus. Uz grīdas gulēja atvērts čemodāns. Tas vēl bija tukšs.

— Tu neesi vienīgais, kam vācieši šodien miegdienu sabojājuši, — tēvocis jau jokoja. — Izskalo sev acis.

— Tētuk, vai tiešām tu ej prom?

— Nezinu, dēls. Gatavojos un gaidu, kad ciema vecākais atnesīs aicinājumu.

— Un ko mēs?

— Arī par to padomāsim. Tikai lūdzu nešņukstēt. Labāk no skapja paņem man tīru veļu, vilnas zeķes, autu pāri, sameklē bārdas nazi, ziepes, dvieli, uzkāp istabaugšā pēc speķa un desas, nepažēlo maizi... Bet pats neko nebāz čemodānā. Noliec visu pēc kārtas uz sola, es pārbaudīšu un sakrāmēšu.

Sims visu izpildīja klusēdams. Viņš bija pieradis domāt strādādams. Bēniņos man bija jārāda viņam gaisma, kamēr nokarināja speķa gabalu, kuņģadesu un uzvēra uz rokas dažus luņķus desas.

— Cik vajadzēs, tik nogriezīsi, — viņš sacīja tēvam, staigāja gar solu un skaitīja atnestās mantas. — Un tabaku?

— Atnes!

— Cukuru?

— Atstāj sev.

— Un naudu?

— Nevajag.

Sims nolika uz sola kā naudu, tā cukuru.

Tēvocis uzvilka stulmu zābakus, dažas reizes pārstaigāja virtuvi un ņēmās ziest tos ar briesmīgi smirdī-

giem lapsas taukiem. Tos viņš uzskatīja, par vislabāko zābaku ziedi pasaulē.

— Tagad iesim pagalmā, — viņš mūs aicināja.

Abi sekojām.

— Mūsu rati ir labi. Es tos ieziedīšu, bet jūs, zēni, briesmu brīdi tos pratīsiet izmantot. Ja būs jāatkāpjas, paņemiet no mājām tikai visnepieciešamākās mantas. Neaizmirstiet ielikt arī barību lopiem. Ceļā lopbarība ir galvenais. Bet, ja nekur nebūs jākustas, saimniekojiet kā vīri. Vispirms savediet sienu un āboliņu, — viņš staigāja pa savu zemes gabaliņu un nesteigdamies klāstīja, kas mums būs jādara, kad viņš aizbrauks. Viņš jau iepriekš visu bija paredzējis. Sims galvu vien locīja un klusi notrausa asaras.

No laukiem tēvocis iegriezās aug]u dārzā.

— Potcelmus rudenī pārstādiet aiz šķūņa, tur nepūš ziemelis. Dziļas bedres nerociet, melnzemi atnesiet no skaidienas, netaupiet satrunējušo kūdru ...

No augļu dārza aizgājām uz kūti, no kūts uz klēti, no klēts uz šķūni, un visur Simons atrada ko paskaidrot, ieteikt, pastāstīt par paša iecerētiem un nepabeigtiem darbiem. Viņa klusie un rūpīgie vārdi mums abiem izspieda asaras.

— Un tu, — viņš uzrunāja mani, — arī nenokar degunu. Levute parūpēsies par tevi, ja māte pirmā neatskries kā apsvilusi.

Istabā tēvocis ķērās pie čemodāna. Visu lika iekša ar apdomu, rokā pasvēris katru mantu un sameklējis tai visietilpīgāko kaktiņu. Kamēr mēs pūlējāmies, atgriezās Levute. Viņa sasvīdusi atkrita uz krēsla, atstūma lakatiņu un, neizlaidusi no rokām iepirkumus, stāstīja:

— Visu nopirku, kā biji teicis, visu dabūju, bet briesmīgi pārmaksāju. Karš vēl nav redzams, taču veikalnieki jau ierauj, griestos skatīdami cenas. Tirgū — juceklis: vieni zirgus griež atpakaļ, citi žūpo, trešie raud un vēl citi jūsmo, saka, atmaksāšot boļševikiem par visu. Neviens vairs nedomā par naudu: cik prasa, tik ari maksā. Pastarā diena. Atgriezos ar Didžu-ļiem. Viņi nekur netaisās iet, saka, tupēšot krūmos un nogaidīšot, kas ņemšot virsroku. Zemi, lūk, neesot ieguvuši, savas pieticis, partijās nesastāvot, cilvēkiem pārestības neesot nodarījuši, tāpēc arī nekā nebaidoties. Jums, viņi saka, pavisam kas cits.

— Nu, un kas mums? — tēvocis saausījās.

— Kā redzams, laikam Paulītes vīra dēļ tā ieminējās.

— Blēņas. Vai par mobilizāciju neko nedzirdēji?

— Nedzirdēju, tikai caur miestiņu izbrauca vairākas automašīnas ar kareivjiem. Bija priecīgi, dziedāja ...

— Es arī domāju: tāds spēks! ... Vācietis nepagūs izslieties, kad šo samals . ..

— Samals vai nesamais, bet es tevi nekur no mājām nelaidīšu, — Levute sāka atģērbties. — Jāgaida.

— Tu blēņas runā.

— Kamēr nesaņemsi aicinājumu, nedomā iet prom. Kur gan tu iesi? Kas tevi gaida, rokas iepletis? Ja iesauks, tad cita lieta. Vai pirti izkurinājāt?

— Nē.

— Te tev karavīri!

Arī tēvocis nomierinājās. Viņa satraukums atslāba. Izrādījās, ka steigā viņš nebija padomājis par pirti.

— Tu labi saki: tais dzirnavās iekļuvis, jupis zina kad varēšu nomazgāties. Bez tam esmu jau sagatavojies, apģērbties nevajadzēs daudz laika, — nomierināja pats sevi un aizgāja skaldīt malku.

Pirts ilgi kurējās. Mēs sēdējām istabā un nezinājām, ko darīt. Viss bija salikts, viss sagatavots, ūdens sanests un pat bērza slota sasieta. Pēkšņi Levute ar acīm ieurbās manī, it kā pirmo reizi ieraudzījusi.

— Kas tie te par skapulāriem? — viņa paraustīja mani aiz apkakles.

— Tas ir pioniera kaklauts, — es paskaidroju.

— Tā tikai vēl trūka! Nelaimi visām mājām uzrausi, — viņa nezin kāpēc noskaitās.

— To nu tu gan no lieka, — Sims, vecākais, aizstāvēja mani.

— Bet kāpēc tas vajadzīgs? Jau tā kaimiņi uz mums šķielē, — viņa nepiekāpās.

— Kāds muļķis pateica, un tev mute vaļā: bērnu rotaļa! ..

Levute apklusa un sāka grabināt katlus. Tas nozīmēja: pamiers nebūs ilgs.

— Tā nevar. Ja ienāks vācieši un pārbaudīs? Vai arī nometīs spiegus? Viņiem nav jāzina, kas tu tāds esi, — Sims, jaunākais, aizvedis nostāk, biedēja mani.

— Nav jāzina, — es piekritu. — Bet neviens šos te nelaidīs. Ko nozīmē mūsu žemaiši^3 vien! Viņi katrs ar vienu roku septiņus vāciešus nogāzīs. Un sarkanarmieši! Vai redzēji viņu tankus? Trīs tankisti veselu japāņu pulku sakāva.

— Ja arī mēs iesim viņiem palīgā?

— Tad es būšu ar kaklautu.

— Ienaidnieki pamanīs.

— Bet kareivji taču ir formas tērpos?

— Kareivis — citi būšana, — Sims turējās pie sava. — Bērnus karā neņem. Viņi var noderēt vienīgi izlūkos. Un izlūks arvien savādāk pārģērbjas, pielīmē sev bārdu un maina vārdu.

— Es neesmu no bailīgajiem, — laidu darbā pēdējo ieroci.

— Esi drošsirdīgais, bet tev jāprot ari slēpties. Turklāt kāds mums prieks, ja šīs mantiņas dēļ Levute skaļi klaigā un grabina katlus?

Man atkal bija jāpiekāpjas. Sims sameklēja lielu litra pudeli, iebāza tajā manu kaklautu, cieši aizkorķēja, atnesa gabalu piķa, ar ko viņš piķoja auklas, un ar to pilnīgi aizķepēja aizbāzni. Tad abi aizgājām uz augļu dārzu un pudeli aprakām zem bumbieres.

— Ko jūs te darāt? — Levute pienākusi jautāja.

— Noslēpums, — es atbildēju.

— Kādi te puišeļu noslēpumi?

— Pionieru noslēpumi, — Simuks viņai sacīja, lai gan viņš nebija pionieris.

No dārza atgriezos ar vieglāku sirdi. Bailes pārgāja. Es šo to jau biju izdarījis. Ja cilvēks kaut ko dara, tad mazāk domā par bailēm.

Tagad uz mūsu mežmalu ienaidnieki varēja nākt bariem, mēs bijām sagatavojušies sagaidīt viņus. [4]

Kaut arī ļoti baidījāmies, tomēr abi ar Simu slepus gaidījām kara parādīšanos. Mēs iztēlojāmies kaujas, pārgājienus un simtiem visbrīnumaināko piedzīvojumu. Bet karš nenāca. Neviens nenesa tēvocim aicinājumu. Viņš gaidīja un nervozēja. Tad zirgu aizveda uz mežu, govi paslēpa krūmos, vecā pūra lādē salika labākās mantas un apraka šķūnī. Taču karš vēl arvien nerādījās. Pa ceļu garām aizbrauca vairāki desmiti automašīnu ar kareivjiem, un viņi tāpat mūs abus ne tikai neaicināja izlūkos, arī ceļu nepajautāja un nepa-lūdza ūdeni. Mūsu mežmalā neapstājās neviens kareivis.

Naktī kaut kur šāva un rībināja. Pakāpāmies uz jumta un redzējām ugunsgrēku blāzmas. No rīta mums pāri pārlidoja daudzas lidmašīnas. Saule spīdēja, kā spīdējusi: tās pietika gan mums, gan kareivjiem, gan lidmašīnām, kas rūca padebešos, gan mūsu draugam Mikam, kurš dievojās, ka fašists, steigdamies garām, rībinājis uz viņu no visiem ložmetējiem. Karš pagaidām neko nebija pārmainījis.

Ap pusdienām atsteidzās Tribandis ar dēlu Anupru. Abi jāšus un ar šautenēm.

— Kur ir tēvs? — vecais jautāja.

— Es te. Kas jums vajadzīgs?

— Jāsim uz pagastu, tur jau pulcējas mūsējie.

— Kas tie par mūsējiem?

— Lietuvieši, zemnieki.

— Nevaru, man jādodas uz mežniecību, vakarā atsūtīja ziņu, — tēvocis vairījās.

— Kad pārnāksi, katrā ziņā atjāj, — viņi pateica un aizrikšoja. Vecais kratījās kā pupu kūlis un reizē ar kažoku, kas uzsegts uz darba zirga platās muguras, slīdēja te uz vienu, te uz otru pusi.

— Budzēnu vidū mūsējo nav, — tik vien tēvocis pateica un, paņēmis bisi, gāja uz mežu. — Ja kāda ķibele, tad tu, Simuk, zini, kur es meklējams.

No mežniecības viņš atgriezās drūms kā melns mākonis.

— Slikti, — pateica skumjā balsī, — vācieši spiež mūsējos, karaspēks atkāpjas pa visiem ceļiem.

— Rimuks būtu jāaizved pie mātes, — Levute no-vaimanājās.

— Vai tu redzēji, kas notiek uz ceļiem? — Simons viņai jautāja. — Viss karš norisinās pie tiem. — Viņš vēlreiz aizgāja un atgriezās bez bises.

— Ko darīsim ar Rimuku? — Levute atkal viņam uzplijās.

Ai, kā es necietu šo savu vārdu! Visiem ir vārdi kā vārdi, tikai man kā zīdainim, it kā es neprastu ne staigāt, ne ēst un mierīgi kvernētu silītē, kas piesieta šūpojas zem baļķa. Un izdomā tādu — Rimuks!

— Esmu Rimants, nevis Rimuks, — es atgādināju krustmātei un pagājos sāņus.

— Tas tagad nav svarīgākais, — tēvocis man aizrādīja.

Tā mēs arī to karu nesagaidījām. Tikai nākamajā dienā uz mūsu mežmalu atjāja četri robežsargi. Es viņus pazinu pēc zaļajām zīmotnēm un komandiera cepures ar zaļo virsu. Viens kareivis tik tikko turējās seglos. Trīs bija bruņcepurēs, bet tas ar zaļo cepuri — viņu vecākais — rokās spaidīja pielādētu automātu.

— Ūdeni, — viņš palūdza.

Mēs ar Simu aiz vindas vilkām no akas ūdeni un lējām to silē. Tēvocis robežsargu tīkla maisus piebāza ar sienu un piesēja pie segliem. Tad uz segas nobēra zirgiem auzas un kareivjus palūdza iekšā. Viens no viņiem ēda stāvēdams, ložmetēju novietojis pie atvērtā loga. Visi pusdienoja klusēdami.

— Atkāpjaties? — Sims, vecākais, beidzot jautāja.

— Kā redzi, — komandieris nelabprāt atbildēja. Viņa seja bija apkvēpusi, blūzes elkonis pārplēsts, asiņains. Kad viņš pacēla roku, sniegdamies pēc maizes, uz galdauta ieraudzīju netīri sarkanu traipu.

— Kā mēs lai rīkojamies?

— Kā liek jūsu sirdsapziņa.

— Bet kas liek mūs atstāt neapbruņotus? — tēvocis aizvainojās. — Mēs arī esam padomju cilvēki. Visādi nelieši krūmmalās jauc gaisu, bet mēs sēžam un gaidām. Dodiet kaut vai šauteni, tad es pats zināšu, kā rīkoties.

— Tagad šauteņu pilnas ceļmalas, — komandieris noteica, bridi klusējis, — ja gribēsi, atradīsi. Ne jau tanī būtība. Galvenais — nenoskumt un nezaudēt sajēgu. Šis karš nebeigsies ne rīt, ne parīt. Visu lems izturība. Es arī kareivjiem saku to pašu: kausimies. Sabrukusi fronte? Izlauzīsimies un ar savējiem atgriezīsimies atpakaļ; ja ne — tepat kopā sāksim kaut fašistus. .. Vārdu sakot, jums vēl būs daudz iespēju tikties: ja ne ar mani, tad ar citiem, bet katrā ziņā ar padomju cilvēkiem, — sacīja komisārs, jo viņam uz otras piedurknes bija piešūta piecstaraina zvaigzne.

— Vai vācieši tālu iebrukuši?

— Mēs nezinām.

— Kas tad zina? — tēvocis noskuma.

— Cīnījāmies, kamēr spējām. Naktī izlauzāmies no ielenkuma, — robežsargs ēzdams runāja. — Tik vien varu jums pastāstīt. Liekas, patālu.

— Tad arī mēs posīsimies ceļā, — Sims, vecākais, apņēmīgi sacīja.

— Par vēlu. — Komisārs vēlīgi pasmaidīja, savu pārsieto plaukstu uzlika tēvocim uz rokas un piebilda: — Jau par vēlu. No otras puses, visi nevar atkāpties. Arī šeit vajadzīgi godīgi cilvēki.

Kamēr viņi runāja, pagalmā iekliboja liels vilku suns. Tas skrēja uz trim kājām, bet ceturto turēja paceltu. Tā bija asiņaina. Robežsargs, kurš stāvēja sardzē, palēcās un priecīgi iesaucās:

— Biedri komisār, Marss atskrējis pa pēdām!

— Nevar būt.

— Patiešām. Vai tad es nepazīstu Anatolija suni?

Kareivji izskrēja pagalmā. Suns smilkstēdams nogūlās zemē. Tas neko neņēma no rokām un neļāvās glaudīt, tikai ar garu mēli laizīja savas brūces.

— Apskati, — komisārs pavēlēja sargkareivim.

— Slikti. Liekas, sašauts kauls, — robežsargs atbildēja. — Eh, Mars, Mars, kā tu biji tik neuzmanīgs, nu, veco zaldāt? Draugus pameti, pats palīdi zem lodēm...

Suns paluncināja asti, bet purnu vainīgi nolaida uz pagalma putekļainās zemes.

— Žēl suņa, — komisārs sacīja, — tikai nav laika ķēpāties ar viņu. Bez vajadzības mocās.

Marss bija skaists, liela auguma suns stāvām ausīm, melnu muguru, pats dzeltenpelēks, ar platām krūtīm un ļoti gudrām acīm. Komisārs izņēma pistoli, ielaida patronu stobrā, bet suns pieplaka pie zemes un šļūca klāt. Mazliet pašļūcis, galvu nolika uz priekšķepām un acis nenolaida no cilvēka, kurš gatavojas šaut. Suns pat nemēģināja bēgt. Es iekodu rokā un novērsos.

— Nevaru, — komisārs paslēpa ieroci. — Roka neceļas.

— Atļaujiet, es viņam palīdzēšu, — ievainotais kareivis palūdza.

— Desmit minūtes, — komisārs paskatījās lielā pulkstenī, kura tikšķieni bija dzirdami visā pagalmā.

Tēvocis atnesa bļodu ar vārītu ūdeni, kareivis tajā iebēra kādus graudiņus, un ūdens nokrāsojās skaistā violetā krāsā. Tad abi ņēmās dakterēt suni: robežsargs to turēja, tēvocis apmazgāja brūces, pārsēja ar marles saiti, pielāgoja kājai divus skaliņus un vēlreiz cieši pārsaitēja.

— Ja izveseļosies — jums būs lielisks suns, bet, ja ne, — nobeidziet, neļaujiet mocīties, — ievainotais robežsargs pateica un nezin kāpēc noņēma suņa kakla saiti.

Kareivji pievilka atsprādzētās seglu siksnas, sakārtoja ieročus un sagatavojās jāt. Jau sēdēdams seglos, ievainotais kaut ko izvilka no suņa kakla saites un iesaucās:

— Biedri komisār, zīmīte!

— Dod šurp!

Robežsargi aizjāja. Marss jau gatavojās sekot viņiem, bet komisārs ar pletni uzsita pa zemi un uzsauca:

— Ne no vietas! Guli! — Viņš paslēpa zīmīti, atvadīdamies pacēla roku pie cepures naga un steidzās pakaļ biedriem.

Suns ar acīm vēroja, kā viņi attālinās, un raudāja. Es pirmo reizi redzēju, ka suns spēj raudāt. No viņa acīm, goda vārds, ritēja asaras. Arī es raudāju. Marss gulēja un ošņāja marles saiti. Visādi izmēģinājās cauri tai palaizīt ievainoto kāju. Sunim, kā redzams, ļoti sāpēja. Gribēju to paglāstīt. Piegāju, izstiepu roku, bet Marss pieglauda ausis, atkāra lūpu un klusi ierūcās. Piegāju vēl tuvāk. Suns nikni saslēja spalvu un paklak-šķināja ilkņus.

— Atstāj viņu vienu, — Sims, vecākais, mani brīdināja, un es paklausīju.

Tā mūsu mājās radās vēl viens suns. Liels robežsargu vilks. Tēvocim bija suns, un Marss viņam bija pavisam lieks, tomēr viņš nolēma to izārstēt.

— Tāds rīs vairāk nekā sivēns, — krustmāte noraizējās. — Visus apēdīs.

— Nezin kas bija rakstīts tajā zīmītē? — es jautāju Simam.

— Arī es par to gudroju, — viņš domīgi atbildēja. [5]

Marss tikai pievakarē piecēlās no pagalma vidus. Abi ar Simu nopriecājāmies un iekārtojām sunim migu šķūnī. Tā stūrī bija četrstūrains caurums, lai varētu ielīst vistas. Pagaidām tas noderēja ari par Marsa būdas durvīm.

Tā mūsu mežmalā beidzās karš, jo nākamajā dienā kaimiņi runāja, ka miestiņā jau esot vācieši. Tēvocis gatavojās vest mani atpakaļ uz Kauņu, bet vēl arvien neiedrošinājās. Uz ceļiem nebija mierīgi, plosījās baltās lentas apsējušie budzēni baltlenteņi. Pagasta ķurķis pārpildīts ar apcietinātajiem. Sims, vecākais, savu ceļojumu atlika no dienas dienā, kamēr uznāca steidzami saimniecības darbi. Bet māmuļa negaidīja. Viņa kājām atnāca pie mums.

— Un kur ir tētiņš?! — Es ieskrējies metos viņas apkampienos.

— Aizbrauca, — māmiņa glāstīja mani, spieda pie krūtīm un skūpstīdama novērsa sāņus acis. Agrāk viņa nekad neslēpa no manis asaras. Es jutu kaut ko nelāgu.

— Tagad taču ir karš!

— Tāpēc viņš arī aizbrauca. Ej, Rimant, rotaļāties!

— Kā es, māmiņ, tagad varu rotaļāties? Tu man nestāsti. Tu man negribi stāstīt! — es viņai pārmetu un apraudājos. Raudājām abi, un neviens mūs nemēģināja mierināt. — Māmiņ, vācieši viņu, jā? ... Māmiņ?

— Es neko nezinu, dēliņ, viņš pat nebija ieradies mājās, es neko nezinu, — māmiņa atzinās. — Karš.

Un atkal sasodītais vārds — karš! Ikviena saruna tajās dienās ar to sākās un beidzās. Tagad es ne tikai baidījos no kara, bet arī ienīdu to. No visas sirds. Tas man likās tikpat kā briesmīgs zvērs, kas pēkšņi norāvies no važas un visu var norīt.

Klausīdamās mūs abus, arī Levute neizturēja:

— Dievs vien zina cik cilvēku tagad raud gaužas asaras.

— Pietiks, aicini iekšā, — tēvocis apskāva mūs abus un uzmanīgi, it kā mēs būtu smagi slimnieki, aizveda uz istabu. Arī šeit visi runāja paklusām un skatījās ap-

kārt, gluži kā baidīdamies kaitināt to negausīgo zvēru vai piesaukt kādu citu nelaimi.

Vakarā, gulēdams gultā, dzirdēju, kā tēvocis māmiņai sacīja:

— Nevajag, Paule, biedēt zēnu. Vēl nekas nav skaidrs. Nu, neatbrauca, nepaņēma, acīmredzot savādāk nevarēja. Kas notiktu ar visu valsti, ja katrs vadītājs tagad ģimenes dēļ pamestu savu posteni?

— Es saprotu, bet svētdien viņš piezvanīja un pateica, ka pēc pusstundas braucot prom, un tad kā ūdenī. Sim, Sim, ko es redzēju uz ceļiem! Tu nevari iedomāties, kas notiek Kauņā. Tagad es esmu sagatavojusies visam.

— Jā gan, no tiem it visu var sagaidīt. Tikai es nezin kāpēc ticu, ka Antans nepazudīs. Viņš ir gājis caur uguni un ūdeni. Paliec pie mums, atpūties, pēcāk redzēsim.

— Nevaru, man jāiet tālāk.

— Neko nesaprotu.

— Vai tad tu domā, ka tagad var sēdēt un turēt rokas klēpī?

— Kā vēlies, bet es neko nesaprotu.

— No tevis neslēpšu. Biju sastapusi dažus Antana biedrus. Viņi tagad slēpjas. Citi tīšām palikuši. Iedeva pāris adrešu. No Kauņas ļoti daudzi labi cilvēki nepaguva atkāpties. Zini, kas viņiem draud?

— Tagad skaidrs. Tomēr neaizmirstiet arī mani. Te mierīga mežmala.

— Viņi kā nebūt jānogādā uz laukiem. Kaut vai viņu bērni.

Piepeši iečabējās Levutes soļi.

— Es klausījos tevi, Paule, klausījos un neizturēju. Vienas asaras vēl neesi noslaucījusi, pēc citām jau

tīko. Kāda tev, sievišķim, vajadzība jaukties vīriešu darīšanās? Pažēlo bērnu, — viņa pamācoši pateica.

— Kā tu vari šitā runāt? Viņiem taču arī ir bērni.

— Ir. Bet vai tavējais ir kucēns?

— Atjēdzies, Levut!

— Pazudīsi... Es te esmu vecākā, un jums mani jāklausa! — viņa jau raudulīgi iesaucās. — Nāk virsū kā melns mākonis! ... Karavīri neko nespēj padarīt — un tu? ...

— Vecākā, tomēr neesi gudrākā, — tēvocis, brīdi klusējis, sacīja un pieceldamies pastūma krēslu.

Māmiņa likās gulēt kopā ar Levuti. Viņas vēl ilgi sačukstējās. Reizēm dzirdēju gan māmiņas, gan krustmātes dziļās nopūtas un šņukstus.

Māmuļa paciemojās tikai vienu dienu, un tēvocis veda viņu atpakaļ. Es pavadīju abus līdz šosejai un klusi pajautāju māmuļai:

— Vai tētiņš nekad vairs neatgriezīsies?

— Kur tu to ņēmi?

— Viņš aizgāja karā.

— Aizgāja. Bet iegaumē, arī no turienes cilvēki atgriežas. Tikai tu ļoti gaidi viņu, un viņš katrā ziņā atgriezīsies.

— Es gaidīšu.

— Gaidi, dēliņ... Ļoti, ļoti, — viņa noskūpstīja mani un vairs neraudāja.

Es viņai vēl kaut ko gribēju sacīt un mierināt, taču tikai piekļāvos un tik tikko izrunāju:

— Māmuļ, es nekad vairs nespēlēšu karu.

Levute stāvēja kailu galvu un pārmeta krustu aizbraucējiem.

Tēvocis atgriezās mājās pēc nedēļas, Bēri nodzinis līdz negalam. Viņš atveda neskaitāmas sliktas vēstis, manas ziemas drēbes, grāmatas un burtnīcas, kuru vidū

atradu vairākas ar tādiem uzvārdiem, kas man bija pilnīgi sveši.

— Tēvoc, tās nav manas, — es gribēju atdot atradumu.

— Lai paliek, — viņš atmeta ar roku. — Neesi tik sīkumains.

— Kur tās atradi?

— Ceļmalā izmētātas.

Es vēlreiz apskatīju maisiņā glīti saliktās un ar auklu pārsietās burtnīcas, izlasīju uzvārdus, kas man neko nestāstīja, un nenoticēju nevienam viņa vārdam: tēvocis kaut ko no manis slēpa un nevēlējās stāstīt patiesību.

4

Marss bija kluss suns un no šķūņa prom nekur negāja, tomēr neatmeta savu neganto dabu un sev tuvumā nelaida .nevienu pašu, tikai tēvoci. Bet man arī pietika neatlaidības, un es apņēmos suni uzveikt par katru cenu.

Kamēr Simona nebija mājās, es par viņu rūpējos. Marss mani nemaz neklausīja un pie ēdiena pielavījās tikai tad, kad es aizgāju prom un paslēpies vēroju. Nelīdzēja ne vislaipnākās uzrunas, ne šķūņa dēlī izgrieztais caurums, pa kuru vēroju četrkājaino slimnieku, ne krievu valodas vārdu niecīgais krājums.

«Nesaprot,» es beidzot pārliecinājos, tad paņēmu Sima krievu valodas vārdnīcu un sāku iekalt mūsu sarunām nepieciešamos vārdus. Cik žēl man bija savu piezīmju, kuras ar tētiņa palīdzību tiku rakstījis mājās. Tajās bija visi man vajadzīgie vārdi, bet Sims savās piezīmēs sarakstījis visādus niekus. Nezinu, ko viņš

mācījies skolā. Tomēr vārdnīcā nav ierakstīti tik svarīgi vārdi kā ēd, guli, ņem, kalpo, un tā bija īsta nevīžība.

Bet es pacietīgi pūlējos, un manā lapā pamazām radās arvien lielāks nepieciešamo teikumu krājums. Kad Marsam noliku bļodu, paņēmu no kabatas piezīmes un iztālis uzrunāju suni:

— Kāpēc tu dusmojies? Nerej, esmu tavs draugs. Ed vesels! Ed, atnesīšu vēl! Iesim pastaigāties! Visu labu, dzīvo vesels ...

Vēlāk lapa vairs nebija vajadzīga, bet suns šķielēja vien, spieda starp kājām izspūrušo asti un brīdinoši rūca dobjā vilka balsī. Retumis tas pat parādīja savus veselos, baltos zobus. Darbs kļuva drusku vieglāks, kad atgriezās tēvocis, kaut arī mana vārdnīciņa izrādījās nekam nederīga.

— Neviens suni tā neuzrunā, — Simons mācīja mani. — Tas nav cilvēks. Ja gribi, lai Marss saprastu tevi, atkārto un atkārto vienu un to pašu vārdu vai, lielākais, divus vārdus un rādi, kas tam jādara. Kad sapratīs vienu pavēli, ķeries pie citas un arvien atkārto pirmo. Skaidrs?

— Es rādu.

— Ne jau tā. Jāmāca pirms barošanas un par katru labi izpildītu vingrinājumu jādod kāds gardums. Paēdis suns ir slinks kā bluķis un atceras savus vecos saimniekus.

Vēlāk tēvocis sunim pārsēja brūci. Suns nepretojās. Viņš piemiedza acis, smilkstēja un dažas reizes tvēra aiz rokas, tomēr pavisam liegi, it kā lūgdams, lai rīkojas uzmanīgāk. Arī es piegāju tuvāk, bet katram gadījumam turēju priekšā bļodiņu ar violeto ūdeni. Brūce bija aizvilkusies.

— Dzīslas nav pārcirstas, — Sims, vecākais, skaļi prātoja. — Kaulam būtu jāsaaug.

— Saaugs, — es piebalsoju un piesardzīgi samitrināju brūci ar zālēs iemērktu lupatiņu.

Kad tēvocis vēl pēc dažām dienām noņēma skaliņus un tikai ar marli stingri pārsaitēja suņa kāju, es vairs no viņa nebaidījos un grozījos apkārt kā īsts veterinārs. Mana draudzība ar Marsu sāka nostiprināties. Suns jau ēda no rokas. Pēc tēvoča pamācības katru gardumu sakniebu sīkos gabaliņos un metu vilkam mutē. Pat sīkākajai drupačai Marss neļāva nokrist zemē. Viņš centās tikpat labi kā es.

— Tagad suns ir tavā varā, — tēvocis man sacīja. — Bet nemēģini izlutināt, ausis tev nodīrāšu!

Arī Sims, mani atdarinādams, trenēja savu Špuntu. Manuprāt, tas ne tuvu netika līdzi robežsargu Marsam. Kad vilks sastapa mani un apošņāja rokas, es tam liku gulties. Suns gulēja. Liku ēst — ēda. Pavēlēju līst — līda, bet Špunts tikai vaukšķēja, trenkāja kaķus un dzinās pakaļ vāverēm, kas nokritušas no kokiem. Vilks bez manas atļaujas nespēra ne soli. Es tik un tā loti baidījos, lai Špunts neizrādītos labāks. Galu galā kādudien abi ar Marsu iznācām pagalmā. Sims palūkojās uz mums un sacīja:

— Špunts vakar saplosīja vārnu.

— Marss vārnas neķer, viņš ir pēdu dzinējs, — es lepni atbildēju.

— Špunts ir medību suns, — brālēns nepiekāpās.

— Bet Marss — robežsargs.

— Tev vajadzētu redzēt, kā Špunts tagad vajā zaķus! — Sims palielījās.

— Marss taču ir sašauts kā siets, — es biju spiests piekāpties brālēnam. — Kā tev nav kauna salīdzināt?

— Taisnību tu saki, — Sims smagi nopūtās, un es

sapratu, ka viņš apskauž mani, jo tagad es bez tēvoča biju vienīgais cilvēks, kurš varēja pieiet pie vilka.

— Kā tu domā, — miermīlīgi jautāju Simukam, — vai drīz viņš varēs sacensties ar mūsu Špuntu? — «Mūsu» sacīju tāpēc, ka nevēlējos aizvainot brālēnu.

— Tavs suns, tev arī jāzina, — viņš tomēr noskaitās. — Kāda man te daļa, — Sims pagriezās un aizlam-zāja uz istabu.

Sekoju pakaļ un mierināju viņu:

— Kāpēc tu skaisties? Padomā tikai, mēs esam meža izlūki un mums ir īsts robežsargu suns.

— Tie visi ir īsti.

— Nav mana vaina, ka suni kareivji atstāja nevis man vienam, bet visiem.

— Vācies! Es nemaz nedomāju skaisties.

— Kāpēc tad saviebies?

— Tāpēc, ka tu Marsa dēļ visu esi aizmirsis.

— Neaizmirsīšu.

— Neaizmirsīsi! ... Še, paskaties, — viņš sniedza «Meža izlūku» piezīmes, — pilnu burtnīcu par to vien pieskricelēji un bez manas ziņas.

Kamēr mēs strīdējāmies, kāds uzmanīgi nospieda durvju rokturi, un spraugā parādījās Marsa purns. Skrapstinādams ar nagiem, suns pārstaigāja istabu un notupās tā, lai neuzsēstos uz ievainotās kājas.

— Redzēji? — Man pārskrēja tirpas. — Tu redzēji?

— Durvis droši vien nebija aizvērtas, — Sims izteica šaubas.

Es izdzinu suni ārā un pasaucu:

— Mars, šurp!

Pie durvīm skrapstēja suņa nagi, pāris reižu noklakšķēja slikti nospiests rokturis, un beidzot Marss ienāca iekšā. Iesmilkstējās un, pacēlis kāju, apstājās.

— Vai tagad tici? — Es pievārēju Simu.

— Ticu. Bet viņam vairs neliec atkārtot, vēl sasitīs ievainoto kāju, — Sims pamācīja mani. — Kaula kaite, brālīt, nav kaut kāds oda kodiens...

5

Šis notikums man lika vēl vairāk rūpēties par savu četrkājaino draugu. Un es centos visiem spēkiem. Biju pārliecināts, ka Marss pārāk lēni atveseļojas tikai tāpēc, ka šķūnī tam nav ērti un naktī auksti, tālab, kad neviens neredzēja, ievedu to istabā un noguldīju zem gultas, kas visiem maniem noslēpumiem bija tikpat kā ugunsdrošs skapis, bet man — noliktava un atpūtas vieta. Gultā un zem tās es varēju novietot visu, kam nepietika telpas pirtsaugšā.

Suņa vakariņām pievienojis pusi no savējām, laimīgs aizmigu. Naktī Marss sadomāja iet ārā. Šoreiz durvis bija aizslēgtas. Vilks pastaigājās pa istabu, norāva man segu, bet, nespējis atmodināt, notupās pie Levutes gultas un, kā bija pieradis pie kareivjiem, sāka ar purnu bikstīt sānu.

— Vai tu, Simuk? — Levute, miegā jautāja un at-roceniski ieķērās sunim pinkās.

— Jēzus Marija! Vilks! — viņa iekliedzās un, sagrābusi segu, gultā piecēlās kājās. — Celies, Sim, pilna istaba vilku! ... Glābiet!

Tēvocis atskrēja vienā kreklā, basām kājām, no pagultes pakampis cirvi. Durvīs viņš paspīdināja manu kabatas bateriju, ieraudzīja Marsu un nopukojās. Suns tupēja pie durvīm un smilkstēdams lūdzās ārā.

— Kas šo te ielaida? — tēvocis nomierinājies jautāja.

— Es.

— Velti, — viņš pateica un atvēra durvis. Marss izgāja pagalmā, bet tēvocis apsēdās uz gultas malas un paskaidroja: — Jau kopš seniem laikiem pasaulē pastāv tāda ieraža, ka suns kalpo cilvēkam tikai par maizi, nevis par siltumu, bet runcis — par siltumu, nevis par maizi. Vai skaidrs? Un, ja negribi samaitāt suni, nekad vairs neved to istabā. Norunāts?

— Norunāts, — tādā brīdī es pat nedomāju iebilst.

Levute joprojām kliedza:

— Lai te man nebūtu pat tā nolādētā suņa smakas! Līdz nāvei pārbiedēs, krītamo kaiti šā riebekļa dēļ dabūšu!

— Nomierinies, suns tev neko nav nodarījis, — tēvocis lūdza. — Dzīvnieks pieradināts pie tīrības. Es kaut ko izdomāšu.

— Tad vairs nebūs laika, kad nodarīs! — krustmāte Levute nerimās. Viņa skraidīja pa istabu, malkoja svētīto ūdeni, uz garozas dedzināja cukuru, bet nekādi nespēja atžirbt no pārbīļa. Beidzot viņa pieķērās man: — Tie te ir jaunkundziņa nedarbi!

Es klusēju kā miris.

— Tu tīšām, tu klusībā priecājies!

— Nē, man jūsu žēl, — es gribēju pielabināties.

— Tu žēlo sevi, lai es tev nepaņemu siksnu.

Kvernēju zem segas un vairs neatsaucos. Zināju, ka tik un tā nespēšu iztapt. Biju vainīgs. Visvairāk tiku noziedzies pret Marsu, kuru iejaucu tik nelāgā notikumā. [6]

Pagāja vēl kāds laiciņš. Tēvocis pēdējo reizi apskatīja Marsa kāju. Brūce jau bija pavisam sadzijusi, tikai suns vēl neļāva tai pieskarties. Tēvocis karadienestā bija beidzis veterinārijas kursus un prata ārstēt dzīvniekus. Viņš taustīja ļoti uzmanīgi.

— Arī kauls, liekas, ir vesels. Vēl vienu otru dienu, un būs pavisam kārtībā. — Marles saiti vairs neuzlika, tikai paplikšķināja vilkam pa galvu un piebilda: — Tagad pats palaizi.

Man arī tā bija skumji. Nebija dzirdama nekāda vēsts ne no māmuļas, ne tēta. Tāpēc nekur neatkāpos no Marsa. Mēs vēl vairāk sadraudzējāmies. Es vedu viņu pastaigā pie ezera. Suns ūdenī nelīda. Reizēm aizmirsies pielika ievainoto kāju pie zemes, iesmilkstējās un atkal skrēja uz trim kājām.

— Es teicu, ka tavs suns nekur neder, — Simuks zobojās par mani. — Skaties! — Reiz viņš svieda mietu, un Špunts pa galvu pa kaklu iemetās tam pakaļ ūdenī. Izvilka, nolika pie kājām un noskurinājās. — Un tagad paskaties! — Viņš iepeldēja ezerā un tīšām sāka slīkt. — Glābiet! — viņš ķepurojās ūdenī.

Špunts metās glābt, piepeldēja klāt, sakampa aiz matiem un vilka krastā. Sims viebās, ka plēš matus, bet bija apmierināts.

— Tāds neļaus iet bojā, tas nav Marss, — viņš lēkāja uz vienas kājas un kratīja no ausīm ūdeni. — Ar tādu dzīvnieku, puisīt, mēs pie ezera varētu nodibināt glābšanas dienestu.

— Tu neko nesaproti, — es noskaities apstrīdēju viņu. — Manējais vēl nav izārstējies.

— Arī es par to domāju. Medībās sašauts suns ir tikpat kā tukša patrončaula — nekur vairs neder. Posts vien ar tādu. Reiz mūsu mežā medīja nez kādi kungi. Viens trāpīja savam dzinējsunim. Suns atlaba, toties pēc tam, tiklīdz ieraudzīja bisi, tā ierāva asti un laidās prom kā noplaucēts. Neviens to nespēja apturēt.

Sims, jaunākais, zināja, ko runā. Viņš visu pats bija

redzējis un pie kaut kā pielicis ari rokas. Nebija iespējams ar viņu strīdēties. Tāpēc, neko labāku neizdomājis, es izģērbos un iepeldēju ezerā. Lai cik es saucu, lai cik vilināju Marsu, tas tikai skraidīja pa krastu un rēja. Niru kā uz pasūtījuma. Aiz īgnuma un dusmām gandrīz tiešām noslīku, bet suns neglāba mani. Nesaprata, ko gribu no viņa.

Izbridu no ūdens un, nenogriezis peldbikses, ģērbos. Uz suni pat nepaskatījos. Bikšu cilpās nebija jostas. Sims smējās.

— Sameklē, — viņš lēkāja ap mani. — Tavs draugs robežsargs ir labākais pēdu dzinējs... Sameklējiet!

Dusmas atslāba. Meklēju jostu, bet Sims smējās vien. Nolēmu nepadoties. Strādāju vaiga sviedros: rāpoju uz ceļiem, ar rokām taustīju zāli, rausu smiltis, vēlu akmeņus. Par manu darbu ieinteresējās Marss. Sākumā viņš tikai grozīja galvu un laizījās, tad sāka sekot man pakaļ.

— Meklē! — es pavēlēju. — Meklē! — es riju karstas īgnuma asaras. — Išči, — atkārtoju krievu valodā, un suns jau ošņāja zemi. Sākumā ap sevi, pēcāk tālāk un, aizskrējis nostāk, ierējās. Marss vēl nevarēja ar kājām kašņāt zemi, tāpēc to raka ar purnu. Šķaudīja un purinājās, līdz beidzot izvilka no smiltīm aprakto jostu.

Es ar uzvarētāja skatienu pavēros uz Simu. Viņš samulsis urķēja degunu.

— Aizsedz tam acis, lai neredz, — Sims man pateica un, pakampis jostu, aizskrēja uz mežu.

Atgriezās tikai pēc ceturtdaļstundas.

— Nu, lai tagad sameklē!

— Meklē! — es pavēlēju Marsam. — Uz priekšu!

Suns tagad lieliski zināja, ko mēs no viņa gribam.

Nolieca purnu pie pašas zemes un bez lielām pūlēm pa

Sima pēdām aizskrēja uz mežu. Mēs sekojām. Marss, nekur nenovirzīdamies, aizveda mūs uz visbiezāko brikšņāju un iztrupējuša celma praulos sameklēja jostu.

— Klausies, nevienam krūmam nepaskrēja garām, kur vien es biju gājis, tur arī viņš, — Sims brīnījās.

Sī ziņa tēvoci tāpat iepriecināja. Viņš savāca visas jostas, kādas vien bija mājās: dažas savas, Sima, manas un pat plato, uz kuras asināja bārdas nazi. Šai kaudzei savu jostu pievienoja arī kaimiņš Didžulis. Piepeši jutu, ka viņš nav veltīgi šurp nācis. Tēvocis, kā redzams, viņam piedāvāja ņemt Marsu.

— Meklē! — es pateicu vilkam.

Suns piegāja pie jostu kaudzes un nemeklēdams izvilka manu.

— Malacis! — Simam, jaunākajam, paspruka.

— Dod tam kaut ko ēst, citādi noskaitīsies, — tēvocis pamācīja.

Iedevu Marsam gabaliņu žāvētas desas.

— Tagad paņem Sima jostu! — Pievedu suni pie brālēna, ļāvu paostīt un pavēlēju: — Meklē!

Marss nekļūdīgi paņēma no kaudzes Sima jostu. Tādā pašā veidā bez kļūmes atnesa arī kaimiņa div-sprādžu jostu un tēvoča karavīra jostu, atstājis tikai bārdas naža asināmo. Es vairs nespēju nostāvēt uz vietas, vērodams, kā suns, iekodis zobos, nes jostas un noliek katram īpašniekam pie kājām.

— Tas, brālītr nav suns, bet dzīva nauda! — Didžulis sacīja. — Nu paga! Vakar es ganībās pazaudēju savu kabatnazi ar briežraga spalu. Pārsēju zirgus, izkasīju pīpi, un mājās vairs nevarēju sameklēt... Par to nazi es ne tikai ar suni, arī ar cūku sadzertu magaričas.

Marss lika pārbaudījumu un līdz ar viņu arī es, jo krustmāte Levute stāvēja, uz vēdera sakrustojusi rokas, un nemitīgi bubināja:

— Labāk sivēnu barot...

Visi aizgājām uz ganībām. Tēvocis uzrunāja Marsu, parādīja tam kaimiņu un pats pateica:

— Meklē!

Suns tupēja un skatījās uz mani.

— Meklē, meklē! — tēvocis uzsauca, bet vilks nekustējās.

— Redzi, kāds kungs! Kurš katrs šim pat nepavēlēs. Nu, Rim, pamēģini tu, — Didžulis palūdza.

— Meklē! — es pievedu suni pie viņa un pavēlēju.

Marss man paklausīja un sāka grozīties uz vietas.

Aizskrēja mazliet sāņus un atkal atgriezās.

— Meklē, meklē! — visi iesaucās.

Suns metās pa mūsu pēdām atpakaļ. Aizskrēja un atgriezās pa citu taku. Es rādīju uz zemi. Marss ievauk-šķējās un atkal skrēja atpakaļ pa pēdām.

— Pēdu dzinējs, — kaimiņš noteica.

«Pēdu dzinējs!» noskaities nodomāju. «Bet tu šo piesiesi pie būdas, un āmen!» Es visvairāk baidījos, lai tēvocis suni neatdotu kaimiņam. Tāpēc nometos uz ceļiem, rāpoju un meklēju nazi. Visu darīju kā pie ezera. Marss sekoja man un kā vilciņš griezās apkārt. Skaļi ošņāja zāli. Tad notupās uz ciņa un ierējās.

Piegājām klāt. Zālē nekā nebija. Es nometos uz ceļiem un atradu sērkociņu.

— Kaut tevi jupis! Es te iededzināju pīpi! — Di-džulis brīnījās.

— Meklē! — es lūdzu suni kā vislabāko draugu un

bāzu tam pie nāsīm sērkociņu. Suns atkal ošņāja zāli, tikai šoreiz daudz noteiktāk. Rūpīgi strādāja. Pēc kāda brīža vēlreiz ierējās. Atradu pogu.

— Tā ir mana, — kaimiņš atzinās, — bikšu poga.

Beidzot Marss atrada nazi. Tad tēvocis sacīja:

— Zini, Jon, es pārdomāju, vairs nedošu tev suni.

— Pareizi, — kaimiņš piekrita. — Es arī pats nodomāju, ka tādu neviens par velti nedod. Tāds ir teļa vērtībā!

— Še, ja esi tāds gudrinieks, — ari Levute piekāpās un sniedza Marsam gabaliņu šķiņķa.

Suns neņēma. Levute par to no tiesas noskaitās. Tad es paņēmu no viņas rokām gardumu un iedevu vilkam. Marss to norija vienā kodienā un atkal paskatījās manī. Tagad suņa acis bija ne vien gudras, bet ari priecīgas.

— Nē, tas ir zirga vērtībā, — Sims, vecākais, sacīja,, un ar to pietika, lai Marss paliktu pie mums. [7]

Vilkās dienas, un Marss jau skraidīja uz visām četrām kājām. Tomēr reiz viņš mums pastrādāja sunisku nedarbu.

Abi ar Simuku aizgājām sēņot, tēvocis bija mežniecībā, bet Levute — tirgū: viņa no vāciešiem pret olām iemainīja ziepes. Mājas atstājām Marsa ziņā. Viņš gulēja uz sliekšņa un nekur negāja. Apmēram dienas vidū Didžuliene atsteidzās aizņemties sērkociņus. Viņa pieklauvēja, atvēra durvis un iegāja iekšā. Marss viņai sekoja.

— Vai kāds ir mājās?! — viņa iesaucās.

Neviens neatbildēja. Tad Didžuliene paņēma dažussērkociņus, nolauza kārbiņas malu un gribēja iet ārā, taču Marss nogūlās pie durvīm un briesmīgi atņirdza zobus.

— Hrrr, — brīdinādams rūca.

— Se, āra! — kaimiņiene uz viņu noskaitās.

Marss pat nepakustējās. Tad Didžuliete nometa tam gabaliņu speķa. Suns to neaiztika. Kaimiņiene iedeva maizi. Vilks to neēda. Nelīdzēja ne siers, ne desa, ne piens. Suns nepakustējās no vietas. Didžuliene, zaudējusi galvu, nolika sunim pie purna burku ievārījuma.

— Še, nelabais, tikai laid ārā!

Marss atkal rūca. Didžuliete baidījās iet garām un apsēdās uz krēsla.

— Nu, esi cilvēks, laid garām, — viņa lūdza. — Mīļumiņ, tu taču esi skolots ... Es nepaspēšu vecajam izvārīt boršču. Nu, laid garām! — Viņa piecēlās, lai ietu.

— Hrrr! — Marss viņai atbildēja.

Meita Gene atskrēja meklēt māti. Marss viņu iekšā gan ielaida, bet izturējās gluži tāpat kā pret māti. Mājās nevienu neatradis, atnāca Didžulis. Viņš jau pa gabalu pukojās:

— Ir gan sievišķi! Viņām pļāpāšanai arī gada nepietiktu! Divas tādas tarkšķēs trīs gadus sēdēja cietumā un nepaguva līdz galam izrunāties. Kad izlaida, vēl trīs stundas pie vārtiem trina mēles un, ja nebūtu cietumsarga, tad turpat uz ietves pārnakšņotu ...

Lai gan kaimiņš nemēdza pļāpāt, tomēr Marss arī viņu nelaida ārā no mājas.

— Kas tad tas! Es, lūk, te baidīšos tāda šuneļa. Prom! — viņš spēra ar kāju un tūlīt to nožēloja. Puse bikšu staras palika suņa zobos. Didžulis saniknojās un apbruņojās ar vāli. Tiklīdz atvēzējās, Marss lēca viņam uz krūtīm un nogāza uz grīdas. Sakampa roku un vairs neļāva pakustēties.

Tikai kad pārnāca tēvocis, viņš atbrīvoja visus no gūsta.

— Briesmonis! Bandīts, ne suns! Hops, izslējās stāvus, priekškājas uzlika man uz pleciem, sakampa aiz rokas, vāli aizsvieda prom, un es guļu. Kamēr nekustos — nekas, tiklīdz pakustos — plēš bikses. Nelabais tāds! — Didžulis sūdzējās tēvocim. — Labi, ka es tagad neesmu pie valdīšanas, tad man vairs nebūtu uz kā sēdēt...

— Labs jau nu esi, labs, — Simons piekrita. — Tikai tu, Jon, nedusmojies. Viņš nav vainīgs. Kā dzīvnieks iemācīts, tā arī rīkojas.

— Dusmojies vai nedusmojies, bet bikšu nav. Visu rudzu pļaujas laiku vēl būtu valkājis, ja ne šis jupis, — Didžulis žēlojās, turēdams rokā izplēsto bikšu staras gabalu.

Tēvocis kā prazdams mierināja viņu. Pavadīja līdz laukmalei, atdeva savas vecās bikses un atgriezās, galvu grozīdams.

— Nelaimi piedzīvosim, — viņš nopūtās, tomēr suni nesmādēja, acīmredzot viņam patika Marsa centība. — Ja tikai liekas valodas neaizsniegtu Tribandi... [8]

Noņēmām ābolus. Pie tēvoča atbrauca jaunais mežzinis. Agrāk viņš strādāja kaimiņu apgaitā, bet paskraidīja ar baltu lenti uz piedurknes un izkļuva priekšniekos. Sims, vecākais, grozījās ap viņu un cienāja ar kandžu. Tas bija nepatīkams ciemiņš: kašķīgs, uzpūtīgs, nevaļīgs, bet tēvocim, kā redzams, ar viņu bija jārēķinās. Simons izlikās, it kā neko neredz, un nemitīgi mudināja priekšnieku:

— Iedzeriet vēl... Nu, uz jūsu veselību!

Bet mežzinis visam kam piesējās. Viņš pieķērās ari diviem suņiem:

— Kāpēc tev vajadzīgi divi?

— Viens ir sargs, otrs — medību suns.

— Bet kas tev ļāva turēt vairāk nekā man?

— Zēni atnesa kucēnus, izaudzēja, tagad abu žēl.

— Raugi, kāds žēlsirdīgais! No kurienes tev divi dēli? Bija tikai viens?

— Otrs ir māsasdēls.

— A, tā boļševika sievas? ... Dzirdēju, ka viņš pie Viļņas atstiepis kājas.

Es jutu, ka man istabā piepeši pietrūcis gaisa.

— Vilku suni tu varētu atdot man, — mežzinis neatlaidās. — Es šo piesietu pie noliktavas.

— Nevaru. Suns man pārāk dārgs.

— Pārdod!

— Ņem Špuntu! Tas labi vajā zaķus, lien lapsas alā. Tagad nemierīgi laiki, mēs dzīvojam mežmalā, bez sarga tiešām nevaru iztikt.

Nē, tikai padomājiet, tēvocis par Marsu jau piedāvā savu medību suni! Tas ir kaut kas jauns...

— Labi, ņemšu! — Mežzinis tempa kandžu ka ūdeni un arvien vairāk pietvīka.

Pēc cienāšanās viņš izgāja augļu dārzā. Arī Marsam nepatika mežzinis. Suns neatkāpās no viņa ne soli. Tēvoča priekšnieks lepns staigāja un bez pārstājas gaiņāja Simonu: te jāatnes šim kvass, te jāaizdod nauda, te jāieber zirgam auzas... Galu galā viņš iekāroja ābolus. Līdzko noliecās pēc pirmā, Marss — capt! — viņam aiz rokas. Mežzinis iekliedzās un palaida ābolu. Suns palaida viņa roku. Mežzinis pamēģināja vēl, bet atkārtojās tas pats.

— Tfu, nobaidīja kumeļš! Sākumā es domāju, ka, pēc

jaunās varas pavēles, viņu nāktos nošaut, bet tagad redzu, Sim, ka tu neesi mu|ķis. Tev ir pirmās šķiras sargs. Es, otrajā pulkā dienēdams, biju suņkopis un zinu, ko vērts tāds maita. Vai tu atceries manu Marģi?

— Atceros.

— Došu tev to un simt markas klāt.

— Nevaru, — tēvocis atbildēja. — Es to divas vasaras skoloju.

Ja tēvocis meloja, tad acīmredzot tā vajadzēja. Šitādiem ari es neteiktu patiesību.

— Kad būs kucēni, tad tu man pagādāsi pārīti? — mežzinis beidzot piekāpās, bet es tik tikko neiesmē-jos: no kurienes sunim būs kucēni! ... Marss taču nav kuce.

Tēvocis pavisam piedzirdīja mežzini un pusdzīvu aizveda uz mājām, tomēr jaunais priekšnieks, kaut ari galīgi piedzēries, neaizmirsa paņemt līdzi Špuntu. Sims, jaunākais, par to ļoti uztraucās un nevēlējās runāt ar mani.

— Tādu suni! — tik vien viņš pateica un aizgāja makšķerēt.

Tēvocis pēc atgriešanās nosēdināja mani pagalmā uz sola, uzsmēķēja un sacīja:

— Vai visu dzirdēji?

— Visu.

— Lai man svešinieki Marsu vairs neredzētu!

— Labi. Bet man arī Špunta žēl.

— Nekas tam nenotiks, ceļu zina, mājās audzēts. Vai par tēvu dzirdēji?

— Dzirdēju.

— Tu vairs neesi mazais. Kā tavs tēvs izbrauca uz Viļņu, tā ari neatgriezās. Nu, neraudi, te vēl nav beigas, dievam dvēseli vēl neesam atdevuši. Viņa vietā apcietinājuši Pauli.

— Māmiņu?!

— Jā. Arī es negribu ticēt, bet mežzinis stāstīja, ka saņemts Kauņas policijas pieprasījums. Pratinājuši kaimiņus, prašņājuši manā darba vietā. Tas žūpa lielījās, ka sliktu neesot rakstījis.

Es neko vairs neredzēju sev zem kājām. Te nu tev karš: ne varoņu, ne varoņdarbu. Zaldāti braukā pa šosejām, ziņģē dziesmas, bet policisti ņirgājas par neapbruņotiem cilvēkiem. Ja mēs abi ar Simu būtu kaut cik lielāki! ... Šķita, ka es no šīm domām saļimšu un vairs nepiecelšos.

— Redzi nu, sašļuki. Nevajag. Ko tas dos, ja arī es, skatīdamies uz tevi, pinkšķēšu? Mani būs grūtāk nomierināt, esmu pieaudzis, — viņa zods sāka raustīties.

Kā nekā savaldījos un noslaucīju asaras.

— Vai zini, kas bija tavs tēvs?

— Deputāts.

— Un vairāk?

— Viņš man neko nestāstīja.

— Tad, lūk, Rimant, viņš bija komunists. Tagad ar to pietiek, lai visādi nelieši ar mums izrēķinātos. Nevienam tas nav jāzina. Tu esi pionieris un saproti, ko nozīmē noslēpums.

— Saprotu. Bet māmiņa sacīja, ka tētiņš tik un tā atgriezīsies.

— Citādas runas pat nevar būt, atgriezīsies. Citādi pasaule apgrieztos ar kājām gaisā. Mums nav tiesību padoties. Esi tēva cienīgs.

— Bet kā es tagad iztikšu bez tēta un māmuļas?...

— Vai tad es tev nekas neesmu?... Turēsimies kopā.

— Es vairs nespēju noturēties.

— Kaut kā, Rimant, kaut kā, — viņš jauca man

matus. Jutu, kā dreb viņa pirksti, kā raustās balss, un vairs nesavaldījos.

Es raudāju. Un kā es varēju neraudāt, ja fašisti manu māmuļu ieslodzījuši cietumā! Viņa baidās pat no caurvēja, pīli veselu gadu turēja mājās, jo nespēja to nokaut. Viņa bija tik laba. Viņa man bija it viss.

Es raudāju un visvairāk tāpēc, ka viņa bija mana māmuļa.

Pirtsaugšā mani sameklēja Sims, jaunākais. Viņš pielīda un glāstīja manus plecus. Man ļoti nepatika, ja kāds mani glāstīja, tāpēc pagriezos un sacīju:

— Liec mani mierā!

— Es uz tevi vairs neesmu dusmīgs pat par Špuntū, — viņš apskāva mani.

Es atkal neizturēju:

— Sim, tagad taču viņu var... — pēdējais vārds man iesprūda kaklā.

BEBRUPES NOSLĒPUMS

I

Sims, vecākais, iebrāzās istabā bāls un ļoti noraizējies. Viņš uzgūlās uz galda un ar plaukstām aizspieda ausis. Rīts nupat ielūkojās pa logu. Tēvocis pēkšņi pielēca kājās un neparasti skaļi pajautāja:

— Kas brideni izvilcis no nojumes?

— Mēs, — Sims, jaunākais, atbildēja, ar zoss taukiem ieberzēdams stilbus. — Taisāmies kāst Bebrupi.

— Es jums pakāsīšu! ...

Simuks biksēs noslaucīja rokas un nedroši paskatījās manī. Arī es izslējos taisns un, negribēdams strīdēties, nodūru acis uz spīdīgi taukainajām plaukstām.

— Kāpēc? — man paspruka.

— Tāpēc, ka vālei nav vienādi gali. Pateicu, un cauri!

Sims neko netaujāja. Viņš paslēpa zvejas rīkus, apāva kājas un man sacīja:

— Skaldīsim celmus.

— Dariet, ko vien gribat, tikai uz mežmalu — ne soli! Iegaumējiet, ka es nejokoju.

Abi klusējām, bet allaž mazrunīgais tēvocis ārdījās, it kā viņam par to maksātu.

— Vai tas ir karš? Tas ir slaktūzis! ... Kur palicis tavs visvarenais dievs? — viņš uzbruka arī Levutei. — Ar ko viņš labāks par tiem cilvēkēdājiem, ja pieļauj tādas nebūšanas?!

— Viņu nav jājauc ar visādiem neliešiem, — krustmāte nedz piekrita, nedz aizstāvējās.

Mežmalā norībēja šāvieni. Tēvocis pielēca un pieķērās pie galda. Viņa nagi kļuva sārti, tad zili, bet viņš spieda un spieda, kamēr pirkstu locītavas sāka krikšķēt. Tad ar pāršķiebtām lūpām uzsauca Levutei:

— Leona, tu zini, kur es paslēpu šauteni?! Ej un nobāz iespējami tālāk, jo es velns zina ko varu pastrādāt! ...

Levute aizskrēja. Tēvocis sameklēja pudeli degvīna kas atstāta «zālēm», ar duļķainām acīm paskatījās uz to, trieca pret sienu un kaut kur aizgāja.

Šāvieni rībēja līdz pusnaktij. Mežmalā rūca neizslēgtie automašīnu motori. Vācieši tiem bija noņēmusi skaņas slāpētājus. Troksnis nerimās arī nākamajā dienā. Pievakarē pie mums atskrēja Miks, viss saskrāpējies, saskrambājies un savēlies kā pakulu kodaļa. Viņa krekls bija atpogāts, piebiris ar lapām. Matos rēgojās vairāki sausi zariņi. Viņš ilgi nespēja atgūt elpu un jukušām acīm skatījās pa istabu.

— Vai Tribandis tev miegā nav sadevis pa ādu? — Levute nedraudzīgi jautāja.

Miks knūpus iekrita gultā, izraudājās un tikai tad pateica:

— Cilvēkus šauj... [9]

Šodien mēs ciemojāmies pie Mika. Viņš mežmalā atrada karavīra telteni, un rudens viņam tagad nebija briesmīgs. Tribanda gans, aizmirsis savu ganāmpulku, rosījās par trim. No saimnieka dārza viņš atnesa nelielu ķirbi, ar nazi nošķēla tam cepuri, izkasīja sēklas, bet palikušajā vācelē iegrieza kartupeļus, speķi, sīpolus, iebēra sauju sāls, sajauca, tad visamuzlika vāku, izdūra cauri zaļu vicu un ieraka karstos pelnos. Mēs ar Simu tam virsū kurinājām lēnu uguni.

Es nespēju atraut acis no meža. Tas stāvēja kluss un domīgs, bet katrs koks rudenīgās saules staros dega jo citādā krāsā. Bērziņu kapars jau rotāja zemi. Drebēja brūnganās apšu lapas. Kā nelāgu asiņu sarecējušas lāses melnīgsnējā lapotnē nogatavojas grimoņu ogas. Bet slaidie pīlādži un kaparbrūnās kļavas pārspēja visus citus kokus: rotaļājās gluži kā nepaklausīgi skolēni zīmēšanas stundā un sacenzdamies izmēģināja visas krāsas, kurš no viņiem izdomās visskaistāko toni...

— Rudens pieber siekus, vasara nes priekus, pavasarī viesi nāk, ziemā — krāsns sildīt sāk, — Miks dalījās ar mums laucinieku gudrībā. — Pienāks māmuļa ziema, apaus un apģērbs visus ganiņus.

— Lauku cilvēkam ziema vien nav vajadzīga, — Si-muks viņam piebalsoja.

Tikai es neko nevarēju pateikt. Rudens mani nevilināja. Nobrūnējušās lapas atgādināja kļavas, kas auga mūsu pagalmā, atgādināja tēti un māmiņu.

— Zini, Rim, kad es aiznesu mājās tavu grāmatu un sāku lasīt, vecais Tribandis apstājās pie manis un vaicāja: «Ko te dari, sivēn?» Lasu, es atbildēju, skaista grāmata. Viņš apgāja man apkārt un atkal vaicāja: «Tātad lasi?» Lasu, es sacīju. «Un kas tevi iemācīja?» Draugi, es teicu. Kā tas Lupatlasis sāka trakot, kā sprauslāja: «Tavi draugi jau aiz Urāliem aiztrenkušies, viņi jau piebeigti! Tagad tavi draugi ir ganāmpulka lopi, un tu man nevelc uz majam šo draņķi!» Viņš saplēsa un sabradāja tavu gramatu, jo tajā ieraudzīja kādu aizliegtu bildīti. Es viņam par to iejaucu tabakā zvirbuļa mēslus. Vecajam uzpampa deguns, kļuva sarkans kā biete, bet viņš neko

nezināja, lamājās un elsa, sacīja, ka tas uz laika maiņu, jo briesmīgs klepus viņu mocīja no tiem piejaukumiem.

— Ja atbrauks māmuļa, es tev uzdāvināšu citu, vēl skaistāku grāmatu. Vai parakstīties neesi aizmirsis? — viņš nekādi nespēja sasmīdināt mani.

— Nē, es rakstu uz takas un Lupatlasim uz sienām. Bet viņš tā baidās un dreb, stāsta, ka māju kāds iezīmējot.

Kartupeļu sautējums iznāca tāds, ka mēli varēja norīt. Karalisks ganu sautējums! Kūpēja un smaržoja ar pelnu un dūmu piedevām.

— Ja jūs zinātu, kas tie Tribandi par zvēriem! — Miks ēzdams sūdzējās. — Atveda nošauto cilvēku apģērbus, mēbeles un nevar sadalīt, plēšas kā kaķi maisā. Par citu varētu vienoties, bet bērnu ratiņi tikai vieni. Vecais grib sev, jaunais sev, un vecene ķērc: «Bīstieties dieva! Kad atvedīsiet otrus, tad arī sadalīsiet!»

Labāk nebūtu stāstījis. Es atkal redzēju māmuļu ar maišeli plecos, noputējušu, nogurušu, turam rokās savalkātās kurpes. Kāpēc es viņu nevarēju atcerēties priecīgu, tādu, kāda viņa bija, kad mēs fotografējāmies pagalmā zem kļavas? Tad viņa visu laiku smējās un tētim matos sprauda lapas. Tikai to attēlu nezin kāpēc tēta draugs neizgatavoja.

— Ed, Rim! Ja par maz, pielikšu vēl! — Miks lēkāja ap mani.

— Nevaru.

— Neraizējies, Rim, mēs viņiem ne tā vien atmaksāsim. Esmu šo to noslēpis, — Miks palielījās. — Tikai viens nekādi nevaru izņemt.

— Kāpēc tu mums par to agrāk neteici?

— Nebija kad. Pie Bebrupes notika nezin kāda ap-

šaudīšanās, — viņš pēkšņi novirzīja valodu uz citu pusi. — Jau otru nedēju vārnas tur riņķo. Briesmīgs bars. Mūsu Lupatlaši par kaut ko sačukstas un nevar beigt čukstēties. Kad liekas gulēt, visiem logiem no iekšpuses aizliek priekšā sanaglotus dēļus.

Pēc maltītes mēs par šo vēsti ļoti raizējāmies. Bebr-upe bija neliels strauts, kas sākās ezera purvainajā pusē. Tas sūcās caur staigniem cinājiem, kur aug kropli bērzi un nožēlojamas priedeles, tad, kļuvis drusku dzidrāks, priecīgi burbulēja uz tuvējo ezeriņu, ko dēvēja par Bābezeru. Tā brūnajā, kūdrāja nokrāsotajā ūdenī vairojās vēži un labi ķērās asari. Šeit netrūka arī ķīšu, raudu un citu zivju. Reizēm atvaros uzķērās prāvāka līdaka vai sams.

— Vai vilki nav nokoduši briedi? — Sims sacīja zinātāja tonī.

— Nebija dzirdams, — Miks apstrīdēja. — Šogad nekur nav pazudusi neviena vista, nemaz nerunājot par kumeļu vai teļu ... [10]

Nevienam neko neteikuši, abi ar Simu saposāmies iet skatīties. Purva malā kopš iepriekšējā kara bija saglabājies šaursliežu dzelzceļa uzbērums. Vācieši no šejienes ar mazo bāni veda līdz šosejai mastu priedes un kūdru. Dzelzceļa apsardzībai okupanti izbūvēja dzelzsbetona atbalsta punktu. Laika gaitā viss aizauga ar biezu jauno mežu, bet bunkurs kļuva zaļš no sūnām un ķērpjiem. Tagad to neizmantoja un ar savu ambra-zūru melnajām acīm tas tikai biedēja bailīgos sēņotājus. Mēs šeit ne vienreiz vien esam meklējuši lodes bultu uzgaļiem.

Kad abi atnācām pie bunkura, Marss pirmais iespruka iekšā un skaļi rēja. Ierakuma sienmalē atradām sen izplēnējušu ugunskuru. Bez tam kāds šeit kaut kad bija gulējis, jo kaktā redzējām sagulēta siena klēpi. Ap ugunskuru mētājās papīru un fotogrāfiju driskās. Citā kaktā izraktā bedrē bija kareivja zābaki, tukša konservu kārba un robežsargu durklis ar platu asmeni. Marss parakņājās trešajā kaktā un no siena apakšas izvilka asiņainas marles saites. Suns izturējās ļoti dīvaini. Pavisam neklausīja mani un aizskrēja dziļi mežā. Mēs nevarējām panākt suni.

Ar kārtīm tikām pāri Bebrupei un iegājām drēgnā, nokaltušu kritalu pilnā mežā. Aiz tā sākās biezāks mežs. Pašā purva malā, «acs» tuvumā, gulēja vārnu izknābāts zirga skelets, vairāki noplukušas ādas gabali un krēpes.

Marsu šeit vairs neatradām. Tā rējieni jau skanēja daudz tālāk. Mēs steidzāmies, cik spējām. Nelielā meža klajumā mūsu skatienu piesaistīja zemes kopiņa.

— Kaps, — Sims izbrīnījās.

Uz kopiņas bija uzlikta bruņucepure. Uzmanīgi noslaucījām lapas, bet vairāk neko neatradām. Marss atgriezās, nosmulējies līdz ausīm. Zobos iekodis, tas turēja kādas grāmatiņas skrandas. Tajā neko nebija iespējams izlasīt. Tikai uz vāka vēl bija redzami burti: «Karavīra grāmatiņa».

Mēs noņēmām cepures un domīgi skatījāmies uz zaļo tērauda bruņucepuri ar zvaigzni virsū. Kaut kur ieķērcās vārna. Marss pacēla purnu un iekaucās. Es noskurinājos no drebuļiem, iedomājoties, ka zem manām kājām guļ cilvēks.

— Skaties! — Sims ar pirkstu rādīja uz bērzu kapa galā. — Vai redzi?

Bērzā bija iedzīta patronas čaula. Sims to uzmanīgi

izrava un kašņaja ara koka mizu, kas palikusi tajā. Čaula bija papmtis. Tajā es izlasīju: «Pogib, vipolņaja svoi dolg pered Rodinoi. Rjadovoi pogranvoisk Ivan Tarasovič Podoprigora. 1921 goda roždeņija, ukrai-ņec.»

— Krita, bet nepadevās, — es paskaidroju Simam.

Klusēdami apskatījām visu pauguru, tomēr nekā cita tur nebija. Tikai vairāki granātu’ nocirsti kociņi, kaudze patrončaulu, bet ne šautene, ne kāda cita manta nebija redzama.

— Klausies, viņš pats sevi nevarēja apbedīt, — Sims prātoja.

— Protams.

— Ja kāds viņu apraka, tad kādam jābūt dzīvam.

— Jābūt.

— Vai zini, kas viņš tāds bija?

— No kurienes lai zinu?

— Droši vien partizānis, — Sims ļoti klusi, tikai ar lūpām pateica. Bet es dzirdēju.

Suns atkal dažas reizes ievaukšķējās. Abi aizsteidzāmies aiz paugura un tur atradām Marsu; viņš no lapsas alas kaut ko neatlaidīgi vilka ārā. Ātrākām zemi un izcēlām karavīru seglus. To misiņa sprādzes bija apsūbējušas zaļas, āda vietām kļuvusi gļotaina, lipīga, kāpšļi aprūsējuši, kabatas tukšas.

Seglus uzlikuši uz nūjas, atgriezāmies mājās. Tēvocis apskatīja mūsu atradumu un lika nest atpakaļ uz mežu.

— Kas nolicis, tas atradīs.

— Jāpaziņo, — Levute viņam ieteica.

— Kam jāpaziņo?... Vai tiem, kuri viņus šāva?

— Mežzinim.

— Un tad?

— Tā viņa darīšana.

— Kas slēpjas, tas negrib, lai kāds viņu redzētu.

Tēvocis seglus ietina brezentā un pats aizgāja atpakaļ. Viņš visu apskatīja, pagrozīja zābakus, pacilāja bruņucepuri, bet viņu visvairāk pārsteidza pie ce]a sagāztā malkas kaudze.

— Pasakaini, — viņš noņurdēja un pieliecies kaut ko ielika kabatā. — Brīnumaini.

Mēs ar brālēnu vēl ilgi lauzījām galvu, ko tēvocis ievērojis, tomēr neiedrošinājāmies jautāt. Norunājām šo vietu mežā neizlaist no redzes loka.

Ilgi nedomādami, jau nākamajā dienā nolēmām uzkopt kareivja kapu un to iežogot. Sims, jaunākais, ierosināja izgatavot krustu.

— Tas neder, — es sacīju, — viņš bija kareivis.

Tad mēs notēsām četrstūrainu stabiņu, no skārda

izgriezām šķību un greizu zvaigzni, uz tās uzrakstījām kareivja vārdu un uzvārdu, bet no ēvelētiem dēļiem sanaglojām pieklājīgas kapa apmales.

— Arī vaiņagu vajadzētu, — Miks sacīja.

Novijām vaiņagu. Skaistu egļu zaru un brūkleņu

mētru vaiņagu! Tomēr kas tas par vaiņagu bez lentas?

— Lentai jābūt sarkanai, — es paskaidroju draugiem.

— Kur mēs to ņemsim?

— Taču tavs kaklauts! — Sims aiz priekiem pat palēcās.

— Nevar. Pulka karogu neviens nesaplēš lentās. Kaklauts tagad būs mūsu karogs, — es mēģināju izlocīties, bet draugi manus vārdus pat negribēja dzirdēt. Bija jāpiekrīt. — Tādam varonim var atdot arī kaklautu, — beidzot nomierināju sevi.

Tomēr kāds izbrīns mūs pārņēma, kad dārzā zem bumbieres vairs neatradām ne pudeli, ne kaklautu!

— Lai pērkons mani nosper, ja tas nav Levutes darbs! — Sims, jaunākais, pateica. — Viņa redzēja, kur mēs ierakām.

Visu nākamo dienu strādājām mežā: žoga vietā pie kapa iestādījām četras eglītes un samierinājāmies ar baltu lentu. Uz tās lieliem burtiem uzrakstījām: «Mierīgu dusu, Jon. Par tevi tiks atriebts. Meža izl.» Pēdējiem burtiem nepietika vietas. Slikti bijām aprēķinājuši.

Ilgi stāvējām pie kapa. Sims atdeva militāru godu. Es — kā pionieris. Tikai Miks nometās ceļos un ātri noskaitīja lūgšanu. Mēs neliedzām.

Atpakaļceļā Sims apturēja mani un sacīja:

— Klausies, pirms kara arī mūsu skolā bija pionieri, tikai es netiku iestājies, ļoti tālu jāiet. Tu pastāsti mums — ko jūs tur darījāt?

— Neko sevišķu. Pulcējāmies kopā, dziedājām dziesmas, vadītājs stāstīja par dažādiem ievērojamiem cilvēkiem, bet mēs visu ierakstījām protokolos. Visinteresantākais bija, kad pie ugunskura devām svinīgo solījumu. Mums par godu spēlēja karavīru orķestris, cilvēki sacīja runas, pēc tam mums uzsēja kaklautus, — es paskaidroju, kā pratu. — Pionieriem līdz pēdējai asins lāsei jācīnās pret mūsu Dzimtenes ienaidniekiem.

— Ja tā, tad mēs kopš šīs dienas būsim pionieri,— Sims nolēma.

— Es arī varu būt, — Miks neatpalika.

Sīki apspriedām savu darbības plānu un nolēmām sākt ar Levuti. Sims noglūnēja un pakampa atslēgas. Kad viņa aizgāja, ķērāmies pie darba. Atslēdzām un izokšķerējām visu pūra lādi. Savu kaklautu atradu pašā dibenā, bet tas jau bija pārkrāsots zils. Zilā un sarkanā krāsa ēdās, un kaklauts bija kļuvis netīri violets.

— Sabojājusi, — es gandrīz vai raudāju.

— Nekas, paņem to, kas tavs, — Sims stingri sacīja.

Lādē vēl atradām vairākus metrus stingras sarkanas spilvendrānas. Sims izvilka to, nomērīja četrus kaklautus un nogrieza ar somu dunci.

— Kāpēc tik daudz? — Es pat pietupos, sapratis, ko tas nozīmē.

-— Tev, man, Mikam ... nu un viens rezervē,

— Bet ko teiks Levute?

— Bet ko viņa teica, kad apzaga tevi?

Sims, jaunākais, arvien zināja, ko dara.

Tā mēs visi ieguvām pa kaklautam. Tie nebija tādi kā pirktie un nekvēloja kā liesma, tomēr mums bija formas tērps, un izlūku piezīmēs ierakstījām jaunu solījumu. Tas bija ļoti kareivīgs.

Jau otrā dienā Levute ievēroja, ka viņas pūra lādē kāds dūšīgi saimniekojis. Viņa pasūdzējās Simam, vecākajam:

— Garnadži, zaglēni, veselas spilvendrānas audeklu nočiepuši.

Tēvocis mūs ņēma priekšā:

— Manās mājās tā ir pirmā un pēdējā reize. Man, Rim, nav tiesību tevi nopērt, bet tu to neizmanto ļaunprātīgi. Ja palaidņosies, labu vārdu no manis negaidi.

— Tētuk, kāpēc viņa neko nesaka par kaklautu?

— Jukušie, vajadzīgas man jūsu lupatas! — Levute pati nodeva sevi.

Kad atnesām pierādījumu, viņa pietvīka un pateica:

— Vai tad mantai var ļaut velti iet bojā?

— Es tev par spilvendrānu samaksāšu, bet jūs abi — marš kaktā!

Mēs godīgi nostāvējām savu laiku, taču naktī dzirdēju, kā tēvocis strostēja Levuti:

— Ja es savāktu tavas lūgšanu grāmatas un sāktu no tām smēķus tīt, bet pēcāk taisnotos, ka papīrs, lūk, velti iet bojā, ko tu man tad sacītu?

— Atradi salīdzinājumu! Te ir svētais dieva vārds, tur — velnēnu izdarības.

— Gan te, gan tur ir cilvēka izdarības. Un vēl nav skaidrs, kuras vērtīgākas. Pati zēnus pamācīji čiept. Viņi godīgi nostāvēja kaktā, un ko lai daru ar tevi?

— Kā tu nebīsties dieva, šitā runādams?

— No viņa nav ko bīties. Tu ar savām runām labāk piesargies no Tribandiem. Un par visu ne bū, ne bē, jo ne tev, ne man tādas būšanas nenāks par labu. Pauli vien atceroties, tev būtu jāklusē kā akmenim.

No rīta tēvocis pasauca mūs abus uz šķūņmalu un pārmeta:

— Negodīgi rīkojāties, murmuļi.

— Viņa pati vainīga.

— Es ne jau par to. Kāpēc tikai kareivja kapu uzkopāt?

— Uz mežmalu jūs neļāvāt mums iet.

— Redzi, kādi, neļāvu! Uz mežmalu nokļūt nepietika dūšas, bet visu mežu izložņāt atļauja nebija vajadzīga?... Lūk, puiši: tad neļāvu, tagad ļauju. Kaut vai kādu ziedu aiznesiet.

Arī šoreiz saposāmies trijatā. Miks mūs aizveda uz nelielu, ar alkšņiem aizaugušu laukumiņu. Tajā bija redzami jauni milzīgi zemes vaļņi, automašīnu slieces un ložu nokapāti alkšņi.

— Te, — Miks pateica.

Tālāk nevarēju iet. Asinis sāka stingt, mati saslējās stāvus. Tādus kapus mēs nespējām uzkopt pat vesela gada laikā. Šeit vajadzētu simts, varbūt pat tūkstoš pieminekļu! Šeit lentām vajadzētu veselu baķi auduma! ...

Sakodu zobus, piegāju pie pirmā vaļņa un uzmanīgi noliku ziedus. Tad sadomāju apiet tam apkārt. Kapa galā, kur kādreiz bija iestigusi automašīna, no zemes rēgojās nedzīva cilvēka roka. Tā it kā sauca pēc palīdzības. Es neizturēju un skrēju atpakaļ.

— Cilvēkēdāji, — Miks tikai pie mājām atžirba. — Redzēsiet, es nebūšu es, ja Tribandus nepalaidīšu vējā. Nosvilināšu kā salmus!

— Tikai pats nenosvilsti, — Sims, vecākais, izdzir-dis mūs, pateica. — Domā, bet neļerkšķi. Pienāks laiks arī viņiem. Un to, ko redzējāt, neaizmirstiet visu mūžu.

Tikai tagad pamanīju, ka rokā, cieši saspiedis, turu no alkšņa norautas lapas. Kā tās nokļuvušas manā saujā — dievs vien zina.

5

Mūsu pirmā sapulce notika pirtī, jo jumtaugšā nepietika vietas. Pārkrāsoto kaklautu Sims piestiprināja pie kāta un izgatavoja karogu. Tā kā mēs neviens nepratām šūt, zvaigznes nolēmām izgriezt no balta papīra un pielīmēt abās pusēs. Tā izgatavots karogs mums likās skaistāks par jebkādiem izšuvumiem.

Kaklautus ielikām Sima kastītē un paslēpām pirts jumtaugšā. Tad sadalījām pulciņa pienākumus. Sims par nekādiem vadītājiem negribēja ne dzirdēt:

— Tagad ir kara laiks, un pienākumus sadalīsim pēc armijas parauga.

Tādos apstākļos man tiešām nenācās būt par pionieri, tāpēc es piekāpos. Tā kā Sims jau bija mūsu komandieris, tad es sevi nosaucu par komisāru, viņa vietnieku. Mikam atlika saukties par vienkāršu ierindnieku. Bet, negribēdami aizvainot, viņu iecēlām par štāba priekšnieku. Par ierindas izlūkiem nerūpējāmies, jo nevēlējāmies savā vidū ielaist svešus, turklāt, mums likās, ka trīs uz visu gatavi izlūki arī tā spēj kalnus gāzt.

— Mikam vēl nav segvārda, — sēdes beigās Sims attapās.

— Man tāpat ir labi, — viņš, vīkstīdams vaigos maizi, vienaldzīgi atbildēja. — Levute gan jūs vareni baro!

— Ja tu lasītu grāmatas, tad šādi nerunātu. Katram izlūkam allaž ir vēl viens vārds, kuru zina tikai ļoti tuvi biedri. Tas ir ārkārtīgi svarīgi, lai saglabātu visādus noslēpumus, — es uzņēmos komisāra pienākumus.

— Man visvairāk patīk Mindaugs.

— Vai tas ir segvārds? — Sims iejaucās. — Esi Meža Ērglis.

— Putnu vārdu es negribu, — Miks nebija ar mieru. — Bez tam Ērglim jābūt vecākam nekā Ūpim, tas ir stiprāks un skaistāks putns, bet es esmu tikai vienkāršs štāba priekšnieks. Tas neder.

Drauga ietiepība aizvainoja Sima patmīlību, bet manējo pakutināja.

— Izvēlies pats, — brālēns noskaitās.

— Arājs.

— Te tev nu bija! — Sims uzsita sev pa celi.

— Vai tad ir slikts? — Miks brīnījās. — Neviens darbs man tā nepatik kā aršana: piespiedis arklu, seko pakaļ zirgam, griez velēnu, bet kovārņi un strazdi, ja spētu, man uzlaistos uz muguras; tie runā un čalo vienā čalošanā, padebešos cīrulis vītero ...

Sims pablenza uz mani, es uz viņu, un abi klusēdami purinājām galvu.

— Nē.

— Tad Trešais. Tā man būs vieglāk parakstīties: tikai jāsaliec astīie, un cauri.

— Nu, ievērojot to, ka tu esi mazskolots... — Sims sāka šaubīties.

— Tad nolemts: tu, Sim, pirmais, es otrais, bet viņš būs trešais.

Tā arī ierakstīju dienasgrāmatā.

— Tagad pasaki mums — ko paslēpi koka dobumā? — brālēns jautāja Mikam un, sakļāvis lūpas, priekšnieciski bargi savilka uzacis.

— Patronas, šauteni un... — Miks nepabeidza un ar plaukstu aizspieda sev muti. — Es baidos teikt.

— Tu taču parakstījies!

— Bumbu ar kātu.

— Labi. Tā mums noderēs. Vai parādīsi?

— Šauteni es viens varu aizsniegt, bet bumba un patronas ir dziļi.

— Tikai viena vien tev ir? — Simu nebija iespējams piekrāpt.

— Vai bumba?

— Aha!

— Bumbas ir vairākas. Viena gāzmaska. Tai stikla acis kā vardei. Meitiešus varēsim biedēt.

— Un tas būtu viss?

— Vislielāko bumbu, tādu ķā cukurbiete, Tribandis atņēma un nogremdēja ezerā.

Mēs pēkšņi apklusām: kļuva gan interesanti, gan briesmīgi. Joki beigušies, tagad par visu bija jādomā ļoti nopietni.

Sims, jaunākais, no tādas galvas piepūles pat sāka

smēķēt.

— Pionieriem tas nepiestāv, — es protestēju.

— Es tev vienreiz jau teicu: mēs neesam parastie pionieri. Mēs esam kara laika izlūki. Bet visi izlūki

visās grāmatās ļoti daudz smēķē, — viņš man nepiekrita.

Arī Miks atbalstīja komandieri. Tomēr šo jaunumu ļoti ātri izsekoja Sims, vecākais. Viņš ievēroja, ka plok viņa tabaka, un reiz brokastu laikā sacīja:

— Peles, kā redzams, jūt badu. Sākušas ēst tabaku.

Sims pieplaka pie šķīvja.

— Pasakas, — viņš noburkšķēja.

— Nē, es nopietni: ēd, tomēr nesprāgst. Bet varbūt tu, Rimant, smēķē?

— Nē, — es viss notirpu un noskurinājos.

— Tad Levute.

— Sākšu es te ļuļķēties ar tavu velna zāli!

Kad tēvocis paēda, viņš uztina nevis vienu smēķi, kā parasti, bet vairākus. Pirmo smēķi aizkūpināja pats. otru sniedza Simam.

— Ievelc dūmu! Pēc dieva dāvanas ari velna ģipti var pamēģināt. Nu, kāpēc vilcinies, ņem!

Sims iekrita. Viņš ar drebošiem pirkstiem paņēma smēķi, iekoda zobos un aizdedzināja.

— Nē, tā ne, — tēvocis mācīja viņu. — Veltīgi tabaku bojā. Ievelc! Dziļāk!

Sims ievilka, un viņam uznāca klepus.

— Nevaru, — viņš sacīja.

— Nemelo, vari! — tēvocis nikni uzkliedza, paņēma pie sienas pakarināto plato siksnu, uz kuras asināja bārdas nazi, un nosvieda uz galda. — Velc, ja lieku!

Sims izkūpināja visu smēķi. Tēvocis uztina vēl vienu. Sims izkūpināja arī to. Kūpinādams trešo, viņš kļuva bāls un novēlās no krēsla. Streipuļodams kā nekā vēl paguva iziet ārā. Es nevarēju skatīties, kā viņš dīrāja āžus.

Todien Sims negāja uz skolu. Arī es paliku mājās.

Abiem sacēlās temperatūra, bet es draugam devu dzert biešu sulu un liku uz galvas skābas kompreses.

— Neģēlis! — Levute dusmojās uz Simonu.

— Nejaucies!

— Sirdi sabojāsi.

— Toties prātu izlabošu.

Kad Sims piecēlās, tēvocis viņam jautāja:

— Kā nu ir?... Varbūt vēl ievilksim pa smēķim?

— Nē, — brālēns purināja galvu.

— Nē, — arī es sacīju.

— Pareizi, puiši, bet pelēm lamatas tik un tā nolieciet. Saviesušās jupis vien zina cik daudz.

6

Bija pliksals. Zem kājām krakšķēja ledus gāle. Tad visu pārsedza bieza, smaga migla. Tā krita sīkiem ledus putekļiem. Sarma nolieca koku zarus. Zeme kļuva balta un pārklājās ar vieglām, gluži kā labi uzkārstām vilnas pūkām. Saules vietā debesīs karājās zilgans miglas aplis.

Jau kuro dienu mēs ar Simu naglojām putniem ba-rotavas.

— Rim, ieliec ogles gludeklī, es Simonām izgludināšu bikses, — Levute palūdza mani.

Šodien tēvocis posās uz mežniecību pēc algas, tāpēc negaidīju skubinājumu. Pakampu no plīts gludekli, ar kruķi ierausu tajā kvēlojošas ogles, uzbēru dažas riekšavas koka ogļu un priekšnamā ilgi šūpoju, kamēr tās iedegās. Krustmāte ar nosiekalotu pirkstu pieskārās gludeklim un uzslavēja mani:

— Zaķa pīrāgu esi nopelnījis. Tagad paņem bikses un labi iztīri.

Tēvocis steidzās. Viņš kārtoja kādus papīrus, rēķināja, ja nesanāca, tad klaudzināja ar zīmuli pa galdu. Es saliku kopā bikšu vīles, neatlaidīgi darbojos ar suku un kaut ko izmetu no kabatas. Priekšmets aizripoja zem galda.

— Vai pulkstenis? — tēvocis nobijās un meklēja to papīros.

— Nē, iemutis, — Simuks pacēla. — No āža raga. Kā kalējam.

Es arī gribēju apskatīt, bet tēvocis iemuti izrāva man no rokām un pateica:

— Ne jau viens vien suns pasaulē ir raibs.

Kāpēc viņš to sacīja? Kāpēc izrāva no rokām? Es taču neko tam nebūtu nodarījis. Tik skaista mantiņa ar robainu malu galā. Pulēta. Un kā tik cietā kaulā varēja izurbt caurumu? ...

— Ko boli acis? — tēvocis vēl pīka.

— Es par caurumu.

— Par to cauro viet' visiem mutes būs ciet, tikai tev vienīgajam vaļā, — viņš pēkšņi kļuva priecīgāks un piebilda: — Ja gadījumā es neatgriežos viens pats, pieskati Marsu. Kā norunājām.

Viņš atgriežoties nebija viens. Ratos kratījās snaudulīgs mežzinis un Didžulis. Arī tēvocis bija kriksīti ierāvis. Viņš izņēma no cepeškrāsns virtiņus, nolēja mērces taukus un izdzēra, pēc tam apsēdās pie ciemiņiem. Mežzinis uzgūlās uz galda un aizmiga.

— Kāpēc tev, kaimiņ, vajag tik daudz kokmateriālu? — Simons iztaujāja Didžuli.

— Neuztraucies, saimniecībā noderēs.

— Neko taču nebūvē.

— Ko var zināt? — Jons nepadevās. — Vecos laikos kungi nezin uz kurieni grūda un grūda mežu, boļševiki milzum daudz izdalīja jaunajiem zemes

ieguvējiem, vācieši tagad kā meldrus gāž vienā gāšanā, bet es, godīgs zemnieks, vēl ne skaidas neesmu pārvedis mājās. Nosnaudīšu un palikšu bez kokiem..

— Tu gan esi alkatīgs.

— Kāda te alkatība! Kirlis par sīvo vien visu rudeni ved, turpretim es pat aunu aizstiepu.

— Raud Lietuvas meži, — tēvocis nopūtās.

— Kas raud? — mežzinis pacēla galvu. — Kas, velns parāvis, tagad drīkst raudāt?! — viņš trieca dūri pret galdu. — Kas bauro, lai bauro, bet es gribu dziedāt. Gribu šaut! Sabali, kas es tev esmu?

— Priekšnieks.

— Pareizi. Dod man divstobreni.

— Tikai ne istabā.

— Sabali! — mežzinis izkūlās ārā. Norībēja vairāki šāvieni, tad vēl vairāki, pēc tam apreibušais Didžulis ņēmās pierunāt apskurbušo amatpersonu:

— Tu nebiedē vairs mani, iesim, es tevi dūnās guldināšu, kājas noaušu, tādam ciemiņam neko nežēlošu ... Nerādi savu dusmību, pie Didžuļa vēl nekad neesi bijis, esmu iesālījis veselu kubliņu baraviku...

— Tas kalējs man neiziet no prāta.

— Es ari saku: kāpēc te jāmaisās? Kāpēc zvērs jākaitina? Nu, iesim pamazītēm... Šņapstu esmu satecinājis kā ūdeni, kaut vai peldies ...

— Varbūt pie Anupra? ...

— Ko nu tur, uzcepšu veselu kalnu olu kulteņa...

Un saķērušies aiztenterēja, gluži kā miets ar apīni,

pametuši uz sola kažokus un cepures. Tēvocis nepavadīja viņus. Viņš atgriezās istabā, aizdzina mūs gulēt, bet pats paņēma mežziņa portfeli un tajā kaut ko meklēja. Izvilcis pārlocītu burtnīcas lapu, uzmeta tai skatienu un izlasīja: «Man ir tas gods ziņot...»

Viņš pēkšņi apklusa un kļuva bāls. Piegāja pie lampas, vēlreiz izlasīja un Levutei pavēlēja:

— Dod ar ko pārtīt kājas!

— Kur tagad naktī dzīsies?

— Nav tava darīšana, kusties! Te tev bija Didžulis, te tev bija klusētājs, — tēvocis viens pats ņurdēja, pāraudams kājas. Pēc tam uzsauca man: — Rimant, vai neguli?

— Nē.

— Skrien, palaid Marsu! Tikai pasteidzies!

Es uzrāvu cepuri galvā, iekāpu velteņos un gāju uz klēti, lai palaistu iesprostoto suni. Ejot gar aku, kāds man aizspieda muti, sagrāba aiz padusēm un aizstiepa šķūņa ēnā. Nepaguvu ne iekliegties, ne nobīties, kad nokļuvu šautenes stobra priekšā.

— Uz kurieni skrēji? — bruņotais vīrs jautāja.

— Uz nekurieni.

— Nemelo. Kas tur pie jums notiek?

— Nekas.

— Kas šaudīja?

— Nekas.

— Es tev rādīšu neko! — Tribandu Anuprs iedunkāja mani. — Nu?

— Mežzinis, •— es, pazinis sitēju, atjēdzos. — Piedzērās un plikšķināja.

Ciemiņi ievēlās mājā un izklīda pa istabām. Anuprs rāja tēvoci:

— Trakie, lai velns jūs parauj! Mēs jau visu ko sadomājām, bijām ielenkuši mājas, domājām, kāds uzbrucis. Kur ir tas trokšņotājs?

— Pie Didžuļiem našķojas ar sēnēm. Visu pameta un aizgāja, — tēvocis paskaidroja un grūda portfelī papīrus.

— Bet kāpēc raksti izmētāti uz galda?

— Mežzinis Didžulim rakstīja norīkojumu par kokmateriāliem.

— Aizlēkšosim kopā, — Anuprs paņēma no Simona rokām portfeli, aizsprādzēja un piebilda: — Tu aiznes kažoku.

Bija pieci policisti. Viņi apstaigāja visas istabas, apskatīja skapi, pagultes un tagad, nespēdami nostāvēt uz vietas, stumdījās pie cienastiem apkrautā galda.

— Sasildieties, — tēvocis viņiem piedāvāja un atkorķēja pudeli.

Policisti otrreiz nebija jālūdz. Viņi dzerdami nolādēja drēgno aukstumu, kas koda kaulā, un sunisko dienestu, bet slavēja degvīnu, kas smaržoja pēc paegļa ogām. Kaut arī atrunādamies un nelabprāt, Simons tomēr aizgāja ar viņiem.

— Aiztaisiet krampjus! — viņš uzsauca mums no pagalma.

Mēs likāmies gulēt. Sims drīz vien tā krāca, ka man pārgāja jebkāda vēlēšanās gulēt. Levute vēl šļūkāja pa istabu, nokopdama galdu.

Agri no rīta posāmies uz skolu. Tēvoča nebija mājās.

— Nav uz labu tāda rīšana, — Levute bubināja.

— Pārnāks, — Sims nenoskuma. — Pie Didžuļiem visi logi ir gaiši: tempj, slēģus neaizvēruši.

Ticis brīvē, Marss apskrēja apkārt mājai, apošņāja iemītās pēdas, dažas reizes aizšāvās gareniski pa lauku un tikai tad noliecās pie ēdiena.

— Ejam, — Sims mudināja. — Nokavēsim.

— Tu esi laimīgs cilvēks, — es apskaudu brālēnu. — Bet es visu nakti neaizvēru acis. Tagad nāk miegs.

Kamēr mēs runājām, aizelsies atskrēja Miks.

— Jūsu tēvs lika aizjozt pie kalēja un pateikt viņam, lai paslēpj bisi. Policija kratīs viņu. Lika skriet

pa tuvāko ceļu. Straujiem rikšiem. Un šito iedodiet viņam, — Miks sniedza bises patronu.

— Vai apskatīji? — Sims, piemiedzis acis, jautāja.

— Nepaspēju, — Miks atzinās.

Abi ar Simu laidāmies, ko kājas nes, pa krūmmalām uz purvu. Te sarma bija vēl lielāka. Nekādi nevarējām tikt pāri Bebrupei, kurā ūdens bija cēlies. Tad Sims izdomāja: iekāpa augstā slaidā alksnī, pieķērās pie tā galotnes un lēni nolaidās upītes otrajā krastā. Sekoju viņa priekšzīmei. Katrs krūms, tiklīdz tam pieskārāmies, birdināja mums virsū sīku sniegu. Tas dedzināja kaklu, ausis un seju. Zem kājām čaukstēja sasalušās lapas. Sims izskatījās kā sniega vīrs, jo ari gar cepures malām izlīdušie mati bija kļuvuši balti no pielipušās sarmas.

— Un Marss? — atcerējos suni.

— Vai tad šis uz rokām jānes? Sameklēs kādu braslu.

Svīda gaisma. Sims ļoti steidzās. No viņa cēlās garaiņi. Izmirkušais Marss mūs panāca un aizjoza garām.

«Tagad viņš saslims,» es, stipri atpalicis, nodomāju. Vēlāk pasaucu suni, noņēmu savu bikšu jostu, piestiprināju pie Marsa kakla saites un atkal steidzos Sima pēdās. Bija nesalīdzināmi vieglāk skriet: suns vilka mani.

Smēdē jau dunēja veseris. Brālēns pieskrēja pirmais. Viņš iemetās iekšā. No turienes tūlīt iznāca kalējs.

— Vai vairāk neko neteica?

— Neko, tikai šito iedeva.

Kalējs ar zobiem pārplēsa papīra čaulu, izbēra uz plaukstas skrotis, izņēma zem tām paslēpto avīzes drisku, kaut ko izlasīja un jautāja:

— Vai sen?

— Tikai nupat, ja neskaita ceļu. Viņi ir pie Triban-diem.

Kalējs, vairāk neko nesacījis, aizsteidzās uz istabu. Pēkšņi Marss nezin kāpēc kļuva nemierīgs. Izrāva man no rokām jostu un, ošņādams pēdas, skraidīja pa pagalmu. Kā jucis metās te pie kūts, te pie smēdes, te pie šķūņa, tad lauzās priekšnama durvīs: skrāpēja ar nagiem, izslējās uz pakaļkājām un tā savādi, it kā priecādamies spalgi rēja. Viņš neklausīja mani.

— Kas šim noticis? — es jautāju Simam.

— Kā redzams, jūt policistus, — brālēns nopietni paskaidroja. — Muksim atpakaļ!

Suni notvēru aiz kakla saites un vilku prom. Tas visiem spēkiem turējās pretī un atkal skrāpējās pie durvīm.

— Mars, šurp! Gulties!

Suns nogūlās, pielīda pie manis, pagriezies nolaizīja rokas un atkal metās atpakaļ. Biju spiests paņemt rīksti, tomēr tā neko nelīdzēja. Marss rūca, rādīja zobus un pavisam negribīgi sekoja pakaļ.

— Tu ar to suni noņemies kā govs ar teļu, — Sims dusmojās.

Tikai tad, kad Marsu biju piesējis pie važas, kaut cik nomierinājos. Uz skolu negājām. Paņēmām putnu barotavas un tās augļu dārzā piesējām zem kokiem, bet putni nerādījās.

— Tiklīdz pieradīs, nespēsim atgaiņāties, — brālēns paskaidroja un uzbēra graudus, kuri viņam bija kabatā.

Arī es uzkaisīju savas druskas, tomēr Marss man neizgāja no prāta. Tas joprojām grabināja važu, kauca un neko neēda. Būdas eju es aizsedzu ar maisu.

— Saslimis, — es paskaidroju tēvocim, kad viņš

vakarā pārradās mājās. — Pēc peldēšanās Bebrupē saaukstējies.

Tēvocis uzsita man knipi pa degunu, pamirkšķināja un iesmējās.

— Toties jūs esat sasildījušies, — viņš mums sacīja. — Vīri!

7

Tajās dažās dienās Marss pavisam pārmainījās: izkāmēja, noliesēja, kļuva nervozs, nikns un ne vienreiz vien mūs pamodināja, kaukdams vai triekdams važu pret sienu. Vēl biežāk tas bez vajadzības rēja uz cilvēkiem, kas gāja vai brauca garām pa ceļu. Agrāk Marss tā nedarīja.

— Droši vien palicis traks, — Levute nolēma.

Tam nekādā gadījumā nevarēja ticēt. Neievēroju ari tēvoča padomu, ka suns biežāk jālaiž paskraidīties, jo arvien baidījos, ka viņš ņems un aizmuks.

Uzkrita pirmais vieglais sniegs. Piecēlos agri no rīta un skrēju pabarot Marsu, bet biju ļoti izbrīnījies, ka pie važas to neatradu. Norāvies. Saucu. Skatījos apkārt. It visur bija tukšs. Vieglais gaiss, kas izkāsts caur naktī uzkritušo sniegu, atkal cēla krūtis kliedzienam.

— Pārnāks, — tēvocis nomierināja mani. — Nokavēsi skolu.

Tomēr, atgriezies no skolas, neatradu suni. Pierunāju Simu, ka jāmeklē. Pa pēdām sekojām līdz «cietoksnim», kā mēs tagad dēvējām veco bunkuru, bet tālāk iet nevarējām, jo purvā sniegs bija atkusis un pēdas nevarējām saskatīt. Pats nezināju, ko lai domāju.

— No būdas — taisni uz mežu, it kā šo kāds būtu vedis, — Sims pētīja pēdas.

— Varbūt pie kalēja?

— Ko suns tur darīs?

— Nezinu.

— Tad nerunā.

Bunkura ambrazūras no jauna bija aizbāztas ar sienu, iekšā sagāzti egļu zari, noklāti meldri, atkal ēsts, atkal kurināta uguns.

— Te atkal kāds pārnakšņojis, — Sims sacīja. — Aizdedzināsim!

Aizdedzinājām meldrus. Pa lodziņiem vēlās ārā dūmu stabi. Atstiepām nokaltušus zarus. Milzīgais ugunskurs uzliesmoja vēl spēcīgāk. Bunkurs kurinājās tikpat kā maizes krāsns. Ap to izkusa sniegs. Mēs priecājāmies. Nesām un nesām malku, tad to grūdām iekšā gluži kā okeāna tvaikoņa kurtuvē.

Piepeši no krūmiem iznira Tribandis ar karavīru šauteni rokās.

— Ko jūs te darāt? — viņš jautāja.

— Dedzinām ugunskuru.

— Kāpēc neejat uz skolu?

— Skolotājs saslimis, — es skatījos viņa pelēkajās, ūdeņainajās acīs, meloju un kabatā turēju pigu. Nekas mani nespieda melot, tomēr šim cilvēkam nespēju pateikt nevienu patiesu vārdu. Skatījos acīs un ne-sarku. Tribandis bija liela auguma, plecīgs, ģērbies puskažokā ar melnām aitādas apmalēm. Formas cepurei nepietika vietas uz viņa lielās, stūrainās galvas.

— Vai sen jūs te esat?

— Arī vakar bijām.

— Vairāk nevienu nemanījāt?

— Nē, — Sims sacīja.

— Bet kāpēc aizdedzinājāt bunkuru?

101

— Tas ir sašauts ienaidnieka tanks, — es paskaidroju.

— Vai Miks nebija ar jums?

— Nē. Mēs ar viņu nedraudzējamies. Viņš zog mūsu ūdas.

— Un viņš nekad pie jums neaiziet?

— Atskrien, kad sagribas ēst, — arī Sims meloja.

Tribandis uzsmēķēja, paslaistījās gar mežmalu un

aizgāja. Sims izņēma no kabatas papīra lapiņu un drukātiem burtiem uzrakstīja: «Trešajam. Briesmas. Lupatlasis tevi meklēja cietoksnī. Piesargies! K. Ē.+ + L. U.» Tad abi aizgājām pie celiņa, kas veda uz Tri-bandu mājām, un no vecās liepas dobuma izvilkām melnā diegā piesietu zābaksmēra kārbiņu, ielikām tajā zīmīti un ielaidām atpakaļ.

— Kāpēc viņš neko neraksta? — Sims brīnījās.

Tāda vēstuļu apmaiņa bija ļoti ērta, bet Miks klusēja jau kuro dienu. Mājās tēvocis mūs stipri nostrostēja un lika sanest malku. Strādādams es domāju par suni.

— Klausies, Sim, vai Marsa saimnieki nav atradušies?

— Nezinu, — arī brālēns kaut ko domāja.

— Viņš taču nevienu nelaiž sev klāt.

— Varbūt kāds šo skraidot nošāvis.

Sims, vecākais, tāpat noraizējās ne pa jokam. Viņš apskatīja suņa pārrauto gredzenu, pagrozīja rokās, pārbaudīja no kūts līdz mājai novilkto stiepli, pa kuru slīdēja važas gals, un nomurmināja:

— Negants spēks.

Levute vienīgā, kā man šķita, klusībā priecājās, ka viņai vairs nebūs jābaro tik liels suns.

Pagāja vēl dažas nemiera un minējumu pilnas dienas, un kādu vakaru tēvocis, atgriezdamies no mežniecības, saitē atveda Marsu. Suns, galvu nodūris, mierīgs un vienaldzīgs tipināja viņam blakus. Marss pat nepaskatījās manī.

— Kur viņu atradāt? — es ārkārtīgi priecājos.

— Mežā.

— Nevar būt.

— Ja zini labāk, kāpēc tad jautā? Pašam vajadzēja sameklēt.

— Vai piesietu?

— Piesietu.

Es apskatīju auklu, tad važu un neticēju. Arī pats tēvocis Simons neticēja saviem vārdiem, ja tomēr viņš sacīja, tad bija jāklausās.

— Pasakaini, — Sims ieņurdējās, aizgāja, noņēma no iemauktiem jaunu gredzenu un pasniedza tēvam.

— Šis pat zirgu notur, — viņš sacīja kā īsts zemnieks.

ZIEMĀ KRĀSNS SILDĪT SĀK

1

Knieba fašistisks aukstums. Mēs augu nedēļu negājām uz skolu. Kad atgriezāmies, pusi no tās bija aizņēmuši vācieši. Ļaudis runāja, ka viņi šeit ieradušies atpūsties no Baltkrievijas mežiem, kur vietējie pārtizāņi šiem krietni sapluinījuši ādu. Tāpēc mēs tagad sēdējām katrā solā trīs. Es skatījos pa logu un vēroju, kā sarg-zaldāts, iekāpis lielās salmu vīzēs, iegrimis kažokā, stāvēja pie koka un snauda. Automāts karājās viņam kaklā.

— Ja rīt aukstums pieņemsies, nenāciet uz skolu,— skolotājs sacīja un aizkliboja no klases. Pie durvīm viņu panāca zirnis, ko Sims izpūta no stobriņa, un trāpīja taisni pa kaklu.

Skolotājs pagriezās un aizsprostoja ceļu ārā gājējiem.

— Kurš? — viņš drebošā balsī jautāja.

Bērni klusēja, jo neviens neko nebija redzējis. Skolotājs pie durvīm izkratīja katru zēnu. Pirmais iekrita Pransku Stasuks, izstīdzējis otrgadnieks un liels del-veris. Viņš nekad nešaudīja, viņam nebija zirņu, tomēr stobriņu nēsāja līdzi, jo tāda bija mode.

— Es nešāvu. Jau pirms mēneša man izbeidzās zirņi, — notvertais taisnojās.

— Nemelo, palaidniek! — skolotājs viņu sakampa aiz auss. — Rīt atvedīsi tēvu.

Stāsim nebija tēva, vācieši mežmalā viņu nošāvuši. Sims, it kā nekas nebūtu noticis, lika mugursomā grāmatas. Es neizturēju. Pieskrēju pie viņiem, izņēmu no kabatas savu stobriņu un sacīju:

— Skolotāja kungs, arī man ir tāds. Mēs visi šaudām ar zirņiem,

Mūs ielenca bērni. Sims izvalbīja acis un piekoda lūpu.

— Man arī ir, — viņš pienācis noburkšķēja.

— Man tāpat, — Remeiķu Aļģis pasniedza savu stobriņu.

Mūsu priekšzīmei sekoja vēl daži. Skolotājs apskatīja visus, tā dīvaini pavīpsnāja un atdeva stobriņus.

— Ja tā ir sazvērestība, sēdieties atpakaļ solos. Meitenes var iet uz mājām.

Apsēdāmies. Pakrekšķinājām. Gaidījām nopietnu vīriešu sarunu. Meitenes nenocietās un aplipa ap logiem. Kāds skrapstinājās pie durvīm.

— Arī es, kad biju skolnieks, lepni šāvu ar stobriņu, — skolotājs iesāka. — Tas ir savdabīgs sports. Tas vingrina roku, acis un plaušas, jo, tiklīdz straujāk uzpūtīsi, tālāk un trāpīgāk aizlidos zirnis. Līdzīgā veidā Amazones augšteces indiāņi medī putnus un sīkos zvērus. Pieredzējis indiānis no ievērojami lielāka stobra aizpūš bultu pat trīsdesmit metrus. So mākslu viņš mācās kopš pašas bērnības, un nekāds medījums nepasprūk no viņa trāpīgās acs. Indiāņi ir mežoņi, tomēr viņi neko nedara bez vajadzības. Viņi iet medībās tikai tad, kad vairs nav ko ēst. Bet jūs? — viņš pārlaida mums tik vēlīgu skatienu, ka mēs neizturējām un nodūrām galvas. — Jūs neko nedomājat un aizmirstat, ka tagad ir kara laiks. Mētāt zirņus, šķiest maizi ir tāds pats noziegums kā šaut cilvēkus.

Mēs klusējām kā mēmie.

— Jūs pareizi saprotiet mani! Pilsētā bērni pašlaik cieš badu. Netālu no mūsu skolas cilvēkus šauj tikai par to, ka viņi, iedami pa ceļu, retu reizi noliecas un paceļ no zemes kādu apgrauztu ēdiena gabalu, kas

pagadās pie kājām. Kāpēc tad jūs, paēdušie un apģērbušies, nejūtat līdzi tiem, kuriem šodien sauja zirņu nozīmētu dzīvību, brīvību un varbūt vēl ko vairāk?...

Mēs baidījāmies pakustēties.

— Jūs mani ar zirni nenositīsiet. Tomēr es nevēlētos, lai kaut vienam no jums, mirstot badā, būtu jāatceras šī diena, kad mētājāt maizi. Tagad karš plosās ne tikai tālu Krievijā, bet arī ikvienā mūsu ģimenē. Atkārtoju vēlreiz: saprotiet mani pareizi un neesiet sliktāki par mežoņiem!

Abi ar Simu sapratām un pretēji savam paradumam mājup devāmies pa apkārtceļu, gar nodegušo pienotavu. Šeit vairāki simti gūstekņu, briesmīgi novājējuši un tik tikko turēdamies kājās, cēla vāciešiem nez kādas barakas.

— Dod man savas otrās brokastis, — Sims sacīja.

Es atdevu un jautāju:

— Kāpēc tu šāvi uz skolotāju?

— Tāpēc, ka vālei nav vienādi gali, — viņš atbildēja ar tēva sakāmo un neielaidās sarunā.

— Tevis dēļ cits būtu iekritis, — neliku viņu mierā.

— Vai tu domā, ka man jālaizās ar vāciešu līdzskrējējiem? Žēl, ka nav Mika, mēs viņam ne to vien izspēlētu.

— Un es?

— Tu esi pašķidrs puika, lai gan šodien smalki sajauci pēdas.

— Es neko nejaucu.

— Tu esi akls, un cauri. Vai tad neredzi, ka mūsu klibiķis šiem lišķē, vai nedzirdi, kā viņš gārdz ar sargzaldātiem, vai neesi ievērojis, ka viņš smēķē vācu cigaretes un arvien slavē: «Ja, gut, gut...»

— Viņš tās pērk.

— Nē, viņš pārdodas.

— Bet ko viņš lai dara, ja puse skolas ieņemta? — es nepiekritu un atcerējos: — Cik skaisti un pareizi viņš runāja par maizi!

— Cenšas, lai fričiem paliktu vairāk.

— Bet kāpēc tu šodien pagriezies gar pienotavu?

Uz šo jautājumu Sims neko nevarēja atbildēt. Viņš

mūsu abu otrās brokastis sasēja ar auklu un savas grāmatas iedeva man.

— Ej pa priekšu! Ja ieraudzīsi sargzaldātu, noklepojies.

Gāju. Nezin kāpēc man kļuva ļoti silti. Atpogāju mēteli. Pie žoga mīņājās kā maikste garš vācietis. Nevainīgi paskatījos uz viņu un pagāju garām. Otrā sētmalē gūstekņi krāva ķieģeļus. Viņi bija bez cimdiem. Viņu noskrandušos šineļus plosīja ziemeļa vējš, galvas sedza niecīgas vasaras laiviņas. Pagriezos atpakaļ. Sniegs necilvēcīgi gurkstēja. No aukstuma sarāvās zābaku āda.

— Jāiet no otras puses, — pateicu Simam.

Gājām apkārt žogam, bet arī šeit stāvēja vācietis. Viņš piesita kājas, pacēla automātu un uzkliedza:

— Los!

Gūstekņi pagriezās uz mūsu pusi. Notrāpījis brīdi, Sims pārsvieda pār žogu otrās brokastis, un abi skriešus laidāmies prom. Līdz mājām bija apmēram septiņi kilometri, taču mēs vēl nekad tik ātri tos nebijām noskrējuši ... [11]

Nākamajā dienā Sims nekādā ziņā negribēja atzīties, ka viņš baidījies, un visu laiku kala plānus:

— No šīs dienas visiem zēniem klasē uzliksim kontribūciju. Bez mūsu atļaujas nevienam nebūs tiesību apēst savas otrās brokastis. Atlasīsim vislabākās, saliksim dažas kopā, piesiesim tām auklu, lai, savēcinot ap galvu, varētu tālāk aizsviest, un atdosim gūstekņiem. Meitenes nepieņemsim, viņas var nodot mūs.

— Labi, — es piekritu, — bet meitenes atnes vislabākās otrās brokastis.

— Nieki. Dažu bulciņu vai ar ievārījumu noķēpātu maizes riku dēļ mēs nedrīkstam riskēt. So operāciju nosauksim par «bombardēšanu». Vai piekrīti?

— Sauc, kā gribi, tikai neplāties.

Tomēr Sims man nepaklausīja un visās stundās saviem draugiem meta tādas zīmītes: «Vīt, medī otrās brokastis. K. E.» Vai: «Aļģi, tavas otrās brokastis nepieciešamas ļoti svarīgai un slepenai vajadzībai. K. E.» Starpbrīdī Simam nebija laika, jo viņš gribēja noglūnēt un nogriezt vairākus metrus telefona vada, kas mētājās pagalmā. Visas otrās brokastis saplūda manā solā.

— Ko jūs sagudrojāt? — draugi uztraucās.

— Noslēpums, — es norūcu un cītīgi pierakstīju tā uzvārdu, kurš devis.

Pēc stundām ap mums sapulcējās pat astoņi zēni un viena meitene.

— Es tevi nelūdzu, — Sims piegāja pie viņas. — Taisies, ka tiec!

— Bet es savas otrās brokastis arī neesmu apēdusi, — viņa ļoti miermīlīgi atbildēja.

— Pasteidzies, kamēr neesmu pacienājis pa kaklu, — Sims nepiekāpās.

— Viņa nav vainīga, es viņai visu pastāstīju, — atzinās ļoti bālais skolotāja radinieks, kuram vienīgajam klasē bija brilles. Draugi viņu saukāja par Magdi, jo viņš sēdēja vienā solā ar meiteni, kuras vārds bija Magdute.

— Nodevējs, — Sims atstūma viņu. — Tagad abi varat vākties.

— Labi, mēs iesim, tikai paņemiet ari mūsu otras brokastis, — Magdis neiebilda. — Mēs arī gribam palīdzēt gūstekņiem.

Sims iekoda lūpā. Es šūpoju galvu un pat neiedrošinājos paskatīties uz aizejošo mugurām. Noslēpums sabrucis, tomēr brālēns tik un tā nepadevās.

— Es ne visai vēlējos, lai piedalītos tas jauniņais. Vēl nosūdzēs! ...

— Arī es pirmo ziemu mācos šajā skolā, — nikni pateicu.

— Tu — cita būšana, bet viņš — tāls radinieks! ... — Sims atdarināja skolotāju. — Mēs viņus nemaz nepazīstam.

Sims mūs nostādīja pa pārim un noteica stingru kārtību: vieniem jānes gūstekņiem maize, citiem «jā-vaktē», proti, jāsargā draugi no svešām acīm.

— Šodien mēs ar Rimu tikai parādīsim jums, kā jābombardē, bet rīt jau varēs iet citi, — mans brālēns slēdza kara padomes sēdi. — Tagad ķerieties pie darba.

Bet iznāca trīs saiņi. Vajadzēja vēl vienu palīgu. Pieteicās Stoceļu Vīts. Atdevām draugiem grāmatas, un visi barā devāmies izpildīt uzdevumu. Tomēr pie nometnes mūsu ierinda izjuka. Visi sazvērnieki krietni atpalika un tikai no tālienes vēroja mūs. Arī mums abiem drebēja lieli.

— Jāizmēģina, — Sims apstājās un sāka griezt savu «bumbu».

— Nesvied, — es apsaucu viņu, papīrs ļoti slikts, izjuks.

Bailes pieauga ar katru soli. Ja vakar, skrienot no nometnes, tās mūs nesa tikpat kā uz spārniem, tad

šodien, tuvojoties nometnei, turēja pieķērušās aiz rokām un kājām. Atkāpties nebija iespējams. Pārāk daudzas acis vēroja mūs un gaidīja blakusielā.

— Es no otras puses, — Stonceļuks sacīja, — kopā nav labi.

Mēs bijām ar mieru. Pagaidījām, kamēr garām gāja pulciņš cilvēku un iejaucāmies starp viņiem. Gar nometni drīkstēja iet tikai pa ielas vidu. Pie žoga mēs paslēpāmies aiz saslaucīta sniega kaudzes. Daži gūstekņi nemierīgi raudzījās uz mums. Viņi mūs gaidīja. Sims sāka griezt ap galvu pirmo sainīti. Tas laimīgi aizlidoja. Otrs tam sekoja vēl precīzāk. Piecēlāmies un lēni soļojām prom. Sargzaldāts mīņājās savā tornī un neko neredzēja. Garāmgājēji mums draudēja ar pirkstiem. Citi smaidīja un piekrītot locīja galvu.

Atgriezties pa to pašu ceļu baidījāmies, tāpēc iegriezāmies šķērsielā un abi reizē dziļi atvilkām elpu. Sims iebāza rokas mēteļa kabatās, es uzsvilpoju.

Piepeši brālēns sakampa mani aiz pleca un parādīja uz kupenu.

— Skaties!

Sniegā ieraudzīju četrstūrainu caurumu, no kura rēgojās telefona vada gals. Sims aiz tā izvilka otro brokastu sainīti.

— Vai nav nelietis? — viņš man jautāja. — Nu, kas viņu vilka aiz mēles pieteikties? Es nebūšu es, ja tam sušķim neiegāzīšu pa purnu!

Neteicis ne pušplēsta vārda, paņēmu no viņa rokām «bumbu» un nešaubīdamies pagriezos atpakaļ. Vēlējos kaut reizi izmēģināt savus spēkus. Līdz šim bombardēja tikai Sims, bet draugi uz ielas gaidīja arī mani.

Gūstekņi nesa dēļus. Neskatīdamies apkārt, sagriezu sainītī un palaidu. Tas nokrita pie strādājošo kājām. Viņi nenoliecās to paņemt, tikai, iedami garām, paspēra

uz priekšu. Cits pāris sainīti aiztrieca vēl tālāk. Nākamie to iegrūda kupenā.

«Kāpēc neņem?» es aizmirsu visu pasaulē un kļuvu neuzmanīgs.

— Hei! Mūc, Rim! — Sims iekliedzās un aizcilpoja kā zaķis.

Nepaskatījies metos uz pretējo pusi, bet jau bija par vēlu. Garais vācietis sagrāba mani aiz skausta, iekaustīja un notrieca zemē. Dažas reizes iespēra ar zābaku, tad, pacēlis kā pupu kūli, pārsvieda pār žogu.

Nokļuvu nometnē.

Tūdaļ piecēlos un laidos gar žogu. Tornī iekliedzās sargzaldāts. Norībēja šāviens. Es metos atpakaļ. Garais vācietis aiz žoga, sakampis vēderu, smējās. Pārbijies aizķēros aiz kaut kā sniegā un atkal ievēlos kupenā. Kamēr vācietis ienāca pa vārtiem, sēdēju sniegā un centos atskārst, kas noticis.

Krizdams viegli sasitos, nekas man nesāpēja, bet no deguna nezin kāpēc pilēja asinis. Svila ausis. Sniegs nemaz nelikās auksts. Pārstāju baidīties, nebija kad. Ātri skatījos apkārt un domāju, kur sprukt. No draugiem tagad mani šķīra žogs ar saslietiem dzeloņiem, augsti torņi un draudīgais sargzaldāts; man palīgā skrēja vairāki gūstekņi, bet viņus apturēja sargzaldāta šāvieni; vilkdams rokās ādas cimdus, no vārtiem nesteigdamies nāca garais vācietis. Es piecēlos. Un, jo ilgāk skatījos apkārt, jo vairāk kaisa āda, jo skaidrāk sapratu savu bezcerīgo stāvokli.

Pats nezinu, kāpēc strauji pagriezos un, briesmīgu baiļu dzīts, muku pie gūstekņiem. Man šķita, ka tikai viņu vidū es būšu drošībā. Tomēr uzraugs, kurš viņus trenkāja, aizlika man priekšā kāju. Es pārmetu kūleni un sāpīgi ietriecos sagāztajos ķieģeļos. Pie manis piesteidzās tumšmatis gūsteknis ar šaurām acīm, piecēla

no zemes, ar laiviņu slaucīja no sejas asinis un klusi sacīja:

— Nu i smēlij ti zajec.

Viņš par to dabūja ar laidi pa muguru. Tālāk mukt vairs nespēju, kāds ļauns spēks ar varu sasaistīja kājas. Gūstekņi smaidīja. Arī es negribot aplaizīju uztūkušās lūpas un pasmaidīju. Brīnījos, ka asinis ir sāļas.

Garais vācietis pienācis kaut ko ilgi klāstīja gūstekņiem, kliedza, piecirta kājas un draudēja ar pistoli. Lai gan mēs šogad sākām mācīties vācu valodu, tomēr es neko nesapratu, stāvēju un smaidīju, bet asaras pašas tecēja pa vaigiem. Rokas pašas drebēja. Vācietis, to ieraudzījis, vēl vairāk saniknojās. Viņš sagrāba mani aiz skausta, nolieca pie dēļa un lika to nest. Visādi pūlējos, tomēr viens nespēju pacelt. Dēlis bija piesalis. Tad vācietis mani sāka sist ar sprunguli. Caur vatēto mēteli neko lielu nesāpēja, taču, kad iezvēla pacelēs, es saknupu.

Oficieris vēl nerimās. Viņš pameta ar pirkstu, pasauca šauracaino gūstekni, iedeva tam sprunguli un lika ar to piecelt mani. Tas viņam nepaklausīja, aizsvieda prom sprunguli, no zemes atrāva dēli un uzlika sev plecā. Garais fricis kļuva pavisam traks. Viņš pakampa no uzrauga šauteni un ar to dauzīja gūstekni. Tad, norāvis gūsteknim šineli un iebradājis to sniegā, fašists izģērbto upuri nostādīja uz ķieģeļu kaudzes, bet mani lika uzsviest uz citas kaudzes.

Nostājos arī es. Apkārt viss nokaisa un dega kā pirtī. Sirds pukstēja, trūka gaisa. Ieraudzījis pie kājām nokritušos cimdus, noliecos paņemt tos. Vācietis pacēla šauteni un no ribiņā ja man virs galvas. Šāviena atbalss aizviļņoja pa sniegainajiem laukiem, pēc tam atgriežas, un tikai tad es sapratu, ko viņš grib no manis. Piekļāvu rokas gar sāniem un izslējos miera stājā.

Manās acīs joprojām vīdēja no šautenes stobra izšļākusies liesma. Baidījos pakustēties.

Aukstums bija nudien fašistisks. Manas kājas stinga, sala asaru samiklinātie vaigi, smeldza panadzes, bet gūsteknis stāvēja puskails, ar pārplēstu blūzi, kailu galvu un smaidīja man. Viņš retumis pamirkšķināja, tikko manāmi sapurināja galvu, sarauca pieri un atkal smaidīja platu, labsirdīgu smaidu. Viņa neglītā, bakurē-tainā seja tagad man likās vismīļākā pasaulē. Gluži tāda kā māmuļas vai tēta seja.

— Ņegorjui, — viņš klusi uzrunāja mani.

Ar skatienu urbos viņā, vēroju viņa zilās lūpas, kustības un nezināju, ko tās nozīmē. Pat paraustīju plecus, sapurināju galvu, bet viņš arvien runāja savu. Tiklīdz sargzaldāts novērsās no mums, tiklīdz noblaukšķēja gūstekņu nosviests dēlis vai nošvīkstēja ķieģelis pret ķieģeli — atkal ņegorjui un ņegorjui...

«Varbūt tāds ir viņa vārds?» es nodomāju un, knapi pavēris satūkušās lūpas, pateicu:

— Es — Rims.

— Ruhe! — vācietis uzbrēca, bet es, kad viņš pagriezās, dzirdēju:

— Esrims ņegorjui.

Savādāk nespējām sarunāties.

Neatceros, cik ilgi tā nostāvēju, tikai zinu, ka ārkārtīgi ilgi. No bailēm un aukstuma stingdams, ieraudzīju, ka mūsu skolotājs klibo gar žogu. Aiz viņa kājoja noraudājies Sims. Viņi atveda līdzi vācu priekšnieku, kurš dzīvoja skolotāju istabā un kuram piederēja balti brūns suns, liels kā teļš. Oficieris ilgi strīdējās pie vārtiem, plātīja rokas, sardzes priekšniekam bāza dūri pie deguna un rādīja kaut kādus dokumentus. Beidzot garais piekāpās. Viņš man lika kāpt zemē. Manas kājas vairs neklausīja. Kolīdz spēru soli, no ķieģeļu

kaudzes novēlos sniegā un ar mokām aizķepurojos līdz vārtiem.

— Ejam, — tik vien skolotājs pateica.

Pa gabalu mūs pavadīja bariņš cilvēku. Tikko spēdams pavilkties, vēros atpakaļ. Dzeloņstiepļu zirnekļa tīklā kustējās izkāmējušo gūstekņu augumi. Uz ķieģeļu kaudzes vēl stāvēja puskails cilvēks. Man šķita, ka viņa visskaistākā seja pasaulē joprojām uzsmaida man. Tālāk nespēju iet. Izrāvos no skolotāja rokas, pastiepos un pilnā kaklā, cik vien spēka bija manās plaušās, iesaucos:

— Ņe-go-rjui! ...

Skolotājs atkal notvēra mani pie rokas. Vācu priekšnieks uztraucās. Viņš nezin ko skaidroja skolotājam, ar cimdoto roku dūra viņam krūtīs, rādīja uz mani un Simu, atkal salika rokas aiz muguras un gāja nedaudz mums pa priekšu.

— Viņš saka — tevi katru dienu vajadzētu trīs reizes barot ar bērzu putru un vienu reizi dot maizi, jo no tādiem palaidņiem arvien .izaugot idioti, kas līdzīgi garajam unteram, — skolotājs pārtulkoja.

Oficieris pie skolas atvadīdamies paklanījās un nozuda durvīs. Skolotājs mani aizveda uz savām mājām, izģērba, noberzēja ar vilnas šalli, bet viņa sieva cienāja mūs ar karstu tēju un vīnu un nebeidza brīnīties:

— Laimes bērns.

— Dažam laime, dažam nelaime, — skolotājs nepiekrita. — Viņa dēļ cilvēks aizgāja bojā. Vēl tagad kails stāv aukstumā.

Man uznāca snaudiens.

— Nu, bet oficieris izrādījās sevis cienīgs.

— Oficieris, oficieris... Arī viņš ir cilvēks. Viens dēls tapis par mēslojumu Francijas zemē, otrs atstiepis kājas pie Maskavas. Tēvs ir skolotājs, dēli — esesieši.

Es aizmigu.

Tikai ejot uz mājām, nedroši sacīju Simam:

— Gadās ari labi vācieši.

— Skolotājs viņam apsolīja lielu gabalu speķa. Sims arvien zināja vairāk nekā es.

3

Lūk, es arī saslimu. Mana slimība bija tāda dīvaina: ļoti liels karsonis, un, tiklīdz aizvēru acis, tūlīt sapnī redzēju garo vācieti, ķieģeļu kaudzi un platsejaino gūstekni, kurš aukstumā smaidīja. Es miegā kliedzu, mētājos, lēcu no gultas, tāpēc baidījos aizmigt.

Kad temperatūra kritās, es gulēju, apsprausts ar spilveniem, un caurām dienām klausījos Levutes sprediķus:

— Vai izkarojies? Ai, kā tev jasadod, jāsadod, jāpiespiež ar kāju un jālaiž klāt nākamais! Kāpēc meitenēm kari nav vajadzīgi? Bet jūs, puišeļi, līdzko pieceļaties no zemes, tā plosāties, jādami uz mietiem, badāties un šaudāties kā apmāti. Paldies, ka viens jau dabūjis mācību, varbūt jel reizi rimsaties.

Šie viņas vārdi nemaz nebija nikni. Pēc pusstundas viņa atkal rosījās ap mani, ar varu spieda dzert karstu pienu, aveņu tēju un, apsēdusies iepretim, vaimanāja:

— Es paskatos uz tevi un atceros Pauli. Ar ko jūs, nabagi, vainīgi, ka uzklupa nolādētais karš? Dzīvotu kopā bez bēdām un asarām... Nezinu, ko tie vācieši ar krieviem nav spējuši sadalīt?

— Vācieši ir fašisti, — to es tagad stingri zināju un kaut cik apjautu šā vārda īsto jēgu.

— Lai viņi ir: vieni komunisti, otri fašisti, liela te

muiža. Viņi saplēsušies, lai viņi ari ēdas, kāpēc jums jāmaisās pa vidu?

— Tāpēc, ka vācieši ir pret visiem, nu, pret labiem cilvēkiem.

Levute šajā vietā arvien apstājās. Domāja, ka viņa ir labs cilvēks un nekādi par tādiem nespēja uzskatīt vāciešus. Redzēju, ka viņa tos ienīda un dēvēja par antikrista zaldātiem. Tomēr šoreiz viņa noskaitās uz mani un sacīja:

— Daudz tu te sajēdz. Ar ko tad tie fašisti ēdami?

— Ar automātiem, — es pateicu no vecākajiem cilvēkiem saklausītu teicienu. Viņa brīdi stāvēja ar atvērtu muti un piekrita:

— Tā ir pieaugušo darīšana.

Jocīgākais bija tad, kad man vajadzēja iztulkot Le-vutes sapņus. Viņai Joti ātri apnika vientulība. Tad viņa man iedeva nobružātu sapņu grāmatu un es lasīju. Un ko tikai krustmāte neredzēja sapnī! Ja kādu sapni tajā grāmatā nevarēju sameklēt, viņa ļoti priecājās:

— Vai tad cilvēka postu iespējams sarakstīt uz papīra?

Izrādās, viņa pat nojautusi, ka mani piemeklēs tāda nelaime.

— Kāpēc jūs neteicāt? — es aizvainojos.

— Bija par vēlu, — viņa nopūtās un izstāstīja: — Kad jūs aizgājāt uz skolu, es nolikos atpūsties. Kā aizvēru acis, tā man uzbruka tāds briesmīgs zvērs — ne lauva, ne lācis — un sāka plosīt. Pēc tam, šķiet, atnāci tu. Nu, šis notvēra arī tevi! ... Mēs tā ņēmāmies, abi tā ņēmāmies, tik un tā pieveicām. Pamodos, ne šis, ne tas. Domāju, būs nelaime.

Es uzšķīru sapņu grāmatu un izlasīju: «Redzēt sapnī zvērus un kļūt par to uzbrukuma upuri — sagaidīsi patīkamu vēsti. Ja zvēru uzvarēsi, necerēti dabūsi naudu.»

— Neder, — es šaubījos.

— Nobubināji pa tukšo! — Levute noplātīja rokas. — Vai tā nav patīkama vēsts, ka skolotāja kungs tevi izrāvis zvēram no rīkles? Nauda arīdzan der: iztikām bez dakteriem, nekas nebija jāmaksā.

Strīdies ar tādu! Viņa visu iztulko pēc sava prāta, un cauri. Bet, cik reižu viņa man stāstīja par to zvēru, aizvien bija savādāk: gan tas papriekš uzbrucis man, gan es tam, gan mums abiem vai Levutei vienai, gan tēvocis to nošāvis vai Simuks ar cirvi piebeidzis ... Un es sapratu: krustmāte, darbodamās pie krāsns, pati izdomāja savus sapņus.

Tomēr visbiežāk viņa sapnī redzēja sīkas ogas. Tikko no rīta pieceļas un sāk:

— Atkal tās dzērvenes. Cauru nakti lasīju un nespēju nolasīt, tik sīkas, tik niecīgas — gruži vien. Nebūs citādi: nāksies raudāt.

Augu dienu staigā pa istabu, vaimanā vienā vaimanāšanā, piemin visus dzīvos un mirušos, pēc tam ņem un apraudas. Tad svinīgi man saka:

— Redzi, vai neteicu? Sīkas ogas — tās ir asaras. Tā man ir veca pieredze.

Kā man apnika tāda viņas pieredze! Toties vakari tika man. Sims pastāstīja par draugiem, par skolu, atnesa no koka dobuma Mika vēstules, rādīja, kas uzdots stundās, un zobojās par mani:

— Tu naktī kliedz kā cirka mākslinieks, spārdies, reizēm izlien no segas apakšas un stāvi gultā, izslienies kā miets un gaidi, kamēr tētis vai Levute noguldīs atpakaļ.

— Sim, esi cilvēks, pastāsti, kā ir ar mūsu operāciju, kā izturas skolotājs, vai bumbas vēl mētājat? — es ikreiz lūdzu.

— Nevaru stāstīt, man neļauj, — Sims vairījās.

— Kas neļauj?

— Kā tēvs, tā skolotājs. Pat Levute rūc, ka tev varot sajukt.

— Kas man var sajukt?

— Taču prāts.

— Un tu noticēji?

— Kā lai nenoticu! ... Es pats, aizskrējis pie skolotāja, kliedzu kā jukušais. Nelūdz. Tik un tā nevaru. Sāksi kāpt uz sienām.

— Labi. Tad es tīšām sajukšu, naktī piecelšos un tevi pirmo nožņaugšu, — ņēmos biedēt tiepšu.

— Tikai tu nevienam nestāsti.

— Vai es muļķis?

— Nākamajā dienā es agrāk aizgāju uz skolu. Vīts nerādījās. Aizskrēju uz mājām. Māte sacīja, ka viņš esot skolā. Otrā dienā tas pats. Tad es draugiem izklāstīju visu kā tiesā. Tev vajadzēja redzēt, kā aizsvilās Magdis! Teica, ka Vīts neesot cilvēks, bet nelietīgs nodevējs. Viņš arī sameklēja Vītu, kurš slēpās malkas šķūnī. Visu klātbūtnē aukstasinīgi noņēma brilles, tam bailulim uzšāva pa ausi un tad mutautā noslaucīja rokas. Arī es Vītam aptaustīju sānus: zvēlu no kreisās puses, viņš liecās uz labo; zvēlu no labās, viņš krita gar zemi, bet neaizstāvējās, sacīja, sit, es tik un tā drošsirdīgāks nekļūšu. Kļūsi, es viņam teicu, nekur nepazudīsi.

Pēc stundām visi sapulcējāmies kopā un nolēmām, ka viņam vienam jāaiziet pie žoga un trīs dienas pēc kārtas ar otrām brokastīm jābombardē nometne. Sagatavojām pirmo sainīti un gājām viņam nopakaļ skatīties, kā izpildīs mūsu pavēli, bet ceļā mūs apturēja skolotājs.

«Uz kurieni jūs?» viņš jautāja.

Mēs klusējām, un tas bailulis pats visu izstāstīja. Tad skolotājs atņēma viņam brokastis un pateica:

«Vai jums ar vienu mācību nepietiek? Marš uz mājām, bet nometnes tuvumā vairs nerādieties!»

Un tu sacīji, ka viņš esot labs. Bailīgos atbalsta. Nākamajā dienā veselu stundu lēja ūdeni par draudzību un cilvēka cēlumu. Es tam sprediķim par godu kā svece stāvēju kaktā. Un par ko? Par to vien, ka mīkstčaulim sadevu par smeceri. Cēlums! ...

— Un vēl?

— Vairāk nekā. Rīt rakstu darbs vācu valodā. Neesmu mācījies nevienu vārdu. Taisnība, vai zini, ko es redzēju? Kučieris Stundžus uz nometni brauc kā kungs. Vācieši viņam atver vārtus un atkal aizver. Jānorunā ar viņu, tad mēs tiem karavīriem veselu pudu maizes varētu piespēlēt.

Es atcerējos sirdīgu veci ar sama ūsām, kurš braukāja pa miestiņu un tīrīja atejas. Reiz mēs sastapām viņu, kad brauca no mūsu skolas pagalma un uz bukas ēda pīrāgu.

— Tēvoc, ko te ved? — visiem dzirdot, jautāju viņam.

— Medu, — viņš atbildēja un nokoda kumosu no visas bulciņas.

— Kāpēc tad neiemērc tajā savu pīrāgu? — es pazobojos.

Stundžus nolēca no bukas un uzšāva man ar pātagu. Skolotājs vēl ielika kaktā un pateica, ka es esot nejauks liekēdis.

— Nē, ar viņu nevarēsim norunāt, — es nolēmu.

— Un ja tu viņam atvainotos, ko? Viņš tagad tīra

to vāciešu baraku, kuri sargā gūstekņus. Ko tev tas nozīmē? Mēs viņam tādu transportu sagatavotu, ka nejautā. Arī meitenēm uzliktu kontribūciju.

Es biju ar mieru. Kā mazs bērns priecājos par jaunajām ziņām. Tad palūdzu, lai Sims atnes mūsu dienasgrāmatu. Kad viņš aizgāja uz skolu, visus jaunumus ierakstīju tā, kā viņš tika stāstījis. Pie silti kurinātas krāsns darbs labi veicās. Tagad es gulēju mierīgi. Reizēm sapnī redzēju platsejaino gūstekni ar šaurām acīm un pats baidījos pavērt plakstiņus, jo viņš smaidīja ar visskaistāko smaidu pasaulē un, tik tikko kustinādams lūpas, atkārtoja:

— Esrims ņegorjui! ...

4

Izveseļojos.

Mūsu dienasgrāmata pa to laiku kļuva bieza jo bieza. Uzvilku cimdus un mēģināju pievilkties līdz šķērskokam, lai apmestu kūleni. Beidzot man izdevās, un es nolēmu dienas laikā vairs nelikties gultā.

Pēdējā slimības dienā mani apciemoja Magdis. Viņš noslaucīja norasojušās brilles un sasveicinājās ar tēvoci. Man šķita, ka viņš pazīst Simu, vecāko, un runā kā līdzīgs ar līdzīgu. Magdis nekad netērzēja tā kā mēs. Viņš katru vārdu apsvēra, apdomāja un tikai tad, gluži kā pieaugušais, pieklājīgi sacīja. Es nebiju redzējis, ka viņš smietos.

Simons viņam parādīja mūsu mantību, pacienāja ar žāvētiem āboliem, bet ciemiņš man uzdāvināja grāmatu «Fina piedzīvojumi». Uz grāmatas vāka bija glīti pārsvītrots paraksts, un zem tā rakstīts: «Brašajam, lieliskajam, drosmīgajam Rimām — Magdute un

Visvalds». Paraksts man tāpat likās pazīstams. Paga, kur biju dzirdējis, kur redzējis šo uzvārdu? Nevarēju atcerēties.

Tad es pavadīju draugu.

— To grāmatu tev uzdāvināja Magdute. Viņa ari uzrakstīja, — Magdis pateica.

— Vai tur nosvītrots ir viņas brāļa uzvārds?

— Protams, viņš jau mācās ģimnāzijā.

— Jūs abi no Kaunas, jā? Jūs mūsu ratos atstājāt . burtnīcas, jā?

— Tas nav svarīgi.

— Tu man pasaki, nebaidies!

— Es nemaz nebaidos no tevis. Tava māmiņa ir ļoti laba. Arī tēvocis.

— Viņi jūs atveda?

— Jā.

— Un skolotājs nav tavs radinieks?

— Nē, tēta paziņa. Viņi kopā mācījušies.

— Un kur ir tavs tēvs?

— Nezinu.

— Arī es nezinu. Par abiem.

Klusēdami gājām līdz pašam mežam. Pa mežu tāpat. Visvalds sniedza man roku un atvadīdamies sacīja:

— Es to sainīti nebūtu iesviedis sniegā.

Šī vēsts pārsteidza Simu. Viņš klusēja kā iedzēris zivju eļļu, bet skolā Visvaldu ne reizes vairs nenosauca par Magdi. Viņš nerunāja pat ar manu Viņš domāja, un, kad sāka runāt, es tik tikko spēju valdīt smieklus.

— Vai zini, kāpēc es neieredzēju skolotāju? — stundas laikā viņš jautāja.

— Nav mana daļa. Tāfele spīd, nevaru izlasīt.

— Viņš mani trešajā klasē atstāja nīkuļot otru gadu.

— Tu pats sevi atstāji, — es aizsedzu muti, lai nesmietos.

— Viņš ir ieēdies uz mani. Agrāk es puslīdz mācījos. Bet reiz kli... skolotājs mani nokaunināja. Man paspruka vārdi, ka esmu klasē lielākais, un viņš pateica, ka esmu tikai garākais. Citā reizē es padižojos, ka esmu stiprākais, bet viņš man atbildēja, ka zirgs ir nesalīdzināmi stiprāks nekā cilvēks, tomēr cilvēks jāj uz zirga. Es noskaitos un nemācījos, kad atjēdzos, bija par vēlu. Nepažēloja, kaut arī devu goda vārdu ...

— Pēdējās stundas nebūs, skaitiet pātarus, — skolotājs pārtrauca Simu. Viņš nezin kāpēc Joti steidzās un niknojās: — Nekliedz, mēs neesam kurli, — aprāja dežurantu, kurš skaitīja lūgšanu.

Skolēni stāvēja, rokas salikuši.

— Pasteidzies, — skolotājs nerimās.

Aļģis tā ņēmās bērt, ka neviens vairs nesaprata ne vārda.

— Sabali, paliec! Arī tu, Rim!

Mēs palikām. Skolotājs aizveda mūs uz savu dzīvokli. Viņš vairs nedzīvoja skolā. Istabā sēdēja kučieris Stundžus. Ieraugot viņu, man pārskrēja tirpas, tomēr sasveicinājos:

— Labdien!

— Sveiks, ja netaisi jokus, — Stundžus atbildēja un pavērās manī ar bargām acīm, kuras sedza kuplas uzacis. Tad pavīpsnāja ūsās un pajokoja: — Studenti.

Es pavisam nesen, noklausījies Sima grēksūdzi, sapratu, ka pienākusi arī mana kārta. Veltīgi smējos. Un kas būs, ja otrā istabā tagad atrodas Visvalds?

— Ja jūs tās reizes dēļ, tad es atvainojos, — nošļupstēju.

— Paga, paga, par ko tu tagad? Man jāatvainojas tavā priekšā. Es jūsu studentu laiku kavēju. Turklāt tagad tu esi tāds varonis, ka visi miestiņa skuķi tevī iemīlējušies. Ehē! Mana Magdute par tevi piestabulē-jusi pilnas ausis, dāvanas sūta.

«Tātad Magdute dzīvo pie viņa,» man. iešāvās prātā, un es drošāk pateicu:

— Es par to reizi, kad jūs mani ar pātagu.

— A, tagad atceros, — kučieris sacīja, gardi pasmējies. — Tas medus arī man apnicis līdz kaklam. Tikai neko nevaru darīt, vajag. Bez tam ienesīga nodarbošanās: dažam medus, dažam arī zelts. Kara laikā cits mēslojums nav dabūjams.

Tagad es tāpat būtu no sirds pasmējies, bet savaldījos. Kā lai smejas skolotāja istabā? Pa to laiku Stun-džus kaut ko uzrakstīja un zīmīti iedeva Simam.

— Tikai tēvam. Taisni rokās. Pusstundā, kā telegrammu. Skaidrs?

Mēs laidāmies, pat nepalocījuši galvu. Skriedams brālēnam skaidroju:

— Tu papriekš stiprāk atsperies uz vienas kājas... Kad tā nogurs, darbojies ar otru... Tā skrien indiāņi .. . Redzēsi, būs vieglāk ...

— Apklusti, pļāpājot vēl grūtāk skriet.

Pusceļā apstājāmies atpūsties. Gājām straujā gaitā. Sims šķielēja uz zīmīti.

— Parādi arī man! — Piepeši abi palikām uz vietas un degunus sabāzām kopā.

«Aizdod uz pāris dienām zirgu. Atlīdzināšu ar medu. Stundžus.» Un vairāk nekā.

— Tfu! — Sims nospļāvās. Arī es jutos kā ar aukstu ūdeni apliets.

Tēvocis izlasīja zīmīti, iemeta to ugunī un gāja jūgt zirgu.

— Jūs sēdiet mājās, — prombraucot pateica.

Abi sēdējām vienā sēdēšanā un paši nemanījām, kā nokļuvām uz ceļa.

— Dabūsim pa ādu, — es baiļojos, bet neatpaliku no Sima.

— Ja uzzinās, — brālēns piebilda.

Abi jau skrējām. Mazpilsētas tuvumā Sims apturēja mani un ar pirkstu parādīja uz ceļu.

— Tu aklā vista, vai neredzi?

Es neko nespēju saredzēt. Uz apsnigušā ceļa nebija nekādu slieču pēdu. Tēvocis aizbraucis pa citu ceļu. Veselu stundu steidzāmies atpakaļ un prātojām:

— Ja pēc medus, kāpēc tad nepaņēma mucas?

— Ja vajadzēja zirga, kāpēc viņš nejāja?

Labi, ka tēvocis Simons neatgriezās agrāk. Arī viņš mums abiem kaut ko būtu pajautājis. Šoreiz pietika ar Levuti:

— Vai krāsnī esat tupējuši, vai riju kurinājuši, ka tādi pietvīkuši un slapji? [12]

Ziema gāja uz beigām, bet tēvocis veda un veda no meža žagarus un krāva tos ap šķūni. Tad sagriezās pēdējais putenis, aizputināja visus ceļus un uzgāza sniega kalnu uz klētsgalā sakrautās skaldāmās malkas. Abi ar Simu ķērāmies pie atrakšanas.

— Celsim eskimosu namu! — es kārdināju brālēnu. — Tā tik būs dzīve!

Simuks raka un elsa:

— Tev tikai rotaļas prātā, bet es par tēvu vien domāju. Viņš arvien brauc pēc tā medus, tikai no rīta neko neatved un zirgu neatstāj.

Es tāpat lauzīju galvu.

— Tēvocis man nav tēvs, skolotājs Visvaldam arī, Stundžus Magdutei tāpat, — es citu pēc cita noliecu pirkstus.

— Un tālāk?

— Tā iznāktu, ka viņi ir pazīstami kopš kara sākuma. Varbūt spēlē kārtis?

— To es zināju bez tevis, — Sims ņēmās atrakt žagarus.

— Pietiks taku, te neaiztieciet sniegu, — tēvocis mums pateica. — Ejiet gatavot stundas!

Mēs paklausījām, tomēr neko nesapratām. Vakarā brālēns ieskrēja no virtuves un pratināja mani:

— Cik kartupeļu mēs notīrījām?

— Pilnu spaini.

— Un ko sacīja Levute?

— Teicās vārīt dižos ķiļķēnus.

— Viņa arī vakar un aizvakar runāja to pašu, taču neko nevārīja.

— Nevārīja.

— Tagad pasaki tu man, kur nozudušas mūsu tasītes, kur palikusi tava neplīstošā glāze, blašķe, kur vecais kažoks un zirgsega, kur spilveni no Levutes gultas? ... Tur bija vesels kalns!

Es sapratu visu.

— Paspēlējis kārtīs.

Sims ar pirkstu paklaudzināja sev pieri un sacīja:

— Piekrāpa mūs kā mazuļus. Viņi bez mums visu ved gūstekņiem uz nometni. Krustmāte jau otrreiz iejaukusi maizes mīklu. Ir gan tēvs! Viņai uzticas, bet no mums abiem slēpj.

— Kā redzams, tā viņam ir labāk, — es atbildēju un man pašam nezin kāpēc kļuva gan skumji, gan sērīgi. Mēs tāpat centāmies. Varētu sacīt, pirmie izdomājām, riskējām ar dzīvību.

Sestdien Levute tomēr izvārīja dižos ķiļķēnus un biezpiena klimpas, toties runāšanas par to bija vairāk nekā mērces. Katram iedeva pa druskai, viss pārējais kaut kur pačibēja.

— Kur pārējie ķiļķēni? — Sims jautāja.

— Nepiebarojamie rīmas, vai jūs uz badu, vai? — krustmāte iedziedājās. — Kartupeļus rīvēdama, paliku bez rokām, un jūs šitā tencināt mani? Nu, apēdu, atdevu cūkām, un ko jūs man padarīsiet? — Viņa neprata melot.

Skaidrs, ka mēs viņai neko netaisījāmies darīt. Tikai brālēns gluži lieki gremzās:

— Es taču nelūdzu, bet kāpēc jāmelo? Mēs ar Rimu tāpat nesām gūstekņiem maizi. Liela muiža.

Levutei aizrāvās elpa. Viņa pameta ar roku un ļoti neuzmanīgi visu uzvēla tēvocim:

— Ne mana cūka, ne mana druva: tu esi vainīgs, tu arī taisnojies.

Sims, vecākais, nolika pie malas dakšiņu un sarāja dēlu:

— Tā vajag. Un, kam nepietiek, es ieteiktu nopelnīt

vairāk.

Nē, šeit kaut kas nav tā. Es visu ko gaidīju no tēvoča, tikai ne to, ka viņš sāktu skaitīt katru mūsu kumosu un vēl pārmestu... Tas līdz šim nebija dzirdēts. Es piekodu mēli. Katru dienu tīrīju kartupeļus, lobīju pupas un izlikos, ka visi šie noslēpumi man ir vienaldzīgi. Sims nerimās, un kādu vakaru viņš negaidīti uzklupa Levutei.

— Kam nesi zupu? — jautāja krustmātei.

— Sivēns saslimis.

— Bet kāpēc tu nāc no šķūņa?

— Nav tava darīšana, sivēn! Labāk noslauki savu degunu!

— Es tā arī domāju.

— Bet ko tu vari domāt? — Levute uztraucas.

— Neko.

— Kad tēvs jūs iepērs, tad neložņasiet pa kaktiem. Tūdaļ nosūdzēšu, žandarmi radušies! — Izdzirdēju, ka noklaudzēja kaktā iespertās koka tupeles, un Levute aizgāja uz savu kambari.

— Vēl viena darbone! — Sims paskaidroja, ietrausies manā gultā. — Kas slimos sivēnus liek aukstā šķūnī? Kas tad tā paskaidro? Un ja viņai to pašu pajautātu pagalmā sastaptais Tribandis vai Didžulis? ... Beigas. Nekur viņi to zupu neved, lai nepūš miglu acīs. To kāds mājās apēd.

Par daudz ko varēja apsūdzēt brālēnu, tomēr viņš tiešām bija lielisks un neatvietojams saimnieks. Katru visniecīgāko lietiņu viņš saskatīja tikpat labi kā tēvs, salaboja, nolika vietā, un saimniecībā nekas no viņa nebija paslēpjams.

Noglūnējis izdevību, viņš pasauca mani uz šķūni. Neviena skaidiņa neizslīdēja no mūsu skatiena. Sims aizspraucās gar vienu sienmali, tad gar citu, atsvieda dažus klēpjus siena un ātri izlīda atpakaļ.

— Ir, — viņš man čukstēja.

— Tiešām? Sivēns?

— Degunradzis. Paskaties pats.

Šķūņa galā bija neliela, vēl vectēva sakleķēta rija. Viņš audzēja linus. Šeit viņš kaltēja to stiebrus, kā arī labību pirms kulšanas. Tagad riju neviens nelietoja un tēvocis tajā krāva lopbarību. Vasarā es to apskatīju no visām pusēm: apakšā bija kurtuve, bet augšā liela jo liela krāsns ar lāvām līdzīgiem plauktiem. Sājā senatnīgajā kaltē varēja gulēt, sēdēt, tikai staigāt vajadzēja salīkušam.

Pielīdis ieraudzīju ar dažiem mietiņiem atbalstītu tu-

neli, kura galā bija rija. Tumsā dzirdēju, ka cilvēki klusināti sarunājas. Viņi runāja krievu valodā.

— Uzošņājāt? — Sims, vecākais, mūs pārsteidza nozieguma vietā. — Tomēr pielīdāt? Bet ko es jums biju sacījis?

Brālēns nodūra galvu un murmināja:

— Mēs neesam vainīgi, te jau iebradātas takas.

Tēvocis aizveda mūs uz istabu, nosēdināja pie galda

un ilgi raudzījās mums acīs.

— Nu? — viņš sacīja.

— Jau trešo nedēļu aizvien dižie ķiļķēni, — Sims taisnojās.

— Es jau sen jums gatavojos pastāstīt. Tagad paši zināt. Kad es viņus vedu šurp, domāju tikai par jums. Cilvēks nav adata, viņu nevar paslēpt, it īpaši no savējiem. Tā vajag, zēni. Par viņiem mēs visi tagad esam atbildīgi.

— Vai tad no mājas zagļa paslēpsies? — Levute staroja. — Viņiem taču nav acis, bet bultas, kas redz caur sienu.

Mēs abi klusējām. Neko neteicām pat tad, kad milti gāja uz beigām un Levute, cepdama maizi, piejauca pusi kartupeļu. Neņurdējām, kad arī tie izbeidzās. Nebija tik nejauka arī runkuļu zupa ar miežu plāceni. [13]

Jo lielāks noslēpums, jo mazāk par to gribas runāt. Kad uzzinājām — elpu ņēma ciet, bet vēlāk viss ritēja parastajā gaitā, it kā šie cilvēki pie mums sen dzīvotu. Tikai retu reizi, kad pagalmā parādījās policisti, mums pietvīka vaigi, sirdis satraukti iepukstējās, un abi ar Simu nekavējoties nozudām no mājām. Tēvocis tā bija mācījis.

Ar laiku arī tas pārgāja. Tagad mūs satrauca pavisam kas cits. Mēs nekādi nevarējām saprast, kādā veidā tie vīri radušies mūsu šķūnī. Kas viņi ir?

Beidzot Sims, vecākais, ļāva mums aiznest uz slēptuvi pārtiku. Sims ielīda pirmais, bet es aiz viņa. Rijā varējām nelīst, tomēr nenocietāmies.

— E, vecs paziņa! — kaut kur iesaucās dzirdēta balss, un neredzamas rokas mani ievilka dziļāk.

Neko nespēdams saskatīt, piemiedzu acis. Rijā pusguļus sēdēja trīs vīri, ceturtais mani turēja uz ceļiem un viegli dunkāja sānus. Gūstekņi! Četri tēvoča izglābtie gūstekņi! Es apsēdos. Gaiss bija smacīgs, drēgns, oda pēc sviedriem un tabakas. Tauku kvēpekļa gaismā cilvēki izskatījās ļoti resni. Es meklēju baku-rētaino gūstekni ar plato seju. Vīri saprata mani.

— Jevo ņet, sinok. Ubiļi, — it kā no zemes apakšas skanēja bārdainā cilvēka dobjie vārdi.

Skatījos viņā tikpat kā tukšā vietā. Kvēpekļa liesma šūpojās no manas elpas, ēnas savā starpā apkampās, bet es, smago, raupjo roku glāstīts, nezin kāpēc domāju, ka rijā pietiktu vietas tieši pieciem.

Vīri pierāva kājas, ar muguru atspiedās pret sienu un sagatavojās ēst. Sims vidū nolika viņiem zupu, ar manu nazi sagrieza maizi. Neviens vairs nebilda ne vārda. Es klausījos, kā grab karotes, čāpstinās lūpas, un skatījos uz mazu stieples trijkāji, kas turēja kvēpekļa dakti. Ja nebūtu tas, pavediens nogrimtu izkusu šajos taukos, un atkal būtu tumšs.

— Ņegorjui, — kāds mani iedunkāja. — Mēs vēl pakarosim.

— Bet ko tas nozīmē? — atkal atcerējos gūstekni, kurš man smaidīja.

— Daudz ko, — viņi ilgi skaidroja, pat rādīja ar pirkstiem, kamēr es sapratu, ka tas ir vienkāršs uzmundrinājuma vārds nelaimē nokļuvušam biedram. Neskumsti, nesēro, turies!

Un es turējos.

— Gluži kā mans Aļoška. Ari acis tādas kā ūpim. Domāju, ka viņš ar tām noris frici. Vai gribi, pamijošu? — cits pievilka mani sev klāt. Viņš oda tāpat kā mans tētis, kad pēdējo reizi pārnāca no cietuma.

Sims savāca traukus, atdeva tabaku, bet es vēl arvien sēdēju un domāju par necilvēcīgo aukstumu un zābaku ādu, kas spelgoņā sarāvās.

— Zēns nevar aizmirst.

Mani pa caurumu nolaida plecīgs kareivis ar stiprām rokām un īsi pateica:

— Zapomņi, Zaičik, jevo zvaļi Sardarom!

PAVASARI VIESI NĀK

1

Pavasara šķīdonis pārplūdināja ezermalas dūksnā-jus, paloja purvs un kūdrājs. Cik vien varēja redzēt, visapkārt zilgmoja ūdens, izraibināts ar neskaitāmiem sūnu, grīšļa un meldru ciņiem, izrotāts ar kārklu un alkšņu saliņām. Ezera ledus sasprēgāja, izčākstēja, pēc tam pavisam iznīka un pārvērtās netīrās, dzeltenīgās putās, kas šļakstēja pret krastu.

Nārstoja līdakas.

Mūsu laiva klusi slīdēja pa ūdens virsmu. Sims nogūlās priekšgalā un modri vēroja ūdeni. Meldros gāgāja atlidojušie ūdens putni. Brālēns uzmanīgi pacēla roku. Es apturēju laivu. Viņš atvēzējās un dūra ar žebērkli. Laivas sānos skalojās un šļakstīdamies vārījās ūdens. Sims tikko spēja noturēt žebērkli.

— Ir gan zvērs! — viņš tikai tagad ierunājās un ievilka laivā lielu līdaku. — Atvainojos, cienītā, tomēr tu esi vainīga, nevajag slaistīties tik tuvu pie krasta. Varēji ienirt kaut kur dzelmē.

Marss grozīja galvu un pa gabalu ošņāja zivi. Kad tā palēcās vai uzsita ar asti pa laivas dibenu, suns viebās un nikni rūca.

— Rimsties! — apsaucu viņu.

Airējām tālāk. Vējš savilnīja ezera virsmu. No meldriem pa pāriem cēlās gaisā pīles, nira garlakas, smagi, it kā nespēdamas no ūdens izvilkt kājas, laidās prom dzērves. Padebešos nemitīgi mēkšķināja mērkaziņa.

— Kāpēc šī tā brēc?

— Pirms negaisa. Tikai tā nevis brēc, bet, krizdama lejup, iepleš asti, un vējš, slīdēdams gar spalvām, mēk-šķina tās vietā. Tāpēc tai tāds nosaukums.

— Ko tu stāsti!

— Notver un ieraudzīsi, — Simam nepatika iebildumi.

' «Acī» mēs nodūrām vēl vienu līdaku. Laiva iestrēga niedrājā. Pēkšņi pavisam tuvu norībēja šāviens. Virs galvas aizlidoja izbiedētie putni. Marss pieplaka pie laivas grīdas un nikni ošņāja gaisu. Atkal nograndu šāviens, tad vēl dažas reizes. Aizsvelpa skrotis.

— Uzmanīgāk! — Sims iesaucās un piecēlās. — Varat nošaut!

— Muksim!

— Par vēlu, — Sims nopūtās.

Uz mūsu pusi līdz ceļiem ūdenī brida divi vīri. Viņi bija apkārušies ar nošautiem putniem.

— Es teicu, ka Sabaļa malu zvejnieki. Vediet! — iereibušais mežzinis pavēlēja.

— Uz kurieni?

— Kur vairāk pīļu, — jaunais Tribandis pameta ar roku.

Mēs apmainījāmies vietām: Sims airēja, bet es ar rokām uzmanīgi šķīru čaukstošos meldrus un trauslās niedres. Marss drebēja ar visu augumu un brīžiem tikko dzirdami rūca, niknās acis nenolaizdams no iebrucējiem.

— Riebīgs suns, — Anuprs sacīja.

— Nav tik riebīgs, cik traks, — mežzinis viņam paskaidroja. — Šim ir meža vilka asinis. Vai taisnība, ka robežsargi atkāpdamies jums atdeva šo suni? — viņš pēkšņi jautāja Simam.

— Kā nu ne. Pats suņu ģenerālis lūdza, lai tikai ņemam, — brālēns neapmierināts atbildēja.

— Nu, nu, uzmanīgāk, — Tribandis brīdināja viņu. — Palūko, ar ko runā!

Man pašā degungalā uzspurdza pīles. Anuprs tikai pacēla šauteni un blieza. Viens putns iekrita ūdenī. Mežzinis aizšāva garām.

— Maz esmu šāvis, — viņš taisnojās.

— Es nevaru sūdzēties, — Anuprs atbildēja. — Dabūju ievingrināt roku. Visu rudeni rībinājām: tuvu, tālu un — uzkāruši mērķus.

— Stāvošiem un gulošiem mērķiem trāpīga acs nav vajadzīga.

— Bet kā viņi skraida, pat kaukdami, — Tribandis ņirdza, zibenīgi pagriezās un gar manu galvu norībi-nāja divus šāvienus. Tie saplūda vienā dūkoņā. Man aizkrita ausis. Divas pīles noplunkšķēja meldros.

— To es saprotu! Par tādu dublētu es tev pudeli esmu parādā, — mežzinis uzslavēja šāvēju.

— Dažs labs ir samaksājis dārgāk. Dzirnavnieks Be-relis visu līdz pēdējam sīkumam atdeva un dzīvību vēl klāt... Tālab viņu ilgi nemocīju.

Vairs nespēju klausīties. Kad Anuprs vēlreiz pacēla divstobreni, pieķēros pie laivas malas un to stipri sašūpoju. Tribandis aizšāva garām un tikko neiekrita ūdenī.

— Vardulēns tāds! — viņš nolamājās, pakampa beigtu pīli un trieca man pa seju. — Tēva asinis... — Anuprs nepabeidza teikumu, jo Marss, saslējis pinkas, metās viņam krūtīs. Tribandis apgāzās. Viņa apģērba skrandas lidoja pa gaisu. Mežzinis paķēra bisi un stobru pielika Marsam pie galvas.

— Nevajag! — Sims sakampa viņa rokas. Šāviens laivā izsita caurumu.

Es vairs negaidīju. Izlēcu no laivas un, līdz jostai brizdams pa ledaino ūdeni, pasaucu:

— Mars, šurp! Mars! ...

Suns iepiunkšķēja ūdenī un peldēja man pakaļ. Šāviens sekoja pa pēdām. Mežzinis atkal netrāpīja. Marss iesmilkstējās, bet ātri sameklēja kājām atbalstu un paslēpās aiz meldriem.

— Met iekšā arī šo, — Tribandis nosēcās.

— Nosals puikas, — mežzinis pažēloja.

— Rauj viņus velns, lai nosprāgst!

Sims aizsvieda airus un pats ielēca ezerā.

— Pagaidi tu man! — Anuprs draudēja viņam un, atrāvis sola dēli, airējās uz citu pusi. — Žēl, patronu vairs nav!

Laiva attālinājās. Es gaidīju, kaut tā apgāztos, nogrimtu, vismaz dabūtu sūci, tomēr nenotika ne tas, ne cits. Izbridām krastā un apskatījām suni. Skrotis tam bija norāvušas gandrīz visu labo ausi.

— Tu gluži kā Levute, — Sims sacīja, uzlicis airus plecā. — Nodod sevi ar visām ķiskām. [14]

Mūsu varonība it nemaz neiepriecināja tēvoci. Viņš, salicis rokas uz muguras, staigāja pa istabu un bubināja:

— Ja iesi caur muižu — tevi piekaus, ja neiesi caur muižu — tik un tā nopērs... Kļūsti nu, cilvēk, par Zālamanu.

Sims, vecākais, varbūt jau desmito reizi atkārtoja vienu un to pašu. Viņš staigādams domāja. Arī mēs ar Simu, jaunāko, domājām, ka galvas pat kūpēja.

— Jāpārceļas uz mežu, — es, notrāpījis piemērotu brīdi, sacīju.

— Jāsadod jums pa ādu — Sims, vecākais, atsaucās.

— Vai par mūsu biedriem, kuri slēpjas rijā, man vienam jāatbild?

Tobrīd pagalmā ar basām kājām ieskrēja Miks. Viņš apstājās iepretim logam, grozījās, lēkāja kā stārķis ar sarkaniem stilbiem un kaut ko rādīja Simam, kurš sēdēja pie loga. Beidzot ienāca istabā.

— Es noilgojos pēc jums, — Miks sacīja un bailīgi paskatījās uz tēvoci, kurš norūpējies maršēja pa istabu.

— Kur tu biji izčibējis?

— Pie vecākiem.

— Un kur ir tavi vecāki?

— Pie vecīšiem.

— Un kur dzīvo tavi vecīši?

— Pie senčiem. Priedulāja pagastā, zemītē guļ.

— Neāksties, saki — kur biji? — arī tēvocis Simons iejaucās.

— Nu pie tuviniekiem, pie krusttēva, — Miks priecīgi pateica un sadrūma. — Maniem vecākiem vēl aizpērn uzgāzās vecās dzirnavas.

— Vai atkal ganīsi? — tēvocis piesardzīgi jautāja.

— Ganīšu. Šodien esmu brīvs kā bezdelīga. Jaunais Lupatlasis samizoja veco, un tas aiz trakuma mūs aiztrieca uz visām četrām debess pusēm. Vai jūsu Marss atradies? Dzīvs?

— Atradies.

— Tas ir labi. Vecais man apsolīja piecas markas, lai es pa jūsu pagalmu pagrozoties.

— Tad grozies, ko gaidi?

— Lupatlasis par jums runā, ka jūs esot velna pilns.

— Nu?

— Dzirdēju, ka viņi apspriedās, ka jasakot ar jusu suni. Vecais pārnesa pudeli kaut kādas ļergas.

Tas mazliet nomierināja tēvoci. Viņš apsēdās un pratināja tālāk Miku:

— Un ko viņi vēl runāja par mums?

— Neko. Jaunais sakosto roku dakterē un cenšas pierunāt mežzini, lai izmetot jūs no darba. Tas būtu ar mieru, tikai, saka, šajā kaktā viņam neesot cilvēka. Vēl zvanīja uz pagastu un vaicāja, vai maksājot par suni.

— Lai zvana, ne jau tādus vien paradīzes sargus esam redzējuši, arī tad netikām nobijušies. Laikam neesi ēdis?

— Tā jau, — Miks atbildēja ne šo, ne to, un visi sēdāmies pie svaigas zivju zupas.

Rīta pusē tēvocis atsēja no važas Marsu un aizgāja. Divas dienas viņš nebija mājās un, kad atgriezās, nebilda ne vārda, tikai smēķēja, elsa un pa nakti negulēja.

— Viss ir pasakas, — viņš sacīja Levutei. — Gan Karaļmežā, gan aiz tā, arī aiz Lielās gāršas nav nekā — tikai mežs vien. Kā redzams, ļaudis paši izdomājuši tos partizāņus, lai drusku pievaldītu vietējos neliešus. Tagad tas palīdz.

Neatceros, cik laika kopš tās dienas bija pagājis, kad kādu nakti nezin kas pieklauvēja pie mūsu loga. Es pielēcu kājās, pakāpos uz ķebļa un palūrēju pa slēģos izgriezto sirdi. Arā stāvēja cilvēks. Bruņots! Pie otra loga arī tāds pats. Tēvocis uzāva zābakus. Sims no pagultes izvilka durkli. Levute krustījās. Man neatlika nekas cits kā pakampt cirvi.

Sims, vecākais, pacēla grīdas dēli, paņēma divstob-reni, atlieca stobru, pārbaudīja, vai ielādētas patronas, un piegāja pie durvīm. Vēl arvien klauvēja pie loga.

— Kas tur ir? — viņš klusi jautāja.

— Savējie.

— Es tādus nepazīstu. Atnāciet dienā!

— Ielaidiet!

Tēvocis šaubījās. Viņš uzmanīgi uzvilka bises gaiļus.

— Un kapec sasodītais suns klusē? — Levute drebēja.

— Arī es nesaprotu, — Simons atbildēja un atkal jautāja. — Kas jums vajadzīgs?

— Mēs nākam no kalēja. Ieradāmies apciemot, — atsaucās cita balss ļoti izkropļotā lietuviešu valodā.

— Taču aicinājāt.

Tēvocis izņēma patronas, bisi nolika kaktā, atrāva bultu un atnācējus aicināja iekšā. Pa durvīm pirmais ieskrēja Marss. Suns grozījās pa istabu, purinājās, lēkāja un priecīgi rēja. Viņš arī kādu aicināja iekšā.

— Nekautrējieties, visi ir savējie, lūdzu, — Simons steidzās uz priekšnamu un atpakaļ.

Pirmais istabā ienāca drukns vīrs, aiz viņa kāds bārdainis un puisis, ģērbies karavīra šinelī. Visi bruņoti.

— Ai! — tikai tagad Levute ieraudzīja, ka viņa ir vienā kreklā, un aizskrēja ģērbties.

— Nebaidieties, — druknais pateica un, atpogājis ādas jaku, nolika uz galda vācu automātu. — Nebaidieties! — Viņš dauzīja pret roku slapju ziemas cepuri un purināja no tās ūdens lāses. — Ir gan laiciņš!

Tēvocis apskāvās ar karavīru.

— Sveicināts, Anatolij!

— Privet, Sjoma, — viņi plikšķināja viens otram uz pleca, bet Marss lēkāja apkārt un rēja kā jucis.

— Mars, gulties! — Karavīrs uzsita sev pa gumu un parādīja slieksni. Suns nogūlās pie durvīm, uz priekškājām uzlika purnu un nenolaida no ciemiņa acis.

— Nu, partizāņi, — puisis pienāca pie mums, — dodiet savas ķepas, iepazīsimies: jūsu pazemīgais kalps Anatolijs Vostrikovs.

Abi sasveicinājāmies, bet mēs nemaz nepazinām viņu, tomēr viņš izturējās kā vecs paziņa.

— Kāpēc tev tas cirvis rokā? Kas tādā laikā skalda

malku? — viņš pagriezās uz manu pusi. Sims izrādījās gudrāks un durkli noslēpa aiz velteņa stulma, taču arī viņam neizdevās izgrozīties. — Parādi, ko te slēp! — karavīrs paņēma durkli, apskatīja un uzsmaidīja. — Kā redzu, jūs visu mūsu arsenālu esat pievākuši. Lūk, Va-ņas durklis! — Viņš ieroci pasniedza biedriem.

Tādā brīdī viņu vajadzēja apbērt ar jautājumiem, vajadzēja izprašņāt par visu, bet es klusēju un aiz muguras slēpu cirvi. Vai domājat, ka es kautrējos? Nekā tamlīdzīga, apjuku. Vienā minūtē — Marss, tēvocis, Anatolijs, durklis, tad vēl...

— Mūsu tabaka kļuvusi mikla, — bārdainis sacīja, un visi uzsmēķēja tēvoča pašaudzēto. Anatolijs savu cigareti ielika āža raga iemutnī un noliecies aizdedzināja pie lampas.

Ko tagad lai saku! Vai varēju kādam prašņāt, kad apkart risinājās tādas būšanas? Nē. Tikai brālēnu paraustīju aiz krekla un pačukstēju:

— Sim, viņš no bunkura.

— Es neesmu akls, — Sims pagorījās.

Izrādījās, ka bārdainis arī nav vecs cilvēks. Zem viņa vatētā vamža bija redzama karavīra blūze, plata vidusjosta, granātas, bet uz krūtīm sarkana audekla fona mirdzēja kāds ordenis.

— Komisārs jums sūta sveicienus.

Še tev! Arī komisārs!

— Dzīvs? Atradies? — pat Sims, vecākais, brīnījās.

— Es vairs necerēju par viņu kaut ko dzirdēt. Neatlaidīgs cilvēks.

— Galvenais — nenoskumt, — druknais pateica.

— Tie ir viņa vārdi. Nu, tagad pie lietas: kāpēc mūs meklēji?

— Gūstekņi... Saprotiet, kareivji, izbēguši no nometnes, apmetušies pie manis. Mums nav grūti, bet

kaimiņi tepat blakus — īsti vilki, tadeļ nav dzīves. Var uzost. Domāju, ka cilvēki jums vajadzīgi.

— Cik?

— Tikai četri. Vairāk nepaguvām.

— Bet kā ar apģērbu un apaviem?

— Savācām. Miestiņā arī netrūkst mūsējo. Es tāpat neesmu nabags. Pēc kāda laika vēl varēsim dot.

— Vai pasaukt? — Sims pielēca pie galda.

Vīri saskatījās. Tēvocis sarauca pieri.

— Sauc! — druknais pateica.

Tagad arī es atžirgu un izskrēju basām kājām. Kamēr Sims knibinājās pie šķūņa durvīm, aizspraucos viņam garām un atsitos ar galvu pret cilvēku, kurš stāvēja durvīs.

— Kas noticis? Kas viņi tādi? — viņš, pievaldīdams mani, lai es neiekliedzos, jautāja.

— Partizāņi.

— Kādi, vai sarkanie?

— Ar ordeņiem, īsti.

— Urā! — Viņš pacēla mani un iesvieda siena pantā. — Vasja, Koja, Dima, mūsējie! Puiši, lieniet ārā, savējie atnākuši!

Izrādās, viņi nebija gulējuši, bija sagatavojušies uz visu. Neticēdami vēlreiz mūs abus izprašņāja.

— Kā nu mēs šitā? Derētu sakārtoties, — viņi pieraustīja apģērbu, sapogājās, paspļaudīja plaukstas un pieglauda pinkainos, uz vienu pusi nogulētos matus. — Ved!

Iegājām istabā. Viņi apstajas durvīs, militāri sasveicinājās, palūdza atļauju ieiet un sāka ziņot, kas esot. Es stāvēju priekšā tikpat kā komandieris. Savas muļķības dēļ nepaguvu iegaumēt nevienu pulka numuru, kādus viņi bēra kā zirņus. Turklāt vēl izpelnījos piezīmi, jo Anatolijs aizdzina mani sānis.

— Kā redzu, jums nav pārgājusi vēlēšanās karot? — druknais jautāja.

— Gluži otrādi, pieaugusi.

— Jūsu paceltās rokas visiem dārgi maksājušas, — bārdainis bilda.

Istabā iestājās nepatīkams klusums. Tēvocis pievilka sev klāt tabaku un ņēmās uztīt smēķi. Anatolijs raustīja aiz pinkām suni. Ādas jakā ģērbies vīrs ar pirkstiem grabināja galdu.

— Dārgi, — viens no mūsu iemītniekiem atzinās.

— Partizāņus gūstā neņem, — bārdainis, aizbāzis īkšķus aiz jostas, atkal sacīja. — Kurš no jums ir virsnieks?

— Es, — Koļa, plecīgais puisis ar šaurām rokām, pateica un spēra soli uz priekšu. Viņa kājas bija ieautas zābakos ar koka zolēm, šinelis noskrandis, bikses par īsām, seja nomelnējusi, aplupusi, acis dziļi paslēpušās zem uzacīm.

— Patīksminieties: mazdūšības mirkļa upuris.

— Varēji iztikt arī bez tā, — druknais nenoteikti ierunājās.

— Varbūt man viņi jāglauda? Tikai viens mirklis šaubu, un cilvēka nav.

— Tu viens pie mums esi tāds, kurš nešaubās.

— Bet kā es lai zinu, varbūt vācieši viņu man piespēlējuši? ... Tīšām!

— Bet kā es lai zinu, varbūt arī jūs mani tīšām atstājāt ielenkumā, — Nikolajs nolīka uz priekšu.

— Klusu, tagad mēs šeit runājam, — bārdainis viņu apklusināja.

Koļa sažņaudza dūres. Uz viņa asajiem izbadējuša cilvēka vaigu kauliem visu laiku kustējās nemierīgi muskuļu mezgli. Viņš klusēja. Es vairs netīksminājos par bārdaiņa ordeni, vairs neapbrīnoju pie jostas pie-

kārtās granātas. Jutu līdzi Nikolajam un dusmojos uz šo uzpūtīgo vīru. Viņš, kā redzams, ne reizes puskails nav stāvējis aukstumā uz ķieģeļu kaudzes, nav smaidījis ar sasalušām lūpām taisni vācietim acīs un tāpēc plātās.

Pratināšana vēl nebija beigusies. Katram kareivim vajadzēja pastāstīt, kā viņš nokļuvis gūstā, kas bijis un ko darījis pirms kara, kādus apbalvojumus saņēmis, un jāatbild uz daudziem citiem jautājumiem.

— Kāpēc biedri no nometnes izveda jūs, nevis citus? Tur droši vien bija slimie un ievainotie? — jautāja vīrs ādas jakā.

— Atļaujiet paskaidrot, — Nikolajs sacīja, stāvēdams miera stājā, un, dabūjis piekrišanu, sāka: — Pirmo mēs izraudzījām ātri. Dmitrijs Dmitrijevičs ir lielisks radiotehniķis. Par pārējiem spriedām cauru nakti. Skaidrs, ka ikviens gribēja izrauties no tās elles, tomēr biedri izraudzīja visnepieciešamākos: divus sapierus spridzinātājus, mani kā pirotehniķi un vienu ieroču meistaru. Vārdu sakot, visus ar partizāņiem nepieciešamām specialitātēm. Slimnieku nebija: tur cilvēki slimo tikai ar vienu kaiti — ar nāvi.

— Ir slimības, kas briesmīgākas par nāvi, —- ordeņa kavalieris vēl arvien sējās klāt.

Bet es, skriedams uz šķūni, domāju, ka viņi kā cilvēki apskaus cits citu, sabučosies un birdinās prieka asaras. Taču, runājot Levutes vārdiem, vienīgi viņiem četriem izdevies izsprukt no briesmīgā zvēra ķetnām. Smags un nepateicīgs ir karavīra amats.

Pie visām pārējām nelaimēm pievienojās vēl viena. Marss ne reizes nepieskrēja pie manis un pat nepaskatījās uz mani. Suns visu laiku glaudās pie Anatolija. Es vēl arvien šaubījos, neticēju un domāju, ka komisāra kareivju vidū Vostrikova nebija.

— Vai šis suns tiešam ir jusu? — piegājis centos pārbaudīt.

— Mans. Es viņu izaudzēju skolā, divus gadus kopā robežu sargājām. Kļūdīties nevaru. Turklāt viņš ir vecs kareivis, sameklēja mani.

— Tad jūs varat ņemt viņu, — es sacīju. — Un pasveiciniet komisāru. Mēs visi par Marsu ļoti rūpējāmies.

— Katrā ziņā. Bet par suni vēl pagudrosim. Viņš pašlaik mums nav vajadzīgs. Kad ievājadzēsies — paņemsim. Domāju, ka tu neiebildīsi?

— Nē. Tikai viņš ļoti pieradis pie manis.

— To manīju, — Anatolijs pasmaidīja un paknai-bīja man vaigu.

— Pietiks, — druknais piecēlās. — Un, puiši, laika nav daudz, posieties. Anatolij, paskaties posteņus! Un jūs, — viņš griezās pie tēvoča, — mazliet pavadiet mūs.

Sims, vecākais, atnesa gandrīz visas savas drēbes, silto veļu un vēl maisu kaut kādu saburzītu apģērbu. Apavu pietrūka. Nikolajs palika zābakos ar koka zolēm.

Kad viņš uzvilka silto kreklu, es nespēju skatīties uz viņa muguru. Tā bija rētaina, rievaina, sašaustīta, ar zilumiem izraibināta. Anatolijs uzsita viņam uz pleca un sacīja:

— Goda zīmju tev nav, toties ar ordeņu lentītēm viņi tevi, brāl, izraibinājuši.

Koļa arī šoreiz klusēja, bet bārdainis novērsās, palūdza Levuti, lai vēl ielej tēju, un neveiksmīgi pajokoja:

— Nerātneļiem lika bankas ...

Uz robežposteni viņi devās trijatā: seržants Anatolijs Vostrikovs, jefreitors Kamils Hairulins un ierindnieks Ivans Podoprigora. Ceturtais bija pēdu dzinējs suns Marss. Svīda gaisma. Mežs bija sastindzis rītausmas mierā. Čivināja pamodušies putni. Mežmalā grieza grieze.

— Ir gan aizrāvusies dziedāšanā, — Ivans nenocietās. — Gluži kā mūsu stepē.

— Klusu! — Vostrikovs viņam atgādināja par dienestu.

— Biedri seržant, viņa nesaprot komandu, — ukrainis nopūtās.

Tomēr grieze apklusa. Pēc kāda brīža tā jau grieza mūsu pusē.

— Ir gan brašule! ... Tai nepatīk pie vāciešiem.

Pie pašas robežas zemnieki pļāva sienu. Postenī gatavojās nomainīt sargkareivjus. Piepeši artilērijas vie-suļuguns pārsteidza ciematu turpat tuvumā. Zeme jaucās ar debesīm. Tomēr robežsargi arī šajā ellē izdzirdēja virsnieka skaidro pavēli:

— Pie ieročiem!

Veselu pusstundu ap posteni sprāga šāviņi un svelpa lodes. Ciematā skraidīja apjukuši cilvēki, spiedza bērni, bauroja lopi. Parādījās pirmie fašistu bari. Tie brida stāvus, neslēpdamies, uzrotījuši piedurknes, ar bruņucepurēm galvās pa pļāvēju līķiem pļava.

Robežsargu uguns piespieda pieplakt pie zemes desmitiem reižu lielāku skaitu ienaidnieku. Vostrikovs ar savu patšauteni šāva tikai tad, kad grauda lociņā ieraudzīja fašista pelēkzilās krūtis.

Vācieši dažas reizes mēģināja norā pārbrist nelielo upīti, bet ikreiz, atstājuši vairākus kritušos, bija spiesti atkāpties. Novājēja ari posteņa aizstāvju spēki. Tomēr artilērijas šāviņu iedragātajā ēkā ložmetēji apklusa, tikai kamēr kritušo karavīru nomainīja viņa biedrs.

Parādījās tanki. Pret šiem tērauda briesmoņiem šauteņu lodes bija bezspēcīgas. Robežsargi sadalīja savā starpā vairākus desmitus granātu. Tanku snuķi raustījās un spļāva uguni. Rībināja lielkalibra ložmetēji. Cīnītāji gaidīja. Vostrikovs redzēja, kā Hairulins pa zāli līda sagaidīt ienaidnieku. Viņu ievainoja. Taču drosmīgais tatārs ar granātu saišķi metās zem tanka. Briesmīgs sprādziens, un degošā briesmoņa sīvie dūmi sāka velties pa noru. Citam tankam robežsargi sapostīja kāpurķēdi. Tas nevarīgi griezās uz vietas. Fašisti atkāpās.

Kaujas degsmes pārņemtais Vostrikovs neko nedomāja. Viņš vienīgi sita ienaidniekus. Pie viņa pielīda kareivis.

— Biedri seržant, vecākais leitnants kritis.

— Klausīt manu komandu!

— Ko te vairs klausīsi, patronas beidzas.

— Paziņo pa telefonu.

— Nedarbojas.

Tikai tagad Anatolijs atcerējās suni. Viņš paņēma zīmuli un steidzīgi uzrakstīja: «Ienaidnieka uzbrukumi atsisti, izbeidzas patronas, gaidām palīdzību. Vai tiešām jūs nedzirdat?! Seržants Vostrikovs.» Viņš ar nazi atārdīja Marsa kakla saiti, iebāza tajā ziņojumu un pa vēlēja:

— Uz mājām! Uz priekšu!

Marss sākumā līda, tad, sasniedzis krūmus, metās skriet, ko kājas nes, uz robežsargu novietni.

Jau bija uzaususi liela diena. Postenī veselo un ievainoto vēl bija tikai seši vīri. Kareivji redzēja,

kā ciemata tuvumā pa šoseju virzījās un virzījās ienaidnieka tanki, brauca automašīnu kolonnas, soļoja kājnieki, bet robežsargi neko vairs nespēja tiem izdarīt. Viņu bija ļoti maz. Viņi bija ielenkti.

— Ne velti grieze pārnāca mūsu pusē, mēs tomēr tagad esam septiņi, — pārsiedams sašauto stilbu, Ivans Podoprigora vēl mēģināja jokot. — Nekas, tūlīt mūsējie šiem parādīs, kur pipari aug!

Tomēr palīdzība nenāca. Krēsloja. Vostrikovs saprata, ka atlikusi vienīgā izeja — izlauzties no ielenkuma. Fašisti kļuva uzmanīgāki un viņus metodiski apšaudīja ar mīnmetējiem. Apdullinošs sprādziens pacēla Anatoliju un aizsvieda nez kur.

Kad viņš pamodās, šāvieni nekur vairs nebija dzirdami. Pār viņu mierīgi šūpojās kupla egle. Blakus viņam, bedrē, gulēja Ivans Podoprigora un klusi vaidēja. Izrādās, ka biedrs izvilcis viņu no kaujas lauka un pats zaudējis spēkus. Tā viņi palikuši dzīvi: viens — sprādziena vilnī stipri apdullis, otrs — vairākas reizes ievainots. Abiem bija tikai viena šautene un nevienas patronas.

Atžirgušais Anatolijs cauru nakti vilka savu biedru uz robežsargu apakšvienības mītni. Tās vietā gruzdēja nodeguļi un rēgojās šāviņu izrautās bedres. Pa visiem ceļiem soļoja neskaitāmas ienaidnieka kolonnas. Ivans nespēja paiet. Laime, ka Vostrikovs atrada apseglotu zirgu, kas bija iepinies brikšņos. Uzsēdināja draugu un pa mežiem soļos devās uz austrumiem. Gāja pa naktīm. Savāca ceļmalās izmētātus ieročus, patronas, apģērbus, bet Ivans kļuva aizvien vārgāks ...

Beidzot viņi sasniedza Melnsilu. Šeit atrada pamestu bunkuru un tajā pagaidām iekārtojās. Nakti Anatolijs vairākas reizes bija izgājis ārā no meža, atnesa pārtiku, zāles un pacietīgi kopa cīņu biedru. Viņi nedomāja

tālu atkāpties. Kad īvans atgriezās pie samaņas, abi aprunājās:

— Nu, vēl vienu otru dienu... Drīz mūsējie piespiedīs un atbrīvos.

— Skaidrs, Toļa, ne jau vācieši spēj pret mums karot.

— Veseļojies, Vaņuša!

— Tu domā, ka es tikai ar savu uzvārdu kalnus gāžu? Pagaidi, atspirgšu, tad slimību tā liekšu ragā, ka tā uzreiz kopā ar vāciešiem uz Berlīni aizdārdēs.

Vasara beidzās. Ivans sāka atlabt, tomēr vācieši pat nedomāja atkāpties. Anatolijs mežā sastapa vēl dažus karavīrus un vietējos komjauniešus, kuri arī slēpās. Reiz pie kāda zemnieka viņi paklausījās radio un uzzināja, ka fašisti jau nokļuvuši pie Maskavas. Tāda ziņa bija sāpīga... Toties tik un tā labāka nekā neziņa. Tagad Vostrikovs un viņa biedri saprata, ka gaida ilga un nežēlīga cīņa uz dzīvību un nāvi. Vajadzēja padomāt par partizāņu bāzi, kā arī sagatavoties ziemai.

Negribēdami vilkt sev līdzi ievainoto Ivanu, viņi sadalījās divās grupās: viena, kurā bija arī Anatolijs, nolēma doties uz Lielo gāršu pa apkārtceļiem, laukos savācot darba rīkus zemnīcu rakšanai, apģērbus un pārtiku, bet otrai grupai tieši pēc divām diennaktīm no bunkura ar Ivanu jāsoļo taisni. Abas grupas nolēma tikties Bābezera tuvumā, vecā, kupli aizzēlušā cirsmā. Tomēr norunātajā vietā un laikā Anatolijs velti gaidīja biedrus. Viņi nerādījās ne dienā, ne naktī, bet no rīta puiši nodomāja doties meklēt.

Pirmais gāja komjaunietis Aļģis Zibs, viņš lieliski pazina apkārtni un bija grupas komandieris. Viņam sekoja divi kareivji. Aptinis ap roku pavadu, pēdējais soļoja Anatolijs. Viņš veda ar apģērbiem un pārtiku apkrautu zirgu. Nonākuši pie neliela meža ceļa, viņi

apstājās. Aļģis pagājās uz priekšu, paskatījās apkārt un, neko ļaunu neievērojis, biedriem deva norunāto zīmi. Sakustējās arī pārējie. Negaidīti norībēja zalve. Sabaidījies zirgs nostājās pakaļkājās, pagriezās un, vilkdams sev pakaļ Vostrikovu, straujiem aulekšiem laidās pa ceļu. Tas izglāba Anatoliju. Pēdējā mirklī viņš paspēja ar otru roku ieķerties seglu cilpā, un zirgs, kuru dzina visgarām svelpjošās lodes, apmēram kilometru vilka viņu no sasodītās slēpņa vietas, kamēr no gura un iestrēga biezā jaunaudzē.

Šāvieni vairs nerībēja, tomēr atgriezties arī nebija iespējams. Anatolijs pret celmiem un koku zariem briesmīgi sadauzīja abas kājas. Zirgs tāpat bija ievainots. Pa viņa saskrāpēto gurnu un pavēderi stipri tecēja asinis. Lopiņš bija slapjš, to kratīja sīki drebuļi. Vostrikovs nosvieda kravu, kā nekā uzvilkās zirgā un lēniem soļiem pagriezās dziļāk mežā. Zirgs ik minūti kļuva vājāks. Par katru cenu vajadzēja sameklēt biedrus un bunkuru.

Anatolijs izjāja laukmalā. Vieta likās pazīstama. Tuvumā viļņoja ezers. Zirgs sāka klupt. Ceļu aizšķērsoja strauts. Anatolijs atkal pagriezās uz mežu. Zirgs aizķērās aiz izgāzta koka, paklupa, nosvieda jātnieku un pats vairs necēlās. Vostrikovs, nezinādams, kāpēc, noņēma seglus, uzvēla sev mugurā un klibodams brida pa mežu. Zirgs dažas reizes dobji iezviedzās.

Anatolijs nonāca pie kādas nogāzes, apsēdās un noāva zābakus. Labās kājas celis bija stipri uztūcis, kļuvis zils, zem ceļa kauliņa kaut kas klunkšķēja. Ari kreiso kāju bez sāpēm nevarēja piespiest pie zemes. Izkratījis seglu kabatas, atrada vairākus desmitus patronu un krietni daudz pašaudzētas tabakas. Šauteni viņš bija pazaudējis. Pie jostas saglabājušās divas granātas, kabatā — nazis.

Paskatījies apkārt, nogāzē ieraudzīja dažas lapsas alas. Vienā paslēpa seglus, apraka ar zemi, tad nogrieza sev spieķi, zābakus pārsvieda pār plecu, jo nekādi vairs nevarēja uzaut, un kliboja tālāk. Arī bunkurā Vostrikovs neko neatrada. Ivans uz paugura gulēja nedzīvs, izģērbts un sakropļots. Blakus bija nomests viņa asiņainais durklis. Pārējie biedri nozuduši bez vēsts. Kaut kur vēl zviedza zirgs.

Anatolijs ar to pašu durkli izraka seklu bedri un apbedīja biedru, bet pats aizvilkās uz bunkuru atpūsties. No rīta viņš nemaz vairs nespēja kustināt labo kāju. Visapkārt šalkoja rudenīgais mežs. Smidzināja lietus. Bija baisms tukšums un briesmīgi negribējās celties no zemes. Viņš ilgi taustīja granātas un domāja, kā rīkoties. Nogaidījis, kamēr pārgāja lietus, Vostrikovs vēlreiz apņēmās meklēt biedrus.

Nogrieza divas žāk]ainas nūjas un, balstīdamies uz tām kā uz kruķiem, aizvilkās uz mežu. Kaut kur klaudzēja cirvis. Anatolijs pagriezās skaņas virzienā. Piegāja un ieraudzīja, ka ap losu zirgu grozījās cilvēks, kurš vilka nokaltušos kokus, atzaroja tos un krāva ratos. Izvēles nebija, un Anatolijs sadūšojās.

— Sveiki, — viņš sacīja un piekliboja klāt.

Cilvēks paskatījās apkārt un tikai tad atbildēja:

— Mēs esam sveiki, bet ar jums kaut kas nav labi.

— Esmu kareivis, — Anatolijs bez ievadiem atzinās. — Padomju kareivis.

— Redzu, neesmu stulbs, — malkas krāvējs atkal pavērās apkārt un sāka atbrīvot ratus. — Policistu ir visur kā suņu.

Vostrikovs vairs nespēja nostāvēt. Viņš apsēdās uz zemes. Cilvēks viņu noguldīja ratos, uzsvieda sīkākus žagarus, bet virsū uzmeta lielākus un paskubināja zirgu. Anatolijs cieta, zobus sakodis.

Tikai laimīgi aizbraucis uz mājām, cilvēks sadomāja uzsmēķēt. Uztina smēķi un kaut ko meklēja kabatās, bet, neko neatradis, nopukojās:

— Iemuti pazaudēju, kaut tevi jupis!

4

Kalējam Petram Linkum nebija bērnu. Viņa dzīvesbiedre — slaida sieviete, izkaltusi kā smilga pavasarī — šajā apkaimē bija slavena «dakteriene», visu dēvēta par māmulīti. Bez viņas zālēm un uzlijām neiztika arī vīrieši. Kalējam piederēja neliela strēmelīte zemes; viņš to apsēja ar āboliņu, mistru un auzām, lai būtu ar ko barot zirgu un govi. Visu pārējo kalējs nopelnīja ar veseri.

Pavasarī un vasarā Petrs strādāja mājās, bet pēc ražas novākšanas iekrāva ratos visnepieciešamākos rīkus un brauca pa ciemiem, labodams katlus, atslēgas, apkaldams zirgus un vākdams no ļaudīm samaksu par darbiem, kas izpildīti uz parāda. Viņš atbrauca arī pie mums. Bet, atvedis mājās slimo Anatoliju, kalējs vairs nekur prom nebrauca, kopa slimnieku un rosījās smēdē.

Reiz Didžulis, saslimis ar kuņģi, apciemoja Linkus. Viņš paskatījās pa slēģu spraugu tad, kad Vostrikovs kubliņā mērcēja ievainoto kāju. Saimnieki kareivi bija paslēpuši kambarī, bet istabā aizmirsuši kruķus.

— Slimoju, māmuliņ, — Didžulis kunkstēja, apsēzdamies kaktā, — neko vairs nevaru ēst, lauž kaulus...

Petriene savāca viņam pušķi piparmētru, iedeva šķipsnu saberztu liepziedu, kas sajaukti ar neļķēm, saberztu kalmes sakni, un ciemiņu pieklājīgi izvadīja uz mājām, ne ar ko nepacienājusi un pat neieminējusies

par savām slavenajām uzlijām. Didžulis tikai pie durvīm paguva pabrīnīties:

— Kas lēcies tavām kājām, Petr, ka ievājadzējušies kruķi?

— Kājas kā jau kājas. Izgatavoju kādam pilsētniekam. Nu, paliec sveiks, Morku!

Didžulis gribēja apstrīdēt, ka viņš nemaz neesot Morkus, bet atmeta ar roku un aizgāja, galvu grozīdams. Viņam šķita, ka kalējs kaut ko slēpj, tomēr drīz to visu aizmirsa. Vai maz kas ārstējas ar Petrienes zālēm? Taču, aizgājis uz mežniecību kaulēt kokmateriālus, viņš pamatīgi iedzēra un atkal atcerējās kalēju, un te vēl mežziņa kungs apsēdās pie viņa un taujāja:

— Tu esi kluss cilvēks, labs zemnieks, no tevis neviens neslēpjas, pastāsti — kas labs Alsupē, ko ļaudis runā?

— Ko nu runās. Kunkst, aplikti ar labības piegādēm, nodokļi mocot nost...

— Nu, vai no meža neviens neparādās? Jūsu apvidus ir tāls, neaizsniedzams. Tu palīdzēsi mums, mēs — tev.

Didžulis neko neredzēja un nedzirdēja, tomēr baļķi viņam bija ļoti vajadzīgi. Viņš, pielabinādamies mežzinim, izpļāpājās, ka bijis pie kalēja, redzējis svešu cilvēku, bet mežzinis tūlīt papīru uz galda — un raksti.

— Es esmu maz skolots. Tāpat vien pateicu, varbūt arī pietiks. Petriene dziedē apkārtējos ļaudis, man toreiz iedeva zāles. Varbūt arī tas, uz kājām kritušais, pēc tā paša turp staigā'...

Mežzinis nepiekāpās, pats uzrakstīja visu, un Didžulis, kaut arī ar atrunām, parakstījās. Viņš nevarēja laist pazušanā pusi kannas kadiķu šņabja un aunu kaut kāda tur papīreļa dēļ.

Norēķinādamies ar mežniecības grāmatvedi, tēvocis

dzirdēja visu viņu sarunu. Viņš atcerējās mežā atrasto kalēja iemuti un bez jokiem nobijās. Varbūt kalējs ir pārvedis kādu no meža? Taisnība, arī bise! Par to viņu tāpat neglaudīs ...

— Brauksim pie mums, man vēl ir pirktais šņabis, — tēvocis, pabeidzis norēķināties, dzīrotājiem ierosināja.

Un atbrauca. Pēcāk mežzinis sagudroja šaudīt un vēlāk — iekāroja sēņu. Šeit viņu arī sameklēja Tri-bandis ar saviem policistiem, kas bija apreibuši kā pīlēni no ievziedu smaržas. Iztukšojuši visus Didžuļa krājumus, policisti aizkūlās pie Tribanda. Tikai šeit mežzinis atkal atcerējās kalēju.

— Tu, Anupr, esi varens šāvējs, bet tev ir teļa oža, iekams nepabaksti ar purnu, tikmēr neproties.

Tēvocis bāza Anupram medību patronas. Tas saausījās. Nedrīkstēja gaidīt ne mirkli, jo Tribandis jau lasīja Didžuļa ziņojumu.

— Es iešu, — tēvocis piecēlies sacīja. — Galva reibst.

— Ne velna, brauksim reizē, — Anuprs viņu nelaida vaļā. — Izvēdināsies!

— Bērni palikuši vieni.

— Nelabais šos neraus.

— Tik un tā iešu.

— Vai pie kalēja steidzies? Es tev cauri redzu. Jāpalīdz tuvākam. Mēs tevi, pabāzuši zem kažoka, aizvedīsim siltu. Vai arī, ja negribi, iesēdināsim tuptūzī, kamēr paši brauksim. Kā būs?

— Vai domā, ka man nebūs interesanti? — tēvocis nevarēja izgrozīties. Viņš iedzēra degvīnu un, kad policisti neredzēja, noplēsa avīzes strēmeli, it kā roku noslaucīšanai. Tad uzrakstīja zīmīti, iegrūda to tukšā patrončaulā, uzbēra skrotis un ielika sev kabatā. Vi-

ņam par laimi, Anuprs sadomāja izmēģināt patronas un izgāja ārā šaut. Tad tēvocis sameklēja Miku un lika viņam steidzami skriet pie mums.

Linkus, saņēmis ziņu, saģērba Anatoliju un aizsūtīja uz mežu. Pats ar sievu apskatīja visus kaktus, sadedzināja iemītnieka karavīra kreklu, pārsējus, kambarī izjauca gultu, no gultas maisa izkratīja salmus un aizgāja strādāt smēdē. Ne tik daudz strādāja, cik skatījās pa spraugām.

Tiklīdz Anatolijs paguva paslēpties aiz paugura, drīz vien parādījās policisti. Kad šie ielenca namu, kalējs mierīgi iznāca no smēdes.

— Ehē! Nu gan sagaidīju valdīšanu! — viņš jokoja.

— Netaisi jokus, — Anuprs pieskrēja pie viņa. — Ko tu slēp kambarī?

— Vainīgs esmu, vīri, — Linkus atzinās. — Tas viss babieša dēļ. Vairākas pudeles kandžas uzlijām esmu atnesis.

Kā arī policisti visu nevandīja, kā arī nemeklēja, neko neatrada. Tad tēvocis, saraucis pieri, sacīja:

— Nu, Linku, ja tavas uzlijas sper zibeņus, tad nekas, bet, ja ir sliktas, tad brauksim uz pagastu.

Policistiem šī doma iepatikās. Visi lieliski salāpīja paģiras, bet atceļā Anuprs pajokoja par mežzini:

— Tev pat ožas nav palicis, tikai snuķis vien zemes kašņāšanai.

— Ir gan čūska tas Didžulis! — mežzinis lamājās, bet par baļķiem klusēja. Nepļāpāja arī par aunu.

Anatolijam vēlreiz vajadzēja izmantot bunkuru. Viņš ar sasutušu sienu aizbāza lodziņus, sanesa egļu zarus, meldrus un nodrebēja cauru auksto nakti, dedzinādams nelielo ugunskuru, kas sildīja tikai rokas.

Nākamajā dienā kalējs atveda viņu uz mājām un pagaidām iekārtoja kūtiņā, kas viņam aizstāja gan šķūni,

gan klēti, bet pats aizgaja pie radiem meklēt drošāku vietu.

— Ja kaut kas atgadās, es tevi nepazīstu, pats ielīdi, — Linkus atvadījās.

Anatolijs gulēja, ieracies salmos. No rīta uz panta uzmetās kāds suns un sāka raustīt viņu aiz piedurknes. Samiegojies Anatolijs aizspēra suni un pakampa granātu. Domāja, ka policisti atraduši viņu. Bet visapkārt valdīja klusums, tikai suns smilkstēja, īdēja un atkal rāpās uz salmu kaudzes. Anatolijs nolaidās lejā. Vilks apgūlās un līda pie viņa.

— Marss?

Suns pielēca un palaizīja seju.

— Marss! Nu, suņa bērns, kā tu šeit radies?

Vilks neprata savādāk paust savu prieku, tikai lēkāja, grozījās, luncināja asti un skaļi rēja. Beidzot, noglūnējis brīdi, norāva Vostrikovam cepuri.

— Tsss, klusāk, — robežsargs glāstīja viņu kā cilvēku.

Kad atgriezās Linkus, iemītnieks jautāja:

— Kam pieder šis suns?

— Šķiet, Sabalim, mežsargam. Zēni bija atveduši.

— Un kur viņi to dabūjuši?

— Nezinu, teica, ka esot izaudzējuši. Tikai Simons kādreiz ieminējās, ka atstājuši nez kādi kareivji vai robežsargi...

Anatolijs nopriecājās. Viņš domāja, ka suns viņu savedīs ar kādu apakšvienības robežsargu, tāpēc palūdza kalēju:

— Man katrā ziņā jāredz tas cilvēks.

— Tas nav grūti, — kalējs apsolīja.

— Vai nenodos?

— Tāda iespēja mežsargam bija. Viņa dēļ mēs abi šodien esam sveiki un veseli.

Tomēr tēvocis pats neko nezināja par komisāra un viņa kareivju turpmāko likteni. Viņš pavadīja Anatoliju pie Linkus brāļa un, paņēmis suni, atgriezās atpakaļ.

Vostrikovs vēl mēnesi ārstējās, tad devās uz Baltkrieviju meklēt partizāņus. Aizceļodams viņš paņēma līdzi kalēja āžraga iemuti. Tēvocis Simons viņam to uzdāvināja.

— Tas ir viss, — Anatolijs Vostrikovs beidza savu stāstījumu. — Par biedra kapu jums sirsnīgs paldies.

Pēc partizāņu aiziešanas viņš nezin kāpēc vēl uzkavējās pie mums dažas dienas, runāja ar Stundžu, pēc tam aizgāja pa viņam vienam zināmiem ceļiem. Tēvocis, viņu pavadījis, atgriezās, smaidīdams kā pilns mēness, un nejauši ierunājās:

— Ko nu, mēs vēl neesam aizmirsuši plēsties.

5

Mūsu mājas kļuva tukšas. Abi ar Simuku rūpējāmies tikai paši par sevi un mācībām. Marss sargāja mājas, jo bez tēvoča ziņas neviens nedrīkstēja viņu palaist no važas. Miks ganīja lopus. Tikai Levute vien priecājās par notikušajām pārmaiņām.

— Paldies dievam, tagad izgulēšos par visu ziemu. Ja agrāk kaut kur atskanēja — klauks! — es arī, dzīva būdama, — blauks! — un beigta, pat ienaidniekam negribu novēlēt tādu dzīvi.

Kad iekūkojās pirmā dzeguze, manā kabatā nebija ne plika graša. Sims ar Miku žvadzināja sīknaudu un dziedāja:

Dzeguzīte, ku-kū, ku-kū,

Pilna sauja kapeiciņu.

Dzeguzīte, ku-kū, ku-kū! .. •

Vai tur simts vai divi būs.

Mani pārņēma skaudība, un es sāku grabināt tukšās patronu čaulas. To pamanījis, Miks sacīja:

— Tagad tu, Rim, karosi cauru gadu. Labāk pārstāj!

Tīšām nepārstāju un vēl stiprāk triecu saspiestas riekšavas pret celi.

— Viņam atmiekšķējies, — Miks ar pirkstu urbināja deniņus.

Sims pārtrauca dziesmu. Viņš ļoti noraizējies sacīja:

— Mums būs jākaro ne vienu vien gadu, — atkār to ja komisāra vārdus, — bet tava šautene nav izmēģināta.

— Pagaidiet, kad mežā sazels zāle, paaugsies gārša es aizdzīšu uz bērzāju, tad parībināsim.

Tomēr drīz vien man uzvēlās citi rūpesti. Saņēmām vēstuli no māmiņas. Tā bija ļoti īsa: «Sveicināti, mani visdārgākie! Pagaidām esmu vesela un dzīva. Simtrei? skūpstu Rimantu. Viņš laikam jau ļoti liels. Vairāk nekā dzīvību vēlos ieraudzīt viņu. Mums nav viegli. Ik trešo mēnesi atļauj rakstīt un pieņem sutījumus. Neko nesūtiet, tikai kilogramu maizes, citādi sutis atpakaļ. Paule.»

Tēvocis gatavojās braukt. Ar mani viņš nemaz neapspriedās. Levute izcepa māmiņai kilogramu maizes To sagrieza plānās rikās, iemērca sālsūdenī un kaltēdama uzlēja taukus. Pēc tam ierīvēja ar ķiploku un vēl kaut ko uzkaisīja. Sausiņi kļuva melni un grabēja kā kūdras briketes.

— Paņem līdzi ari Rimuku, varbūt tie neģēļi kauču pret bērnu atmaigs, — viņa sacīja tēvocim. — Taču raksta: vairāk nekā dzīvību vēlos ieraudzīt viņu.

— Nevaru. Tu zini, kāds viņš ir.

— Simon, bet jāsaprot ari viņa. Bērns tak... Ko vari zināt? ... Vakar redzēju tik briesmīgu sapni... Šķiet, visa asiņaina ...

Sims, vecākais, kūpināja kā lokomotīve. Tad sāka solot pa istabu. Es viņam netraucēju domāt. Pēcpusdienā viņš aizsteidzās uz mežniecību, lai palūgtu dažas brīvas dienas. Arī atgriezies nepateica mums nevienu vārdu.

— Varbūt pēdējo reizi atrakstījusi, — Levute runāja pati ar sevi, bet es biju gatavs nobučot viņu

par to.

— Neķērc, — tēvocis dusmojās.

— Vārna pareģo ne vien aukstumu.

— Rimsties!

— Ak dievs, kādi laiki pienākuši!

— Tādus tu izlūdzies! ... Viņš uz tavu pasūtījumu tādus izdomājis.

— Neaiztiec viņu!

— Bet kāpēc viņš aiztiek visus? Pašus labākos, skaistākos, gudrākos, bet riebekļiem neviens mats no galvas nenokrīt!

Tā pagāja divas dienas. Es klusēju un nenocietos. Kad tēvocis apgūlies smēķēja astoto papirosu pēc kārtas un viņam pietrūka sērkociņu, es metos klāt un tos

pasniedzu.

— Vai neguli? — viņš man jautāja.

— Nezin kāpēc nenāk miegs.

— Grūti laiki, puis, pienākuši, te viņai taisnība... Tikpat kā lietuvēns uzklupuši!

— Tēvoc Sim, es tikai no tālienes, ar vienu aci...

— Neko tu nesaproti.

Es neatkāpos no viņa. Gribēju vīrišķīgi aprunāties par visu, tāpēc apsēdos uz gultas malas. Tad uzliku roku viņam uz pleca un sacīju:

— Labi, es varēšu neskatīties, lai tikai viņa ierauga...

— Liecies gulēt! — viņš uzkliedza, pēc tam pacēla mani, aiznesa uz gultu un dažas reizes ar dūri viegli padunkāja pa krūtīm. — Labi izgulies, brauksim!

Ceļš bija garlaicīgs un tukšs. Garām traucās tikai armijas automašīnas. Pār visām upēm nebija tiltu. Cēlāmies pāri ar prāmjiem. Vairākas reizes policisti prasīja uzrādīt atļauju. Bet pie Kauņas mūs aizturēja vācieši. Viņiem uz krūtīm bija zaļi skārdi ar kaut kādu uzrakstu. Viņi ar šautenes slauķi durstīja salmus, izjauca sēdekli, izokšķerēja mūsu čemodānu un tikai tad pacēla barjeru. Tēvocis kodīja lūpu un viņiem neko neteica. Arī es klusēju, bet savā prātā domāju, kādam nelietim jābūt, lai, ieradies svešā zemē, šitā uzdrīkstētos neievērot tās iedzīvotāju pašcieņu, viņu valodu un paražas...

Pie cietuma viss sākās no jauna.

— Kā jūs zināt, ka viņa ir šeit?

— Atrakstīja vēstuli.

— Un kas jūs būtu?

— Brālis.

Sargzaldāti aizveda tēvoci un noturēja līdz vakaram. Jau tumsā abi aizkūlāmies uz Šančiem^15 pie kāda tēvoča paziņas pārnakšņot.

— Neko nepieņem, — Simons viņam sūdzējās. — Saka, ieslodzītos pārceļot uz citu vietu.

— Rīt es tev sameklēšu cilvēku, — draugs apsolīja.

Un tiešām — apmēram dienas vidū atnāca cilvēks

formas tērpā un paņēma visu mūsu speķi. Sims viņam vēl iedeva žūksni naudas.

— Kāpēc maize taukaina?

— Tā iznācis, — tēvocis vēl parakņājās naudas makā.

— Paskatīsimies, — formas tērpā ģērbies vīrs noņurdēja. — Bet par tikšanos nemaz nedomā! Nekas neiznāks.

Mēs gaidījām vēl dienu. Pie cietuma stāvēja gara rinda sieviešu un bērnu. Visiem rokās bija nelieli sainīši. Sargzaldāti stāvētājus dzenāja prom. Dažus pārbaudīja un ielaida iekšā. Pie mums pienāca formas tērpā ģērbies vīrs.

— Iedevu, — viņš sniedza kādu kvīti.

— Paldies!

— Ar paldies netiksi cauri... Dod uzsmēķēt!

Uz viņa kabatu pārcēlās arī visi tēvoča papirosi.

— Zini, cilvēk, veltīgi tu centies, — viņš pēkšņi pažēloja mūs abus.

Tēvoča rokās nokrakšķēja pātagas kāts.

— Cik jums vēl vajag? Es aizņemšos.

— Baidos, ka jums nepietiks naudas, lai visus uzpirktu.

Tēvocis vairs neizturēja:

— Tad kāda velna pēc jūs te slaistāties? Kāda joda pēc jūs pelnāties no cilvēku nelaimes?!

Vīrs formas tērpā aizveda viņu nostāk un pateica:

— Jūs esat briesmīgi neuzmanīgs. Pat šajā rindā var gadīties suns. Tagad arī sienām ir ausis. Dažs pat nenojauš, ka šo uzturu uz cietumu atnesis sev. Tā ir, — viņš pastiepa kaklu. — Bet man no jums tik vien tā labuma bija, ka iedevāt uzsmēķēt, — un viņš sniedza atpakaļ papirosus.

Simons uz tiem nikni atmeta ar roku.

— Ne vien šeit, it visur vācieši ir kungi. Bet mēs... Ko mēs!

— Ejam, Rim, — tēvocis vilka mani aiz rokas. Tikko

spēju tikt viņam līdzi. Uz stūra mus atkal panaca vīrs formas tērpā.

— Es nevēlos piekrāpt jūs. Iedevu drošās rokās, bet šodien cietumā ir akcija, šodien... Vai viņa notiesāta par politiku?

— Izčibiet!

— Tēvoc, varbūt iegriezīsimies mūsu mājās?

— Nekādā gadījumā.

Caur visu pilsētu aizdārdējām uz Vilijampoli K Tēvocis atstāja mani sargāt ratus, bet pats aizgāja uz nelielu, zaļi nokrāsotu namu ar baltiem slēģiem. No turienes viņš iznāca ļoti ātri. Viņu pavadīja briļļains cilvēks.

— Laimīgu ceļu! — viņš pateica.

— Nū! — Sims paskubināja zirgu un straujiem rikšiem aizbrauca uz upmalu. Nērē padzirdījām Bēri. Tēvocis pacēla ratu pamata dēli, no apakšas atrāva šķērskoku ar tukšu vidu, ielika tajā kādu paciņu, atkal aiznagloja, pielieca naglas un rūpīgi notriepa ar dubļiem.

Atceļā pie tilta mūs apturēja vācieši un lika pagriezties sāņus. Bēris apstājās vezumu rindas galā. Zirgs mēģināja no svešiem divjūga ratiem izraut sauju āboliņa, bet tur sēdošais cilvēks iesita viņam pa purnu, un Bēris augsti pacēla galvu.

— Vai pārbauda? — tēvocis niknajam cilvēkam jautāja.

— Dzen šurp ieslodzītos, — tas atbildēja un izlamājās kā tirgus sieva.

Mēs sēdējām un gaidījām. Priekšā atskanēja kāda dīvaina klaudzoņa, kas kļuva arvien skaļāka, it kā ar koka veseriem kāds dauzītu tiltu. Parādījās ieslodzīto kolonna. Tās bija tikai cilvēku ēnas. Ieslodzītie pa [16]

bruģi vilka koka tupeles. Daudz, drausmīgi daudz kāju un tupe]u! Tās vien šajā ēnu gājienā arī bija dzīvas. Ik pēc pāris soļiem gājienu pavadīja sargzaldāti. Tie acīmredzot ļoti baidījās no bijušajiem cilvēkiem, jo turēja izslietas šautenes.

Kolonna gāja garām. Bija dzirdama vienīgi koka tupeļu klaudzoņa un vāciešu bļaustīšanās. Tēvocis spieda sev klāt manu galvu un, tāpat kā tas gūsteknis ar plato seju, nezin kāpēc visu laiku runāja vienu un to pašu:

— Neskaties, nevajag! Neskaties ...

Redzēju tikai kājas, kas aptītas ar lupatām, ari pavisam basas vai ieautas tupelēs, melnas un sasprēgājušas, un tupeles, tupeles, tupeles... Tām bija uznaglots netīrs brezents, tās ar auklām vai lupatu strēmelēm bija piesietas pie kājām. Starp tām brīžiem pavīdēja nospodrināti zaldātu zābaki. Tie neklaudzēja, tie kliedza:

— Ātrāk! Ātrāk!

Vēl retāk blakus šīm kājām tipināja pelēki suņi ar melnām mugurām. Gluži tādi kā mans Marss. Lieli, skaisti, labi baroti. Tie man likās viscilvēcīgākie ...

Nezin kas pasauca Simu. Viņš satrūkās un palaida mani. Pacēlu galvu. Uz mums skatījās pelēka cilvēk-būtne. Viņas svītrainais maisapģērbs karājās uz izdēdējušā auguma. Viņa nevarēja būt mana māmuļa.

— Dēls! — ievaimanājās viņas bālās bezasiņu lūpas. No kolonnas vidus viņa spiedās uz malu. Viņa bija bez matiem. Un tikai acis... Kaut kur zem pieres paslēpušās acis. .. Pie viņas pieskrēja sargzaldāts un trieca ar šautenes laidi. Viņa pakrita. Citi ieslodzītie viņu aiz padusēm ātri pacēla un veda tālāk.

— Rimuk! — aiz līgojošām mugurām atskanēja viņas spiedziens.

— Ātrāk! Ātrāk!

Nē, tā nevarēja būt mana māmuļa. Es pavēros Si-mam acīs. Viņš košļāja cepuri, žņaudza dūres un caur sakostiem zobiem atkārtoja:

— Paule, Paule, Paule ...

Viņa seja iepletās, skaidrāk iezīmējās baku rētas, viņa biezās, nosalušās lūpas kaut ko šļupstēja, bet es nekādi nespēju saprast, ko tas viss nozīmēja.

— Tā taču nebija viņa? — es sacīju.

— Paule, Paule, Paule ...

— Māmiņ! — tikai tagad es iesaucos. — Māmu* liņ! — Izlēcu no ratiem. Sims ar stiprām rokām satvēra mani un atkal piespieda sev klāt. Tomēr es rāvos ārā, spārdījos, kodos un nemitīgi kliedzu: — Māmiņ! Mā-muliņ! ...

Pie mūsu ratiem apstājās vācietis. Viņš bija ļoti līdzīgs tam garajam nometnē. Zaldāts padraudēja ar automātu un kaut ko uzbrēca tēvocim. Viņu panāca cits sargzaldāts. Šos abus — trešais. Tā viņi nevarēja stāvēt, kad garām kustējās kājas, suņi un tupeles. Viņi lamājās un skrēja uz priekšu ...

— Māmiņ! Māmuliņ!

Kolonnas beigās tipināja vēl četri suņi, kurus turēja saitēs. Tie rāvās no zaldātu rokām, un šie viscilvēcīgākie suņi elsoja, mēles izkāruši. Pa tiltu sakustējās vezumu rinda.

Un atkal mūsu rati dārdēja un kratījās pa priekšpilsētas nelīdzeno bruģi tikpat kā izjukusi ore, jo tēvocis vēl rudenī no tiem bija noņēmis atsperes un pielicis tās divričiem. Es gulēju augšpēdu, lai nebūtu jāskatās uz zemi, tomēr man tik un tā pakaļ skrēja milzum daudz cilvēku ēnu. Tās klaudzināja koka tupeles. Es nespēju klausīties nebeidzamo klaukstoņu. Man šķita, ka ar koka veseriem tiek grauta visa zeme, bet zaldāti sit cilvēkus un mudina:

— Ātrāk! Ātrāk!

Es nespēju vairs klausīties, tāpēc paņēmu no kabatas tukšas patrončaulas un tās grabināju.

— Dzeguzīte, ku-kū, ku-kū! Dzeguzīte, ku-kū, ku-kū! — visu laiku dziedāju, tad patrončaulas sažņaudzu dūrē un dauzīju pret redeļu malu. — Dzeguzīte, ku-kū, ku-kū! ...

— Rimsties, Rimant, neesi mazais, — tēvocis lūdza mani. — Tas taču nav vīriešu darbs. Solījums, Rim, jāizpilda.

Es neklausīju viņu un dauzīju, kā dauzījis. Tad viņš atlauza manu dūri, atņēma patrončaulas, paskatījās uz tām un pateica:

— Re, ar ko viņus var padarīt mīkstākus. Iegaumē, dēls, tikai ar svinu, tikai ar svinu vien, savādāk es nebūšu Simons Sabalis.

Rati aizvien kratījās. Cilvēku ēnas attālinājās reizē ar paliekošajiem telegrāfa stabiem. Man ļoti sāpēja galva. Zirgs klikšķināja. Un man šķita, ka viņš tāpat apauts ar koka tupelēm ...

OTRA DAĻA

Trīs liesmas — trīs audzes. Manējā briedusi cīniņu liesmās.

VASARA NES PRIEKUS

1

Vecā, nonīkušā vītolā apmēram asi virs ūdens atradu kādu ligzdu. Tajā gulēja ar dūnām pārsegtas olas. Ar plaukstu aizspiedu muti, nokāpu zemē un jozu pie Sima, jaunākā.

— Irbes ligzdu atradu!

— Un kādas tajā olas? — Sims mierīgi jautāja, redzēdams, no kurienes atskrēju.

— Zaļganas.

— Tās ir pīles olas. Tai pirmo ligzdu, jādomā, kāds iztukšojis, ka tik vēlu sadomājusi perēt. Arī putnu vidū ir laupītāji.

Es pasmējos. Šoreiz Sima autoritāte karājās mata galā.

— Eh tu, Kalnu Ērgli, labāk tu sauktos par purva vistu. Pīles kokā neperē.

Sims pat neapskatīja ligzdu. Pašūpoja galvu un cirta pretī:

— Un tu domā, ka irbes perē? Tevī paklausoties, var domāt, ka ari cūka kāpj kokā.

Kā es brīnījos, kad pīle atlidoja uz ligzdu perēt! Ar aizturētu elpu to vēroju un nekādi nesapratu, kā pīle, izperējusi bērnus, no tāda augstuma tos nocels ūdenī. Vairākas dienas staigāju pa ezermalu, kamēr man šie vērojumi pavisam apnika, jo pīle stundām ilgi nekustēdamās tupēja ligzdā, bet, lidodama pēc barības, arvien rūpīgi paslēpa olas.

Reiz, kad abi ar Simu no meldriem pinām pārsegus

Levutes lecektīm, es atcerējos ligzdu un pierunāju brālēnu aiziet līdz tai. Līkā vītola tuvumā pīle jau peldēja ūdenī, bet ap to pulcējās mazi, pūkaini pīlēni.

— Redzi, nekas tiem nav noticis, — brālēns čukstēja.

Pēkšņi no ligzdas izlīda vēl viens pūkains kamoliņš. Tas atspērās un noplunkšķēja ūdenī. Pīle atkal dažas reizes iepēkšķējās. No ligzdas izlīda vēl daži kamoliņi, bet tie nelēca ūdenī, baidījās. Pīkstēdami izbāza galvu un atkal vēlās atpakaļ. Tad rūpīgā māte aizlidoja uz ligzdu, ar knābi izstūma bailuļus un pati nolaidās ūdenī. Drīz vien visa ģimene paslēpās meldros.

Sims par mani nesmējās. Viņš ar nazi durstīja zemi un stāstīja:

— Aizpērn es purvā savācu olas, un tās izperēja vista. Tā klukste pīlēnus aizveda pie ūdens. Tie samirka un visi nobeidzās. Tu saki — kokā neperē. Te, puis, man vēl lielāka neskaidrība: ūdens putns, bet no ūdens nobeidzās. Pat skolotājs nezina, kāpēc.

— Un tu zini?

— Ja zinātu, neprašņātu.

— Arī tēvs nezina?

— Nē, tikai Levute pļāpā, ka tie neciešot ievu smaržu. Bet tu pazīsti viņu, — Sims atmeta ar roku. — Cik ievu aug pie vītola?... Milzum daudz. Un tie — plunkš! — kā ar izpletni un peld, pat neiepīkstas. Re, ko nozīmē brīvība un īstā māte, — Sims domīgi nopūtās. — Vai arī irbēni: tikko izšķiļas no olas, vēl slapji, jau paslēpjas zālē.

Brālēna vārdi aizkustināja arī mani. Es visu vakaru, pārvācies uz Sima gultu, stāstīju viņam par savu māmiņu, kā mēs gājām uz zooloģisko dārzu, uz teātri un kino.

— Mani māmule nekur neveda, viņa arvien sacīja:

«Mēs dzīvojam paradīzē. Skaties, Simuk, vēro un mācies! Tādu grāmatu nekur neizlasīsi.» Par mežu viņa zināja visu. Pat vairāk nekā tētis. Šeit viņas vectēvs un tēvs bija mežsargs, un tagad viņu vietā — tētis. Viņš atnāca iegātņos.

— Ko tas nozīmē?

— Redzi, tētis nevis māmuļu atveda, bet atnāca uz viņas dzimtajām mājām. Viņa, glābdama gulbjus, nomira. Bija briesmīgs slapjdraņķis. Gulbjiem lidojumā apledoja spārni. Tie nolaidās «acī». Naktī uznāca sals un visus iesaldēja ezerā. Bet māmule, nolikusi dēli, mēģināja tos dabūt ārā. Putnus izglāba, taču pati ielūza, saaukstējās, un cauri.

— Arī mana māmiņa visus žēlo, tāpēc viņu moca cietumā. Vācieši viņu neieredz, — es atcerējos ceļojumu uz Kauņu. — Zini, viņu attēlus neturēsim vairs kastītē.

— Tā visi kareivji dara.

— Labāk tos pakarināsim pie gultām.

— Redzēsim.

Mēs mēģinājām un nevarējām aizmigt.

— Tētiņš, tiklīdz ieraudzīja, ka runcis mazgājas, mēdza sacīt — gaidot ciemiņus. Es ticēju. Bet māmule man savādāk to izskaidroja, teica, ka runcis ar savu tīrību maizi pelnot. Viņš taču laupījumam uzglūn paslēpies. Kas būtu, ja runcis nemazgātos kā suns? Neviena žurka, neviens zvēriņš, uzodis tā smaku, nenāktu tuvumā. Visniecīgākā vēja dvesma to nodotu. Turpretim sunim galvenais ir kājas. Tas, dzīdamies pakaļ, notver laupījumu. Tāpēc suns arī dvako.

— Sim, vai tu pieaudzis būsi mežsargs?

— Nē. Māmule mēdza sacīt, ka nav tāda amata kā mīlēt putnus un zvēriņus, šeit vajadzīga sirds. Anuprs Tribandis arī tvarsta malu medniekus. Bet kāpēc? Lai

viņam, šim divkājainam zvēram, vairāk paliktu. Tādi ir briesmīgāki par mēri. — Sims pagriezās uz sienas pusi un ilgi klusēja. — Ja tu zinātu, kāds bija mans vectēvs! — viņš piepeši mainīja tematu. — Bez makšķeres prata ķert zivis, bez bises pārnesa zaķi, pēdas lasīja kā grāmatu. Taisīdams šaujamo pulveri, zaudēja redzi, un arī tad pēc dzirdes pateica, kāds putns aizlidojis garām, kāds zvēriņš paskrējis garām.

— Bet kā taisa šaujamo pulveri?

— Nezinu, nerādīja. Tādā misiņa miezerī kaut ko jauca, berza, tad uzšāvās uguns, pilna istaba piekūpēja ar dūmiem: vectēvs, aizsedzis acis, metās skalot tās ar sūkalām, bet neko nelīdzēja.

Miestiņa pusē no sprādziena nodrebēja zeme, tad debesīs ieblāzmojās ugunsgrēka liesmas. Vējš brīžiem atnesa šāvienu zalves, šķita, ka bļodā kāds ripinātu zirņus.

— Gulēt! — tēvocis aizdzina mūs no logiem. [17]

No rīta neviens mūs neielaida skolā. To visu bija aizņēmuši vācieši un pārvērtuši par slimnīcu. Klasēs vaidēja ievainotie. Pie vecās pienotavas, kur gūstekņi cēla barakas, melnēja dažas ugunsgrēka vietas. Zemē gulēja milzīgi saspridzināti antenu masti. Kāds gāzdamies bija sadragājis māju. Sargzaldāti dzina prom ziņkārīgos.

Kamēr mēs grozījāmies apkārt, atsteidzās priekšniecība augstās cepurēs. Ļaudis nekavējoties izklīda.

— Kā tu domā? — Sims man jautāja.

— Partizāņi.

— Tu, tāpat kā ar to ligzdu, nedomādams pateici. Bet mani interesē.

— Kas tevi interesē?

— No kurienes tie partizāņi?

— Ko nezinu, to nezinu, — es taisnojos un domāju, ka ir loti muļķīgi dzīvot viņiem blakus, redzēt viņus un neko noteiktu nezināt. Kāpēc tad jāsaucas par izlūkiem? Varbūt Anatolijs?

— Visus gūstekņus aizveduši! — sirma večiņa gan brīnījās, gan priecājās. Gadu nastas nomākta, viņa nespēja izslieties taisna un ar abām rokām turējās, atspiedusies uz spieķa. — Visu elli nosvilinājuši...

— Māt, tu taču pati jau gaidi nāvi, — glīti ģērbies kungs viņai sacīja. — Nedrīkst priecāties par citu nelaimi.

— Nedrīkst, cilvēk, nedrīkst, — večiņa atsaucās kā atbalss. — Tomēr labāk par viņu nekā mūsu ...

Sims atjēdzās pirmais. Viņš joza uz mežu. Pārbridām Bebrupi, aizgājām pie Ivana kapa. Uz tā bija uzlikts pļavas ziedu pušķis.

— Viņi, — Sims stingri pateica.

Slepenajā pasta kastē atradām Mika vēstulīti.

«Raksts. Tūlīt skrieniet uz bērzāju. 3,» viņš rakstīja.

Grāmatas pabāzām zem tiltiņa un steidzāmies atpakaļ. Miks nepacietīgi gaidīja mūs abus.

— Nu, kā ir? — Viņa acis dega ziņkārība.

— Noslaucīts «zenderis», — tā mēs dēvējām vācu barakas un radioraidītāju, — tikpat kā ar šosejas veltni būtu braukuši pāri.

— Un vairāk?

— Fašistus pļāvuši kā smilgas. Skolā nepietiek vietas.

— Es zinu, kas to izdarīja, — Miks noslēpumaini sacīja.

— Turi muti!

— Lupatlasis teica, ka tie esot partizāņi, bet viņš neko nejēdz.

— Ir gan radies zintnieks! Tikai kārpas tev trūkst uz deguna, — Sims pierima un novērsās no viņa.

— Zinu gan, zinu, — Miks līda pie komandiera. — Taču sprāga?

— Un kas tad? Tu domā, govs ar mēli nolaizīja?

— Bet kur viņi dabūja dinamītu?

— Laikam tu viņiem pagādāji, — Sims pavisam noniecināja draugu.

— Tu pūkaino cālīt, partizāņi, lūk, būs bez dinamīta, — es nostājos brālēna pusē.

Miks apskrēja savu ganāmpulku, iedzina to alksnājā un pateica:

— Ejam!

Atgriezāmies kūdrājā. Pa šaursliežu dzelzceļa valni aizgājām līdz galam. Tad pa meža taku līdz sausam priedulājam. Aiz tā atkal bija purvs. Starp pauguriem līkumoja nelietots ceļš. Te sarkanarmieši atkāpdamies bija atstājuši vairākus desmitus lielgabala šāviņu. Tagad to vairs nebija.

— Nav? — Miks apmierināts jautāja. — Vai zināt, kur tie ir?

— Nē.

Miks atkal mūs aizveda uz kūdrāju. Tad pa mežu vien līdz nelielai gravai, kas biezi aizzēlusi ar lazdām, skābaržiem un sausseržiem. Šeit gulēja šāviņi, apmesti ar zariem. Trešdaļa šāviņu bija tukši, ar noskrūvētām galviņām.

— Vai tagad zināt, pūkainie cālēni?

Mēs neko nezinājām.

— Es visu redzēju. Pie šā noslīdeņa rāvu saknes groza pīšanai. Dzirdu, kāds nāk. Nogūlos uz vēdera,

kā bijāt mācījuši, un ieraudzīju, ka tavs tēvs ar kalēju kaut ko nes maisos. Sasējuši kopā un uzlikuši uz kārts. Izrādās, šāviņus. Tavs tēvs iesprauž to lielgabala lodi starp diviem koku stumbriem, kalējs noskrūvē galu, pēc tam abi kasa ārā pulveri. Ja kādam nevar izkasīt, pasilda un izpilina. Tas kūst kā ziepes un tūdaļ sastingst. Šo dinamītu sauc par tolu. Es pats dzirdēju.

— Murgo.

— Paskaties.

Daļa tukšo šāviņu bija nokvēpuši.

— Mik, zvērē, ka tu nemelo! — es uzbruku glūņām.

Viņš pakampa sauju zemes.

— Nevajag, — Sims nodūra galvu. — Vai Triban-

dim palielījies?

— Ko, vai es jucis? Lai mani dzīvu sacērt gabalos. Es tikai jums.

— Bet, Mik, sprādziena laikā tēvocis bija mājās. Un tur briesmīgi šaudīja.

Viņš paraustīja plecus.

Istabā klusējām, kā norunājuši. Tēvocis likās ļoti priecīgs. Viņš izjautāja, ko mēs miestiņā redzējuši un dzirdējuši. Sims, jaunākais, tikai pēc tam, kad bija paēdis, uzsāka nopietnu sarunu:

— Tētuk, aiz vienpadsmitā kvartāla, kur Bebrupe met līkumu ap zviedru kapiem, es redzēju īstas bumbas.

— Nē, tur tādas sarkanas mīnas no mīnmetējiem, — es precizēju.

Tēvocis ar izbrīnu skatījās uz mums. Viņš otrreiz aizdedzināja degošu papirosu.

— Klausieties, delveri, — ko tas viss nozīmē?

— Ja vajadzēs, mēs parādīsim, — brālēns vēl nopietnāk sacīja.

Tēvocis vēlreiz uzrāva sērkociņu un, turēdams to rokā, vēroja liesmu. Tad pieceļas un sāka staigat pa istabu.

— Es redzu, ka jūs drīz vien mani izdzīvosiet no šejienes, — viņš pārspīlēti jautri pasmējās, tad ilgi nevarēja aizspļaut izsmēķa papīrīti, kas bija pielipis pie lūpas.

Levute noridāja galdu.

— Ko jūs, prātvēderi, man vēl pateiksiet?

— Miks gravā visu redzēja.

— No visas pasaules nav iespējams paslēpties.

Mēs uzklājām gultas. Lēni un negribīgi izģērbāmies.

— Tikai piebāziet nagus pie tām bumbām, ausis nodīrāšu! — beidzot Sims, vecākais, neizturēja.

No tā mums kļuva drusku vieglāk.

3

Vismuļķākā zivs, manuprāt, ir rauda. Tā, tik ātra un gluma būdama, tomēr ļauj sevi noķert ar rokām. Kas redzējis zivis tikai uz pannas, tas nekad neticēs, ka jaukā, siltā dienā ar kailām rokām tās iespējams noķert pilnu tarbu.

Raudām ļoti patīk slapstīties, tāpēc arī iekrīt. Tikai nepieciešama liela pacietība. Bradā pa ūdeni un uzmanīgi, klusi jo klusi bāz rokas zem celma, stāvas kraujas vai zem ūdenī mirkstošiem kārkliem. Rauda nekur nemūk. Tā berzējas pie rokām, un vari just tās asti, spuras, bet nesteidzies kampt, grāb ciet tikai tad, kad manīsi tās galvu, citādi tā izspruks. Tomēr arī aizmukusi rauda tālu nepeld: atkal piekļaujas kaut kur zem zara vai kvern zem ūdensrozes lapas.

Sākumā man neveicās. Miks vilka tikpat kā no katla, Sims — tā puslīdz, bet es — vismazāk, jo briesmīgi gribēju noķert vairāk par visiem. Vēlāk iemanījos.

Man kaklā uzkarinātā tarba ātri pietūka. Tajā jau bija vēdzele, daži vēži un vislielākā rauda, kuru Miks dēvēja par raganu. Bez tam, vērodams draugus, ari es kaut ko iemācījos.

Miks, lūk, piemiedza acis un izvilka lielu vēzi ar varenām spīlēm. Viņš to pakratīja un jautāja:

— Nu, kur ir tava sieva? — Tad atkal roku iebāza alā. Pēkšņi palecās un iekliedzās: — Žurka, ūdens-žurka, kaut tā nosprāgtu! — No viņa pirksta pilēja melnas, nelāgas asinis. Miks grieza zobus.

Mēs savācām akmeņus un aizbāzām abas alas ejas. Bebrupes nogāzē tādu caurumu bija bezgalīgi daudz. Mēs atriebāmies visām ūdensžurkām. Sims, meklēdams akmeni, izvilka tukšu šāviņu. Viņš lēni izlēja no tā ūdeni un iespieda nogāzē. Kad aizpeldēja duļķes, upes gultnē ieraudzījām vēl vairākus tukšus šāviņus. Pilnu šeit nebija.

— Atkal viena noliktava, — Sims klusi sacīja.

— Tie paši no gravas! — Miks iesaucās.

— Zini, Mik, es tev izraušu mēli, — brālēns nenocietās.

— Vari raut, — Miks bija ar mieru, — tā man nav vajadzīga. Bet pats redzi, ka tie iesviesti pavisam nesen, citādi būtu aplipuši ar dūņām... Man lika pirtsslotas siet...

— Iepriekš saknes vākt, tagad pirtsslotas... Vai tu okšķerē?

— Vai tad jūs vieni vien esat izlūki. Taču zem zvēresta arī es esmu piespiedis piecpirkstaino ķepu. Tagad varu pat parakstīties, — viņš noskaitās.

— Un pilnie? — Sims drebēdams jautāja. — Kur palikuši pilnie?

— Nezinu. Kad aizskrēju, neko vairs neatradu. Pēcāk satumsa.

Gravā šāviņus neatradām. Kāds visu noslēpis. Nebija palikušas pat ugunskura pēdas. Nozudušas mīnas arī no zviedru kapiem. Atgriezāmies draņķīgā omā.

— Mik, ko tu darītu, ja būtu ļoti stiprs un liels? —-Sims jautāja.

Miks palūkojās uz mums abiem un vainīgi pavīpsnāja. Viņš nekad par to netika gudrojis, domāja, ka visu mūžu ganīs.

— Ja es būtu stiprs? ... Vispirms nopelnītu daudz naudas, nopirktu sev garus stulmu zābakus un nekad nestaigātu basām kājām.

— Un tad?

— Tad ap vecāku kapu uzceltu skaistu žodziņu. Ko es saku, uzceltu pieminekli līdz pašām debesīm. Ar lampām!

— Bet es tavā vietā vispirms norēķinātos ar Tri-bandi, — Sims pamācīja.

— Norēķinātos, — Miks nodūca un, galvu nodūris, aizgāja pa savu taku.

Tēvocim ievilka telefonu. Mežzinis ilgi runāja ar viņu un skaidroja:

— Ja kas atgadās, piegriez, un mēs zināsim, ko darīt.

Resns vācietis, policijas priekšnieks, un jaunais Tri-bandis ilgi līkņāja pie kartēm, ar pirkstu bakstīja tās un sprieda, kā labāk izsekot partizāņus.

— Tagad visa mana mežniecība būs jutīga kā zirnekļa tīkls, — tēvoča priekšnieks dižojās.

— Manā apgaitā arī tā valda miers. Lieku galvu ķīlā. Es šeit pazīstu katru krūmu, — tēvocis atrunājās. — Ja vienīgi pa purvu no Lielās gāršas kāds atbrien.

— Bet Melnsilā?

— Arī tur nekā nav. Visdrīzāk tie nāk no miestiņa viņas puses. Tur sauss un skals mežs, bezgalīgi daudz ceļu.

— Bet man šķiet, ka viņi ir tur. Vismaz pagaidām. Vienā naktī no Lielās gāršas atnākt un atgriezties nav iespējams, pārāk tālu.

— Pārbaudiet un redzēsiet.

Bez tam viņi tēvocim atstāja šauteni un tarbu ar patronām.

— Man nevajag, es nekur nejaucos, — Simons tiepās.

— Tāda ir pavēle.

— Es taču nedienu policijā. Palīdzēšu, cik būs manos spēkos.

— Nemuļķojies, Sabali! Pienāks laiks, un tu nožēlosi šos vārdus. Pietiek lūrēt uz krūmiem. Pēcāk būs par vēlu, — drūmais Anuprs sacīja.

Sims, vecākais, piekāpās. Viņš apskatīja šauteni un jautāja:

— Kāpēc tā ir krievu?

— Citādu mums nav.

— Ja dodat, tad vismaz automātu nepažēlojiet.

— Pašiem to nepietiek.

Vācietis kādas pavēles teica vācu valodā, mežzinis tulkoja:

— Viņš saka — tev būšot jāpacenšas, kā nākas. Tad viņi tev neskaudīšot ne naudu, ne labāku dienesta vietu.

— Ja viņš vēlreiz pavērs muti par naudu, tad es jūs visus dzīšu prom.

Nezin kā mežzinis to pārtulkoja, bet vācietis tēvocim uzsita uz pleca un atkal kaut ko pateica.

— Viņš ar tevi, Sabali, ir apmierināts. Klauzes

kungs saka — pie tevis esot tīrs kā pie vācieša, tāpēc derētu uzcienāt viņu.

Cienāšana ievilkās līdz pusnaktij. Visi viņi brauca prom, šūpodamies kā niedres.

No rīta tēvocis pagrieza telefona rokturi.

— Vai pasts? Lūdzu, skolotāja Vaitoņa dzīvokli. Tas esat jūs? Arī es tagad esmu bagāts. Tiešām? Nedzirdu! Saprotu, saprotu. Zivis ķeras. Tagad īstais laiks. Zēni nelien ārā no ūdens. Labi būtu, ja jūs atbrauktu pa-zvejot. Nu, visu labu. Sveicieni no zēniem.

Kā es priecājos par šo jaunumu! Jau nākamajā dienā izdomāju brīnišķīgu pasākumu. Piezvanīju Visvaldam un ierosināju neklātienē spēlēt šaha partiju. Viņš bija pārsteigts. Tomēr, kad spēle tika līdz pusei, telefoniste neņēma vērā manu smago stāvokli un nostrostēja mūs:

— Pārstājiet džinkstināt, bezkauņas! Ja apniksiet, tad arī ugunsgrēka gadījumā nespēsiet sasaukt.

«Viņa visu dzird,» es nodomāju un brīdināju Simu, bet jauki iecerētais turnīrs aprāvās, tik tikko ticis līdz pusei. [18]

Tribanda zemes malā, izcirtumos, auga milzīga vīksna. Ļaudis runāja, ka tā esot trīs reizes pārdotā. Pirmo reizi Tribandis to pārdevis Balugales ratniekam Stārkam riteņu spieķiem, bet šis nomira, nepaguvis nocirst. Otrreiz tā tikusi pārdota namdarim Degutim, taču šis, pamanījis vīksnā dobumu, vairs nevēlējies pirkt ietrunējušu koku un lūdzis atdot rokas naudu, tomēr neko neesot dabūjis. Trešo reizi vecais koku atdevis savam būdeļniekam Slapšim malkai, bet sācies karš, un Slapši apcietinājuši kā jauno zemes ieguvēju,ģimeni padzinuši un viņu vietā iekārtojuši citu būdeļ-nieku Džuģi. Vīksna tā ari palikusi lauka galā, ļaužu iesaukta par Trejnaudi.

Pie šīs vīksnas Miks arī mūs atveda.

— Te, — viņš pateica.

— Te? — Sims brīnījās. — Tik tuvu pie mājas?

— Kur ganu, tur arī slēpju, — Miks, pakāpies Si-mam uz pleciem, iegrūda roku līdz plecam un ilgi, brīžiem paklausīdamies, grābstījās pa dobumu. — Tikko varu aizsniegt, pacel vēl, opapā, — brālēns kunkstēja un stiepās. — Rokā ir! — Miks aiz stobra izvilka kara-bīni. — īsa un ērta, — viņš lielījās.

Šautene bija ietīta eļļainā maisa gabalā, notīrīta, ieziesta ar kādu tumšu ziedi.

— Tā te ir putra ratu smērēšanai, — Sims, pavilcis ar pirkstu un paošņājis, dusmojās.

— Nemaz ne, — Miks apstrīdēja. — Šis smērs ir no zāles pļaujmašīnas. Gaidīju, gaidīju, kamēr jūs apskatīsiet, taču nesagaidīju, un pats iemācījos tīrīt.

— Bet stobru?

— Arī stobru. Lūk, ar šo, no Lupatlaša iemācījos. — Viņš izskrūvēja slauķi.

Sims apskatīja ieroci un atrāva aizslēgu. Iekšā parādījās patrona. Aizslēgs nekādi negribēja virzīties garām un stūma to ligzdā.

— Šaus, — es nobijos.

— Neko tā nešaus. — Miks paņēma šauteni, veikli rāva un grozīja aizslēgu. — Es jau esmu pieradis. —• Patronas griezdamās krita zemē. — Četras. Visas.

Pēc kārtas mācījāmies pielādēt un izlādēt šauteni, bet neviens negribēja pirmais izmēģināt.

— Es jau esmu šāvis, — Miks kautrējās.

— Es arī, tikai no bises, — Sims neatpalika.

Man bija jāsāk. Abi draugi izstiepa kaklus kā

zostēviņi lidojot un skatījās uz izcirtuma malu, vai kāds neredz. Pēc visiem noteikumiem un zināšanām, kādas biju lasījis grāmatās, piespiedu šauteni pie pleca un bliezu uz tuvāko alksni.

Pazibēja uguns, sāka ost pēc saldeniem pulvera dūmiem, bet šāviena atbalss aizvēlās pa krūmu galotnēm, nesdama līdzi stipru rībienu. Nejutu sasisto plecu, nedzirdēju, kā pieskrēja draugi. Nosviedu šauteni un steidzos skatīties alksni. Lode trāpījusi stumbrā! Tā atrāvusi lielu skaidu un sānos atstājusi kā ar resnu zīmuli ievilktu švīku.

— Trāpīju! Kā ar cirvi nocirtu, — lepojos draugiem.

Tad šāva Miks, pēc viņa Sims, bet pēdējā šāviena

dēļ gandrīz vai saplēsāmies. Lai nebūtu ilgi jāgrābstās, šauteni atpakaļ ielaidām, piesietu telefona stieplē, un tās galu paslēpām.

— Es atnesīšu labu eļļu, ar kuru Levute smērē šujmašīnu, —- Sims apsolīja. — Un tu, Mik, nočiep pakulas. Es jūs iemācīšu, kā pa īstam jātīra šautene.

— Varbūt labāk atdosim to partizāņiem, — es izteicu šaubas. — Patronu mums nav. Kāpēc tai jārūsē bez darba?

— Patronas izņemsim, — Miks parādīja uz vīksnas stumbru, kas bija ar kapli krietni izgrebts. — Koku var arī nocirst vai izdedzināt caurumu.

Sims klusēja. Viņš nebija ne par, ne pret. Pārnācis mājās, viņš jautāja Levutei:

— Vai dzirdēji šāvienus?

__ Nē. — Viņa, nolikusi priekšā rokas šujmašīnu, šuva spilvenmaisiņus.

— Arī mēs nedzirdējām.

— Kāpēc tad jautā?

— Tāpat vien. Dod kaut ko ēst.

— Paņemiet paši!

— Bet kāpēc šie spilvenu maisiņi zaļi? — es jautāju krustmātei.

— Ieraudzīji? Izmainīju, lai jūs nečieptu. — Es sen zināju, ka krustmāte neprot melot.

— Un kur ir tēvocis? — skatījos uz dažām sarkanas drānas strēmelītēm, kas netīšām nomestas uz grīdas.

— Aizbraucis uz miestiņu. Jūs man atnesiet savus kaklautus, pietrūcis audekla saitītēm.

— Mēs steidzamies, — Sims tik vien pateica.

— Tēvam atdosi, — Levute biedēja.

Kad bijām paēduši, visi trīs saspiedāmies pirtsaugšā. Visu pārbaudījām un sākām apspriesties. Nolēmām, ka šauteni atdosim tikai tad, kad visas patronas būsim izšāvuši.

— Kāpēc viņai vajadzīgi kaklauti? — Sims atkal atcerējās. — Vai viņa pie zaļiem spilvenu maisiņiem šūs sarkanas saites?

— Varbūt viņai tā liksies skaistāk... — Miks attaisnoja krustmāti. — Zini, sievietes... Viņām, lai tikai greznotos.

Pēc tam nolēmām doties zvejot ar brideni. Apspriedām visus sīkumus, it kā gatavotos karagājienam, bet Miks nezin kāpēc noskuma.

— Zēni, es varu tikai svētdien. Citādi nelaidīs. Tagad govis jāgana pļavā aiz izcirtumiem, — viņš pateica. — Arī sivēni paaugušies.

Ja svētdien, tad svētdien! [19]

Mūsu bridenis bija varbūt divpadsmit metru garš. Ar to pietika no Bebrupes viena krasta līdz otram. Tas bija īpatnējs, savienots ar otru, kuram sīkākas acis. Pirmo tīklu dēvēja par pamatu: tas bija ar lielām acīm un vairāk nostiepts, bet otrais — smalks un brīvi karājās virs tā. Kad zivis, piepeldējušas pie tīkla, mēģināja izsprukt tam cauri, tās caur pamata aci izstiepa smalko tīklu un nokļuva tikpat kā maisā. Un, jo vairāk spārdījās, jo ātrāk iestrēga tajā, un mums atlika tikai tās izņemt.

Miks ar Simu vilka brideni pret straumi, bet es baidīju zivis. Tas ir ļoti sarežģīts darbs. Pakampis zaru, es klaigādams dauzīju nolīkušos kārklus, metos ūdenī vai arī, augsti celdams kājas, skraidīju turp un atpakaļ. Raudas nekad uzreiz nelien tīklā. Tās nobijušās katrā ziņā kaut kur pieplok, pagaida, kas notiks tālāk, un tikai tad, kad briesmas pagājušas, mūk prom.

Mums neveicās ar zveju. Ikreiz, izvilkuši tīklu, mēs izņēmām no tā daudzas koka pagales, zāles, iemudži-nājušos vēžus, bet — nevienu zivi.

— Pamēģināsim «acī», — es, zvejas dedzības pārņemts, ierosināju.

— Ar brideni? — Sims brīnījās. — Tur tu cauri zemei aizplunkšķēsi. Līdz Amerikai!

— Un ja mēs nevilkdami klusi ielaidīsim un pabiedēsim?

Saviebušies vilkām laivu pa līgojošo dūksnāju. Kājas grima līdz ceļiem, velēna cēlās uz augšu, viļņoja, tomēr nepārplīsa. Bridām tikpat kā kalnā.

— Trīs tankisti, trīs draugi priecīgie! . „ — Miks apmierināts dziedāja un atcerējās: — Ai, kā Lupatlasis neieredz šo dziesmu! Bet es no visām skaistakajam dziesmām vienīgi to protu.

Beidzot mums izdevās. Ielaidām tīklu un, peldēdami ap to, ar vicām sitām pa ūdeni. Arī šoreiz neko lādzīgu neizvilkām, tikai dažas pārbiedētas karūsas.

— Vēl reizīti!

Iemērcām tīklu pašā krastmalā un sacēlām tādu trok-

sni, ka izbiedētie putni aizlidoja no visiem apkārtējiem kokiem. Tagad loms bija lielāks. Tīklā iepinās pat septiņi līņi. Tādi resnuļi, gļotaini, ar apaļīgām, strupām astēm. Tie stipri nespārdījās, tikai kad cēlām ārā no ūdens, tikko dzirdami rukšķēja kā sivēni.

— Viņi ir no budžu dzimtas, — Miks smējās.

— Nu gan salīdzināji! Līņi neēd zivis, — Sims viņam ieknieba.

— Uz baznīcu pie asariem, uz baznīcu pie asariem, — neapklusināmais Miks līņus lika tarbā.

Mežmalā izkāpām atpūsties un paogot. «Acs» šajā pusē mežs bija diezgan pasauss. Šeit zilgmoja melleņu lauciņi un zileņu puduri. Ezera krastā auga ļoti saldas lācenes, kalmes un žēli dīca tūkstoši odu.

Jozu pa tik tikko manāmu taku un iekritu sūnās. Pagriezos uz muguras. Caur egļu galotnēm bija redzamas zilas, apbrīnojami dziļas debesis. Visapkārt valdīja neviena netraucēts miers. Zilenes pašas lūdzās mutē.

— Nevērties kā baroklis, — Miks mani brīdināja.

— Vai tev žēl?

— Te ir čūskas.

Pielēcu kā dzelts.

— Ja mums būtu astru groži un mēs ar tiem visapkārt nožogotos, tad nekā nebūtu jābaidās. Pār asu, astrainu virvi neviena čūska nespēj pārlīst, — Sims sacīja.

Miks pavisam nelaikā atgādināja tās riebekles, un Sims tagad stāstīja par visādām šausmām, tāpēc es pie katra pudura notupos tikai tad, kad ar mietu to biju izvandījis.

Devos atpakaļ. Pēkšņi viss sastingu. Tuvu pie laivas no ūdens rēgojās kāda briesmoņa galva ar žuburainiem ragiem. Divas lielas acis nemirkšķinādamas skatījās manī. Atmuguriski kāpos atpakaļ, atpakaļ un

atpakaļ... un, strauji pagriezies, zibenīgi laidos pie draugiem. Neko jēdzīgu nespēju viņiem pastāstīt.

— Tas ir briedis, — Sims galu galā saprata mani.

— Tagad tie met spalvu un tādā veidā aizsargājas pret odiem.

Kā nekā atjēdzos. Atgriezāmies atpakaļ. Briesmonis vēl bija ūdenī. Mēs sākām klaigāt un sviest zarus. Briedis iekunkstējās, nosprauslojās un, pacēlis ragus, aizpeldēja prom.

— Nedzeniet uz slīkšņu, — brālēns apsauca mūs.

— Pazudīs, no turienes tas neizķepurosies.

Visi ielēcām laivā un aizairējāmies tam priekšā. Briedis pagriezās atpakaļ. Mēs klusēdami pavadījām to līdz krastam. Briedis nesteigdamies izkāpa, dziļi iegremdējis galvu, izrāva dažas kalmju saknes, notiesāja tās, nopurinājās un ielīda krūmos. Mēs vēl ilgi dzirdējām, kā biezoknī krikšķēja zari, briedis brīžiem žēli ietaurējās un iekunkstējās.

— Tāds gaļas kalns, bet sten kā uz sprāgšanu, — Miks sacīja.

— Uz sprāgšanu! ... Tava laime, ka tas bija viens. Būtu dabūjis kājas likt pār pleciem, — Sims vēl biedēja. — Reiz abi ar māmuli mājas tuvuma aizgajam pēc malkas. Izdzirdēju kaut kādus brīkšķus. Klusi pielīdu tuvāk. Skatos, briežu mātīte ar pieri tikai pieliec un lauž apsītes un liek briedēnam pie kājām. Šis mierīgi ņukā iekšā. Gluži kā ēdnīcā — viss gatavs. Es piegāju vēl tuvāk, un briežu mātīte metāsman virsū, ka tik tikko paspēju izmukt. Māmule smējās, teica, ka briedis nekad bēgošajam nedzenoties pakaļ. Bet, lai nedodot dievs stāvēt uz vietas, — ar kāju izduršot cauri.

Pēc atpūtas zvejošana veicās labāk. Katrā metienā izvilkām piecus sešus treknus līņus. Tie kā jukuši

līda tīklā. Arī pamanīt tos nebija grūti. Tiklīdz tāds ūdens sivēns iepiņķējas, tūlīt laiž burbuļus, tad arī jāvelk.

Miks neņēma nevienu zivi.

— Tik un tā Lupatlasis norīs. Ieraudzījis zivi, tūdaļ čāpstinās lūpas un stāstīs, ka viņa kuņģis esot vienos caurumos, vienās čūlās, ka viņš ne minūti nevarot iztikt bez svaiga ēdiena, bet pēc tam atmetīs kādu sasmakušu speķa gabalu.

— Tad atnāc pie mums.

— Es pagaidīšu, nekur nesteidzos.

Tomēr Sims, vecākais, sagrozīja mūsu plānus. Viņš apskatīja zivis, saskaitīja tās un sacīja:

— Šeit ir vairāk nekā puds. Kā būtu, ja jūs tās iesālītu un nokūpinātu?

— Mēs Mikam apsolījām izcept.

— Vai visas?

— Nē, tikai dažas.

— Tad cepiet veseli, tikai pārējās nesabojājiet.

Un atkal tēvocis slēpās no mums. Mēs jau sen bijām pamanījuši, ka viņš tagad sālīja un žāvēja jebkuru gaļu, pat liellopu. Nez no kurienes atveda aunu. Le-vute kaltēja sausiņus. Viņa neprata slēpties un nejautāta mums taisnojās:

_— Piķis zina, kad mēs svaigu maizi saēdīsimies līdz satam.

Līņus ļoti grūti notīrīt. Tie ir glumi, visasākais nazis slīd gar sāniem un neskar zvīņas. Tāpēc mēs papriekš tos noplaucējām karstā ūdenī, tikai pēc tam izķidā-jām. Tad katru gareniski pārgriezām un iesālījām. Vēlāk aiznesām uz kūpinātavu, savērām uz stieples, bet ugunij uzsviedām kadiķus un zāģskaidas. Pēc dažām dienām līņi bija nokūpināti.

— Noliksim ziemai, — tēvocis Simons pateica.

Tik tikko izlūdzāmies sev pa vienai pusītei, bet Mikam — divas. Izcepuši kartupeļus, ēdām kūpināto zivi, tomēr Mikam nestāstījām, kur palikušas pārējās, lai gan viņš tikpat labi kā mēs prata turēt mēli aiz zobiem. Viņš, it kā neko nesapratis, sūkāja taukainos pirkstus un klaigāja:

— Tagad es zinu, kāpēc Lupatlaša kuņģis caurumains! Tādi gardumi taču aiziet cauri, taisni uz stilbiem! — viņš rādīja saliektās rokas muskuļus.

Brālēns nenocietās un pajautāja viņam:

— Vai zini, kur šo līņu ziema beigsies?

— Mežā.

— Tad klusē!

— Aizgājis uz mājām, sastrēbšos rūgušpienu un likšos uz auss kā dūzis. — Miks otru gabalu zivs ietina diždadža lapā un paslēpa azotē. Tad pieklājīgi atvadījās. Vēl ilgi pļavmalā bija dzirdama viņa skanīgā balss:

Rūgušpiens man uzpūš iekšas,

Sūkalas tik drudzī krata,

Bet no speķa gabala Iztieku bez kažoka! ...

Arī Sims, vecākais, šoreiz pret mums bija atklātāks:

— Jūs saprotat, viņiem jāpalīdz. Ziema drīz būs klāt, bet zem ledus nezvejosi.

— Ja vajag, tad vajag, — Simuks atmeta ar roku. — Tikai tu, tētuk, mums vairs nemelo.

— Vai tad no bites paslēpsi medu? — Sims, vecākais, atbildēja un piedraudēja ar pirkstu.

Visu nākamo dienu mēs lauzām tabakas lapas un vērām uz garas kapara stieples. To velna zāli tēvocis viens nespētu nosmēķēt pat piecos gados!

7

Mūsu zivis nekavējoties aizceļoja uz mežu, pat nesagaidījušas rudeni. Dažas diennaktis pie mums viesojās divi vīri: Anatolijs, partizāņu grupas komandieris, un otrs, ko mēs nemaz nepazinām. Viņš bija baltkrievs un, vēlēdamies pateikties, sacīja: «Dzjakuju, dzjakuju.» Tēvocis abus izguldināja pirtsaugšā, bet viņu nelielo zirgu ar garām krēpēm un resnām kājām paslēpa šķūnī. Tomēr šeit nebija visai droši, jo lopbarības palicis tik maz, ka tā vairs neaizsedza pat trešdaļu rijas.

Pirmajā naktī viņi gandrīz negulēja un par kaut ko ļoti ilgi apspriedās. Tēvocis vairījās skaļāk runāt, lai gan lieliski zināja, ka mēs protam mēles turēt aiz zobiem. Anatolijs, kā arvien, bija priecīgs un runāja kaut kā mīklaini:

— Medībās mēs nepiedalīsimies. Pietiks viņu. Bet tētuks lai uzcērtas, kā nākas, lai pakaitina šos, kamēr mēs pagrozīsimies pa staciju. Uz abām pusēm viņi nepaspēs.

— Es arī tā domāju. Vajag vienā reizē.

— Vai visas rotaļlietas savācāt?

— Visas. Tikai viņš ir ļoti neuzmanīgs. Daļu aizveda uz mājām un krāmējas ar tām.

— Atceļā es brīdināšu viņu, tomēr ziepju mums ir tik maz, ka jāriskē. Kaimiņš, lūk, apciemoja mūs, grib izpētīt apvidu, iepazīties ar tevi.

— Kā klājas maniem iemītniekiem?

— Lieliski! Nevar aizmirst. Lūdza nodot sveicienus Stundžum. Viņi Dmitriju apgādājuši ar ļoti labu radistu. Citi vēl atrodas pie viņiem, apmeklē skolu.

— Tātad esam norunājuši?

— Kaut vai uznāktu akmens lietus.

Medību priekšvakarā atbrauca kalējs.

— Šurp cauros katlus, šurp basos zirgus! — viņš jokodams iesaucās. — Kam degunā jāiever gredzens, kam auskari jānokaļ?! — Viņš no ratiem izcēla smagu kasti ar apkaltiem stūriem un pabāza zem žagariem. Izvēla maisu miltu un tūlīt atvadījās. — Braucu pie Lupatlaša, lūdza salabot pļaujmašīnu, — un aizdārdēja taisni pa laukiem, bet Tribanda pagalmā drīz vien ieskanējās viņa lakta.

Saulrietā tēvocis pasauca mūs un pateica:

— Tagad īstais laiks vēžot: vakars, šķiet, būs silts, vēja nav. Mežzinis man ļoti lūdza vēžus. Sacīja, ka fon Klauze mirstot, tos ieraudzījis. Viņam pie alus ļoti garšojot vēži.

Sims tūlīt ķērās pie darba. Viņš no stieples nopina groziņu, piesēja to pie zaļa apses mietiņa un kā lukturi piestiprināja laivas priekšgalā. Pēc tam no resnas stieples izlieca divas stīpas, appina tās ar sadarvotu auklu un izgatavoja pāris caurumainu ķeseļu: vienu man, otru sev. Es sīki saskaldīju sausus priedes celmiņus un paņēmu bērza skalus iekuriem.

Krēsloja. Brālēns groziņā iekūra uguni. Tā ātri iedegās un kā prožektors apgaismoja pavisam mierīgo ezera virsmu.

— Ķeriet viņā pusē, — tēvocis mūs abus brīdināja, — starp Briņķa izskalojumu un «aci»: tur nav dziļš un visvairāk vēžu. Ja kaut ko pamanīsiet — vai nu automašīnu, vai braucējus ar zirgiem, vai nākot kājām — nodzēsiet uguni un airējiet uz mājām. Vai sapratāt?

— Skaidrs. Varbūt jāpalūkojas krastā? — Simuks jautāja.

-— Nevajag. Tikai neaizlieniet aiz meldriem, lai es jūsu uguni nezaudētu no acīm.

Ar zāli aizzēlušajā ezerā ūdens ir ļoti dzidrs. Augi

iztīra ezeru un viļņošanās laikā neļauj pacelties dūņām. Tik skaidrā ūdenī viss redzams kā caur stiklu. Mēs airējām gar krastu un vēžojām. Simam bija līdzi bojāta gaļa, un viņš to nelieliem gabaliņiem meta vēžiem.

Ļaudis runā, ka vēzis rāpojot atmuguriski. Nav tiesa. Tas tikai peld atmuguriski, airēdamies ar asti kā ar airi. Rausta asti uz sevi un it kā lēkšo pa dibenu. Bet pie laupījuma vēzis lavās lēni, ar izvalbītajām acīm skatīdamies uz priekšu un uzmanīgi kustinādams ūsas. Pamanījis briesmas, tas pēkšņi palecas atmuguriski un iepleš spīles. Vēžiem ir ļoti laba oža, un pie katra gaļas gabaliņa ātri sapulcējas vairāki.

Es gulēju uz laivas sola un, neatrāvis skatienu, vēroju, kā pa zāli rāpoja zaļas ūdens vaboles, kā zem lapām slēpās snaudulīgas zivtiņas un, nekur nemukdamas, kustināja caurspīdīgās spuras, kā, ar mietu pieskaroties pie dibena, no tā sprakstēdami kūtri cēlās gāzes burbulīši. Visapkārt šūpojās ūdensrožu lapas, slaidās niedres snauda, iebridušas ūdenī.

— Septiņdesmit pirmais. — Es ar ķeseli noķēru vēzi un iemetu laivā.

Sims klusēja un skatījās apkārt. Ugunskurs apdzisa. Brālēns ar airi dažas reizes uzsita pa mietiņu, šņākdamas ūdenī iebira kvēlojošas ogles, kā mākonis aizpeldēja vieglas dzirksteles, liesma atkal palēcās un apkārt visu apgaismoja. Es gribēju galvu iegremdēt ūdenī un ar atvērtām acīm skatīties vienā skatīšanā.

— Klausies, Rim, — brālēns brīdināja.

Tuvumā iesprauslājās zirgs. Aiz ugunskura apgaismotā apļa kā necaurredzama siena stāvēja tumsa.

— Nodzēsīsim.

— Pagaidi, varbūt vēl nekā nav, — viņš iemeta groziņā dažas jaunas pagalītes. Sikspārņi, šaudīdamies uz visām pusēm, lidoja virs galvas. Vairākas reizes

iekliedzās ūpis. Es saliku plaukstas kopā, piespiedu pie lūpām un, te pašķirdams, te sakļaudams delnas, atdarināju ūpi. Mums likās, ka nezin kas iet pa krastmalu. Sims ātri nolaida mietiņu ūdenī un nodzēsa ugunskuru. Izrādījās, ka visapkārt nemaz nav tik tumšs. Kvēlojošās blāzmas atspulgos bija redzams, ka kustas cilvēku un zirgu ķēde. Tā gāja pa klajumu uz Melnsila pusi.

Atkal iekliedzās ūpis, tikai šoreiz ievērojami tālāk. Es baidījos atsaukties un ņēmos airēt. No izskalojuma iznāca cilvēks. Viņš dzinās pakaļ ķēdei. Izvilkuši laivu krastā, aizskrējām uz mājām un visu jo sīki izstāstījām tēvocim.

— Tā ari vajadzēja būt, — Simons nomierināja mūs. — Tikai tev nevajadzēja klaigāt.

— Vai Anatolijs ari aizgāja? — Simuks jautāja.

— Aizgāja. Rim, es viņiem atdevu tavu kompasu.

— Labi. — Es, tikko paguvis nomazgāt kājas, tūlīt aizmigu.

No rīta atjāja Anuprs. Viņš pagalmā nosvieda divus lielus gabalus svina un, nenokāpis no zirga, uzsauca:

— Atdodiet tēvam, lai nolej skrotis!

Tēvocis atnesa no kalēja tādu dīvainu pannu ar snīpi sānos, iemeta tajā svinu un uzlika uz karstām oglēm. Pēc tam viņš uzmanīgi pa lāsei pilināja svinu šņācošā eļļā. Abi ar Sirnu šīs svina lāses ripinājām starp divām dzelzs plāksnēm. Negludās un plakanās sviedām atpakaļ pannā, bet labās rullējām tikmēr, kamēr tās izrullējās par skaistām, apaļām skrotīm. Diena bija vēl pusē, kad mēs vairs nejutām rokas, tomēr Simons nemitīgi mudināja:

— Saraujiet, tik daudz kungu atbrauks, vai nu kritīsim kaunā, — tēvocis mums gudri pamirkšķināja un

otru gabalu svina noslēpa klētiņā. — Lai peles nesa-vairojas.

Levute atsacījās vārīt vēžus. Tie visi bija dzīvi. Es iekūru uguni zem katla, bet pats izskrēju pagalmā. Lai jupis viņus rauj, vai man jāskatās, kā vācieša untumu dēļ mocās dzīvs radījums.

8

Divdesmitajā jūlijā mūsu pagalmā saradās automašīnas, motocikleti un vezumi. Mežzinis atveda līdzi Špuntu, bet mēs savu Marsu jau no vakara ieslēdzām pagrabā. Mežzinis atveda arī vācu priekšnieku fon Klauzi. Viņš bija ļoti resns. Pienāca pilna istaba policistu un vāciešu. Viņi gatavojās medībām.

Mēs abi ar Simu gājām par dzinējiem. Mums palīgā Tribandis atveda Didžuļus, Miku, abus savus kalpus un būdeļnieku Džuģi ar sievu. Arī Sims, vecākais, bija dzinējos, jo Anuprs nolēma:

— Šaus tikai vācu kungi, es un mežzinis.

— Neapklustiet ne minūti, — tēvocis mūs pamācīja, — jo citādi uzskriesiet uz skrotīm. Redzat, ka šiem nekādi noteikumi nepastāv.

Sākumā gājām klusi. Ielencām vairākus meža kvartālus. Tik tālu no mājām pa mežu ne reizes nebijām aizgājuši. Zem kājām brikšķēja satrunējušie zari. Oda pēc pelējuma. Pie sejas ķērās lipīgi tīmekļi. Dūksnāju zāle sniedzās līdz galvai, aiz apkakles bira spilvju pūkas. Tad sākās biezs, drūms eglājs.

Pašā biezoknī nejauki spalgā balsī ieķērcās vārna. Man pārskrēja drebuļi. Vārnai atsaucās otra, trešā, ceturtā... Virs kokiem pavīdēja to ēnas. Tās visas laidās uz vienu pusi un nemitīgi ķērca.

— Vistu vanagu pamanījušas, — Sims man sacīja.

— Noteikti, — tēvocis paskaidroja. — Vārna ir vislielākais vistu vanaga ienaidnieks. Vārnas neieredz laupītāju, jo tas izkrāmē šo ligzdas un noknābā ļoti daudz vārnulēnu. Tāpēc vecās vārnas, tiklīdz ierauga plēsoņu, saceļ tādu traci, ka mežs skan. Vajātais vanags mētājas uz visām pusēm vai arī kaut kur paslēpjas un kvern kā beigts.

— Bet kāpēc tas nesaplosa vārnas?

— Visas nav iespējams notvert. Vārnas, izdzirdējušas briesmu signālu, sadrūzmējas barā un uzbrūk vanagam, kamēr tas atkāpjas. Visi trokšņa pamodinātie zvēriņi un putni mūk prom, un vanags paliek bez laupījuma. Vārnas ar ķērcieniem aizsargā arī citus.

— Un kāds putns visu laiku kliedz mums priekšā?

— Sīlis. Tas ir īsts meža izlūks. Tas allaž pirmais sagaida nelūgto ciemiņu un par to paziņo visiem meža iemītniekiem. Citi šo dēvē arī par sējēju. Vai redzi, cik daudz ozoliņu sadīdzis visapkārt? Tas viss ir sīļa darbs. Vākdams sev pārtiku, tas sūnās paslēpj tik daudz zīļu, ka pēcāk pats nesameklē pat pusi no tām. Labs putns.

Tēvocis nostādīja mūs ierindā, tad noņēma no vidus-jostas bronzas ragu un uztaurēja. Mēs gājām pa mežu un ar mietiem dauzījām koku stumbrus, klaigājām, mētājām čiekurus un akmeņus, kas pagadījās zem kājām. Sims gāja man blakus.

— Kā tu domā, vai mūsu briedis neiekritīs?

— Nebūtu jāiekrīt. Es baidos no kā cita. Redzi, cik lielu apsardzību paņēmuši līdzi?

Priekšā iebrikšķējās krūmi un pavīdēja vairākas meža cūkas. Es tās labi nesaskatīju. Tās šņākdamas skrēja uz priekšu.

— Lempiķes tādas, taisni vāciešiem rīklē lien.

Aizlēkšoja dažas stirnas, kā lodes aizšāvās garām zaķi. Es brīnījos, kur tie bijuši agrāk. Kāpēc tie nemuka uz pretējo pusi, nekā mēs gājām? Atskanēja šāvieni. Tagad zvēriņi metās atpakaļ. Tie neko nevēroja, spruka gar pašām mūsu kājām. Mēs pārāk necentāmies.

— Būtu pamācījušies no vārnām, — Sims niknojās.

Medības bija veiksmīgas. Dažas lapsas, vairāki zaķi,

viena stirna un jauna meža cūka kļuva par vāciešu laupījumu. Viņi vai ģība aiz laimes, smēķēja cigaretes un piēdāvāja visiem. Viņi katrā ziņā gribēja atkārtot visu no jauna. Es brīnījos, ka vienai lapsai nav astes.

— Redzi, cik trāpīgi šāvēji ir mūsu vidū, — tēvocis pasmējās.

— Pārāk tuvu pagadījās, — atzinās pamatīgi iereibušais mežzinis. — Kā bliezu no dažu metru attāluma, pat skrotis nepaspēja izkliedēties. Lapsa tikai — žviks! — uz augšu un, pametusi asti, spruka krūmos. Labi, ka Anuprs piebeidza, būtu aizmukusi.

Vācieši smējās, saķēruši sānus, bet resnais, viņu priekšnieks fon Klauze, skraidīja pakaļ mežzinim un mēģināja piespraust viņam nocirsto asti. Tas noskaities aizsvieda to prom. Policisti lomu vilka uz celiņu.

Iebaudījām pusdienas un atkal gājām dzīt, tikai tagad vēl tālāk. Sims notvēra mani aiz rokas un parādīja dobumainu koku.

— Kas šeit perējis? — viņš jautāja.

— Nezinu.

— Dzenis. Redzi, uz stumbra vēl redzamas svaigas skaidas. Tikai dzenis vien tā piedrupina, kaldams dobumu. Tam knābis ir stūrains, ass, tāpēc arī mizā paliek četrstūrainas zīmes.

Mazliet tālāk viņš atkal man jautāja:

— Un kas dzīvo šajā dobumā?

Paskatījos uz baltām svītrām notriepto stumbru un sacīju:

— Strazds.

— Protams, viņš, tīrīdams ligzdu, tā nobalsina kokus.

Otra reize bija mazāk veiksmīga. Daudzi mednieki

neizšāva nevienu reizi. Anuprs atceļā pamanīja kokā caunu un norībināja uz to abus lādiņus. Cauna nenokrita, bet arī neaizmuka. Tūlīt savas šautenes iztukšoja daži vācieši. Pēdējais norībināja mežzinis, tomēr cauna pat nepakustējās. Visi brīnījās un, galvas atgāzuši, grozījās ap egli. Tās galotnē bija kaut kas brūns, tikai nekur nebēga un nekrita zemē.

— Es to uzreiz nokniebu, — Anuprs lielījās. — Tā ieķērusies zaros.

— Zēni, kurš gribat nopelnīt? Kāpiet kokā, viņš dos piecas markas, — mežzinis Anupra vārdā piedāvāja.

Miks nometa jaku, man uzticēja savu kabatu mantību, pēdas pārsēja ar siksniņām un rāpās eglē. Sasniedzis zarus, uztrausās vēl augstāk, tad iesaucās:

— Tā ir lapsas aste!

Mēs visi smējāmies līdz asarām un tikai tagad ieraudzījām, ka šeit ir tā pati vieta, kurā mežzinis lapsai nodarījis tik neglītu pārestību. Tribandis ļoti nokaunējās.

— Vārnas uznesušas, — viņš noburkšķēja.

Resnais vācietis smiedamies pat apraudājās. Viņš lika Anupram piesiet asti pie jostas kā lomu. Tribandis paklausīja. Zobgalībām nebija gala. Resnulis viņam rīdīja virsū suņus, svaidīja ar čiekuriem un smējās, kamēr kļuva iezilgans.

— Un nauda? — Miks nokāpis jautāja.

— Vai ar šito nepietiks? — Anuprs viņam iesita knipi pa degunu.

Fon Klauze piegāja pie raudošā gana, kaut ko pajautāja mežzinim, tad pasauca Tribandi un rāja viņu.

— Vācieša kungs saka — medniekam, kurš nodarījis pārestību dzinējam, tūlīt tam jāsamaksā divkārtīgi. Tāds esot medību dzelzs likums.

Anuprs iedeva Mikam piecas markas. Pārējās nokrāpa. Tomēr Klauze neatkāpās no viņa. Klaigāja, smējās, rādīja ar pirkstu uz lapsas asti un atkal kaut ko pavēlēja.

— Priekšnieka kungs saka — tev jāsamaksājot arī par lomu. Tu pirmais taču ieraudzīji caunu un to nošāvi. Kāpt kokos nav dzinēju pienākums, viņiem jāstrādā uz zemes. Arī tas ir likums.

Anuprs iedeva Mikam pat desmit markas.

— Tikai atstājieties, — viņš noņurdēja.

Miks naudu iedeva glabāt Simam, vecākajam.

— Tik un tā, pārnācis mājās, atņems visu.

Pvesnais vācietis man ļoti patika. Par vēžiem viņš mums atlīdzināja ar šokolādi, bet tēvocim palielījās, ka viņš esot prūsis, ka pēc tam, kad karš laimīgi beigšoties, viņš šeit uzcelšot skaistu vasarnīcu, ka Simons pie viņa varēšot strādāt par mežsargu, ka viņam briesmīgi patīkot vēži un kārtīgi strādnieki. [20]

Arī nākamajā dienā atgadījās ne mazāk notikumu. Tiklīdz pamodāmies, tēvocis mūs pasauca un jautāja:

— Kur jūsu kaklauti?

— Kastītē.

— Nesiet šurp!

Mēs atnesām. Simons tos pagrozīja, pacilaja, iemeta ugunī un vēlreiz pajautāja:

— Vai žēl?

— Ļoti.

— Es saprotu, kaklauts pionierim ir dārga manta, tomēr tā nav salīdzināma ar biedru dzīvību. Agrāk es jums neko neteicu, bet tagad paši zināt, ka apstākļi mainījušies. Mūsu mājas apciemo ļauni cilvēki. Un ja viņi ieraudzītu sarkanu audumu ...

Iečirkstējās telefons. Simam bija jāsteidzas pie Tri-bandiem pasaukt Anupru. Kaimiņš atnāca snaudulīgs., neizgulējies, bet apmierināts.

— Zini, Sabali, medības ir varena padarīšana. Fon Klauze cauru nakti tās nespēja aizmirst. Tu, mežsarg, esi vīrs. Paldies arī par vēžiem. Viņš tuvākajā laikā ieradīsies vēžot. Teica, ka paaicināšot kādus arī no apriņķa. Viņš nebeidz priecāties par tevi. Vārdu sakot, mums izdevās, nepalikām kaunā. — Tikai pēc tam viņš piegāja pie telefona un paņēma klausuli. — Tribandis klausās, — pateica, bakstīdams zobus. — Ko?! Nevar būt. Nāvīgi? Trakums. Nolādētie bandīti! Tūlīt braucu! — Un uzkarināja klausuli. — Sabali, jūdz zirgu, paķer šauteni, aulekšosim uz pagastu!

— Savus zirgus viņš aulekšiem netriec, — tēvocis, jūgdams zirgu, sirdījās.

Aiztraucās, pat aizmirsuši atkrampēt vārtiņus. Bēris ar krūtīm tos atsita. Tikai vakarā Simons atgriežas ne šāds, ne tāds. Viņš nesteigdamies mums pastāstīja, ka pagājušajā naktī par godu divdesmit pirmajam jūlijam miestiņā bijuši izkārti sarkani karogi un izlīmēti uzsaukumi. Visa policistu priekšniecība pēc medībām žūpojusi pie Tribandiem. Karogi karājušies līdz vēlam

rītam, jo nebijis kam noņemt. Kāds centīgs policists mēģinājis, bet saspridzinājies. Citi gaidījuši rīkojumus. Arī tēvocis dabūjis brāzienu, kāpēc neatsaucies uz telefona zvaniem, lai gan esot zvanījuši visu nakti.

Vācieši atveduši suņus, bet tie neko nespējuši uzost, jo visur bijusi izkaisīta tabakas smalce. Suņi mētājušies šurp un turp, skraidījuši, sakoduši dažus policistus, kuri kvernējuši sardzē, un vairāk nekā.

— Mēs kaklautus būtu aprakuši, — es klusi sacīju.

— Tā drošāk, — tēvocis pacietīgi skaidroja. — Fabrika izauž tūkstošiem metru vienāda auduma. Un lai nedod dievs, ja policisti pie kāda atrastu kaut cik līdzīgu audumu, kas atgādina karogus. Beigas. Miestiņā tagad tver katru, kas pagadās pie rokas, ir vai nav vainīgs.

Levute, ar muguru atspiedusies pret durvju aplodu, klausījās tēvoča stāstījumu un raudzījās kaut kur pa logu. Man šķita, ka viņa istabā jutās gluži vientuļa.

— Vai daudz cilvēku par tiem karogiem paņēma ciet? — viņa pēkšņi jautāja.

— Nezinu, šie ņemdami nekautrējas.

— Un ko viņiem darīs?

— Ko visiem dara. Neskatās, vai ir vainīgs. Grib iebiedēt, lai citi neiedrošinātos.

— Un ja tas nešķīstenis nebūtu saspridzinājies?

— Tik un tā.

Viņa pagriezās un aizgāja uz savu istabu. Visu vakaru Levute bija ieslēgusies kambarī. Sims izslauca govi, pabaroja cūku, vistas, bet es dabūju vārīt vakariņas. Nevarēdams atrast sāli, klusi pavēru kambara durvis, tomēr neiedrošinājos jautāt. Krustmāte bija nometusies ceļos, uz lādes uzlikusi krustu un skaitīja lūgšanas. Abās pusēs no krusta stāvēja divas sveces, kuras jau beidza degt. Oda pēc vaska.

Viņa nerādījās ari vakariņās. Edām bez sāls. Si-mons, vecākais, arvien skatījās uz kambara durvīm, beidzot karoti nolika pie malas, piecēlās, bet atmeta ar roku un atkal apsēdās.

Pēc dažām dienām ļaudis sāka runāt, ka tuvākajā dzelzceļa stacijā partizāņi esot uzspridzinājuši ūdenstorni, pielaiduši uguni noliktavām un veselu kilometru gar uzbērumu nozāģējuši telegrāfa stabus. Tas iepriecināja mūs. Taču no miestiņa nāca arvien sātraucošākas vēstis. Vācieši bija savākuši baru ķīlnieku un izlīmējuši paziņojumus, ka pēc trim dienām nošaušot visus apcietinātos, ja iedzīvotāji nenodošot vainīgos vai to līdzdalībniekus. Vienu tādu paziņojumu pagasta vecākais atnesa arī mums.

Levute izlasīja un nobālusi apsēdās.

— Kas tev vēl vajadzīgs? — viņa jautāja vecākam, kurš mīņājās uz vietas.

— Paraksties!

— Nerakstīšos!

— Kā vēlies. Te nav joki.

— Nerakstīšos uz tādas šausmības. Nerakstīšos! Prom no šejienes! — viņa uzkliedza. — Cilvēkēdāji, antikristi, — un apraudājās gaužām asarām.

Pagasta vecākais pagalmā notvēra mani, pagrūda lapiņu un zīmuli.

— Nav mana darīšana. Kādam tomēr jāparakstās.

Parakstīdamies redzēju apakšā nodrukātu fon Klau-

zes uzvārdu. Tas bija treknākiem burtiem. Paziņojuma malās raiboja dažādi paraksti. Daži rakstītnepratēji bija uzvilkuši greizus krustiņus.

Pēc tam Levute staigāja kā beigta. Viņa par neko nerūpējās, neēda kopā ar mums un nerunāja. Reiz atradu viņu dārzā raudam. Viņa gulēja, nokritusi uz dobes. Aizskrēju pēc tēvoča.

— Nomierinies, pati zini, ka savādāk nebija iespējams.

— Ja es būtu zinājusi, ja būtu zinājusi, — viņa, sakampusi galvu, vaimanāja. — Tāda nieka dēļ, dažu lupatu dēļ tik daudz cilvēku! ... Cik briesmīgu grēku esmu ņēmusi uz savas galvas!

— Apklusti, es tev saku! Tavas vainas te ir tikpat, cik manas: ja nedabūtu no mums, dabūtu no citiem.

— Simon, Simon, kāpēc tu mani pierunāji?

— Aizskrien un pasaki grēksūdzē, — tēvocis Sims noskaitās. — Pēc tam vēl tikpat daudz cilvēku iebāzīs cietumā.

Krustmāte ar saraudātām acīm skatījās viņā un neko nesaprata.

Vācieši izpildīja savus draudus. Neviens ķīlnieks neatgriezās no alksnāja, kas auga mazpilsētas tuvumā. Tur parasti izgāza visādus atkritumus. Krustmāte pieklusa, viņai pie kreisajiem deniņiem liela matu cirta kļuva pavisam balta. Viņa vairs neraudāja, tikai reizēm piegāja pie krusta, paskatījās uz to un sacīja:

— Dievs, dievs, ko tu izdarīji?

Bet nelaime dzinās pakaļ nelaimei. Kādā agrā rītā uzlidoja gaisā Linkus smēde. Ko viņš tur darīja — neviens nezināja, tikai spēcīgais trieciens noslaucīja viņa nojumi un kūti. Saskrēja kaimiņi un pagalma vidū atrada Linkuvieni guļam bez samaņas. Viņi metās dzēst ugunsgrēku, tomēr jauni sprādzieni visus piespieda atkāpties.

Atsteidzās vācieši, izvandīja visu ugunsgrēka vietu, savāca visas šķembas un lupatas un noskaidroja, ka smēdē bijuši divi cilvēki: kalējs un vēl viens — ar automātu. Nedaudz tālāk Linkus zemes strēmelē uzraktajā kupicā viņi atrada vairākas sarkanas mīnmetēja

minas un tūlīt tās saspridzināja. Kalējieni ar ātrās pālī* dzības automašīnu aizveda uz slimnīcu.

Policija izkratīja un pārbaudīja visus apkārtējos iedzīvotājus. Tā cerēja atrast kopā ar kalēju kritušā cilvēka tuviniekus, tomēr nevienā ģimenē neviena netrūka. Tad policisti ņēmās vākt kopā pēc kārtas visus vīriešus. Ja kāds ģimenes loceklis bija kaut kur aizbraucis, paturēja pārējos. Bet, kad aizbraucēji atgriezās, apcietinātos atbrīvoja.

Kalēja sieva bija vienīgais cilvēks, kas vāciešiem ko nebūt varētu pastāstīt. To zināja ne tikai viņi. Tēvocis apstaigāja visas mājas, apskatīja visus kaktus, pats pārbaudīja mūsu kastīti, pagultes, izrausa pirts jumt-augšu, mums atņēma visas tukšās patrončaulas un iesvieda ezerā. Rijā viņš sadedzināja dažus kūļus salmu un to tīri izslaucīja.

— Jāpasaka, — es paraustīju Simu.

— Par ko jūs? — tēvocis pagriezās.

— Mums Trejnaudē ir noslēpta šautene. Arī granātas.

Tēvocis noplātīja rokas.

— Un līdz šim klusējāt?

— Nē, mēs dažas reizes šaudījām.

Sims, vecākais, negribēja klausīties tādus mūsu paskaidrojumus. Viņš paņēma pie sienas pakarināto siksnu.

— Tad šitā jūs saprotat vecāko uzticību! Vai zināt, ar ko tas viss varēja beigties? Kāpēc slēpāt no manis? Atbildiet?!

Mēs klusējām un netaisnojāmies. Bijām vainīgi. Bet Levute nostājās starp tēvoci un mums.

— Par ko tu viņus pērsi? — viņa jautāja.

— Nav tava darīšana, ej prom!

— Nē, tagad jau ir mana darīšana, — viņa pateica

un salika rokas uz krūtīm. Es nekad viņu tādu nebiju redzējis. — Tu papriekš atbildi, pēc tam sit!

Tēvocis klusēja un samulsis skatījās uz krustmāti. Viņš siksnu uzkarināja atpakaļ vietā. Uzsmēķēja. Tā bija laba zīme.

— Hmmm... Par ko, tu saki? Nu, viņi man varēja pasacīt. Nav taču mazie. Simam bez dažām dienām četrpadsmit gadu, — tēvocis it kā taisnojās un tūlīt jautāja: — Varbūt man jāatvainojas viņu priekšā?

Mēs abi stāvējām un gaidījām. Kad tēvocis apklusa, ierunājās Levute:

— Tu saki četrpadsmit, bet man šķiet, ka viņiem katram jau ir trīsdesmit gadu. Es pati dažās dienās pārdzīvoju veselus simt gadus. Tu tikai labi paskaties uz viņiem. Vai tie ir bērni? Viņiem ne tikai muguras, bet arī dvēseles rētainas. Vai viņi vainīgi, ja karš viņus uzreiz padarījis par večiem? Ko viņi redz, ko viņi dzird? Visapkārt asinis, visapkārt asaras: te aizveda, te nogalināja, vienus nomocīja, citus sadedzināja, tas jāpakar, tas jānošauj ... citu runu viņi nezina.

— Bet, Leona ...

Viņa neļāva tēvocim pavērt muti.

— Nekāds bet, nekāds bet! ... Viņi taču drebēja ne mazāk kā mēs, kad rijā dzīvoja kareivji. Viņi ne mazāk baidījušies un baidās, kad tu naktīs nozūdi, kad istabas sanāk pilnas ar policistiem, kad zem logiem sāk rībēt šāvieni. Man jau piektais desmits gadu aprit. Vai tu tiki padomājis, par ko esmu pārvērtusies? Tu man pārmet dievu. Bet es viņam pārmetu par visu. Vai zini, ko es pēdējās dienās lūdzu no dieva? Es lūdzu, lai viņš Petrienei ātrāk sūtītu nāvi, lai viņa sev līdzi neaizvestu vēl desmitiem dzīvību. Es skaitīju lūgšanas par viņiem, lai pietiktu ar viņiem vien ...

— Levut, nu, Levut...

— Tagad klausies! Tu esi tēvs. Bet ko tu viņiem māci? Par ko tu runā ar viņiem? Ko dari tu pats? Un neņem ļaunā, ka viņi savāc visas tavas drupačas. Kāds tas prāts, tādi arī darbi. Ne jau pirmo reizi es dzirdu, ko viņi runā: roka nenodrebēs, uzlaist gaisā, uzbērt svinu... Tas puņķutapa, raugi, visu pasauli jau sadalījis fašistos un labos cilvēkos. Viņam spīd acis, ja dzird par tavu biedru darbiem ...

— Tas, zini, jau par daudz ...

— Tu man dārzā atgādināji grēksūdzi, tad klausies to: ja dievs ir, tad es no viņa lūdzu tikai vienu — dod tu cilvēkiem pacietību un spēku izbeigt šo slaktiņu, jo pats no sevis tas nekad nebeigsies. Ja es tos karogus viena vien būtu izkārusi, jau sen būtu aizgājusi un negaidījusi, kamēr manā vietā nošauj tos nevainīgos cilvēkus ... Ja gribi tiesāt, tad es tev sacīšu: viņiem jātiesā mūs abus, nevis mums viņi.

— Piedod, Levut, — tēvocis apskāva māsu un nobučoja viņai rokas, bet mēs abi arvien vēl klusējām un vērojām viņus. Es nesapratu, kāpēc šie vārdi tā ietekmēja Simonu, vecāko.

— Pati baidās un citiem uzveļ, — Sims pagalmā pačukstēja. Man šķita, ka viņš ir ārkārtīgi nepateicīgs.

10

Lielceļa malā, kur Bebrupe, izlīdusi pa ozolkoka tilt-apakšu, burbulē tālāk pa mežiem apaugušu gultni, izdīga vairākas teltis. Šeit apmetās mežstrādnieki. Viņi caurām dienām gāza slaikus kokus. Vilcējs tos nogādāja uz lielceļu, bet no turienes zaldāti ar automašīnām baļķus veda uz dzelzceļa staciju. Kaut gan tas nebija tēvoča apgaitā, tomēr viņš uzraudzīja darbus.

Kādā jaukā dienā mežstrādnieki aizmuka uz visām pusēm un vilcējs sadega līdz kāpurķēdēm, pat visi skārdi no karstuma sagriezās. Tēvocis atskrēja mājās un piezvanīja uz mežniecību. Un kā viņš dabūja ciest par šo ziņojumu! Mežzinis viņu trenkāja, kāpēc par vēlu piezvanījis, policijas priekšnieks lamāja, kāpēc nenosargājis vilcēju un neiznīcinājis partizāņus, bet vāciešu priekšnieks taisni tā pajautāja:

— Kāpēc partizāni tevi nenošāva?

— Nezinu. Viņi nevienu neaiztika, pat sargzaldātus.

— Tev ir šautene. Kāpēc nebiji paņēmis līdzi?

— Tur taču bija četri jūsu sargzaldāti.

— Tu esi kalpotājs.

— Es neko sliktu nedaru.

— Vai tu domā, ka mēs darām?

— Bet jūs arī pagaidām esat dzīvi.

— Vai pazini kaut vienu?

— Ja būtu pazinis, tad es nebūtu paguvis paziņot.

Apmēram tā viņš aprunājās ar resno fon Klauzi. Neapmierinātais resnulis aizdzina viņu uz mājām. Tad pēc dažām dienām nodega kokzāģētava. Pēc tam noskrēja no sliedēm vilciens un miestiņa vidū uzsprāga automašīna ar degvielas kravu. Vācieši un policisti atriebās, sodīdami miermīlīgus iedzīvotājus.

Vilkās nemierīgas un gaidu pilnas dienas. Pēkšņi parādījās Anatolijs. Viņš visu laiku jokoja, bet tēvocis viņu rāja:

— Pārāk atklāti darbojaties. Jūs vēl vāji pazīstat vāciešus. Iecietība vēl nenozīmē, ka viņi būtu pavisam vāji.

—'Tu kļūdies, Sjoma: viņi, kā nākas, vēl nepazīst mūs.

— Atceries, ka Linkuviene ir viņu rokās.

— Bija, — Vostrikovs pateica un sadrūma. — Es

pat nezinu, kas viņiem tur atgadījās. Ne jau pirmo reizi to darīja. Gan kalēja, gan Vasilija žēl. Viņš savam AJoškam arvien rakstīja vēstules, sacīja, pirmajā dienā pēc atbrīvošanas nosūtīšot paciņu ...

— Un kalēja sieva?

— Viņa nomira tajā pašā dienā, tikai vācieši to slēpa. Kādu apsaitētu bābu vadāja pa laukiem. Reiz uzdūrās slēpnim un tad atklājās, ka tā ar automātu šauj tikpat labi kā vīrieši.

— Es baidos, ka jūsu jaunais nodoms neizdosies.

— Viss pārdomāts līdz pēdējam sīkumam. Ja viņi nobīsies, tad mēs jo mierīgi dosimies tālāk.

— Vai jūs saprotat, ar ko es riskēju?

— Kāpēc tik skaļi? Tavi abi izlūki droši vien vēl neguļ, — partizānis pajokoja. — Tāda ir pavēle. — Viņš tēvoci aizveda līdzi.

Ausa kūtrs bezsaules rīts. Simons atgriezās ļoti ātri. Pat neatģērbies viņš Levutei jautāja:

— Kur ir labības malšanas atļauja?

Krustmāte iedeva. Simons saslaucīja divus maišeļus miežu, zem salmiem pabāza šauteni un aizbrauca uz dzirnavām. No tām atgriezās sasarcis, sasvīdis, bez maisiem, bet ar šauteni plecā. Pieskrēja pie telefona, pagrieza rokturi un iesaucās:

— Policiju!

Abi ar Simu saskatījāmies. Brālēna seja pastiepās garāka. Es klausījos, uzspicējis ausis, jo arī šo to sajēdzu.

— Vai policija? Divstobrene sabojājusies. Redzēju. Ne jau es viens, dzirnavās bija vēl apmēram desmit vezumu. Atņem labību. Visus izdzenāja. Ko es varēju darīt? Viņi seši, es viens. Tik tikko aizmuku ar veselu ādu. Cik dīvaini jūs esat. Labi, ka biju pēdējais.

Skaidrs, ka atšaudījos. Nezinu. Es saku, ka nezinu. Varbūt kādam arī trāpīju. Mana darīšana ziņot.

Viņa piere norasoja lielām sviedru lāsēm. Viņš ar drebošām rokām uztina smēķi. Aizdedzināja. Izkūpināja dažos vilcienos un aizgāja pie Tribandiem. Drīz vien ar neapseglotu zirgu uz miestiņu aizrikšoja Anupra tēvs.

Krēsloja. Pilnā balsī čīgāja sienāži. Saule nogrima mākonī. Vējš vēl vairākas reizes nopūtās un aizsnaudās. Neviens mūs nedzina gulēt.

— Levut, nezaudē galvu, ja kaut kas... Pieskati zēnus, — tēvocis noducināja. — Un jūs — kuš, kā peles zem slotas.

— Iebāzīsi galvu. Diviem kungiem grūti kalpot. No

abiem dabūsi.

— Nav viegli. Bet, ja tu būtu redzējusi Pauli, ne tā vien darītu.

— Dievs ar tevi, tikai nepārcenties. Tu kopš mazām dienām allaž biji pievaldāms, pat vecākus nekā pats aizstūmi malā.

— Tētuk, mūsu dēj tu nebaidies, — Sims iejaucās.

— Veltīgi es ierunājos. Vēl nekas nav noticis. Varbūt šoreiz sodība paies garām.

— Tikai šo draiskuļu žēl, — Levute nopūtās.

Pa mežu aizbangoja sprādziens. Tad ierībējās šāvieni. Vēl daži nogranda atsevišķi, un viss apklusa. Klusums spindza ausīs briesmīgāk nekā šāvieni. Sienāžu dziesmas atkal nomāca visu.

Tēvocis pagrieza telefona rokturi, taču tas nedarbojās. Varbūt pēc stundas, kad mēs visi gatavojāmies aizsnausties, Anuprs viss asiņains streipuļodams ievēlās istabā.

— Sabali, jūdz zirgu! — viņš gārdza, turēdamies pie

galda malas un nespēdams atvilkt elpu. — Šauteni! Uzrīdīji, bandīt!

— Kāpēc tu šeit līdi, ja es — bandīts? — tēvocis nesteidzās. Viņš nomazgāja un pārsēja Tribandi, nemitīgi taujādams.

— Kas tad? Kā jūs neapskatījāties? Es teicu, dzirnavās. Un no kurienes jūs?

— Klusē! Uzrīdīji!

— Nejūc prātā. Saki!

— Mēs tikai līdz pusceļam tikām. Pirmā automašīna uzbrauca uz tiltiņa... un uzlidoja gaisā. Otru apmētāja ar granātām... Pēc tam ložmetēju kārtas laistīja kā gurķus ar sālsūdeni... Ak dievs, kādas šausmas!... Tu pasteidzies, pagalmā ir vēl viens, — beidzot viņš atcerējās, kāpēc te ieskrējis.

Pie sliekšņa sagumis gulēja fon Klauze. Mēs četratā ievēlām viņu ratos. Tēvocis no pagalma aizaulekšoja kā traks. Kājās stāvēdams. Viņš nežēloja zirgu. Tri-bandis sēdēja ratu galā ar pielādētu šauteni. Viņiem pakaļ Levute pateica:

— Tas Tribandis, kā redzams, ir laimes bērns.

Ai, Levute!

RUDENS — PIEBER SIEKUS

1

Mūsu skolotājs nosirmoja vienā vasarā. Mēs visi to ievērojām. Tomēr viņš palika tikpat nikns un stingrs. Un, ja viņš kādreiz tvēra mani aiz auss, es vairs nedusmojos.

— Nervi, — es nezin kāpēc draugiem paskaidroju.

Bet viņam bija par ko niknoties. Pirmajā mācību

dienā abi ar Simu atnesām uz skolu ezi. To notvērām miestiņā un nolēmām nometināt mūsu augļu dārzā. Bet ezis kaut kā izrāpās no papīrgroza, kur mēs to bijām noslēpuši, un palīda zem Deksnītes sola. Skolotājs viņu izsauca pie tāfeles. Viņa ar basu kāju uzkāpa uz eža un tik briesmīgi iespiedzās, ka nokaunējās arī pati.

Tad mēs ar Simu iekaustījām aptiekara dēlu, jo viņš lielījās, ka daudz vingrojot un miestiņā esot visstiprākais. Kad mēs pārbaudījām viņa spēku, bļāva kā kliegšanas čempions. Skolotājs neizturēja un viņam pateica:

— Visi jau dzirdēja, beidz! Tavi draugi stāv kaktā visas klases priekšā un neraud, lai gan viņiem ir nesalīdzināmi sāpīgāk.

Viņš nekļūdījās. Sestās klases audzēkņiem tas ir pārāk pazemojošs sods. Labāk samazinātu atzīmi uzvedībā, nevis tramdītu kā pirmklasniekus.

Pēdējo reizi viņš paraustīja mūsu ausis par to, ka abi atsacījāmies skaitīt lūgšanu un nosaucām sevi par brīvdomātājiem. Bet tagad abi drebējām solā un gaidījām, kas būs, jo pirms stundas visus skolēnus izdzinām no klases un sūdziķu tintnīcās iebāzām maizes garozas.

Skolotājs, uzklausījis visus pinkšķētājus, bez kādas

pratināšanas, paņēmis mūs aiz ausīm, aizveda pie tāfeles un jautāja:

— Vai jūs, palaidņi, zināt, ka visām palaidnībām ir robežas?

— Zinām, — atbildējām vienā balsī.

— Tad savāciet savas grāmatas un ejiet uz mājām. Lai tēvs jums vēlreiz paskaidro. Es jau esmu atēdies, pietiks.

Tā mēs nosvinējām Sima četrpadsmito dzimšanas dienu.

Gājām ļoti noraizējušies. Miestiņš bija kā izmiris. Pie policijas ēkas stāvēja dažas automašīnas. Krustcelēs mūs aizturēja sargzaldāts. Bija jālavās pa apkārtceļiem. Mežmalā ieraudzījām izraustus ierakumus. No tiem uz mežu bija pavērsti vairāki ložmetēji. Ierakumos gulēja zaldāti bruņucepurēs. Pagalmā vācietis ar baltu cepuri lauka virtuvē gatavoja ēdienu. Šķūnī viņa palīgi plūkāja vistas. Kūtī kliedza ieslēgtā Levute.

— Vistu vanagi! Laupītāji! Ķeceri!

— Ho, ho, ho! — vācieši smējās, bet Anuprs Tri-bandis, ar marles saitēm aptuntulējis galvu, staigāja gar durvīm un rājās:

— Nekliedz, nelaimi sev piesauksi! — Viņš bija bez ieroča.

Es pieskrēju pie kūts. Kāds vācietis padraudēja ar pirkstu. Nepaklausīju un atvēru durvis. Viņš sagrāba mani aiz skausta, iegrūda kūtī un atkal aizšāva ciet bultu.

Tikai sēdēdams ar Levuti nebrīvē, es attapos un sapratu, ka šie ir kādi īpaši vācieši. Uz viņu cepurēm un piedurknēm bija galvaskausi ar atņirgtiem zobiem, gluži tādi kā uz denaturētā spirta pudeļu etiķetēm. Bīstami dzīvībai! Tāpēc mēs viņus dēvējām nevis par triecienniekiem, bet par žņaudzeniekiem. No viņiem nekas

labs nebija gaidāms. Pie redelēm piesiets gulēja Marss. Viņam tāpat bija krietni ticis.

— Govs visu dienu neslaukta, — Levute lūdza ar labu. — Piens tai sadegs tesmenī.

— Ho, ho, ho!

— Jūs, bezsirži, vai spējat saprast cilvēka valodu?

— Ho, ho, ho!

Varbūt pēc labas pusstundas pašķīrās griestu kārtis un Sims no sasutušiem pērnā gada salmiem izbāza galvu.

— Vai jūs vēl dzīvi?

— Neņirgājies, ātrāk pasauc tēvu, — Levute dusmojās.

Es tūlīt izlīdu pakaļ Simam, bet Levutei bija jāpaliek. Ar viņu īsts posts: viņa neprata ne rāpties pa kārti, ne, pieķērusies pie baļķa, uzvilkties ar rokām, bet mēs nespējām viņu pacelt. Ielavījāmies istabā. Tēvocis kā nekā izlūdzās, lai oficieris izlaiž Levuti. Viņa tagad klusēja un viebās, kā krupi norijusi. Paķēra spaini un aizsteidzās slaukt govi.

Sima, vecākā, istabā bija vāciešu štābs. Uz galda atradās radioraidītājs, pa logu bija izbāzta antena. Jauns zaldāts, uzlicis austiņas un kaut ko uzkāris zem kakla, visu laiku ar kādu sarunājās. Viņš izskatījās kā piepūties tītars. Viņa runa bija ļoti dīvaina. Mikrofonā viņš kliedza skaitļus vien. Oficieris visu laiku pratināja un pratināja tēvoci:

— Kad tu paziņoji? — tulkoja nevis mežzinis, bet līdzatvestais tulks. Šie žņaudzēji nevienam neuzticējās.

— Tiklīdz izmuku. Apmēram pulksten deviņos.

— Kāpēc neskrēji uz pagastu?

— No tās puses ceļš bija aizsprostots. Viņi šāva. Bez tam mežziņa kungs tā man pavēlēja. Arī paroli pateica: divstobrene sabojājusies.

— Kāpēc tu pats nepiedalījies operācijā?

— Gaidīju, kad atbrauks pakaļ. Tā bijām norunājuši.

— Kas tev deva šauteni?

Tēvocis parādīja zaļu lapiņu ar sarkanu svītru. Oficieris to saplēsa.

— Kad pie tevis atskrēja ievainotie?

— Apmēram divpadsmitos.

Tēvocis Simons stāstīja precīzi, bet nezin kāpēc raustīja plecus. Es to nebūtu darījis. Ja cilvēks pārāk cenšas, viņam arvien netic. Sims, vecākais, uzsmēķēja, bet vācietis viņam izsita no zobiem papirosu un sabradāja to. Pasauca Tribandi. Arī viņš pateica to pašu.

— Kas sarīkoja medības partizāņu degungalā?

— Es nezinu, biju dzinējs. Man pavēlēja.

— Kāpēc boļševiku svētku priekšvakarā?

— Ne jau es izvēlējos to datumu.

— Man arī lika, — Anuprs taisnojās. — Kas varēja domāt?

Vācietis staigāja pa istabu gluži tāpat kā tēvocis, tikai viņš rokas turēja salicis uz muguras un plikšķināja pirkstus. Radists viņam kaut ko pateica. Oficieris piespieda vienu austiņu, noklikšķināja kontaktu un kaut ko sāka komandēt.

— Es vēlreiz jautāju — kāpēc tik vēlu paziņoji?

— Viņi mani ieslēdza. Dzirnavnieks palīdzēja izmukt. Bet no viņa līdz mūsu ceļam ir tālu ...

— Un kokmateriālu sagāde? Jūs arī tad nokavējāt! — oficieris sagrāba tēvoci aiz jakas, pievilka sev klāt un ilgi skatījās viņam acīs. — Saki! — tulks pārtulkoja.

— Tur taču bija pilns ar zaldātiem. Ko es viens, privātais, varēju izdarīt? Kad uzbrucēji atkāpās, tad es jutos drošs, atskrēju mājās un piezvanīju. Līdz turienei pieci kilometri. Jūsu zaldāti pat to neizdarīja.

Varbūt pusstundu pratināja Anupru. Vācieši arī viņam it nemaz neticēja. Tribandim pat marles saites sviedros saslapa. Viņš līda vai no ādas laukā, rādīja sašauto galvu, uzrotīja bikšu staras, demonstrēja visus ieskrambājumus un katram paskaidrojumam piekabināja:

— Vai es pats sev esmu ienaidnieks?

Ar mežzini vācietis nemaz negribēja runāt un lika dzīt viņu ārā. Tas atnāca uz kambari un, gandrīz vai raudādams, mums sacīja:

— Trakie, viņi laikam vairs netic pat paši sev.

Ar katru jautājumu oficieris arvien vairāk sašuta. Viņš paķēra no galda pistoli un pielika tēvocim zem zoda. Es ar abām rokām pieķēros brālēnam un aizvēru acis.

— Cik patronu tev izsniedza? — tulks pārtulkoja.

— Neskaitīju. Parakstījos par simtu.

— Cik biji paņēmis līdzi?

— Desmit.

— Te ir tikai trešdaļa! — vācietis iesmējās un pakratīja maišeli.

— Mācījos šaut.

Zaldāti tēvoci izveda ārā. Viņš parādīja sašauto pirts sienu un pat mērķa atliekas — veco sili. Arī Levute mūs izbrīnīja.

— Ko jūs zināt par to uzbrukumu? — viņai jautāja.

— Tik vien, ka brālis atskrēja kā apsvilis. Ja nebūtu viņš, tad nedz Tribandis, nedz tas jūsu resnulis nebūtu palikuši dzīvi. Vajadzētu pateikties cilvēkam.

— Jūs rēķinieties ar vārdiem!

— Kā es varu rēķināties ar vārdiem, ja tie pūķi par labu sirdi beidz norīt visas manas vistas?

Oficieris sarauca pieri, bet viņam acīmredzot patika Levutes atbildes.

— Vai jūs esat pie pilna prāta? — tulks pārtulkoja.

— Pie vispilnākā.

— Tad sakiet — ko jūs ziniet par partizāņiem?

— Tie plānprātīgie arī ir labie, dzirnavās pēdējos miežus sadedzināja. Bez maizes mūs atstāja.

— Kā jūs sacījāt?

— Plānprātīgie.

Tulks ilgi skaidroja šā vārda nozīmi. Pratinātājs ar pirkstu paklaudzināja pieri un atmeta ar roku. Levuti pagalmā atkal sagaidīja zaldāti.

•— Ho, ho, ho! — tie zviedza kā ērzeli.

2

Mūs visus iegrūda gulēt vienā istabā un nolika sardzi. No rīta oficieris pratināja Simu, jaunāko, pēc tam arī mani. Viņi mūs pacienāja ar konfektēm, dēvēja par vīriem un pat ļāva izšaut ar pistoli. Tā stipri trieca atpakaļ.

Sims viņiem pastāstīja, kā mēs medījām, kā Anuprs šāva uz lapsas asti, kā mēs pārbijāmies, kad ieraudzījām asiņaino Klauzi, kā pārsējām viņa brūces un viņu palīdzējām iecelt ratos.

— Viņš ir ļoti labs. Ja nebūtu viņa, Miks nesaņemtu no Anupra naudu, — es pabeidzu savu liecību. Nezin kāpēc vācieši to nepierakstīja. Oficieris nolika uz galda kaudzi fotogrāfiju. Jautāja, kurus cilvēkus es pazīstot. — Tikai kalēju, — parādīju Linku.

Toties Miks pārspēja mūs visus. Viņš bija saīdzis un nepieklājīgs. Lai gan viņš atbildēja pareizi, tomēr viņu krietni pagrūstīja. Viņa paša labā, kā teica pratinātājs. Tad Miks visu tik ātri nopenterēja, ka tulks vairs nepaguva pārtulkot un pateica:

— Tev laikam aste svilst?

— Jā gan, ja es nepaspēšu pateikt visu, tad jūs varat ari pasvilināt.

Oficieris smējās. Pēc tam viņš kaut ko pasacīja tulkam.

— No kurienes tu zini, ka mēs svilinām?

— Saimnieks teica, viņš ari ir policists.

Viņi ar mums bija apmierināti. Vismaz mums tā šķita. Miks nedabūja izšaut, bet viņu uzcienāja ar stiklenēm. Vācieši neko neieguva ne no Didžuļiem, ne no Džuģa ar sievu.

— Un kas mežmalā uzkopa kapu? — tulks pārtulkoja.

— Es, — gans, pat nepamirkšķinājis aci, atbildēja.

— Kāpēc tu to darīji?

— Lai nespokotos. Es tur tuvumā ganu lopus, un man bail.

— Tagad tu sāc melot, — tulks brīdināja viņu.

— Nudien ne. Tagad mežmalā var dzirdēt gan raudāšanu, gan vaimanas, gan klejojošas uguntiņas... Pats saimnieka tēvs sacīja, ka baznīcā nopircis dievkalpojumu, bet man nav naudas. Jūs varat pajautāt viņam.

Anuprs locījās kā zutis. Viņš ļāva vaļu savai mēlei un pastāstīja, kā naktī pie viņa atnācis svešs cilvēks un lūdzis ēst, kā viņš to izsekojis un ar saviem vīriem ielencis bunkuru, tad apšāvis visus kā kaķēnus. Tas viss policijā esot ieprotokolēts.

Vācietis neticēja.

Pēc tam Anuprs melsa, ka partizāņi vairākas stundas atšaudījušies pret veselu viņu vienību, ka baltlenteņi varonīgi cīnījušies, palīdzēdami vācu neuzvaramajai armijai, ka ievainotos partizāņus viņi dzinuši uz pagastu, bet šie ceļā gribējuši aizmukt, tāpēc tos nācies

nošaut. To varot apliecināt pats policijas priekšnieka kungs.

Mēs dzirdējām visu līdz pēdējam vārdam un ierakstījām sev sirdīs.

Pēkšņi radists pacēla abas rokas. Visi apklusa. Aizrīdamies ar vārdiem, viņš kaut ko stāstīja oficierim. Vācietis izrāva viņam no rokām mikrofonu un rietin izrēja kādas komandas. No pagalma izskrēja zaldāti. Ložmetējnieki pieplaka pie ložmetējiem. Oficieris, pakampis tālskati un pistoli, izsteidzās viņiem pakaļ.

Bet mēs sēdējām un gaidījām. Tālu aiz Melnsila tikko dzirdami, rībēja šāvieni. Reizēm kaut kas noducināja kā no zemes apakšas, un atkal mežs šalkoja tālas kaujas atbalsīs.

Apšaudīšanās ilga līdz vakaram. Tad viss apklusa. Mēs negulējām otru nakti. Rīta pusē, kad tumsa kļuva pelēcīga, debesīs uzlidoja vairākas raķetes. Ierakumos atkal rībināja ložmetēji. Kā šujmašīnas tarkšķēja automāti. Tikai dienas gaismā zaldātu ķēde piecēlās un aizsteidzās uz mežu. Viņi netaupīja patronas.

Tā bija īsta fronte.

Trieciennieki pie mums palika vēl vienu dienu, pēc tam iesēdās automašīnās, piekabināja lauka virtuvi un aizbrauca prom. Visvairāk no viņiem bija cietusi Le-vute. Viņi bija norijuši visas vistas, visas olas, bet mēs tajā laikā nedabūjām dzert ne malku piena.

Vācieši aizveda līdzi arī Simu, vecāko. [21]

Tad nu gan mēs galīgi sašļukām. Jāsaka vaļsirdīgi: raudājām, cits no cita slēpdamies.

— Atvadies no skolas, — brālēns teica. — Tu rīko-jies, kā zini, bet es vēl kaut cik pagrozīšos pa mājam un iešu prom.

— Uz kurieni tu, Simukiņ, iesi? — Levute raizējās.

— Pie partizāniem. Lai tikai parādās Anatolijs. Dabūs tie žņaudzenieki.

Levute nedusmojās uz viņu, neatrunāja, pat piekrita:

— Un labi darīsi, tikai palīdzi man norakt kartupeļus, sagubot mistru, novākt dārzu, pēc tam varēsi iet. Bet ļaudis runā, ka neviens no viņiem vairs neesot palicis.

— Sievu pļāpas.

Sims piekāpās. Arī es gatavojos iet prom. Tikai vēl svārstījos: vai Marsu ņemt līdzi vai atstāt, lai sargā mājas? Levutei vienai būtu ļoti skumji.

— Jums derētu pagrozīties pa krūmmalām, — krust māte ieteica, — ko var zināt... Gadās taču ...

Mājas kļuva baismas un tukšas. Mēs nevienu vairs negaidījām pārnākam un paši nekur negājām. Sims cirta un cirta žagarus. Es tāpat cirtu. Tos cirta arī Le vute, it kā viņai nebūtu cita darba. Sims aizgāja uz kartupeļu lauku, es sekoju pakaļ, bet drīz vien tur parādījās Levute. Klusēdami strādājām un līdz vaka ram sarakām astoņus maisus kartupeļu.

Kad atgriezāmies mājās, pagalmā uzpūtusies staigāja Raibīte, kašņāja smiltis un visu laiku klukstēja. Tai pie kājām čiepstēdami tekalēja nupat izšķīlušies cālēni.

— Saglabājies? Esi dzīva? — Levute priecājās. — Domāju, ka tie pūķi norijuši arī tevi. Tu mana par tizānīte.

Tā Raibīti nokrustījām par Partizānīti un tās bērnus — par partizānēniem. Tā viena vien saglabājusies

no Levutes vistu saimniecības. Perēdama un slēpdamās no cilvēkiem, tā izsargājās no vāciešu katla. Tai vistai pat nebija jausmas, cik dārga tā mums kļuvusi.

4

Mēs tomēr aizgājām uz mežu. Mugursomā ielikām sausiņus, krustmāte iedeva marles saites, ielika gaļu, zāles, bet Sims paņēma līdzi durkli. Es, piesējis garā saitē, vedu Marsu. Mēs nezinājām, kurp jāiet. Vispirms uzrakstījām Mikam vēstuli, lai viņš mūs abus vairs negaida un paretam lai ielūkojas mūsu mājās, pēc tam apskatījām ierakumus, ko mežmalā izrakuši vācieši. No tiem paņēmām vienīgi lielas alumīnija raķešu čaulas un devāmies pa rudenīgajiem laukiem.

Ai, rudens rudentiņš! Kā tas sievu vasaras saulainajās dienās izgreznojis mūsu mežu! Mēs to vairs nepazinām. Zem brūnajām lazdu lapām jau grabēja riekstu akmentiņi, šūpojās piesarkušās kļavas, ar sarkaniem ogu čemuriem līkņāja irbenāji, līdz jostas vietai svērās uz leju to draugu pīlādžu zari. Nomelnējušas trīcošās apšu lapas klāja zemei ziemas guļvietu. Vēl tumšzaļie ozoli un zilgi nosūnojušās egles mūs sagaidīja nāves klusumā.

Mežs bija drēgns un mierīgs. Pagaisuši dziedātājputni. Saulē mirdzēja tīmekļu sudrabainie pavedieni. Ezermalā pulcējās dzērves. Tās sita spārnus, lēkāja, grozīja garos kaklus, staipīja garās kājas... Kad ieraudzīja mūs — pierima. Tad viena sāka skriet pa pļavu, sasparojusies pavēcināja spārnus, pie muguras pielieca galvu un pacēlās gaisā. Arī pārējās uz zemes ieskrējās un smagi cēlās augšup. Ilgi tās riņķoja apkārt un klaigāja atvadu sveicienus. Klaigāja stiepti,

žēlabaini, it kā vairs nedomātu atgriezties. Sims skatījās uz tām, un viņam pa vaigiem ritēja asaras.

— Drīz te nevienam vairs nebūs vietas, — viņš sacīja.

— Dzīšus dzen no mājām, — es viņam piebalsoju. — Ierodas kāds svešzemnieks un saimnieko kā pa savu kabatu.

Putni attālinājās, bet es skatījos uz ložu nokapātajiem zariem, granātu melnajiem kurmju rakumiem un domāju, ka mēs nedrīkstam aizlidot no šejienes. Mēs esam cilvēki.

Marss mani vilka uz priekšu. Suns bija ļoti nemierīgs. Izslējis purnu, ošņāja gaisu, metās sāņus, ar nagiem nikni skrāpēja zemi. Pēkšņi suns šāvās pa kreisi. No krūmiem izlīda Miks.

— Tik tikko panācu, — viņš slaucīja sviedrus. — Arī es tur visu triecu pie malas. Lai paši seko pakaļ ganāmpulkam. Bet zināt ko? Trejnaudē šautenes nav.

— Un nevajag. Mēs pateicām tēvam.

Nolēmām doties uz Karaļmežu. Marsu vedām līdzi, bet no saites nelaidām vaļā. Gājām pa tām vietām, kur bijām medībās, gar klajumiem un meža purviem, gar nodzeltējušiem grīslājiem un muklājiem, šķērsojām Melnsilu, lielceļu, pa laukmalu metām līkumu ap nelielu ciemu un atkal soļojām pa mežu. Šīs vietas pat Sims nepazina. Marss skrēja, mēli izkāris, un elsdams tā rāva mani, ka draugi tikko paspēja līdzi. Toties man bija ļoti viegli iet.

Galu galā sasniedzām sausu, biezu mežu. Marss vēl vairāk rāvās uz priekšu. Mums bija jāskrien. Nelielā klajumā suns sāka griezties uz vietas. Tad pietupās, izslēja galvu un ierējās.

— Kaut ko jūt, — es brīdināju draugus.

Klajuma vidū rēgojās saslieti uzspridzinātas zemnī-

cas apdegušie baļķi, bija izmētātas nesadegušas lupatas un siens. Kā zīles ap ozolu visapkārt mētājās patron-čaulas. Marss aizvilka mani pie nosūnojuša akmens. Tā visa virsējā daļa bija ložu sašvīkāta un iedragāta. Sausa sagulētā zāle jau nobrūnējusi, uz tās dīca mušas.

— Asinis, — Sims sacīja.

Paugura malā redzējām uz ātru roku izraustus ierakumus. Virs tiem karājās aizcirsti zari, blakus melnēja apaļas granātu izrautas ligzdas. Uz kāda ierakuma bija uzkritis šķembas nocirsts bērziņš. Tā lapas novītušas, sagriezušās kā taures. No celma slējās uz augšu nezin kā saglabājies vesels zars un birdināja dzeltenīgas, robainas lapas. Tās pa vienai un divām kā asaras krita ierakumā.

— Tas visu redzējis, — Sims atkal nopūtās.

— Te trāpījusi granāta, — Miks noteica.

Es viss nosvīdu, skraidīdams pakaļ Marsam.

— Gulties, — pavēlēju sunim un pats apsēdos uz celma.

Suns rūca, raustījās un negribēja paklausīt. Draugi pienāca pie mums abiem un apsēdās zālē.

— Vai tu domā, ka mēs pēc tiem žņaudzeniekiem kaut ko atradīsim? — Miks jautāja. — Viņi taču ir kā siseņi, kas iedami pāri neko neatstāj.

— Te arī viņiem nolaiduši asinis, — es sacīju, tomēr acu priekšā vēl arvien bija aizšautais bērziņš. Šķemba, kas to nocirtuši, bijusi paredzēta partizānim.

Miks atrada pārlauztu kareivja lāpstu, un ņēmās rakņāties pa zemnīcu. Viņam šis darbs ātri apnika.

Mijkrēslis apklusināja vēju, bet nakts iemidzināja mežu tādā klusumā, ka varēja dzirdēt, kā lapās skrap-stinās nakts kukaiņi, kā urbina kokus mizgrauži. Mēs saspiedušies sēdējām un kā zaķi klausījāmies katru meža skaņu. Marss brīžiem klusi kunkstēja, kustināja

ausi un ar slapjo purnu bakstīja man seju. Viņš bija silts kā krāsns.

Rīta pusē kļuva neizturami auksts. Stinga slapjās kājas, rasa samiklināja drēbes. Es atcerējos silti izkurināto istabu un sacīju:

— Nezin ko Levute pašlaik dara? Viņai vienai būs ļoti grūti.

— Kā gribat, bet es iekuršu uguni, — Miks piecēlās. — Tā var cauru gadu nokvernēt, apsūnot un nevienu nesastapt. Velciet šurp zarus!

Rasa bija ļoti liela, malka drēgna. Miks ar nazi pāršķēla pagali, no iekšpuses nodrāza sausas skaidas un iededzināja nelielu ugunskuru. Pie uguns mēs tāpat ne kļuvām priecīgāki.

— Neviens arī te mūs negaida, — Sims pēkšņi pateica. Mēs par to domājām kopš vakara, tikai neiedrošinājāmies ieminēties. Baidījāmies izrādīties mazdū šīgi. Bez tam Sims bija mūsu komandieris, un viņa pienākums kaut ko pavēlēt.

Atgriezāmies pa citu ceļu. Paļāvāmies uz Marsu. Sākumā suns pagriezās uz dienvidiem, tad meta prāvu līkumu un aiztipināja uz māju pusi. Nokļuvām kaut kādā laukmalā, aizaugušā ar vecām lazdām.

— Puikas, skatieties, cik savādi putnēni, — es klusi apturēju draugus un pats neticēju savām acīm. Pa kuplas lazdas zariem skraidīja kādi brūngani radījumi ar garām, tievām astēm. Citi tupēja un grauza riekstus. To bija tik daudz kā ērkšķājā zvirbuļu. Aizņemti darbā, tie pat nepamanīja, kā mēs piegājām klāt.

— Tās ir riekstu peles, vārna tu tāds, — Sims pasmējās un, pieskrējis pie lazdas, skaļi sasita plaukstas. Grauzēji nobijušies krita zemē no krūma tikpat kā iepuvuši bumbieri un vienā mirklī čabēdami nozuda sausajās lapās. Marss metās ķert tos, bet bija par vēlu.

Es tā aizrāvos ar jauno atklājumu, ka drusku atpaliku no draugiem. Arī šeit, nenopļautajā pļavā, mūs sagaidīja vāciešu izrakti ierakumi.

No laukmalas Marss pagriezās taisni uz rietumiem. Pēc tam pa purvu vien aizveda uz biezu eglāju. Un šeit pa mums pazīstamām vietām sasniedzām Bebrupi. Suns pazaudēja pēdas. Pa upes krastu gājām uz kūdrāju, bet mūsu pēdu dzinējs atkal pagriezās atpakaļ. Ieskrēja mežmalā. Ierakumi atkal mums aizsprostoja ceļu. Paminējies uz vietas, suns pa mežu laidās uz ezermalu.

Pēkšņi vilks metās pie kāda melna priekšmeta un iesmilkstējies atlēca atpakaļ.

— Lapsas darbs, — Sims sacīja, pagriezis otrādi tukšu, adatainu eža kažoku. — Adu tā neaiztiek, baidās sadurt snuķi.

Tā mēs bešā nostaigājām arī otru pusi dienas.

— Ne tu šo klausi, ne šis ko saprot. Vadā kā aklos, — Miks jutās vīlies par suni.

Sims viņam padraudēja ar dūri, it kā muļķīga runāšana Marsu varētu izsist no sliedēm.

— Meklē! — es pavēlēju sunim.

— Viņi bija ielenkti un katrā laukmalā mēģināja izlauzties, — Sims teica. — Labi paskaties.

Marss iebrida ūdenī un sāka lakt. Tad notupās un pavērās manī. Iedevu gabaliņu maizes. Vēlreiz atkārtojām visu un vēlreiz atnācām uz to pašu vietu.

— Te taču bija atpeldējusi laiva! — Sims atjēdzās, apskatījis palikušās pēdas. — Kā es agrāk tās neredzēju?

Parastajā vietā mūsu laivas nebija. To kāds izmantojis un noslēpis, tā bija vienīgā laiva šajā ezera krastā. Otrā krastā dzīvoja divi zvejnieki — Briņķis un Šarpis, — un katram bija tikai vienkocis, izgrebts no resna koka stumbra.

— Es vairs nevaru. Vai mēs atradīsim viņus vai nef bet Lupatlasis man noteikti nepiedos, — Miks atteicās. — Divas tādas saulainas dienas nobradājām!

— Varbūt arī mums jāiet uz mājām? — es izteicu šaubas.

— Es domāju tāpat, — Sims pievienojās. — Kamēr nebūsim atraduši laivu, mēs nevaram atstāt mājas.

Levute, izrādās, mūs gaidīja. Viņa pat boršču glabāja, apsegtu ar villaini, un izcepa divus kalnus kartupeļu pankūku.

5

Pa debess jumu laidās pēdējie putnu bari. Tūlīt pēc dzērvēm sarosījās gulbji un zosis. Vieni lidoja klusi, iepletuši milzīgos spārnus, ar retiem un stipriem vēzieniem šķeldami gaisu. Citi žēli gāgāja, riņķoja virs mūsu ezera un retumis nolaidās atpūsties. «Acī» nekad netrūka pārceļotāju. Šo ezeru mēs nosaucām par «viesnīcu», jo ar saviem staignajiem dūksnājiem tas labi sargāja putnus no negaidītām briesmām.

Es jau lieliski pratu pēc lidojuma atšķirt putnus jebkurā augstumā. Pīles ir mazas un briesmīgi strauji ar spārniem sit gaisu, tāpēc to vēzieni gandrīz nav redzami. Gulbji un zosis lidojumā pievelk kājas, izstiepj kaklus, un šķiet, ka spārni šiem putniem piestiprināti aizmugurē. Zosis ir pelēkas un nav tik lielas. Dzērves un stārķi lidojumā savas garās kājas izstiepj, tāpēc izskatās kā planieri. Turpretim gārņi, vēcinādami spārnus, sametas kuprī, un šķiet, ka tiem neaprakstāmi grūti lidot. Kad putni sagatavojušies tālā ceļā, tie cenšas cits citu netraucēt un ļoti taupa spēkus, tāpēc tie lido kāsī, slīpā rindā vai barā, tikai nekad cits aiz cita.

Vel vēlāk meldrāji piepildījās ar ziemeļu strazdiem. Tie ^ ir lielāki un pelēkāki nekā mūsējie. Naktīs, kad uznaca salna, tie tūkstošiem nolaidās meldros un sildījās vel neatdzisušā ūdens miglā. Meža pie celmiem un kritalām saritinājās čūskas.

Sākās lietavas. Izmirkuši hdz^ kauliem, mēs novācām pēdējas bietes un sabērām pagrabā, ieskābējām kāpostus, bet, notrāpījuši jaukāku laiku, ieziemojām sēklas kartupeļus. Levute mūs nemudināja, strādājām paši. Miks palīdzēja Simam uzart dārzus un vasarāja laukus. Tāpēc man bija jāgana viņa govis. Tās bija ļoti nemierīgas un izsalkušas, tālab maudamas staigāja pa nobradātam ganībām un neļāva ne mirkli atpūsties. Rudenī ganam sūri jāpelna maize.

Negaidīti mūs meklēt ierādās skolotājs.

- Kur tad ir tie brīvdomātāji? — viņa balsi dzirdējām priekšnamā un sapratām, ka slēpties jau par vēlu. Apsēdamies pie galda un graizījām kāpostu kacenus.

Tie bija ļoti garšīgi. — Kāpēc jūs neesat skolā? — Skolotājs atvēra durvis un tikai pēc tam sasveicinājās. — Sveiki!

— Tēva nav mājās, — Sims atbildēja un piecēlās.

— Es zinu. Bet viņš ari agrāk ne ikreiz bija mājās.

— Tagad ir savādāk.

— Esesieši aizveduši viņu. — Ari es piecēlos.

— Vai mājās mācāties?

— Tas mums tagad nav prātā.

Skolotājs savu spieķi uzkarināja uz galda malas un apsēdās. Viņš ari mūs piespieda apsēsties.

— Lūk, kā, zēni: sakopāt laukus, novācāt dārzus un tagad nekavējoties ierodieties skolā. Rīt jūsu kārta dežurēt. Ļoti lūdzu nelikt man vēlreiz tik tālu ceļu mērot ar sāpošu kāju.

— Rīt vēl nevaru, — Sims kaulējās. — No pirmdienas.

— Kas tā par tielēšanos, Sabali?

Pienāca laiks arī man iejaukties.

— Tās kaujas laikā pazudusi mūsu laiva. Kāds naktī aizvedis. Visu ezeru izokšķerējām un nevarējām atrast.

Sims uzmina man uz kājas un sarauca pieri. Skolo tājs brīdi izslējās taisnāks, ieklausījās, tad lēni sacīja:

— Laiva katrā ziņā jāsameklē, tomēr tas nedrīkst traucēt mācības.

— Protams, — abi palocījām galvu. — Tiklīdz sameklēsim, tūlīt aiziesim.

Skolotājs nestrīdējās. Viņš aprunājās ar Levuti, vai mums kaut kā netrūkstot, izdzēra glāzi piena un atvadīdamies sacīja:

— Ja karš ienācis jūsu mājās, tad karojiet vīrišķīgi. Tikai neaizmirstiet, ka ikvienam ienaidniekam vieglāk ir sist nemākuļus. Tēvs pēc atgriešanās jūs neuzsla-

vēs par to. — Viņš uzlika cepuri, paņēma spieķi, bet pie durvīm vēl brīdi apstājās. — Pie kāda nogalināta partizāņa vācieši atrada algebras uzdevumu krājumu. Sākumā domāja, ka tajā slēpjas kāds šifrs. Izurbās cauri, izpētīja un, neko neatklājuši, aizsvieda prom. Varēšu parādīt jums. Tas ir caurumains, sašauts. Tikai nedomājiet, ka partizānis no uzdevumu krājuma lapām uztina smēķus! Viņš mācījās. Mā-cī-jās, vai skaidrs?

Nākamajā dienā mēs aizgājām uz skolu.

6

Laiks negaidīti mazliet uzlabojās. Uzspīdēja blāva saule, pieklusa vējš. Abi ar Simu paņēmām tikai vienu airi un devāmies meklēt laivu. Kājām apgājām apkārt ezeram. Šarpja vienkocis bija izvilkts krastā, tajā rēgojās daži caurumi. Briņķis pats zvejoja un airējās krasta tuvumā. Viņš uzklausīja mūsu stāstījumu, pašūpoja galvu un jautāja:

— Vai bijāt pie avotiem?

— Netikām klāt.

— Labi, es jums došu vienkoci, bet kārtīgi izokšķerējiet meldrāju aiz avotiem. Jaunumus man varēsiet nestāstīt. Kā tētuks, vai vēl nav atgriezies?

— Vēl ne.

— Tiem svarīgākais sagrābt ciet: kamēr dvēseli ne-aiztrieks no miesas, tamēr nelaidīs vaļā. Pārāk neskumstiet, kā redzams, tā vajag: ļaužu gudrība — pūļa priekšgalā klaigā. Arī es tādos laikos nevēlētos nomirt gultā.

Mēs izložņājām katru slepenāku vietu, apskatījām katru izskalojumu un līci, it kā laiva būtu kāda rotaļlieta. Pie avotiem, apbērts ar zāli un kalmēm, šūpojās

neliels plosts no tieviem egļu stumbriem, kas sasieti ar striķiem, stieplēm un... kareivju stilbtiņiem. Vistuvākajā salā atradām nocirstu koku stumbrus, nobrū-nējušus apkapātos zarus, kaudzēm noklātus meldrus un dažus pārus novalkātu zābaku ar koka zolēm. Laivas šeit nebija.

— Pasakaini, — Sims bubināja.

— īsti brīnumi, — es viņam piebalsoju.

Lai gan mūsu ezers ir sarežģīts, aizaudzis ar zāli, niedrēm un meldriem, piekaisīts ar nelielām salām, kas apaugušas ar mežu un krūmiem, tomēr mēs to lieliski pazinām un neko nevarējām atstāt nepamanītu.

— Atliek «acs», — Sims, jo tālāk, jo vairāk sadrūma.

Izrādījās, ka Briņķa vienkocis nebija smags. Ātri to aizvilkām pāri slīkšņai. «Acī» tāpat nekā nebija. Airējām pa Bebrupi. Šajā vietā tā bija ļoti plata un aizzē-lusi, neizskatījās ne pēc upes, ne ezera. Krasti kļuva aizvien stāvāki. No tiem ūdenī gūlās kārkli, sveras vītoli, žuburojās ievas. Pie nomelnējušas siekstas gluži kā aizkari karājās biezi saauguši grīšļi, tos balstīja niedres, ar milzīgām bārdām līdz ūdenim sniedzās ska-renes, bet spilves kaisīja savas pūkas. Visapkārt nebija redzams neviens kārtīgāks krūms.

— Derētu paskatīties zem kraujas, — es ierosināju Simam, bet viņš tāpat, negaidīdams padomu, vienkoci novirzīja uz krastu.

Nekļūdījāmies. Laiva bija pabāzta zem dziļi izskalotās kraujas. To slēpa krastmalas zāle.

— Gudri, — Sims nomurmināja.

Laiva bija pilnīgi vesela, tikai no tās izņemti soli un sasviesti galā. Vidū pacēlušies peldēja grīdas dēļi. Uz tiem mirka daži klēpji sagulētas zāles.

— Ko tu tagad teiksi? — es brālēnam jautāju.

— Pēc visa spriežot, viņi tikai šauda un guļ. Nevienas dzīvas dvēseles.

Tad mēs iztīrījām laivu, izlējām no tās ūdeni un dibenā atradām dažus nomelnējušus feniņus.

— Cik cilvēku te varēja paslēpties? — es neliku mierā Simu.

Viņš apskatīja krauju, nopētīja laivu un atbildēja:

— Lielākais, trīs.

— Pieci.

— Bērni varētu arī pieci, tomēr te nebija vairāk kā trīs vīri.

— No kurienes tu visu zini?

— Es skatos, turpretim tu tikai prašņā. Mūsu laiva piecus nenoturētu. Bez tam sēdēdami viņi nevarētu palīst zem kraujas, galvas traucētu. Un sarāvušies ilgi neizturētu.

— Tev taisnība.

— Laivā vajadzēja nogulties un izstiepties. Redzi, abas malas dubļainas, ar abām tā skārās pie noslīdeņa virsas.

Es brīnījos vien par Simu, tomēr tik ātri nevarēju piekāpties.

— Un četri? — gribēju, lai iespējami vairāk partizāņu būtu izglābušies. — Ja viņi nogultos pa divi blakus, ar galvām uz vidu, bet kājas pāri galiem?

— Var arī četri, tikai viens bijis ievainots. Viņam vajadzēja gulēt atsevišķi.

To es netiku ievērojis, Sims ar airi izcēla no ūdens kāda krekla skrandas. Es piekāpos:

— Lai būs trīs. — Man bija ārkārtīgi žēl visu to, kuri šeit nevarēja rast patvērumu. Taču Sims palika Sims.

— Tas būtu visvairāk, bet viņi varēja būt ari divi vai viens.

Par to es netiku padomājis. Šoreiz viņam tāpat bija taisnība. Tēlodams nemaldīgu detektīvu, viņš varēja pateikt arī to, ka šeit nav slēpies neviens partizānis, ka visus viņus nogalinājuši trieciennieki.

— Pagaidi — un kas tad te? — Es izmirkušo sola dēli spiedu vietā un ieraudzīju, ka tas viss sagraizīts ar nazi. — Tikai paskaties!

Nokrāsotajā dēļa pusē bija ieskrāpēti divi kvadrāti, kas saskārās ar stūriem, un tajos iegriezti skaitļi: 4, 2, 4 un 7, 9, 7, bet apakšā — 9, 12, 15, 22, 4, 3.

— Nu?

— Bū! — brālēns mēdījās. — Sabojājuši visu solu. Apgriez otrādi, airēdams saplēsīsi bikses.

Apgriezu, tomēr sapratu, ka Sims tādās lietās sajēdz gluži tikpat, cik es. Skaitļus iemācījāmies no galvas.

MIKUŠA DĪĶIS

1

Aukstums knieba ne pa jokam. Pliksals no skaidrām debesīm ezeru iekala ledū, ar baltiem sarmas ciņiem izrotāja purvu, kas nepadevās un vēl arvien kūpēja. Katru rītu mēs cēlāmies un skrējām skatīties avotaino ezera krastmalu, kur neaizsalušā ūdenī varonīgi turējās neliels bars pīļu. Beidzot arī tās pazuda.

— Cauri, — Sims sacīja, — tagad uzkritīs sniegs. Pīles jūt.

Un tiešām. Jau tajā pašā vakarā sāka virpuļot pirmās sniegpārslas. No rīta debesis bija tikpat kā caurs maiss un visu zemi pārsedza ar dūnu pēļiem. Mēs gaidījām sniegu, jo gribējām laivu atvilkt mājās un to drusku palabot. Tāpēc pirmajā svētdienā Bērim uzlikām slejas, zveņģeles āķi iekabinājām važā un laivu atvilkām uz pagalmu. Sims sasildīja darvu, savija pakulu vīšķus, mērca tos darvā un ar koka ķīli aizdrīvēja plaisas. Es ar tērauda suku kasīju no sāniem atmirkušo krāsu, kurināju uguni un pienagloju pie brangām dēļus, kas vietām bija atlēkuši.

Ar svētdienu mums nepietika. Pirmdiena izrādījās ļoti īsa, bet otrdien pa sniegu atbrida Visvalds. Viņš atnesa Levutei skolotāja zīmīti un mums pateica:

— Sveiki, dezertieri!

— Mēs strādājam.

— Bet jūs neturat vārdu.

Tagad bija grūtāk taisnoties. Par laimi, Visvaldam patika mūsu darbs. Līdz pašam mijkrēslim viņš nāca

mums talkā un palīdzēja izšķirt ļoti svarīgu strīdu: Sims mūsu laivu nodomāja nosaukt par «Garlaku», bet es — par «Pirātu».

— Pirāts skan pārāk plēsonīgi.

— Protams, — Sims apmierināts uztvēra viņa vārdus. — Mūsu laiva ezerā joti līdzīga garlakai. Tās priekšgals pacēlies, pakaļgals iegrimis, tā peld vienmērīgi un nesvārstās.

— Tu bez putnu vārdiem nevari dzīvot: te ūpis, te ērglis, te garlaka... Nosauc par pīli, un cauri, — es pazobojos, bet Sims nesaprata joku.

— Ko tu sajēdz! Pīle peldēdama iegremdē guznu un paceļ asti, bet garlaka tup dziļāk ūdenī, paslēpj asti un peld, kā ar auklu vilkta. Nē, ja jau nosaukt, tad vienīgi par «Garlaku».

Viņi apstrīdēja mani. Lai viņi ņem virsroku. Turklāt laiva nav mana. Sims ir saimnieks un savu mantu var nosaukt pēc patikas. Tomēr nelaime! Izrādījās, ka krāsas bija ļoti maz, tās nepietiktu pat viena laivas sana nokrāsošanai. Tāpēc krāsojām tikai malas, solus un nosaukumu. Visvalds ar ogli uzzīmēja burtus, es, aizturējis elpu, uzvilku tos ar otu. Tad ķēros pie soliem.

— Varbūt skaitļus neaizkrāsot?

— Krāso! Tik un tā atcerēsimies.

— Bet kāpēc jūs tos iegriezāt? — Visvalds jautāja.

— Tāpat vien, — Sims paskatījās manī un sapurināja galvu.

Tagad kāda lāse krāsas palika pāri. Pārmālēju Marsa būdu.

— Otu labi iztīri, uzlej petroleju un visu noliec vietā, — Sims brīdināja mani.

Tīrīdams otu, pats nepamanīju, kā uz šķūņa sienas uzšvīkāju divus kvadrātus, kas saskārās ar stūriem. Lai tos aiztrieptu, nepietika krāsas.

— Tev šie skaitļi drīz vien rādīsies arī sapnī, — brālēns mani sarāja.

Ko es viņam varēju atbildēt. Jau ne vienreiz vien tos biju redzējis sapnī. Dažas burtnīcas tiku pieķēpājis, risinādams šo mīklu, arī sniegu sašvīkājis, tomēr tik un tā nesapratu, ko tie nozīmē.

Nākamajā dienā skolā rakstu darbu rakstījām tikai abi ar Simu. Par sodu. Uzdevumi nebija grūti. Es pabeidzu pirmais un, palicis bez darba, vilku švīkas uz dzēšlapas. Burtnīcu neatdevu, jo Sims vēl svīda. Tikai pēc zvana viņš pielika pēdējo punktu. Uzdevumu atbildes bija uzrakstītas uz mūsu plaukstām. Salīdzinājām:

— Vai tādas?

— Pareizi. Un ja katrs skaitlis nozīmē burtu?

— Turi muti!

Iespiedis burtnīcas padusē, pienāca skolotājs.

— Nu, Sabali, kā sokas ar laivas remontu?

— Labi.

— Kur jūs to atradāt?

— Zem nogāzes.

— Un vairāk nekā?

— Nē, tikai dažus feniņus un lupatas, — es piebildu un jutu, ka Sims velk aiz piedurknes. — Acīmredzot zēni, — steidzīgi izlaboju.

Skolotājs, atdodams burtnīcas, man jautāja:

— Ko nozīmē, Rim, šie skaitļi?

Paskatījos un nosvīdu. Uz dzēšlapas, melnraksta un uz malām bija sazīmēti kvadrāti un kvadrāti, arvien pa divi, un dažos arī skaitļi.

— Neko, es tāpat vien.

— Un atbilde?

Ak vai! Atbilde — 424! Melnrakstā uzrakstīju, bet tīrrakstā — neko, vienīgi to mīklu, kas mani mocīja.

— Atzīmi nesamazināšu, tomēr tu nedrīksti būt tik

izklaidīgs. Varbūt šie skaitļi kaut ko nozīmē, varbūt tos kaut kur esi redzējis?

— Neesmu redzējis.

— Varbūt tavs tēvocis kādreiz tos kur nebūt ir uzrakstījis?

— Nē.

— Varbūt tamlīdzīgu zīmīti kaut kur esi atradis?

— Nē, zīmīti neesmu atradis.

— Ko tad esi atradis?

— Neko.

— Vai pats izdomāji?

— Jā.

— Stundas laika?

— Protams.

— Bet Visvalds man stāstīja, ka jūs tādus skaitļus esot iegriezuši arī uz laivas.

— Un kas tad? — Es jutu, ka man svilst ausis.

— Kāpēc jūs to darījāt?

— Tāpat vien, lai neaizmirstu.

— Un kāpēc tos nedrīkst aizmirst? Pats taču izdomāji.

— Pats: pirmīt un tagad. Tie ir mūsu abu slepeni numuri.

— Vai tos atradāt laivā?

— Nē.

— Lai paliek! Ej atpūsties!

Sims visu ceļu nerunāja ar mani. Viņš pa ceļa vidu brida pirmais, es biju stipri atpalicis. Arī zirgu barot gāja viņš viens, arī sniegu slaucīja bez manis, pat neaicināja līdzi pārbaudīt putnu barotavas. Sēdēju istabā un risināju. Pārbaudīju visus alfabēta burtus, tad sarakstīju vārdus no trim burtiem, bet visi mani pūliņi bija veltīgi.

Sims nekad tik ilgi nebija dusmojies. Jau otru dienu! Es netaisnojos. Uz skolu gāju pirmais, viņš sekoja man nopakaļ. Atceļā mainījāmies vietām. Mājās atradām Stundžu. Viņš aprunājās ar Levuti, apskatīja Raibaļas teļu, pajokoja, pastāstīja krustmātei par medu un tikai tad griezās pie mums:

— Jūs labi sakārtojāt laivu, bet solu lādzīgi nenokrāsojāt. Spraugas un negludumi jāaiztepē, tikai pēc tam gludi jāpārkrāso. Nu, jods ar to, parādiet, kur atradāt laivu.

— Mēs jau aizmirsām, — Sims sacīja. — Tik daudz sniega sagāzts.

— Jūsu tēvs man uzticējās.

— Tas bija tēvs.

— Vai vajag pierādījumu? Lūdzu. Zīmīti aiznest jums devu? Devu. Baru apakšīrnieku atvedu? Atvedu. Vai viņi ēda vairāk par jums? Eda. Levute viņus baroja ar dižķiļķēniem, bet jums deva biešu strebekli. Vai tā bija? Bija. Trešo nedēļu dižķiļķēni, — viņš pamēdīja brālēnu.

Sims uzsmaidīja. Es nevarēju palaist garām izdevību, tāpēc ātri pajautāju:

— Kā jūs viņus izvedāt?

Kučieris nopūtās, uzskrullēja ūsas, sakārtojās uz krēsla, it kā sēdētu uz sava vezuma bukas, un sacīja:

— Ko nu, ja riskējat jūs, riskēšu arī es: mucā. — Viņš piemiedza acis, tā kā pievilka grožus un uzsauca: — Ņo!

Ko tagad sacīsiet! Stundžus savā smirdoņas valstībā vedis cilvēkus! Lūk, kāpēc mūsu apakšīrnieki viņam sūtīja sveicienus. Vēl negribēju ticēt, jo pats biju izbaudījis nometnes kārtību.

— Un sargzaldāti?

— Vācieši mani laida garām, degunus pagriezuši sāņus. Paši atvēra un aizvēra vārtus. Es jums parādītu, tikai žēl, ka nometnes vairs nav.

— Labi, — Sims piekrita. — Mēs tūlīt.

— Un tagad jūs nesteidzieties. Paņemiet kādas makšķeres, pazvejojiet zem ledus, un es pa to laiku pagrozīšos.

Abi parādījām viņam krauju, katrs sev izcirtām āliņģi un iemetām bļitkas. Es savu neraustīju. Visu laiku nenolaidu acis no kučiera. Viņš ar nelielu lauzni drupināja nogāzi, dauzīja, taustīja ar rokām. No manas makšķeres sāka tīties aukla. Vajadzēja zivij uzķerties tādā laikā! Izvilku asari. Aukstumā tas tūlīt sastinga, tik tikko paspējis pāris reižu paluncināt asti. Atkal ielaidu bļitku — otrs, vēl lielāks. Sasodītie.

Stundžus pa to laiku no kraujas izvilka vācu gāzmasku, noņēma vāciņu un kaut ko izkratīja cepurē. Neizturēju un aizskrēju pie viņa. Nekā īpaša, kaut kādi papīri, it kā karte.

— Zvejo, zvejo, — viņš sacīja, — un skaties apkārt kā akas vinda. Kad vajadzēs, pasaukšu.

Un atkal asaris. Līdzko pakustinu bļitku, tie kā traki ķeras un ķeras, pat paskatīties nav laika. Daži Sūna asarīši ērti ietilpa cimdā. Viņam nebija ar ko atpirkties no runča, bet es uz kārkla vicas savēru pat vienpadsmit asarus un visus pusotra sprīža garus.

— Tā arī atgriežamies, kā kārtīgiem zvejniekiem klājas: ar zivīm, ar makšķerēm, — Stundžus jokoja. — Simuk, vai tu kādreiz esi bijis Karaļmežā?

— Mēs abi bijām, saspridzinātu zemnīcu atradām, — es nepacietīgi pateicu.

— Tieši tā man arī vajadzīga. Vai jūsu tēvs nekad nav runājis par kaut kādām vilku bedrēm?

— Ir runājis, bet es tās nezinu.

— Vai jūs atrastu zemnīcu?

— Tagad visur ir sniegs.Toreiz Marss mūs veda.

— Kā vislabāk tur varētu nokļūt?

— Visātrāk būtu pa Bebrupi līdz Bābezeram, tad pa mežu. No ledus sniegs vietām aizpūsts, tāpēc vieglāka iešana.

— Un ar slēpēm?

— Vai jūs pratīsiet? — Sims brīnījās.

— Varbūt kājas neizmežģīšu.

— Mums ir viens pāris paštaisītu slēpju.

-H- Un ja es pilsētā sameklēšu? Tādas kā kungiem.

Mājās Stundžus rīkojās vēl dīvaināk: noēvelēja laivas solu, tad, iegājis istabā, iedeva mūsu dienasgrāmatu un pajautāja:

— Ja jums tai nav drošākas vietas, tad es to konfiscēšu. Re, kur jūs, zēni, esat pārcentušies. To pārlapojot, abus jāiesēdina mucā un jāved atpakaļ uz nometni, bet Levute, tēvocis un vēl viens otrs paši aizies uz turieni.

Es paskatījos uz krustmāti.

— Neviebies, viņa neko nav teikusi. Tavā gultas maisā siens tā sagulēts, ka birst uz grīdas, un vīle pašos sānos bez vajadzības atārdīta. Bet mēs rijā dažus salmu kūļus sadedzinājām un patrončaulas iesviedām ezerā! ... [22]

Visvalds man aizdeva slēpes, Sims iztika ar savām, bet Stundžus solījās sagaidīt mūs Melnsilā pie ceļa.

— Kādam var rasties aizdomas, ja mūsu nostūrī veci onkuļi sāks slēpot, — viņš sacīja.

- Es mežā uz katra soļa sastapu kaut ko jaunu: visur daudz pēdu, visur izbradāts, ka acīs metas raibs, bet apkārt nav ne dzīvas dvēseles, it kā šeit kāds tīšām ar dažādiem rakstiem būtu pieskricelējis milzīgo ziemas grāmatu, uzšķīris to un pametis.

— Tu domā, — Sims, slēpodams pa priekšu, mācīja mani, — un atceries, ko redzēji vasarā.

Es domāju. Ja vasarā zvēri un putni dzīvoja man blakus nepamanāmi, lapotnes aizsegti, tad tagad bija redzams katrs to solis. Ikvienam meža iemītniekam bija savs raksts, kas kopā ar dzīvību mantots no senčiem. Man vienīgi jāiemācās to lasīt. Un tas bija visgrūtākais.

— Vai atceries, kā Miks uz zvēresta uzspieda savu pirkstu?

— Atceros.

— Toreiz tu sacīji, ka viņš no tā nekur neaizmukšot. Meža dzīvnieki tāpat: viņi nekur nevar aizmukt no savām pēdām. Tiklīdz sper soli, tūlīt atstāj nospiedumu, tāpēc arī riņķo un līkumo, cenšas pievilt savus ienaidniekus. Re, skaties, te skrējusi irbe. Tā allaž vairāk skraida nekā lido, kokos netup, tāpēc tās solis ir taisns un stingrs; arī pēdas skrien tai pakaļ vienmērīgā virknē, atstādamas sniegā pareizas trīsžuburainas eglītes.

Vienkāršāk pat nevarēja būt.

— Un tagad tu pasaki man — kam ir šīs pēdas? — Viņš ar spieķi pabikstīja sniegu.

— Šis putns dzīvo kokā, jo tā pirksti saliekti, piemēroti, lai pieķertos pie zara. Tēpēc sniegā tie iespieduši nepareizu, sānos ieliektu eglīti. Virkne iet līčločiem, reizēm pēdas lēkšo pa pārim ... Vārna!

— Vārna! ... Tu pats esi kā vārna, — Sims smējās. — Tev nav pacietības. Te, lūk, pēdas apraujas. Putns pacēlies gaisā. Ar spārniem triecis pa zemi un aizlidojis.

Bet no spārniem būtu palikuši tikai divi cirtieni, turpretim te redzams vēl trešais, no astes. Vārnai nav garas astes...

— Žagata!

— Protams. Pagaidi, atpakaļceļā es tev sameklēšu kaut ko interesantāku. Tagad nav laika.

Stundžus gaidīja norunātajā vietā. Viņš bija bez slēpēm. Kad ieraudzīja mūs, pacēla roku, bet neiesaucās.

— Vai jūs braukšus? — Sims jautāja.

— Braukšus. Kāds draugs mani veda un izmeta. Kāpēc jautā?

— Jūs it kā nupat būtu iznācis no istabas.

— Malacis, — kučieris nodūca. Viņa slēpes bija pieslietas pie koka, mazliet tālāk gulēja mugursoma. — Nu, vediet! Drīz sāks snigt.

Izrādījās, ka Stundžus nav slikts slēpotājs. Visu laiku viņš mina mums uz papēžiem. Vissliktāk veicās man. Tikai pievakarē sameklējām saspridzināto zemnīcu. Kučieris paskatījās, no kuras puses koki apsūnojuši, noteica, kur ir ziemeļi, kur dienvidi, apsēdās uz baļķa gala un ar spieķi zīmēja kādu plānu.

— Tumsā nesameklēsim.

— Ko mēs meklējam?

— Ja atradīsim, redzēsi.

— Bet kā jūs uzzinājāt par to zīmi?

— Magdute pateica, — Stundžus pajokoja. — Aizgāju ciemos pie jums un atradu slikti nokrāsotu solu, — viņš tūlīt izlaboja, tomēr es neticēju.

— Nav taisnība. Zinājām tikai mēs abi un cik necik skolotājs, — es kaut ko sāku saprast. — Viņš jums arī pateica.

— Kāds te noslēpums, ja to zina trīs cilvēki? — Stundžus mēģināja izlocīties.

— Un ko nozīmē tie skaitļi, vai burtus?

— Ko nozīmēja, to atradām. Jūs labāk pasakiet — kur likāt dienasgrāmatu?

— Iebāzām gāzmaskas kārbā un paslēpām pirtī zem akmens.

— Vai nesadegs?

— Nē, zem pamatakmeņa.

— Labāk būtu, ja tā sadegtu.

Ātrākām sniegu, iededzinājām lielu ugunskuru, kad tas nodzisa, virsū salikām lielu kaudzi egles zaru. Apgūlāmies cits pie cita. Caur skujām plūda patīkams atsilušas zemes siltums. Stundžus no mugursomas izņēma brezentu, apsedzāmies ar to un aizmigām. Pēc dažām stundām Sims pamodināja mani.

— Tagad tu gulies malā. — Samainījāmies vietām, bet es vairs neaizmigu: klabināju zobus, man stinga kājas, asaroja acis, pat uz apkakles jutu sarmu. Šķita, ka nakts nekad nebeigsies, bet es pēc kādas minūtes nosalšu kā kucēns.

— Nedomā par aukstumu, tad tas nebūs tik briesmīgs, — Stundžus ierunājās. — Ja cilvēks spēj kustēties, viņam nevar būt auksti. Piecelies, pavingro un atkal liecies gulēt. Cita lieta, ja esi sasiets. Atceros, kā mēs ar tavu tēvu bijām nokļuvuši smetoniešu [23] rokās. Sasēja, aplēja ar ūdeni un divas diennaktis turēja ķurķī. Tad gan dabūjām padrebināties.

— Jūs pazīstat arī tēti?

— Pazīstu. Mūs abus deviņpadsmitajā gadā ievēlēja par miličiem. Pēc tam viņš aizkūlās uz pilsētu, bet es pienotavā paliku par mašīnistu. Varbūt arī tagad tur strādātu, ja šie krustneši to nebūtu nodedzinājuši. Senas pasakas, brāl. Ne mēs vieni deviņpadsmitajā gada nosnaudām Padomes. Tālab sirdsapziņa tagad neļauj sēdēt bezdarbībā.

No rīta uguni neiekārām. Pielikām slēpes un devāmies tālāk. Stundžus pētīja koku stumbrus, bet kādā laukumiņā sāka raustīt aiz galotnēm eglītes, it kā gribēdams tās izcelt.

— Meklējiet bedres, — viņš mūs skubināja, lai gan mēs ari tā visu laiku ar spieķiem durstījām sniegu, tikai tie visur atsitās pret cietu zemi. — Ja mēs būtu kauču nedēļu agrāk, kamēr nebija sniega, — kučieris nožēloja. — Tagad visu mežu nav iespējams izslaucīt.

Pārbaudījām vēl vienu laukumiņu, bet arī tajā nebija nekādu vilku bedru. Malā auga nožēlojama eglīte. Kučieris mēģināja to izraut, taču neizdevās. Tad viņš notīrīja sniegu, ar rokām notrausa lapas un ar spieķi paklaudzināja zemi. Tomēr šeit neko neatradām.

— Ko mēs meklējam? — šoreiz Sims jautāja.

— Te kaut kur jābūt slēptuvei. Tās ejā ielikta kastē augoša eglīte. Vai skaidrs? Apskatiet visus kokus, varbūt palikusi kāda zīme.

— Ir! — drīz vien es iesaucos. — Jau atradu!

Pirmais atslēpoja Sims. Viņš apskatīja apsīti un noskaitās:

— Vai neredzi, ka tā apgrauzta?

— Zaķi tik augsti neaizsniegs.

— Briedis, tu stulbeni. Visi apakšējie zari noēsti.

— Pacietību, jaunieši, pacietību, — kučieris atkal uzšvīkāja plānu. — Te, lūk, ir bāze, pēc trim kilometriem — ieplaka, te pirmais laukumiņš, te otrais. Sāksim domāt otrādi: ar aplīšiem uz kartes atzīmēti nevis laukumiņi, bet pauguriņi. Vilku bedru varētu ari nebūt, tās pieplūdušas ar ūdeni un aizsalušas. Domāsim, ka iestādītā eglīte kļuvusi vēl zaļāka, kaste piesalusi pie ejas .. Nu, vēlreiz ķersimies pie darba.

Atradām tādu pauguru, kas ielīcis kā segli, aiz tā dziju ieplaku. Sākām meklēt. Abi pauguri bija apauguši ar eglītēm. Tās visas bija zaļas un cita citai līdzīgas. Pārbaudījām tikai mazās. Un atradām! Uzmanīgi izcēlām kasti. Stundžus ielīda caurumā, mēs viņam pakaļ. Zemnīca bija pavisam neliela, ar lāstekām apsalušām sienām. Uz guļvietām sakrautas kastes un saiņi, kas ietīti baltā izpletņu zīdā, rakstāmmašīna, pie tās — vēl kāda mašīna ar rokturi un lielu, melnu veltni.

— Šos mēs paņemsim līdzi, — Stundžus sacīja — vairāk neko neaiztieciet. — Bet pats nomērīja kādu melnu auklu, paņēma dažas penāļiem līdzīgas koka kas tītes, no zaļas apkaltas kastes izņēma vairākus lielus gabalus veļas ziepēm līdzīgas sprāgstvielas. Visu sasēja divos saiņos un pārsvieda pār plecu. — Varam kustēties atpakaļ.

Labi nomaskējām zemnīcu un laidāmies māju virzienā. Neko nerunājām. Abi ar Simu pārmaiņus nesām rakstāmmašīnu. Melnsilā Stundžus atpalika un palūdza mūs:

— Paņemiet manas slēpes, bet es kā nebūt aizjēpāšu. Ja kaut ko ieraudzīsiet, ieķērcieties.

— Es varu kā ūpis.

— Vienalga.

Abi nesteidzāmies un iedami domājām, kam vajadzīga melnā aukla un koka kastītes. Sims pasauca mani sāņus un parādīja sīkas līkumainas pēdas. Kāju iespiestās krellītes bija savienotas ar tik tikko saskatāmu svītriņu.

— Te skrējusi pele un vilkusi asti, — es iesāku.

— Ber, ber... Un kas tālāk?

— Te peli kāds noķēris. Re, sniegs nobradāts. Pēdas iespiedis zvēriņš ar asiem nagiem. Pēdas, kas mestas abās pusēs no peles krellēm, ir pa pārim un lēcienveidīgas. Pie koka pēdas nozūd. — Es pagriezos atpakaļ. Zvēriņa pēdas arī otrā galā aprāvās, nozuda, it kā tas būtu aizlaidies pa gaisu. — Cauna. Tā nolēca no koka, netrāpīja, panāca peli un atkal ielēca kokā.

— Tu vari rakstīt iesniegumu, lai uzņem policijā, — Sims ieteica. Tā nebija zobgalība, tomēr par īstu pēdu dzinēju viņš mani nenosauca.

Es aiz uzpūtības tūlīt sajaucu suņa un vilka pēdas.

— Vilkam divi priekšējie nagi saspiesti kopā, pēda ir garāka nekā sunim un iedams tas cītīgi min labo pakaļkāju kreisās priekškājas pēdā, bet labās priekškājas pēdu — kreisās pakaļkājas pēdā. Tāpēc pēdas bieži vien ir divkāršas. Vilki, tāpat kā mēs, iet rindā un mērķē cits cita iemītajās pēdās. Nāc, es tev sameklēšu.

Mēs atkal atgriezāmies pie ceļa un labu laiku aizkavējāmies.

— Brauc, — es apturēju brālēnu.

Pa skaisti iebrauktu ceļu aizsvelpa garām divjūga ragavas. Tajās sēdēja skolotājs un Stundžus. Viņi par kaut ko runāja.

— Un tu visu laiku rūci pret viņu, — es pateicu Simam. Viņš klusēja. Māju tuvumā atkal apstājās un pasauca mani:

— Un te?

— Nu, vai zini, — es aizvainojos. — Kaķi, lūk, vairs nepazīšu. Tas vienīgais iedams ievelk nagus, tāpēc pēdas ir apaļas un skaidras.

— Bet ar ko baltais zaķis atšķiras no pelēkā?

— Baltajam zaķim ausis ir īsākas, pats mazāks, ķepas platākas, labāk pielāgotas sniegam, tāpēc pēdas atstāj apaļākas, ne tik garenas kā pelēkais zaķis, — es nobēru kā zirņus un piebildu: — Vakar pats rādīji, gudriniek.

— Neesi uzpūtīgs. Es visu mūžu mācos, tomēr vēl daudz ko nezinu. — Es manīju, ka Sims grib salīgt mieru. Viņš nogāza mani sniegā. Piecēlāmies, nopurinājāmies, bet es izlasīju pēdējās pēdas:

— Te ir gājis simtgadīgs večuks, kurš ļoti daudz zināja. Ja viņš zinātu mazāk, nepakluptu. Pēcāk viņam uzbruka lācis ...

— Bija gan lācis! Slābans lopiņš ar slapju purnu, iesprauda asti un muka krūmos.

— Nē, — es kaitināju viņu, — tas večuks bija ne-ietaukojies plātīzers uz vārgām kājām. — Es noņēmu slēpes, ieskrējos un iegāzu viņu kupenā. Simam traucēja slēpes. Viņš no apakšas nevarēja izķepuroties. Turēju viņu un klaigāju:

— Simuk, Simuk, e-he-hē, tev daudz bērnu aizkrāsnē!

Brālēns nenoskaitās, viņš smējās, meta man sniegu acīs un centās paraut zem sevis. Mēs salīgām mieru.

Tēvocis Simons atgriezās pēc Jaunā gada. Ar zilumiem zem acīm un uztūkušu zodu viņš izskatījās ievērojami vecāks. Tēvocis smaidīja tikai ar vienu lūpu pusi, jo viņam trūka divu zobu. Viņš stipri šļupstēja un runādams mazliet kratīja galvu.

— Ja būtu situši vien un devuši labi ēst, es vēl ciestu, bet nelieši mērdēja badā. Neizturēju un pārnācu, — viņš jokoja.

Tēvocis gandrīz neko neēda.

— Baidos saslimt. — Viņš nolika pie malas karoti un palūdza Simuku: — Uztin smēķi, tu taču esi speciālists.

Mēs viņam izkurinājām pirti un sastājušies skatījā-

mies, kā viņš skuva bārdu, gandrīz vai ģībdams no karstuma, berzējām viņa svītraino, ar rētām un zilumiem izraibināto muguru.

— Vai ar stieplēm? — Sims jautāja.

— Nē, runči nagus asināja, — tēvocis atbildēja.

Pat Levute nespēja nosēdēt istabā, staigāja ap pirti un taujāja:

— Varbūt jums kā trūkst? Es iedošu.

Istabā Sims, vecākais, ar pleciem atspiedās pret siltu krāsni, izstiepa vilnas zeķēs ieautās kājas un sacīja:

— Nu, kā jūs te dzīvojāt bez manis?

Levute vispirms izraudājās, tad noslaucīja acis un uzslavēja mūs:

— Par zēniem man bija lielu lielais prieks, turējās gods godam.

Mēs abi, neko neslēpdami, pastāstījām par pazudušo laivu, par gājienu uz Karaļmežu un visvairāk klāstījām par atrasto slēptuvi.

— Bet vilku bedres tā arī nesameklējām.

— Nevis vilku bedres, bet Vilku gravu: aiz tiem pauguriem ir tāda ieleja, tur vilki bija sanesuši žagarus. Stundžus bez vajadzības jūs tur aizvilka, tagad atkal negulēsiet. Lai nu, labāk pastāstiet — vai ļoti nobijāties?

— Es vairs neticēju, ka sagaidīšu tevi, — krustmāte atzinās.

— Nu ko tu. Viss būs labi. Šauteni atņēma, atļauju saplēsa, pusi veselības izsita, tomēr es tik un tā paliku Simons Sabalis, tavs brālis. Tev vajadzēja redzēt, kā siekalojās Tribandis! Nevis cilvēks, bet pēdējais rāpulis.

— Vai viņš arī sēdēja?

— Dažas dienas. Sadeva pa ādu, izmeta no vietniekiem, tagad slaistās par ierindnieku. Vācieši ar viņu

daudz neķēpājās: kā mani, tā viņu nolamāja par lietuviešu cūkām un izkāmējušiem suņiem. Kā ir ar ražu. vai visu novācāt?

— Kartupeļi vareni izauga, bietes no vagām gāzās Simuks rudeni uzara dārzus, tāpēc mācībās drusku saļodzījās, skolotājs sūdzējās, — Levute it kā nejauši iejaucās.

— Pielūkojiet man! Ne jau tāpēc es galvu lieku u? spēles, lai jūs slaisti izaugtu!

Un tā visu vakaru: te par mājām, te par postu, te atkal par cietumu. Mēs nevarējām vien par Simonu beigt lepoties. Beidzot viņš ieminējās par partizāņiem:

— Vāciešus izšķaidīja kā praulus, bet arī mūsējo krietni daudz krita.

— Cik daudz? — Levute jautāja.

— Seši.

— Un cik to žņaudzenieku?

— To — divas automašīnas. Toties mūsējie — seši.

— Nelaimīgie.

— Tāda ir laime. Puiši nepadomāja, ka nāks virsū vairākas rotas. Trīs ievainotos aizveda uz apriņķi.

— Tātad deviņi?

Tēvocis runāja pie sevis:

— Kad mani aizveda uz līķu kambari, es gandrīz vai sajuku prātā. Divi mūsu iemītnieki. Abi, kuri stāstīja, ka viņiem esot ģimenes. Bārdainais Antanaitis un tas baltkrievs, kurš pēdējo reizi kopā ar Anatoliju bija atnācis. Vēl divi vietējie: Liepinaitis no pilsētas, skrodera dēls, un tas, kā viņu, Beķepuris, kurš pagasta komjauniešus rīkoja.

— Un viņi tev ļāva skatīties?

— Ne vien ļāva, bet arī spieda. Prašņāja, kurus es pazīstot, kurus esot redzējis mežā. Divus pēdējos pazinu, jo ari mežstrādnieki apliecināja. Par pārējiem

mani turēja līdz šim. Visa laime, ka tas resnais vācietis atlaba, citādi es netiktu mājās. Apciemoja, atnesa pārtiku un izmeklētāju sarāja, kāpēc, lūk, bez vajadzības savu cilvēku tirdot, viņš man dzīvību izglāba. Pēcāk aprunājāmies. Sis tāds noskumis. Teica, tagad esot invalīds, braucot uz Vāciju, bet jūs rīkojieties, kā protat. Ja ir tik daudz mežu, grēks būtu sēdēt mājās. Nav muļķis.

Neko nesapratu. Medības, šokolāde, pēc tam Klau-zes briesmīgā pavēle. Kaut ko gribēju sacīt, taču tēvocis pārtrauca:

— Arī man ienāca prātā, ka viņš mani grib apvest ap stūri, tomēr ne, viņš priecājās, ka ievainojums viņu paglābis no Austrumu frontes un viņam vispār esot lāgā paveicies. Raugi, Leona, kā mainās cilvēki. Tev to stāstu. Un iegaumē — ne jau tavas lūgšanas viņus pataisījušas par jēriem.

Nākamajā dienā tēvocis aizgāja pieteikties pie mežziņa. Atgriezdamies viņš atnesa baterijas radiouztvērējam. Mēs ļoti priecājāmies, bet viņš nikni pateica:

— Varat uzskatīt, ka mūsējie krituši deviņi.

— Lai viņiem mūžīga dusa, — Levute jau iesāka.

— šos pātarus noskaiti par fašistiem, — tēvocis pārtrauca viņu. — Tādus asinssūcējus savā mūžā netiku redzējis. Izārstēja un atkopa, pēc tam visus trīs pakāra. Ņirgādamies! Pat zvērs šitā nedarītu. [24]

Mūsu uztvērējs tika klusējis veselu gadu. Bija atvaļinājumā, kā sacīja tēvocis. Tagad mēs atkal pacēlām antenu, sakārtojām vadus un aparātu nolikām vecajā vietā. Tomēr Simons tajā kaut ko tīšām sabojāja, un bez viņa neviens nevarēja ieslēgt uztvērēju.

Reiz mūs apciemoja vecais Tribandis. Viņš ilgi mīņājās priekšnamā un jau iepriekš taisnojās:

— Avīzes nesaņemam, mājās ir pieci radioaparāti, un neviens nav kārtībā. Anuprs kā mēmais... Ko runā Kauņa?

— Mūsējie iet uz priekšu.

— Kādi mūsējie?

— Kuri sirdij mīļāki.

— Sabali, vai tu saki patiesību?

— Kā nu savādāk?

— Paldies dievam, varētu uzgriezt, vai?

— Vakar sabojājās, vēl nesataisījos izlabot. Kā redzams, puikas būs bāzuši klāt nagus, — viņš mums abiem uzvēla vainu.

Tribandis dažas reizes noklikšķināja slēdzi, pārliecinājās, ka tiešām nedarbojas, un elsdams gāja uz mājām.

— Nu ir gan acis tam Lupatlasim! — Levute brīnījās.

— Lai savas tarbas pakrata, visu no kooperatīva pievākuši, — tēvocis pievienojās viņai. — Zina runcis, kam pienu izlējis.

Toties mēs, palikuši vieni, katru vakaru zem aparāta palikām spilvenu, aizsedzām logus un sasēdāmies apkārt no visām pusēm. Tēvocis izgāja ārā, palaida Marsu visas važas garumā un, tikai atgriezies, iebāza roku starp lampām, kaut ko paknibināja, un aparāts klusi iesprakšķējās. Tad Sims, vecākais, uzmanīgi grozīja rādītāju. Viņš meklēja četrdesmit pirmo vilni. Radiouztvērējs kauca, dūca un drebēja, tomēr arī tajā troksnī dzirdējām:

— Uzmanību, uzmanību! Runā Maskava! ...

Es ikreiz pie uztvērēja sēdos, stingri pārliecināts, ka tagad katrā ziņā kaut ko dzirdēšu par savu tētiņu.

Sims, jaunākais, man apgalvoja, ka Maskava vislabāk zinot visus sīkumus par to, kas rudenī noticis Karaļ-mežā, tāpēc nepalaida garām nevienu vārdu. Es mēģināju strīdēties:

— Tas ir kara noslēpums. Viņi pa radio nevar pļāpāt, kur slēpjas partizāņi un kādi viņu nodomi pret vāciešiem.

— Bet viņiem jāziņo par to, ko partizāņi jau izdarījuši, — viņš nepiekāpās.

— Kad beigsies cilvēku asiņu izliešana? — Levute vaimanāja, noliekusies tuvāk pie uztvērēja.

— Kad iznīcināsim fašistus.

To zināja katrs bērns, bet viņa klusēja, klusēja un atkal:

— Vai pienāks tāds laiks, kad cilvēki vairs nekaros?

Tā var nokaitināt pat akmeni. Kā viņa šitā var neapjēgt! Kāds miers iespējams, ja visapkārt pa kaktiem ložņā trieciennieki un tādi nelieši kā Anuprs Triban-dis! Bet tēvocis ne reizes viņu neapsauca un neko nepaskaidroja.

— Nu, vecais krāms, ar ko tu šodien mūs iepriecināsi? — viņš visu uzvēla radiouztvērējam.

Un iepriecināja! Simti tūkstoši vāciešu dabūjuši galu pie Staļingradas. Mums pat galva reiba klausoties: tūkstoši tanku, vēl vairāk lielgabalu, bezgala daudz šauteņu un automātu, bet zaldātu — kā mušu. Un viss nonācis Sarkanās Armijas rokās. Tā ielenkusi un nav izlaidusi nevienu fašistu!

Tēvocis mums lika sadabūt atlantu. Viņš sameklēja Staļingradas pilsētu un aizkrāsoja to ar melnu krāsu. Šeit labāk būtu derējusi sarkana krāsa, bet mums nebija tādu zīmuļu.

— Velnišķīgi tālu, — viņš sacīja. — Tomēr nekas, no turienes šie muks ievērojami ātrāk.

Pēc tam mēs katru dienu aizkrāsojām arvien vairāk un vairāk lielu un mazu pilsētu.

Kādudien pie mums aizelsies atsteidzās Didžulis.

— Sabali, vāciešiem kaut kas atgadījies, — viņš čukstēja. — Kino aizlieguši rādīt, izpriecas neatļauj, pilsētā karogus pārsējuši ar melnām lentām, pat nedrīkst smaidīt uz ielas.

— Es gribētu redzēt, kā tu smaidītu savās bērēs? — tēvocis sacīja un attapās: — Es uz kino neeju.

— Neslēpies, kaimiņ! Svētki visiem, nav vārdam vietas. Kur tas tavs pūķis?

— Vai suns tev ievajadzējies?

— Jā gan, es saku, varbūt tas vāciešiem palīdzētu sameklēt tos triecienniekus, kuri pie Volgas aprakti. — Viņš piemiegtām acīm ilgi skatījās tēvocī, tad paķiķināja ar noslēpumainu, vēl baiļu māktu smiekliņu. — Tribandi uz vietas ķers trieka...

Skaties, arī tādi kā Didžulis atdzīvojušies! Klusēja vienā klusēšanā un tagad sācis luncināt asti. Bet tēvocis ar viņu neielaidās valodā.

— Es tev, Jon, tāpat pateiktu kādu vārdu, tikai man žēl tavu bikšu. Jau tā Marss vienas saplēsis.

Didžulis pagorījās, pastaipījās un bubinādams gāja prom.

— Lai dievs palīdz bēdzējam, lai dievs palīdz dzinējam, — viņš atvadījās.

Vakarā mūs apciemoja daži cilvēki no ezera viņa krasta. Atnāca pa ledu.

— Trīs simti tūkstošu vāciešu — tikpat ka nebijis, — tēvocis viņiem pateica.

— Vai tas ir ļoti daudz? — vecais Briņķis jautāja.

— Tikpat, ja visā Lietuvā katru desmito noliktu pie sienas.

— Tāds milzums! ... Ak, pasaulīt, — Sarpis sacīja.

— Tomēr esi cilvēks, dod ar savām ausīm paklausīties.

Kad pienāca laiks, tēvocis ieslēdza uztvērēju. Diktors to pašu ziņojumu lasīja pat trīs reizes un nobeidza:

— Nāvi vācu okupantiem!

Tā sākās mūsu regulārā saruna ar Maskavu. Abi ar Simu to nosaucām par tiešiem sakariem: Maskava — Alsupe. Bet tēvocis no uztvērēja izņēma kādu stieplīti un piebilda:

— Pienāks laiks, un sāks darboties jauni sakari: Alsupe — Maskava. Tagad ilgi vairs nebūs jāgaida.

6

Pavasaris lauzās atvērtās durvīs. Sniegs saplaka, atkusa. Aukstums naktī tam pārvilka stingru, spožu garozu. Irbes cieta badu. Tās tagad nakšņoja mūsu šķūnī. Tām bija auksti, jo vairs nevarēja kā agrāk no aukstuma slēpties sniegā. Teteriem pavisam kas cits. Tie ir smagi un gudri putni, tie, krītot no augšas, sniega garozu izsit cauri.

Tēvocis Sims saslaucīja visas siena pabiras, zāļu sēklas un atlikušās pelavas, visu to sabēra maisos un mums sacīja:

— Nu, zēni, pasludināsim karu baltajam badam! Tas nav necik sliktāks par vāciešiem.

Abi ar Simu pirmo maisu uzvēlām ragutiņās un aizbraucām līdz mežmalai. Sacirtām egļu zarus, no tiem uzcēlām dažas būdas un tajās iekaisījām siena pabiras. Tad atgriezāmies, paņēmām otru maisu un aizbraucām vēl tālāk. Tiklīdz atvēzējāmies ar cirvi, ieraudzījām, ka pa sniegu steidzas cilvēks. Viņš skrēja, klupa, cēlās augšā un kaut ko kliedza. Mēs neko nesapratām, jo

vējš pūta uz viņa pusi. Man šķita, ka viņš rājas ar šalkojošo mežu.

— Lai acis man izvalbās no pieres, ja tas nav Miks, — Sims sacīja un acis aizsedza ar roku.

Tas tiešām bija Miks. Viņam pa vaigiem ritēja gan asaras, gan sviedru lāses. Cepuri viņš nesa rokā, bet lielais kareivja vatētais vamzis neaizpogāts vilkās pa sniegu.

— No pašas pilsētas bez elpas... — viņš raudulīgi sacīja un atkrita uz ragutiņām atpūsties.

Mēs viņu nemierinājām un gaidījām, kamēr viņš atvilks elpu un noslaucīs asaras. Tad brīdinājām:

— Beidz, paliksi akls.

— Nevaru.

— Vai Tribandis atkal piekāva tevi?

— Nē, krusttēvu aizveda uz Saksiju. Kā nelabie apstāja.

— Par ko?

— Domājat, es zinu? Viņš negribēja Gaigalam kalpot un noskaities pateica, ka tas esot krāpnieks,_ mazu algu maksājot, nedodot ēst un krusttēvs pie šā vairs nesperšot kāju... Šis apsūdzēja viņu. Bet visus bezdarbniekus policija trenc uz Saksi ju.

— Nepinkšķi!

— Kā lai nepinkšķu! Māmule gaužas asaras lēja. Viens bērns uz rokas, otrs — ieķēries brunčos. Krusttēvs neļāvās vest, grieza zobus un galvu dauzīja pret durvīm. Teica, nošaujiet uz vietas, bet es nekur neiešu. Māmule pakrita, policistiem kājas bučoja, bet Anuprs krusttēvam atlauza rokas, sasēja viņu un ievēla ratos. Es skrēju pakaļ, un viņš, arī sasiets, visu laiku atkārtoja: «Es zinu, Mik, tu neesi akls! Mikiņ, atceries šo dienu!» Labāk es neko nebūtu redzējis.

— To Lupatlasi partizāņi maz vēl skolojuši, — Sims

padraudēja. — Ko tu tagad darīsi? — viņš jautāja Mikam.

— Pats nezinu. Istaba auksta. Maizes ir tikai dažām dienām, mājās nav ne feniņa... Viņa asarās noslīks. Kaut vai jāņem un jātriec galva pret sienu. Vecais Lupatlasis uz parāda neko nedod, saka, kad nopelnīsi, tad dabūsi. Zagt nav kur.

— Mēs tev palīdzēsim, — es piedāvāju draugam.

— Tu ļoti straujš, — Sims nopūtās. — Bet kā?

— Aizvedīsim malku.

Arī Sims, vecākais, mani atbalstīja. Viņš pat apsolīja dot zirgu. Tāpēc mēs visu svētdienu mežā laidām nokaltušos kokus un zāģējām tos metru garās pagalēs. Miks strādāja par trim. Tēvocis neiejaucās. Viņš bija tikai padomdevējs:

— Jūs sadomājāt, jūs arī strādājiet. Sīkās un satrunējušās pagales nekraujiet, no tām mazs labums. Uz mežu brauciet ar ragavām, uz miestiņu ar ratiem, tur sniega vairs nav.

Kad viss bija sagatavots, Simons pakaitināja Levuti:

— Tu arī kaut ko nevarētu pievienot šim sarkanā krusta vezumam?

— Vai viņi paši nevar palūgt? — krustmāte tikai aiz paraduma atcirta, tomēr iebēra pusmaisu kartupeļu un iedeva lielu klaipu maizes. — Arī Miks varētu prasties, taču visu rudeni pie mums ara zemi. [25]

Braucām prom divatā. Miks krustcelēs nebija redzams. Apstājāmies pagaidīt. Viņš pietvīcis un nezin par ko ļoti satraukts atbrida no izcirtuma puses. Aiz jostas rēgojās cirvis.

— Kur tu slaisties? — Sims viņam uzbruka.

Miks neko neatbildēja, tikai sakārtoja kapli un pameta ar roku uz izcirtumu. Virs krūmājiem vairs nebija redzama Trejnaudes vīksna. Mika kabatas bija uzpūtušās. Mēs visu sapratām un paskubinājām zirgu. Nebija laika skatīties apkārt.

Mika krusttēva būdu jumts iespiedis zemē līdz pašām palodzēm. Tas bija ieliecies un tik tikko spēja noturēt jumta papes un skārda gabalus, kas savākti pa visiem pilsētiņas kaktiem. Istabā uz gultas sēdēja villainē ietīts bērnelis un šūpoja kārtī uzkarināto šūpuli. Kārts klēgāja kā perētāja zoss, un bērnelis dziedāja:

— Cucā, ļūļa, cucā, ļūļa ...

Kad viņš ieraudzīja mūs, iepleta acis. Tad pazina Miku, notrausās no gultas, pieskrēja klāt un sāka plaukšķināt zilas roķeles.

— Onkulis pālnācis, onkulis pālnācis ...

— Tātad tu jau esi onkulis? — es brīnījos.

— Neko nevar darīt, — Miks nopietni atbildēja. — Nu, Kazi, saki — kur ir mamma?

— Nedinu, es alī gaidu.

— Ko tu gaidi?

— Māmiņu, maidīti un pieniņu gaidu — nevaļu sagaidīt ...

— Vai gribi ēst?

— Kad māmiņa pālnāks, tad glibēsu.

Tiklīdz mazais izdzirdēja mūsu sarunu, laida va|ā meldiņu. Es lēkāju ap viņu un nezināju, kā mierināt. Pieliku pirkstus pie pieres un pa jokam badījos:

— Bū, bū, bū!

Bērns iespiedzās vēl skaļāk. Miks ietina lupatiņā ar cukuru apkaisītu maizi un iebāza brēkulim mutē.

— Še, sūkā, ar savu brēkšanu nocelsi griestus.

Mēs izkrāvām malku, iekurinājām uguni, izvārījām

katliņu nemizotu kartupeļu un apsēdāmies atpūsties. Miks ar slotu grozījās pa istabu. Pārnāca saimniece. Viņa nolika uz galda groziņu, kas bija pārsegts ar dvieli, un nevarīgi nolaida rokas.

— Tribandis neko neļāva iedot, — viņa ar bālām lūpām sacīja.

— Jau aizveda? — Miks jautāja.

Viņa neko neatbildēja. Atroceniski norāva lakatu, piegāja pie šūpuļa un ilgi skatījās, kā zīdainis ar piepūstiem vaigiem sūkā lupatiņu. Mēs klusējām. Sims parādīja uz durvīm. Sieviete mūs netencināja. Atvadījāmies, iesēdāmies ratos un braucām prom. Tikai aiz miestiņa Miks sacīja:

— Es ar Anupru tik un tā izrēķināšos.

— Mēs viņu tāpat nelaidīsim garām, — Sims viņam piebalsoja.

— Nē, jāpadomā, — es nepiekritu. — Tā ir pieaugušo darīšana.

— Vai Jonuks ir pieaudzis? Vai Kazuks pieaudzis? ... — Miks vairs nespēja sameklēt vārdus. Viņš uzmanīgi izņēma no kabatas rokas granātu. — Iebāzīšu čūskām krāsnī.

Mēs ar Simu drusku atrāvāmies no drauga. Bēris ar pakaviem šķaidīja atmiekšķēto ceļu un, jo tuvāk pie mājām, jo straujāk rikšoja. Neviens to neskubināja. Tas mētāja galvu soļu taktī un sprauslāja.

— Varbūt derētu izmēģināt, — Sims it kā starp citu sacīja.

— Vai jūs protat?

— Aha. Uhu, — abi apliecinājām.

Sims uzmanīgi paņēma granātu, kas bija rēpuļaina kā krupis, vēl uzmanīgāk izrāva aizsarggredzenu un pastiepies meta no visa spēka. Granāta nesprāga.

Gaidījām veselu pusstundu, tomēr tā klusēja. Tai pāri burbulēdams plūda pavasara strauts.

— Redzi, — es Mikam klusi sacīju.

— Par krusttēvu es viņam tik un tā nepiedošu, — Miks sacīja, izlēca no ratiem un devās uz Tribanda mājām.

8

Mēs kaldinājām visādus plānus, bet katru nakti mums pāri lidoja un lidoja ļoti daudz lidmašīnu. Reizēm tās virs dzelzceļa stacijas izkāra «svecītes», nometa vairākas bumbas, bet vācieši uz lidmašīnām šāva ar trasējošiem šāviņiem. Tomēr tas viss notika tālu no mums, un šo nakts kauju atbalsis mūs sasniedza tikai neskaidru minējumu vai skaistu pasaku veidā.

Mūsu ciemā izplatījās tāda lidotāju un vāciešu saruna, ko radījuši ļaudis:

— Vedu, vedu, vedu... Dāvanas, dāvanas, dāvanas, — lidmašīnas dūca padebešos.

— Kam, kam, kam?... Kam, kam, kam? — ar trasējošiem šāviņiem jautāja pārbijušies zenītnieki.

— Jūūūms! Jūūūms! Jūūūms! — krizdamas kauca bumbas.

Nakts viesi mūs neaiztika. Tie traucās kā dzērves uz rietumiem, bet rīta pusē atgriezās. Miks nerādījās. Lidmašīnas arvien lidoja un lidoja, nesdamas uz saviem spārniem gan cerības, gan bailes.

Reiz naktī, kad bumbvedēju vilnis rūca taisni virs mums, uz Tribandu šķūņa jumta iedegās uguns.

— Ugunsgrēks! — tēvocis iesaucās, pakampa spaini un aizsteidzās pa staigno atmatu.

Abi ar brālēnu viņam sekojām. Uguns uz šķūņa

jumta nepletās. Tā dega mierīgi un skaidri. Tikai pieskrējuši tuvāk, ieraudzījām, ka stārķa ligzdā iecelts kāds spainis un no tā veļas liesmas. Aiz šķūņa atskanēja Anupra aizsmakusi balss:

— Novāc, krupēn, ja ne, tad nokniebšu! — Vārdus pavadīja šāviens.

— Miks! — Es ar abām rokām ieķēros Simam, vecākajam, krūtīs. — Tas taču Miks! — Plandošo liesmu gaismā pazinu cilvēku, kurš bija pieplacis pie dakstiņiem.

Ar šauteni rokās parādījās Anuprs. Miks pārvēlās uz otru pusi.

— Novāc, zalkti tāds, sabombardēs! — Anupra tēvs, pacēlis rokas, kliedza. — Mik, tu esi labs zēns, novāc! — vecais metās te pie šķūņa, te pie dēla, kurš lamājās. — Mikiņ, es tev došu piecas markas... Viņš tev pat ar pirkstu vairs nepieskarsies! ...

Policists šāva, kur pagadās. Viņš gribēja notriekt degošo spaini. Tēvocis pieķērās pie viņa šautenes un lauza to no rokām.

— Zēnu nošausi, tu jukušais!

— Lai velns šo parauj! Redzi, ko dara!

Stārķa ligzdā uguns neplaka. Sāka degt putnu sa nestie, sausie žagari. Miks, kā redzams, spainī bija iebāzis pakulas un tās aplējis ar petroleju. Mums virs galvām skaidri ierūcās lidmašīnas. Sanākušie Jaudis atmuguriski vilkās prom. Bailīgākie skrēja ko kājas nes tālāk no liesmojošās stārķa ligzdas.

— Un jūs?! — Tēvocis metās pie mums un atvēzējās ar atņemto šauteni. — Ko jūs gaidāt?!

Kādu gabalu skrējām arī mēs, bet atkal apstājāmies. Mēs raizējāmies par Miku.

Anuprs skraidīja ap šķūni un šāva no pistoles. Nu Miks parādījās šajā pusē. Viņš plātīja rokas un kaut ko kliedza. No viņa kājas apakšas atrāvās dakstiņš. Piepeši viņš sagrīļojās un, nenoturējis līdzsvaru, kūleņodams novēlās zemē. Miks piecēlās un pieklibodams skrēja uz meža pusi. Anuprs dzinās viņam pakaļ. Attālums starp abiem ātri samazinājās.

— Nositīs, — Didžulis sacīja. — Kaut kas jādara.

— Mikiņ, laidies pie mums! — kādas sievietes balss sauca.

— Tētuk! — Sims, jaunākais, iespiedzās. — Tētuk!

Pēkšņi atskanēja kauciens, gaiss nodrebēja un uzplaiksnīja žilbinoša gaisma. Mēs pieplakām pie zemes. Miks joprojām skrēja. Anuprs izstiepa rokas uz viņu.

Atkal atskanēja kauciens, atkal nodrebēja zeme. Bumbu grāvieni un uguns virpuļi attālinājās no mums un dzinās pakaļ skrējējiem. Vēl daži briesmīgi sprādzieni! Gaisa straume nosvieda no jumta stārķa ligzdu un tajā degošo spaini. Visapkārt krita drēgnas zemes

pikas. Svelpdami laidās dakstiņi, gaisā griezās dēļi un baļķi. Tie krita ap mums.

Kad mēs, šausmu pārņemti, piecēlāmies, visapkārt klaiņoja sīvie sprādzienu dūmi. Bija tumšs jo tumšs, un šajā tumsā vecais Tribandis bezcerīgi sauca:

— Anupr, kur tu esi?! Un tomēr sabombardēja, Anupr! Skaties, dēls, ko mums nodarīja! Anupr!...

Lidmašīnas attālinādamās dūca ļoti augsti. [26]

Vecais Tribandis tā arī neatrada savu .dēlu. Viņš klaiņoja pa laukiem, meklēja, auroja, lūdza, lai dēls atsaucas, bet, atgriezies mājās, jauca ēkas drupas, glāstīja tās kā dzīvas un nespēja rimties:

— Anupr, kur tu paliki? Anupr!

— Nūpr! Upr! — atbalss atkārtojās gan mežā, gan mežmalā, kur pielieliem, drūmiem zemes pauguriem auga nomelnējuši, ložu nokapāti alkšņi. — Nūpr! Upr! — tiem atsaucās ari vecais sils, kas devis patvērumu kareivjiem.

Es redzēju, kā Tribandis vilka sev pakaļ salocītus bērnu ratiņus, kuriem viens ritenis negriezdamies šļūca. Tajos bija ieliktas vairākas dakstiņu šķembas un dēļi. Lupatlasis nezināja, kur tos lai izkrauj, un visu laiku bubināja:

— Te arīdzan pavērsies, te arīdzan pavērsies ...

Tad viņš paskatījās manī, bet nepazinis iesaucās:

— Anupr! Kur tu paslēpies, Anupr?!

Anuprs neslēpās no vecā. Viņš pazuda reizē ar Miku. Kur viņš ar zābakiem spārdīja ganu, bija pavērusies milzīga bedre. Pa nakti tā tikpat kā akacis pieplūda ar aukstu un duļķainu pavasara ūdeni. Pilns jo pilns, gluži kā liels, vēl nesen iekārtots dīķis.

Tribanda radi un draugi veselu pusdienu staigāja starp sagāztajiem māla blāķiem. Viņi rakņāja un kašņāja, tomēr neatrada nekādus Anupra pīšļus, ko varētu ielikt vecā, paša tēva klētsaugšā glabātā šķirstā. Dažas apsvilušas lupatas un Mika lielā, nosmulētā cepure — tas bija viss, kas palicis sprādzienu saplosītajā zemē.

Ļaudis, negribēdami sāpināt jukušo veci, salika šķirstā abu bojā gājušo cilvēku atliekas, piespieda tās ar vairākiem smagiem māla gabaliem un apbedīja Als-upes kapos. Atbrauca vācieši, iztaujāja un nopratināja ļaudis, kaut ko pierakstīja, ar soļiem izmērīja sprādzienu izrautās bedres. Kaimiņi nopratināšanā pastāstīja, ko redzējuši, bet novērsušies runāja:

— Žēl ganiņa.

Tā diviem cilvēkiem, diviem nāvīgiem ienaidniekiem, izauga viena kapa kopa. Pareizāk sakot, zem abu

kājām pavērās zeme. Kāds, bumbas izrautajā bedrē dzirdīdams lopus, nosauca to par Mikuša dīķi. Pa vasaru bedre aizzēla ar zāli, aizauga ar ūdenslēcām, putni atnesa meldru un niedru sēklas, tomēr bedres vārds nemainījās:

— Mikuša dīķis!

ALSUPE — MASKAVA

1

Pūta silts dienvidu vējš. Uz govju mugurām sēdēja strazdi. Tie knābāja dunduru kāpurus, kas bija iedēti zem ādas, un vāca nomesto spalvu jaunām ligzdām. Ezerā palikušie ūdens putni apklusa, perēdami savās ligzdās. Tikai pīļtēviņi, pazaudējuši paslēpušās pīlītes, parkšķinādami lidinājās virs meldriem.

Abi ar Simu rakām dobes agrajiem dārzeņiem un vērojām, kā Didžuļu suns, norāvies no saites, lēkšoja pa ceļu un rēja uz garāmbraucējiem. Tas pavadīja viņus krietnu gabalu, tad, lepni izslējis asti, atgriezās un atkal gaidīja, vai parādīsies vēl kāds.

— Nu gan iegādājies suni, — Sims sacīja. — Laime, ka nav vairs Anupra, tūlīt šā ādu aizņemtos bungām.

Debess zilgmē pacēlās daži cīruļi. Kā nenogurstoši telegrāfisti tie klaudzināja un klaudzināja tikai pašiem saprotamas zīmes:

— Ti-ri-ri, či-ri-ti-ri, trrr-ti-ti, čirrr-ti-ti, či-ri-ri...

— Tie droši vien šādi sarunājas.

— Protams, — Sims iedūra lāpstu un uzbēra zemi uz dobes. — Kā savādāk tie, tik mazi būdami, sameklētu cits citu? Taču arī neliela zāle tiem ir briesmīgi liels mežs.

— Es nekādi nevaru aizmirst Miku.

— Tev neviens ari neliek aizmirst, — viņš runāja kā īsts tēvocis.

Sasvīdis atspiedos uz lāpstas un ieraudzīju, ka pa ceļu nāk ubadze. Viņai uzbruka Didžuļu Brisis. Jo vai-

rālt viņa atgaiņājās, jo niknāk suns metās virsū un

vaukšķēja.

— Es šo pārmācīšu, — pateicu brālēnam, aizskrēju uz pagalmu un atraisīju vilku. — Mars, ņem!

Suns pieplaka pie zemes un lieliem lēcieniem metās uz priekšu. Kā es nobijos, kad tas ieskrējies ubadzi notrieca zemē un iespieda dubļos!

— Mars, atpakaļ! — laidos klāt, ar kājām neskardams zemi. — Mars, šurp! — Suns atlēca. Piesteidzies sadevu vilkam pa ādu, pacēlu sievieti un jautāju:

— Vai neiekoda?

Viņa neko neatbildēja, vienīgi vāca kopā dubļos izmētātās mantas. Nezināju, kā lai laboju kļūdu, tāpēc vēlreiz parādīju uz Brisi un uzrīdīju:

— Ņem ciet šo negantnieku!

Marss pamatīgi saņurcīja un saraudināja Brisi, tomēr ubadze man nepiedeva.

— Tu it nemaz neesi gudrāks par savu suni, — viņa, tīrīdama nost dubļus, sacīja. — Tāds var saplosīt pat cilvēku.

— Nebaidieties, suns ir skolots ...

— Tālab tu esi pēdējais ēzelis, — arī Sims atskrēja.

— Tagad tu dabūsi. — Viņš aizveda sievieti uz pagalmu. Es sekoju pakaļ, Marsu turēdams aiz kakla saites, un neiedrošinājos pacelt galvu. Kā varēja tā gadīties!

Ubadze nolika uz sola savas tarbas un apsēdās zem loga. Sims ielēja bļodā ūdeni, lai viņa varētu nomazgāties, bet Levute viņai iznesa lielu riku maizes.

— Noskaiti pātarus par dieva kalpu Mīkolu, — viņa palūdza.

Ubadze maizi ielika tarbā, sakopās, tomēr no pagalma nekur negāja. Sildījās saulē. Sims iesita man dunku sānos un parādīja, lai es vācos prom. Vajadzēja atvainoties.

— Par Miku nav jāskaita pātari, viņš bija brīvdomātājs, — es nedroši iesāku.

— Tu tāpat neesi mazāks bezdievis, — viņa dusmojās. — Kur ir tavs tēvs?

— Man nav tētiņa, — es viņai atzinos.

— Un kas šeit saimnieko?

— Tēvocis. Bet es pats viņam pastāstīšu.

— Vai viņa uzvārds Sabalis?

— Jā.

— Vai drīz viņš pārnāks?

— Nezinu.

— Ko te spiego? Dabūji maizi un staigā vesela, — Levute pa logu viņai pārmeta. — Tik jauna, varētu strādāt.

— Vai jums žēl saules? — svešā jautāja. Levute nokaunējās. Viņa vēra ciet logu un bubināja:

— Pavei, kāda!

— Bez ragiem.

Es brīnījos. īsti ubagi tā nerunā. Viņi ir daudz pazemīgāki un arvien ko nebūt cītīgi murmina, daudz kunkst un tīšām drebina rokas. Viņi tā rīkojas tikai pagalmā, bet uz ielas iet kā cilvēki. Arī dāvanu saņem savādāk, arī klanās savādāk un nekad nerājas, nelec acīs kā šī sieviete.

— Viņa nemaz nav ubadze, — es, pa logu vērodams viešņu, sacīju Simam.

— Kaut kāda viltniece, — krustmāte man piebalsoja.

— Labāk saki, Rim, ka baidies pēriena, — brālēns apvaldīja mani. — Tavā vietā es atvainotos.

— Varu, — piekāpos viņam, — bet kā viņai pašai nav kauna? Viņa taču daudz jaunāka nekā Levute. Paskaties arī, kādas viņai rokas.

Kad tēvocis atgriezās, viņš pat nepaskatījās uz ubadzi. Izjūdza zirgu, ielaida to kūtī, bet pats ieķērās

ilksīs un ratus stūma šķūnī. Ubadze piecēlās un aizgāja pie viņa. Es pasaucu Simu pie loga. Tēvocis stāvēja šķūņa durvīs un runāja ar svešinieci. Tad sniedza viņai roku, apskāva un vīrišķīgi uzsita uz pleca.

— Tāda izlaidība! — krustmāte iesaucās, atstūma mūs nost un aizcirta logu. — Neskatieties un ejiet rakt dārzu!

— Tas mūsu mājās vēl nav bijis, — norūca arī Sims un uzvilka jaku. Viņš, pat nepaskatījies uz šķūņa pusi, aizsoļoja pa pagalmu un dārzā man pajautāja: — Vai tu zini, kāpēc putniem, kas pārtiek no sēklām, ir īsi un cieti knābji, bet kukaiņu ēdājiem — gari un tievi?

— Lai tiem ir. — Es jutu, ka būs jānorēķinās gan par savām, gan Marsa kļūdām.

Simons atkal ratus izstūma pagalmā, pacēla pamata dēli un rāva vaļā šķērskoku. Zināju, ka zem tā ir tukšums, un Simam to pateicu.

— Varbūt uz kaut kurieni brauks, — viņš, saraucis pieri, atbildēja. — Acīmredzot šis sievišķis pierunājis.

— Bet varbūt partizāņi sūtījuši viņu? — beidzot es attapos.

— Tā neizskatās. Varētu aprunāties savādāk. — Sims vilkās pa vagu, un es sapratu: viņš ir greizsirdīgs uz tēvu.

— Ti-ri-ri, čirrr-ti-ti, trrr-ti-ri-ti... — cīruļi mūs sagaidīja. Tomēr mēs nesapratām šīs zīmes, lai gan īsto Morzes ābeci lieliski bijām iemācījušies. [27]

Viešņa pie mums neuzkavējās pat dažas stundas. Tēvocis ņurdošajai Levutei pateica, lai viņa tai ieliek ceļa maizi, iedod tīras vilnas zeķes un labi paēdina, bet pats, neko negaidījis, aizbrauca pretējā virzienā. Mēs nepacietīgi gaidījām viņu. Simons atdārdināja atpakaļ pusnaktī un bija ļoti priecīgs.

— Uz kurieni braukāji? — krustmāte viņam jautāja.

— Precībās.

— Kauna tev nav.

— Tad, lūk, kāpēc tu katlus grabināji un negribēji dot zeķes! Ir nu gan greizsirdība. Vai nepatīk? Bet man apnikusi atraitņa dzīve. Rīt sākšu remontēt māju, un tad rīkosim kāzas. Tev vajadzēs būt par vedējmāti. Līgavas māsās tu par vecu.

— Beidz ākstīties, lai tevi nebūtu jāsaprecina ar slotas kātu.

Tēvocis smējās, izžaudams pie krāsns izmirkušos autus un zeķes. Tomēr viņš netika melojis. No rīta ķērāmies pie darba. Uzmanīgi izlauzām pavisam veselu grīdu, izjaucām krāsni un tās vietā izrakām platu, dziļu bedri gandrīz visas istabas platībā. Tad bedri apsitām ar dēļiem, pārsedzām ar dažām kārtām baļķu un uzbērām virsū zemi, atstājuši tikai nelielu eju. Uz tās tēvocis atkal uzmūrēja krāsni un istabai ielika grīdu. Slēptuvē varēja iekļūt tikai tad, ja izvilka cepeškrāsni.

Bet Sims, vecākais, ar to nesamierinājās. Viņš izraka vēl vienu slēptuvi šķūnī, un es ar brālēnu rausu garu alu līdz pašai zemnīcai zem nama. Visu izrakto zemi tēvocis katru nakti aizveda uz ezeru.

— Tā tik ir būve! — maniem priekiem par šo darbu nebija gala. — Jā, to es saprotu! Vēl nekur neesmu redzējis tā iekārtotu bunkuru. Vajadzētu ierīkot vēl vienu izeju zem kūts.

— Paspēsim, — tēvocis noņurdēja, tomēr ierīkoja arī otru izeju — turpat aiz šķūņa sienas — un to nosedza ar Marsa būdu, papriekš labi piebradājis zemi virs slēptuves vāka.

— Tas ir viss, — viņš pateica pēc darba beigām.

— Tagad aizmirstiet, ko esat redzējuši un dzirdējuši. Te nekā nav un nekad nav bijis.

Būvdarbi no mums prasīja gandrīz divas nedēļas, bet mēs to nenožēlojām. Par tādu slēptuvi mūs varēja apskaust pat visnopietnākie izlūki. Abi ar Simu uzzīmējām tās plānu. Tad pavērāmies viens otrā, un mums kļuva ļoti neērti.

— Tā vairs nav rotaļa, — brālēns sacīja. — Tētuks lika aizmirst.

— īsti izlūki nepieraksta noslēpumus, — es viņam piekritu.

— Un mēs abi vairs neesam izlūki, bet partizāņi, — viņš laboja mani. — īsti partizāņi.

— Pareizi, — es zīmējumu iemetu ugunī un nopūtos, it kā būtu no sevis novēlis akmeni. — Tagad, puisīt, jāatvadās no rotaļām.

Taču šie sagatavošanās darbi mums nedeva miera. Gaidījām ciemiņus. Tos gaidījām no meža, bet pie mums nezin kāpēc atbrauca Stundžus.

— Tu, Sabali, lūdzi mēslojumu?! — viņš iesaucās.

— Lūdzu!

— Parādi, kur izliet!

Abi ar Simu saskatījāmies un pasmaidījām. Mēs lieliski zinājām, kādu mēslojumu šis ūsainais vīrs reizēm veda, tāpēc neticējām nevienam viņa vārdam. Bet, kad viņš atvēra mucu, mēs apklusām, aizspiedām degunu un mukām prom. No mucas arvien nāca smacīga smirdoņa.

Stundžum nebija žēl savas mantības, un viņš atbrauca vēl pāris reižu. Pēdējo reizi viņa mucā nebija mēslojuma. Viņš no tās vilka un vilka ārā ļoti vieglas, skaistā papīrā iesaiņotas pakas* kārbas ar dažādām pudelītēm, vati, marles saites un vienu lielu pudeli, kurai apkārt bija klūgu pinums. Tur atradās arī

saiņi, ietīti baltā izpletņu zīdā. Es nenocietos un ielūkojos mucā. Tā bija tīra un nemaz tik briesmīgi ne-dvakoja.

Stundžus iebāza pīpē tabaku un labsirdīgi uzsita man uz pleca.

— Tu, puis, nedomā, ka pasaulē nav nekā riebīgāka par to, ko es vadāju. Viņziem tu, stāvēdams uz ķieģeļu kaudzes, pats saprati, ka mēslus var nomazgāt ar ūdeni, bet kaunu pat ar uguni nav iespējams izdedzināt. Nu* uz redzēšanos!

Kad viņš brauca prom, tēvocis tīšām iesaucās:

— Varbūt iebaudīsim pa glāzītei?!

— Pataupi līdz rudenim. Ošņā uz veselību!

3

— Nu, Zaķīt, vai negaidīji mūs? — man jautāja liela auguma partizānis ar varenām rokām, apsēdies uz manas gultas malas.

Es piemiedzu acis no spēcīgās gaismas un, neko nespēdams saprast, grozīju galvu. Vīrs tai līdzi virzīja kabatas bateriju un neļāva man atjēgties.

— Nedusmojies, brāl, ka pamodināju tevi. Es tikai aizņemšos no tevis gultas maisu. Puišiem nav ko likt zem galvas. Vai norunāts?

— Labdien, — es beidzot attapos un apsēdos gulta.

— Esmu noilgojies pēc tevis tikpat kā pēc miesīga brāļa, — viņš uzsita knipi man uz pieres. — Vai negaidīji?

— Koja!

Pienāca pilna istaba cilvēku. Vieni vīri gatavojas gulēt uz grīdas, citi kravāja mantas, trešos tēvocis pavadīja uz šķūni, bet neviens no viņiem pa cepeškrāsni

nelīda slēptuvē. Arā gāza stiprs lietus, uzplaiksnīja zibens, bet pērkons nebija dzirdams.

— Un kur ir Anatolijs? — es pajautāju draugam.

— Esmu šeit. Tavs kompass, nudien, vēl vesels.

Par ko viņš mani uzskatīja? Tomēr es neņēmu ļaunā un klusi jautāju:

— Cik jūsējo slēpās laivā?

— Kā nu tā — cik? Divi. Slikti darbojas jūsu izlūkošana.

— Bet kāpēc tik maz? — es noskumu.

— Pietiek, mēs tur arī tā izgulējām caurus sānus. Puiši darbojās, bet mēs vārtījāmies kā lāči migā un sūkājām ķepas. Vai netici? Paskaties, — viņš izstiepa pārsietu plaukstu, — gandrīz vai nokalta.

Parunā nu ar tādiem. Anatolijs mūžīgi joko, toties Koja klusē, klausīdamies gan uzslavas, gan bārienus. Reiz, kad viņš vēl slēpās pie mums, es pajautāju, kāpēc viņš tik mazrunīgs.

— Baidos atvērt muti, lai nesāktu kliegt, — viņš atbildēja. — Divi simti puišu palika nometnē. Uz visiem laikiem.

Un tagad, kad no tās nometnes vairs nav palikušas pat plēnes, ko vējam nēsāt, viņš atkal klusē un rotaļājas ar kabatas bateriju. No tāda neko nav iespējams izdabūt. Es atdevu gultas maisu un piedevām arī spilvenu. Tad atkal Anatolijam pajautāju:

— Bet kāpēc jūs neejat gulēt slēptuvē? Tur ir divas izejas.

— Lai vācieši slapstās, — viņš pajokoja un paskaidroja: — Tā, puisīt, domāta nopietnākām vajadzībām: tur mēs skābēsim kāpostus. Guli.

Interesanti, vai viņš pats varētu gulēt, ja es viņam kompasa vietā būtu iedevis zābaksmēra kārbu?

Noskaitos un pagriezos uz sienas pusi, tomēr nespēju klusēt:

— Vai daudzi jūsējie toreiz izlauzās?

— Lielākā daļa.

— Tas ir labi. Šeit runāja, ka jūs visi esot nogalināti.

— Par to vēl dzeguze nav kūkojusi.

— Vai tagad viņiem par visu atmaksāsiet?

Anatolijs apsēdās, kaut ko meta uz mani un pateica:

— Tu esi slikts izlūks, ja pats nesaproti. Partizāņiem nekad un neko neprašņā. Ja vajadzēs, viņi paši pateiks. Un nemēģini spiegot. Guli kā nosists. Tā ir pavēle. Punkts.

Gulēju, aizvēris acis, vārtījos, vārtījos un pateicu:

— Bet vai partizāņiem drīkst stāstīt?

— Ko ar tevi lai dara, stāsti! Tikai īsi, kā ziņojumā.

— Tribandis pie bunkura nošāva Ivanu un visus tavus biedrus. Viņš nopratināšanas laikā vāciešiem palielījās.

— To zinu.

— Arī Miks viņa dēļ gāja bojā.

— Zinu. 2ēl zēna. No viņa būtu iznācis drosmīgs partizānis.

— Mēs viņam sacījām, lai nesteidzas, bet viņš nepaklausīja.

— Tātad bijāt slikti draugi.

Es nesapratu Anatoliju: visu redzēja, visu zināja, bija Ivana vislabākais draugs, bet neaiztika Tribandi, arī turpmāk viņam ļāva darīt pāri cilvēkiem.

— Miks savādāk nevarēja: tēvocis pievāca šauteni, granātas nesprāga, arī jūs nerādījāties. Tikai Anuprs vien plosījās. Mēs zvērējām atriebties par Ivanu.

— Izrādās, jūs esat aizgājuši pārāk tālu. Godīgi karavīri tā nedara. Arī man niezēja rokas apciemot

Anupru, ari es Ivanu mīlēju ne mazāk kā jūs, bet partizāņu vidū draudzība ir tikai pavēles palīdze. Mēs izpildījām svarīgākus uzdevumus. Guli!

— Pēcāk mēs atradām slēptuvi. Kādam nolūkam noder tas melnais striķis un izurbtās kārbas, kas līdzīgas penāļiem?

— Tu atkal jautā! Tajās ievietoti detonatori, un striķis ir Bikforda aukla, tā deg arī ūdenī. Tas ir viss. Vairāk ne vārda. Ja vēl kaut reizi atvērsi muti, pateikšu Tētukam, lai viņš nākamreiz aizved tevi uz mežu un uz dažām dienām iespundē bunkurā, kamēr tev paries vēlēšanās pļāpāt.

— Klausies, Sim, — es pasaucu brālēnu. — Parti-zāņi Stundžu dēvē par Tētuku.

Sims saldi šņāca un nekustējās. Ņemdamies ar minējumiem un prātojumiem, arī es aizmigu. No rīta mājas bija tukšas. Simu nespēju izkustināt, viņš turējās pretī ar rokām un kājām. Man neatlika nekas cits kā paklausīt Levutei, sagriezt kalmes un ar tām noklāt grīdu.

— Lai nepaliktu ne smakas, — krustmāte pateica. — Ne arī kā cita.

Viņa pat tādus sīkumus nevarēja piedot šiem pārgurušajiem cilvēkiem, kuri dzīvo mežā.

Tomēr es lieki noskumu. Levute atkal uzlika uz uguns milzīgu katlu zupas, izvārīja kartupeļus un uz pannas sasildīja dažas kārbas konservu. Es sapratu, ka brokastīs nebūsim vieni. Kad viss bija sagatavots, krustmāte paņēma no kakta slotu un padauzīja griestus. No bēniņiem nokāpa tēvocis.

— Vai esi paēdis? — viņš man jautāja.

— Vēl ne.

— Pasteidzies! Un tu, Sim?

— Jau beidzu ēst.

— Skrien un sakārto laivu. Es naktī salauzu airi, un tu, Rim, palīdzēsi man! — Viņš katla osās iesēja dvieli, paņēma maizi, bet es nesu kartupeļus un konservus.

Bēniņos nupat piecēlušies vīri izstaipīja kaulus un vingroja. Es, neko neteicis, noklāju zirgsegu. Tēvocis uz tās nolika ēdienu un aizdzina mani pie lodziņa.

— Neizlaid no acīm ceļu, sargā, kamēr mēs paēdīsim.

Es skatījos. Pa lodziņu bija redzams meža stūris, ceļš uz silu, Didžuļu mājas, Tribandu nama drupas un ar ļoti lieliem māla blāķiem aizsegtais Mikuša dīķis. Vīri klusēdami ēda, pa lielceļu neviens nebrauca, tāpēc es slepus sāku vērot partizāņu ieročus, kas bija nolikti uz veca, noputējuša un kožu saēsta dīvāna. Četri automāti un vieglais ložmetējs ar lielu disku, kas līdzīgs pannai. Tā balsti bija pieliekti pie stobra ar taures veida galu.

— Cik garšīga ir piena zupa, — zemaišu izloksnē iesāka runāt liela auguma partizānis, kurš nebija necik zemāks par Koļu.

— Ej ēst, bet es paelpošu svaigu gaisu, — viņš man sacīja.

Apsēdos, sakrustoju kājas un strēbu. Patiešām, zupa bija ļoti garšīga. Varbūt man tikai tā likās tāpēc, ka visi to ēda ar lielu apetīti?

— Tu ne tikai kliedz kā ūpis, bet arī ieturies kā vīrs, — pasmējās kalsns gardegunis partizānis. Tēvocis viņu sauca par Zajončkovski.

«No kurienes viņš to zina?» es saausījos.

— Raidītāju, Kost, — pateica Nikolajs, kurš līdz šim bija klusējis.

— Būs. Un lampas?

— Būs.

Vakarā abi ar Simu izairējām ezerā. Laivā sēdēja Koja un smēķēja, cigareti slēpdams piedurknē. Viņš par kaut ko domāja. Mēs viņu ilgi nespējām piespiest ierunāties. Sims iesāka pirmais:

— Vai ilgi jūs slēpāties laivā?

— Kamēr viss norima.

— Arī solu sagraizījāt?

— To darīja Anatolijs. Viņš ir izlūks.

— Bet kāpēc mēs airējamies uz salu?

— Pēc raidītāja.

— Vajadzēja paņemt līdzi lāpstu.

— Nedrīkst.

— Un kas izgatavoja plostu?

— Mēs.

Būtu pateicis kaut vienu skaidrāku vārdu! Es nezinu, kā viņš var klusēt, ja zina tik daudz visinteresantāko notikumu. Laiva atsitās pret salu. Kola izlēca, aizgāja līdz nocirstām eglītēm, nomērīja septiņus soļus, tad vēl četrus pa kreisi un ar rokām sāka rakt smiltis. Zem zemes kārtas bija meldri, tad brezents, aiz kura izvilkām kasti. Tā bija ar siksnām, piemērota nēsāšanai uz muguras.

— Vai sala pārplūst?

— Nē, — es atbildēju un tūlīt pajautāju: — Vai jūs šeit slēpāties?

— Nē.

— No kurienes tad raidītājs? — Sims pienāca klāt.

— Vai tā būtu nopratināšana jautājumu krustugunīs? — Koja pasmaidīja.

— Bet ko mēs lai darām? Neviens mums neko nestāsta.

— Nemocīsimies ar jautāšanu. Sper vaļā, ko zini, un es papildināšu.

Ātri pastāstīju, kā mēs blandījāmies pa mežu un meklējām laivu. Sims pievienoja par slēpošanu.

— Jūs, zēni, galīgi neko nezināt, — Koļa pirmo reizi pasmējās. — Pasēdēsim, tik un tā nav kur steigties.

Meldros dažādos toņos kurkstēja vardes, ķerdamas odus, lēkāja raudas, šalkoja meldru lapas, no nezin kurienes plūda bikla meiteņu dziesma.

— Nometnē atstāju dažus simtus biedru un brāli. Kad iebrukām, lai atbrīvotu viņus, atradām tikai saujiņu ģindeņu, kas nebija līdzīgi cilvēkiem, — viņš apklusa un uzsmēķēja. — Nē, nekas neiznāks, nevaru. Citreiz piemērotākā brīdī, — Koļa nobeidza un ar vicas galu smiltīs zīmēja dambretes dēlīti, tad rūtiņas uzlika brūnas tāsis un baltus oļus. Pēc tam mēs spēlējām. Viņš zaudēja abas reizes, jo bija briesmīgi izklaidīgs un domāja pavisam ko citu. [28]

Tomēr piemērotāks brīdis tik drīz nepienāca.

Tiklīdz Kosts no diviem raidītājiem sameistaroja vienu, vīri naktī kaut kur aizgāja, bet dienu gulēja. Tēvocis viņus veda. Viņam bija jauns melna, spoža metāla automāts, kuru slēpa istabā zem grīdas dēļa. Kamēr tēvocis gulēja, abi ar Simu pārmaiņus dežurējām pie lodziņa.

Partizāņi mūs iemācīja izjaukt un atkal salikt automātu, parādīja, kā tas jātīra, kā jāielādē patronas.

— Iegaumējiet, — Zajončkovskis svinīgi klāstīja. — Ierocis tikai tad ir ierocis, ja tas kārtīgi darbojas. Tas nav bīstams tikai tam, kurš zina, kā ar to rīkoties.

Visgrūtākais bija ielikt patronas diskā. Tās vajadzēja sarindot stāvus, pēc tam strauji palaist vaļā atsperi. Ja gadījās nepareizi ielikt kaut vienu patronu, tā tūlīt apgāzās un izjauca visu rindu. Vīri mums parādīja, kā jāizrauj granātas gredzens, kā to jāmet un kā jāslēpjas sprādziena brīdī. Tādas mācības mums ļoti patika. Tā nebija diktātu rakstīšana.

Bet visinteresantākais bija mērķēšana. Grauds ar mērķēkli jānostāda vienā līmenī, jāaiztur elpa un jānospiež mēlīte. Aizslēgs sausi noknikšķ, tad atkal jāatrauj aizslēgs un atkal jāmērķē. Simam labāk veicās, jo viņš bija šāvis ar bisi. Tomēr es ari nebiju iesācējs.

Vienīgi Levute neko negribēja saprast un nelika mus mierā: dzenāja tīrīt kartupeļus, ravēt dārzus, sapļaut sivēnam zāli un pārsiet Raibaļu. Ikreiz viņa atrada iespēju papukoties:

— Nevar skatīties, kā jūs ķimerējaties ar tiem re-volvertiem. Abiem vēl slapjš aiz ausīm. Izdomā te visādās riebeklības cilvēkam par postu.

— Fašistiem, nevis cilvēkiem, — Zajončkovskis smējās, jo viņam vienīgajam neapnika Levutes nemitīgā vienmuļā pukošanās. Es to pratu no galvas. Kad atnesa ēdienu, viņa pukojās tāpat kā vakar vai aizvakar. Granātas krustmāti noveda gandrīz līdz ārprātam.

— Pastardiena klāt! Es vairs nedzīvošu ar jums zem viena jumta. Paši uzspridzināsiet sevi, nebūs vajadzīgas ne lidmašīnas. Notiks tāpat kā Tribandiem: pēcāk pašiem nebūs uz ko paskatīties un nebūs ko parādīt citiem.

Tāda viņas runāšana vīriem patika. Viņi piedāvāja, lai vārot granātas olu vietā, lai ar tām stampājot biezputru vai noliekot zem sāna, jo tad cilvēks redzot ļoti skaistus sapņus un viņam pārejot vēlēšanās krākt.

Anisims-Zemene, tas bārdainis, pat solīja pēc kara beigām vienu automātu uzdāvināt Levutei par piemiņu.

— Vajag man tāda. Es boršču ar to maisīšu, vai? — krustmāte tīšām nikni turējās pretī, bet vīri smējās kā kutināti. Mani tādas runas kaitināja. Bet, kolīdz Levute pateica, ka mēs no tādām karavīru mācībām drīz sākšot staigāt ar caurumainām galvām, es neizturēju:

— Mēs taču esam partizāņi. Tautas atriebēji.

— Esiet vien, es neliedzu, tikai nespēlējieties ar tām riebeklībām.

Es šoreiz vīrišķīgi klusēju. Vienīgi sievietes spēj pasacīt: esiet partizāņi, bet neņemiet rokās ieročus. Kur tad paliek vingrinājumi, kur paliek militārā apmācība? Kā iespējams tā neizprast kara lietas, it kā automāts būtu kāds krāsns kruķis: ņem to rokā un zvel ienaidniekam pa galvu! Nē, tā vairs nav nopietna runāšana.

Tomēr krustmāte ne jau tāpēc dusmojās. Viņai apnika vienai būt istabā, tālab mums izdomāja visvisādus darbus. Tādās reizēs Koļa nostājās viņas pusē:

— Marš talkā! Partizānis pats rūpējas par savu vēderu, jo viņam neviens nebrauc nopakaļis ar lauka virtuvi.

Lai gan Koļa ir mūsu ciemiņš, tomēr pat nemēģinu nepaklausīt viņam. Vispirms, viņš ir grupas komandieris. Otrkārt, bez viņa atļaujas mēs pat ar pirkstu nevarētu pieskarties pie ieročiem. Tad visām mūsu kara mācībām būtu beigas. Mēs abi ar Simu no tā visvairāk baidījāmies un, kāpdami lejā, domājām, ka tas ir vienīgais ceļš, kā tikt atpakaļ pie vīriem.

Ikreiz Anisims-Zemene no nakts gaitām atgriezās pirmais, bet reiz viņu pārnesa ar kurmju rakumā izmežģītu kāju. Viņam vajadzēja atpūsties, taču viņš vientulību necieta vairāk nekā Levute un viendien pat bija nokāpis lejā papļāpāt pie viņas. Levutes kambarī ieraudzījis daudzas svētbildes, viņš krustmātei saka stāstīt:

— Mūsu ģimene bija ļoti reliģioza. Tēvs mūs audzināja ar pātagu, dūri un pasaciņām par to, kā dzīvojuši svētie. Es arvien baidījos kara. Ienīdu karavīrus, nekad neņēmu rokā šauteni, bet no obligātā karadienesta izvairījos, izdomājis sev visādas slimības. Tīšām savainoju roku, lai tikai neiesauktu.

Karš mani pārsteidza dzimtajās mājās, Jonavas tin vumā. Kā par spīti, biju saslimis. Šoreiz nopietni. Baidījos, lai man pavisam neizkristu mati, tāpēc palūdzu brāli apcirpt tos uz nulli. Atnāca vācieši, atrada mani gultā, izvilka, piekāva un aizdzina kopā ar gūstekņiem. Rādīju dokumentus, receptes, bet viņi neskatījās ne pa gabalu: esi, lūk, krievs ar kaili apcirptu galvu, tātad kareivis. Pēc tam ceļoju no nometnes uz nometni, kamēr nokļuvu te.

Vilku okupantu jūgu un nolādēju likteni. Tas nelīdzēja. Lūdzu dievu — arī nelīdzēja. Un, raugi, reiz naktī gūstekņi sāka spriest, kuri visvairāk nepieciešami partizāņiem. Nozuda viens, otrs, trešais. Es domāju, ka man tā ir pēdējā iespēja saglabāt dzīvību. Sagudroju piekrāpt visus un palielīties, ka esmu lielisks radists, ieroču meistars, ka labi protu šaut, pazīstu mežus ... bet neko nepateicu. Cilvēki, kuri noteikti zināja, ka viņi tiešām dzīvo pēdējās minūtes, cēla roku un ieteica savus biedrus. Tikai piecus no dažiem simtiem! Karavīri tad nedomāja par sevi. Viņi, maksādami ar savu dzīvību, sprieda, kurš nepieciešamāks brīvībā. Viņi nevarēja kļūdīties.

Pēc tam es sev pārmetu, gremzos, ka neesmu izmantojis izdevību, bet, kad piekto neizdevās izvest, kad vācieši viņu pusdzīvu atrada paslēpušos aiz ķieģeļu kaudzes un veda nošaut, es sapratu, kur tas cilvēks atrada sevī spēku pateikt: «Neskumstiet, mums tik un tā paveicās!» Viņš mīlēja cilvēkus. Bet ko es mīlēju? Neko. Tikai sevi. Un baidījos kaut kāda elka, kura vārdā fašisti ņirgājās par visu, kas, manuprāt, bija svēts un taisnīgs.

Kopš tā brīža es negaidīju savu kārtu, tikai stingri ticēju, ka tomēr izkļūšu no nometnes, kamēr aiz tās vārtiem būs kaut viens cilvēks, kurš ir līdzīgs bojā gājušajam. Kad naktī norībēja šāvieni, es jau zināju, kas man darāms.

Levute kā pārakmeņojusies klausījās viņu, turēdama rokā kartupeli, ko bija iesākusi tīrīt. Katli lēkāja uz uguns. Sims nespēja aizvērt muti. Tagad neatceros, ko darīju es pats, tikai ļoti vēlējos noglāstīt Anisima cieto, ar melniem, nodauzītiem nagiem izgreznoto roku.

— Mūsējo saujiņa vien izglābās. Skrējām, klupām, cits citu vedām. Lai gan cilvēka pacietība un griba ir milzīga, tomēr viņa spēki ir briesmīgi normēti. Meln-silā puse izbēgušo pakrita, vairs nespēja spert ne soli. Vācieši mina uz papēžiem. Tad Nikolajs ar trim citiem, kas agrāk bija izbēguši no nometnes, izdomāja plānu: visvārgākos paslēpt drošā vietā, bet vienībai vāciešus aizvilināt sāņus.

Izvēlējās salu. Naktī mūs uz turieni pārcēla ar gumijas laivu, no meldriem izgatavoja vēj segu, iekārtoja guļvietas un paslēpa. Policisti staigāja pa ezera krastu, bet viņiem pat neienāca prātā, ka uz vismazākās salas, kas apaugusi ar retām, caurredzamām eglītēm, varētu kāds slēpties. Nedēļu nogulējām kā malkas pagales. Vienpadsmit slimnieku. Mūs sargāja tikai četri. Paldies Simonām. Karsta zupa mūs ātri nostādīja uz kājām. Tikai Koļas brālis nekādi nespēja piecelties, domājām, ka slikti būs. Kāds cilvēks aiz ezera viņam deva patvērumu. Atkopa. Pēcāk Anatolijs noorganizēja

pārvešanu. Jūs vēžodami sargājāt dienvidu krastu, kalējs vēroja tā policista mājas, bet jūsu tēvs — savu krastu. Ceturtajā krastā mūs gaidīja zirgi.

Es jutu kādu reibinošu siltumu. Visu laiku gribēju klausīties stāstā, taču nez kāpēc pajautāju:

— Cik brāļu Koļam bija?

— Divi.

Un viss kļuva skaidrs.

— Bet plosts?

— Mēs to izgatavojām pēdējā brīdī, jo steigā bijām pārdūruši laivu. Uz plosta salikām drēbes un ieročus, paši laidāmies peldus. Bija norunāts, ka tad, kad būsim pārcēlušies, dažas reizes jāiekliedzas kā ūpim. Arī tagad manās ausīs, lūk, skan tā balss. Nevis pavēles, nevis skaistas runas, bet partizāņu ūpja kliedziens pārrāva pēdējo pavedienu, kas mani saistīja ar pagātni. Reizēm es jautāju sev: Anisim, velna puika, ko tu darīsi, kad karš beigsies? Un pats sev atbildēju: arī audzēdams zemenes, būšu kareivis. Būšu tikmēr, kamēr kaut vienā zemes kaktiņā būs jel viens fašists. [29]

Vīri no mūsu bēniņiem nekur nepārcēlās. Nedēļas beigās tēvocis man sacīja:

— Pietiks audzēt taukus. Tu, Rim, pamazām pavadā Marsu. Vieglā maizē kļuvis kūtrs. Arī sunim der atgādināt, ka viņš vēl nav izsvītrots no veco karavīru vidus.

Man acīmredzot tāpat pielipusi Levutes neuzticība, jo es tēvocim sāku jautāt par pilnīgi skaidrām lietam:

— Vai mēs tagad arī esam partizāņi?

— Visīstākie, — tēvocis pabrīnījās.

— Kāpēc tad neviens man nedod automātu?

— Ja es teikšu, ka tu vēl esi par mazu, tad aizvainosies, ja teikšu, ka neuzticamies, tad samelošos, vārdu sakot, tā vajag. Es vispār ļoti nožēloju, ka jūs abus, Rimant, neaizvedu pie sava brālēna. Tagad par vēlu, bez tam baidos lieki pievērst sev uzmanību. Paklausi, ko tev saka vecākie. Tā, liekas, ij tev, ij mums būs vislabāk.

Ar Marsu blandījos pa mežu un domāju, ka tā ir šausmīga netaisnība. Suns atcerējās visu un pat sameklēja Simu, kurš bija iekāpis visaugstākajā eglē. Tomēr sunim nekādi neveicās sameklēt to, kas slēpās ūdenī. Es ļoti uztraucos par Marsa neveiksmēm, bet viņš necentās laboties. Ūdenī Marss neprata meklēt.

Kādā jaukā dienā mēs saposāmies uz Karaļmežu. Abi Simi aizgāja pusstundu agrāk, es ar vīriem soļoju

nopakajis. Marss mūs veda viņu pēdās. Es nekur neskatījos apkārt, nemitīgi mudināju suni:

— Pēdas! Uz priekšu!

Mežā bija ļoti tveicīgi. Kad mēs sasniedzām klaju-miņu, kur vēl melnēja uzspridzināta partizāņu zemnīca, mans krekls bija jāizgriež. Tēvocis mūs sagaidīja mierīgs un omulīgs.

— Šķiet, viss ir kārtībā, — viņš sacīja grupas komandierim. — Klusums.

Tad tēvocis lika piesiet suni un iet viņam līdzi malkā. Es jūsmoju vienā jūsmošanā par viņa spožo automātu. Sims nesa divstobreni. Apskaudu viņu. Tomēr vadāt robežsargu suni arī šo to nozīmēja.

Mēs krusteniski sakrāvām piecus lielus ugunskurus, bet sesto — nedaudz nostāk. Tēvocis malku aplēja ar petroleju, lai ātrāk iedegtos. Sims iekāpa kokā un tur piestiprināja antenu. Kosts nolika uz celma radioraidītāju un grozīja visādus slēdžus. Citi smēķēja un klusi pļāpāja.

— Šo vietu es mirdams neaizmirsīšu. Tik tikko izsprukām ar veselu ādu, — Sirtauts sacīja.

— Ja tikai nesavilktos mākoņi, — Koļa norūpējās.

Radioaustiņās atskanēja tādi kā peļu pīkstieni.

— Tī-ti-ti, tī-ti-ti... — nakts klusumā tikko bija dzirdams. Es atcerējos cīruļus.

— U-a, o-o, ajajai! — pūce iekliedzās mums virs galvas un klusi kā spoks nolaidās uz mīnas nocirsta koka. Visi sastinga, pat drosmīgākie.

— Muļķa putns, visur tam rēgojas peles, — radists paskaidroja. — Tiklīdz naktī iepīkstas uztvērējs, tūlīt, skaties, vairākas pūces jau dežurē virs galvas. Man Baltkrievijā viena tāda norāva antenu. Neaprakstāma dzirde.

— Vai jūs tur iemācījāties? — es viņam jautāju.

— Nē, pilis, Maskavā. Tikai netraucē.

— Tā tik bija svelme, — Zajončkovskis dzīvoja atmiņās. — Ja nerīkotos Koja, mēs šodien te nebojātu tabaku.

— Klusu! — radists palūdza.

Viņš ilgi klaudzināja atslēgu, klausījās, atkal klaudzināja un atkal klausījās. Klausīdamies visu pierakstīja piezīmju blokā.

— Lidmašīnas izlidojušas. Nākamā saruna pēc divām dienām. Tas ir viss. Jātaupa baterijas. — Anisims nodzēsa kabatas lampiņu, bet Kosts aizvēra piezīmju bloku, kura lappusēs mirgoja skaitļu stabiņi. Visi bija sešzīmju skaitļi.

— Vai jūs runājāt ar pašu Maskavu? — brālēns neticēja.

— Ar ko gan citu?

— Vai tā atrodas ļoti tālu?

— Raugoties, kā mērīsim: pirms pāris gadiem tā atradās ļoti tālu, bet tagad ar roku aizsniedzama. Tu pats redzi, puis, mēs ar šo aparātu tai papīkstinām, un tā mums nomet tik daudz dāvanu, ka turies. Vāciešiem no tām dzīve kļūst rūgta.

Zajončkovskis piesējās pūcei:

— U, nolādēts putns! Kā tas man gandē nervus! Mēs te bijām iekārtojuši bāzi, bet pūce katru nakti mūs apciemoja un vairākas reizes sarīkoja koncertu. Biju sadūšojies to nokniebt, tomēr Anatolijs nejāva, teica, tā esot laba zīme, tātad mēs klusi dzīvojot, ja putni no mums nebaidoties.

— Lai pērkons šo sasper, — Anisims piekrita viņam. — Te vārījās tāda jezga, ka odam nebija kur iebāzt snīpi, bet pūce palika sveika un vesela. Un, kā redzams, izperēja bērnus. Es gribētu paskatīties, kādi ir tās partizāniskie pūčulēni.

— Es jūs atradināšu pļāpāt, — Koļa sacīja. — Vērojiet debesis.

Ierūcās motori. Sākumā ļoti klusi, tad skaļāk un skaļāk. Man šķita, ka tie runāja cilvēku balsī:

— Ve-du, ve-du, ve-du... — Es tā gaidīju lidmašīnas, ka gandrīz vai sāku plaukšķināt rokas.

Vīri iededzināja ugunskurus. Papriekš piecus, pēcāk, kad rūkoņa atkal tuvojās, pielaida uguni arī sestajam. Mēs izklīdām pa visu mežu. Lidmašīnas, likās, laidās pa koku galotnēm. Kaut kur pavisam tuvu pie manis iebrikšķējās zari, un liels, mīksts priekšmets nobūkšķēja zemē. Marss palēcās un ierējās. Virs manis debesis nebija redzamas, tās izskatījās baltas.

— Izpletnis, — pats attapos un nomierināju suni.

Visu nakti vācām kopā nomesto mantību. Abi ar

Simu galīgi nomocījāmies. No zariem noņēmām pat vairākus izpletņus. Naktī tādam darbam bija nepieciešamas ne tikai iemaņas, bet arī spēks. Kāpelēdams pa kokiem, saskrambāju visu vēderu.

Trūka divu maisu. Tēvocis sameklēja vienu. Tas gulēja ar gariem grīšļiem aizaugušā dūkstī. Tikai rīta pusē izpletnis to nodeva. Bet otru mēs neatradām līdz saules lēktam.

— Ved Marsu pret vēju, lai viņš pamēģina, — tēvocis lika.

Suns to sameklēja apmēram stundas laikā. Izrādījās, ka maiss atradās visai tālu: tas bija iestrēdzis starp divām blakus augošām eglēm un pret zariem pārplīsis. Ar to bija visvairāk jānomocās. Kamēr mēs savācām visas izbirušās mantas, kamēr izgatavojām nestuves, kamēr iznīcinājām pēdas — dienas vidus bija klāt.

Tikai vakarā devāmies uz priekšu. Man savu daļu nācās smagi nest, un es priecājos, ka man uz muguras nekarājas divstobrene kā Simam. Mēs pat trīs reizes

nostaigājām uz Vilku gravu. Tomēr slēptuvē neko nelikām. Šeit mūs gaidīja citi partizāņi ar zirgiem. Viņi arī visu paņēma.

Uz mājām devāmies trijatā. Briesmīgi nāca miegs. Snaudu, jau iedams. Marss vilka mani uz visām pusēm. Nomazgājos purvā. Kļuva drusku vieglāk. Brālēns iedams atsitās pret koku.

— Tu guli, Sim! — uzsaucu viņam.

— Es stenu, — viņš noskaities atbildēja un centās iet soli solī ar tēvu. Paretam tas viņam izdevās. — Tētuk, vai izpletnis ātri krīt? — viņš beidzot pamodās.

— Sešus metrus sekundē, — tēvocis atbildēja, bet es tā arī nesapratu, vai tas ir daudz vai maz...

7

Notika nelaime. Tēvocis cēla no plīts katlu ar plaucētām biešu lapām, bet notrūka osa, un viņš to uzgāza sev uz kājām. Kopā ar autiem notinās arī atlēkusī āda. Viņš viebās un kodīja lūpas, Levute noplaucētās pēdas iezieda ar zoss taukiem un vaimanāja viņa vieta.

Kā par spīti, mūs apciemoja tā pati ubadze. Tēvocis gatavojās iet, bet nekādi nevarēja uzaut zābakus. Viņš dauzīja ar dūrēm gultas malu un kliedza:

— Pie velna visas cūkas! Tu varēji plaucēt poda!

— Gribēju iztikt ar vienu trauku, — Levute taisnojās.

Simons mēģināja aptīt kājas ar mīkstiem autiem, bet no galošām izgatavot pastalas. Tomēr tulznas neļāva piespiest pēdas pie zemes.

— Vienalga, iešu.

— Varbūt es varētu? — krustmāte nedroši piedāvājās.

— Bet kā tu atradīsi? — Viņš spēra dažus soļus, tomēr nespēja paciest sāpes un uzgūlās uz galda. — Nē, tik tālu ceļu es nenostaigāšu.

— Tad varbūt varētu Simuks?

Tēvocis ilgi skatījās uz dēlu. Beidzot izšķīrās.

— Atnes šķēres, adatu un diegu. Nē, nevajag. Sim, padod manus zābakus! — Viņš mazliet atārdīja stulmu, iebāza tajā kādu papīrīti un atkal aizšuva. Pēc tam nopiķēja un ar āmuru piedauzīja vīli. — Aiziesiet uz mēmo posteni un atdosiet Nikolajam. Viņš zinās, kam jāaiznes. Pasakiet, ka es citādi nevarēju.

— Protams.

— Vai vieni atradīsiet?

— Nav taču pirmā reize, — praktiskais Sims atbildēja.

— Kustieties! Suni neņemiet līdzi. Labāk groziņus ogām.

Nikolaja partizāņu grupa bija iekārtojusies Vilku gravā un saucās par «Mēmo posteni». Nezinu, kas viņiem devis tādu vārdu, tomēr visiem šis nosaukums ļoti patika un tūdaļ ieviesās. Koļa neieredzēja pļāpas un mēdza sacīt, ka partizānim no rīta neesot par ko runāt, pa dienu viņam jāatpūšoties, vakarā — jāgata-vojoties pārgājienam, bet naktī — jākarojot. Viņš tikai ēdienreizēs partizāniem ļāva izrunāties par visu dienu. Tacu kāda tad runāšana ar kumosu mutē?

Kad mēs aizgājām un atdevām zīmīti, es pats pārliecinājos, cik viņi mazrunīgi. Nikolajs izlasīja zīmīti, pasauca Zajončkovski un lika iemācīties no galvas tās saturu. Tad lapiņu sadedzināja.

— Aizlaid! — Koja viņam pavēlēja un ar īkšķi parādīja pār plecu kaut kur uz austrumiem.

— Pie Saimnieka?

Koļa palocīja galvu, pēc tam sarauca uzacis un tik

tikko manāmi papurināja to. Vārdu sakot, tikai pie Saimnieka. Pie viņiem pienāca pārējie.

— Paogo, — Anisims-Zemene palūdza viņu.

Zajončkovskis uzsmaidīja viņam.

— Stobru, — Sirtauts sacīja.

Partizānis paraustīja plecus un paliecās uz to pašu austrumu pusi. Tātad viss atkarīgs ne no viņa, bet no turienes valdīšanas.

— Arī barību! — Kosts piebilda.

Sūtnis atgriezās pēc vairākām dienām. Viņš bija noguris, nomocījies, tomēr priecīgs.

— Izpildīts! —- viņš ziņoja, klusi pasniedza Koļam atbildi, Anisima priekšā nolika katliņu ar ogām, Sirtau-tam iedeva ložmetēja rezerves stobru, bet ar Kostu sadalīja dažas paciņas tabakas kaulu.

Tas arī bija viss! Tā var likties tikai neredzīgajam. Skaidrs, ka cits partizānis būtu piestāstījis deviņus caurus maisus, bet Zajončkovskis to izdarīja klusēdams. Kad viņš atdeva zīmīti, pieņēma pamatstāju, sasita papēžus — proti, pavēle no paša Saimnieka — partizāņu priekšnieka. Nolikdams katliņu ar zemenēm, kas vēl nebija nogatavojušās, viņš sarauca degunu un pavērās debesīs — tātad zaļas, vēl maz saules. Pasniegdams ložmetēja stobru, viņš pacēla divus pirkstus, tad vienu nolieca un, cieši saspiedis dūri, pakratīja — proti, no diviem ar mokām izkaulēju tikai vienu. Dalīdams tabaku, viņš iedeva Kostam divas paciņas, sev atstāja vienu vien. Kosts neizpratnē pacēla uzacis. Zajončkovskis uzsmaidīja un paplaukšķināja sev pa gurnu. Skaidrs, ka otro paciņu viņš jau paņēmis un tā atrodas kabatā.

Tāds sarunu veids mums ļoti iepatikās. Dažās dienās arī mēs ko neko iemācījāmies. Kad gribēju dzert, es vienkārši iesitu knipi pa kaklu, bet, atsacīdamies no

kaut kā, — purināju galvu un novilku ar pirkstu gar kaklu. Tātad esmu paēdis. Sims ar zīmēm spēja runāt veselu stundu. Tomēr partizāņi ar mums runāja visai daudz. Protams, ne tik, cik pārējie cilvēki, taču pietiekami.

— Šodien uz mājām neiesiet, — Koja sacīja. — Pavēlēts jūs pavadīt.

Pazīstot viņa nodibināto kārtību, tā bija vesela saruna.

,nrt

8

Nākamajā vakarā Vilku gravā ieradās Anatolija vienība. Pēkšņi viss pārmainījās. Ap posteni tika pastiprināta sardze un iekārtoti slēpņi. No sardzes brīvie vīri dalījās jaunākās vēstīs, mija tabaku.

— Nu, priekšnieku kungi, — Anatolijs griezās pie mums, — atjaujiet ziņot: esmu piekomandēts jums par personīgu pavadoni. Automašīnas man pagaidām nav, iesim kājām. Gatavojieties!

Naktī visa klusētāju komanda radistu pavadīja uz citu meža malu. Viņš katrai sarunai mainīja vietu, lai vācieši viņu nevarētu nopeilēt un noteikt, kur atrodas partizāņu raidītājs. Vīri radistu dēvēja par Kaulētāj u, bet viņa aparātu — par kaulētājkasti. Kosts ar šo iesauku ļoti lepojās:

— Drīz es jums no Maskavas izkaulēšu tankus, — viņš sacīja.

Bet Maskava šoreiz no Lielās zemes sūtīja cilvēkus. Kaulētājs noņēma austiņas un vīriem pateica:

— Starpbrīdis. Jaunais radists strādā pēc visiem likumiem, pēc klaudzināšanas pazīstu. Puiši, pa debesīm ceļo pastiprinājums.

— Vai daudz?

— Divi planieri. Jauns politvadītājs, divi radisti un bars citādu baigoņu. Urravas nekliegsim, bet varat klusi aplaudēt.

— Iepriecināji. Priekšniecības arī tāpat pietiek. Labāk dotu ieročus.

— Toties man būs maiņa, — viņš atkal apklusa un sāka klaudzināt atslēgu. — Pieņems centrālā bāze. Nļēs paliekam bez darba. Liek atgriezties. Tas ir viss.

Kaulētājs ātri rakstīja kādus skaitļus. Pēc tam izslēdza aparātu, visu salika mugursomā un apsēdās lasīt šifrējumu. Mēs ar Anatoliju saposāmies uz mājām. Nikolajs parausās kabatās un sniedza mums apbružātu plāksnīti šokolādes.

— Abiem, — viņš pateica un aizlīgoja pa mēnesnīcas apgaismoto klajumiņu.

— Kāpēc viņš runādams tā viebjas? — Sims jautāja.

— It kā viņam sāpētu mēle.

— Darbi runā viņa vietā, — Anatolijs atbildēja.

— Un vispār, puiši, parādiet vecākajiem lielāku cieņu. Ceļš bija tāls, garlaicīgs un ārkārtīgi vienmuļš: mežs,

mežs un mežs, retumis tajā pavīdēja kāds klajumiņš, reizēm to rotāja kāds paugurs, dažviet pagadījās muklājs vai purvs.

— Reizēm cilvēks cilvēkam neuztic rubli, — Anatolijs iesāka. — Bet Koļas rokās es aci nepamirkšķinājis atdotu dzīvību un nemaz par to neuztrauktos. Viņš ātrāk zaudēs savējo nekā biedru pametīs nelaimē.

Zem kājām brikšķēja sausi zari. Vienīgi tie neklausījās viņa vārdus.

— Muļķīši jūs esat. Vai ir svarīgi, ko cilvēks runā? Daudz svarīgāk, ko viņš domā un dara. Es pļāpāju kā

uzvilkts. Un kāda tam jēga? Kad vācieši pērn mūs ielenca un sadzina tajā trakajā slīkšņā, es samulsu un domāju, ka beigas. Antanaitis rāvās, pavēlēja, draudēja ar naganu... Bet ko var nobaidīt tādā jezgā? Mirkām purvā līdz kaklam, debesīs raķetes mirdzēja kā zvaigznes, lodes lidoja spietiem, trūka tikai prožektoru. Tomēr Koja nezaudēja galvu. Savāca saujiņu at-palicēju un ķērās vāciešiem spārnā.

Šā manevra dēļ partizāņu galvenie spēki izkļuva pa radušos spraugu, bet mums nogrieza ceļu. Vācieši naktī nelien tuvumā. Ierakās un gaida. Tiklīdz pakustamies — rībina no visiem ieročiem. Izklīdām pa mežu kā pūčulēni, tumsā apjukām, kaut vai jāraud. Tikai pēc šāvieniem varējām saprast, ka mūsējie kaut kur vēl šauj.

Es tolaik biju vecākais, bet kā mazulis turējos Ko-ļam pie svārku stūra. Divatā nokļuvām pie ezera. Kājas stieg, apkārt viss murkšķ. Ieraudzījām, ka tuvu pie krasta šūpojas laiva. Izrādījās, ka tajā guļ radists Dmitrijs. Viņš smagi ievainots, nespēj airēt. Izvilkām krastā.

«Biedrus pametis, gribēji aizmukt?» es piepeši atkal jutos komandieris.

Dmitrijs atstūma manu roku un sacīja: «Koļeņka, vai atceries saliņu, kurā slēpāmies ar bēgļiem no nometnes? Tur es ieraku radioraidītāju. No pēdējā celma septiņi soļi taisni, četri pa kreisi. Smiltis, sausa vieta, kur abi bijām uzšvīkājuši dēli un ar akmentiņiem spēlējām dambreti.»

Redzat, pret ko es notēloju priekšnieku, kādu cilvēku noturēju par mīkstčauli. Cits aiz īgnuma būtu nokodis sev mēli, turpretim es sēdēju un klusēju. Kauns. Dmitrijs zaudē elpu, bet, atguvis samaņu, vēl māca

mūs: «Koleņka, arī jūs pamēģiniet pa slīkšņu, jo ezers nobloķēts.»

Es neizturēju, pakampu automātu un raidīju kārtu uz vāciešu pusi. Viņi nekavējoties atbildēja. Dabūju pa plaukstu un rimos. Tik vien bija labuma no tādas manas varonības. Tomēr Koļa nepameta mani. Ar laivu pagrūda zem nogāzes, bet pats cauru dienu mirka ūdenī. Vācieši vairākas reizes gāja virs mūsu galvām, ar suņiem meklēja. Tikai pie Naruša mēs atradām savējos. Tā tas ir, zēni, plēst kreklu un rādīt ienaidniekam kailas krūtis var tikai ķinītī.

— Un Dmitrijs?

— Viņš neizturēja. Lūk, kāpēc Koļa klusē.

— Un zīmes uz dēļa?

— Es necerēju, ka šeit atgriezīšos, tāpēc arī iegriezu. Domāju, ka Tētuka grupa izmantos mūsu noliktavu. Mēs ar viņiem uzturējām sakarus, viņu vajadzībām iespiedām lapiņas. Viņu vidū ir kāds skolotājs, viņš mums izdomāja šifrus. Re, kā izpļāpājos. Tomēr tas nav svarīgi. Cilvēki jānovērtē pēc viņu darbiem, nevis runām vai klusēšanas. Ne jau es viens esmu parādā Koļam par dzīvību. Dažs tagad ar to lepotos, bet viņš, kad uzzināja, ka ieteikts apbalvošanai ar Varoņa Zvaigzni un viņu gatavojas sūtīt ārstēties uz aizmuguri, aizgāja pie paša Saimnieka un stingri atsacījās lidot, jo bērni, lūk, papriekš jāsūtot prom no ģimeņu bāzes. Tāds viņš ir.

Mājās tēvocis juka vai prātā. Viņš jau grasījās doties meklēt mūs. Anatolijs apskatīja viņa kājas, uzgrieza tulznas, uzlēja jodu un sacīja:

— Tā ir sāpīgāk, bet ātrāk sadzīs. — Un pēc tam no savas ceļa somas izņēma lielu žūksni naudas, noklāja to uz galda un paskaidroja: — Atdosi Tētukam. Daļu

atstāj sev. Par to pērciet speķi, zābakus, drēbes, tabaku un citas nepieciešamākās mantas. Tikai neatveriet restorānu. Par nogādāšanu vienosimies.

Tagad es lieliski sapratu, ko partizāņiem nozīmēja šie tiešie sakari: Alsupe — Maskava, aplūkoju galvaspilsētā iespiestos laikrakstus un domāju, ka tajos katrā ziņā jāievieto arī radista Dmitrija Sokolova ģīmetne.

VIRKNES VIDŪ

1

Automāta laide spēcīgi pieglaudās pie mana pleca. Mērķēkļa izgriezumā parādījās grauds un atkal nozuda. Tad palēcās ļoti augsti un novirzījās sāņus. MāVi vairs nepietika elpas, un es dziļi nopūtos. Sims gulēja, nokritis zemē. Vēl atkārtoju visu no jauna, tad uzmanīgi nospiedu mēlīti. Šāviens kā elektriskā strāva sadrebināja visu augumu. Es pielēcu kājās un taisījos skriet pie mērķa, tikai Nikolajs man uzlika savu smago roku uz skausta un pateica:

— Pagaidi, Zaķi, tavs draugs vēl mērķē.

Beidzot arī Sims izšāva. Mērķī bija divi caurumi. Es varēju saderēt uz visu savu bagātību, kuru atvedu ce]a somā no mājām, ka mana lode trāpījusi centrā, bet Sima — malā. Taču viņš sacīja:

— Tu, mīļo radiniek, šoreiz atkal pasteidzies.

— Nu, vēl reizīti? ... Pēdējo.

— Vai jūs esat jukuši? Mums nomizos ādu par šo poligonu, — Koja atgaiņājās no manis. n

— Jūs arī tikāt mācīti šaut.

— Tas notika ļoti sen. Man šķiet, ka es pat piedzimu ar automātu rokās.

Nikolajs ielādēja man divas patronas un brīdināja:

— Ja kaut vienu tu aizsūtīsi pēc piena, nekad vairs nelūdz. Antan, dod arī tu savējam.

Abi nogūlāmies blakus. Šoreiz Antans Sirtauts, lēns un labsirdīgs žemaitis, sacīja:

— Ko mēs, zēni, dziedāsim, kad pietrūks patronu?

Mēs klusējām un gaidījām, kamēr viņš uz zariem uzkarināja divas tukšas konservu kārbas. Tad mērķējām.

— Tagad abi šāvieni norībēs gandrīz reizē. Lai tur vai kas — neizlaid graudu no mērķēkļa izgriezuma, — Koļa mācīja mani.

— Du-du! Bu-bu! — Un mēs aizskrējām pie kārbām. Mana bija nokritusi tālāk. Pirmā lode tai trāpījusi pašā sānā, bet otra aizsvilpusi garām. Sima kārba bija sašauta centrā, tomēr arī vienu reizi. Vingrinājumi beigušies. Tas bija skumjākais.

— Cauri. Turēsimies pie vārda, — vienības komandieris, sapratis manu lūdzošo skatienu, pateica.

Es nevarēju ļaunprātīgi izmantot draudzību. Parti-zāņi arī tā šodien bija labā noskaņojumā. Mēs ar tēvoci atnesām viņiem vairākus pārus vācu zābaku, tā dēvēto «nagloto papēžu», pusmaisu sagrieztas tabakas, speķi un divas blašķes spirta, ko viņiem atveda Stun-džus. Visai šai mantībai vajadzēja pārceļot uz centrālo bāzi, jo šeit, Karaļmeža vidū, pastāvīgi dzīvoja tikai «Mēmā posteņa» vīri, bet pārējie pie Nikolaja tikai atpūtās un atkal devās reidos. Šeit viņiem bija piestātne. Pats partizāņu štābs iekārtojās kaut kur Lielajā gāršā, un mums par to bija aizliegts pat runāt.

Mūs apmācīja šaut ne vienu vien reizi, bet arvien ar nepielādētu ieroci. Toties šodien vīri, aizlaiduši no rokas rokā pilnu blašķi spirta, kļuva piekāpīgāki. Viņi droši vien par tādu darbu saņems brāzienu, bet īstas draudzības labā var riskēt. Turklāt Sirtauts izpļāpājās, ka viņam esot patronas, uz kurām kaujā nevarot paļauties, jo tās dabūjušas mitrumu.

— Es no bises būtu trāpījis labāk, — Sims sacīja. — Tai garāks stobrs.

— Man vienalga. Arī šis labi bliež, — atbildēju viņam.

Bet mājās mūs abus gaidīja nepatikšanas. Tēvocis atkal pielika pie tabakas griešanas. Simam šis darbs bija pa prātam. Viņš ilgi trina nazi, tad cieši sarullēja lapas un graizīja ļoti plānās kārtiņās. Kad viņa graizī-jumu sapurināja, tas kļuva irdens un vijīgs. Tēvocis un citi vīri, kuri tikai ņēma rokā šo tabaku, slavēja viņu.

Es neieredzēju šo darbu. Sagriezu divreiz vairāk nekā Sims, bet neviens mani par to nelielīja. Tikai Kosts reiz izteicās:

— No tevis kārtīgs pīpmanis neiznāks.

Un nevajag! Partizāņu vidū taču ir arī nesmēķētāji. Piemēram, kaut vai Sirtauts. Viņš par tabaku izsakās visai nelabvēlīgi:

— Kam pīpe kūp, tam zobi drūp.

Bet bārdainais Anisims-Zemene pat nevar paskatīties uz tabaku. Viņš no ciema atnesa zemeņu stādus un iestādīja pie zemnīcas. Kas nesmēķē, tam ļauj nošķīt vairākas ogas, turpretim pīpmaņus pa gabalu dzen prom. Vīri kaitina viņu:

— Tu bāzi pārvērtīsi par Jonavu. Drīz mums ar groziem ogas būs jāved uz tirgu un karošanai pietrūks laika.

Anisims uz viņiem nedusmojās. Viņš uz tādām zobgalībām arvien atbild vienkārši:

— Jonavā zemenes saldas kā cukurs, bet jūs mežu esat pārvērtuši par īstu Turciju.

Tā kā viņa bārda bija ļoti sarkana un seja piņņaina, biedri viņu pašu nosauca par Zemeni. Toties melnmatainais Konstantins un viļņietis Zajončkovskis kūpināja smēķus, ka vaigi dziļi ierāvās uz iekšu. Mēs šiem pat pieci nespētu sagriezt tabaku, lai gan viņi stāsta, ka to sadalot visiem. Ko nu, šodien varam pastrādāt. Mums taču deva izšaut katram pat trīs šāvienus.

Es uzasināju nazi un, noskatījies no Sima, šodien

graizīju tāpat kā viņš: vienmērīgi, smalkās sloksnītēs, toties sagriezu divreiz mazāk.

— Arī tu beidzot rimsies bizot, — brālēns uzslavēja mani. — Es nevaru tikt gudrs, kā tu vari trāpīt mērķī.

— Tāpat vien trāpu, — man nepatika viņa tēvišķīgās pamācības. — Ja nebūtu es, tu šaušanu nedabūtu pat paošņāt.

Sims strauji pamirkšķināja acis, viņa bālajā sejā vasaras raibumi kļuva tumšāki, nodrebēja zods.

— Vai tu runā nopietni? — viņš jautāja.

— Protams. Mēs ar Koļu esam vislabākie draugi jau kopš nometnes laikiem.

— Un tas, ka es par tevi... Un tas, ka es par tevi arvien daru vairāk, neko nenozīmē? — brālēnam pietrūka vārdu. Viņš skatījās manī, it kā vairs nezinātu, kas jādara ar nazi, ko turēja rokā. Tas viņam bija pārāk negaidīti. — Kā tu šitā vari?

— Simuk, — es nobijies sacīju, — es tā negribēju. Es par tevi varu kaut vai tagad... Arī ap tevi Sirtauts grozās. Tu tāpat...

_— Viņš ir taisnīgs cilvēks un par draugiem nekad tā nerunātu.

Tā bija sāpīga mācība. Man jāpaklausa Simam. Viņš bija vecāks nekā es, bet nekad to neparādīja. Viņš ne reizes nepārkāpa partizāņu svēto likumu:

«Nelepojies pat tad, kad biedri lepojas ar tevi.» [30]

Viss notika pēkšņi un negaidīti. Mūsu slēptuvē gulēja divi smagi ievainoti vīri. Viņus kopa partizāņu feldšeris. Pagrabā cilvēkiem trūka gaisa, un mēs viņus pārvietojām uz kambari. Ievainotie atlaba ļoti gausi, jo feldšerim nebija kādu ļoti retu zāļu. Levute aizsteidzās uz miestiņu tās meklēt un neatgriezās ...

Mēs līdz vakaram viņu gaidījām. Tad Sims, vecākais, paņēma automātu un pārbaudīja rezerves diskus. Arī feldšeris apbruņojās. Sims, jaunākais, izvilka divstob-reni. Tēvocis viņam neliedza, tikai noburkšķēja:

— Patronas atrodas uz krāsns. Patronsomā liec tikai vilku skrotis.

Pēkšņi jutu, ka pienākusi kāda liktenīga stunda, kas visus cilvēkus padara vienlīdzīgus. Ielīdu slēptuvē un atnesu ievainoto vīru automātus. Arī man neviens neliedza to darīt. Vienu uzkāru plecā. Tēvocis greizi pavīpsnāja.

— Mēs tomēr esam četri.

Nakts pagāja mierīgi. No rīta Sims, vecākais, pateica:

— Nu, partizāņi, pienākusi arī jūsu kārta. Esiet uzmanīgi! Pie Stundžus un skolotāja — ne soli. Iztaujājiet draugus, paskatieties aptiekā un nekur nelieniet abi uzreiz: viens allaž pagaidiet. Vai skaidrs?

Kā norunājuši palocījām galvu.

— Tikai vislielākās nepieciešamības gadījumā ieejiet pie kurpnieka Beķepura un pasakiet, ka meklējat tālus radiniekus no tēva puses. Kad pajautās, ar ko viņi nodarbojas, atbildiet, ka tirgojas ar zivīm. Tikai pēc tam pastāstiet, kas noticis. Es vēlreiz brīdinu: tikai vislielākās nepieciešamības gadījumā.

Mēs devāmies uz miestiņu. Tas, kā parasti, bija pus-izmiris. Tirgū daži cilvēki saharīnu mainīja pret šķiltavu akmentiņiem. Sievietes nēsāja apvalkātus apģērbus. Bērnus nesastapām. Aptieka bija slēgta. Gar Stun-džus mājām pagājām brīvi. Neviens pat nedomāja aizturēt mūs.

— Klausies, iepretim kučierim dzīvo Mika krustmāte. Vai ieiesim? — es ierosināju Simam.

Būdā mūs sagaidīja pļāpīgais Kazuks.

— Tēvotis Mits sabombaldēts... Jonutam vēdelint sāp . . . Māmiņa aidgāja pēt kumelītēm ...

Parotaļājāmies ar viņu, no papīra izgatavojām dažus baložus, bet saimniecei, kad viņa pārnāca, pateicām, ka ieradāmies apciemot viņu.

— Labi ļaudis palīdz, — Mika krustmāte stāstīja. — Ja nebūtu Stundžus, mums klātos pavisam bēdīgi. Mierīgs, kluss cilvēks bija ...

Es jau vēru muti, lai pajautātu, kas viņam noticis, bet Simam uznāca tik briesmīgs klepus, ka viņš kratīdamies visai sāpīgi ar papēdi ietrieca man pa kāju.

— Pagaidi, es tev iedošu kumelītes pret klepu. Paskalosi, un pāries. — Viņa iekurināja uguni un uzsildīja ūdeni.

— Tagad tādi laiki, — Sims nopūtās kā večuks.

— Nevarīgajiem nekas cits neatliek kā visu vainu uzvelt laikiem. Sakiet, visur saviesies daudz neliešu, — arī viņa runāja kā ar pieaugušiem. — Jau otru diennakti no Stundžus mājām nevienu nelaiž ārā. Kas tur ieiet, tas arī pazūd. Vai domājat, ka cilvēks no labas dzīves aplaupīja vilcienu? Es arī zagtu, ja tiktu klāt. Tie parazīti taču visu mums atņēma, nepažēloja pēdējo maizes devēju.

Sims izskaloja kaklu, bet nesteidzās iet prom. Es skatījos pa logu. Mika krustmāte neskubināta stāstīja tālāk:

— Cilvēks brauca pa ielas malu un nevienam nedarīja ļaunu. Bet tie bandīti, pietempušies kandžu, uzskrēja viņam ar mašīnu. Zirgam salauza kājas, sadauzīja mucu un pašu Stundžu tikko dzīvu aizvilka uz policiju. Es neredzēju, bet ļaudis stāstīja, ka no mucas

birušas ārā kādas meklējamas mantas: it kā no vilciena, it kā no vācu noliktavām vai vēl kaut kurienes ... Viņiem svarīgi rast ieganstu, lai piesietos, tad bez vajadzības nomocīs cilvēku, — viņa vēlreiz atkārtoja visu no jauna, tikai vairāk lamādama okupantus.

— Mēs iesim, — Sims nedroši sacīja.

— Ejiet, — saimniece neaizkavēja, — tikai, pasargi, dievs, neapstājieties pie kučiera pagalma. Arī bērnus grābj ciet. Mūsu graustā kāds plukata cauru dienu nosēdēja pie loga. Ne es varu bēgt, ne brēkt, kvern kā ūpis un Stundžus māju vēro.

Šī briesmīgā ziņa mudināja nekavējoties rīkoties tālāk. Pie skolotāja mājas arī bija klusums. Šis klusums mums nepatika. Pārgājām pāri ielai un apstājāmies uz stūra. Pagaidījām un atkal pagājām garām, tikai pa otru pusi. Es nenocietos un ierosināju:

— Ja es pēc pusstundas neiznākšu, tad tu skrien un visu pastāsti tēvam.

— Vai tu, Rim, esi muļķis vai neēdis? Tev pa vienu ausi iekšā, pa otru — ārā. Ko tētuks sacīja? Un vispār: tev der tikai pa savu kabatu čammāties.

Iedomājies mācīt mani. Vecis radies! Es apstājos un paskatījos uz brālēnu, it kā viņu redzētu pirmo reizi, bet neko neteicu. Kā es agrāk to nebiju pamanījis? Sims patiešām izstiepies par dūšīgu puspuisi!

Uz ielas sastapām mūsu klases biedra Sereikas māti. Viņa bija vecāku komitejas priekšsēdētāja, tāpēc viņu pazinām. Sims pacēla cepuri un jautāja:

— Kāpēc jūsu aptieka šodien slēgta?

— Uz ielas par tādām lietām neklājas taujāt. Vai Eduku neredzējāt?

— Nē.

— Kāds palaidnis! Gaja mācīties pēceksāmenam un pazuda kā ūdenī. Mans dievs, visādām klapatām nav

gala, bet viņš mūs dzīvus dzen kapā! Skola nav remontēta. Iešu pie skolotāja kunga apjautāties. — Viņa aizsteidzās pusteciņus, un drīz vien noklaudzēja pagalma vārtiņi.

No turienes viņa neiznāca ne pēc pusstundas, ne pēc stundas, ne divām stundām. Mēs savu novērošanas punktu atstājām tikai tad, kad aptiekārs, spieķi uzkarinājis uz rokas, nozuda aiz tām pašām durvīm.

— Viss ir skaidrs, — tikai tagad Sims nolēma. — Laižamies uz mājām.

— Un pie Beķepura?

— Derētu ieiet, — Sims tā kā šaubījās.

— Lielāka nepieciešamība nav iespējama, — es kūdīju viņu.

— Ejam, — viņš piekāpās. — Bet skaties!

Tā arī nesapratu, kas man jāskatās.

Pie kurpnieka darbnīcas durvīm ierīkotais zvans dažas reizes nošķindēja, pašūpojās uz atsperes un apklusa. No blakus istabas iznāca salīcis Beķepuris.

— Esmu slims, nestrādāju, — viņš sacīja.

Mēs stādījāmies priekšā, kā tēvocis bija mācījis. Kurpnieks pašķielēja uz mums un nostrostēja:

— Kāpēc te ložņājat bez zābakiem? Es taču ar konfektēm netirgojos. — Viņš iesaiņoja mums kaut kādas novalkātas sandales, tad piesteidzās pie viena loga, paskatījās uz ielu, piesteidzās pie otra loga un nomierinājies sacīja: — Bēdu dienas. Es, kā liekas, iešu prom. Pasakiet tēvam, ka zivis man vairs nav vajadzīgas. Jūsu krustmāte sēž skolotāja dzīvoklī. Pagaidām nekas nav skaidrs. Lai Sabalis nesnauž. Varbūt arī viņam būs jānozūd. Es paziņošu. Vai kāda ubadze nebija pie jums iegriezusies?

— Nebija.

— Nekas. Es pagrozīšos pa pilsētu, bet jūs pastei-

dzieties, — viņš izlaida mūs uz ielas un aizkrampējās no iekšas.

Mēs steidzāmies prom. Tuvu pie apsēja panācām baru zēnu. Viņi čaloja un grozījās ap aptiekāra dēlu, bet tas, uzpūtīgs kā tītars, soļoja viņu vidū. Viņi apstājās, kad ieraudzīja mūs.

— Nebaidieties, — jaunais Sereika uzmundrināja sevi un pavilkās sāņus, lai palaistu mūs garām. — Kurp jūs, brāli lauķi, kājojat?

— Vai tu neesi pie skolotāja? — es brīnījos.

— Muļķis es būtu, ja tādā karstumā zubrītu. Tēvs ar vitamīniem samaksās, tad skolotājs pats vakarā atnāks, •i— viņš lielījās. — Labāk iesim spridzināt zivis.

Sims apstājās.

— Vai tu nebiji pat iegājis?

— Protams. Grāmatas nosviedu pie Vīta. Nāciet ar mums.

Brālēns nicīgi paskatījās uz viņu un nospļāvās.

— Spridzinātājs radies. Vai atkal esi sakasījis sērkociņu galviņas un rībināsi ar atslēgu?

— Un kas tad te? — Edvards aizvainojās un izvilka no azotes glītu koka kastīti. — Paskaties, — viņš atrāva tās vāku. No izurbtiem caurumiem viņam uz plaukstas izbira vairāki alumīnija detonatori. — Mēs dažus iemetām ugunskurā, būkšķēja kā no šautenes.

Simam iemirdzējās acis. Tomēr viņš nevērīgi palūkojās uz kapsulām un atmeta ar roku.

— Blēņas. Kā jūs ūdenī tās aizdedzināsiet?

Zēni apstājās. Neviens līdz šim par to nebija padomājis. Edvards viņus veda spridzināt zivis, viņam vajadzēja zināt, kā to dara. Sims uzmanīgi paņēma vienu alumīnija stobriņu, pagrozīja rokās un nopēla:

— Droši vien palikuši mikli. Tie pat ugunī nesprāgs, — un, atdevis atpakaļ, pakāpās sāņus.

— Sprāgs. Es mājās iebāzu plītī, tik tikko katlus neaizspēra no uguns. Vai netici? Es tūlīt iekurināšu uguni. — Visi zēni metās vākt malku un sanesa vairāk, nekā vajag. Tikai tad Sims pajautāja Sereikam:

— Kur tu tos dabūji?

— Policistu automašīna pie mūsu logiem tā ietriecās Stundžus kulbā, ka pašķīda pat dzirksteles. Pilna iela bija piebirusi ar šitādām mantām. Policisti dzina prom saskrējušos ļaudis, bet es tikmēr pakampu vairākas kastītes. Būtu pievācis vēl, bet viņi nolika sardzi.

Ugunskurs iedegās. Sims iedeva aptiekāra dēlam paturēt avīzē iesaiņotās sandales, paņēma detonatorus, salika atpakaļ kastītē un uzkliedza:

— Mūciet prom!

Zēni izklīda apsājā un paslēpās aiz kokiem. Brālēns notupās pie ugunskura, pagriezis mums muguru, ar mietu parušināja degošo malku un pats aizskrēja slēpties. Ugunskurs beidza degt, bet nekas tajā pat ne-ieplikšķējās.

— Vai es neteicu? — Sims atmeta ar roku, paņēma sandales un aizgāja pa ceļu. Es sekoju viņam pakaļ, bet Sereika uzmanīgi ar mietu rausa pelnus, ik mirkli sagatavojies mukt prom.

— Vai neiesviedi? — jautāju brālēnam.

— Muļķis es būtu, — viņš izvilka no azotes penālim līdzīgo kastīti. — Tādu pilsētas lubraku viegli apvest ap stūri, bet mums noderēs. [31]

— Kad Levute neatgriezās, tā arī nodomāju, — tēvocis sacīja pēc mūsu stāstījuma noklausīšanās. — Ko mēs tagad darīsim? Jāiejūdz zirgs un ļoti steidzami jāved prom ievainotie. Policija drīz var uzklupt. Pēcāk būs par vēlu.

— Ievainotos nedrīkst kustināt. Varbūt vienīgi uzmanīgi ar nestuvēm, — feldšeris protestēja. — Viņi neizturēs pat visniecīgāko kratīšanos.

— Klausies, Aron, mēs varam ievainotos uzmanīgi aizvest uz mežu un tur paslēpt, kamēr viss noskaidrosies. Tagad ir jauks laiks. Mājās palikšu es viens. Ja kaut kas draudēs, jūs lēni kustieties uz priekšu. Zēni zina ceļu, aizvedīs.

— Tā ir cita būšana, — feldšeris piekrita, likdams patronas garā rindā.

— Bet varbūt vēl nav nekas briesmīgs?

Arons sapurināja sprogainos matus un uzmanīgi pagrūda pirmo patronu. Tā gāzdamās apgāza visas pārējās.

— Kāpēc jūs klusējat?

— Es taupu enerģiju. Vai redzējāt? — Viņš parādīja uz patronām, kas bija sakritušas uz galda, un iebēra tās kabatā. — Gaidīt nedrīkst. Jāgatavo nestuves. Tomēr mēs vieni neaiznesīsim viņus.

— Jāpaziņo mūsējiem.

— Noteikti. Un jo ātrāk.

Četratā visas rezerves aizstiepām uz slēptuvi, nolīdzinājām ieeju un virsū uzlikām Marsa būdu. Ievainotos noguldījām ratos un soļos aizvedām uz mežu. Zirgu neizjūdzām: to ar visiem ratiem novietojām jaunaudzē un uzmaucām tam galvā pilnu kuli auzu. Lai ēd vesels un nezviedz!

Arons palika sargāt ievainotos. Tēvocis notēsa četras kārtis, ap tām aptina palagu malas un pienagloja. Tad sagrieza vecus grožus un nestuvju galos piestiprināja plecu jostas.

— Šķiet, būtu viss, — Simons no pieres noslaucīja

sviedrus. — Uz tādām beigām es netiku cerējis, — viņam paspruka pirmie bezcerīgie vārdi, tomēr viņš vēl mēģināja smaidīt. — Savāciet savas mantas un ceļojiet pie Nikolaja. Šeit jums vairs nekas nav darāms.

— Es no tevis nekur neiešu, — Sims ietiepās.

— Bet es tev nejautāšu. Vai ir teikts?! Brīdiniet vīrus un atpakaļ nenāciet. Skaidrs?

— Un Levute?

— Tiksim galā bez jums. Veiklāk! Varbūt viņi vēl paspēs.

— Un ja es uz zirga? — Sims kaulējās. — Jāšus?

— Vai es sienai saku? — tēvocis noskaitās.

Abi gājām pavisam nelabprāt. Taču brālēns kaut ko izdomāja. Aizgāja pie mežā paslēptajiem ratiem, nometa zem tiem ceļa somu un sacīja:

— Tā būs ātrāk. Met arī savu.

Man nebija jāatkārto.

— Mars, šurp! — es uzsitu sev pa gurnu. Suns man piekļāvās. Pie kakla saites piesēju virvi, un mēs laidāmies skriešus. Es nekad tik viegli nebiju skrējis. Šoreiz iet bija nesalīdzināmi grūtāk nekā skriet. Beidzās Melnsils, bet mēs steidzāmies, nejuzdami nogurumu. Ēnas izstiepās garākas, krēsloja, tomēr mēs ne reizi neapstājāmies atpūsties.

— Ja tikai paspētu, — Sims raizējās.

— Mēs esam nomaldījušies, — es pirmais apstājos atvilkt elpu. — Jau sen vajadzēja sasniegt uzspridzināto zemnīcu.

— Tā palika pa labi, — Sims atbildēja. — Ejam!

Marss pēkšņi ierūcās un apstājās kā iemiets. Tad

metās uz priekšu un nogāza mani zemē.

— Stāt! — atskanēja automāta uzvilkšanas klakšķis. — Stāt! ... Šaušu!

Es apturēju rejošo suni un nekādi nespēju piecelties.

— Te esam mēs! — iesaucos pavisam bezcerīgā balsī.

— Kas tādi? Paroli!

Sims pateica un paslēpās aiz koka. Nošvīksteja krūmi, pie mums pienāca Anisims.

— Nu, zaķēni, kas jūs šurp atdzinis tādā laikā? Vai nenākat pārāk bieži? Iestaigāsiet takas, — viņš pajokoja, bet tūlīt attapās: — Paga, es redzu, kaut kas atgadījies.

Pēc dažām minūtēm mums vairs nebija ko stāstīt.

— Bēdu lietas, zēni. Briesmīgas bēdas, — viņš steidzās mums pa priekšu. — Kā nu Leona tā, tik prātīga sieviete, nokļuva tiem cūkām rokās? Velns parāvis, arī Koļas brālis nespēj pakustēties.

Zemnīcā atpūtās vairāki sveši vīri. Anisims apspriedās ar viņiem, tad, nezinādams, kur likt rokas, mums paskaidroja:

— Neko nevaru apsolīt. Redzat, ka esmu viens. Koja jau divas dienas, kopš aizgājis pie dzelzceļa. Vajadzēja pārnākt. Līdz centrālajai bāzei ļoti tālu, dažas dienas jāpavada ceļā, tomēr es tik un tā nosūtīšu kādu vīru. Tagad laidieties atpakaļ un pasakiet tēvam, lai viņš kā nebūt iztur, mēs nelaimē nepametīsim vienus. Vēlākais — rit pievakarē būsim klāt. Tikai bez vajadzības netrokšņojiet. Reizēm ar izturību var panākt vairāk nekā ar kauju. Varbūt viss labi beigsies. Vai nenomaldīsieties?

— Suns mūs aizvedīs mājās.

— Taisnība, es būtu pavisam aizmirsis. Atdodiet tēvam, lūk, šo vēstulīti. Mūsu jaunais politvadītājs ļoti daudz taujāja par jums un solījās pie pirmās iespējas katrā ziņā iegriezties.

Sims vēstulīti aizbāza aiz cepures oderes, un mēs, pat ūdeni nepadzērušies, devāmies atpakaļ. Atceļā

vairs nespējām skriet nedz tumsā, nedz rītausmā. Kājas neklausīja. Vakardienas maratons šodien pārvērtās gliemeža gaitā. Man uztūka pēdas. Bet Melnsils kā dzīvs atkāpās no mums abiem, un šīm sacensībām nebija gala. Tikai tad, kad saule bija gabalā, nokļuvām mājās.

— Pagaidi, nesteidzies, — Sims apturēja mani un uzmanīgi izbāza galvu no krūmiem.

Viss atradās savās vietās. No skursteņa cēlās šķidri dūmi, grāvmalā ganījās Raibaļa, pagalmā kāds grabināja spaiņus.

— Atgriezāties?! — tēvocis sacīja. — Nepaklausījāt?!

Es neko neteicu. Notinu virvi, kas bija saspiedusi roku, palaidu Marsu un tūlīt apsēdos uz sola zem loga. Nebija spēka ne taisnoties, ne raudāt.

— Mums lika, — Sims paskaidroja. — Viņi pievakarē būs šeit. — Viņa balss attālinājās, pieklusa, kļuva tāda tīkama un silta. — Iedeva tev vēstulīti. — Vēl kādu brīdi klausījos tēvoča ducināšanu, kāds iesaucās:

— Tā tik ir laime, tas tik ir pārsteigums! — Un es aizmigu. Arī sapnī skrēju, arī sapnī līdu caur krūmiem, bet kājas bija tik smagas un nepaklausīgas, ka tās tikko spēju atraut no zemes ...

4

Kad pamodos, jau svīda gaisma. Istabā bija klusums. Dīca dažas mušas, pielipušas pie mušpapīra. Smaržoja piens un maizes ieraugs. Manas kājas bija noautas. Es tās nejutu. Kaut kur māva govis. Man šķita, ka tūlīt pa durvīm ienāks Levute un atnesīs krūku silta piena. Sims miegā kaut ko ņurdēja un čāpstināja lūpas. Iedun-

kāju viņam sānu, un viņš pirmo reizi kā dzelts pieleca no miega.

— Kas? Aha. Vai atnākuši? — Viņš berzēja acis. — Kur ir tēvs?

— Nezinu.

Ātri apāvām kājas, nomazgājām seju, iestrēbām rūgušpienu un izgājām pagalmā. Aukstais rīts pirms saules lēkta uzreiz aizdzina miegu. Mūsu duša nedarbojās. Kāds bija noņēmis lejkannu. Marss pagrozījās, izstiepa vienu kāju, tad otru un kūtri paluncināja asti. Cik labi bija mājās. Nezin kāpēc es līdz šim to nebiju pamanījis. Dīvaini. Visu laiku sapņoju ceļot, būt partizāņu vidū, bet tagad apsēdos uz kārts, šūpoju kājas un Si-mam sacīju:

— Vēl varējām pasnaust.

— Kur ir tēvs? Vai viņš tev neko neteica?

— Nezinu. — Atkal atcerējos vakardienu, un man uzmetās zosāda. — Nezinu, laikam būs aizgājis paskatīties apkārt.

— Un tu neko nezini?

— Bet kas man jāzina?

— Neko, neko!

— Nu, beidz!

— Rim, to vēstulīti rakstījis tavs tēvs, tēvocis An-tans. Viņš tagad ir jaunais politvadītājs. Miegamice tu nelaimīgais! ...

Es pieķēros pie kārts, lai nenokristu augšpēdu. Neticēju.

— Vai tu tīšām? — es, nolēcis zemē, brālēnam jautāju.

— Partizāņa goda vārds.

Es gribēju lēkāt, klaigāt, mest kūleņus, nostāties uz rokām, tomēr neizdarīju ne vienu, ne otru.

— Kāpēc viņš tik ilgi klusēja? — pateicu brālēnam

un nepamanīju, kā mana balss kļuva dobjāka. — Kā priecātos māmiņa un Levute!

Tēvocis atnāca ar rasā sabristiem zābakiem, aplipis ar sausām egļu skujām. Viņš joprojām sirdījās uz mums abiem.

— Vai Sims taisnību saka? — es piegājis jautāju, jo aizvien vēl neticēju. — Par manu tēti?

— Taisnība. Tas tikai trūka, ka viņam no degungala vācieši savāktu mūs kā siltus cālēnus. Še, palasies!

Mazliet nekārtīgā, slīpā rokrakstā tēvs sveicināja tēvoci, jautāja par mani un māmiņu. Viņš vēl neko nezināja. Viņam pat nebija jausmas, ka es jau sen neesmu «svina zaldātiņu kapteinis», bet īsts partizāņu izlūks, ka esmu ne tikai viņa dēls, bet arī apakšnieks.

— Nu, pietiks, gan jau būs labāks laiks priecāties. — Sims, vecākais, aprāva manu domu pavedienu. — Nomainiet feldšeri. Lai cilvēks paēd un kaut cik sasildās. Gandrīz veselu diennakti neko nav ņēmis mutē.

Partizāņu dakteris sarāvies snauda zem ratiem. Viņš piecēlās, izstaipījās, atdeva mums godu un, neteicis ne vārda, aizgāja uz mājām. Mēs palikām divatā. Sims apsprauda abus ievainotos, uzbužināja zem viņiem sagulēto sienu, bet vienam uztina smēķi un iesprauda mutē.

— Taču nedrīkst, — es aizsvilies brīdināju.

— Pats nezinu, kuram klausīt: viens lūdz, otrs liedz, — Sims sacīja.

— Tam feldšerim visi nav mājās, — es nedomādams pateicu.

Ievainotais aizsvieda izsmēķi un papurināja galvu.

— Viņš ir no geto. Vācieši nošāvuši visu viņa ģimeni.

— Vai jūs būtu Kojas brālis?

— Kāds es te brālis, nelaimīgais gaudenis. Man jā-

būt nevis partizānim, bet jāvada bērnudārzs. Tāda ir mana laime: tiklīdz sadziedēju brūces, izlienu pagrozīties, tā tūlīt dabūnu pa ķepām. Jau trešo reizi. Kā apburts. Grūti ir, zēni, ja partizāņos jābūt vāciešiem par mērķi.

Pēkšņi pie mūsu ratiem izlīda Špunts. Tas tik stipri luncināja asti, ka pakaļkājas nespēja nostāvēt uz vietas. Mežā kāds iesvilpās. Marss sabozās un pieplaka pie zemes. Sims kļuva bāls.

— Mežzinis, — viņš iečukstējās un paņēma no ratiem divstobreni.

īešvīkstējās krūmi. Suns sacirta ilkņus un sagatavojās lēcienam. Tas skatījās uz mani un gaidīja. Es to klusi atraisīju.

— Uz priekšu!

Marss vienā lēcienā iemetās krūmos, un pēc sekundes kāds iekliedzās:

— Sabali, krupi tāds, pievāc savu suni!

Zemē gulēja mežzinis. Viņš ar rokām sargāja savu galvu no suņa zobiem. Bise bija nosviesta tepat. Satrakotais Marss plosīja viņa formas tērpa svārkus. Es nekādf nevarēju atraut suni no nogāztā cilvēka. Vilks, kā redzams, ļoti labi atcerējās tam nodarīto pārestību un par ezerā zaudēto ausi nu atmaksāja ar uzviju. Tagad suns bija stāvokļa saimnieks.

Sims pret mežzini izslēja bisi. Marss nogūlās pie manām kājām. Tas drebēja ar visu augumu un nikni rūca. _

— A, tie esat jūs, malu mednieki! — mežzinis piecēlies mēģināja pielabināties. — Zēni, pievāciet beidzot savu vilku!

Mēs nezinājām, ko darīt ar viņu. Tēvoča priekšnieks nopurināja no drēbēm gružus un noliecās pēc bises, bet Sims tai uzmina ar kāju.

— Trakie! Ko jūs iedrošinieties? Tēvs jums par to dzīviem nodīrās ādu.

— Rokas augšā, — Sims nedroši sacīja.

— Es redzu, ka ar jums vairs nevar jokot. Met zemē bisi!

— Es jums saku nopietni, — Sims jau niknāk sacīja, un viņa acis savilkās šaurākas tāpat kā tēvam.

— Varam arī nopietni, — mežzinis nenolaida acis no bises stobra, kas cēlās uz augšu, un iebāza roku bikšu kabatā. — Nu, bandītēni!

Marss negaidīja komandu un sakampa viņa roku. Mežzinis paklupa un nosvieda zemē smagu pistoli. Ar brīvo roku viņš trieca sunim pa galvu.

— Es saku: rokas augšā! — Sims piespieda bises stobru pie viņa vēdera un pamāja man. Sapratu un pacēlu no zemes bisi, bet pistoli ieliku azotē. Kabatā tai nepietika vietas.

— Zēni, neesiet traki, — mežzinis atkal lūdza. Viņš ar mutautu pārsēja asiņaino roku. No viņa nāca degvīna smaka.

— Vai jūs klausīsiet vai ne?! — Sims noskaitās.

— Malu medniek, papriekš ļauj pārsiet roku. Kas tie par zirdziskiem jokiem?

— Cel augšā rokas, jo citādi tā bliezīšu, ka skrotis nedabūsi ārā! — Brālēns soli atkāpās un mērķēja taisni galvā.

Mēs aizdzinām viņu pie ratiem. Viens no ievainotajiem bija apsēdies un turēja rokās automātu.

— Ehē! — mūsu gūsteknis sacīja un paskatījās apkārt. — Tagad es saprotu. Viss ir skaidrs. Izrādās, nelaikā ...

— Vai tu esi viens? — ievainotais ar sakaltušām lūpām jautāja.

— Viens vienīgais. Kā vientuļnieks.

Ievainotā piere norasoja ar sviedriem, un viņš lēni atlaidās guļus. Izlaida no rokām ieroci.

— Aizdzeniet pie tēva, — viņš tik tikko spēja izrunāt.

— Ej pa priekšu, — Sims lika. — Un nemuļķojies!

Mēs ar Marsu soļojām blakus. Aizturētais kaut ko

bubināja un bailīgi lūkojās uz mums. Mežs beidzās. Es stingri saspiedu bisi.

— Malu medniek, tā nav pielādēta. Goda vārds, nospied pirmo. Nu, nospied, pats redzēsi.

Nemanot nospiedu. Norībēja šāviens. Pārbijos un nevarēju pakustēties no vietas. Mežzinis strauji pagriezās un sakampa Sima divstobreni.

— Nu, kurkulēni! — izrāva viņam no rokām bisi, piebāza uzbrūkošajam Marsam pie purna un nospieda. Bise klusēja. Neizšāva arī otrs stobrs.

Bise nebija pielādēta, un es pēkšņi sapratu brālēna nedrošību.

Mežzinis metās skriet. Viņam uz muguras uzlēca suns. Abi nogāzās zemē. Tikai tagad Sims izrāva mežzinim no rokām divstobreni, iegrūda tajā divas meža cūku patronas un drebošā balsī uzkliedza:

— Celieties kājās!

Aizturētais piecēlās.

— Salieciet rokas aiz galvas!

Mežzinis salika.

— Stilbojiet un neskatieties apkārt, jo tagad tā skrotēšu, ka arī veterinārārsts nebūs vairs vajadzīgs! — Man šķita, ka caur vasaras raibumiem Sima acis nav saredzamas.

Tēvocis izkratīja mežzini un ieslēdza pagrabā.

— Sabali, visu mūžu tencināšu tevi. Es neko neesmu redzējis un dzirdējis. Es tev, Simon, iedevu bate-

rijas radiouztvērējam. Taču ne vienu vien glāzīti kopā esam dzēruši...

— Saki — vai biji viens vai ne?

— Viens, gluži viens. Es gribēju ar tevi doties medībās, bet baidījos. Pilni meži ar šiem... Esmu vainīgs, nelaikā ierados, tomēr tu piedod man. Bērni paliks bāreņos, sieva .. .

— Melo! Kāpēc šāvi! Kāpēc liki šaut?

— Bisē bija tikai viena patrona. Gribēju izmukt. Nu, tas arī ir viss.

— Melo, kāpēc šāvi?

— Kā mācītāja priekšā apzvēru ...

— Un kur dabūji pistoli?

— Vahmistrs iedeva.

— Kur viņš ir?

— Manās mājās, piedzēries. Skolotāju ar to sūdve-dēju pratināja. Gribēja atpūsties, sacīja, ka esot noguris ... Vācieši viņu spiež.

— Melo! Vai līdi okšķerēt? Vāciešiem gribat iztapt, pirmie gribat pievākt? ... Saki taisnību, iegaumē, ka es ar tevi tagad neķēpāšos.

— Nu, samelojos, nu, reibumā samežģījās mele. Tagad sacīšu taisnību. Abi gājām pie tevis. Skatāmies — svešs cilvēks iznāca no krūmiem ar automātu plecā... Vahmistrs aizjoza uz miestiņu, bet man lika sargāt. Es vēl droši ietempu kraukšķi un atkal uzdūros uz tiem... zēniņiem. Divatā baidījāmies ķerties klāt, iereibuši...

— Tu man neesi vajadzīgs. Pacieties. Kad mēs aiziesim no šejienes, varēsi kulties uz visām četrām debess pusēm.

— Jūs strādājat kā lopu dakteri, — feldšeris sacīja tēvocim.

— Re, viņš bija tas, kas iznāca, viņš, kā mani dzīvu

te redzi, — mežzinis priecājās, it kā ar to varētu labot savu stāvokli.

— Es saku tev, nevaukšķi! — tēvocis noskaitās. Mežzinis apklusa. Feldšeris uz pagraba durvīm uzlika pilnu spaini ūdens.

— Sardzes vietā, — viņš sacīja un pasmaidīja.

5

Mežziņa atzīšanās pēkšņi sagrozīja visus mūsu plānus. Tagad vairs nedrīkstējām gaidīt ne mirkli. Bet arī iet prom nekādi nevarējām. Partizāņi kavējās. No miestiņa neviens nerādījās, no Beķepura nesaņēmām nekādu ziņu.

— Zēni, ātri savāciet visnepieciešamākās mantas, sasieniet divos vienādos saiņos un uzlieciet govs mugurā. Arī sev katrs pa sainim. Aši!

— Tas nav prātīgi, — Arons sacīja. — Mums jādomā tikai par ievainotajiem.

— Citas izejas nav: kur būs iespējams — brauksim, bet, kur ne, — nesīsim nešūs.

— Lieliski! Soli uz priekšu, soli atpakaļ, atpūzdamies, aprunādamies, bet vācieši atbrauks, neko neatradīs, padraudēs ar dūri uz meža pusi un iesauksies: pagaidiet, mēs vēl tiksimies! Un ja dzīsies pakaļ? Mežā starp kokiem mēs esam bezspēcīgi.

— Es runāju nopietni.

— Un es visnopietnāk. Aulekšodami pa celmiem, aizvedīsim tikai līķus un ziņosim: apglabājiet, kā par-tizāņiem nākas. Visi apraudāsies, nolieks karogus, atskanēs salūts. Ne jau tāpēc es viņus iznesu no vāciešu ložu krusas. Un ja mēs jau esam ielenkti? Ielīdīsim taisni viņiem rokās.

— Klusē! — tēvocis sašuta. — Izbeidz jokus un dari, kas teikts. Es atbildēšu. — Mazliet nomierinājies, viņš gluži miermīlīgi piebilda: — Man jāpadomā arī par veselajiem. Vai, tavuprāt, viņi neko nav vērts?

Visnepieciešamāko mantu sakrājās ļoti daudz.

— Tikai apģērbus. Dzirdiet! Tikai apģērbus. Un ziemas drēbes! — Sims, vecākais, iesaucās, bet pats uz palodzes uzvēla maisu miltu. Uz otras palodzes feldšeris krāva ķieģeļus. Ieķērušies palaga stūros, abi ar Simu raisījām ciet milzīgu saini. — Lieciet maisos, lai varētu nest uz muguras!

Aizskrējām uz klēti pēc maisiem. Pa lauku nāca Levute. Viņa nesteidzās. Pagalmā nobēra vistām druvā sarautos rudzus, pacēla Marsa bļodu un iegāja istabā. Krustmāte bija nikna un pietvīkusi.

— Atbrīvoja? — tēvocis iepleta acis.

— Ne jau uz ilgu laiku.

— Kad?

— Vakar vakarā.

— Kur blandījies līdz šim?

— Es būtu muļķe, ja skrietu kā apsvilusi. Paņēmu zāles, pārnakšņoju pie draudzenes. Kādas kūkas ar ievārījumu tur saēdos! Un kur gan ļaudis tagad dabū cukuru?

— Klasika! — feldšeris nenocietās.

— Mums ir uz pēdām, — tēvocis pateica. — Tevi gaidīdami, visu esam pazudinājuši.

— Kā pratu, tā rīkojos. Neesmu skolota, — Levute stāvēja izmētāto mantu vidū un, neko nevarēdama saprast, skatījās apkārt. — Kāpēc jūs izjaucat plīti?

— Klausies — vai tad kurla esi? Es saku: mums ir uz pēdām. Ja vakar tu būtu pārnākusi, varbūt mums kā nebūt izdotos izgrozīties, bet tagad vahmistrs mums izmuka no degungala. Katru mirkli gaidām policiju.

— Jēzus Marija! — Levute tikai tagad nobijās.

— Kāpēc jūs uztraucaties? — Arons sacīja tēvocim. — Viņa te nav vainīga. Un, ja vācieši atbrīvoja viņu, tad viņi šeit cer nozvejot vairāk. Pagaidīs, kamēr mēs nomierināsimies.

Darbs kūsāja. Krustmāte, uzrotījusi piedurknes, rosījās. Drīz vien mēs bijām sagatavojušies.

— Kāpēc šis spainis virtuves vidū nolikts? — Levute brīnījās. — Mežā taču noderēs. — Viņa paskatījās, kur izliet ūdeni. Pēkšņi pacēla vāku un iešļāca pagrabā.

— Sabali, esi katolis, — atskanēja tēvoča priekšnieka balss.

— Ai! Kas tad te?! — krustmāte atlēca nost.

— Mežzinis. Mēs viņu ieslodzījām.

— Kaut viņš nosprāgtu! — Levute trīs reizes nospļāvās un aizcirta vāku. Tad nostājās virsū un aizbultēja ar puļķi. — Patupi, sasodītais! — Viņa piecirta kāju.

— Romantiski! — feldšeris pasmējās. — Dodiet man zāles! Kamēr jūs sakārtosieties, es pagūšu atgriezties, — viņš aizsteidzās pie ievainotajiem.

Mēs ar Simu maisus uzlikām Raibaļai mugurā, saģērbāmies un viņam sekojām. Tēvocis pavadīja mūs.

— Kā tad iekrita skolotājs? — tēvocis jautāja krustmātei.

— Arī es pati nezinu. Iegāju aptiekā. Iedevu recepti. Aptiekārs jautāja, kas to rakstījis. Pateicu, ka kara dakteris, kā bijāt mācījuši. Tad viņš apjautajās, kam zāles paredzētas. Teicu, ka partizāņiem. Bet viņš smējās, sacīja, lai nerunājot blēņas, bērniem kaut kas būšot noticis. Vārds pa vārdam — un pastāstīja, kas atgadījies Stundžum pie viņa logiem. Pēc zālēm lika nākt vakarā. Es nenocietos un aizsteidzos brīdināt skolotāju,

varbūt viņš vēl nezina. Tiklīdz atvēru durvis, mani tūdaļ pie rīkles — un kaktā: kas tāda, no kurienes? Pateicu, ka esmu nākusi bērnu dēļ, nezinu, vai būs septītā klase vai ne.

Notupējām trīs diennaktis. Cilvēku sanāca kā bērēs. Aptiekārs, pastnieks un moderniece sēdēja ar visām ģimenēm: viens pazuda, otrs nāca meklēt, trešais steidzās dzīt abus mājās, tā arī sapulcējās daži desmiti. Man Visvalduks pačukstēja, ka Stundžus pēdējo reizi tīrījis skolas bedres. Tāpēc viņi arī paņēma ciet skolotāju, skolas pārzini, apkopējas un vēl dažus cilvēkus. Viņu mājās neko neesot atraduši. Skolā visu apgrieza ačgārni. Viņi neko noteiktu nezina.

— Bet kāpēc tevi atbrīvoja?

— To neapjēdzu.

— Tātad Aronam taisnība. Viņi mūs tur aizdomās. Saproti, trešo dienu tevis nav. Viņi nav muļķi, zina, ja kaut kas pie mums arī bijis, tas negaidīja, aizmuka. Tāpēc nolēma rīkoties gudrāk: tu pārnāksi, mēs nomierināsimies, bet pēc tam droši kamps ciet un pievāks. Tagad man ir skaidrs, kāpēc mežzinis blandījās pa izcirtumiem. Bija sūtīts izlūkos. Bet mēs arī neesam no muļķa mājām. Kustieties! Es vēl brīdi pagaidīšu un panākšu. Tu palīdzi feldšerim. Taisnība, atradies An-tans.

— Kāds Antans?

— Taču Paules.

— Dievmāt svētā, tādā nelaikā!

— Nezin, — tēvocis pavīpsnāja un devās atpakaļ.

Levute paņēma no manām rokām govs saiti un ne no šā, ne no tā pateica:

— Kā es noskraidījos, pat pasapņot par to nebija laika!

Mežā bija apbrīnojami mierīgi. Saule turējās taisni virs galvas. Tās stari stāviem kūļiem spiedās caur jaunaudzes lapotni. Arons darbojās ap ievainotajiem. Tagad viņam bija rokās ļoti retās zāles. Levute viņam palīdzēja.

— Nē, nekas nebūs, — partizāņu dakteris noskumis sacīja. — Ar ratiem mēs nekur neaizbrauksim. Vācieši pa sliecēm dažās minūtēs mūs panāks. Pat suņi nebūs vajadzīgi. Kur ir nestuves?

— Varbūt kaut kā, — krustmāte uztraucās.

— Jūs esat prātīga sieviete un zināt, ka mēs, kratīdamies pa celmiem, viņus nogalināsim. Ne jau tāpēc viņi veseļojas.

Es stāvēju pie ratiem un nezināju, kur likt mežziņa bisi. Ievainotais pacēla galvu un pamāja ar pirkstu. Palīdzēju viņam apsēsties. Apspraudu ar sienu.

— Vai proti? — viņš jautāja un parādīja uz automātu.

— Protu.

— Tu taču esi vīrietis, — viņš pasmaidīja, kaunēdamies par savu vājumu. Viss krūšu pārsējums bija sarkans no asinīm. Viņš ar bāliem pirkstiem turējās pie redeļu malas un baidījās tos atliekt, lai nenoveltos augšpēdu.

Nedroši izstiepu roku un paņēmu automātu. Viņš vēlreiz pasmaidīja un piekrītoši palocīja galvu.

— Ierocis jāņem droši vai arī nemaz nav jāaiztiek. Man stāstīja, ka tu esot drosmīgs zaķis. — Viņa pakausis atsitās pret ratu malu.

— Kā būs: ar nestuvēm vai ratiem? — Levute jautāja feldšerim.

— Es jau teicu, — Arons izlēma. — Man nepatīk

tāda mīņāšanās. Ja nesam, tad nesam, ja paliekam, tad paliekam. — Viņš paņēma automātu un devās uz māju pusi.

Mēs abi ar Simu viņam sekojām. Brālēns bisi neizlaida no rokām. Viņš tai vairāk uzticējās. Pa ceļu rūca kravas automašīna. Tā apstājās pie mūsu laipas. No mašīnas lēca ārā policisti un vācieši. Divi zaidāti uz grāvja malas uzstādīja ložmetēju un pagrieza to pret mūsu mājas logiem. Policisti, salīkuši puslokā, ielenca mājas. Tiem nopakaļ vācieši kaut ko pavēlēja. Pie mašīnas mīņājās virsnieks un vahmistrs.

— Lieliski! Ģeniāli! — feldšeris novērtēja stāvokli. -7- Es eju viņiem no muguras, bet jūs, diversanti, pielūkojiet, nevienu nelaidiet pie ratiem, — viņš padraudēja ar automātu un nozuda krūmos.

Nogūlos aiz lazdu krūma un, aizturējis elpu, skatījos, kas notiks tālāk.

— Rim, neguli aiz krūma! — Sims, līzdams garām, ar stobru pabikstīja mani. — Nokniebs kā zvirbuli.

Aizrāpoju aiz liela laukakmens un savu automātu noliku uz tā. No sāniem mani sedza milzīga, vēl Sima vecvectēva stādīta kļava. Brālēns bija piekļāvies kaut kur man blakus. Policisti jau skrēja pa dārziem. Ietark-šķējās tēvoča automāts. Uzbrucēji pieplaka pie zemes. Pār viņu galvām rībināja ložmetējs. Logs, kura rūtis līdz šim mirdzēja, pēkšņi kļuva melns.

Biešu, sīpolu un partizāņu tabakas dobēs rībēja policistu šāvieni. Vāciešu virsnieks pieskrēja pie ložmetējniekiem, kaut ko kliedza un māja ar pistoli. No savas viensētas cits pēc cita izvilkās Didžuļi. Viņi pa zemi līda uz pretējo pusi. Es brīnījos, kāpēc tik daudz redzu. Uz mežmalu neviens nenāca, tomēr mēs pacietīgi gaidījām: tāda bija Arona pavēle.

Pa virtuves logu izlēca mežzinis. Sākumā viņš līda

uz vēdera, tad metās skriet visā augumā. Mežmalā atbalsojās šāvieni. Pirmā ložmetēja kārta nogāza viņu zemē. Tēvocis policistus turēja piespiedis dārzā. No termiskajām lodēm uzliesmoja mājas jumts.

Pēkšņi pie automašīnas sprāga granāta, tad otra. Automašīna aizdegās. Feldšeris izlīda no nenopļautā āboliņa, nometās uz ceļa un putekļaino ceļu apbēra ar svinu. Ložmetējs apklusa. Policisti metās sāņus. Viņi skrēja taisni uz mums.

Es pievilku kājas un sagatavojos mukt prom.

— Rim! — visu redzošais Sims no kaut kurienes brīdināja mani.

Aizturēju elpu un mērķēju. Vai viņi bija četri vai desmit? Grauda lokā lēkāja skrejošā policista krūtis. Tās jau aizsedza visu stobra galu, kāpa uz mērķēkļa. Nospiedu mēlīti. Nošņirkstēja zobi, bet šāvienu gandrīz nedzirdēju...

«Lai būtu kas būdams, lai notiktu kas notikdams...» es atcerējos partizāņu vārdus un, skatīdamies uz graudu, vēlreiz nospiedu mēlīti.

Vācietis nezin kāpēc negribēja skriet tālāk. Bridi pastāvēja, sagrīļojās un novēlās visā augumā. Man blakus divas reizes nobūkšķēja Sima divstobrene. Pavisam tuvu pie mums apstājās vēl kāds policists un, dīvaini pagriezies, izmeta no rokām ieroci. Viņš nokrita augšpēdu. Soda vienība pagriezās atpakaļ uz mūsu degošajām mājām. Tur to sagaidīja Sims, vecākais.

— Fjūt! — lode atsitās pret manu akmeni un šņākdama aizsvelpa pa krūmiem.

Mana automāta priekšā neviens vairs nekustējās. Šāvu uz tiem, kas skrēja prom. Izbeidzās patronas.

Tuvu pie manis norībēja vientuļš šāviens, debesīs uzlidoja za]a raķete. Tā sadalījās vairākās daļās un

lēni laidās uz leju. Dūmu astes, kas vilkās tai līdzi, nozuda ugunsgrēka vulkānā. Mūsu māja dega kā sērkociņu kārbiņa, tomēr tā nespēja aizsegt saules spožumu. Man šķita, ka saule kāpj pa dūmu mutuļiem, gluži kā pa kāpnēm, arvien augstāk un augstāk.

Pa dābolāju soda vienībai pakaļ skrēja salīkuši par-tizāņi. Viņiem pa priekšu kājoja milzenis Koļa. Es piecēlos un piedurknē noslaucīju degunu, kas satraukumā bija kļuvis mikls.

Izrādījās, ka partizāņu bāze atrodas ļoti tālu. Mēs vairs neredzējām degošās mājas un nedzirdējām šāvienus. Es gāju pakaļ Bērim un vedu aiz saites ar saiņiem apkrauto Raibaļu.

— Ģeniāli! Oriģināli un traģiski! — feldšeris nespēja rimties. — Klausies, Kost, mēs vēl dabūsim pasvīst zem šo neģēļu varas. Tu pieminēsi manus feldšera vārdus! Tā taču ir visīstākā kauja pie Kannām! Neviens neizspruka. Stratēģija un taktika!

Kad Bēris pagriezās sāņus, aiz tā bija redzams Sims un drusku tālāk — salīkušais Nikolaja augums. Viņš nesa uz nestuvēm guļošo partizāni. Aiz viņa soļoja Sirtauta stiprās kājas. Vēl tālāk es nevarēju atšķirt ne zābakus, ne kājas. Es gāju virknes vidū.

Mēs soļojām un soļojām. Mainījās nesēji, tikai Koja nevienam citam neatdeva nestuvju rokturus. Viņš nesa savu miesīgo brāli. Gāja klusēdams, nespēdams noslaucīt sviedrus, aizdzīt odus, nevarēdams pat pagrozīt galvu. Viņam visu laiku bija jāskatās uz kājām, un nedrīkstēja izjaukt soli. Viņš redzēja tikai savus zābakus un brāļa asiņaino galvu.

Nozuda Melnsils, jau pusē bija Karaļmežs, bet partizāni gāja un gāja. Man uz muguras mētājās automāts. Es nezin kāpēc par to nepriecājos.

— Pietupsimies! — Anisims iesaucās.

Vīri uzmanīgi nolika nestuves un apsēdās uz zemes. Miermīlīgi iešvirkstējās sērkociņi. Sāka vīties zilgi tabakas dūmi. Nikolajs nespēja atliekt pirkstus. Sarkan-bārdainais Anisims-Zemene uztina viņam smēķi un piededzinājis ielika zobos. Levute pietupās pie Raibaļas un ar vienu roku slauca katliņā pienu. Zajončkovskis no govs gaiņāja mušas. Marss snauda, uzspicējis savu

vienīgo ausi, un retumis nokrakšķināja ilkņus pret uzmācīgo dunduru. Sims, jaunākais, glaudīja Bērim kaklu. Pie viņa piegāja tēvocis un pateica:

— Pakāpies, dēls.

Sims iekāpa visaugstākajā eglē. Tā vēl uztvēra rietošās saules starus. Viņš pielika roku pie pieres un ilgi skatījās tālē. Tad nolaidās zemē, cieši savilka jostu un sacīja:

— Vēl deg.

Tēvocis Sims nodūra galvu un smagi aizbrida pa vir-šājiem uz priekšu. Gribēju viņu panākt, gribēju pateikt ko ļoti svarīgu, bet piegāju pie ievainotā parti-zaņa un noliku uz nestuvēm viņa automātu. Viņš piemiedza acis, uzsmaidīja un nepiekrizdams ļoti lēni purināja galvu.

— Tas ir jūsu, — es klusi pateicu.

— Mūsu, — viņš laboja mani un, pamirkšķinājis ar abām acīm, vēlreiz uzsmaidīja.

— Ceļamies!

Visi piecēlās, sakārtojās, un partizāņu virkne atkal aizlīgojās, un atkal manu gurnu dauzīja automāta  stobrs.

Витаутас Петкявичюс О ЧЕМ КРИЧАТ ЖУРАВЛИ Повесть

На латышском языке

Издательство «Лиесма»

Рига 1975'

Перевод с литовского Алъфона Суковского Иллюстрации Эдмунда Жаубериса Художественное оформление Индулиса Звагузиса

Vitauts Kazio d. Petkevičs KĀPĒC KLAIGA DZĒRVES

Redaktors H. Galiņš. Māksi, redaktors A. Lipins. Tehn. redaktore A. Pētersone. Korektore J. Silīte.

Nodota salikšanai 1975. g. 30. janvāri. Parakstīta iespiešanai 1975. g. 22. aprīli. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1, formāts 70X108/32. 10,44 fiz. iespiedi.; 14,61 uzsk. iespiedi.; 14,24 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 87 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 321 /27213-J-2533. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40; apvāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, Vienības gatvē 11. Pasūt. Nr. 361-Ļ.

1

Buržuāziskajā Lietuvā par «faraoniem» ļaudis nicīgi dēvēja policistus. (Tulk.)

3

Žemaiši — ziemeļrietumu Lietuvas iedzīvotāji. (Tulk.)

15

Šanči — Kauņas priekšpilsēta. (Tulk.)

16

Vilijampole — Kauņas priekšpilsēta. (Tulk.)

23

Smetonieši — fašistiskās Lietuvas prezidenta Smetonas piekritēji. (Tulk.)

Content

Petkevičs Vitauts Kāpēc klaigā dzērves

PIRMĀ daļa

SIMS, JAUNĀKAIS

MARSS

BEBRUPES NOSLĒPUMS

ZIEMĀ KRĀSNS SILDĪT SĀK

PAVASARI VIESI NĀK

OTRA DAĻA

VASARA NES PRIEKUS

RUDENS — PIEBER SIEKUS

MIKUŠA DĪĶIS

ALSUPE — MASKAVA

VIRKNES VIDŪ

1