Nefedova Ināra

Kārlis Sūniņš. Ainavas. Ziedi. Grāmatu ilustrācijas

Ināra Nefedova

KĀRLIS SŪNIŅŠ

..

IEVADAM

Ilgi domāju, ko rakstīt ievadā grāmatai par Tautas mākslinieku Kārli Šūniņu, kas iemantojis vistīrāko, visskaistāko, daudzkārt apliecināto tautas mīlestību. Vācot materiālus monogrāfijai, esmu runājusi par meistaru gan ar daudziem cilvēkiem, kas mākslinieku pazina personiski, gan ar tiem, kam gadu gaitā veidojies skaists dialogs ar viņa akvareļiem un ilustrētajām grāmatām, — lielajiem un mazajiem skatītājiem un lasītājiem. Kārļa Šūniņa radīto skaistumu tiecās uztvert desmiti tūkstoši skatītāju, kas apmeklēja viņa personālizstādes, atstājot atsauksmju grāmatās sirsnīgākos sveicienus un novēlējumus, atklājot skaistākos pārdzīvojumus, ko viņu dvēselēs izraisījusi meistara aizvien dziļi suģestējošā māksla — viņa neatkārtojamie akvareļi. 3o skatītāju vidū ir arī mazā Ilzīte, kas ar neveiklu rociņu ierakstījusi: «Es lieku māksliniekam «5».» Un vecvecā māmuļa, kas trīcošu roku uzrakstījusi vienu, bet tik zīmīgu teikumu: «Lielu, lielu paldies, nu gaisma un saule būs visam gadam.» Arī draugi, kas cienīja Tautas mākslinieka vienkāršību un uzmanīgi vēroja, kā meistars vērtē dabu, tautas dzīvi, savas zemes pagātni un šodienu. Kas jūsmoja par viņa enciklopēdiskajām zināšanām, pamatotiem un allaž taktiskiem spriedumiem par šodienas mākslas virzību, interesantajām atziņām par teātros skatīto un koncertzālēs dzirdēto.

Mākslinieka dzīves laikā, bet jo vairāk — rakstot šo grāmatu, bieži esmu kavējusies pie domām, kādēļ Kārlis Sūniņš nekļuva par ievērojamu mākslas zinātnieku vai augstskolas pasniedzēju. Viņu arvien interesēja ne tikai mākslas vēsture, bet arī mūsdienu kultūras dzīves problēmas. Laikam tikai retais zina, ka materiālus, kas likās saistoši, viņš tulkoja no vācu, angļu un franču grāmatām. Un visu apgūto vienmēr tiecās papildināt ar saviem spriedumiem un vērtējumiem. Viņš nedievināja Pikaso,

Dali vai Polloku, taču cienīja tos un zināja par viņiem Joti daudz. Tomēr citus ar šo sava pūra daļu iepazīstināja tikai tad, kad viņu lūdza. Kādi apstākji traucēja to darīt biežāk, plašākā sabiedrībā? Kautrība, laika trūkums? Grūti pateikt. Iespējams, ka mēs paši, līdzbiedri, reti viņu aicinājām, maz rosinājām. Bet vajadzēja mums sasparoties, un varbūt atklātos Kārļa Šūniņa talanta vēl viena spoža šķautne.

Tautas mākslinieka dzīvoklī — netālu no vecā hipodroma, kur asfalta un benzīntanka dvaka jaucas dīvainā kokteilī ar konditorejas fabrikas saldumu kārīgi uzbāzīgo vēsmojumu, — esmu bieži viesojusies, parasti tikšanos jau iepriekš norunājusi. Nereti atļāvos prieku uzskriet otrā stāva dzīvoklī bez pieteikšanās. Pavasaros vāzēs bija baltas un dzeltenas narcises, pēc tam — tulpes. Tad nāca skurbo ceriņziedu, maigo mežrozīšu, zīdaino īrisu un maijpuķīšu laiks. Vasaras otro pusi ieskandināja koķeto puķuzimīšu un smagnējo peoniju mūzika. Bet, kad garām bija krāšņās gladiolas, spurainās asteres un daudzveidīgās dālijas, klāt bija ziema ar baltām, sarkanām un rožainām acālijām, vienkāršām un pildītām, sīkos volāniņos sakrokotām un gludām. Ziema bija acāliju laiks.

Mākslinieks labprāt gleznoja ziedus, bet daudz vairāk tie bija domāti acu un sirds priecēšanai. Puķes mākslinieks pirka Vidzemes tirgū, bet daudz biežāk ziedus nesa un sūtīja viņa talanta cienītāji — rīdzinieki, cēsi-nieki, kuldīdznieki, madonieši, Salaspils ļaudis, Rīgas botāniskā dārza darbinieki. Gan pie grezna puķu pušķa, gan pie necila ziediņa sirdij siltumu prata rast visa ģimene. Ilgus gadus dzīvodami kopā, Kārlis Sūniņš ar dzīvesbiedri Rasmu un viņas vecākiem izveidoja draudzīgu, cieši saliedētu saimi. Mākslinieka vārdiem runājot, ģimene viņam bija arī galvenā «mākslas padome», kas vērtēja, pieņēma vai noraidīja ikvienu pabeigto darbu. Nē, mākslas jomā Kārlis Sūniņš nepakļāvās pat vistuvāko cilvēku ietekmei, taču labi domātus padomus uzklausīja.

Tā, vienmēr skatot acīm skaistumu, dzīvās sarunās pārcilājām daudzas un dažādas dzīves aktualitātes. Arī ar ierastu telefona zvanu nekad nekautrējos prasīt padomu vai izziņu, vienalga kādā jomā: kas uzvarēja pēdējā hokeja spēlē, kad dzimis Koro, kur atrast Miesnieka gleznas reprodukciju. ..

Tagad saprotu, ka dažkārt esmu atrāvusi viņu no darba. Tomēr nekad neesmu dzirdējusi skarbāku vārdu vai nelaipnu atraidījumu. Skaidri zinu, ka nebiju vienīgā «miera traucētāja». Mākslinieku apmeklēja daudzi — gan ievērojami mūziķi un literāti, gan skolotāji un skolēni. Cik varu

spriest, pēdējo bija visvairāk. Nāca pēc padoma vai speciālās mākslas literatūras, bet biežāk — lai pastāstītu par ceļojumiem, savām veiksmēm un neveiksmēm. Kārlis Sūniņš bija lielisks klausītājs, nekad netiecās rādīt savu pārākumu. Kur meistars visam ņēma laiku? Nezinu. Bet domāju, ka viņš bija apveltīts ar milzīgu pašdisciplīnu, ar prasmi tā sadalīt dienu, lai pietiktu laika visam un visiem.

Ne vienu reizi vien spriedām arī par topošo grāmatu un priecājāmies par kopdarbu. Cerējām izbrīvēt laiku, iegūt to kā ilgi gaidītu dāvanu, lai detalizētāk aplūkotu mākslinieka dzīves gājumu. Toreiz vēl nesapratām, ka šādas dāvanas nekad nebūs, nemācējām sevi atbrīvot no lielākiem vai mazsvarīgākiem pienākumiem, kuru dēļ pazaudēts neatgriežamais.

Zinu dienu pie dieniņas.

Vienu dienu nezināju:

To dieniņu nezināju,

Kad zūd manis augumiņš.

Meistara vairs nav. Uz daudziem pat vienkāršiem jautājumiem tagad meklēju atbildi arhīvos, mākslinieka atstātajos rakstu materiālos, vietās, kur Kārlis Sūniņš dzīvojis un gleznojis, draugu un paziņu atmiņās, viņa daiļradē.

Rakstīt man ir ne vien vēlme, bet arī svēts pienākums. Tā ir pateicība par skaistu, dāsnu, vairāk nekā piecpadsmit gadus ilgu draudzību ar cilvēku, kas gan man, gan daudziem citiem ir palīdzējis tuvoties mākslai. Ar sarunu, ar padomu, ar dažāda veida izziņas materiāliem. Kas savos darbos ir atklājis dabas harmoniju un vienreizību tā, kā to darījuši mūsu senči tautasdziesmās:

Bērziņam balti svārki, Ošem zaļas vadmaliņas. Ozolam zemzaram Trim kārtām zīda josta.

Pret tautas radītām garamantām Kārlim Šūniņām bija īpaša attieksme. Viņu vienmēr it kā no jauna pārsteidza tautasdziesma — īso četrrindu koncentrētība, krāšņums un monumentalitāte. Arī stingrā uzbūve, pilnīgi izskaustā liekvārdība — tieši tas, pēc kā vajadzētu tiekties jebkuram māksliniekam. Viņu sajūsmināja spilgtās metaforas, alegorijas, salīdzinā-

jumi, kas parādīja, ka tēlainība mākslā var but (un tai tādai arī ir jābūt) daudz spožāka nekā dzīvē vērotais:

Balta nāca tautu meita Kā ar sniegu apsniguši,

Nav ar sniegu apsniguši,

Nāk ar savu tikumiņu.

Tautas pasakas — tā ir liela Kārļa Šūniņa dzīves un daiļrades daļa. Viņš ne tikai tās ilustrēja, bet nemitīgi mācījās izjust un aptvert pasaku būtību — vienkāršību, dziļo gudrību, labā un gaišā spēcīgo starojumu. Lai gan mākslinieks labprāt lasīja arī citu tautu pasakas un teikas, to viņš darīja vairāk izziņai un salīdzināšanai. Tuvākas tomēr allaž bijušas mūsu pašu tautas radītās — ar plūstošu stāstījumu, vairākkārtējiem kāpinājumiem, spraigo kulmināciju un laimīgām beigām. Kārļa Šūniņa godīgums, ētiskā skaidrība, gaišā dzīves uztvere, manuprāt, sakņojas mūsu senču atstātajā kultūras mantojumā.

Ilgi domāju, ko teikt grāmatas ievadā, taču domas allaž atgriežas atmiņās, ved prom no pacilājošiem vārdiem. Varbūt patiesi tādus nemaz nevajag?

Kārlis Sūniņš cītīgi krājis materiālus, kas attiecināmi uz viņa dzīvi un daiļradi, pašrocīgi tos iesējis piecās grāmatās. Un pirmā sējuma pirmajā lappusē ierakstījis fragmentu no Jāņa Akuratera stāsta «Kalpa zēna vasara». Te es atradu meistara dvēseles būtības atklāsmi. Un nodomāju, ka tas varētu kalpot par šīs grāmatas ieskaņu, jo pilnībā sasaucas ar izcilā mākslinieka darbu raksturīgākajām iezīmēm, emocionālo skanējumu.

«Atmiņas šaujas kā bezdelīgas ap mani, un augstu baltā saule uzaust, un lejas pilnas puķu.

Sapņi apņem savas rokas ap mani, un es redzu tad manu dzimteni. Ievas sāk smaržot, un es eju atkal pa zaļām ielejām un klausos, kā kviešu druvas malā grieze griež.

Un plašums atveras liels un bezgalīgs, un es esmu tur, kur vēji plīvo un balti padebeši dienvidu guļ, un koki sīc bišu pilni, un liepas zied aizaugušu upju malās.

Un kalpa zēns pelēkās drēbēs iet pa lauka malu, un es viņu sveicinu. .. ta&esmu es.»1

BĒRNĪBA, skolas gadi

Mūsu senči bijuši zemnieki. Un ar to mēs patiesi lepojamies. Tiecamies uzsūkt zemes asinis savās dzīslās, lai kļūtu stiprāki. Ari Kārlim Šūniņām tas bija svarīgi.

Šodien, kad pasaule šķeļas, dalās un atkal apvienojas, mēs gribam stiprināt savas zemes sajūtu, savas mājas sajūtu, kopīga stiprā ozolkoka galda sajūtu. Koks nevar augt bez saknēm, stārķis pavasarī meklē veco ligzdu. Cilvēkam jāieaug savā zemē, jāizkopj savas mājas nepieciešamības apziņa. Ne jau tās mājas, kas atrodas noteiktā ielā, ciemā vai pilsētā, bet tās mājas, kurā mīt tava tauta, tavi līdzcilvēki.

Nemitīgā dzīves steigā jāprot uz brīdi apstāties, atskatīties uz noieto ceļu, pārvērtēt vērtības, atvētīt pelavas, sietā atstājot graudus. Darba graudus, kultūras graudus, mākslas graudus. To mums māca arī Tautas mākslinieka Kārļa Šūniņa daiļrade.

Mūsu senči nerakstīja autobiogrāfijas. Zemei tās nebija vajadzīgas, muižniekam arī ne. Vajadzēja ganu, puspuisi, kalpu. Retāk — muižā zirgu puisi, slaucēju. Vešeriene un kučieris — tie jau bija smalki amati. Ko gan zemnieks rakstītu savā biogrāfijā? Aris, sējis, pļāvis. Ziemā mežā braucis. Arī badojies un salis. Varbūt vēl zvejojis, kopis bites. Bet tas retāk. Vaļas brīžos vērpis, audis, virves vijis, grozus pinis. Savas ilgas pēc skaistuma izteicis svītrainā vai zvaigžņotā segā, māla poda līklocī vai saulītē, sprēslenīcas rakstos, labi nostrādātā darbā: sētas vabiņu salikumā, durvju dēlīšu ritmikā.

Bērni — cik katram dieviņš devis, izdzīvojuši — cik spēti izvilkt.

Tomēr aiz šī kopīgā, vienādā, ierastā katram sava dzīve nodzīvota. Vienam — neatkārtojama, citam — kā vējazieds. Bet lielākoties tā bija rudzu vārpai līdzīga un ietvēra sevī nākamās paaudzes dzīves loku.

Ari Kārja Šūniņa vectēvs Ernests bija zemnieks, no Zemgales puses. Stiprs kā mālainā zeme, kas viņam nepiederēja. Darbīgo roku dēļ izsities līdz amatniekam. Taisījis skrīnītes, muciņas, zirgu lokus, slaucenes, spainīšus, baļļiņas.

Kā uzturējis ģimeni — grūti saprast. Sieva trešās meitas dzemdībās mirusi. Bija jāskatās vien pēc citas. Mīlestības dēļ? Bērnus vajadzēja aprūpēt. Visu noteica darbs un pienākums.

Lai gan iespējams, ka radās ari mīlestība, jo apprecētā sievas jaunākā māsa dāvā Ernestam vēl piecpadsmit bērnus. Nu ir trīs meitas un piecpadsmit dēli. Vēl šodien daudziem mutē, ka, izņemot divus, visi bērni bijuši muzikāli. Kāzās un kristībās Ernests aicināts par dziedātāju. Kad dēli paaugušies, tālā apkārtnē godos lūgti par muzikantiem.

Kas visus apģērba, paēdināja, izaudzināja? Zeme, darbs, teciņu soli tekot, rokas ne brīdi klēpī neturot. Viegluma neviens neprasīja, nebija kam prasīt. Sievas asaras priekšautā norausa, vīri zobus sakoda. I vieglums, i smagums — darbā un dziesmā.

No šīs saimes nāk arī Kārļa Šūniņa tēvs Hermanis, dzimis 1883. gadā. No agras bērnības gājis pie svešiem ganos, trīs ziemas mācījies skolā, tad uzsācis kalpa gaitas. Uz papīra lapas biogrāfiju nav atstājis, taču zinājis jau dažu labu latviešu stāstnieku un komponistu.

Strādājot Skoru mājās netālu no Talsiem, viņš nolūkojis astoņpadsmit-gedīgo kalpu meiteni Emīliju un nodibinājis ģimeni. Dzīve met jaunu loku. Nāk pasaulē vēl viena Šūniņu paaudze — cits pēc cita dzimst dēli Fricis (1904), Kārlis (1907), Hermanis (1914), Ernests (1918). Kas mantots no iepriekšējā gājuma? Liela bagātība — darba tikums un pamatīgums, muzicēšanas prieks, skaistuma alkas.

Kārļa Šūniņa dzīves mozaīkā bērnības atmiņas veido tikai nelielu daļiņu.

Ir tāda īpaša diena pavasarī — 23. aprīlis. Jurģi. Ar šo dienu saistās daudzi ticējumi, kas vairāk vai mazāk tiek ievēroti katrā lauku mājā.

Vecie ļaudis jau no agra rīta ir kājās, lai noteiktu laiku un nākamās ražas iespējas. Ja šajā dienā pūš ziemelis — būs auksta vasara, ja līst lietus — aizlīs siens, nebirs graudi un kartupeļiem apakšā sīki bumbulīši vien būs. No saimnieces gudrības un izmaņas atkarīga saimes saticība, lopu veselība, piena daudzums un treknums. Tādēļ viņa staigā noraizējusies ar maizes kancīti un pirts slotu rokā, ar graudu sauju priekšautā. Meitām savi uztraukumi: Jurģu rītā akas ūdenī nedrīkst muti mazgāt,

tik vien kā ar pēdējo sniegu jānorlvē, tad nebūs vasaras raibumu, saulē neiedegs un skaistuma pietiks visam gadam. Ja cerētais nepiepildās — vainot vari tikai pats sevi: kaut ko nebūsi izdarījis pareizi.

Visas šīs izdarības pavada arī satraukts saspringums. Kalpiem, kas paliek vecajās mājās, raize — kā nu nākošo gadu izdzīvos. Tiem, kas pošas gāju ceļos, sirdī jaucas prieks un bēdas — beidzies viens darba cēliens, bet, vai nākošais būs labāks un pārticīgāks, — grūti izzīlēt.

Hermanis un Emīlija pārvācas no Skorām uz netālajām Alkšņu mājām, jo tās ir tuvāk pilsētai. Saimnieki, plašās Šūniņu dzimtas attālāki radi, apsolījuši vecā ērberģa pusgalu. Hermanis vakaros vairāk varēs darināt koka traukus, naudiņa lieka nebūs, par dēlēniem jādomā.

Hermanis un Emīlija rosās jau ar gaismiņu. Viss savākts jau vakar un aizvakar, taču kā visu sakārtos no Alkšņiem atsūtītajā pajūgā? Gluži tukšinieki kalpu pāris nav, un līdzi jāņem viss. Vispirms ratos iekrauj abas gultas un galdu, tad drēbju lādi un kasti ar ēdamo. Augstāk novieto pāris maišeļu ar graudiem un kartupeļiem, slauceni, ķeblīti, plauktiņu, katliņu, vilnas saini, linu kodaļas. Gudri liekot, vidū izveidojas tāda kā iedobe, kur vieta piecgadīgajam Kārlēnam. Fricis, kam Alkšņos ganu gaitas nolīgtas, dzīs pāris aitu, māte pieskatīs gotiņu, bet tēvam pajūgs vadāms. «Ātrāk, ātrāk, saule jau gabalā,» skubina tēvs. Emīlija vēl izmēž istabu. Tā tas ir pieņemts, vecajā vietā netīrumus atstāt nedrīkst — tad jaunajā nebūs svētības.

Kaut arī Skorās paliek pelēkais kaķis un vecais Duksis, Kārlēnam nekādu sevišķu bēdu nav. Rati ir grīļīgi, un dubļainais ceļš nav no gludajiem- Visgrūtāk tad, ja jāizmainās ar kādu no pretimbraucējiem. Aitas kļūst tramīgas, govs saitē sāk raustīties, zirgs saspicē ausis.

Jā, braucēju šajā dienā ir daudz. Sastopoties tie retumis apstājas, lai pārmītu kādu vārdu. Bet lielākoties pabrauc viens otram garām, tikai labdienu padevuši. Labdiena arī tāda pasmaga, jo katram braucējam sava doma domājama.

No augšas veroties, Kārlēnam pasaule liekas liela. Re, cik bērzi sarkanīgi kļuvuši. Vai dzeltenais punktiņš ceļmalā nav pirmā pienenīte? Un kāpēc viņi vairs nedzīvos Skorās? Zēnam būtu tūkstoš jautājumu, ko jautāt, taču neviens viņam neatbild. Laikam jau nedzird.

Jaunajā mājā māte vispirms ienes maizes klaipiņu — lai būtu pārticīga dzīve. Alkšņi ir skaista vieta. Kalnā, ābeļdārza ieskauta, gozējas saimnieku māja, celta no plēstiem laukakmeņiem — pelēkiem, zilganiem,

mālainiem, tumši sarkaniem. Piekalnītē — kalpiem domātā mājiņa. Gan no guļbaļķiem būvēta, apsegusies apsūnojušu zaļganu niedru jumtu. Bet liekas silta un mīlīga kā Kukažiņa. Būs jau labi.

Pēc pāris gadiem ganu vica Alkšņos tiek nodota Kārlēnam, jo Fricis ir aizlīgts uz pagasta viņu galu. Sākas lielās ganu gaitas.

Rīts dzidrs un dzestrs kā koka spaini no akas izvilkts ūdens. Ēnas vēl garas. Kārlēnam plaksti krīt ciet kā pūra lādes vāki un brīdi liekas, ka miegs nav ne izgujams, ne mātei izžēlojams. Māte jau arī nežēlo, brīdi gan piespiež sev klāt, it kā sasilda un tad pastumj projām. Šūniņu dzimtā ir tāda ieraža, ka katrs darbs jādara godam. To zina arī Kārlēns.

Rudens pusē ganiņam vieglāk. Ja arī kāda stūrgalve brūnaļa pamanīsies ieklupt aizliegtā daļā — liela vaina nebūs. Bet pavasarī jāuzmanās. Izēstais robs āboliņa laukā vai kārīgi iekamptais kumoss rudzu zelmenī redzams kā uz delnas. Saimnieks nav ļauns. Bet kas to lai zina, vai tad rudenī zirņu mērs nebūs bez kaudzītes, putraimu kulīte vieglāk aizsienama, vadmalas kārta ne no labākā gabala. Šādu kaunu Kārlēns negrib.

Kad govīm naskais rīta cēliena plūkums pierimis un, sastājušās bariņā, viņas laiski sāk gremot, zēnam laiks pavērot apkārtni. Kuplajai eglei puišelis šoreiz kāpj pašā galotnē. Uz mājas pusi veroties, var saskatīt pagalmu. Māte ar ūdensnēšiem aiziet uz laidaru. No vecā skursteņa paceļas dūmu strūkliņas un izzūd debesīs. Tad viņā pusē ieskanas gari stiepts «ū-ū», kam kā atbalss dzirdama ūjināšana arī pa labi un pa kreisi. Tā ir ganiņu sasaukšanās. Arī Kārlēnam jāatsaucas. Kā putna trellis skan viņa balss uz vienu, otru un trešo pusi, drīz pārvēršoties gavilējošā dziesmā. «Trīcēj kalni, skanēj meži — ai, jā-ā, skanēj meži...» Un patiešām sāk skanēt visapkārt, jo arī kaimiņu gani pagadījušies dzidrām balsīm. Un tad tu vairs nejūties viens. Tev pieder viss — pļava, mežs, zilā debess. Ir jau arī savas bērnu bēdas, bet tās paiet tikpat ātri kā pelēkais lietus mākonis. «Liku bēdu zem akmeņa, pāri gāju dziedādams», «Ganiņš biju, ganos gāju, pieci svārki mugurā», «Lokatiesi, mežu gali, lai balstiņa pāri skan». Cik daudz gan ir to dziesmu. Vienā, divos, ij trijos cēlienos neizdziedāt. No kurienes tās nāk? Kur paliek?

Vakara pusē ganāms birzītes malā. Bērzos Kārlēns nekāpj. Tie ir tik balti un gari, ka iesniedzas pašās debesīs. Vakara valgums apņem puišeli. Pieglaudis vaigu zīdainam koka stumbram, zēns klusē. Kļava jau iedegusies sarkanās liesmās, pīlādži noliekuši no ogu ķekariem smagos zarus, liepās iemirdzas pa dzeltenai zvaigznītei. Lielie līkņā kartupeļu laukā.

Aizlido dzērvju kāsis. Vai jau rudens? Pavisam nesen bija pirmā ganu diena.

Ziemas vakari ir klusi un silti pat tad, ja logā ieziedās leduspuķes. Tas ir tāds īpašs siltums, ko rada viegli trīcošā sveces liesmiņa, dīvainās ēnas istabas stūros, pie griestiem pakārtie zāļu tēju pušķi. Pēc dienas darbiem visi pulcējas vienuviet. Tēvs grebj karotes un darina koka traukus, katrā iegriezdams pazīšanas zīmi — līkloci, zvaigznīti, skujiņu. Māte uz mazajām stellītēm auž jostas vai prievītes. Tās ir skaistas, rūpīgi nostrādātas lietas, kas nākošajā gadā Dižmāras tirgū dos lieku artavu. Kārlēns labprāt seko līdzi mātes darbam, palīdzot izvēlēties rakstus. Kādēļ pēc zilā labāk aust sarkano un nevis zaļo, kādēļ pēc ugunszīmes jāliek zalktis, nevis zvaigznīte? Māte paskaidrot neprot, bet jūt, ka tā jādara. Arī vecmāmiņa tā bija ierādījusi. Vai arī Kārlēns kādreiz spēs to izjust? Varbūt.

Mazais Hermanis aizmidzis, laiku pa laikam sakustinādams kaņepju auklās iesieto šūpuli. Dažkārt Fricis, kas jau pirmo ziemu iet skolā, pie balti noberzta galda visiem lasa priekšā Apsīšu Jēkaba «Bagātos radus» un Doku Ata grāmatu «Mans dzīves rīts». Vēlajās stundās atskan arī dziesma — par tumšo nakti, kurā pazudis kumeliņš, par sidraba birzi, par krauklīti, kas sēž ozolā. Nē, tā nav pieticība, tā ir liela laime — būt visiem kopā.

Tad pienāk 1914. gads. Sākas Pirmais pasaules karš. Tēvs tiek iesaukts armijā. Māte ar bērniem dodas bēgju gaitās uz Vidzemi un apmetas Valkas apriņķa Ēveles pagastā. Ziemu Kārlis un Fricis apmeklē netālo Birzes pamatskolu. «Nekādu īpašu atmiņu no šiem laikiem man nav. Bet Birzes skola, kas bija celta no lieliem laukakmeņiem, man likās skaista un varena. Mācības grūtības nesagādāja, lasīt biju iemācījies jau Alkšņos. Taču tas gan ir prātā, ka skolā daudz zīmējām. Bieži, kā nu katrs pratām, ilustrējām izlasītās pasakas. Ziemassvētkos skolotājs rīkoja bērnu darbu izstādi un labākos ar kādu sīku lietiņu apbalvoja — dāvināja vai nu burtnīcu, vai arī zīmuli, dzēšgumiju, spogulīti. Iespējams, ka arī es jau toreiz kaut ko spēju, jo saņēmu balvu — krāsu kastīti, kas tajos grūtajos laikos bija liela lieta,»2 atceras mākslinieks. Ar zīmēšanu mazajam Kārlim saistās vēl kāds spilgts notikums. Vasarā viņš atradis skaistu dēļa galu. Šaubu nebija — dēlis kā radīts, lai uz tā pēc sirds patikas «izzīmētos». Ar ogli un krāsiņām ņēmies vai visu pusdienlaiku. Uzzīmējis birzīti, upīti, sauli. Tad māte saukusi launagā, un zēns atstājis dēli grāvmalā. Pēc tam atnācis, bet zīmējums kā akā iekritis. Vai nu atradējam iepaticies viens no pirmajiem nākamā Tautas mākslinieka darbiem, vai arī dēļa gabals licies noderīgs. Bet asaras bijušas gan.

1917. gadā tēvu ievaino, viņš tiek demobilizēts, un 1918. gadā ģimene atgriežas mājās, šoreiz atkal Skorās. Māte auklē pastarīti Ernestu. Hermanis jau paaudzies. Fricim un Kārlim skolas gaitas ejamas Stendes pamatskolā.

Tīri negaidot ģimene iegūst veselu bagātību: tiem, kas bija cīnījušies Pirmā pasaules kara frontēs, tiek piešķirta zeme. Ne jau visiem. Un zemes gabali arī nav vienādi. Leknākā zeme — baltvācu pamestie muižas centri, pusmuižas un prāvie auglīgie līdzenumi — tiek augstākā ranga karotājiem. Ierindnieki izlozes kārtā var iegūt sīkākus līdumiņus un atmatas. Hermanis Sūniņš Talsu apkaimē saņem Egļukalējus (šo māju īpašnieki kara laikā pazuduši bēgļu gaitās) — tā saukto vienzirga zemi

apmēram desmit hektāru platībā. Tas nekas, ka viss aizaudzis un aizlaists, ka mugura salīks un krampji savilks rokas un neklausīs kājas. Nekas, ka vēl nav zirga, ratu, kamanu. Visu var paveikt ar šīm pašām divām rokām, jo tā ir zeme, sava zeme — zemnieka dzīves pamatu pamats. Ģimene strādās no tumsas līdz tumsai, naktīs i pagulēt var mazāk. Pienāks taču labāki laiki, ja darbs būs krietni padarīts.

Labāki laiki nāk lēnām un smagi kā vilkšus velkami. Bet četri roku pāri visu dara rūpīgi, četri kāju pāri steidz teciņus. Egļukalēji ir skaistā vietā, un lielie koki — sirmsirmās egles — vasaru dod pavēni, ziemu aiztur lielos vējus un puteņus.

No 1920. gada līdz 1923. gadam Kārlis Sūniņš mācās Talsu pamatskolā, bet no 1923. gada līdz 1927. gadam — Talsu pilsētas vidusskolā.

Vai tu, lasītāj, pazīsti Latvijas mazpilsētas? Un vai zini, kura no daudzajām ir pati skaistākā? Kurzemes puses ļaudis apgalvo, ka Talsi, lai gan tikpat labi tā varētu būt arī Sabile vai Dundaga.

Pavasaris apber Talsus ar ķiršu un ābeļu ziediem, vasarā pilsēta tvan ceriņu un jasmīnu smaržā, rudeņi mirdz lapu zeltā, bet ziemā tinas baltajā, pūkainajā sniega segā.

Talsi stāv uz septiņiem pakalniem, kas paver skatu uz veco mājiņu sarkanajiem kārniņu jumtiem, šaurajām, līkumotajām ieliņām un abiem ezeriem, kuru zilajā dzelmē spoguļojas ozoli un liepas. Te nav kņadas un trokšņa. Ļaudis gandrīz visi cits citu pazīst, satiekoties apstājas, sasveicinās un apmainās valodām. Dzīvākas ir tirgus dienas, tad pajūgos iemirdzas sievu košie lakatiņi, un vīri, vakarpusē iesiluši, apmainās ar skaļākiem teicieniem.

Tomēr brīžam miers liekas mānīgs. Reizēm sīkajās amatnieku darbnīcās, dzirnavās un kokzāģētavā dzirdamas sarunas par tikko beigušos karu, jaunajiem nodokļiem un grūtībām, kas uz saviem pleciem atkal jānes vienkāršajam cilvēkam.

Kārlis Sūniņš iestājas Talsu pilsētas pamatskolas ceturtajā klasē. Puisim ir jau trīspadsmit gadu. Prātā viņš diezgan nobriedis un raksturā nosvērts. Tā ir ģimenes ietekme: visi Šūniņu bērni ir strādīgi, nebīstas no grūtībām, viņiem ir augsti attīstīta atbildības sajūta. Šo īpašību rašanos sekmēja tēva stingrība un mātes sirsnīgā gādība, vienkāršo ļaužu stingrās darba tradīcijas.

20. gadu sākumā Talsu pamatskola var lepoties ar lieliskiem skolotājiem, nopietnu mācību sistēmu un rosīgo sabiedrisko darbu. Daļa nopelnu šajā ziņā pienākas arī tam apstāklim, ka šajos gados mācību gaitas atsāk bērni, kas, atgriezušies no bēgļu gaitām, paši vēlas apgūt zināšanas. Arī viņu vecāki apzinās izglītības vērtību.

Kārlim tuvs ir teātris, un, kaut gan viņš nav no drošuļiem, skolotājs uztic zēnam tādas lomas kā Vari A. Brigaderes «Maijā un Paijā», Kāju H. K. Andersena «Sniega karalienē», Buņģi J. Poruka «Kaujā pie Knip-skas». Kārlis dzied arī korī, iemācās spēlēt vijoli.

Šo trīspadsmit četrpadsmit gadus veco zēnu interešu loks ir apbrīnojami plašs. Lūk, ko par šo laiku stāsta Kārļa šūniņa kādreizējais klasesbiedrs E. Avots: «Pamatskolā mūsu klasē mācījās arī kāds šķietami kluss zēns — Šūniņu Kārlis no Stendes Egļukalējiem. Mums abiem, no skolas uz māju ejot, bija kopīgs ceļš. Parasti mūsu sarunas ieilga, un tad, nevarēdami šķirties, stāvējām ceļa maliņā vai apsēdāmies grāvmalā. Šajās reizēs labprāt arī uzdziedājām. Bez tam visiem par pārsteigumu viņš dažkārt atcerējās tās melodijas, kuras tikai reizi bija dzirdējis.

Tādi notikumi kā Emiļa Melngaiļa kora koncerts, čellista Ēvalda Ber-zinska koncerts un citu izcilu mūziķu vieskoncerti Talsos, liekas, bija par iemeslu tam, ka kādu laiku mūsu sarunu galvenā tēma bija mūzika. Sākumā Kārlis par mūziku zināja daudz vairāk nekā pārējie skolas biedri, viņš aizrautīgi stāstīja par komponistiem un citiem mūziķiem. Kad mūsu ģimene sāka abonēt nelielo izdevumu «Mūzikas Nedēļa», par galveno «muzikologu» kļuvu es, bet Kārlis deva man pārrakstīt notis, ko viņam acīmredzot sagādāja vecākais brālis Fricis, kurš labi spēlēja čellu.

Ar tikpat lielu aizrautību turpmākajos gados mēs lasījām bibliotēkā dabūjamo žurnālu «Kunstgeschichte» un nedaudz vēlāk — arī «Ilustrēto Žurnālu». Tas deva jaunus iespaidus un radīja jaunas intereses. Tajā laikā mākslas muzejos vai izstādēs vēl nebijām bijuši, tādēļ priekšstati par tēlotāju mākslu veidojās pēc žurnālu materiāliem.

Pēdējo reizi LPSR Tautas mākslinieku Kārli Šūniņu sastapu pēc viņa 70 gadu jubilejas. Pēc vecā ieraduma es vairāk klausījos, bet Šūniņa rāmajā stāstījumā ik pēc brīža bija dzirdami vārdi: «Vai atceries?»»3

Nenovērtējama nozīme Kārļa Šūniņa māksliniecisko dotību atraisīšanā ir skolas žurnālam «Rīta Zvaigzne», kas tiek izdots ar pašu skolnieku iniciatīvu, šapirografēts nedaudzos eksemplāros un iesiets pieticīgos pelēkos vāciņos. Tajā var atrast ne vien stāstus un dzejoļus, bet arī skolas dzīves hroniku, ceļojumu aprakstus, zīmējumus. Būdams redkolēģijas loceklis, Kārlis Sūniņš veido žurnāla ilustratīvo ietērpu.

Taču vislielākā nozīme šajā laikā ir skolotāja Kārļa Šprunka vadītajam zīmēšanas pulciņam. Kaut arī darboties pulciņā nebija viegli, jo trūka papīra, bet ogli, «kvačgumiju» un pulverizatorus zīmējumu fiksēšanai pēc skolotāja ieteiktās receptes skolēni izgatavoja paši, entuziasma netrūka. Un atkal ieklausīsimies E. Avota atmiņās: «Skolotāja Kārļa Sprunka vadītās zīmēšanas stundas mums visiem ātri vien iepatikās, zīmēšanā nebija neviena neveiksminieka, un tādēļ nolēmām organizēt zīmēšanas pulciņu. Gribētāju netrūka, bet vienīgā nodarbībām piemērotā telpa bija nelielā skolotāju istaba. Tādēļ strādājām deviņi skolnieki skolotāja vadībā. Sākumā zīmējām ģipša ornamentus, tad bareljefus, bet jau samērā drīz tika dots krietni grūtāks uzdevums: ogles tehnikā zīmēt portretus pēc dzīva modeļa.

Panākumu pamatā, liekas, bija divi faktori: mūsu zīmētgriba un skolotāja mācītmāka. Pulciņa dalībnieki tika iesaistīti arī skolas teātra uzvedumu dekorāciju gatavošanā. Katru gadu Talsu Sadraudzīgās biedrības telpās uzveda vismaz vienu lielāku lugu, kurai dekorācijas skolotāja vadībā gatavojām mēs. Kārlis Sūniņš šajā darbā gan dabūja pastrādāt mazāk, jo vai visas lugās viņš spēlēja kādu no galvenajām lomām un bija aizņemts mēģinājumos.):4

Vai mākslinieks Kārlis Sūniņš būtu varējis kjūt arī par aktieri? Pazīstot meistaru dzīves nogalē — klusu, pieticīgu, kautrīgu cilvēku —, liekas, ka ne. Bet, atceroties, kā dažbrīd viņš ar lielu humoru stāstīja par savām «aktiera gaitām», kurās bijušas ne mazums neveiksmju, kas mazo zēnu sarūgtinājušas līdz asarām, klausoties, kā viņš skaita «... un, kad abiem delnas cauras, tad ir atkal pavasaris»5, nevilšus jādomā — kas to gan zina. Bet, protams, labi ir tā, kā ir iznācis, jo grūti pateikt, vai arī tad Kārlis Sūniņš kļūtu par Tautas mākslinieku.

Reiz pavaicāju Kārlim Šūniņām, vai jau šajā laikā viņš domājis par iestāšanos Mākslas akadēmijā. Meistars atbildēja noliedzoši, jo Akadēmija zemnieku zēnam likusies neaizsniedzama. Tomēr kāda dzirkstele sirdī būs degusi. Laiks, kas pavadīts vidusskolā, bijis visai mērķtiecīgs: topošais mākslinieks joprojām cītīgi apmeklē K. Sprunka vadīto pulciņu, daudz lasa par mākslu.

Interesanti, ka sakarā ar Jāzepa Grosvalda piecu gadu nāves dienas piemiņu un šim gadījumam veltīto izstādi Rīgā Kārlis Sūniņš skolas žurnālam^6 uzraksta apcerējumu, ilustrējot to ar paša zīmētu J. Grosvalda portretu. Kaut gan šajā rakstā galvenokārt pārstāstīta J. Grosvalda biogrāfija, atsevišķās rindkopās ir jūtama cenšanās atklāt arī mākslinieka daiļrades īpatnības. Kā J. Grosvalda iedibināto tradīciju turpinātāji tiek minēti jaunie mākslinieki V. Tonē, R. Suta un K. Ubāns. Tas liecina, ka Kārlis Sūniņš jau tolaik visai labi orientējas latviešu mākslas aktualitātēs, spēja patstāvīgi vērtēt dažādu mākslinieku devumu.

Noteikts iespaids topošā mākslinieka uzskatu veidošanā ir arī brālim Fricim, kas šajā laikā mācās universitātē tautsaimniecību. Vasarās no saules līdz melnai tumsai visi Šūniņu dēli strādā Egļukalējos. «Svešs mums nebija neviens darbs, bet visvairāk prieka sagādāja siena pļaušana. Kad stājāmies vālā, rīti vēl bija dzestri un zirnekļu tīmekļi, pilni sīkiem rasas dimantiņiem, mirgoja zālē. Tēvs vienmēr raudzījās, lai pļava būtu nopļauta gluda kā galds. Un tas jau mums pašiem arī šķita skaisti. Kad visi pieci likāmies iekšā, darbs šķirties šķīrās. Un, kad māte brokastīs atnesa māla krūzi ar dzeramo, biezpienu un maizi, bija tāda īpaša, smaržu pilna, gaiša sajūta,»7 atcerējās mākslinieks.

Kaut arī katra zemes pēda tiek kopta ar vislielāko rūpību, rocība ir maza, jo no ienākumiem jāpārtiek astoņiem cilvēkiem (Egļukalējos dzīvo arī tēvatēvs un tēvamāte). Taču neviens neliedz dēliem dažu grāmatu nopirkt, nedz apmeklēt teātra izrādes un koncertus, kas notiek Talsu Sa-draudzīgās biedrības namā. Ģimenē, kur galvenais tikums ir darbs un godīgums, valda harmonija un saticība.

Pats lielākais prieks Egļukalējos ir muzicēšana. Katrs no puišiem (galvenokārt pašmācības ceļā) ir apguvis kādu mūzikas instrumentu. Kad dēliem piebiedrojas tēvs ar kokli un visiem piebalso māte ar dziesmu — tie ir svētki. Un sirdīs jaušas īpašs gaišums.

Puišu bagātā fantāzija rada pat jaunu muzicēšanas veidu, varētu pat teikt — jaunu «mūzikas instrumentu»: pagalmā uz sētas zedeņiem tiek uzmauktas dažāda lieluma pudeles. Ja iemanās, ar speciālu koka āmuriņu uz tām var «nospēlēt» ne vienu vien melodiju. Galvenais meistars ir Fricis, bet talkā tiek ņemti visi brāļi. Apkārtnes ļaudīm par šo muzicēšanu ir lielu lielie brīnumi, bet Šūniņu dēliem — prieks un varenas smieklu šaltis. Cik maz (bet varbūt daudz?) vajadzīgs, lai dzīve būtu gaiša, — saprašanās, veselība, izdoma un darbošanās griba.

Jāņu naktīs, kad tuvākajā un tālākajā apkārtnē iemirdzas jāņugunis, Šūniņu dēli visur ir gaidīti viesi. Pašu vidū Jāņu gan nav, bet vai tādēļ mazāk zināts dziesmu un melodiju. Kur parādās Egļukalēju puiši — tur būs diža izdziedāšanās. Brāļi uz balsīm zina ne vien pašas jaunākās, bet arī vecu vecās dziesmas.

Apkārtnes ļaudis pat domā, vai dažkārt Egļukalējos netiek izkalta pat kāda jauna dziesma, jo citi nezina ne tādus vārdus, ne meldiņus.

Dziesma palīdz Šūniņu saimei visās gaitās — pļaujot, sējot, arot. Arī grūtajos brīžos. 1924. gadā nodeg Egļukalēju dzīvojamā māja. Māte gan toreiz stingrāk apsējusi lakatiņu ap galvu. Bet tēvs, būdams aizdomās, ka tā ir tīša dedzināšana, nākošajā dienā jūdzis zirgu ilksīs un braucis uz mežu pēc kokiem, lai slietu jaunai mājai spāres augšā. Pamati jau palikuši.

Lai tā bēda, kur tā bēda,

Es par bēdu nebēdāju,

Es par bēdu nebēdāju,

Pāri gāju dziedādams.

Tas ir darba cilvēka sīkstums un dzīves filozofiskā uztvere, gadu simtiem rūdīta un kaldināta.

Kad brīvāki brīži, Kārlis zīmē. Lielākoties tā ir apcerīga saruna ar dabu — pašmāju eglēm, bērzu birztalu, briestošo rudzu druvu. Vēl viņš nespēj atteikties no dabas diezgan naturālistiska redzējuma, tomēr ziemas vakaros, kad sniegs līdz ceļgaliem un sals pavēl rokās vilkt dūraiņus, viņš savā istabas stūrītī Jauj vaļu arī fantāzijai. Un te talkā nāk izlasītās grāmatas un dzirdētie nostāsti. Vai tās ir ilustrācijas? Liekas, ka ne. Drīzāk tādas vides attēlojums, kādā varētu norisināties iztēlē dzimusī darbība. Sad tad puisis kopē arī žurnālos redzētās reprodukcijas, citreiz uzzīmē arī pa portretam — tēvu, māti, vecmāmiņu. Iznāk jau līdzīgi, un visi priecājas. Tomēr tēvs ne reizi vien iegrimst skumjās pārdomās. Viņš jūt, kas Kārlim prātā, bet vai šis ceļš būtu īstais lauku jauneklim ejamais?

Beidzot vidusskolu, Kārlis ir pieaudzis. Nobriedusi arī pārliecība — viņš iestāsies Mākslas akadēmijā, kļūs par mākslinieku. Tā kā vecākais dēls Fricis līdztekus mācībām arī strādā, tēvs ar māti neiebilst, lai Kārlis studētu Akadēmijā. Nē, palīdzēt viņi nevarēs, jo Hermanis un Ernests vēl skolā laižami. Bet Kārlis nav vairs bērns. Lai mācās lidot pats.

Vasara Kārlim paiet ierastajos lauku darbos, jo katrs ietaupītais lats nolīdzina ceļu mācībām ziemā. Miegam tiek atvēlēts pavisam niecīgs laika sprīdis — jaunietis aizgūtnēm lasa, konspektē, daudz zīmē.

MĀKSLAS AKADĒMIJĀ. MONUMENTĀLI DEKORATĪVA GLEZNIECĪBA

1927. gada rudenī gribētāju iestāties Mākslas akadēmijā nav mazums. Uz divdesmit piecām vietām kandidē 134 reflektanti.

Pirms iestājeksāmeniem gaitenī valda parastais nemiers. Kāds bravūrīgi dižojas ar savām zināšanām, cits, kaut nedrošāks, mēģina runāt līdzi, vēl citam no uztraukuma dreb rokas. Atbraucējs no Talsiem klausās un klusē. Ka viņš ir no laukiem, to var manīt jau iztālēm, kaut pelēkais vadmalas uzvalks ir tīrs, rūpīgi izgludināts. Daudziem Kārlis Sūniņš šķiet pārlieku kārtīgs un akurāts. Tomēr puiša nopietnā un mierīgā izturēšanās atraida pret viņu vērstās Rīgas jauniešu draiskulīgo zobgalību bultas.

Saspringtas eksāmenu dienas aizskrien vēja spārniem. Ar Latvijas Valsts Mākslas akadēmijas 1927. gada 15. septembra lēmumu Kārlis Sūniņš tiek uzņemts pirmajā kursā un saņem matrikulu № 469.8

Pirmie gadi aizrit, apgūstot vispārējos mākslas priekšmetus. Zīmēt ģipša ornamentus, kapiteļus, vāzes un galvas jaunietim palīdz pie K. Šprun-ka iegūtās zināšanas. Priekšmetu zīmēšanas klasē Kārlim Šūniņām visinteresantākā liekas dažādo tehniku apgūšana. Te daudz jāzīmē ar ogli, zīmuli un spalvu, noteikta uzmanība tiek pievērsta arī akvarelim. Taču Kārlim pati tuvākā liekas tempera, tās mierīgais klājums vislabāk ļauj izteikt jaunekļa liriskās noskaņas.

Trešajā kursā, kad jāsāk domāt par specializāciju, Kārlis Sūniņš izvēlas Dekoratīvās glezniecības meistardarbnīcu. 1949. gadā rakstītajā autobiogrāfijā mākslinieks norāda: «Visvairāk mani te (t. i., Akadēmijā — 1. Ņ.) interesēja dekoratīvā glezniecība, tāpēc arī iestājos profesora Jāņa Kugas vadītajā Dekoratīvās glezniecības meistardarbnīcā.»9 Šādai izvēlei bija arī vairāki citi iemesli. Māksliniekam, kurš beidzis Dekoratīvās glezniecības meistardarbnīcu, pavērās iespēja darboties vairākās nozarēs, galveno-

kāri monumentālās glezniecības (iekštelpu gleznojumi) un scenogrāfijas joma. Kad nodarbošanās ar «tīro mākslu» nedeva dzīvei drošu pamatu, tas jau bija daudz. Turklāt jaunajam māksliniekam bija radusies pārliecība, ka tieši šī glezniecības nozare dos viņam iespēju izteikt savu pāri plūstošo fantāziju. Liela nozīme bija arī J. Kugas fascinējošai personībai, viņa daiļradei. Šajā laikā mākslinieks atradās slavas zenītā. Viņš darināja skatuves ietērpus Raiņa, Aspazijas, Brigaderes, Blaumaņa lugām. Atradis savu individuālu stilu, viņš bija spējīgs konkurēt ar otru tālaika izcilo latviešu scenogrāfu — Ludolfu Libertu.

Saviem audzēkņiem J. Kuģa tiecās iemācīt skatuves glezniecības pamatprincipus — nepieciešamā materiāla pamatīgu studēšanu, iedziļināšanos ne vien noteiktā vēsturiskā laikmeta atribūtikā, bet arī kopējā noskaņā panākt dekorāciju un kostīmu stilistisku vienību un krāsu saskaņotību. Studentiem viņš lika pētīt dažādu tautu etnogrāfiju, arhitektūras īpatnības — celtņu konstruktīvo uzbūvi, izmantotos materiālus. Ne viens vien vasaras darba uzdevums bija saistīts arī ar latviešu koka ēku — riju, stadulu, klētiņu — pamatīgu apzināšanu. Taču savus uzskatus un daiļrades īpatnības profesors audzēkņiem neuztiepa, būdams pārliecināts, ka mākslā liela vērtība ir individualitātei.

Zinot Kārļa Šūniņa ārkārtīgo uzcītību, ir pamats domāt, ka gleznots šajā laikā ir daudz. Studiju gadu izstāžu katalogi saglabājuši ziņas par daudziem eksponētajiem metiem Brigaderes, Paegles, Raiņa un citu autoru lugām. Diemžēl līdz mūsdienām saglabājušās tikai nedaudzas temperā izpildītas dekorāciju ieceres H. Ibsena lugai «Pērs Gints», kas darinātas 1932. gadā. Šie meti vairāk līdzinās patstāvīgām stājglezniecības kompozīcijām vai ilustrācijām, tie veidoti lielās masās, izvairoties no maznozīmīgām detaļām. Mākslinieks panācis ziemeļnieciski atturīgu, skarbu kopēju noskaņu, kas lieliski atbilst lugas teiksmainībai. Klintis, kalni, aizas parādītas kompozīcijas tuvplānā. Aktieru spēlei atstāti šķietami nelieli laukumi, tomēr tie izkārtoti dažādos līmeņos, lai dotu iespēju radīt visai interesantas mizanscēnas. Kārlis Sūniņš atturējies no košiem krāsu salikumiem, izmantojot pelēcīgo, zaļganīgo, brūngano krāsu gammu, pakārtodams skatuves ietērpu aktieru spēles akcentēšanai. Šos dekorāciju metus grūti pielīdzināt kāda cita tālaika scenogrāfa sniegumam, savu izteiksmību tie nav zaudējuši arī šodien.

Lai gan daudz tiek strādāts arī eļļas krāsu tehnikā, topošā mākslinieka studiju gleznojumi ar īpašām individuālām kvalitātēm neizceļas. Viņš

bijīgi tuvojas dabai, lielākoties nejuzdams vajadzību, nemācēdams un arī neuzdrošinādamies mainīt tajā saskatāmo vienkāršību. Tā kā vasaras paiet Egļukalējos, topošais mākslinieks glezno Talsu un Stendes apkārtnes ainavas — pļavas ar siena gubiņām, impresionistiski ņirbošus ezermalas ūdeņus, vecās mājas, meža stūrīšus, rudzu statiņus, Stendes baznīcu. Krāsu saskaņojumi un otas triepieni ir mierīgi, izmantota ne sevišķi plaša, tomēr vairākplānu kompozīcija ar akcentiem gleznas priekšplānā.

Dzīves otrajā pusē Kārlis Sūniņš stāstīja, ka pirmo reizi piedalījās izstādē 1932. gadā. Patiesībā tas notika jau 1929. gadā Talsu apriņķa glez-

notāju 1. darbu izstādē.10 Šādas izstādes, kuru organizators ir Kārļa Šūniņa brālēns — toreiz vēl students — gleznotājs Žanis Sūniņš, notiek ari turpmākajos gados. Šo izstāžu nolūks — parādīt novadniekiem savus sasniegumus un rosināt izglītības alkas, veicināt mākslas izpratni. Kārlis Sūniņš minēja 1932. gadu ne jau aizmāršības dēļ un ne tāpēc, ka noniecinātu provincē rīkotās izstādes nozīmīgumu. Drīzāk māksliniekam nebija pārliecības par sava devuma nozīmīgumu.

Šajās izstādēs, kas Talsos notiek ar profesora J. Kugas atbalstu un piedalīšanos, studenti parāda galvenokārt vasaras darbus. Lielākoties tās ir klusās dabas un ainavas, bet Kārlis Sūniņš un Kārlis Freimanis eksponē arī skatuves ietērpa ieceres.

Vērodami sevi no malas, salīdzinādami ar citiem, jaunie mākslinieki var gūt ļoti daudz. Spriežot pēc dažām saglabātām fotogrāfijām un darbu nosaukumiem katalogos («Ozoli pie Talsiem», «Lauku ceļš», «Vakars pie Daugavas», «Dabas stūrītis»), Kārļa Šūniņa kompozīcijas gleznotas dabā. Daudz lielāku interesi izraisa izstādītie temperas gleznojumi, kuros jau redzam viņa iemīļoto motīvu — bērzus pie ūdeņiem. Tā ir tautasdziesmu sasauce ar mākslinieka dabas vērojumiem. Liekas, ka šajos darbos noteikta nozīme ir ne vien dekoratīvajā glezniecībā apgūtajam stilizējumam, bet arī N. Strunkes un A. Cīruļa 20. gadu daiļrades virzībai, kas tiecas pēc savdabīgi latviska dabas skatījuma.

Šajos darbos jau jūtama Kārļa Šūniņa tieksme pēc teiksmainā, kas izpaužas kāpinātā ritmā, vertikālās līnijās, dekoratīvos koku gleznojumos. Skaistumu mākslinieks saskata precīzajā, noteiktajā kompozīcijas uzbūvē, kur nojaušama ornamenta un tā elementu atkārtošanās pievilcība. Tā ir ne vien emociju, bet arī racionālās domāšanas izpausme. Lūk, «Jāņu nakts» (1931). Par šo nakti māksliniekam ir noteikts priekšstats — tā ir melodija. «Jānīts nāca par gadskārtu» — skan ziediem pušķotos pakalnos. Vienā, divos, trijos, desmitos... Līgo, līgo! Melodija uzvijas ugunssārtos un uzdzirksteļo debesīs. «Savus bērnus apraudzīti» — atbalsojas tumšajos bērzu siluetos. Un pēdējais «līgo» it kā nokrīt no koku lapotnēm, lai atkal celtos augšup. Šādas tēlainas asociācijas parāda, ka mākslinieks tiecas pēc spilgti individuālas mākslas valodas, pēc pasaules savdabīgas atklāsmes.

Laikraksts «Talsu Balss,» sniedzot īsas informācijas par šīm izstādēm, parasti piemin arī Kārļa Šūniņa vārdu. Viņa «ainavās jūtama latviska sirsnība un pelēko toņu dzidrums»11. «K. Šūniņu viņa darbos pēc diviem

gadiem vairs nemaz nevar pazīt, ne vēsts no parastā pelēkā kaļķa. Tagad gleznās jau ir tik daudz krāsainības, ka tiešām jādomā, vai tas būtu tas pats iepriekšējo gadu Sūniņš. Vienīgi lielākais viņa darbs, pēc lieluma otrais izstādē, vēl savās krāsās stāsta par bijušo Šūniņu.»12

Pēc šīm visai īsajām recenzijām būtu pārdroši spriest par darbu mākslinieciskajām kvalitātēm un par mākslinieka izaugsmi, tomēr tās, tāpat kā izstāžu katalogi, sniedz mums ziņas par jaunā gleznotāja aktivitāti un neatlaidīgo sevis veidošanu.

Jau studiju laikā — 1932. gadā Kārlis Sūniņš iestājās Neatkarīgo mākslinieku vienībā, kas bija nodibināta 1919. gadā un kļuva par vienu no populārākajām mākslinieku vidū. Vai mākslinieks izvēlējās šo biedrību tikai tās popularitātes dēl? Domājams, ka iemeslu bija vairāk. Loģiski, ka par iestāšanos Rīgas mākslinieku grupā jaunais students neuzdrošinājās pat domāt. Tā bija diezgan noslēgta kopa, kurā ietilpa jau plaši pazīstami

mākslinieki. «Sadarbā» rosīgi strādāja daudzi Mākslas akadēmijas pasniedzēji. Mūksalas mākslinieku biedrībā darbojās Voldemāra Tonēs domubiedri un tiešie skolnieki.

«Zaļā vārna» jaunietim varētu būt tuvāka, tās biedri regulāri organizē izstādes. Tomēr «zaļvārniešu» balles (tā dēvētie jampampi) un citi līdzīgi sarīkojumi nopietnajam Kārlim Šūniņām liekas par skaļiem un ārišķīgiem. Lai gan «zaļvārniešu» sanāksmēs viņš labprāt noklausās dažu labu priekšlasījumu, priekšroka tomēr tiek dota «neatkarīgajiem». Jauno mākslinieku saista jau pats apvienības nosaukums.

Kāds patiesībā tad bija Neatkarīgo mākslinieku vienības raksturs? «Jau pašā sākumā grupējums deklarēja bezpartejiskumu, t. i., visiem grupas locekļiem idejiskā ziņā bija atļauts būt pilnīgi neatkarīgiem (no tā arī nosaukums). Līdz ar to tā bija visvairāk izplūdusī grupa. Jau profesionāli tās raksturs bija raibs, sākot ar ļoti nopietniem, talantīgiem māksliniekiem un beidzot ar neapšaubāmiem diletantiem un neveiksmīgiem autodidaktiem. Pēdējais apstāklis «neatkarīgos» degradēja citu grupējumu acīs. Arī biedru daiļrades idejiski mākslinieciskās ievirzes diapazons sniedzās no viena pola līdz otram. Biedrības kodolu veidoja stabili demokrātiski noskaņoti mākslinieki reālisti, tādi kā E. Brencēns,

J. Jaunsudrabiņš, R. Maurs, K. Miesnieks (līdz 1924. gadam), A. Plīte-Pleite, A. Štrāls u. c. Bet NMV bija grupējušies arī dievturības piekritēji. Viens no šī ekstrēmā nacionālisma ideologiem E. Brastiņš ilgus gadus bija pat tās priekšsēdētājs.»13

Līdztekus Neatkarīgo mākslinieku vienībai Kārlis Sūniņš iesaistās arī 1923. gadā nodibinātajā Talsu-Tukuma un šo pilsētu apkārtnes studējošo jauniešu biedrībā, kurā darbojas arī brālis Fricis. Par savu svarīgāko uzdevumu studenti uzskata kultūras pasākumu rīkošanu un savstarpējo palīdzību studiju sekmēšanai. Biedrība organizē priekšlasījumus, lekciju ciklus, koncertus, teātra izrādes utt. 30. gados par nopietnu pasākumu kļūst rakstu krājuma «Talsu novads» izdošana (iznāca piecas burtnīcas), kurā apkopoti vērā ņemami apcerējumi par novada vēsturi, zemkopību, lopkopību, dārzkopību, arī par izglītības jautājumiem. Šajā krājumā ievietots arī Kārļa Šūniņa raksts «Talsu novada gleznotāji»14, kur autors sniedz izziņas gan par māksliniekiem ieceļotājiem, kas agrākajos gadsimtos darbojušies Talsu apkārtnē, gan arī par tiem, kas vēl ir tikai Mākslas akadēmijas studenti. Kaut arī šim rakstam nav dziļi pētnieciska rakstura un šodien varam vienu otru faktu pat apšaubīt, tādu meistaru pie-

minēšana kā Matiāss Petersons (17. gs.), Jākobs Fridrihs Sartorijs (18. gs.), Johans Zamuels Grune (19. gs.), Aleksandrs Renni (19. gs.) un citi liecina, ka Kārlis Sūniņš apzinājis plašu materiālu.

Studiju laiks un pirmie patstāvīgās daiļrades gadi Kārļa Šūniņa dzīvē ir visai nozīmīgs un arī īpatnējs laikposms. To jauniešu garīgajam apvārsnim, kas virspusēji apguvuši kultūras jautājumus, viņš ir pacēlies pāri. Tomēr pašmācības ceļā iegūtās zināšanas kultūras un estētikas jomā ir stihiskas, gadījuma avotos smeltas. Tas jaunajā māksliniekā bieži vien izraisa nedrošības sajūtu. Nokļuvis Rīgas kultūras dzīves sabangotajos ūdeņos, Kārlis Sūniņš tiecas rast pareizos orientierus. Viņš cenšas apmeklēt labus koncertus, operu, teātra izrādes, dažādus priekšlasījumus, kas paplašina viņa redzesloku. Bez Mākslas akadēmijas un muzejiem viņš gandrīz ik dienu iegriežas Misiņa bibliotēkā, jo grāmatu pirkšana bieži vien nav pa kabatai. Šajos gados visstingrākie ceja rādītāji mākslā Kārlim Šūniņām bijuši Jaņa Rozentāla raksti, kuros vecmeistars pauž savus uzskatus par mākslinieka misiju kā par progresa nesēju, par mākslinieka daiļrades saikni ar tautas centieniem un arī par to, ka novatorismam mākslā organiski jāizaug no tradīcijām un no jaunā, kas ietver sevī mākslinieka plašās zināšanas dažādās dzīves jomās. Dekoratīvās glezniecības meistardarbnīcas studenta interesi izraisa arī gadsimta sākumā «Vērotājā» ievietotais raksts «Somijas māksla»,15 kurā gandrīz vai pirmo reizi latviešu mākslas literatūrā apskatīta tēlniecības, glezniecības un arhitektūras sintēzes problēma. Nedaudz vēlāk par šiem jautājumiem savas domas izteicis arī Gustavs Šķilters.16

Viens no šajā laikā visvairāk samezglotajiem jautājumiem ir mākslas tautiskuma problēma, par ko kādreiz daudz domāja «Rūķa» biedri. Par galveno mākslas tautiskuma kritēriju viņi izvirzīja progresīvo domu, ka patiesi demokrātiskai mākslai ierosme jāmeklē tautas dzīvē. Šādā aspektā par šo problēmu arī 20. gados daudz rakstīja G. Šķilters, J. Madernieks, T. Zaļkalns u. c. Taču 20. gadu beigās šis jautājums atkal kļūst sevišķi ass, jo «Latvijas buržuāzija, sagrābusi varu savās rokās, materiālās un politiskās sviras izmantoja, lai vērstos pret darba tautas interesēm. Buržuāzija galīgi sarāva saites ar progresīvo ideoloģiju. Par tās pasaules uzskatu nedalāmi kļuva ideālisms, tieksme nogludināt šķiriskās pretrunas.»17

Līdzās mākslas attīstības demokrātiskajiem centieniem buržuāziskajā sabiedrībā arvien skaļāk ieskanas balsis par īpašas «latviskas» mākslas radīšanu, kurai pamati jāmeklē nevis skarbā laikmeta pretrunās, bet gan dzīves idealizācijā, kurai talkā var nākt latviešu senā mitoloģija.

Arī Kārlim šūniņām daiļrades sākumā iznāk īpatnēja saskarsme ar toreiz samērā populāro, brīžiem ar pseidonacionālo pieskaņu piestrāvoto mitoloģisko folkloru, kas par galveno bieži vien uzskatīja tautas etnogrāfijas atribūtikas attēlojumu. Tomēr Kārlis Sūniņš nenogrimst šī pārprastā «tautiskuma» atvaros, pateicoties veselīgai dzīves uztverei un arī tam, ka viņš nemitīgi padziļina savas zināšanas pasaules mākslas vēsturē.

Talsu vidusskolā latviešu valodu un vēsturi pasniedz Teodors Dzintar-kalns — savas profesijas un specialitātes patiess entuziasts. Tomēr, aizraujoties ar tautas garamantu vākšanu, viņš pārņemto mantojumu saprot visai vienpusīgi.

Savas mājas, kuras tiek celtas dažus kilometrus no Talsiem, T. Dzintar-kalns iecer «tautiskā stilā», diemžēl neņemot vērā jau esošos R. Zariņa, P. Kundziņa un A. Krūmiņa pētījumus par latviešu seno arhitektūru, bet balstoties uz paša izdomu, kā arī uz teikām un nostāstiem par senlatviešu pilīm. Vērienīgās ieceres realizēšanai vai nu nepietiek līdzekļu, vai arī viņu sāk mākt šaubas par šādas celtnes lietderību. Tādēļ miniatūrs pils makets tiek uzbūvēts ābeļdārzā, bet paša projektēto un dīvaini uzcelto māju viņš 1930. gadā uzaicina apgleznot Mākslas akadēmijas studentu Kārli Šūniņu.

Ka māja tomēr radījusi zināmu interesi, liecina ieraksts 1939. gadā izdotajā «Ceļvedī pa Zemgali», kurā teikts, ka tūristiem tā noteikti jāapskata. Te norādīts: «7. (objekts — I-Ņ-) T. Dzintarkalna īpatni latviskais nams «Dzintari» (netālu no ceļa, kas ved uz Suktura kapiem. Jāiet pa Nurmuižas ceļu.) īpatnā celtne ar uzlecošās saules simbolu torņa galā ieturēta senlatviskā stilā. [..] Latviskais žogs un visi pakšķi ornamentēti saulītēm un lietuvēnu krustiem. Pie vārtiem uzraksts: «Šo sētu sauc Dzintari». Kūtī uzraksts: «Cilvēk, esi iecietīgs pret saviem radiem». Pretī kūtij — «Ojāra muiža» — suņu būda ar logiem, izrotāta puķēm. Tūristu sevišķu interesi saista zāļu zīmējumi, altāristaba un pasaku istaba. Mājas izdaiļošanu veicis vietējais mākslinieks K. Sūniņš (ievērojamas freskas ar latviskiem mitoloģiskiem motīviem).»18

Par Dzintariem ar mākslinieku runājām vairākkārt. Kārlis Sūniņš šo darbu pieminēja ar smaidu, jo viņam tas bija pirmais lielais pasūtījums dekoratīvās glezniecības jomā. Abi gan domājām, ka laika zobs to būs sagrauzis, gadu ota daudzkārt pārkrāsojusi.

1980. gada pavasarī braucu skatīties, varbūt tomēr vēl kas saglabājies. Dzintari — daudzstūrainā un daudztorņainā, noplukusī un aplupusī māja stāvēja kā vientuļniece, dīvaina un sveša savai apkārtnei. Mājās tikai veca vecīte, jaunie esot kolhoza darbos, bet lai nākot jau vien iekšā, bildes paskatīties varot.

Jā, krāsas toreiz bijušas izturīgas, tehnoloģiju jaunais mākslinieks zinājis, jo tas, kas nav noskrāpēts vai līdz ar apmetumu izdauzīts, saglabājies tīri skatāmi.

Fresku tēlus pazīstu jau no ilustrācijām — sastinguši, majestātiski te viņi pavada kolhoza ļaudis darba gaitās. Droši vien cilvēki tā pieraduši, ka teatralizētā vide viņus nemaz netraucē. Guļamtelpa tāda, kādai tai arī jābūt, kad darbdienas rītā visi agri un steidzīgi devušies savās gaitās.

Turpat nomests maiss, dubļains zābaku pāris, sega gultai, kas atrodas ornamentu apgleznotajā «karaliskajā alkovā», teju, teju pārvilkta. Kaut kāda pelēka, nomācoša nesakritība ar sienu gleznojumiem — trešo tēva dēlu, kas šauj briedi, stabulējošo ganiņu, bārenīti, kas stāv zem zelta ābeles. Mitoloģiskās folkloras motīvi izskatās diezgan butaforiski. Vai tā bija arī 30. gados? Droši vien. Cilvēkus, kas ienāca pagalmā caur īpatnējo vārtu velvi, saistīja teatralizēta idilliskuma un neparastības noskaņa.

Ko šodien darīt ar šādu māju? Lielas mākslas vērtības tajā nav. Kultūras piemineklis? Nez vai. Laikmetam raksturīgi pārspīlējumi? Tas gan.

r

Bet, ko darīt, — grūti pateikt. Puse telpu ir pārkrāsotas, pārkrāsot šīs arī? Lai vismaz cilvēkiem būtu tīri stūri un griesti. Bet vai man ota neliktos par smagu? Talsu novadpētniecības un mākslas muzejā nav Kārlim Šūniņām piemiņas stūrīša, varbūt tādu varētu izveidot šeit? Bet pie apgleznotajām sienām nevienu viņa akvareli vai dokumentu materiālu nepieliksi. Bet tā, kā pašreiz, labi nav. Gan jau laiks dos padomu.

Par to, ka būtu jārestaurē un jāsaglabā Tautas mākslinieka 1934. — 1935. gadā radītie dekoratīvie gleznojumi kādreizējai Valsts zemes bankai (tagad Rīgas uzskaites un kredīta tehnikums, Gorkija ielā lb), šaubu nav.

Šis kompozīcijas ir arī republikas kultūras pieminekļu uzskaitē. Pēdējos gados mēs daudz runājam un rakstām par kvalitatīvu monumentālās glezniecības darbu radīšanu, kuriem vajadzētu rotāt ievērojamākās sabiedriskās celtnes, skolas, bērnudārzus. Bet līdztekus varbūt centīsimies saglabāt agrāko laiku vērtības, kamēr nav gājušas zudumā? Daudz jau to nav.

Atceroties studiju gadus, Kārlis Sūniņš stāstīja gan par izbraukumiem uz Koknesi, Siguldu un Kuldīgu, gan par studentu sarīkojumiem, kuros kautrības dēļ tomēr vairāk stāvēja malā. Bet, pieminot grūtības, mākslinieks parasti teica: «Viegli jau nebija. Tā kā šodien mēs studēt nevarējām. Dažkārt tik vien abiem ar Frici mums ēdamā bija kā no Egjukalējiem atsūtītā rupjmaize. Bet tas pavisam nelikās galvenais, jo mūžīgajā aizņemtībā pat ēšana aizmirsās. Un grūtības jaunībā vieglāk panesamas, tagad atmiņā palicis tikai skaistais. Bet šis laiks bija ļoti skaists un bagāts.»19

Jaunais students apzinīguma un pārliecības dēļ nespēj kavēt mācības un cenšas apgūt visu, ko dod dienas un vakara nodaļas nodarbības, lai gan bez piepelnīšanās iztikt nevar. Un viņš cenšas izvēlēties tādu darbu, kas sniegtu gandarījumu un paplašinātu zināšanas. Tāpēc gandarījums ir tad, kad profesors ņem audzēkni palīgā pie lielo laukumu iekrāsošanas dekorācijām Operā vai Nacionālajā teātrī. Tad līmes un krāsu smarža, skatuves putekļi un strādnieku rosība liek aizmirst pat noguruma smagumu ķermenī. Taču šī laime nemaz tik bieži nenāk, jo pēc J. Kugas metiem dekorācijas galvenokārt glezno K. Miezītis. Kārlis Sūniņš labprāt izpilda arī dažādus reklāmas darbus, un šodien visai interesanti aplūkot tolaik jaunā mākslinieka radītās etiķetes konservu kārbām. Ar grafiski dekoratīvu līniju un lokālām krāsām viņš tiecas sniegt īpatnēju vides raksturojumu, attēlojot jūru, tīklus, zvejniekus. Ar lielu aizrautību vairāki studenti, arī Kārlis Sūniņš, pavasarī nododas olu apgleznošanai, pirmslieldienu tirgū tās tiek pirktin izpirktas. Taču šie sīkie ienākumi caurās kabatas glābt, protams, nespēj. Tādēļ ik gadu jāaizpilda anketa ar 17 jautājumiem — lūgums atbrīvot no mācību maksas. «Vai jūsu vecākiem ir īpašumi, veikali, rūpniecības uzņēmumi, kantori; vai ir likumīgs pamats atvieglinājumiem; ko darījāt vasarā, cik nopelnījāt; cik ģimenē locekļu; vai saņemat atbalstu no vecākiem vai citiem radiem; par kādiem līdzekļiem mācījāties līdz šim; vai ir sevišķi apstākļi, uz kuriem vēlaties griezt komisijas uzmanību?»20 — un tā tālāk. Rūgtajai anketai tiek pievienots vēl rūgtāks lūgums: «Mani materiālie apstākļi ir neapskaužami. Maniem vecākiem pieder Stendes pagastā neliela saimniecība ar zemes platību 12,54 ha, no kuriem tikai 5 ha ir aramzemes. Mazā saimniecība dod tikai dzīves eksistences minimumu. Nekādu blakus ienākumu nav. Ievērojot vēl to, ka pārējie trīs brāli arī apmeklē skolas: vecākais — universitāti un divi jaunākie — pamatskolu, — varu saņemt no vecākiem tikai niecīgu materiālo atbalstu. Klāt pielieku Stendes pagasta valdes izdoto apliecību. K. Sūniņš. Rīgā, 4. okt. 1928. g.»21

Jā, Stendes pagasta valdes apliecība skaidri runā par Hermaņa Šūniņa «saimnieka» godu, jo viņam pieder «viens zirgs, četras govis, četras aitas» (1934. gadā — vēl divas cūkas). Ar tikpat smagu sajūtu tiek lūgta arī stipendija. Katru gadu, katru semestri — no jauna. Bet ko tu darīsi — ko bagāts ar ņemšanu, to nabags ar lūgšanu. Mazliet nomierina apziņa, ka viņš nav vienīgais. Cik daudzi spiesti no Akadēmijas aiziet, uz mūžu aprokot savu talantu un sapņus. Bet tāda ir dzīve.

Kārli Šūniņu stimulē arī tas, ka viņa varēšana tiek atzinīgi novērtēta. 1929. gadā Akadēmijas padome piešķir viņam prēmiju — 35 latus par maketu A. Brigaderes lugai «Maija un Paija», 1930. gadā — 25 latus par sienas gleznojuma «Pasaka» skici, 1931. gadā — 25 latus par omamentālās kompozīcijas metu, 1932. gadā — atkal 25 latus par dekorāciju skici H. Ibsena lugai «Pērs Gints», 1933. gadā — 20 latus par skici «Dekoratīvs gleznojums ar sfinksu».22 Atsevišķus darbus studentu rudens izstādēs nopērk arī Akadēmija un privātpersonas. Pēdējos studiju gados Kārlim Šūniņām palīdz arī universitāti beigušais Fricis.

Jaunais mākslinieks sistemātiski eksponē savus darbus Neatkarīgo mākslinieku vienības un Kultūras fonda izstādēs. Lielākoties viņš parāda dekorāciju skices un lauku ainavas, tomēr nereti vērojama arī tieksme atklāt vienkārša cilvēka darba vērtības izjūtu, ciešo vienotību ar dabu, dzimtās zemes skaistumu.

Jau studiju gados un it īpaši pēc Akadēmijas beigšanas Kārlis Sūniņš samērā intensīvi strādā žurnālu grafikas novadā, zīmēdams gan žurnālu vākus, gan atsevišķas kompozīcijas. Šie darbi liecina par to, ka jaunais mākslinieks cenšas atrast savu izteiksmes veidu, kuram būtu raksturīgas nevis stājglezniecības, bet gan tieši dekoratīvās glezniecības īpatnības. Diemžēl šo zīmējumu oriģināli nav saglabājušies, bet iespieddarbu zemā poligrāfiskā kvalitāte (tie iespiesti divās vai trijās krāsās) nevar dot priekšstatu par mākslinieka radīto kompozīciju īstajām koloristiskajām vērtībām. Tomēr individuālā mākslinieciskā rokraksta savdabība jau ir nojaušama.

33

3 — 102223

Mets dekoratīvai vitrāžai «Dzērve». 30. gadi.

Piemēram, «Atpūtas» vāku populārāko zīmētāju (R. Kasparsons, E. Druja u. c.) vidū, kuru darbos jūtams pārsaldinājums un rutīna, Kārlis Sūniņš izcejas ar zināmu atturību, akcentētu stilizāciju, uzsvērtu līniju ritmu. Protams, mākslinieks ir atkarīgs no pasūtītāju vēlmēm, tomēr Kārļa Šūniņa darbos atklājas arī viņa personības īpatnības, spēja radīt noteiktu noskaņu, lirisko apvienojot ar monumentālo. Samērā daudz šajos zīmējumos sastopamies ar ornamenta un tautasdziesmu motīvu lietojumu, tomēr Kārlis Sūniņš neļaujas vilinājumam tuvoties tālaika jau nobriedušā meistara Anša Cīruļa līdzīgas ievirzes sniegumam. Jaunais mākslinieks cērt savu taku. Dažās kompozīcijās («Ziemas klusums», «Veļu māte») gan jūtama Jūlija Madernieka savdabīgi ģeometrizēto rakstu, kas domāti segu izšū-

Mets dekoratīvai

vitrāžai

«Bezdelīgas».

30. gadi.

šanai, tālā atbalss, taču jāšaubās, vai savus darbus Kārlis Sūniņš būtu radījis tādam nolūkam.

1933. gadā Kārlis Sūniņš sāk domāt par diplomdarbu. Tas ir lielais šaubu laiks. Sešus gadus zināšanas tītas kamolā. Turpmāk šis kamols būs jāšķetina vaļā. Diplomdarba tēmas izvēle līdzinās krustcelēm: pareizā virziena atminēšana veido pamatu nākamajām veiksmēm.

Varbūt pievērsties teātra dekorāciju jomai? Un «Pērām Gintam» radīto papildināt ar dažiem jauniem metiem. Akadēmijas beigšanai pilnīgi pietiktu. Materiāls sen izstudēts, ziemeļnieku tēma liekas tuva un iemīļota. Bet vai kādreiz šie meti ieraudzīs arī rampas gaismu? Lielajos teātros, kur strādā prominenti mākslinieki, acīmredzot ne. Savukārt lauku teātriem

pamatīgākas skatuves iekārtas iegādei un krāšņāku dekorāciju darināšanai nebūs vajadzīgo līdzekļu. Tur parasti izlīdzinās ar vienu iekštelpas ainu un vienu ārskatu. Mainot aksesuārus, tie tiek izmantoti kā Blaumaņa, tā Zīverta lugās. Bet Ibsenu laukos nespēlē. Kaut gan diplomdarbu izstādes ir samērā populāras un tās apmeklē visdažādākā publika, nezin vai starp šiem ļaudīm atrastos kāds īsti ieinteresēts cilvēks, kas jaunajam māksliniekam kaut ko pasūtītu. Bet šiem praktiskajiem apsvērumiem tolaik ir liela nozīme.

Šaubu un neziņas mezglu atraisa profesors Jānis Kuģa. Meistaram ir plaši sakari, un viņš neaizmirst arī savus audzēkņus. Valsts zemes bankas kāpņu telpā sienu ailēs paredzēto spoguļu vietā pagaidām ir tukši laukumi. Administrācija iecerējusi novietot tur gleznojumus. Nē, pats profesors šo darbu neuzņemsies, bet viņa studentu diplomandu vidū ir spējīgi puiši. Vislabāk to uzticēt Kārlim Šūniņām, kas visu veiks ar lielu atbildības

Mets vitrāžai «Strādnieks». 1938.

sajūtu. Turklāt viņam ir tuva lauku dzīves tēma. tin zemes bankai tā varētu būt visvairāk piemērota. Dalu gleznojumu viņš varēs izstrādāt kā diplomdarbu, bet, ja tie pasūtītāju apmierinās, pārējās kompozīcijas viņš izpildīs jau kā diplomēts mākslinieks. Šie priekšnosacījumi visiem šķiet pieņemami.

Diplomdarbam ir vairākas ieceres. Sintezējot galīgajā variantā visu vērtīgāko, jaunais mākslinieks rada interesantu kompozīciju «Zvejnieki», kas uz audekla, izpildīta temperas tehnikā. Darbs pa diagonāli it kā tiek sadalīts divos trīsstūros: pirmajā attēloti cilvēki, otrajā — ainava. Kaut gan akcentēts ir priekšplāns, skatītāja acs nemanot aizslīd līdzi Daugavas tecējumam. Tā ūdeņu zilgumā mirdz laivas baltā zēģele, bet krastos ritmiski kārtojas bērzu un ozolu birzis, pakalni un lejas. Visai savdabīgi izkārtotas cilvēku figūras, kas atkal veido noteiktu ritmu — no klusināta līdz spēcīgākam akordam. Lietojot pelēcīgos, zilganos un mierīgos zaļos krāstoņus, Kārlis Sūniņš panāk dūmakā tītā rīta lirisko noskaņu.

Mākslinieks apzinās savas varēšanas iespējas un vairās no ekspresīvas improvizācijas. Taču satura un izteiksmes līdzekļu atbilstība, noteikta kompozīcijas stilizācija piešķir gleznojumam monumentalitātes iezīmes. Ar šo darbu Kārlis Sūniņš 1934. gadā beidz Mākslas akadēmiju.

Acīmredzot pirmā kompozīcija pasūtītāju apmierināja, un turpmākajos gados rodas pārējie šī cikla darbi.

Pats dinamiskākais no tiem ir gleznojums «Sējējs». Agrā pavasara dienā lauku puisis kaisa valgajā piekalnes zemē pirmos graudus. Gleznas kreisajā pusē tumši zaļš zāļu cinītis ar pieslietu labības maisu, turpat trausla, slaida liepiņa briedina pumpuru zaļumu. Kompozīcijas tālākajā plānā ieplakā spoguļojas ezers, kura malā arājs ar bērīti dzen vagas, aiz ezera un bērzu birztalas loku pudurī paslēpusies lauku sēta. Pāri visam plešas, varenas debesis ar pavasara vēju pilniem mākoņu vāliem. Ritmiskie līniju kārtojumi, nedaudzās vertikāles, kas pretstatītas horizontālēm, ainavas panorāmiskais plašums ir īpaša miera un iekšēja spraiguma caurausti. Gleznas izteiksmes spēku nosaka darba svētuma un dabas varenības apoteoze.

«Sējēju» varētu nosaukt arī par «Pavasari», toties audeklam «Siena grābēja» varētu piemērot apzīmējumu «Vasara». Liekas, ka parādītas tās pašas lauku mājas ar zemajiem jumtiem, koki un birztalas, ezers, tikai no cita redzespunkta skatīti. Priekšplānā jauna sieviete grābj sienu, tālāk divi puiši pļauj labību. Gaisā jūtama vasaras tveice un miers. Kaut arī

šajā darbā saskatāms noteikts literārs stāstījums, tas nespēj mazināt šīs kompozīcijas vērtību. Mākslinieks bez didaktiskuma apcer nesteidzīgu, pamatīgu, bet mūžam darba pilnu lauku cilvēka ikdienu. Tas panākts, izvairoties no sīkas detalizācijas, kārtojot krāsas un laukumus noteiktās attiecībās, akcentējot tipisko, kas guvis vispārinājuma nozīmi.

Līdzīgas asociācijas izraisa arī kompozīcija «Rudens», kur redzam ābolu novākšanas laiku. Bagātās augļu koku lapotnes, zaru vijīgie liekumi, caur kuriem spīd lauku un mežu tāles, rada it kā teatralizētu vidi, kurā darbojas divas jaunavas. Tomēr mākslinieks neļaujas pārspīlētā patosa valdzinājumam. Ikdienišķajā viņš cenšas atklāt darba būtības ietilpīgumu, tiecas tuvoties skatītājam ar iespējami tiešo īstenības atveidojumu, un Šis tiešums, patiesīgums ir vērtība, kas dara cilvēku bagātāku, palīdz viņam saredzēt vienkāršības skaistumu.

Iespējams, ka, izpildot šādu pasūtījumu vairākus gadu desmitus vēlāk, Kārlis Slāniņš vienā no kompozīcijām būtu attēlojis arī ziemas darbus laukos. Tagad tēmu izvēle šķiet mazliet nejauša, kaut arī tās centrējas ap darba attēlošanu. Četriem nosauktajiem gleznojumiem vēl pievienojas «Ganu meitene» un «Līdumnieks». Pēdējā kompozīcija (iespējams, ka līdumnieks portretiski nedaudz atgādina autoru jaunībā) ir visdinamiskākā. Puiša augumā jaušams iekšējs spriegums, dramatisku noskaņu rada tuvojošais negaisa mākonis. Šai kompozīcijai piemīt arī augstas gleznie-ciskās kvalitātes, un liekas, ka te mākslinieks ļāvis izpausties citos audeklos it kā pieklusinātajai toņu nianšu smalkajai gradācijai.

Virs katras kompozīcijas ir elipsveida ieloce ar tajā iekomponētu figūru — kartupeļu lasītāju, ābolu novācēju, tīklu lāpītāju, koku dēstītāju. Lai gan šie tēlniecisko augstcilni imitējošie gleznojumi ir neitrāli (to aktivitāti mazina pelēkais monohromais tonis), tajos grūti saskatīt attēloto figūru saistību ar sešām galvenajām tematiskām kompozīcijām. Šķiet, ka šie pusapļa gleznojumi kā tematiski, tā arī īpatnējās formas laukuma dēļ ir sagādājuši jaunajam māksliniekam noteiktas grūtības, jo ir saglabājušies vairāki skiču varianti, kas nav izmantoti.

Vērtējot jaunā mākslinieka pirmo nopietno debiju kopumā, gribētos pievērsties Kārļa Šūniņa daiļrades agrīnā posma tēlainībai. Par mākslas pamatu viņam kalpo dzīves realitāte. Iespējams, ka galvenokārt Egļukalē-jos vērotā ikdiena. Lai gan tas nav naturālistisks dzīves «nozīmējums», lai gan gleznojumos spēcīgi jūtams fantāzijas lidojums, nevar noliegt, ka tēlainība te izpaužas īstenības «konstruēšanā», ko noteicis autora nedaudz vienpusīgais vēlmju loks, dzīves norišu idilliski romantiskais redzējums. Tomēr nevajadzētu viņam to pārmest, jo šāda uztvere sakņojas mākslinieka pārliecībā — viņš tiecas līdzsvarot pretstatus: darbs ir gan smagums, gan svētība, nepieciešamība, kas sniedz gandarījumu.

Ar šo pirmo lielformāta darbu ciklu Kārlis Sūniņš jau gūst atzinīgu vērtējumu, arī zināmu popularitāti. 1936./37. gadā tiek rekonstruēta Pirmajā pasaules karā stipri cietusī Siguldas pils, kas 1922. gadā nodota Rakstnieku un žurnālistu arodbiedrībai (pašlaik te atrodas sanatorija «Sigulda», un visi tālāk minētie darbi ir saglabājušies). Interjera apgleznošanai tiek uzaicināti ievērojami mākslinieki, N. Strunke darina četras vitrāžas pils torņa vestibilam, intarsijas sēžu zālei un panno «Azaids» ēdamzālei, kur atrodas arī īpatnējais V. Vasariņa veidotais balto podiņu kamīns. Jaunais mākslinieks P. Ozoliņš glezno septiņfigūru panno «Atpūta»

Ainava. 30. gadi.

pils lasītavai, bet Kārlim Šūniņām pasūta divus sienu gleznojumus atpūtas telpai (tagad — galvenā ārsta kabinets).

Liekas, ka šādā panno gleznotājs pēc sirds patikas varētu «izspēlēties» ar Siguldas un Turaidas dabas krāšņuma iemūžināšanu. Tomēr viņš no tā apzināti vairās, uzskatīdams, ka šādas ainavas ar panākumiem gleznojuši vairāki ievērojami meistari. Būdamas kā dārgakmeņi mūsu pelēcīgajā dabasskatu villainē, šīs ainavas patiesībā nav Latvijai visraksturīgākās.

Mākslinieks atkal izvēlas lauku dzīves tēmu. Taču šoreiz viņš neparāda konkrētas dabas norises, drīzāk tā ir klusināta apcere par lauku cilvēku. Gleznotājs cenšas ietiekties dziļākos dzīves slāņos un atklāt sava laika cilvēka esamības un rakstura pamatus. Kas veido ikdienas dzīves ritmu? Rīta gaita uz kūti, ēdiena gatavošana, lauku darbi, ganos iešana. Taču tā

4i

nav nogurdinoša atkārtošanās, jo nāk klāt gadā reizi darāmie darbi un spilgti pārdzīvojumi — pirmā ganu diena, teliņa atskriešana, mēslu vešana, kartupeļu stādīšana utt. Un tie jau ir vērā ņemami notikumi. Vēl lielāks notikums ir iziešana ārpus savas kupicas robežām, bet mājniekiem — tā-lumnieka sagaidīšana. Jaunās ziņas un piedzīvojumi pārrunājami un pārcilājami vai visu nedēļu. Un atkal katrs būs savā vietā un ikdiena var turpināties ierastajā ritmā. Ar jaunu aiziešanu un jaunu gaidīšanu. Un tieši šīs gaidīšanas svinīgums nereti veido Kārļa Šūniņa darbu būtisko iezīmi, piešķir tiem īpaši pacilātu skanējumu.

Siguldas pils gleznojumā (tempera uz audekla), kas atrodas telpas kreisajā pusē, sieviete ar bērnu no tālajiem vēriem sagaida siena grābējas, kas teju, teju parādījušās aiz viena no pakalniem. Norūpējusies sieviete ir nedaudz sasprindzināta, bērns mazliet nedrošs, mātes lindrakos ieķēries, tomēr zinātkāres pilns. Tālās nācējas gan nogurušas, taču ar padarīto darbu apmierinātas.

Horizontālais kompozīcijas formāts ļauj māksliniekam izvērst plašu ainavu. Necilie pakalni, kāds ezers, birztala, krūmu puduri arī ir daļa no to cilvēku eksistences, kas šeit apmetušies ar savām domām un ilgām. Var nojaust, ka šo cilvēku ikdienas skaistumu nosaka mierīgā saaugsme ar dabu, ierastības ritmu, nemainīgo dzīves tecējumu, ko saviļņo šie mazie gaidīšanas svētki.

Otrā gleznojumā attēlots Daugavas krasts. Trīs jaunavas gaida buru-laivu tuvošanos. Un atkal šķiet, ka nav svarīgi, vai sagaidāmi brāļi, vīri vai tālāki ļaudis. Skaists ir pats gaidīšanas brīdis. Māksliniekam izdevies iekļūt lauku dzīves noskaņas visdziļākajos slāņos un ar visai ierastiem izteiksmes līdzekļiem parādīt cilvēcisko izjūtu gammas nozīmīgumu.

Līdz 1940. gadam privātpersonu dzīvokļiem un valsts iestādēm Kārlis Sūniņš rada septiņus monumentāli dekoratīvus darbus, kas gleznoti ar temperu uz audekla. Tās ir sešpadsmit kompozīcijas, jo četri no šiem gleznojumiem ir vairākdaļīgi. Trīs vai pat četri lielformāta darbi gleznoti arī uz stikla. Taču saglabājušies meti liecina, ka mākslinieka ieceres šajā jomā bijušas vēl plašākas.

Skatot kopumā realizētos un nerealizētos darbus, varam pārliecināties, ka satura traktējumā un noskaņas radīšanā vērojamas vairākas ievirzes. Daiļrades sākumā aktīvāka ir folkloras līnija. Dažādi variējot folkloras tēmu, mākslinieks ļaujas plašai tēlainībai. Visai izteiksmīga, piemēram, ir kompozīcija «Atvadīšanās» (tā darināta kādam privātdzīvoklim un dažkārt

presē figurē arī ar nosaukumu «Pārnākot»). Gleznojuma kreisajā pusē — piekalnītē, baltu bērzu birztalas malā trīsstūrveida kompozīcijā attēlotas četras stāvošas un sēdošas tautumeitas, kas ar baltiem lakatiņiem māj upes tālumā redzamajām laivām ar gaišām zēģelēm. Aiz upes līča ieplakā parādīta lauku sēta un meži. Kā meiteņu figūras, tā laivas un panorāmiskās ainavas atsevišķie elementi kārtoti noteiktos līniju un krāsu akcentu ritmos, kas spēcina mākslas tēla poētisko kopskaņu. Līdzīgā izjūtu gammā darināti arī meti gleznojumiem «Beverīnas dziedonis», «Pie ezera», «Zem ozoliem».

No šī laikposma saglabājušies arī vairāki meti, kuros attēlotas konkrētas dzīves norises — ražas novākšana, Līgo svētku svinēšana, ziemas darbi u. c. Šajos metos tāpat dominē liriski poētiska noskaņa. Tomēr satura uztveri brīžiem apgrūtina gleznošanas veida nepamatota dažādošana, jo vienā kompozīcijā līdzās reālistiskajam formu traktējumam vērojami arī hiperbolizēti un spēcīgi stilizēti elementi. Taču iespējams, ka metu realizācijas stadijā mākslinieks šos trūkumus novērstu.

Ne tik daudz izpildījuma kā izjūtu ziņā savdabīgi ir divi meti — «Izmisums» un «Miera osta», kuros saturs risināts zināmā mērā filozofiskā skatījumā, attēlojot dažādus cilvēka pārdzīvojumus.

Vai pats Kārlis Sūniņš bija dziļu emociju izjutējs vai arī patiesi racionāls 20. gadsimta cilvēks? Liekas, ka viņā savdabīgi apvienojās abas šīs īpašības. Savā rīcībā un darbībā meistars vadījās pēc loģikas likumībām. Arī daiļradē viņam nebija raksturīgas spontānas idejas. Tās vienmēr tika ilgi auklētas un lolotas. Sākot darbu, mākslinieks jau zināja, ko vēlas pateikt. Taču viņš vienmēr prata paškritiski novērtēt savas spējas un nekad neķērās pie darba, kas nestu tikai peļņu, bet ne emocionālo gandarījumu. Nereti esmu domājusi, kā gan Kārlis Sūniņš allaž spēja būt tik vienkāršs, taktisks, savaldīgs. Reiz, runādami par darbiem «Izmisums» un «Miera osta», tomēr jutu, ka mākslinieks savas emocijas prot arī slēpt, lai nedotu vaļu ļaužu runām. Kārlis Sūniņš kādudien arī atzinās, ka izmisums, sāpes, nespēja pateikt mākslā to, ko vēlējies, tāpat bijusi viņa mūža daļa. Ir bijušas gan negulētas naktis, gan vērtību pārvērtēšanas brīži, arī neticība savām spējām. Bet nekad viņš nav domājis aiziet no mākslas — to vienmēr uzskatījis par savas dzīves galveno uzdevumu.

Jaunībā, neizturami grūtos brīžos Kārlis Sūniņš centies remdēties fiziskajā darbā. Braucis uz Egļukalējiem, racis zemi, skaldījis malku. Un galīgi noguris devies dabā, staigājis pa laukiem, mežiem, upmalu. Un sajutis, ka gaišais, harmoniskais dzivē tomēr gūst pārsvaru, ka negaiss un vētras pierimst, dodot vietu saulei un gaismai. Tā viņš sevī ieaudzinājis «miera ostas» izjūtu, kas tomēr nav pieticības un pašapmierinātības pilna, bet tāda, kur grūtības tiek pārvarētas ar darbu, ar domām par dzīves nemitīgo mainību.

Vai arī dzīves nogalē mākslinieks sapņojis par monumentālo glezniecību? Par to neesam runājuši. Tomēr Kārlis Sūniņš vienmēr rūpīgi sekojis visam, kas šajā mākslas jomā notiek.

Analizējot Kārļa Šūniņa monumentālo glezniecību (un tā ir saruna par figurālo tēmu viņa mākslā), vēlreiz gribas uzsvērt mākslinieka paša personības nozīmi un tās būtisko īpatnību atspoguļošanos viņa daiļradē. Kārlis Sūniņš bija uzaudzis garīgi stiprā, dvēseliski skaidrā, harmoniskā un strādīgā ģimenē, kas apzināti vai neapzināti tiecās izvairīties no visa ļaunā un rupjā. Tas lielā mērā ietekmēja viņa dzīves uztveri, uzskatu veidošanos. Vienīgais viņa izjūtām atbilstošais un pieņemamais īstenības modelis ir pozitīvais mākslas tēls. Nevis idealizēts, kāpināti cēls, bet skaists savās domās un darbos. Kā Blaumaņa un Akuratera daudzu noveļu un stāstu skaistākie varoņi, kas, iepazinuši dzīves sūrmi, kļuvuši stiprāki un garīgi bagātāki.

Šajā laikā daudzi izcili latviešu mākslinieki pievēršas likteņa un sava laika pabērniem — kara invalīdiem, bezdarbniekiem, nabadzīgiem strādniekiem, kas kļuva par dzīves apstākļu kritiski raksturojošiem mākslas darbu personāžiem. Viņi parasti tiek attēloti sadzīves ainās krogā, ostā, tirgū, iebraucamā vietā. Kārlis Sūniņš turpretī meklē tāda cilvēka tēlu, kas ir spēcīgs darbā. Par savu mākslinieka misiju viņš uzskata celt cilvēka pašvērtības izjūtu, apskaidrot viņa garīgo pasauli, likt cilvēkam būt labākam. Tā ir ētiskā ideāla meklēšana, centrēta cilvēka morālā stiprumā, kas raksturīga arī mūsu mākslas vecmeistariem — klasiķiem.

GRĀMATU APDARE

Kaut gan liekas, ka arī turpmāk Kārlis Sūniņš darbosies tieši monumentāli dekoratīvās glezniecības jomā, tomēr dzīvē mēdz būt nejaušības, kas pārvēršas likumsakarībās.

1939. gadā tulkotājs un literatūras pētnieks Kārlis Egle griežas pie jaunā mākslinieka ar priekšlikumu ilustrēt nesen tulkotās indiešu rakstnieka Rabindranata Tagores poētiskās mazrindes «Gāju putni» un miniatūras «Zelta laivā», kas apkopotas vienā grāmatā.

Šodien, zinot Kārļa Šūniņa jūtu pasaules bagātību, vispusīgās zināšanas kultūras novadā un spalvas zīmējuma smalkumu, visu, kas toreiz nevarēja būt līdz tādai pilnībai izkopts, mūs šis priekšlikums nepārsteigtu. Bet toreiz pārsteigts bija pats Kārlis Sūniņš. Viņa dekoratīvās glezniecības darbus, protams, caurauž gaiša, liriska noskaņa, silts cilvēciskums, ko izstaro viņa toreizējā esamība, talantīga un izglītota, bet patiesībā dziļi vienkārša latviešu lauku cilvēka pasaules izjūta. Pēc kādiem apsvērumiem vadījies Kārlis Egle? Viņš pats saka, ka viņa uzmanību saistīja Kārļa Šūniņa sīkie žurnālu zīmējumi. Iespējams. Bet tādā gadījumā tā ir patiesi apbrīnojama intuīcija, jo šajā laikā darbojas tādi izcili zīmētāji kā O. Ābelīte, O. Norītis, V. Krastiņš, J. Plēpis, N. Strunke, S. Vidbergs un vairāki citi mākslinieki.

Rabindranats Tagore, kas līdz tam laikam latviski vēl tikpat kā nav tulkots, Kārlim Šūniņām ir svešs rakstnieks, bet jauno mākslinieku suģestē dzejnieka dvēseles strāvojums, formas smalkums un muzikalitāte, kas nav pakļauta stāstošam sižetam, bet ir apveltīta ar vārdos grūti izsakāmo maģisko iedarbes spēku. Tās ir prātulas, kas ietver tālās tautas sarežģīto dzīves filozofiju un liela rakstnieka mirkļa noskaņas. «Neliec staigāt savai mīlai virs bezdibeņa tikai tāpēc, ka tas ir dziļš.» «Pasaule

R. Tagores portrets grāmatā«Dārznieks». 1958.

pieskaras tvīkstošās sirds stīgām un izvilina skumju mūziku.» Kā to izteikt līniju un krāsu valodā? Vai Tagores smalkumu, gleznumu un dzejisko tēlainību maz iespējams un nepieciešams ar kaut ko papildināt? Vēja šalkoņu, putnu spārnu vēdu, zieda smaržu varbūt var izteikt ar kādu nosacītāku mākslu, piemēram, ar mūziku. Bet kā to atveidot zīmējumā? Vai šai grāmatai ilustrācijas vispār ir vajadzīgas? Liekas, ka ne.

Vairākas nedēļas mākslinieka domas kā vēja pluinīti mākoņi jaucas šurp un turp. Tās ir vēlmju un šaubu dienas. Šķiet, tā ir pirmā īstā, nopietnā mākslinieka konfrontācija ar savu spēju apzināšanos, sirdsapziņu un vēlmi izmēģināt spēkus jaunā nozarē. Tad Kārlis Sūniņš piedāvājumu

Ilustrācija

R. Tagores grāmatai «Dārznieks». 1958.

atraida, jo nav pārliecināts par rezultātu. Kārlis Egle tomēr jūt ietrīcamies māksliniekā ieinteresētības stīgu un ir nepiekāpīgs. Viņš vēl un vēl pārliecina, ka jāilustrē nevis konkrēts sižets, bet gan grāmatas saturā ietvertā jūtu pasaule, jārada noskaņa, jāievada lasītāja domas noteiktā dzejas plūdumā. Uzdevums ir grūts, bet vai nav arī skaists? Kārlis Sūniņš atkal lasa tulkojumu. Tur ir tādas rindas: «Ja tu lej asaras par to, ka nav saules, tad neredzēsi arī zvaigžņu», «Cilvēks ceļ nocietinājumus pats pret sevi», «Domas baro pašas sevi ar vārdiem un aug». Zīmulis jau velk līnijas. Varbūt tomēr mēģināt saredzēt zvaigznes, necelt nocietinājumus pret sevi, varbūt domas barosies un augs? Mākslā nedrīkst meklēt vieg-

lako ceļu. Pilnveidošanās nav iespējama bez grūtībām un neveiksmju pārvarēšanas, bez likteņa sitieniem. Tikai ar cīņu sasniegtā augstiene paver ceju uz nākamo — vēl grūtāk sasniedzamo pakāpienu.

Toreiz vēl neviens nezināja, kāda nozīme gleznotāja turpmākajā daiļradē, latviešu grāmatu grafikā un mākslā vispār ir Kārļa Egles un Kārļa Šūniņa ceļu krustošanai. Iespējams, ka tieši tā iezīmēja pagriezienu, kad monumentālists, ar grāmatu ilustrācijas starpniecību pievēršoties miniatūrai, atrada arī ceļu uz akvareli. Iespējams, ka tieši autoritatīvā literatūrzinātnieka lielā uzticēšanās spodrināja mākslinieka tik tikko uzdzirkstījušo tieksmi pēc vispārinājumiem, spēju domāt nosacītos tēlos.

«Nu jau labi sen, pirms gadiem trīsdesmit, kāds Tavs žurnālā iespiestais akvarelis, ainava ar brīnumjaukiem stilizētiem Latvijas bērziem, ievadīja mūsu sadarbību. Šo ainavu skatot, nojautu, ka mūs saista zināma gara radniecība, ka Tavai mākslai ir zināma tuvība ar Indijas gara kultūru un ka taisni Tu spēsi gleznot Tagores «Gāju putnu» un «Zelta laivas» latviskos izdevumus,» Kārlis Egle, atceroties sadarbības sākumu, raksta māksliniekam.23

Ilustrācijas jānodod īsā laikā — nepilnā pusgadā. Kārlim Šūniņām sākas spraigs darbs. Bibliotēkā viņš izlasa visu iespējamo par indiešu literatūru, mākslu un filozofiju. Muzejā tiek pētīti priekšmeti, kas raksturo Indijas kultūru. Pieejamu materiālu šai laikā nav daudz. Bet no tā paša kļūst skaidrs, ka atkārtot iepriekšējo gadsimtu indiešu miniatūrgleznojumu stilistiku mākslinieks nevēlas. Tie ir pārblīvēti ar sižetiskām kompozīcijām un bagātu omamentālo rotājumu. Kaut arī grezni, šie gleznojumi izskatās smagnēji, neatbilstoši Tagores domu un jūtu tikko tveramajam lidojumam. Viņa filozofiskās sentences izaug no subjektīvā pārdzīvojuma, tās saistītas ar domas vispārinājumu, ar dabu un visu daiļo, ar tām ētiskām un estētiskām kategorijām, kas ir pār laicīgas: šobrīd tās ir tikpat nemainīgas kā pirms gadsimta un nemainīs savu nozīmi pēc tikpat ilga laika. Tagores krājumā rakstītais ir saruna ar sevi, atziņas, kas otram var atklāties tikai īpaša noskaņojuma brīdī, pilnīgā klusumā un mierā. Meditācijas mirklī, kad aizliedzam sev nodoties ikdienas rūpēm un steigai.

«Nevis vesera sitieni, bet liega ūdens deja apskalo oļus gludus līdz pilnībai,» raksta Tagore. Kārlis Sūniņš jūt, ka stāstījumi zīmējumā jāaizstāj ar noskaņu, simbolu, varbūt pat zīmi vai detaļu. Izteiksmei jābūt lakoniskai, iespējami smalkai. Šādam nolūkam vislabāk izmantojams tušas zīmējums ar neuzsvērtām, mierīgi plūstošām gaismēnu pārejām.

«Gāju putniem» tiek darinātas trīs ilustrācijas, kas veido izteiksmīgu ansambli — triptihu. Pirmās lapas motīvs — cilvēks. Viņa miesa ir saistīta ar zemi, bet gars, doma līdzinās augšup lidojošiem putniem. Centrālā daļa — daba, mūžības iemiesojums. Kopā ar domu tā iesniedzas bezgalībā. Trešā lapa — cilvēks aiziet nebūtībā. Bet viņa doma kā gājputns nemitīgi traucas tālāk. So lapu kompozīcijā mākslinieks uzsver diagonālo dalījumu, kas palīdz raksturot trauksmi, to robežu, kas it kā atdala cilvēka esamību no viņa sapņiem.

«Zelta laivai» mākslinieks darina piecas ilustrācijas. Tajās mazāk jūtams dzejiski filozofisks noskaņojums, vērojama tiešāka vides atklāsme. Grāmatas vāku rotā kongrīva^1 tehnikā izpildīts attēls: tālēs traucošā dzērve

49

un piekrastes smiltīs palikusī zelta laiva. Tas veiksmīgi atklāj krājuma galveno ideju — cilvēks aiziet nebūtībā, bet viņa gara diženums ir mūžīgs. «Grāmatas vāku un ilustrācijas devis mūsu mākslinieks Kārlis Sūniņš savā īpatnējā latviskā un tomēr arī bengāju garam tuvā uztverē. Tagores ģīmetne priekšpusē reproducēta pēc mākslinieka S. H. Hesh'a gleznojuma,» izdevuma tulkotāja piezīmēs raksta Kārlis Egle.24

Draudzība ar Kārli Egli turpinās. Abas radošās personības saista dzija savstarpēja cieņa, tieksme sadarboties abiem tuvajā grāmatu grafikā.

Lai nepārtrauktu šo tēmu, pārkāpsim pāri lielam laika sprīdim. 1958. gadā Kārlis Egle atkal aicina mākslinieku veidot iekārtojuma un ilustrāciju ansambli Tagores grāmatai «Dārznieks». Tā ir mīlas lirika, kuras skaistās vārsmas veltītas vārdā nenosauktai, daiļai un vienkāršai Sievietei, kas Tagorem simbolizē bengāju sievieti vispār. «Ar savu daijo roku pieskārienu tu spētu vairot karaļslavas krāšņumu. Bet tu ar savām rokām slauki putekļus un tiecies turēt tīru savas mājas mazo pavardu, tāpēc es esmu godbijības pilns.» Šis motīvs kā liega muzikālā frāze, kā Tagores augsto ētisko ideju paudējs tiek variēts cauri visam tekstam.

Atšķirībā no iepriekšējās grāmatas Kārlis Sūniņš savās ilustrācijās šoreiz tiecas tuvoties agrāko gadsimtu indiešu vienkrāsu miniatūru zīmējumiem. Indiešu sievietes tēlā mākslinieks atklāj apbrīnojamu graciozitāti, viņām raksturīgās teatrāli gleznās roku kustības, plecu līganumu, auguma vij īgumu, kurā noslēpumaini burvīgais savijas ar patiesi vitālo.

Grāmatas vinjetei un prettitulam izmantots austrumniecisks ornaments ar lotosa zieda motīvu. Zīmējot Tagores ģīmetni, Kārlis Sūniņš izmantojis jau minēto portretu, taču sniedz to savā interpretācijā, parādot dzejnieka trauslo jūtu pasauli, ko spēcīgu dara cildenums, prāta un emociju stingrais saistījums.

Abu grāmatu mākslinieciskā apdare guva atzinīgu vērtējumu. Tomēr pēc gadiem Kārlis Sūniņš, kuram abas grāmatas ir joti mīļas, izsacīja par savu darbu arī daudz kritisku piezīmju. Viņš šaubījās, vai atsevišķos gadījumos nav radījis «indiešu tēmas latvisko variantu». Te nu mākslinieks bija pārāk bargs pret savu sniegumu.

1960. gadā Kārlis Egle un Kārlis Sūniņš atkal atgriežas pie «Gāju putniem», kuru tulkojumā tiek precizētas atsevišķas noskaņu nianses un ienesti labojumi, kas vairāk atbilst mūsdienu latviešu valodai. Visas ilustrācijas — šoreiz to ir sešpadsmit —, prettitulu un vinjetes mākslinieks darina no jauna. Šajā izdevumā Kārlis Sūniņš pievēršas sievietes tēlam,

izmanto arī putna, koka un zieda motīvu. Lai gan katrs zīmējums ir lirisku noskaņu bagāta suverēna kompozīcija, tajos vairāk mūsdienīguma elpas un diemžēl zudusi īpašā smeldze, kas piemīt grāmatas saturam. Un tieši šī smeldzīgā noskaņa piešķīra īpašu pievilcību 1939. gadā darinātajām ilustrācijām.

1961. gadā iznāk Tagores «Lirika», kas arī pieskaitāma pie latviešu grāmatu grafikas spožākajiem sasniegumiem. Kā šo devumu vērtē Kārlis Egle? «Tagad, pēc ilgiem mūsu sadarbības gadiem, man jāsaka, ka neesmu vīlies. Ne tikai latvieši, Tagores dzejas cienītāji, kas šīs grāmatas ļoti iemīļojuši, bet arī indieši, kas Latvijā viesojušies un ar mūsu izdevumiem iepazinušies, arvien jūsmīgi priecājušies par Tavu īpatno smalkjūtīgo indiskā gara izpratni, par skaistajām, zīmīgajām ilustrācijām.»25

Austrumu zemju literatūra un māksla kopš 1939. gada kļūst par Kārla Šūniņa lielo mīlestību visam mūžam. Viņš ilustrējis ari japāņu un ķīniešu dzeju un atsevišķas pasakas. Ilustrācijām bagātākā, mākslinieciskā iekārtojuma ziņā viena no skaistākajām ir 3. gadsimta ievērojamā ķīniešu dzejnieka Li Tai-pē dzejas izlase «Bambusniedru ieleja», kas iznāk 1961. gadā. Laika patina nav spējusi apsūbināt Kārla Šūniņa devuma spožumu.

Paņemsim šo grāmatu rokās, lai izjustu Senās Ķīnas mierpilnās, domu bagātās dzejas valdzinājumu un Kārla Šūniņa smalkām noskaņām bagātās mākslas suģestiju.

j

Ilustrācija M. Prišvina grāmatai «Dabas kalendārs». 1973.

Uz vāka caur bambusniedru garo stiebru siluetiem spīd mēness zelta aplis. Un mūsu iztēlē ieskanas ķīniešu dziesminieka dziedāta vienkārša un liega melodija, monotona un reizē bagāta, bez skaliem uzsvariem un asiem pārcirtumiem. Latīņu burtu šriftā sīks akords — ķīniešu rakstu zīmju savdabīgais ornaments — ieved mūs noteiktā vidē. Un melodija pieņemas spēkā. Prettituls: no jūras vēja uz zemes pusi noliecies bambusniedru mežs — ireāls, novakara krēslā tik tikko nojaušams. Tad atkal mēness, aplis, kuru daļēji aizklāj skrejošu mākoņu šautras. Tā ir uvertīra, kas ieved lasītāju dzejas pasaulē. Kulminācijas akordi kā himna izskan titula atvērumā. Kreisās lappuses apakšējā un labās lappuses augšējā

stūrī kā fanfaras skan krāsu akcentētās ornamentālas burtu grupas. Dzeja. Bambusniedru ieleja. Klusināta vijoles atbalss bagātina melodiju — kaut kur tālu atkal iešūpojas noslēpumainās bambusniedru galotnes. Spēcīgā, skaistā, pārliecinošā, harmoniskā un bagātā titullapas atvēruma kompozīcija apliecina talanta brīnumaino uzdzirkstīšanos, kas ir reta parādība un tādēļ jo augstāk vērtējama.

Krājumā apkopotās rindas ir dabas izraisītā pārdzīvojuma atspoguļojums vārsmās. Dabas tēla atveidojumam ilustrācijās pievēršas arī Kārlis Sūniņš, rodot savu koncepciju. Sakļaujas un atgrūžas divi elementi — kalni un mākoņi. Šie simboli — varenais, sastingušais nemainīgums, pretstatīts gaistošajam, mūžīgi mainīgajam, aizejošajam, — izraisa pārdomas par dzīvi un nāvi, spēku un vājumu, prieku un bēdām. Kas tu esi, cilvēk, mūžīgā vai aizejošā daļa?

Mākoņi traucas Kalniem pāri.

Pēdējais putnu bars Aizlido debesos.

Tikai tu, Li Tai-pe,

Paliec uz vietas,

Un kalni Veras tevi.

Ilustrāciju iedarbīgumu pastiprina arī to kompozicionālā uzbūve. Nav nejaušība, ka zīmējums aizņem tikai vienu ceturto daļu no lappušu atvēruma: krāsainajam laukumam pretstatīts baltais; krāsainais simbolizē konkrēto pasauli, baltais — bezgalību. Un dzejnieka vārsma šai bezgalībā skan laikmetiem pāri. Ar šīs būtiskās nianses palīdzību Kārlim Šūniņām izdodas akcentēt krājuma galveno domu — dižajam vientuļniekam Li Tai-pe eksistē tikai viena patiesība — cilvēka un dabas vienība.

Ilustrāciju emocionālo strāvojumu kāpina arī smalkā tušas mazgājuma tehnika ar bagātajām melno, pelēko un balto toņu gradācijām. Šo klusināti samtaino gammu dažviet atdzīvina tumši sarkano detaļu iekrāso jums. Krājuma apdarē un ilustrācijās jūtams tas mākslinieciskā tēla kopnoska-ņojums, kas raksturo izcilo 12. un 13. gadsimta ķīniešu gleznotāju Ma Juaņa, Hia Kuri un Mu Ši daiļradi.

Pārlapojot «Bambusniedru ieleju», rodas jautājums — vai bieži mākslinieki izprot un izmanto specifisko emocionālās iedarbības līdzekli —

balto, neaizpildīto laukumu? Bet šajā grāmatā tieši tas rada laika varenības izjūtu, cieņu pret domas nesteidzīgo ritējumu un cilvēka jūtu pasaules dziļumu.

«Sūniņš izveidojies par izcilu pie mums izdoto Austrumu tautu rakstnieku darbu ilustrētāju. Mēs zinām, ka grūti sacensties ar šīs literatūras klasiskajiem ilustratoriem, ar indiešu miniatūru smalkumu vai ķīniešu otas zīmējumu izteiksmīgumu. Māksliniekam (t. i., K. Šūniņām — I. Ņ.) nav galvenais imitēt ārējo formu. Svarīga ir izpratne, pārdzīvojums, pasaules skatījums. Kārļa Šūniņa interpretētos tēlos atzaigojusi Tagores mīlas dzeja, Li Tai-pe koncentrētās vārsmas,» raksta Pēteris Savickis.26

Ar šo vērtējumu it kā varētu beigt apskatu par Austrumu mākslas tēmu Kārļa Šūniņa daiļradē, un tomēr tas nebūtu gluži viss.

Pāršķirsim mākslinieka dzīves lappuses dažus gadu desmitus atpakaļ. Padomju varas atjaunošanu Latvijā 1940. gadā Kārlis Sūniņš, tāpat kā visi demokrātiski noskaņotie mākslinieki, sagaida pacilāti. Līdz ar pārmaiņām sabiedriskajā dzīvē būtiski pārkārtojumi noris arī kultūras jomā. Ievērojami līdzekļi tiek piešķirti tautas izglītības, zinātnes un mākslas attīstībai. Pēc citu brālīgo republiku parauga veikti pirmie organizatoriskie pasākumi, lai apvienotu visus mākslas meistarus kopīgā saimē — republikas Mākslinieku savienībā.

Kā negants vētras brāziens jaunās dzīves celtniecību pārtrauca vācu fašistu nodevīgais iebrukums Padomju zemē. 1941. gada vasarā sākās Lielais Tēvijas karš, kas nesa līdzi neizmērojamas ciešanas, prasīja neskaitāmus upurus. Šajos smagajos pārbaudījuma gados mākslas dzīve gandrīz pavisam apsīkst. Fašistiskās Vācijas okupētajā zemē māksla kā sevis apliecināšanas avots iekarotājiem nav vajadzīga. Latviešu māksliniekiem nav viegli organizēt kādu izstādi.

Kārlis Sūniņš dzīvo klusās gaidās, zīmē skices lieliem darbiem, kaut ari saprot, ka to realizēšana tajā laikā nav iespējama. Lai iegūtu iztikas minimumu, viņš ilustrē dažas grāmatas. Viena no tām — pēc japāņu leģendas veidotā Kārļa Jēkabsona pasaka «Urasimatoro», kas uzrakstīta tik vāji, ka sen zaudējusi savu vērtību (pareizāk sakot, vērtības tai nekad nav bijis). Tomēr naivais vārsmojums par zvejnieku jaunekļa Urasimatoro un jūras dzīļu valdnieces Otohimas mīlestību var mūs interesēt ilustrāciju dēļ, kuru cikls sākas un beidzas ar Fudzi kalna motīvu. Tas palīdz atklāt Austrumu filozofijā plaši izvērsto apļa (gredzena) jēdzienu: cilvēks vienmēr tiecas pēc dzimtenes, un mieru viņš iegūst tikai tad, ja viņa pīšļi

atgriezīsies tur, no kurienes pats kādreiz nācis pasaulē. Attēli starp šīm divām kompozīcijām atbalso pasakas saturu — varoņu mīlestības pārdzīvojumu nianses.

Ilustrācijām Kārlis Sūniņš izmanto senajiem japāņu zīmējumiem uz zīda — kakemono — savdabīgo izstieptā taisnstūra formu, vertikālo līniju uzsvērumu. Viņš atveido japāņu tautai raksturīgos tipus, matu sakārtojumu, pozas, tērpus, ainavas elementus, interjera iekārtas akcentus — zemos paliktņus ar ziedu vāzēm, grīdas spilvenus, akāciju un ķiršu gleznos ziedus, bambusniedres, sīkās priedītes, ūdenī šūpojošās laivas — hankas. Viens no interesantākajiem ir vētrainas jūras attēlojums. īpatnēji veidotā

siluetlīnija, balto un melno laukumu pretnostatījums, ar smalku svītrojumu panāktais pelēcīgais pustonis rada emocionāli ietilpīgu realitāti — kompozīcijas māksliniecisko nervu.

Par izdevumu trāpīgi izsakās literatūrkritiķis J. Rudzītis: «Nezinu, vai visi pircēji izlasījuši «Urasimatoro», bet Šūniņa smalkie zīmējumi gan būs aplūkoti vairākkārt. Tie ari veido grāmatas «japāniskāko» dalu.»

Daudziem no mums Japāna gan agrāk, gan šodien likusies teiksmu zeme ar savu īpatnējo kultūru, vēsturi, mākslu, sadzīves tradīcijām, sīkstajiem un darbīgajiem cilvēkiem. Valdis Lukss braucienā uz šo valsti 1961. gadā ņem līdzi piezīmju grāmatiņu. īsās atzīmes vēlāk liek uzliesmot atmiņu dzirkstelēm, un top senajā japāņu dzejas formā uzrakstītās miniatūras — tankas. Kaut arī pats dzejnieks izsakās visai pieticīgi: «Un tā, lūk, no manām piezīmēm radās viena otra tanka, bet mākslinieka K. Šūniņa rokās tās pārvērtās par grāmatu,»27 — domāju, ka rakstnieka daiļradē tās ir vienas no visspožāk mirdzošajām zvaigznītēm, kaut arī ir vienkāršas un nepretenciozas:

Traukdamies augšup,

Ieduras mākonī ass Tokio tomis;

Lifti kā zebiekstes zib,

Ikdienu pamet lejā.

Jaungada zvani Simtu astoņas reizes Skandējas pāri...

Simts astoņas kaislības Japāņu dvēselēs mirst.

Vai tu lasītāj, dzirdi melodiju? Varbūt to trinkšķina senais japāņu mūzikas instruments sjamisena, bet varbūt to šalc mazā priedīte kriptomē-rija? Un šī vienkāršā melodija atbalsojas arī Kārļa Šūniņa atturīgajos, ritmiskajos divkrāsu zīmējumos — laimi nesošajās dzērvēs, sarkanajā kalnu kļavā, bambusos, kas peldas ūdeņos, «tādā kā pastmarka rudens lietū noslīkušajā rīsa laukā» un Japānas svētumā — Fudzi kalnā.

Šis izdevums ir grāmatu grafikas šedevrs. Veiksmīgs ir teksta izkārtojums — katrā lappusē pa vienai tankai; dzeja mijas ar izteiksmīgiem zīmējumiem. Un radies divu mākslinieku izcils kopdarbs, kas liek mums iejusties Japānas kultūrā, izprast šīs zemes tautas mentalitāti.

Kārlis Sūniņš spēja pietuvoties Austrumu zemju literatūras filozofiskajam dzijumam. Taču ne mazāk ētisko vērtibu viņš bija atklājis mūsu pašu folklorā — latviešu tautasdziesmās un pasakās.

Garie rudens vakari laukos. Vējš sašūpo lietū samirkušos egļu kuplos svārkus, tad draiskuļodamies aizmetas aiz kūts un papurina pīlādzi, tā sarkanie ogu ķekari vēl spītīgi turas pie zariem. Ārā ir drēgns, un zemes elpu vairs nevar samanīt. Lopi apkopti, dienas naskais ritējums pierimis. Ģimene sapulcējas vienuviet, katram kāds vakara darbs darāms. Tēvam pie kājām dzeltenu skaidu kaudzīte — viņš grebj karotes, māte zibina adatas — rudens laikā pieciem vīriem zeķu ne pieadīt, ne pielāpīt. Mierīgo klusumu pārtrauc ierasta, bet mīļum mīļa balss: «Aiz trejdeviņiem kalniem, aiz trejdeviņām jūrām reiz dzīvoja...» Sprigani acu pāri pie-

vēršas mātes lūpām. Pasaka varbūt būs jauna, bet varbūt arī zināma, taču nekas nemazinās tās burvību. ,

Kas tā pasaka tāda ir? Izdomājums vai īstenība? Par to īpaši neviens nedomā. Visi zina — pasaka ir skaistums un spēks, kas tevi tur savā varā.

Kārli Šūniņu pasaka tur savā varā visu mūžu. Viņu valdzina tās stingrā uzbūve, kāpinājumi un atkārtojumi, bagātā valoda un tēlainās metaforas, daždažādu vietu un laiku savijums, kur līdzās liriskam vēstījumam skan dramatiski kulminācijas akordi. Pasaka ļauj vaļu fantāzijai un iztēlei.

Pamatīgāka iepazīšanās ar folkloru Kārlim Šūniņām iznāk jau skolas gados. «Gan Talsu pamatskolā, gan arī vidusskolā latviešu valodas un literatūras mācīšanā ļoti liela vērība tika veltīta latviešu folklorai, īpaši tautasdziesmām, teikām, pasakām. Vidusskolā folkloras entuziasts bija skolotājs Dzintarkalns. Viņš skolēniem uzdeva vākt materiālus, iztaujājot vecākus un vecvecākus, radus, paziņas, tuvākās un tālākās apkārtnes iedzīvotājus. Daudzi skolēni bija ieguvuši pat vēl nezināmu materiālu. Arī mēs ar Kārli nereti runājām par šo tematu, pierakstījām dzirdēto un ar darba rezultātiem viens otru iepazīstinājām. Tieši vairs nevaru atcerēties, kāds bija Kārļa devums, bet, ka strādāts tika rūpīgi, nav šaubu. Arī viņš pats zināja daudz pasaku, teiksmu un sakāmvārdu. Gan atpūtas brīžos, gan sarīkojumos vienmēr dziedājām tautasdziesmas, tās mums bija tuvas un saprotamas,» atceras E. Avots.28

Un varbūt te meklējama vēl viena no atslēgām, kas jaunietim kādreiz lika vērt tieši Dekoratīvās glezniecības meistardarbnīcas durvis. Tieši šajā mākslas novadā viņš saskatīja iespēju rast izpausmi fantāzijas tēlu pasaulei. Un vai skolas laikā nav likti arī pamati tam, ka 50. gados mākslinieks kļūst par vienu no iemīļotākajiem pasaku ilustrētājiem? Ar meistara darinātajām ilustrācijām latviešu tautas pasakas izdotas arī krievu un igauņu valodā. Par šīm grāmatām jūsmo bērni, un ar tādu pašu mīlestību tās skata arī pieaugušie.

Daudzi mākslinieki, sākot ar vecmeistaru Rihardu Zariņu un beidzot ar latviešu padomju mākslas meistariem Daini Rožkalnu, Jāzepu Pīgoznī, Gunāru Krolli, Ilonu Ceipi un citiem, visdaudzveidīgākāj os tēlos izteikuši mūsu pasaku būtību. Katram no viņiem piemīt sava pasaules izjūta un rokraksts — rotaļīgāks, dramatiskāks, smagnējāks, mierīgāks vai hiper-bolizētāks. Kur meklējams tieši Kārļa Šūniņa ilustrāciju pievilcīgums?

Mākslinieks attēlo reāli iespējamu situāciju, kas ir tikpat krāšņa kā pasaku stāstītāja izdoma. Viņš izjūt pasaku kā tautas garīgā spēka iemie-

sojumu, kas atklāj cilvēka drosmi, ētisko stiprumu. Un spēj izprast pasakas fenomenu: gadu simtos, kad cilvēks ir pakļauts svešai varai, ir pazemots un paverdzināts, viņš rada kaut iedomātu, tomēr bagātu un krāšņu pasauli, kurā uzvar labais, patiesais, krietnais.

Kādā veidā Kārlis Sūniņš pietuvojas pasakai? Te nāk talkā vēl bērnības gados iztēlē uzburtā pasaule, ievērojama nozīme ir arī latviešu etnogrāfijas un arheoloģijas studijām. No šī avota smeļoties, meistars konfrontē īstenību ar teiksmainību, nekļūdams par sentimentālu apjūsmo-tāju, bet tiekdamies pēc monumentāla vērienīguma.

Pāršķirstot atsevišķas Kārļa Šūniņa ilustrētās pasakas vai arī pasaku

Ilustrācija latviešu tautas pasaku krājumam «Brīnumputns». 1974.

kopojumus, var saskatīt gadu gaitā radušās īpatnības, kas raksturo mākslinieka spilgti individuālo stilu. Ilustrēta pasaku grāmata galvenokārt domāta bērniem, arī tiem, kas paši vēl neprot lasīt. Tādēļ ilustrācijām jābūt pietiekami lielām un viegli uztveramām. Turklāt attēlā nebūtu lietderīgi pateikt visu, tanī jābūt kādam interesi izraisošam, intriģējošam akcentam. Māksliniekam jāprot atšķirt būtiskais no mazāksvarīgā un jāatceras, ka dažkārt nozīmīgāka par daudzvārdīgu stāstījumu ir vienkārša, lakoniska, bet raksturīga detaļa. Jāņem vērā arī, ka krāsa ir lielisks noskaņas kāpināšanas līdzeklis. Nedrīkst baidīties no tās spožuma, taču jāprot novērtēt arī monohromo toņu it kā vienmuļā izteiksmīguma iespējas. Un, beidzot.

ilustrācijai ir jāatklāj tās tautas gars un mentalitāte, kura senatnē šo pasaku ir radījusi. Cauri gadsimtiem senie nostāsti atnākuši līdz šodienai un dzīvo — kaut ari nemanāmi — mūsos. Visbūtiskākais pasakās ir labā uzvara pār ļauno, sižeta izklāstā tas rada kāpinājumu, kulmināciju un laimīgu atrisinājumu. Skaistais ne vienmēr iemiesojas fiziskajā spēkā, bet gan cilvēka garā, sirdī, darbībā, labestībā.

Ne tikai ilustrācijām, bet visam grāmatas ietērpam jārada priekšstats par tās saturu, jāizraisa vajadzīgā noskaņa. Kārlim Šūniņām šim nolūkam kalpo vāks, priekštituls, sākuma un nobeiguma zīmējumi vai vinjetes, ko var nosaukt arī par grāmatas prologu un epilogu.

Ko par pasaku ilustrācijām teica mākslinieks pats? «Kad es strādāju pie saviem zīmējumiem, nekad nedomāju par to, kādiem tiem jābūt, lai tie labāk patiktu bērniem. Zīmēju, nedomājot par to, vai šos zīmējumus skatīs bērni vai pieaugušie. Bērnu grāmatu ilustrācijām ir jābūt zināmā mērā piepaceltām, tām jārosina fantāzija. Zīmējumi nedrīkst būt vienaldzīgi. Viss jādara ar sirdi.»29

Viss jādara ar sirdi. Palūkosimies, kā šī patiesība atklājas dažos mākslinieka veikumos: daiļrades agrīnākajā posmā ilustrētajā pasakā «Lāču Krišus» un brieduma gadu virsotnēs — ilustrācijās grāmatām «Divi brāļi» un «Zili zaļi brīnumi».

«Lāču Krišus» (1947) ir pasaka par stiprinieku, kas, trejus velnus uzveicis, pelnīti iegūst karaļmeitu par sievu.

Izdevums ir pievilcīgs jau ar mākslinieciskā ansambļa atveidu kopumā. Prāvais, īstas «bilžu grāmatas» formāts, tumši brūnie, ar labu stila izjūtu veidotie burti, kas izceļas uz pelēki iezaļganā stilizēta dreļļu raksta fona, rada atturīgu krāšņumu, kas kā tautas mākslas monumentalitātes apliecinājums redzams mūsu etnogrāfiskajos linu audumos.

Galvenā varoņa simpātiskais portrets priekštitulā iepazīstina lasītāju ar gudru, līdzsvarotu cilvēku. Titula atvēruma kreisajā pusē — spožs saullēkts uz Daugavas, taču pār Lāču Krišu satumsis negaisa mākonis. Tātad — labā un ļaunā cīņa, gaišo un tumšo spēku sadursme. Titula atvēruma labajā pusē lasāms pasakas nosaukums un ziņas par grāmatas izdošanas vietu un laiku, tās atdalītas ar trim vienkārša līkloča joslām — elementu, kas atkārtojas arī tekstā. Visai krāšņs ir nākamo lappušu atvērums, kas jau robežojas ar pārbagātību. Tomēr mākslinieka gaumes izjūta brīdinājuma svītru nepārkāpj, un kompozīcija veidojas kā vienotu, spēcīgu izteiksmes līdzekļu kopums.

Ilustrācijās liela nozīme ir ari kolorītam un akcentēto līniju izvietojumam. Baltie koki veido svinīgas vertikāles; tumšie mākoņi, pelēkie ceļi, pils ailes un zelta saules stari it kā sabalsojas ar pasaku teicēja brīžam monotono, brīžam straujo, kāpināto valodu. Kā atbalss prettitula portretam ir grāmatas nobeigumā zīmētā senlatviešu pils — simbols laimīgām beigām. Kaut arī dažās ilustrācijās spriegumu nomāc un tēlainību placina zināms sadzīviskums, «Lāču Krišus» uzskatāms par izcilu sniegumu tālaika latviešu grāmatu apdarē.

Gan ietērpam, gan ilustrācijām un kopējai kompozīcijai Kārlis Sūniņš tiecas meklēt arvien jaunus izteiksmes līdzekļu variantus. «Divi brāļi» iznāca 1959. gada pavasarī, kad ziedēja zilie vizbuļi un skolēni kā zvirbu-lēni spruka pa skolas durvīm laukā. Kaut arī tirāža nebija mazā, grāmatnīcas pircēju pieprasījumu apmierināt nevarēja, un līksms bija tas skolotājs, kas savējiem varēja dāvināt šo izdevumu. Tā bija sevišķi iemīļota grāmata, kura arī šodien palīdz veidot mūsu priekšstatu par Kārļa Šūniņa pasaku ilustrēšanas principiem.

Būdams uzticīgs grāmatas vienotam iekārtojuma ansamblim, meistars arī šoreiz, veidojot apvāku, iepazīstina lasītāju ar pasaku pasauli. Spēcīgie burti (to silueti nedaudz atgādina «Lāču Krišus» burtus), novietoti nedaudz zemāk par centrālo horizontālo asi, veido virsrakstu. Virs tā divi loki ar spriegi uzvilktām bultām, kas simbolizē gan pasakas sākumu, gan divu brāļu kopības izjūtu, tiekšanos tālē. Bultu motīvs atkārtojas arī tekstā.

Priekšlapas fons ar akvareliski mīksti izplūdušajām koku vertikālēm un iekonturētajām brāļu augumu aprisēm asociējas ar vēstījumu, ka divi brāļi «ieklīst tādā biezoknī, ka nekādi laukā tikt». Darbības dinamiku akcentē baltais briedis, kas vilina brāļus doties tālāk.

Titullapā dominē sulīgi sarkanais pūralādes raksts ar stilizētajām bezdelīgām, saulītēm un augošo koku. Kopiespaidu bagātina ornamenta joslai līdzīgie sīkākie burti (informatīvās ziņas). Un, lūk, vēl nenonākuši līdz lasīšanai, vairs nesajauksim latviešu pasaku ar krievu, indiešu vai armēņu.

Ievadu mākslinieks sāk ar vinjeti, kurai jau ir ilustrācijas svars. Tai pievienots iniciālis un zīmēts pirmais vārds, tradicionālais pasaku — reiz...

Kārlis Sūniņš kā režisors sadala pasaku vairākās daļās, kas aptver noteiktu darbības posmu. Katra atvēruma kompozīcija veidota no trim

laukumiem — uzsvērti nelielas teksta daļas, vinjetes un ilustrācijas. Vin-jetes zīmētas visai savdabīgi — dažkārt tās veido ilustrāciju ievadījumu vai nobeigumu, citreiz tās ir paskaidrojošas atsauces vai ilustrāciju detaļas, taču nereti tām ir pilnīgi patstāvīgs raksturs. Var būt, ka šajā gadījumā varētu vēlēties kādu vienotu principu, tomēr kopiespaidu vinjetes nesaskalda.

Ilustrācijas mākslinieks «būvē» ar izteiktu scenogrāfisku ievirzi. Ainavās atveidojot lirisku, bet iekštelpas attēlojumos — monumentālu noskaņu, Kārlis Sūniņš rada pārliecību, ka šīs kompozīcijas varētu izlietot arī kā dekorāciju metus pasakas teatralizētam uzvedumam. Bet katrai kompozīcijai savukārt ir tik patstāvīgs raksturs, ka mākslinieks tās eksponējis izstādēs kā atsevišķus stājdarbus, radot priekšstatu par pasaku vispār.

«Zili zaļi brīnumi» (1961) ir retāk dzirdēta latviešu brīnumpasaka par mednieku, kam, lai viņš varētu paturēt savu jauno sievu, jāatnes karalim zelta ābele, dimanta lauva un zili zaļi brīnumi.

Runājot par darbu pie šīs pasakas, Kārlis Sūniņš saka: «Man šķiet, ka šis puisis nav jārāda visādās varonīgās izdarībās. Bieži viņš paliek par vērotāju: visi varenie dabas spēki darbojas viņa labā, viņa jaukās un atklātās sirds labā. Varbūt tieši tāpēc es savās pasaku ilustrācijās parasti

65

5 — 102223

vairāk rādu dabu, tas ir, rādu vidi, kurā darbojas pasaku varonis, nevis varoni pašu. [..] Mani vienmēr vairāk ir vilinājis viss neparastais, noslēpumainais.»30

Šī noslēpumainība dažādās krāsās iezaigojas jau grāmatas apvākā. Zili zaļais, melnais, sarkanais — kas tas ir? Varbūt zeme, debesis, jūra, saules spulgs, zāle un liesma. Bet, ja viss būtu konkrēti attēlots, — nebūtu vairs brīnuma. Tādēļ ļausimies krāsu trauksmei. Priekštitulā redzam vecāsmātes villaines pelēko malu ar rūsgano saulītes motīvu. Ja vecmāmuļa atvērusi pūralādi — kaut kam neikdienišķam jānotiek. Un brīnuma nojausmu spriedzina arī divos laukumos dalītais titula atvērums (šos laukumus apvieno zilais mākonis ar zvaigznītēm) un nākamais atvērums — zelta ābele, no kuras izlido baltais gārnis. It kā noskan izrādes sākumu vēstošais zvans, priekškars veras vaļā, iedegas prožektori, lai apžilbinātu mūs ar jaunu krāsu spožumu un izgaismotu vēl neredzētus notikumus.

Teksta sleja aizņem atvēruma trešdaļu. Tas ne vien piesaista uzmanību rakstītajam vārdam, bet rada arī telpu, kurā darbojas noteikts pasakas tēls. Atvēruma kompozīcija ir tik veiksmīga, ka skatītājs vai lasītājs ik brīdi izjūt tās iedarbību. Baltais laukums, kas ļauj detaļai ietiekties galvenajā zīmējuma kompozīcijā vai arī būt pilnīgi suverēnai, spēj radīt gan koptēla dinamiskumu, gan miera un plašuma izjūtu. Ilustrācijās daudzveidīgi izmantotas stilizēta latviešu ornamenta detaļas, kas organiski iekļaujas attēlotajā vidē.

Lai gan pasakas tekstā ir noteikti apzīmējumi — «zelta pīlīte — daiļā meitiņa», «dimanta lauva», «zemes māte», «briesmīgā čūska», kas jau pa gabalu rauj ar dzeloni visus klāt un «rij dibenā», liekas, ka šie ir vienīgie elementi, kas varētu būt zīmēti mazāk tieši, kuriem gribētos pasakaināku nokrāsu.

Zīmējot pasaku personāžus tautas tērpos, Kārlis Sūniņš parasti izvēlas kāda noteikta novada apģērbu. Un, lai arī tā visbiežāk ir krāšņā Nīca, tērps netiek pārskaistināts, pārbagātināts ar detaļām pat tajos gadījumos, kad parādīta bagātā mātes meita.

Grāmatas «Zili zaļi brīnumi» pēdējā lappuse. Gārņi lido lejup — pasaka ir beigusies. Lasītājā tā iedegusi pārdomu un skaistuma dzirksteli, un ne vienreiz vien viņš pārlapos pasaku no jauna, lai atkal tiktos ar brašo mednieku un citiem pasakas varoņiem.

Kādā veidā Kārlis Sūniņš spēja panākt kolorīta bagātību, par ko parasti priecājas skatītāji? Lai gan daļēji šī bagātība vērojama tieši akse-

suāros — traukos, sadzīves priekšmetos, ieročos, ornamentā —, tomēr galvenais viņa darbos ir attēlotā vide — daba.

Latviešu tautas pasaku valoda ir savdabīgi spēcīga, bagāta epitetiem, grodu fabulu. Tomēr dabas aprakstu pasakās ir visai maz un tie nav konkrēti (aiz trejdeviņām zemēm, aiz trejiem kalniem utt.), tādēļ ilustrācija dod iespēju paplašināt lasītāja priekšstatu par situāciju un darbības vidi.

Pie Kārļa Šūniņa izcilākajiem devumiem grāmatu laukā vēl jāpieskaita vairāku tautas dziesmu ilustrējumi («Upe, upe, Daugaviņa», 1957; «Ai zaļā birztaliņa», 1960; «Sudraba smildziņa», 1972; u. c.).

Taču vai tikai veiksmes vien bijušas mākslinieka darbībā? Tā gluži nav: šodien ar distanci uz dažām grāmatām skatīdamies, redzam arī pa negludumam.

1956. gadā iznāk krājums «Gudru ņēmu padomiņu». Latviešu tautasdziesmas, pasakas, sakāmvārdi, mīklas, kas domātas pirmsskolas vecumam un jaunākajām klasēm. Iespējams, ka dažādu folkloras žanru apkopojums radījis vēlmi apvienot zīmējumos vairākus atšķirīgus stilistiskus paņēmienus, kas, lai gan atsevišķi ir interesanti, kopējā skatījumā rada sadrumstalotu iespaidu. Dažviet tēlainību nomainījis satura atstāstījums un pat klaja didaktika.

Labākā grāmatas daļa ir tā, kur meistars zīmējis ornamentus, gūdams ierosmi Kurzemes villaiņu malu rakstu daudzveidīgajās variācijās. Šie ornamenti apliecina Kārļa šūniņa jaunrades principus, racionālas domāšanas, ilgstošu vingrinājumu un emocionālā jūtīguma izstrādātos skaistuma, harmonijas likumus. Četrdesmit dažādu greznu vinješu — tas būtu pilnīgi pietiekami nelielajai grāmatai. Diemžēl klāt nāk dabas elementi, figurālas kompozīcijas ar mūsdienu sadzīves un senatnīgiem motīviem, kas saduras idilliskās apjūsmošanas šaurajos ietvaros.

Šāda pati kļūme salauž Kārlim šūniņām raksturīgo grāmatu apdares kompaktumu krājumā «Nāc nākdama, vasariņa» (1967), kur par veiksmi

var uzskatīt mūsdienīgā transkripcijā pārfrāzētos latviešu pūralāžu un apgleznoto skapju durvju dabas motīvus, bet pārējais ir lieks, pat rada neizpratni.

Zinot mākslinieka daiļradi, salīdzinot atšķirīgus izdevumus, kas tapuši nelielā laikposmā, rodas doma, ka pie neveiksmēm nezin vai būs vainīgs tikai autors. Viņš strādāja, kā parasti, rūpīgi iedziļinoties teksta materiālā. Varbūt noteikta nozīme bija kādreiz pārprastajam principam «jo vairāk, jo labāk» vai arī toreiz vēl nepietiekamajām zināšanām par bērnu tēlainās domāšanas un uztveres ipatnībām. Kas to lai zina. Un iespējams arī, ka šīs grāmatas zaudējušas savu vērtību tieši paša Kārļa Šūniņa radīto augsto kritēriju gaismā.

No latviešu klasiskās daiļliteratūras darbiem Kārlim Šūniņām bija tuvi liriski apcerējumi, kuros fabulu virza ne tik daudz dialogs kā pārdzīvojumu un noskaņu apraksti.

1958. gadā mākslinieks ilustrē Andreja Upīša stāstu «Jaunā dzērve»', bet 1959. gadā atkārtoti (pirmais izdevums iznāca 1944. gadā) — Jāņa Jaunsudrabiņa «Vēja ziedus». Abiem šiem darbiem ir tieši gan nemanāmi, tomēr nojaušami saturiski saistpunkti.

Jaunā dzērve iet bojā brīdī, kad, kā bulta uzšāvusies gaisā, redz tikai «zilos tālos dienvidus un mirdzošo brīvo plašumu visapkārt». Rasmas un Spodra mīlestība, kas reibdama ceļas arvien augstāk, iet bojā, sava laika dzīves skarbās realitātes nogalināta.

Abu stāstu ilustrēšanai Kārlis Sūniņš izvēlas līdzīgu tehniku — mīksta grafīta zīmējumu, ko dažādo vietām it kā vienkārtņa tehnikā austa rupja auduma faktūras atspiedums. Mākslas tēlus meistars veido, meklējot tekstā ar tēlotājas mākslas līdzekļiem atklājamas vērtības. Nianšu atšķirības jūtamas pārdzīvojuma atklāsmē — «Jaunajā dzērvē» tā ir tuva reāli iespējamai, «Vēja ziedos» — vairāk romantizēta.

A. Upīša stāsts ar Kārļa Šūniņa ilustrācijām un māksliniecisko apdari kļūst par vienu no simpātiskākajiem tālaika izdevumiem.

«Tikai smalks zīmējums, apbrīnojama satura un formas vienotība. Otra tāda nav mūsu mākslā. Un pareizi jau ir, ka viņam (K. Šūniņām — I. Ņ.)

vien laikam ir pa spēkam saredzēt arī cīruļa ēnu rudzu laukā,» vēstulē šīs grāmatas autorei raksta literatūras skolotāja M. Endziņa.31

Kur šoreiz meklējama panākumu atslēga? Kārlis Sūniņš izvēlas visai īpatnēju kompozīciju, ko vēlāk veiksmīgi izmanto vēl dažās citās grāmatās. No zīmējumiem paredzētā stāvformāta taisnstūra laukuma atsevišķas detaļas tiek izvirzītas ārpus pamatkompozīcijas. Tas rada vizuālu ilūziju, ka ilustrācija ir reālās dzīves kadrs un notikumi turpinās arī ārpus stingrā ielogojuma. Dzērvju lidojumā šādi tiek panākta trauksmaināka kustība, ainavā — panorāmas bezgalības iespaids. Veiksmīgs ir arī grāmatas prologs — prettituls — ar īpašu ieloci atdalītais dzērvju tālā lidojuma atainojums un baltais laukums — klajums, kurā vientuļa paliek jaunā dzērve.

Mākslinieks, stāstot, kāpēc viņš izvēlējies ilustrēšanai šo darbu, atzīmē, ka vēstījumā par jauno, spēcīgo dzērvi viņu saistīja doma par kolektīva un vienpatņa likteni, sajūsmināja arī vide, kur notiek darbība, un putni, kas viņa iztēli nodarbinājuši vienmēr. «Tīrelis, ezers un niedres, bet galvenais, putni lidojumā un mākoņi — tās ir lietas, kuras es varētu zīmēt bezgala daudzos veidos.»32

Uz grāmatas ārējo izskatu mākslinieks visu mūžu raudzījās kā uz svētumu. Ne mazums nopelnu te bija Talsu pilsētas pamatskolai, kur rokdarbu skolotājs mācīja ne vien grāmatas rūpīgi iesiet (vai darbmācības stundās arī šodien to nevarētu un nevajadzētu darīt? — I. Ņ.), bet arī skatījās, lai apdare pēc iespējas atbilstu grāmatas saturam.

Skolas gados apgūtais mudināja meistaru īpaši iemīļotās grāmatas iesiet pašam, kaut gan vienkāršāk to būtu pasūtīt speciālā darbnīcā. Un savu māku Kārlis Sūniņš nodeva mūsu tagadējiem ādas plastikas meistariem A. Līcei, I. Sīlis, I. Preisai un citiem, kurus viņš apmācīja Rīgas lietišķās mākslas vidusskolā.

Grāmatniecības mākslā Kārļa Šūniņa zināšanas bija apskaužamas: meistars līdz sīkumiem bija izpētījis grāmatu ilustrācijas vēsturi. Viņš varēja nosaukt zināmus un daudzus pat speciālistiem nezināmus grāmatu apdares un ilustrācijas meistarus, dodot katram trāpīgu raksturojumu.

Sevišķi tuva Kārlim Šūniņām bija latviešu grāmatu māksla. Viņš ļoti jūsmoja un daudz stāstīja par mūsu vissenākajiem izdevumiem, priecājās par jūgendstila kompozīcijām, kas parādījās gadsimta sākumā, īpaši augstu vērtējot R. Zariņa darbus. Tikpat tuvi viņam bija arī E. Brencēns,

I. Zeberiņš, A. Kronenbergs. Runājot par izcilākajiem latviešu grāmatu mākslas meistariem, viņš vispirms minēja O. Norīti, N. Struņķi, S. Vid-bergu, nekad neaizmirsa arī J. Plēpi, O. Ābelīti, Ģ. Vilku, V. Valdmani un citus māksliniekus.

Vai Kārļa Šūniņa pievēršanos grāmatu mākslai noteica nejaušība vai likumsakarība? Liekas jau, ka likumsakarība. Bet Kārlis Egle, sajuzdams talantu, bija impulsa izraisītājs. Un radās nozīmīga mūsu grāmatu mākslas vēstures lappuse.

Kuram komponentam jābūt pirmajam vairākmākslu sintēzē, nepateiks pat augsti mācīti teorētiķi. Protams, ierastāks variants ir tāds, kad komponists meklē tekstu dziesmai, rakstnieks savu darbu ilustrēšanai — mākslinieku. Tomēr dzīvē mēdz būt arī saspēles paradoksi: Valda Kalnrozes gleznu pērļainais pelēcīgums ierosināja Ādolfu Skulti komponēt sonāti; Jānis Peters, noklausījies Raimonda Paula mūziku, uzrakstīja tai vārdus. Šādas savstarpējās bagātināšanās rezultāts ir tik liels, cik spēcīgi tiek skartas radīšanas brīnuma stīgas.

Annas Sakses un Kārļa Šūniņa sadraudzību, strādājot pie grāmatas «Pasakas par ziediem», noteica īpatnējo apstākļu sakritība.

Annai Saksei ziedu mīlestībā izlējās gan prieks, gan skumjas. Ziedi viņai kļuva sevišķi tuvi, kad rakstniece slimības dēļ bija spiesta attālināties no aktīvas sabiedriskās dzīves. Ziedi Mežaparka dārzā, ziedi vāzē uz galda, ziedi pļavā un mežmalā...

Vairāku gadu laikā rakstniece bija sacerējusi dažas pasakas par ziediem, kas gaidīja savu turpinājumu, lai izveidotos neliels cikls, ko varētu

izdot. Dažādu notikumu sakrustošanās dēļ Kārlim Šūniņām savukārt bija sakrājies krietns skaits ziedu zīmējumu. Izdevniecības «Liesma» galvenais redaktors Pēteris Bauģis, uzzinot par iecerēto pasaku krājumu, tos parādīja Annai Saksei. «Es apskatīju Šūniņa akvareļus. Tie mani apbūra, un es nolēmu, lai tur vai kas, tiem vajag parādīties atklātībā, un stājos pie darba.»33

Anna Sakse izlaužas cauri grāmatu kalniem, sameklē dažādu zemju puķēm piedēvēto simboliku, un rodas gleznaini tēlojumi.

«Dažus Šūniņa ziedus nepratu izmantot, piemēram, meža plūmi, dažus viņš piegleznoja klāt (cūkausīti, naktsvijoli). Grāmatā ir pasaka «Czi-Czina». Nekur tādu puķi nevarēju atrast, un man šķiet, ka arī Sūniņš to zīmējis uz labu laimi. Toties kādā enciklopēdijā atradu, ka šāds nosaukums ir kādam Ķīnas ogļraktuvju ciematam, kurā notikusi pirmā strādnieku sacelšanās.

Dzegužasaru Sūniņš uzgleznojis baltu. Mūsu dzegužpuķes ir krāsainas, bet baltā ir tik skaista un piemērota asarai.

īstenībā jau Šūniņu vajadzēja minēt man līdzās kā grāmatas autoru,» kādā vēstulē raksta Anna Sakse.34 Divi cilvēki, divi mākslinieki, kas kautrības dēļ nekad nesastapās, tomēr spēja viens otru iedvesmot, parādīt savu vienlīdz iejūtīgo attieksmi pret dabu, darbu un skaistumu. Un rezultātā 1966. gadā lasītāji saņem lieliski izdoto sējumiņu — «Pasakas par ziediem».

Šo grāmatu, kas iznāk atkārtoti un tiek tulkota arī krievu, vācu un angļu valodā, var uzskatīt par vienu no labākajiem latviešu īsprozas sacerējumiem. Un līdzās šī sacerējuma nevainojamai literārai kvalitātei nostājas arī tikpat augstvērtīga grāmatas mākslinieciskā apdare — Kārļa Šūniņa talanta izpausme.

1971. gada rudens. Maskava. Vēlajai vakara stundai, liekas, nebūs gala. Viss slapjā, biezā miglā tīts. Kodīgs dzestrums velk cauri līdz kauliem. Nejauki spocīgi uz ietves kustas kailo koku zaru ēnas. Metro cilvēku pavisam maz. Cits citu redzēt negriboši, ierāvušies sevī kā kastaņi ada-tainā mizā. Stacijā «Belorusskaja» iesteidzas meitene ar baltu grāmatiņu rokās. Jau slīdtrepēs lasījusi. Atver un sāk smaidīt. Redzu roku maigo pieskārienu, mirdzošas acis. Skatos — A. Sakses grāmata «Pasakas par ziediem» krievu valodā. Jauniete noglāsta orhideju, vērīgi aplūko sau-līti-pienenīti. Ieskatās man acīs un pasmaida. Pasmaidu arī es. Neuzdrošinos teikt, ka viņa tur rokās daļu no manas Latvijas. Lepnums var salauzt trauslo burvības ledu, un manu nopelnu jau šeit nav. Grāmata ar savu brīnumu pieder visiem. Varbūt angļu tulkojumā to šobrīd tur rokās cilvēki Londonā, Ņujorkā, Kanādā, Sidnejā. Un tāpat priecājas. Saule ielijuši sirdī, un, izkāpjot no metro, nejūtu tumsu, lietu, drēgnumu.

Tā nu, lūk, grāmatu ilustrācijas kļuvušas par nozīmīgu Kārļa Šūniņa daiļrades pūra daļu, bet šajā bagātību krātuvē vēl daudz skaistuma rodams, tādēļ vēlreiz šķirsim mākslinieka dzīves lappuses atpakaļ.

Ar grāmatu mākslu cieši sasaistījušās Kārļa Šūniņa darinātās grāmatu īpašuma zīmes — ex libris. Tās par savām gribējuši saukt daudzi. Taču šajā jomā meistars nebija no ražīgajiem, kaut arī viņa radītās īpatnējās miniatūrgrafikas stipri atšķīrās no citu mākslinieku kompozīcijām, bija spilgti individuālas un tādēļ vienmēr tika eksponētas republikas, Vissavienības un ārzemju grāmatzīmju izstādēs.

Kādreiz pajautāju Kārlim Šūniņām, kādēļ viņš tik reti pievērsies grāmatzīmju mākslai. Meistars atjokoja, ka tās pašas, kas darinātas, tādi kri-kumiņi vien esot un ka šī grafikas nozare ir interesanta, bet arī visai

sarežģīta. Grāmatzīmei jāpatīk īpašniekam un jāraksturo arī darinātājs. Tas ne katrreiz esot viegli pārkožams rieksts pat mūsu lielmeistariem. Smaidot Kārlis Sūniņš pastāstīja anekdotisku gadījumu, kas, varbūt nedaudz pārspīlēts, pārsvarā atbilst patiesībai un ko vērts pieminēt, lai raksturotu grāmatzīmes daudzveidīgās iespējas. Reiz daži cilvēki griezušies pie mūsu grāmatzīmju vecmeistara Pētera Upīša ar lūgumu izgatavot dāvanu viņu kolēģim sakarā ar disertācijas aizstāvēšanu — «tādu vienkāršu, pavisam vienkāršu grāmatzīmīti». Kad mākslinieks pavaicājis, kam

8/

G — 102223

tomēr šajā «bildē būtu jābūt iekšā», pirmais dāvinātājs minējis, ka tur varētu būt simboliski attēlots nākamā īpašnieka uzvārds (saliktenis no dabas elementa un dzīvnieka nosaukuma); otrs pieminējis disertācijas sarežģīto tematu un ārzemju ceļojumu, kurā disertants devies, lai iegūtu nepieciešamo zinātnisko materiālu; trešais ieteicies, ka nebūtu par ļaunu kādu amata atribūtu iezīmēt; ceturtais nosaucis jubilāra vaļaspriekus — puķu audzēšanu, mārku kolekcionēšanu un makšķerēšanu; bet beidzamais nolicis uz galda disertanta fotogrāfiju un piemetinājis, ka grāmatzīme esot

Koki ziemā. 1968.

sevišķi patīkama, ja tajā iekomponēts tās īpašnieka portrets. Pēteris Upī-tis visu pierakstījis, un pēc kāda laika pasūtītāji nelielajā lapiņā tik tiešām ieraudzījuši visu, ko vēlējušies. «Lūk, tas ir meistarstiķis. Es tā nevaru, jo manas zīmītes ir vienkāršas un pieticīgas,» nobeidza stāstījumu Kārlis Sūniņš.35

Nav man nolūka salīdzināt dažādu mākslinieku devumu, bet gribētos parādīt to poētisko, skaisto un neatkārtojamo, kas raksturīgs tieši Kārļa Šūniņa darinājumiem.

Pēc paša mākslinieka sastādīta saraksta viņš laikā no 1941. gada līdz 1975. gadam radījis 67 grāmatzīmes (septiņas no tām nav tiražētas). Stāv-formāta, guļformāta un kvadrātveida kompozīciju izmēri visai dažādi. Lielākās — Ex libris Kārlis Sūniņš (1962, 108X43^2) un Ex libris F. Klein-bergs (1956, 101X71), mazākās — Ex libris J. K. Godiņš (1972, 29X32) un Ex libris Jānis Godiņš (1972, 33 X 39). Kompozīcijas izpildītas vienkrāsas, divkrāsu un trīskrāsu tušas zīmējumā, no kura tiražēšanai darinātas cinka klišejas.

So patiesībā diezgan ievērojamo oriģinālu skaitu it kā samazina tas, ka desmit zīmes autors darinājis pats sev, kā arī dzīvesbiedrei, bet četras kā dāvanu veikalam «Mākslas grāmata», tās zināmā mērā var uzskatīt par firmas zīmi — emblēmu. Pārējām 53 grāmatzīmēm ir deviņpadsmit īpašnieki, jo tikai K. Draviņam (1941), F. Dziesmai (1942), F. Kleinbergam (1956) un Dr. M. Joffem (1972) mākslinieks pagatavojis pa vienai zīmei, citiem īpašniekiem bijis krietns variantu skaits. Tā Laimonim Straupenie-kam (1972. un 1975. gadā) darinātas sešas zīmes, Dr. Gaitim Brežinskim (1964) piecas zīmes, bet vairākiem īpašniekiem pa trim un četrām dažādām kompozīcijām.

Jo interesantāka atklājas meistara personība un savukārt dižāki kļūst skaitļi, ja saskaitām un aplūkojam kompozīciju skices. Daudzām grāmatzīmēm ir ap piecpadsmit, pat divdesmit uzmetumu, un gandrīz katram no tiem ir pabeigta darba vērtība.

Pat visvienkāršākajā kompozīcijā Kārlis Sūniņš nezaudē sava rokraksta īpatnības. Aplūkojot gan realizētos darbus, gan uzmetumus, varam konstatēt lielu izteiksmes līdzekļu daudzveidību, kurā uztveramas vairākas līnijas.

Mākslinieks daudz strādā ar latviešu ornamenta elementiem. Te ornaments var būt noteikta kompozīcija vai arī zīme, kuras konfigurāciju veido trīsstūris, dažkārt arī kvadrāts. Jāpiemin arī ornamentētās joslas, kas ietver burtus (vai ko veido burti). Šāda veida grāmatzīmēs akcentēts ģeometriskais raksts ar saulītēm, zvaigznītēm, dreļļu zīmēm, kādas varētu rotāt Nīcas un Bārtas kreklu plecu daļu, villaiņu apmales un brunču apakšmalas. Te jāuzsver vārds «varētu», jo rakstus Kārlis Sūniņš nekopē, bet sacer, no tautas ornamenta gūdams tikai ierosmi.

Rasmas un Kār]a Šūniņu grāmatzīmes.

70. gadi.

Šāda sacere jūtama arī tajos gadījumos, kad mākslinieks izmanto stilizētu augu rakstu, kura pirmsākumi skatāmi primitīvajos zīmējumos uz mūsu vecvecmāmiņu pūralādēm un drēbju skapjiem. Kompozīcijas kopējā forma veidojas kā daudzžuburainie Latgales svečturi vai Ansim Cīrulim raksturīgie īpatnējie ziedu ceri, kuros iesēdināts kāds putniņš. Daudzās skicēs redzam veiksmīgus meistara mēģinājumus apvienot abus iepriekš minētos ornamenta veidus apļa vai pusapļa formā.

Cits raksturs ir tām Kārļa Šūniņa grāmatzīmēm, kuru kompozīcijai piemīt patstāvīga stājdarba raksturs. Kā patiesi skaista klusā daba ar māla vāzi, ziediem un grāmatu ir 1947. gadā tušas svītru zīmējumā darināta grāmatzīme F. Kleinbergam. Tās vērtību nemazina arī tas, ka mākslinieks īpašnieka uzvārdu nav uzrakstījis spoguļattēlā un iespiedumā tas iznācis ačgārni. (Acīmredzot tādēļ Kārlis Sūniņš šo darbu savā grāmatzīmju sarakstā nemin, uzrādīta tikai 1956. gadā radītā kompozīcija — I. Ņ.)

Tomēr pie klusās dabas žanra Kārlis Sūniņš savās grāmatzīmēs vairs nav atgriezies. Varbūt viņš uzskatīja, ka šāda īpašuma zīme var konkurēt ar grāmatā esošajām ilustrācijām? Vai arī tā likusies par lielu un smagnēju, lai to varētu izmantot dažāda rakstura grāmatās? Iespējams, ka, pēc viņa domām, grāmatzīmē dominējošā vieta ir nevis attēlam, bet metaforai, simbolam, par ko liecina meistara darināto miniatūrgrafiku lielais vairums.

Šādam pieņēmumam nerunā pretī arī nedaudzās ainavas, kas visai kompaktās kompozīcijās ieskicētas J. Godiņa (viņam vienīgajam uz uzmetuma lapas saglabājies pieraksts — «tēvs Kārlis, pats fotogrāfs, arī makšķernieks») un V. Kaltiņas grāmatzīmju uzmetumos. Vairākās J. Godiņa grāmatzīmes skicēs redzami pakalni, ūdeņi, arī zivis. V. Kaltiņas grāmatzīmes galīgajā variantā attēlota slaidu bērzu birzs, caur kuru aizvijas taka, bet kādā citā dzejnieces īpašuma zīmē redzams saules staru veidots ritmisks motīvs.

Reti Kārlis Sūniņš gatavojis grāmatzīmes, «apspēlējot» īpašnieka uzvārdu. Piemēram, Maijai Cālītei radīta rinda jauku, tomēr nerealizētu kompozīciju ar mīlīgu, pūkainu vistas bērnu, kas raugās uz tauriņu, īris-ziedu vai narcisi, tāpat grāmatzīmes māsām I. un V. Cekulēm ar cekulainu zīlīti. Veiksmīgākos šādas pieejas variantus veido ar zināmu humoru zīmētās grāmatzīmes Norai un Bruno Mežgaiļiem. Vienā no tām uz bieziem grāmatu foliantiem, starp kuriem redzams uzraksts Ex libris, lepni tup dižciltīgais putns. Citā zīmē attēlojums sakāpināts vēl vairāk — gailis (ne teteris, ne rubenis, bet īsts lauku sētas karalis) ieradies Vecrīgā un apmeties uz sašķiebta akmens stabiņa pie senā pilsētas mūra.

Visai iemīļots motīvs bijusi puķe vai ziedu kopa. Dažkārt zieds zīmēts reālistiskā manierē (pīpene, pienene, ķirsis), tomēr lielākoties mākslinieks ar graciozu līniju iezīmē nosacīta zieda apveidu, kas bagātināts ar lapu ritmisku sakārtojumu, omamentālām zvaigznītēm, pārsliņām, trauslu, līganu stiebru (grāmatzīmes Rasmai Šūniņai, Rūtai Brāķerei, Gaitim Bre-žinskim, Maijai Cālītei u. c.). Zieds Kārlim Šūniņām ir ne tikai dabas, bet arī garīgo vērtību, cilvēka izjūtu, skaistuma simbols.

Vairākās grāmatzīmēs galveno akcentu veido īpašnieka iniciāļi. Tie darināti Kārlim Šūniņām raksturīgā šriftā vai nu blakus stāvoši, vai savienoti noteiktā kompozīcijā. Iniciāļus papildina ornaments, dabas detaļa vai grāmata (L. S. — Laimonis Straupenieks, G. B. — Gaitis Brežinskis, SSM — M. Saule-Sleine, MG — «Mākslas grāmata» u. c.).

Sev iecerētajām grāmatzīmēm meistars izmantoja latviešu ornamentu, dažkārt — ābeles motīvu (viens šāds zīmējums redzams grāmatā «Zili zaļi brīnumi») vai arī skulptūru — kailfigūru, kas atradās viņa darba istabā. Tomēr visiemīļotākais šo grāmatzīmju rotājuma elements bija dzērve — putns, kas māksliniekam bija tuvs kopš bērnības, kopš tiem gadiem, kad tika ilustrēta pirmā grāmata. Tas palika tuvs līdz mūža galam. Dzērves spārnu vedās un siluetā jaušams apbrīnojams plastiskums. Šī putna dinamiskais lidojums sasaucas ar cilvēka vēlmi tiekties pēc jaunā un nezināmā. Bet pēc garā ceļojuma uz siltajām zemēm dzērve vienmēr atgriežas mājās. Šajā tēlā visspēcīgāk atklājas arī paša Kārļa šūniņa būtība — garīgais spēks un domas plašums, demokrātiskā dzīves uztvere, savas zemes mīlestība un lirisks pasaules redzējums. Putni skatāmi Kārļa šūniņa ilustrētajās grāmatās un ari paša iesieto grāmatu vāku rotājumā. Saules stari, ko veido vārda ex libris burti, lidojoša dzērve un iniciāļi

K. S. bija redzami ari uz 1967. gadā izdotā personālizstādes kataloga vāka. Dzērve un zelta āboliem pilna ābele rotāja meistara otrās personālizstādes katalogu 1972. gadā, un analoga kompozīcija bija ari izstādes afišai.

1967. gadā Z. Grieze izdevumā «Jaunās Grāmatas» raksta: «K. šūniņa grāmatzīmēm ir vienots mākslinieciskais rokraksts. Tām piemīt mākslinieka daiļradei raksturīgās vieglās, vijīgās, grafiskās līnijas, apgarotība un vienkārša kompozīcija. [..] K. šūniņa ex libris organiski cieši saistīti ar grāmatu un optiski labi tajā iekļaujas. Padomju Latvijas ex libris mākslā K. Sūniņš ir spilgta un vienreizēja personība. Viņš radījis darbus, kas bagātina un padara krāšņāku latviešu grafikas mākslas pūru.»36

Dažkārt klusībā iedomājos, ka man arī gribētos vienu mazmaziņu Kārļa Šūniņa darinātu grāmatzīmi. Tomēr nejutos to īpaši pelnījusi, bet prasīt tieši nelikās ērti. Bet, rakstot šo grāmatu un pārcilājot mākslinieka atstātos uzmetumus, pēkšņi ieraugu ar filczīmuļiem apzīmētas lapas — divpadsmit man domātās grāmatzīmes uzmetumus — ar slaidiem bērziem, sauli, gulbi un dzērvju kāsi. Kaut nesaņemta, man tā ir dārga dāvana.

PEDAGOGA GAITAS

Beidzies karš. 1945. gada pavasaris Rīgā, kurai pāri gājusi vētra — nežēlīga un ļauna. Nav vairs skaistā Melngalvju nama, nodegusi Pēter-baznīca, izpostītas ielas, parki, rūpnīcas. Daudz kas no cilvēka prāta un roku gadsimtos radītā tika iznīcināts. Un cik cilvēku gājuši bojā... Četros garajos kara gados dvēselē krājies izmisums, bet arvien dzīva bijusi cerība sagaidīt atbrīvošanu. Beidzot lielā Uzvaras diena ir klāt. Un cilvēks smaida, redzot aizdunam tramvaju un kā dārgumu saņemot pieticīgo rupjmaizes «ķieģelīša» devu. Cilvēki diendienā strādā, lai atjaunotu kara izpostīto saimniecību, lai novāktu drupas un uz krāsmatām uzceltu jaunus namus, kuru pagalmos augs puķes un spēlēsies bērni.

Šūniņu nelielo ģimeni (1937. gadā par mākslinieka dzīvesbiedri un mūža draugu kļuva Rasma Ansaberga) kara lodes nav skārušas, bet drūmajos okupācijas gados sirdi plosīja sāpe par savas dzimtās zemes postu. Un tad nāca līksmā Uzvaras diena. Un cilvēki atkal var brīvi dzīvot, strādāt, priecāties.

Līdz ar visiem mākslinieks rosās darbam. Būdams raksturā atturīgs, nepiederēdams pie skaļu vārdu bārstītājiem, viņš labi saprot, ka šajā laikposmā māksla nepieciešama visiem — gan izmisušajiem, kas kara vētrās zaudējuši piederīgos, gan arī tiem, kas lielas apņēmības pilni traucas visīsākajā laikā atkal iekļauties dzīves neapstādināmajā ritmā.

Šodien grūti pateikt, kā ievirzītos Kārļa Šūniņa daiļrade, ja pēckara gados būtu radusies iespēja strādāt monumentāli dekoratīvās mākslas jomā. Diemžēl toreiz tādu iespēju nebija. Vispirms vajadzēja nodrošināt cilvēkus ar dzīvokļiem, celt jaunas rūpnīcas. Monumentāli dekoratīvos uzdevumus vairāk uzņēmās arhitektūra, atstādama vēsturei 50. gadu celtņu siluetus ar tornīšiem, no ģipša veidotiem bagātīgiem sienu rotājumiem un

citām kuriozitātēm. Tiesa gan, šie nami salīdzinājumā ar šodien celtajām bezpersoniskajām mājām (par mākslu sintēzi esam sākuši runāt pavisam nesen) vismaz liekas interesanti. Bet tas jau ir cits stāsts, kaut arī par to ne vienu reizi vien esam runājuši ar Kārli Šūniņu.

Kārlis Sūniņš sāk sadarboties ar Latvijas Valsts izdevniecību. Un, kad skolēnu un jaundibināto koru dalībnieku rokās nonāk nošu izdevumi ar stilizētiem grezniem latviskiem rakstiem uz vāka, dziesma skan dzirkstošāk, kaut tikai retais zina, ka mākslinieciskās apdares autors ir Kārlis Sūniņš. Līdzās jau iepriekš minētajām meistara ilustrētajām grāmatām tautā aiziet ari «Skolēnu bibliotēkas» izdevumi ar Kārļa Šūniņa zīmētiem vākiem, tāpat daudzi un dažādi sīkāki un lielāki darbi, kurus mākslinieks noformē ar apbrīnojamu rūpību un izdomu. Cilvēkiem vajadzīgs skaistums. Viņi grib strādāt un vēlas arī krāšņumu sev apkārt redzēt.

Pēckara gados Kārlis Sūniņš pievēršas pilnīgi jaunai darbības sfērai, kas neilgā laikā kļūst ne vien par rūpīgi veicamu pienākumu, bet arī par sirdij īpaši tuvu profesiju.

Kad 1944. gada oktobrī — pēc Rīgas atbrīvošanas no fašistiskajiem okupantiem — uz Daiļamatniecības skolas bāzes tiek nodibināta Rīgas lietišķās mākslas vidusskola, Kārlis Sūniņš uzsāk pedagoga gaitas.

Kas viņu mudina spert šo soli? Acīmredzot te ir vairāki iemesli. Kara vēji aiznesuši tālumā ne vienu vien mākslinieku, bet mākslas pastāvēšanai un attīstībai vajadzīga jauna paaudze. Meistars vienmēr ar dziļu pateicību atcerējās savu skolotāju Kārli Šprunku, kurš pavēra viņam ceļu uz mākslu. Varbūt pienākusi viņa — Kārļa Šūniņa kārta palīdzēt kādam talantīgam jaunietim atrast savu mākslas taku? Turklāt Kārļa Šūniņa sievastēvs arī ir pedagogs, un ģimenē bieži notiek pārrunas par skolas dzīves jautājumiem.

Skola uzsāk darbu bez ziediem un svinīgām sanāksmēm. Telpas (bij. Daiļamatniecības skolā), kas pagaidām ierādītas Skolas ielā, ir netīras, trūkst elektrības, ūdens, ir auksti. Inventārs izvazāts, mācību materiālu arī nav. Toties entuziasma netrūkst. Skolotāji un skolēni tīra, mazgā, kārto, stundas neskaitīdami, gan jokus triecot, gan dziesmas dziedot. Vācu okupantu karaspēks vēl ielenkts Kurzemes katlā, tomēr gaisā jaušamas miera vēsmas. Un tas nozīmē daudz. Miers ir darbs, izglītība, māksla, atpūta. Miers ir dzīve. Neviens neskumst, ka pusdienlaikā turpat uz soliem tiek izlikts necilais azaids — plāna maizes šķēle, kāds burkāns, nosarcis ābols, nesaldināta liepziedu tēja. Neba jau ēšana ir svarīgākais, galvenais ir kopī-

bas, vienota darba sajūta. Kā atceras Kārļa Šūniņa laikabiedri, viņš bijis kluss, taču pilns entuziasma, rosīgs, precīzs, ar jauku humoru un lielu takta izjūtu. Pamazām skola kļūst par mākslinieka otrajām mājām.

Kad sākas mācības, meistars uzņemas kompozīcijas pasniegšanu grā-matsiešanas un ādas plastiskas nodaļā. Metodiskos pamatus darbu tikko sākušie jaunie skolotāji apgūst kursos, bet attiecīgā mācību priekšmeta specifika jāstudē pašam. Literatūra šajā nozarē ir trūcīga, taču viss iespējamais tiek rūpīgi izlasīts un izkonspektēts, tāpat «restaurēts» viss ne vien Akadēmijā, bet pat pie Kārļa Šprunka mācītais.

Sākuma perioda skolas darbs tika orientēts galvenokārt uz tautas mākslas, etnogrāfiskā materiāla izpēti un izmantošanu. Tomēr ādas plastikas jomā šādu paraugu bija samērā maz. Noteiktas prasības skolas mācību programmai izvirzīja rokdarbu nodaļa, kurai bija vistiešākā saskare ar ornamentu. Tomēr ornaments ne sevišķi atbilda citu materiālu apstrādes specifikai. Pirmajos pedagoģiskās darbības gados Kārlis Sūniņš, būdams

vēl bez pieredzes, ar to samierinājās. Viņa vadībā audzēkņi izstrādāja kompozīcijas ar simetrisku saulīšu, jumtiņu, skujiņu, līkloču, augoša koka un citiem rakstiem, kas bija kārtoti joslās vai veidoja izteikti simetriskas kompozīcijas ar akcentētu centru. Tomēr drīz vien mākslinieks atskārta, ka, strādājot šādā veidā, var nonākt ne vien pie zināmas atkārtošanās un radošās brīvības iegrožošanas, bet arī pie izteiksmes eklektiskuma, kad greznais ornaments pazudina materiāla (šajā gadījumā — ādas) skaistumu. Sākās jauns atziņu meklēšanas etaps. Mākslinieks nolēma vairāk akcen-

tēt klājošā raksta izvietojumu laukumā, lietot ornamenta stilizāciju. Kopā ar nodaļas vadītāju Veru Cepurīti un citiem ādas plastikas speciālistiem viņš cīnījās par šī lietišķās mākslas veida specifisko īpatnību respektēšanu un pilnveidošanu.

Un tieši konfliktsituācijās atklājas mierīgajam un klusajam māksliniekam Kārlim Šūniņām raksturīgā īpašība: kad par jauno rotājuma vai priekšmeta formas traktējumu atsevišķi pedagogi izteica šaubas, viņš taktiski, bet neatlaidīgi, pārliecinoši argumentējot savu viedokli, panāca

vēlamo rezultātu. Šodien daudzi bijušie meistara audzēkņi uzskata, ka tieši Kārlis Sūniņš pavēris ādas plastikai jaunu attīstības ceļu.

«Daudz jaunu ierosmju un atbalsta ādas darbu meistariem viņu darbā snieguši ari citu nozaru mākslinieki. It sevišķi daudz pūļu un radošu meklējumu ādas darbu kompozīcijas izkopšanai veltījis K. Sūniņš, vadīdams ādas un grāmatu mākslinieciskās apdares nodaļas speciālo kompozīciju Rīgas lietišķās mākslas vidusskolā. Pāršķirstot kompozīciju lapas un aplūkojot gatavos darbus, nevar nepriecāties par lielo dažādību un nenogurstošajiem meklējumiem jaunu dekoratīvu elementu sacerēšanā, ko risina jaunie ādas darbu meistari mākslinieka K. Šūniņa vadībā,» 1960. gadā raksta J. Ozoliņš.37

Līdz pilnīgai savu atziņu izstrādāšanai ādas plastikas jomā Kārlis Sūniņš nonāk 60. gadu vidū. Viņš izvirza trīs iespējamos rotājuma ierosmes pamatelementus: etnogrāfijas un arheoloģijas materiālu studijas, dabas sniegtos impulsus un citu mākslas jomu (glezniecības, grafikas, tēlniecības, arī fotomākslas un arhitektūras) radītās ietekmes. Turklāt šie komponenti nav stingri jānorobežo, jo interesantu rezultātu var dot arī to saplūšana. Tomēr jāatceras, ka stilistiski katram mākslas darbam jābūt viengabalainam. Kārļa Šūniņa darbības rezultātā ādas plastikā sāk lietot inkrustācijas, aplikācijas, pamazām parādījās darbi ar reljefu, krokojumiem, iededzinā-jumiem, ari priekšmetu formas kļūst daudzveidīgākas.

Šķiet, ka Kārļa šūniņa devums mūsdienu ādas plastikas pamatu likšanā vēl nav tā īsti novērtēts, jo jāatceras, ka viņš apmācījis gandrīz vai visus mūsu šodienas izcilākos šīs nozares māksliniekus.

Dažs var vaicāt, vai tas nav pārspīlēti, vai Kārlis Sūniņš patiesi bija tāds novators. Savā darbības laikā — noteikti. Taču būtu nepareizi nepieminēt ari to, ka pēdējos dzīves gados viņš izteica daudz iebildumu pret dekoratīvi lietišķās mākslas izstāžu eksponātiem, uzskatot, ka formu meklējumu oriģinalitāte daudziem māksliniekiem kļuvusi par pašmērķi, bet estētisko vērtību nomainīšana ar šķietami «filozofiska» satura atklāsmi skatītāju bieži nepārliecina, pat kaitina. Ne vienu reizi vien viņš bija teicis, ka māksla nedrīkst būt elitāra, tai jāpauž īsta demokrātisma gars.

Ļoti daudz Kārlis Sūniņš darīja ari skolēnu vispārējā kultūras līmeņa paplašināšanā, tēlainās domāšanas atraisīšanā. Viena no izcilākajām meistara audzēknēm Anda Līce atceras: «Viņš bija personība, kura stundas mēs vienmēr gaidījām ar satraukumu. Dienu no dienas meistars no mājām uz skolu stiepšus stiepa savu lielo dzelteno portfeli ar mākslas grāmatām.

Viņam mēs nebijām par maziem, lai rādītu un stāstītu par interesantākām parādībām gan mākslas vēsturē, gan mūsdienu mākslā. Bieži mūsu sarunas nepārtrūka arī starpbrīžos un risinājās vēl vēlu pēc stundām. Viņš bija tas, kas mūs veda arī uz mākslinieku darbnīcām, rosināja attīstīt dabas uztveri, pētot ziedus, lapas, akmeņu formas, koku mizas faktūru, daudz runāja par mākslinieka jaunrades problēmām.»38

Un tā tas bija ne tikai ar skolēniem. Arī ādas plastikas vecmeistare Vera Cepurīte atminas, cik daudz visi nodaļas pedagogi guvuši no «apbrī-

nojamā dzeltenā portfeļa», cik lieliski bijuši starpbrīži, kad, tēju dzerot, uzsāktas sarunas par tēlotājas mākslas un dizaina problēmām, kā apsprieduši Kārļa Šūniņa ilustrētās jaunās grāmatas, kas katram kolēģim bija uzdāvinātas.

Un iespējams, ka pats sirsnīgākais notikums skolas vēsturē bija Kārļa Šūniņa 60 gadu dzimšanas dienas jubileja, kad meistaram tika veltīts sie-

nas avīzes speciālizlaidums, kad svinību zāli greznoja liela zīmēta ābele, kad pēc bagātajām kolektīvajām ziedu veltēm katrs skolotājs un skolēns vēlējās meistaram pasniegt arī savu ziedu pušķīti un teikt savu paldies.

Vienalga, ar kuru Kārļa Šūniņa audzēkni šodien runāsi, visi teiks vienu un to pašu — viņš bija liela personība, kas nekad nenoniecināja citus cilvēkus. Viņš bija dziļas kultūras cilvēks, kas garajos dzīves gados uzkrā-

tās zināšanas tiecās dāvināt citiem. Meistars bija ārkārtīgi vienkāršs, sirsnīgs un patiess cilvēks.

No Rīgas lietišķās mākslas vidusskolas Kārlis Sūniņš aiziet pensijā

1967. gadā. So brīdi mākslinieks gaidīja, tomēr tas viņu mulsināja un satrauca, jo kā gan dzīvot bez skolas. Uztraukumi bija veltīgi: daudzi viņa kolēģi un bijušie skolēni arī turpmāk bija bieži viesi meistara mājās.

«Nu būs laika diezgan, lai savestu kārtībā manu grafikas kabinetu,» jokodamies teica Kārlis Sūniņš. Jā, šis unikālais grafikas kabinets. Kas tas īsti bija, un kāda tā rašanās vēsture?

Jau mācīdamies Akadēmijā, jaunais students neatlaidīgi realizē sev izvirzīto mērķi — iegūt no katra latviešu mākslinieka kaut vienu darbu. Tā nu šodien divās lielās mapēs rūpīgi uz kartona uzlīmēti pāri par 400 nelieli zīmējumi, akvareļi, estampi, arī kāds miniatūrs eļļas gleznojums. Sākot ar tik lieliem meistariem kā Kārlis Hūns, Jānis Rozentāls, Jānis Valters, Vilhelms Purvītis, Oskars Norītis, Sigismunds Vidbergs, Niklāvs Stun-ke, Oļģerts Ābelīte un beidzot ar tādiem grafiķiem un gleznotājiem, kurus pat mākslas vēsturnieki aizmirsuši. Kaut arī šajās mapēs atrodama ne viena vien maza pērlīte, Kārlis Sūniņš neuztraucas, ja tanīs glabājas arī sīkākas vērtības, jo unikālu raksturu kolekcijai piešķir tās plašais diapazons, savākto darbu radītais kopiespaids.

Vai meistars bija kolekcionārs? Jā un arī nē. Viņš labprāt iegādājās citu mākslinieku darbus vai mainīja tos pret saviem. Dzīvokļa sienas no vienas vietas bija nokārtas ar gleznām, akvareļiem, zīmējumiem. Savu mājvietu uz rakstāmgalda, plauktiņiem, postamentiem atrada tautas keramika un arī skulptūras. Taču mākslas priekšmetu vākšana nekļuva par neatvairāmu azartu. Meistaru drīzāk rosināja prieks par to, ka varēs parādīt šīs vērtības citiem, sagādāt līdzcilvēkiem jaukus brīžus.

Lielāka aizraušanās viņam bija mākslas vēstures ziņu vākšana, kaut arī retus materiālus viņš atdod muzejiem vai arhīviem, sev atstādams galvenokārt laikrakstu un žurnālu izgriezumus, kurus rūpīgi salīmē albumos vai sakārto mapītēs. Vilhelmam Purvītim — trīs lieli albumi, pa vienam vai diviem — Leo Svempam, Konrādam Ubānam, Voldemāram Tonem, Sigismundam Vidbergam. Un arī citiem. Vāki ar sakārtotajiem materiāliem aizņem vairākus prāvus plauktus. Nē, ne tikai pašam tas bija vajadzīgs, te varēja pasmelties zināšanas jebkurš un jebkurā laikā. Kad Ģirts Vilks izrādīja patiesu pārsteigumu par viņam veltītā albuma vērienīgo apjomu, Kārlis Sūniņš to nosūtīja māksliniekam kā dāvanu.

Lielāki retumi sastopami Kārļa Šūniņa bibliotēkā. Tie ir mūsdienu izdevumi par mākslu, nākuši no visdažādākajām zemēm. Ne mazums dāvināti, daudzi ari pirkti. Sim priekam meistars naudu nežēloja. Grāmatplauktā jau stāvēja viena, divas vai pat trīs grāmatas par kādu mākslinieku, bet, ja antikvariātā parādījās vēl kāds plašāks šim meistaram veltīts izdevums, — neko darīt, jāpērk vien bija. Tika nests mājās, aplūkots, ar citiem izdevumiem salīdzināts, draugiem parādīts. Sīs grāmatas kalpoja lielās

mākslas pasaules apjausmai un pētīšanai, savu un citu zināšanu pūram. Bet Kārļa Šūniņa zināšanas bija apbrīnojami dziļas un plašas.

Kad 1969. gadā Valsts mākslas muzejam no kādas Rietumberlīnes kolekcijas pirkšanai tika piedāvāti vairāki Jāņa Valtera darbi, nevienam nebija šaubu, ka eksperts varētu būt tieši Kārlis Sūniņš. Viņš devās uz Rietumberllni, lai iepazītos ar piedāvātajiem darbiem. Meistars priecājās ari par to, ka varēs aplūkot vairāku muzeju kolekcijas. Pēc mākslinieka

atbraukšanas mēs visi bijām sajūsmināti, kad aculiecinieki stāstīja, kā muzejos un galerijās Kārlis Sūniņš vāciešus pārsteidzis ar savām fenomenālajām zināšanām, nosaucot gleznu autorus un nosaukumus, radīšanas laiku un apstākļus. Viņš izpildīja gandrīz vai gida lomu, jo bija labi informēts arī par daudzu mākslas krātuvju kolekcijām.

Bagātais zināšanu pūrs, nopietnais pedagoģiskais darbs un neizsīkstošā vēlme visu atdot citiem izraisīja dziļu cieņu pret mākslinieku.

10t

Cieņas apliecinājumi Kārlim Šūniņām bija Joti svarīgi. Viņš cienīja sevi un savu darbu. Velti nelielījās, necentās izcelties, bet savu domu prata aizstāvēt un pierādīt. Cienīja arī citus, necentās pelt un aizmuguriski aprunāt, ja vajadzēja — arī rūgtu patiesību pateica, nekad nezaudējot cieņu pret cilvēku. Cieņu pret sevi mākslinieks baudīja bagātiem klēpjiem, un sevišķi to varēja just personālizstāžu atklāšanā Dažs teica jau iepriekš izdomātus, vairākkārt izmēģinātus, kā malkas pagalītes rindiņā kārtīgi saliktus un nolīdzinātus vārdus. Daudziem pietika ar vienkāršo un sirsnīgo — paldies. Un grūti pateikt, vai Kārlim Šūniņām tuvāka bija viņa darbu cienītāju dāvinātā dārgā mākslas grāmata, kuru viņš izpētīja lappusi pa lappusei, vai Rīgas lietišķās mākslas vidusskolas bijušo audzēkņu — ādas plastikas meistaru — darinātā «burvju kastīte» ar baltajiem bērziem un izritināmo dzīves raibo celiņu. Sī kastīte diendienā stāvēja uz meistara galda un tika aplūkota ar gaišu skatu.

Ar lielu atbildības sajūtu Kārlis Sūniņš gatavojās tām reizēm, kad bija jātiekas ar viņa darbu cienītājiem. Parasti viņš mazliet nervozēja, taču atteikt nekad nespēja, jo šīs tikšanās uzskatīja par savu pienākumu. Mākslinieks nebija no tiem, kas spēj uzstāties jebkurā brīdī un pacilāti stāstīt par mākslu un par sevi. Bet neatceros tādas reizes, kad pēc tikšanās ar Kārli Šūniņu kāds būtu aizgājis, īpaša siltuma neapņemts.

Viena tāda tikšanās bija sarīkota veikalā «Mākslas grāmata» — tā logos bija izstādīts neliels meistara akvareļu klāsts. No rīta sazvanāmies. Klausulē meistars dūc un pūš — ak un vai, nemāku runāt, baidos uzstāties, nebūs interesanti, cilvēku arī nebūs. Atjokoju: ja nebūs cilvēku — nevajadzēs uzstāties. Aizejam kādu stundu pirms sākuma. Sēžam grāmatnīcas vadītājas mazajā kambarītī, ko lepni sauc par kabinetu. Pie sienām mākslinieku dāvāti zīmējumi, afišas, grāmatu reklāma. Arī Kārļa Šūniņa «Mākslas grāmatai» dāvinātā zīme — emblēma ar it kā no pūralādes vāka ņemto rakstu.

Noteiktajā laikā izejam veikala telpās. Cilvēku pilns, ka ne adatiņai nokrist. Stāv arī ārpusē. Mākslinieks nelaimīgs raugās apkārt. Taču veikala darbinieču uzaicinājums saspiesties atrod dzirdīgas ausis, un beigu beigās visi esam draudzīgā bariņā. Pēc grāmatnīcas vadītājas ievadvārdiem aktrise Dina Kuple skandē dzeju. Rodas sirsnības apdvests noskaņojums. Tad pienāk mana kārta. Cenšos runāt īsi. Taču kā lai nepastāstu par kalpa zēnu ar pelēko suņuku, kuri ganos bija nešķirami draugi, par skolnieku, kas centās uzzīmēt balto bērzu, par studentu, kas katru brīdi prata atdot

mākslai. Beidzot, aplausu apšalkts, ceļas meistars. No sākuma izskatās sasprindzis, bet drīz vien distance starp mākslinieku un klausītājiem tiek pārkāpta un sākas drauga saruna ar draugiem — par Latvijas dabas skaistumu, par ziedu krāšņumu un mākslas noslēpumaino valdzinājumu. Tad seko jautājumi un cieņas pilnas atbildes. Paiet stunda, un laiks būtu beigt. Beigt? Meistars saņem ziedus, pēc tam nāk autogrāfu kārta. Jaunās un vecās viņa ilustrētās grāmatas sniedz gan darbā samezglotas rokas,

gan slaidi, balti pirksti, gan maza bērna rociņa. Tikai tad, kad Rīgas ielās iedegas spuldzes, kad vakara vējš sit drēgnumu aiz apkakles, katrs dodamies uz savu māju. Vēl sazvanāmies. Mākslinieks ir kluss, taču var nojaust, ka laimīgs; viņš atkal sajutis devēja prieku un tikpat daudz saņēmis no cilvēku skatiem un runām, no viņu ieinteresētības.

1974. gadā uz Rīgu bija atbraucis Indijas ģenerālkonsuls PSRS no Ļeņingradas. Viņa dzīvesbiedre ļoti interesējās par mākslu. Muzejus viņa jau bija apskatījusi un izteikusi vēlēšanos apmeklēt kādu mākslinieku. Sirsnīgi cilvēki, mīlot mākslu un gribot iegādāties kādu akvareli, jo tie sevišķi patīkot.

Zvanu uz Šūniņa mājām, aizeju uz Sporta ielu pusstundu ātrāk, gribu redzēt, ko mākslinieks rādīs. Kaudzīte paprāva, visi lieliski darbi. Noņemu kādas sešas lapas nost — tās gan nevajadzētu no mājas laist ārā. Meistars pagroza galvu — tā tomēr nevar, jārāda labākais, un atliek manis pievāktos akvareļus atpakaļ.

Atbrauc Indijas viešņa (pēc izcelsmes angliete) — patīkama sieviete, un sarunas par mākslu visus satuvina īsā brīdī. Tad skatāmies mākslinieka akvareļus. Viņa vēro ilgi, daudzus apveltīdama ar vārdiem — lieliski, apbrīnojami, par vairākiem pasaka, ka tie esot sasnieguši pasaules līmeni. Turu kreisās rokas īkšķi — kaut nu viņai neiepatiktos tie, kurus biju atlasījusi nost. Nekā! Viešņa uzmanīgi aplūko lapas, kā pa jokam sacīdama: «Ar mākslas darba iegādi tāpat kā ar vīru — ja apprecēsi, visu mūžu jādzīvo kopā.» Mana nervozēšana izrādās pamatota: viešņa izvēlas trīs darbus tieši no tiem sešiem — pūkaino ziemu, saulaino baltbērzu vasaru ar ezeriņu un ziedus — smagās saulespuķes. Klusi smaidot, mākslinieks pasniedz viešņai dāvanu — visus trīs akvareļus. Un izskatās patiesi laimīgs. Jo viņam laime ir došanas priekā, abpusējā cieņā un jaukā draudzībā.

LIELA MĪLESTĪBA — AINAVA

Ir dažādi cilvēki un dažādi raksturi. Vieni — itin žirgti, izdarīgi un kustīgi — vakarā brīnās, ka tikai vēju saķēruši. Citi mierīgi, klusi, pat it kā nesteidzīgi, bet skaties — paiet diena, un sakrājies vesels sieks krietni padarītu darbu. Mēs pamatoti varam jautāt — ja Kārlis Sūniņš tik daudz strādāja grāmatu ilustrēšanas jomā, garas stundas pavadīja pedagoģiskajā darbā, veica neskaitāmus sabiedriskos pienākumus, kad viņš gleznoja akvareļus? Nezinu. Varam tikai secināt, ka meistara diena bija tik mērķtiecīgi sadalīta, ka, rokas klēpī salicis, viņš nesēdēja ne minūti. Un akvarelē-šana viņa dienas daļā nebija ne otrajā, ne trešajā, ne ceturtajā vietā. Tas bija viņa galvenais darbs un lielākā mīlestība.

Laikā, kad topošais mākslinieks vēl studēja Akadēmijā, akvareļgleznie-cība Latvijā jau bija sasniegusi vērā ņemamu līmeni, kas 30. gadu vidū vēl pieaug. Lai gan akvarelī strādāja gandrīz vai visi no pazīstamajiem gleznotājiem, ieskaitot V. Purvīti, Ģ. Eliasu, J. Liepiņu un citus, izstādēs ar akvareļiem piedalījās un popularitāti iemantoja galvenokārt tie mākslinieki, kas profesionālo izglītību bija guvuši ārpus Latvijas vai arī bija autodidakti (E. Vītols, A. Cīrulis, N. Strunke, R. Suta, A. Beļcova, K. Balt-gailis, K. Bušs, A. Pupa, S. Antonovs, H. VTka, V. Stepanovs u. c.). Vai viens no iemesliem būtu tālaika gleznotāju uzskats, ka akvarelis galvenokārt ir tikai glezniecības palīgtehnika, kurā izpildīja studijas, topošo gleznu metus? Iespējams. Par vienu no iemesliem varētu būt arī tas, ka toreiz Akadēmijas pasniedzējiem un viņu audzēkņiem, kas pārsvarā bija spēcīga krāsu triepiena, uzsvērtu faktūru un bagātu lazējumu piekritēji, mierīgais akvarelis varēja likties garlaicīgs un viņu temperamentam neatbilstošs.

Bet Kārļa Šūniņa toreizējie temperas gleznojumi gan ar krāsu klājumu, gan kompozīcijas uzbūvi un mākslas tēla risinājumu kopumā, liekas, ir

krietni tuvi akvarelim. Viens no pirmajiem viņa akvareļiem, kas saglabājies fotogrāfijā, datēts ar 1937. gadu. Tā ir ainava ar slaidiem bērziem, kas grupējas krastmalā un arī uz nelielās saliņas upes vidū. Mākslinieks izmantojis pelēcīgi zaļu, it kā nedaudz miglainu kolorītu; koku lapotnes plūdinātas uz samitrināta papīra, pārējam gleznojumam izmantots gluds krāsu klājums. Mākslinieciskā tēla risinājumā jūtamas stilizācijas iezīmes, kas raksturo tajā laikā radītos monumentālos sienas panno. Iespējams, ka šis akvarelis varētu būt pat kāda panno uzmetums. Cik var spriest pēc fotoattēla, mākslinieks jau ir apguvis akvarejglezniecības specifiku. Diemžēl tas ir vienīgais Kārla Šūniņa akvarelis, kas saglabājies no laikposma līdz 1945. gadam.

1944. gadā darbu atsāk Latvijas PSR Mākslinieku savienība, un tanī pašā gadā Kārli Šūniņu uzņem par biedru Gleznotāju sekcijā.

Vispārējais akvarelglezniecības līmenis republikā šajā laikā raksturojas ar visai atšķirīgām kvalitātēm. Noteiktu meistarības līmeni un izteikti individuālas iezīmes uzrāda galvenokārt B. Jaunzema, L. Grasmaņa, U. Skulmes, E. Vītola un nedaudzu citu autoru darbi. Kāda šajā posmā izskatās Kārļa Šūniņa daiļrade? Pārskatot visu viņa mākslas ceļu, liekas, ka tā mainījusies visai maz: par pamatu akvareļiem meistars vienmēr ņēmis reālo dabas tēlu, vienmēr bijis liriķis, vienmēr mīlējis dabai tuvas koloris-tiskas kvalitātes. Taču, salīdzinot dažādos posmos gleznotos darbus, varam konstatēt it kā nesteidzīgu, mierīgu un tomēr izteikti mērķtiecīgu kāpumu pretī pilnībai.

40. gadu vidū pāreja no zīmējumā reālistiskiem, tomēr galvenokārt iztēlē radītiem poētiskiem tautas folkloras motīviem uz dabas tiešām studijām (bet šādu ceļu viņš bija izvēlējies) nav viegla. Konsekventi nomainīt smagnējo, necaurspīdīgo temperu pret dzidrajām akvareļkrāsām — arī tas prasa noteiktu meistarību. Monumentāli dekoratīvo darbu metos Kārlis Sū-niņš nebaidījās no samērā sarežģītām kompozīcijām un vairākos plānos brīvi kārtoja kalnus, lejas, upes un dažādos rakursos izvietotas figūras. Toties pirmajos pēckara gados radītajos akvareļos viņš ir pārsteidzoši bikls un bijīgs gan pret darba saturu, gan pret gleznošanas tehniku. Kompozīcijās dominē galvenokārt divi vai trīs horizontāli izvērsti plāni — priekšā pļava vai upes krasts, tad ūdens vai vientuļš ceļš un aiz tā — krūmājs vai mežu puduris. Blāvajās debesīs dažkārt atstāti balti, neapgleznoti laukumi, kas veido nenoteiktas formas mākoņus. Nojauzdams, ka gleznas kļūst pārāk vienmuļas, meistars kompozīcijas horizontālo kārtojumu dažkārt atdzīvina

ar kādu koku vai laivu upes vai ezera krastā. Jāatzunē, ka šajā laikā Kārlis Sūniņš konsekventi cīnās par tīra akvareļa tehniku un savos darbos nelieto guašu vai kādu citu krāsu. Viņš vēl nav apguvis ari dažādus akvareļgleznieclbai raksturīgus tehniskos izteiksmes līdzekļus un galvenokārt izmanto gludu, samērā maz niansētu krāsu klājumu, ko dažkārt papildina ar plūdinājumiem uz samitrināta papīra.

Pēc neatlaidīga un sistemātiska darba jau 50. gadu vidū mākslinieka darbos parādās jaunas kvalitātes. Vispirms daudzveidojas tehniskie paņē-

mieni. Līdzās gludajam krāsu klājumam tiek izmantoti gan akcentēti, spēcīgi otas triepieni, kas veido mākoņus, koku lapotni un viļņus ūdenī, gan arī smalks otas raksts, kas iezīmē atsevišķas detaļas (priekšplāna zāle, krūmājs), lietojot biezāku krāsu uzlicienu. Noteiktas formas meistars nereti atļaujas pat iekonturēt ar tumšāku toni, kas atgādina spalvas zīmējumu. Lielāku nozīmi gūst kontrastainākas gaismēnas.

Komplicētākas kļuvušas arī kompozīcijas, kurās izmantota tālumā aiz-

ejoša perspektīva un diagonāls laukumu dalījums. Akvareļos, kas kolorītā kļuvuši sulīgāki, attēlotās upes un līči jau ir varenāki, ūdeņi — nemierīgāki, koki — spēcīgāki. Meistars iemācījies atšķirt būtisko no mazsvarīgā, apguvis prasmi akcentēt noteiktus dabas elementus. Šajā laikā viņš glezno Daugavai veltīto darbu sēriju, kuros parādīti klinšainie krasti, krāces, lielie akmeņi un zvejnieku laivas. Gribētos pieminēt 1957. gadā radušos akvareli «Ziemas vakars». Tā ir mierīga violeti pelēcīga vakara stunda, kad mitra-

jai ziemas miglai cauri spīd ar sērsnu pārvilcies Daugavas ūdens, kurā atmirdz pretējā krasta tumšie nami ar gaismas pielietiem logiem. Priekšplānā redzami dīvaini izliekušies apzāģēti vītoli un veca, apsniguši laiva. Sājā izteikti liriskajā attēlojumā mēs jau skatām nākamās Kārļa Šūniņa radītās ziemas, kas apliecina viņa apbrīnojamo spēju atklāt mirkļa skaistumu, nepārkāpjot sentimentalitātes robežu.

Taču šajā laikposmā pilnveidojās ne tikai Kārļa Šūniņa talants. Ceļā uz briedumu bija visa republikas akvarelistu saime.

Kādi apstākļi, sākot ar 1945. gadu, veicināja mūsu akvareļglezniecības attīstību? Mākslas zinātnieks un akvarelists Romis Bērns par to raksta: «Runājot par akvareļglezniecības mākslu Padomju Latvijā, sevišķi pēckara posmā, vispirms jāmeklē tās attīstības galvenie stimuli. No tiem paši svarīgākie — vispārējais radošā darba pacēlums mūsu zemē, plašu tautas masu interese par tēlotājas mākslas attīstību un it īpaši par tādiem mākslas veidiem, kas tuvi skatītājiem, kas ar savu daudzveidīgo skanējumu iekļaujas ikdienā un ienāk iekštelpu kultūrā. Sājā apstāklī arī meklējama lielā akvareļglezniecības popularitāte un tās nākotnes perspektīvas, kas jau tagad iezīmējas tādu dzīvojamo māju iecerēs, kur akvarelim ierādīta noteikta vieta un kuras atbilst visām jaunās sabiedrības pilsoņu kultūras prasībām. Bet, kā to rāda latviešu akvareļglezniecības vēsture, akvarelim piemīt ne tikai rotājuma vērtība vien, kas ir tikai daļa no visām tā mākslinieciskās iedarbības iespējām. Akvarelim latviešu mākslā ir dziļas saknes, sava vieta tam bijusi visu mūsu tēlotājas mākslas klasiķu daiļradē. Sājā dzidrajā, elastīgajā un šķietami tik trauslajā glezniecības veidā tika radīti visdažādākā žanra darbi, kas ieceres atklāsmes ziņā ne ar ko neatpaliek no darbiem, kas veikti jebkurā citā tehnikā.»39

R. Bērna atskatam pagātnē var pilnīgi piekrist, tomēr ceļš, lai pierādītu, ka akvarelī iespējams attēlot to pašu, ko jebkurā citā glezniecības tehnikā, mūsu akvarelistiem nebija ne tik viegls, ne arī tik īss. Un varbūt ir lieti pieminēt dažus mūsu vecmeistarus, kas Kārlim Šūniņām bija sevišķi tuvi.

1977. gadā LPSR Valsts mākslas muzejā notika Kārļa Hūna simt gadu nāves dienai veltīta zīmējumu un akvareļu izstāde. Kārlis Sūniņš bija biežs tās apmeklētājs. Viņš ne tikai jūsmoja par zīmējuma smalkumu un krāsu uzliciena virtuozitāti, bet tiecās arī sīki izpētīt Kārļa Hūna savdabīgo pieeju akvareļglezniecības specifikai figurālā žanra jomā.

Ar patieso lauku dzīves izjūtu un noteiktu noskaņu Kārli Šūniņu priecināja Ādama Alkšņa darbi. īpaši augstu meistars vērtēja Jāzepa Gros-

valda un Jēkaba Kazaka akvareļu ekspresivitāti; lielu bagātību viņš saskatīja arī Rūdolfa Pērles krāšņajos ziedu pušķos. Tomēr liekas, ka visciešāk viņa sirds bija sasaistījusies ar Jāņa Valtera mākslu. Sarunās uzteicot vecmeistara gleznu smalko dabas izjūtu un koloristiskās vērtības, Kārlis Sūniņš nereti pieminēja arī akvareļus «Aitu cirpēja» un «Vērpējas».

Kad presē publicētie raksti mēģināja attaisnot akvareļu intimitāti, ainavu un kluso dabu pārsvaru šajā mākslas jomā, aizbildinoties ar akva-

reļglezniecības specifiku, Kārlis Sūniņš noraidoši purināja galvu. Viņš uzskatīja, ka ne jau specifikā meklējami šis parādības cēloņi, bet gan tanī apstāklī, ka mūsdienās kvalitatīvi mainījušās mūsu laikabiedru darba dzīves norises un māksliniekiem tās maz pazīstamas. Viņi nav no tām izauguši vai tajās ieauguši, kā tas bija agrāk, kad mākslinieki pievērsās zemnieku vai zvejnieku darbam. Turklāt nevar noliegt, ka urbanizācija izraisījusi tieksmi pēc pretmeta: cilvēks tiecas pēc dabas, pēc tīrās ainavas

kā dzīves līdzsvara veidotājas. Meistars arī uzsvēra, ka plašie plūdinājumi, kur katrs tiecas rast kādu īpaši tehnisku paņēmienu, nav vienīgais akva-reļgleznošanas veids. Katrā ziņā varētu darboties arī tādi mākslinieki, kam rastos interese par figurālo tematiku, kas prasa no plašiem plūdinājumiem atšķirīgu gleznošanas veidu, ne jau tādu kā mūsu vecmeistariem, katrā ziņā mūsdienīgāku, bet emocionāli tikpat iedarbīgu. Meistara izteiktās domas šodien sāk piepildīties, jo akvareļglezniecībā ienākusi jauna māk-

slinieku paaudze ar savdabīgu dzīves redzējumu. Taču atgriezīsimies latviešu padomju akvarejglezniecības sākotnējā veidošanās posmā.

50. gadu vidū pirmajiem «tīrajiem» akvarelistiem — L. Grasmanim,

J. Brektem, K. Šūniņām, E. Jurķelim, U. Skulmem, H. Vīkai — nāk klāt darbā neatlaidīgie E. Cësnieks, A. Dimiņš, K. Fridrihsons, E. Romāne, A. Zvirbule, J. Spriņģis, O. Urbāns. Mākslinieku savienības Gleznotāju sekcijā akvarelisti arvien biežāk runā par savas daiļrades specifiskām problēmām. Briest patiesi nopietni plāni par patstāvīgas izstādes organizēšanu. Daļai mākslinieku liekas, ka tai vajadzētu izdoties, daļa šaubās, bet citi uzskata, ka šāds pasākums var pilnīgi izgāzties, jo Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas 40. gadadienai veltītajā izstādē piedalījās tikai vienpadsmit akvarelisti ar 39 darbiem. Vai tik mazs autoru kolektīvs spēs «noturēt līmeni», vai viņu darbi varēs piepildīt atvēlētās telpas? Akva-relistu izgāšanās taču sagādās kaunu visai Gleznotāju sekcijai. Taču ne-daudzo akvarelistu vidū ir spītīgi ļaudis. Izstāde jārīko! K. Fridrihsons uzskata, ka strādāts un radīts pietiekami daudz, ir izveidojušies arī individuālie rokraksti, tātad izstādei jānotiek. Kārlis Sūniņš bilst, ka interese par akvareli nemitīgi aug: «Ja nesāksim organizēt atsevišķas izstādes, neredzēsim savus patiesos sasniegumus un tālākajai attīstībai paši aizvērsim durvis.» L. Grasmanis domā, ka katram meistaram mājās ir diezgan liels skaits darbu, lai izstāde varētu notikt. E. Jurķelis iesaka pieaicināt arī neprofesionālos akvarelistus, jo šajā tehnikā strādā daudzi, turklāt visai interesanti. Pasākumu atbalsta arī E. Cësnieks, A. Dimiņš. Sievietes, kas sekcijā ir krietnā mazākumā, klusē. Taču var just, ka pa prātam izstāde būs arī viņām. Un kā gan ne. Hildai Vīkai, piemēram, izstādēs akvareļus dažkārt pieņem, bet reizēm arī noraida. Varbūt šādā skatē viņas savdabīgie darbi iederēsies labāk.

Par to, ka iepriekš minētie mākslinieki pievērsās tieši šīm problēmām un ka debates bija nopietnas, mērķtiecīgas un temperamentīgas, stāsta gan K. Fridrihsons, gan J. Brekte, E. Romāne un citi akvarejglezniecības meistari.

Un tad beidzot 1958. gadā notiek Pirmā republikas akvareļu izstāde — sākums tam pacēlumam, kas turpmākajos gados nostiprinās mūsu akvarejglezniecības prestižu visā Padomju Savienībā. Cels un gadu gaitā šad un tad arī iedragās priekštatu par mūsu stiprumu, jo kā lavīna iekustinās daudzu citu republiku mākslas meistaru daiļradi, rosinās radošās sacensības garu. Bet viļņa galotnē noturēties nemaz nav tik viegli.

Katalogā, kurā publicētas arī darbu reprodukcijas (J. Brektes meistarīgie akvareļi, K. Šūniņa liriskās un E. Jurķeļa pelēcinātās ainavas, L. Gras-maņa un E. Cēsnieka temperamentīgie gleznojumi, K. Fridrihsona īpatnējās akvareliskās vīzijas un V. Valdmaņa grāmatu ilustrācijas), rakstīts: «Šī — pirmā vispārējā akvareļu izstāde republikā pulcinājusi daudz mākslinieku, arhitektu un citu akvarelistu, kuri par savas mākslas izteiksmes līdzekli izvēlējušies tīro akvareli, bez sedzošo krāsu (guašas, temperas)

8*

115

pielietošanas. Kaut daži akvarelisti izstādēs nepiedalās, tomēr 60 autoru 333 akvareli sniedz diezgan pilnīgu pārskatu par latviešu padomju akvarelistu sasniegumiem un ļaus savukārt novērtēt mūsu akvareļa mākslas attīstību, atsedzot trūkumus un neizmantotas iespējas, kā arī daudziem skatītājiem liks iepazīt šo skaisto tēlotājas mākslas veidu.»40

No šiem sešdesmit māksliniekiem pilnīgi uzticīgi akvarelim ar laiku palikuši trīspadsmit — J. Brekte, E. Cēsnieks, A. Dimii?š, K. Fridrihsons,

L. Grasmanis, R. Ginters, E. Jurķelis, N. Petraškevičs, J. Spriņģis, K. Sū-niņš, O. Urbāns, H. Vīķa, A. Zvirbule. Pašreizējās akvarejglezniecības

izstādēs regulāri piedalās gleznotājs I. Zariņš un grafiķis P. Duškins, kuri arī ierindojami šo pirmo sešdesmit akvarelistu skaitā. Daudzi šīs izstādes dalībnieki ar panākumiem pievērsās citām mākslas nozarēm: V. Vālamanis un Ģ. Vilks (viņš bija arī izcils scenogrāfs) — grāmatu ilustrācijai, R. Blum-berga, G. Barkāns, J. Knāviņa — tekstilmākslai, T. Grasis — vitrāžai, Z. Tāl-berga, V. Ozoliņš — grafikai, B. Artmanis, O. Krauklis, M. Ģelzis — arhitektūrai.

Pirmās izstādes darbu skaitlisko ierobežojumu acīmredzot noteica kvalitātes mēraukla. Stingrāk tika vērtēti mazāk veiksmīgu mākslinieku darbi, 11?

lielākas atlaides bija dotas tiem, kuru vārdi jau bija kļuvuši pazīstami. Tāpēc daži autori tika pārstāvēti ar vienu vai divām akvareļlapām, kas tomēr nespēja dot īstu priekšstatu par mākslinieku, bet citi eksponēja pāri par divdesmit darbiem, līdz ar to pārlieku akcentējot kādu vienu noskaņu,! Ko tālaika prese saka par Kārļa Šūniņa devumu? Lūk, dažas atsauksmēs» «Ar vienkāršu, sirsnīgu izjūtu K. Sūniņš atklāj mūsu dzimtenes gleznie-cisko skaistumu. Skatoties «Daugavas krāces», droši tverto «Dzirnavu dīķi»>,

m

loti jūtīgo «Ziemas vakaru», tveices pilno meža pļavu ar šķūnīti «Piebalgā» vai «Kurzemes jūrmalu», mums viss tas liekas tik pazīstams un sirdij tuvs. Vienīgi dažos darbos būtu jāizvairās no «pārstrādāšanās», ar ko tie zaudē māksliniecisko svaigumu.»41

«Cieši saistīta ar latviešu mākslas labākajām tradīcijām akvarelī, ar Jl Līberga dzimtenes ainavām ir K, Šūniņa daiļrade, kuras pamatā ir sirsnīga attieksme pret dzimtās dabas skaistumu. Lai apskatām kaut vai «Veco

dīķi» vai «Ziemas vakaru», «Piebalgu» vai «Kurzemes jūrmalu». Šūniņa akvareļiem raksturīgs diezgan sīks priekšmetu modulējums, kas tomēr nesagrauj kopējo, veselo iespaidu. Liekas, mākslinieks lielu vērību pievērš krāstoņa spēka izmantošanai. Viņa darbi liecina, ka ne jau vienmēr plaša palete nosaka krāsu kopskaņas spožumu.»42

Lai gan izstādei tiek adresētas arī dažas kritiskas piezīmes (akvarelisti un mākslas kritiķi pat diskutē par to, vai šāda veida mākslas skatē stingri

Ainava ar kokiem. 1976.

jāievēro, lai akvarelim nebūtu piejaukta guaša, un vai izstādes kopiespaida bagātināšanai nevajadzētu eksponēt arī akvareltehnikā izpildītas ilustrācijas un teātra dekorāciju metus), pirmā akvarelistu debija tiek uzskatīta par visai nozīmīgu notikumu mūsu mākslas dzīvē. Izstāde pulcē ļoti daudz skatītāju.

Pirmās skates panākumi rosina māksliniekus aktīvi gatavoties arī nākamajām izstādēm, jo visiem liekas, ka tās varētu kļūt par ikgadēju tradīciju.

Otrā republikas akvareļu izstāde notiek 1959. gada septembrī, un tajā piedalās 48 autori ar 185 darbiem, bet trešā — 1961. gada jūnijā, un te piedalās 39 autori ar 191 darbu.

Līdz sešdesmito gadu sākumam akvareli uzlūkoja par grafikas atzaru. Toties trīs akvareļglezniecības izstādes apliecināja, ka akvarelis kļuvis par interesantu un visai perspektīvu glezniecības paveidu ar augstām mākslinieciskām kvalitātēm.

Apmēram puse no Trešās republikas akvareļu izstādes dalībniekiem piedalījušies arī abās pirmajās. Tas nozīmē, ka izveidojies spēcīgs mākslinieku akvaleristu kodols. Turklāt akvareļglezniecība iekarojusi sabiedrībā plašu popularitāti. Un tā nav nejaušība. 50. gadu beigās glezniecībā vadošo vietu ieņēma tā dēvētais skarbais stils, kas risināja liela vēriena tematikas problēmas. To pašu varētu teikt par grafikā dominējošo linogriezumu, kam arī piemita spilgti izteikts sabiedrisks skanējums. Taču izstāžu zālēs tobrīd pietrūcis klusināta dialoga ar dabas skaistumu. Radīt harmonijas cauraustu dzīves skatījumu bija pa spēkam tieši akvarelim. Vai mākslinieki ar saviem darbiem tiecās skatītājiem izpatikt? Tāda nolūka viņiem nav bijis. Akvarelisti vienkārši pievērsās dzīves mierīgajām noskaņām, pasaules liriskai uztverei.

Sājā laikposmā jūtami pieaug daudzu mākslinieku profesionālā meistarība. Kāpinās kolorīta nozīme, dažādojas otas triepiena raksts un krāsu uzliciena veids. Dabas tēla kopnoskaņojumā līdzās lirikai stājas ekspresija, konkrētas vietas attēlojumam — drošs vispārinājums.

Augstu novērtējumu Latvijas akvarelim dod arī Igaunijas, Lietuvas un Maskavas (tur šajā laikā notiek mūsu akvareļglezniecības izstādes) mākslas kritiķi un mākslinieki.

«Vispirms iepriecina latviešu mākslinieku meklējumi un atradumi krāsu aktivitātes jomā. Dzīvesprieks, šodienīgums, pavasarīgums, kas vērojams lielum lielajā izstādīto darbu daļā, panākts tieši ar spēcīgām, aktīvām krāsām. Te nav ne vēsts no askētisma, arī no naturālisma. Tā ir īsta, laba māksla,» saka Maskavas mākslinieks Nikolajs Voroncovs.43 Tomēr daudzos rakstos un recenzijās akvarelim jau tiek izvirzītas prasības pēc tematikas loka paplašināšanas. Lai gan ar pārliecinošu cilvēka psiholoģijas atklāsmi sevi piesaka A. Zvirbule, E. Romāne, E. Cēsnieks un L. Grasmanis, izstādēs pārsvaru gūst ainava un klusā daba. «Daba vienmēr ir saistīta ar cilvēka dzīvi. Arī mūsu laikmeta cilvēks nav iedomājams bez jūsmas par dabu, par ziediem. Mēs esam māksliniekiem pa-

teicīgi, ka viņi arvien jaunā gaismā parāda mums to skaistumu. Bet ticēt, ka tikai ar tradicionālo lirisko ainavu un tikai ar ziediem var izteikt mūsu daudzveidīgo attieksmi pret īstenību, arī ir maldīgi.»44 Vai tas nav par asu teikts? Liekas, ka ne. Akvareļglezniecības vēsture pierāda, ka akvarelis spēj patiesi atspoguļot to pašu, ko eļļas glezniecība. Tāpēc nedaudz kaitina dažu mākslinieku aizbildināšanās ar to, ka akvarelis it kā esot specifiski intīma māksla. Tomēr ar laiku šis uzskats mainās par labu tematiskai, saturiskai bagātībai un daudzveidībai. Mākslinieki sāk pievērsties lauku darba skatiem, industriālai ainavai, pilsētas dzīves attēlojumam.

Kas raksturīgs Kārļa Šūniņa šālaika daiļradei? Viņa rokraksts kļuvis atraisītāks, krāsu skala — piesātinātāka, gleznojums — saspringtāks, ekspresīvāks. Mākslinieks pievēršas arī klusajai dabai — ziedu gleznojumiem, kuros noteikta nozīme ierādīta fonam. To pamana arī mākslas kritiķi.

Runājot par Otro republikas akvareļu izstādi, R. Lāce raksta: «Radošu meklējumu sākumi un pagriezieni izstādes ietvaros iezīmēja daudzas spil-

gtas līnijas. Tā K. Sūniņš, kas līdz šim bija pazīstams kā lirisks, reizēm pat mākslinieciskā izteiksmē pabālu ainavu autors, klusajā dabā «Saulespuķes» attīsta visai ekspresīvu krāsu kāpinājumu, skaudrāku formu valodu.»45

Vairākās recenzijās atzīmēts, ka Kārlim Šūniņām ir tieksme uz zināmu stilizāciju un dekoratīvismu. Tomēr, tas, liekas, attiecas galvenokārt uz tautasdziesmu ilustrācijām, kurās meistars reālo dabas tēlu sakausē ar

poetizēto folkloras pasauli. Šajos darbos mākslinieks attēlo slaidos bērzus vai Daugavas vareno plūdumu.

Plašāks kļuvis dabasskatu loks, jo ierosmi darbam Kārlis Sūniņš turpina meklēt dabā, tās neatkārtojamībā un mūžīgā mainībā. «Šķiet, ka, neskatoties uz trūkumiem, tomēr ir iets solis uz priekšu, panākts viengabalaināks, noskaņotāks un kolorītā bagātāks kopiespaids nekā iepriekšējā akvareļu izstādē. [..] Man vienmēr loti tuva bijusi daba ar savu skaistumu. Gribu iepazīties ar dabu dažādos gadalaikos, arī ar tiem mūsu dzimtenes nostūriem, kurus līdz šim nebiju skatījis, kā Alūksni, Lazdonu, Gaiziņu. Gribu tos labāk saprast, iemīlot un savu pārdzīvojumu, kaut daļēji, iespējami labākā sniegumā nodot vērtējumam nākošajās akvareļu izstādēs,» raksta pats mākslinieks par savu devumu Otrajā republikas akvareļu izstādē.46 Tātad Kārlis Sūniņš sapņo par jaunajiem ceļiem, kuri sniegs jaunus radošus impulsus, palīdzēs sastapt jaunus draugus.

Kārlim šūniņām reizē bija maz un arī daudz draugu. Viņu cienīja par smalkjūtību, vienkāršību, atsaucību. Mīlēja viņa akvareļus, kas daudziem lāva tikties ar harmoniju, mieru, paliekošu skaistumu.

Meistars bija devējs, un došanas prieks bija viņa lielākais ieguvums. Viņš deva ziņu par jaunu grāmatu, deva padomu un dažādus materiālus, kas bija vākti gadu desmitiem.

Gadu mijas un citus svētkus Kārlis Sūniņš pavadīja ģimenes vidū. Paziņas vienmēr atcerējās ar ziediem, grāmatu vai kādu savu darbu. Kārļos un Rasmās Šūniņu mājās vienmēr bija daudz viesu: nāca mākslinieki, rakstnieki, dzejnieki, mūziķi, skolasbiedri un arī mazāk pazīstami lauku ļaudis, vārdu sakot, visi, kam bija prieks atnākt. Sprieda par jaunākajām izstādēm, koncertiem, teātru izrādēm.

Lielāka sanākšana notika 1977. gada 27. februārī, kad mākslinieks atzīmēja 70. dzimšanas dienu. Taču no plašākas sveikšanas Mākslinieku savienībā meistars atteicās. Bija nolemts šaurākā pulciņā apciemot viņu mājās. Saltajā, saules apmirdzētajā ziemas dienā sapulcējāmies pie pelēkā nama. Sanācām krietni vairāk, nekā bija iecerēts. Pievienojās ļaudis no izdevniecības, radio, lietišķās mākslas vidusskolas. Pāri trīsdesmit cilvēku. Tādi kā apmulsuši gājām vien iekšā: vai nu tāds bars nespēsim četras sienas plašāk paplest vai paši ciešāk saspiesties. Pēc telegrammu un adrešu nolasīšanas un glezno ziedu pasniegšanas cienājāmies ar gardumiem. Tad pēkšņi paliek tāds kā brīvāks. Visi pulcējas ap grāmatu plauktiem, katram rokās retums, un jubilārs tik tikko spēj atbildēt — no kurienes

kāds izdevums nācis, kādā veidā iegūts. Pazūd saspridzinājums, un vairākas stundas tiek tērzēts par mākslu. Kad mēs jau pošamies mājup, durvīs izmaināmies ar jaunu ļaužu pulciņu. Tie no Madonas puses un Lazdonas skolas nākuši. Ar madoniešiem Kārlim Šūniņām izveidojusies cieša draudzība, kas turpinās vairāk nekā divdesmit gadus. Kā tā sākusies?

50. gadu vidū, kad jau bija iznākuši vairāki Kārļa Šūniņa ilustrētie pasaku un tautasdziesmu apkopojumi, skolotāji tos izmantoja literatūras stundās, mācot folkloru. Šīs ilustrācijas palīdzēja bērniem rast izpratni

ne vien par dabas parādībām, bet arī atklāt, cik stipra, krāšņa, ētiskām un estētiskām vērtībām bagāta ir mūsu tautas kultūra. Grāmatas patiešām tika apjūsmotas, bet ne jau visi skolotāji pieminēja mākslinieku, kas šos izdevumus ilustrēja.

Lazdonas skolā par literatūras pasniedzēju un 5. klases audzinātāju tanī laikā strādāja iejūtīga un pieredzējusi skolotāja un dzejniece Adina Ķirškalne, kura skaidroja bērniem tādu jēdzienu kā «māksla», «mākslinieks», «akvarelis», «ilustrācija» nozīmi.

«Tā bērnu apziņā ienāca Kārlis Sūniņš, kura darbos mūsu zemes un tautas dvēsele atklājas visā skaistumā un patiesīgumā. Mākslinieks ar savām ilustrācijām deva mums iespēju kopīgi pakavēties pie Daugavas gleznainā tecējuma, bērzu baltuma un ziedu krāsainības,» rakstīja Adina Ķirškalne.47

Pēc skolotājas ierosinājuma uz Rīgu tiek aizsūtīta bērnu vēstule, kurā pateikts paldies par mākslinieka darbu. Drīz atnāk atbilde — krājuma «Zelta tīnīte» ilustrācijas oriģināls, kas izdaiļo klasi. Bet pēc laiciņa pienāk vēl viens sūtījums — tavu prieku! — katram (nu jau sestklasniekam) Raiņa grāmata «Zelta sietiņš» ar mākslinieka ilustratora parakstu.

129

9 — 102223

Veicinot bērnu interesi un saprotot tās nozīmi estētiskajā audzināšanā, skolotāja piemet gunij jaunu pagallti: tuvojas Kārļu diena — kā gan drīkst bez pretdāvanas. Un Kārlis Sūniņš varētu saņemt tik pārsteigumu, cik klasē skolnieku. Tomēr galīgais lēmums ir šāds — ziema ir auksta, māksliniekam noteikti salst rokas, tāpēc klase kopīgi noadīs cimdus. Un noadījusi arī, lai gan cimdi iznākuši visai īpatnēji — vienam adītājam

varēšana bijusi lielāka, citam mazāka, vienam pavediens tecējis mīkstāk, citam grodāk, bet sirdi darbā ielika visi divdesmit divi skolēni.

«Rakstiskā» draudzība un dāvanu apmaiņa, kur liela nozīme bijusi arī zilajiem vizbuļiem, turpinājusies labu laiku, līdz 1959. gada vasarā telefons atnesis uz Lazdonas skolu ziņu — Kārlis Sūniņš atbraucis uz šopusi gleznot un gribot draugus redzēt.

131

Tā skolai ir svētku diena. Visi saposušies, noraizējušies gaida mākslinieku: vai būs laipns un runīgs, vai patiks skola un apkārtne? Pavasara ziedi jau noziedējuši, vasaras otrās puses greznums vēl nezied. Ir tikai vienkāršie pļavu ziedi, bet vai tādus māksliniekam var dāvāt? Skolotāja drošina, ka var.

Kārlis Sūniņš atbrauc ar autobusu — sirsnīgs, smaidīgs. Kopā ar bērniem priecājas par kartupeļu lauku, kura ziedi atgādina jūras viļņu krēpes, apbiīno pelēko migliņu virs rudzu druvas. Brīdi pa brīdim apstājas un runā vārsmas, kuru skaistajos vārdos bērni saklausa brīnumu: «Kā zemes ilgas koki ceļas pirkstgalos, lai pavērtos debesīs. Lielā zeme kļūst viesmīlīga ar vienkāršas zāles palīdzību. Arī zālīte ir tās lielās pasaules cienīga, kur tā aug.» Bērni vēl nezina, ka mākslinieks saka sava iemīļotā Tagores vārdus.

Tad visi noiet ezermalā un mākslinieks sāk zīmēt. Viņš strādā, sarunādamies ar bērniem, nesteidzīgi un pacietīgi skaidrodams, ko, kādēļ un kā šajā lapā grib attēlot. Un tas izraisa bērnos vēl lielāku uzticēšanos.

Vēlvēlu vakarā meistars stāsta par savu kalpa zēna bērnību. Un tad skan kopīgi dziedāta dziesma par sidraba birzi, par miglā pazudušo kumeliņu.

Kad mākslinieks dodas uz Rīgu, skolā paliek tepat gleznotās saulespuķes — saulainas un skaistas kā draudzība.

Iemīļojis Madonas apkaimi, Kārlis Sūniņš šajā novadā ciemojies vairākkārt. Te dzimusi vēl viena skaista draudzība, kam ir liela nozīme viņa daiļradē.

Madonas novada skaistāko vietu pazinēja ir vēsturniece Elza Rude-nāja — lieliska sava darba entuziaste, Madonas novadpētniecības un mākslas muzeja dibinātāja un direktore. Iepazīšanās ar Kārli Šūniņu notiek Lazdonas skolā, kad mākslinieks kārtējo reizi atbraucis tikties ar bērniem.

Kārlis Sūniņš izsaka vēlēšanos gleznot pievilcīgākos Madonas apkaimes dabasskatus. Elza Rudenāja piedāvājusi tos parādīt: viņai te katrs stūrītis zināms. Turklāt viņai pieder «pelēkā dūja» — vecais moskvičs, ar ko visus meža ceļus var izbraukāt, pie paša noslēptākā ezera piekļūt. Skaistuma alku ziņā viena kaluma cilvēki būdami, abi ātri atrod kopēju valodu.

«Pirmajā reizē izbraucām agri no rīta. Biju sastādījusi plašu maršrutu. Lai gan krāsu kasti Kārlis Sūniņš paņēma līdzi, gleznot šajā dienā nedo-

māja. Mākslinieks vēlējās iepazīties ar novadu kopumā, kā pats teica — izjust tā raksturu, jo katram Latvijas nostūrim esot savs īpašs skaistums un sava krāsa, ko vajagot uztvert, lai .šeit gleznotais atšķirtos no citur redzētā. «Dūja» dūca mierīgi un lēnām, braucām klusējot. Pirmajos saules staros iemirdzējās baznīcas torņa smaile ar zeltīto gaili, tad mūs draudzīgi apņēma vareno kļavu un bērzu aleja. Ceļmalās ziedēja suņuburkšķi un ķimenes, paretam šajā baltumā iezibējās kāda sarkanīgi violeta zirgskābene vai dzeltenās gundegas. Rasotie pakalni, ar sudrabainu tīmekļu plīvuru pārklāti, nāca mums pretī un aizslīdēja garām. Jutu, ka mākslinie-

kam gribas gleznot. Piedāvāju apstāties. Viņš noteica — nē, tikai domās ievilkšot krustiņu, ka te ir ko gleznot. Parādījās lielās, kuplās egles, zem smago skuju nastas salīkušas. Iebraucot mežā, atvērām mašīnas logus. Ieskanējās putnu rīta koncerts — treļļi, vīterošana, skāņi izlocīta melodija. Vienā pusē meža ceļam iedzirkstījās ezera vilnīšu ņirboņa; jutu, ka Sūniņš atkal iezīmē krustiņu, ka te jāglezno. Otrajā pusē pļavas ieloks ar

mežābeli — atkal prasīties prasās krāsās izliekams. Izkāpām pie Rāceņ-ezera. Garš un ne uz reizi acīm aptverams — tas guļ koku ieskautā ielejā. Ezermalas līcīti rotaļājās vējš, bet tālāk ūdens mierīgs un caurspīdīgs kā vasaras debesis. Nokāpām nedaudz tālāk pie Dzintarbļodas. Te pār ūdeni pārkāries bērzs klusi šūpo savus zaru matus. Turpat čabina apse, bet uz sēres stāv ozols. Ūdens «bļodā», kā parasti, noslēpumaini dzelteni zaļš. Tas

no tīrajām smiltīm, koku atspulga un saules stariem. Meistars ir satraukts, nu vairs ar «krustiņu» nepietiek, un viņš padodas. Grēks esot tādu vietu negleznot, kas zina, vai rit šī burvības radītā noskaņa nebūšot izgaisusi. Uz Madonu pavakarē aiziešot kājām, bet nu gan skriešot pēc krāsu kastes. Es pat izbrīnījos, ka lēnīgais mākslinieks uz «dūju» devās tādā kā draiskā, steidzīgā soli, priecādamies par iespēju strādāt. Kad vēlā pēcpusdienā

pieducināju «dūju», ieraudzīju vairākus akvareļus ar tuvējās apkaimes dabasskatiem.

Citā dienā jau no rīta mākslinieks sēž Klusuma līcī. Pēc tam braucam uz Muižas ezeru, kāpjam Klaugu kalnā, no kura skats uz ezeru tāds kā pasaules skaistāko vietu pastkartēs.

Pat ciemojoties Kārlis Sūniņš necieta bezdarbību. Kad kādu rītu biju

šādu vai tādu apstākļu dēļ nolaiskojusies, meistars nāca pretī, izstaigājis labu gabalu kājām un noskatījis jaunas gleznojamās vietas. Bet gleznainu vietu mūsu novadā atliku likām.

Vakara pusē uz skolu sanāca bērni un nereti arī apkārtējie ļaudis. Tukšajā klasē mākslinieks bija sarīkojis izstādi. Nu sākās minēšana, kur katra vieta gleznota, kas skatīts dabā, ko mākslinieks pats piedomājis klāt Sie brīži bija mums visiem kā svētku dāvana. Meistars stāstīja arī par Rīgu, par izstādēm un dažādiem mākslas veidiem. Bērni ne jau visu uzreiz saprata, bet vēlēšanās saprast auga augumā; bez tam katrs' droši»varēja uzdot visdažādākos jautājumus un saņemt izsmeļošu atbildi. Dažkārt minē*

jām mīklas vai ari dziedājām tautasdziesmas. Bet pēc Kārļa Šūniņa aizbraukšanas vēl ilgi runājām par viņa vienkāršību un sirsnību.»48

1980. gadā kopā ar E. Rudenāju vēlreiz pabijām Kārļa Šūniņa iemīļotajās vietās. Aizbraucām arī uz Brāķiem, kur radies ne viens vien meistara akvarelis. Pagalmā ziedēja maijrozītes, bet no Braku pakalniem varēja redzēt tāltālos laukus, mežus, birzis un ielejas. Iztēlē redzu, kā mākslinieks šajā skaistajā apvidū smēlās iedvesmu ne tikai daiļradei, bet arī esamībai. Šīs vietas man likās ne vien skaistas, bet arī pazīstamas, Kārļa Šūniņa akvareļos redzētas. Ar suģestējošu spēku mākslinieks spēja uzburt Latvijas dabas neatkārtojamību. Līdzās Daugavai, Juglai un Gaujai meis-

tara daiļradē 60. gados ienāca Lazdonas, Piebalgas un Madonas pusē skatitās ainavas — emocionāli piesātināta, gleznieciski nevainojami tverta, saturiski bagāta dabas pasaule.

Kādi šajā laikā ir mūsu akvareļgleznieclbas sasniegumi? Tās arvien pieaugošo popularitāti un augstās profesionālās kvalitātes raksturo iziešana jau ārpus republikas (izstādes Ļeņingradā, Tallinā, Viļņā, Alma-Atā un citās pilsētās) un pat mūsu zemes (izstādes Rumānijā, Polijā, Zviedrijā) robežām. Spožo panākumu rezultāts ir plaša akvareļgleznotāju sarosīša-nās visā Padomju Savienībā un 1. Vissavienības akvareļu izstāde Maskavā, kas notiek 1965. gadā. Draudzīga vēlēšanās mēroties spēkiem rosina 1968. gadā sarīkot Pirmo Baltijas republiku akvareļu izstādi Rīgā. Ar laiku šādu starprepubliku izstāžu rīkošana kļūst par tradīciju.

Visās šajās mākslas skatēs piedalās arī Kārlis Sūniņš. Viņa darbi kļūst arvien interesantāki, izteiksmē bagātāki.

Nostabilizējas arī tolaik jaunā mākslinieku paaudze: R. Bērns visus pārsteidz ar neparasti drošu krāsu uzlicienu un lakoniskiem, izteiktiem ritmu rakstiem; E. Andersons ar gleznieciski kārtotiem krāsu kontrastiem piesaka akvarelī mazāk tverto industriālo tematiku; savas pozīcijas nostiprina H. Blunavs, Dz. Bauma, G. Krollis, I. Zariņš un vēl vairāki mākslinieki, kas darbojas arī citos mākslas veidos.

Noteicošais šālaika akvarelī ir harmonisks, dzīvi apliecinošs dabas vērojums. Nepārvērtējama nozīme šādas dabas uztveres stiprināšanā ir Kārlim Šūniņām.

«Ikdienišķais var atklāties neparastā skaistumā, ja to apgaro dziļas un patiesas jūtas, kas izteiktas skatītājiem tuvos reālistiskos mākslas tēlos. To jau daudzkārt apliecinājis Kārlis Sūniņš ar savām gaišajām, liriskajām, dzīvesprieka pilnajām ainavām, kurām arvien būs paliekoša vieta mūsu glezniecībā,» raksta mākslas zinātniece I. Kreituse.49

Kaut gan republikas akvarelistu saimes sastāvs mainās samērā lēni, katra nākamā izstāde liecina par jaunām vēsmām. Arī «skrejceļš» kļūst arvien sarežģītāks — mums blakus droši nostājas akvarelisti no Maskavas, Tallinas, Viļņas, Minskas, Novosibirskas. Taču izstādes liecina par to, ka mūsu rezerves nav izsmeltas. 60. gadu beigās un 70. gadu sākumā izcilu sniegumu akvarelī rāda Dž. Skulme, I. Vecozols, J. Pīgoznis, J. Zvirbulis, V. Garokalns, I. Melderis, G. Strupulis un citi gleznotāji. Arī Kārlis Sūniņš saprot, ka pie sasniegtā apstāties nedrīkst (tas viņam neliktos interesanti). Rodas arī dabiska vēlme palūkoties uz savu daiļradi

plašākā skatījumā, lai novērtētu sasniegto, nospraustu nākotnes ceļu, radošo meklējumu jauno loku. 1961. gadā mākslinieks sarīko nelielu personālizstādi Madonas muzejā. Izstādes kataloga ievadā A. Ķirškalne raksta: «Ar dziļi iejūtīgu un sirsnīgu valodu skatītāju aizkustina gleznotāja Kārļa Šūniņa darbi. No viņa akvareļiem veras pretī dabas un dzimtenes savdabīgais skaistums: slaiko bērzu teiksmainums, ūdeņu un tālumu zilgme, ziedu daudzveidīgās, krāsu dzidrumā starojošās sejas.»50

Tomēr pilnīgu pārskatu par meistara daiļradi 60. un 70. gados sniedz trīs personālizstādes LPSR Valsts mākslas muzejā.

Pirmajai izstādei, kas bija sarīkota 1967. gadā, meistaru vajadzēja 14i

skubināt krietni ilgi. Tuvojās Kārja Šūniņa 60. dzimšanas diena, un sabiedrība viņa darbus vērtēja jo atzinīgi. Tomēr akvarelistu personālizstādes republikā notika samērā reti, un Kārlim Šūniņām arvien likās, ka padarīts par maz, lai Rīgas lielākajā muzejā viens pats stātos skatītāju priekšā. Kad piekrišana beidzot bija saņemta, sākās gatavošanās izstādei. No vairāk nekā simt akvareļiem atlasījām četrdesmit, arī grāmatu ilustrācijas. Daudz domāts par darbu nosaukumiem. Meistars negribēja tos tīši sarežģīt un uzskatīja, ka tiem jābūt atšķirīgiem, kā viņš teica — lai nejūk pašam, lai nejauc mākslas vēsturnieki un lai skatītājs zina nosaukt gan tos darbus, kas patīk, gan arī tos, kas nepatīk.

Ekspozīcija tika iekārtota muzeja augšstāva divās telpās. Katalogā norādītos četrdesmit darbus papildināja vēl pieci, jo telpas bija pietiekami plašas. Parādīti bija pēdējo piecu gadu darbi, daži gan redzēti republikas izstādēs, lielākā tiesa tomēr vēl ne reizi neeksponēti. Tas padarīja izstādi jo interesantāku, piešķirot tai vienreizīgu skanējumu.

Izstādes kopskaņa bija gaiša, lirikas un harmonijas caurausta. «Vai tā ir pieticīga māksla? Nē. Ne jau bravūra un skaļums, koši krāsu salikumi un darbu «dziļdomīgi» nosaukumi liecina par mākslinieka talanta spēku, mākslā var runāt arī klusos toņos un pateikt daudz. Svarīgi, lai mākslas darbs pārliecinātu skatītāju, lai tas dotu garīgu veldzi.

Kārļa Šūniņa akvareļi pārliecina tieši ar savu satura un formas skaidrību, ar sirsnīgo un patieso dabas attēlojumu, ar savu tautiskumu. Pie viņa darbiem negribas sākt sholastisko strīdu par «avangardismu» un «vecmodīgumu» mākslā. Viņa akvareļi nav ne «moderni», ne «vecmodīgi». Tie ir patiesi. Un tas ir daudz,» rakstīja M. Ivanovs izstādei veltītajā recenzijā.51

Ja atceramies Kārļa Šūniņa pirmos akvareļus, kas radīti 1945. gadā, varam pārliecināties, ka mainījušies attēloto dabasskatu mērogi, bet tematika būtībā palikusi tā pati. Tomēr sniegums guvis monumentālāku skanējumu, pilnveidojusies tehniskā meistarība, komplicētāka kļuvusi kompozīcijas uzbūve, ievērojami bagātinājusies krāsu gamma. Atveidodams Daugavas episko plašumu, meistars necenšas lietot smalkās toņu gradācijas, turpretī intīmāka rakstura darbos kolorīts kļūst niansētāks, krāsu variācijām bagātāks.

Līdzās Kurzemes pļavām, Piebalgas kalnājiem un Vidzemes plašumam mākslinieks rāda arī Gauju, Daugavu, Salacu. Skaidrīte Kaldupe māksliniekam velta dzejoli, kura pēdējā pantā teikts:

Margrietiņas. 50. gadi.

Vai Salacu zināt? Ar dzintara krūzi Tur diendusā saule nāk ūdeni smelt,

Es pasniedzu rokas, man palika plaukstās Viss Latvijas skaistums kā liepziedu zelts.52

Ekspozīcijā ir arī vairākas ziemas ainavas, ko raksturo rūpīgs krāsu un ritmu salikums. Sājos dabas attēlojumos Kārlis Sūniņš parāda, ka bērzi ir ne tikai balti, bet arī melnām ķērpju sūnām apauguši. Saltā gadalaika atveidošanai mākslinieks galvenokārt lieto violeti pelēcīgos un zilganos toņus, ko papildina tušas mazgājumi vai ar otu viegli iezīmētie konturē-jumi uz mitra papīra. Sī tehnika prasa lielu virtuozitāti, un ne katrreiz

rodas iecerētā kvalitāte. Tādēļ daudzi darbi ir jāiznlcina. Taču dažu šedevru dēļ ir vērts papūlēties. Ziemas ainavās (parasti tajās redzami bērzi) meistars akcentē priekšplānu, kārtojot kokus pa diviem trim noteiktās grupās. Fonam — lielākoties tas ir mežs vai jaunaudze — piešķirta pakārtota nozīme, tomēr gleznojums ir tikpat rūpīgs. Šajās ainavās skatītāju allaž valdzina pārdzīvojuma dziļums, mākslinieka spēja atklāt iezīmes, kas raksturīgas mūsu baltajām ziemām, kas liek ari cilvēkam kļūt labākam, tīrākam.

1967. gada janvārī rodas viens no izstādes šedevriem, kas katalogā nav minēts un vēlāk iegūst nosaukumu «Kadiķītis» (att. 77. lpp.). Nekas sevišķs jau nav attēlots — kails bērzs, krūms, eglīte, mežmala ar vēju aizvilktu ceļu, kura malā stāv vientuļš kadiķītis. Taču mākslas tēla kopnoska-ņojumā ietverts brīnums, kas spēj turēt savā varā skatītāju, rosināt viņa iztēli, izraisīt radošo pacēlumu. Un Mirdza Ķempe velta Kārlim Šūniņām miniatūru «Es parādos tikai mīlai»: «Klusais, kautrais māksliniek, Tu neproti par sevi runāt un stāstīt. Bet mēs cienām Tavu klusēšanu. Jo nerim-damās — patiesi, atklāti un dziļi runā visas Tavas gleznas. Tās saka: «Es mīlu!»

Un, lūk, Tavas mīlas gudrais un patiesais skatiens visu mūžu ietver sevī un atver mums Daugavas tāles, viņas majestātisko plūdumu, viņas krastu cildās kraujas, Gaujas tecējuma mainīgo, noslēpumaino ņirbu, Pērses baltputu krāces, Juglas tik baltās krāsās vizmojošos ūdeņus, jūras

akmeņainās piekrastes jomas, Latvijas daždažādos novadus ar tās mežiem, birztalām, pļavām, upēm un ezeriem. Ar atvērtiem plašumiem, klusiem nostūriem.

Rokās sadevušies, daudzkrāsu lindrakiem plīvojot, aizdejo mums garām pavasaris, vasara un rudens — apburot un ieraujot mūs līdzi šai gad-miju mūžības dejā.

Cik pārgalvīgi ir mazie, košzaļie bērziņi starp rudzu statiem, viņi līksmi rotaļājas tumšajā meža ēnā. Kādi palu ūdeņi, pilni jaunības, skrej virmodami pa nemierīgo Gauju. Vasaras dienas baltie mākoņi vēsta mieru pāri Daugavai. Koki, pakāpušies nokalnē, cits citam pār plecu skatās gaid-pilni tālumā.

Tu neesi aizmirsis ziemu. Brīnišķās sarmās un puteņos ievijusies, tā krāšņa un strauja metas līdzi dejā. Viņa izskatās kā tautas pasaka. Spurains, nepiekāpīgs kociņš vientuļš cīnās ar skarbo vēju apsarmotajā mežmalā.

Cik grūti pateikt, kas ir skaistāks — Tavi ziedi vai Tavi sniegi. Ziedus Tu rādi savai tautai, slavinādams Latvijas bagāto ziedēšanu. Tu nerādi tos salkani un jūsmīgi, tajos ir skaudra mīlas uguns, reibīgas smaržas, krāsu negaisi, maiguma kvēlās saplūsmes. Negaidīti pretstati un pārsteidzošas saskaņas.

Tavā gleznu izstādē kāda sieviete pagriezās pret mani un teica: «Kad es skatos uz vientuļo kociņu ziemā mežmalā, man gribas raudāt.»

Un tomēr, to sakot, viņas sejā pavīdēja kluss laimes smaids.

Šo kluso laimi mums dāvājis Tavs mūža darbs. [. .]»53

Rakstnieks Miervaldis Birze raksta vēstulē: «Jūsu prasme un talants ir tik lieli, ka atļauj vienkāršiem līdzekļiem vienreizēji parādīt mūsu Latvijas pieticīgo dabas sirsnīgo skaistumu, un mēs Jums ticam, ka tas pats mierīgais upes līcis var būt brīnumu pilns gan pavasarī, ar baltu ievziedu sagšu klājoties, gan vasaras dienvidū, saulei ūdeni dzerot, gan rudenī, gan ziemā.

Jūs to pamanāt pirmais un tad šo mākslu ar saviem darbiem mācāt arī mums.

Un, ja lido Jūsu dzērves, tad arī mēs dodamies tām līdzi tālajā zilgmē, tad arī mūs pārņem ilgas pacelties pāri mežiem, tīrumiem, skatīt visu no augstuma un mūžības perspektīvas.»

Sabiedrība, laikabiedri augstu novērtē viņa sniegumu. Par nopelniem latviešu padomju tēlotājas mākslas attīstībā Kārlim Šūniņām 1967. gada

27. februārī tiek piešķirts Latvijas PSR Nopelniem bagātā mākslas darbinieka goda nosaukums.

Otrā Kārla Šūniņa personālizstāde notika 1972. gada rudenī. Katalogā, uz kura vāka bija iespiesta meistara paša zīmētā zelta ābele un lidojošā dzērve, minēti 159 akvareli, faktiski bija eksponēti 133 darbi, kas radīti no

1968. gada līdz 1972. gadam. Izmaiņas radās tādēļ, ka ekspozīcijas gatavošana nebūt nebija viegls darbs. Likās, ka atsevišķas kompozīcijas vai nu pārlieku sasaucas, vai ari «atgrūžas» cita no citas. Tādēļ Kārlis Sūniņš gan ņēma nost darbus, gan lika atkal klāt, līdz beidzot pēc vairākdienu pūliņiem katrs akvarelis atrada savu vietu.

Izstādes atklāšanas dienā PSRS Tautas mākslinieks Leo Svemps sarunā ar žurnālistu V. Betleru teica: «Pazīstu viņu (t. i., Kārli Šūniņu — I. Ņ.) kā kultūras darbinieku ar plašām interesēm, kas stāv par mākslu ar sirdi un dvēseli. Kā mākslinieks viņš nekad nav apstājies meklējumos un joprojām pieaug spēkā un dzijumā gan satura, gan izteiksmes ziņā. Kārlis Sūniņš ar saviem darbiem var sacensties ar japāņu virtuozitāti, bet, kā zināms, japāņu akvarelis tiek uzskatīts par virtuozāko pasaulē.»54

Šī izstāde ir patiesi vērienīga. Piecos gados, kas pagājuši kopš pirmās personālizstādes, radušās jaunas kvalitātes, pilnveidojušies izteiksmes līdzekļi. Pēc «Kadiķīša» meistars daudz strādā pie ziemas ainavām. Lai gan ziemā dabā gleznot nevar, mākslinieks nereti brauc uz tuvākajiem mežiem. Un dabā gūtie vērojumi mājās pārtop izteiksmīgos akvareļglezno-jumos. Kādā no sarunām, kas notikusi 1972. gadā, meistars bija teicis: «Ziemas ainavas paņēmušas visu manu gleznošanas prieku, jau sākot ar šī gada janvāri. Izmēģināju visādus plūdināšanas un smidzināšanas paņēmienus. Man liekas, ka ar katru darbu, kas tagad aizceļo uz kādu no izstādēm, es atvados no šī gadalaika, kas man devis tik daudz ierosmju jauniem meklējumiem. Daba ir nepārtraukta problēmu izvirzītāja. Lai atveidotu mākslas darbā to, kas dabā izskatās it kā pavisam vienkārši, mums reizēm, šķiet, klājas grūtāk nekā vissarežģītāko matemātikas formulu risinātājiem. Piemēram, visu to, kas dabā redzams zaļā krāsā, nākas grūti meklēt, lai tādos pašos toņos atveidotu gleznās un akvareļos. Ir jau daži mākslinieki, kas apzināti izvairās no zaļās krāsas lietošanas. Manuprāt, no dabas jāizraugās tieši tie motīvi, kas prasa radošo spēju maksimālu piepūli, grūtu meklējumu ceļu.»55

Kārja Šūniņa otrā personālizstāde, liekas, ir gadalaiku noskaņu radīta mākslas skate. Katrā akvarelī attēlotā konkrētā vieta jau gūst vispārinā-

juma raksturu. Izcilā akvareļglezniecības tehnikas pārzināšana, kas patiesībā ir daudzu gadu liela darba, milzum daudzu eksperimentu rezultāts, pārsteidz skatītāju ar apbrīnojamu otas pieskāriena vieglumu, kas ļauj māksliniekam dabas fenomenu parādīt visā tās bagātībā un poētiskumā. Krāsa Kārlim Šūniņām nav tikai reālās īstenības apliecinātāja, bet arī emocionālā pārdzīvojuma radītāja. Tādēļ šajā izstādē, jo sevišķi skatot ziemas attēlojumu, varējām priecāties par sārmainajām ainavām, pelēko un balto toņu vissmalkākajām gradācijām.

Gatavojoties izstādei, Kārlis Sūniņš raizējās, ka par maz viņa krājumā rudeņu, kas ar savu spožo krāsu rotaļu veidotu ekspozīcijā spilgtākus akcentus. Vēl augusta beigās viņš devās uz laukiem, lai gūtu ierosmi no pirmo salnu skartiem kokiem. Tā radās vairākas rudens ainavas, kas valdzināja ar dzidro krāsu pārejām. Oranžīgi brūno koku, zilās debess un sulīgi zaļās zāles spēcīgie krāsu kontrasti skan kā simfonija dabas briedumam, pasaules krāšņumam. Krāsu tecinājumus, skalojumus, plūdinājumus un mazgājumus, vaska zīmuļa ievilktās svītras un kontūras meistars izmanto tikpat mērķtiecīgi, kā to dara gleznotāji, lietojot eļļas krāsu visdažādākos otas triepienus vai paletes naža uzlicienus.

Vasaras savukārt pieder ūdeņiem, birztalām un ziedu pilnajām pļavām. Analizējot mākslinieka šī posma daiļradi, V. Lapacinska 1972. gadā raksta, ka Kārļa Šūniņa «rokās šie motīvi nekļūst par klajiem ap jūsmo jumiem. [..] Viņa akvareļos izceļas savdabīgas koloristiskas vērtības, kuru specifiku vistiešāk pauž tonālo attiecību niansētā valoda. Tās būtību raksturo dziļa saikne ar mūsu tautas mākslai tipisko krāsu izjūtu, ko mākslinieks laikam gan mantojis no mātes — krāšņu jostu un seģeņu audējas. Akvareļos dominē silti pelēcīgo un okerīgo toņu kārtojumi («Salacgrīvas jūrmala»), zaļgandzelteni salikumi («Pie Lazdonas», «Iecava»), sevišķi bagātas gradācijas uzrāda zaļās krāsas gamma («Birztala»), neparasti vieglas ir zilgano, zilpelēko un blāvi violeto toņu variācijas («Draudošie mākoņi», «Daugavas krastā»). Klusinātā, niansētā kolorītā darināto akvareļu vidū tomēr dažbrīd «uzzied» spilgti oranžā ritmi, kontrastēti ar zaļganu un dzidri zilu toņu pavadījumu («Rudens»). [..] Lai izteiktu sniega pūkaino mīkstumu («Uz pavasara pusi»), lietus šmaugos cirtienus («Nokrišņi»), Daugavas vižņu dzirkstis, ūdens mirgu («Daugavas krastā») vai mežmalas mauru maigo paklāju («Meža malā»), meistars lieto sarežģītus, virtuozi izsmalcinātus, daudzveidīgus tehniskos paņēmienus.»56

Šajā izstādē iezīmējas dažas pilnīgi jaunas Kārļa Šūniņa daiļrades kvalitātes. Viņš vairs nav tikai liriķis. Ne viens vien viņa akvarelis ir dramatiska sprieguma pilns. Odeņi, kas līdz šim mākslinieka daiļradē bija spoguļdzidri vai ar sīku vilnīšu ņirbu klāti, tagad nereti triec savas balt-krēpju muguras pret akmeņiem. Meistara darbos ienākusi un sevi pārliecinoši pieteikusi arī jūra ar akmeņaino piekrasti un tāltālo apvārsni. Gleznojot klusās dabas, mākslinieks atsakās no jebkādiem papildelemen-tiem — traukiem, galdsegām utt., lai maksimāli «pietuvotos» pašiem ziediem — to apbrīnojami daudzveidīgajām formām un krāsām. Mākslinieka

Kārlis Sūmņš 1977. gdaā.

fantāzijas radītie ziedi, kas izstāde izkārtoti lielos blokos, liekas vējā iz-pluinīti, tomēr tie ir bezgala krāsni- Balto bērzu varenie stumbri kļuvuši trauslāki, it kā reālai esamībai tuvāki.

Izstāde tiek divas reizes pagarināta. To apmeklē vairāk nekā 40 000 skatītāju. Darbu skaita ziņā nedaudz samazināta, tā apceļo Koknesi, Jēkabpili, Tukumu, Jelgavu, Kuldīgu, Ventspili, Roju, Liepāju, Talsus, Madonu, Valmieru, Cēsis, Buldurus. Skatītāji vairākkārt tiekas ar mākslinieku.

1972. gada 11. decembrī Kārlim Šūniņām par izciliem nopelniem mākslas attīstībā tiek piešķirts LPSR Tautas mākslinieka goda nosaukums.

Trešajai personālizstādei viņš bija jāskubina ilgi. Likās tāds kā nomākts, ne tik enerģisks, arī ne tik vitāls kā agrāk. Vasarā lielākus gabalus no Rigas, kaut ari aicinājumi plūda no malu malām, vairs nemērīja, lai gan vienmēr vēl runāja i par Madonu, i par Latgali. Pēc otrās personālizstādes daudz eksperimentēja un mazliet skumji jokoja, ka esot šodienai par vecmodīgu, daudz ari lietojot tumšās krāsas. Nedomāju, ka šīs krāsas bija tuvojošās nelaimes nojausma, taču tās gan apliecināja iekšēju nemieru un saspringumu. Tušas mazgājumi tagad parādījās ne vien bērzu siluetu zīmējumos, bet arī nemierīgos mākoņos, krūmu puduros, pat mežmalu īpatnējos apveidos. Skumju iespaidu tas neradīja, drīzāk tādu kā pasaules varenības sintēzi, kur sastopas pretstati — baltais un melnais, gaišais un tumšais, rotaļīgais un smagnējais. Vecmodīgs? Māksla nevar būt ne vecmodīga, ne jaunmodīga — ir patiesa un nepatiesa māksla, liela un maza māksla. Un Kārļa Šūniņa māksla bija patiesa un liela. Vai meistars par to šaubījās?

Viņa trešo personālizstādi atklāja 1977. gada pašā nogalē. Ziemas diena nekavēja ne rīdziniekus, ne lauku ļaudis simtiem doties uz muzeju. Daudzas avīzes rakstīja, ka šī izstāde ir skaista Jaungada velte skatītājiem. Tā patiešām bija velte, un tobrīd neviens nedomāja, ka tā būs ari pēdējā.

Eksponēti bija tikai jaunie darbi, ar kuriem Kārlis Sūniņš kārtējo reizi apliecināja dabas ierosmju neizsmeļamību, sava talanta spēku un meistarības virtuozitāti.

Vai māksliniekam bija kādi noteikti kompozīcijas principi? Bija. Bet viņš tos nekanonizēja, vienmēr izmantodams tādu kompozīcijas kārtojumu, kas visemocionālāk atklātu dabas tēla būtību.

Kad Kārlis Sūniņš vēlējās radīt plašu, episku panorāmu, viņš zīmēja vairākplānu kompozīciju ar augstu horizontu. Daugavas gleznojumos lika upei plūst brīvi un majestātiski, tās krastos dažkārt ļaujot iegulties kādam akmenim vai klints kraujai. Ja gleznoja Gauju, Salacu vai kādu citu upi, priekšplānā nereti novietoja asimetrisku koku puduri, starp to stumbriem un zarotni pavērās skats uz laukiem un tīrumiem, birztalām un mežiem. Intīmāka rakstura kompozīcijās parādījās ezera vai upes līcis, ko krāšņoja mākoņu atspulgi. Aiz ūdeņiem nereti bija redzama saulaina pļava, bērzi vai koku puduri. Pēdējos gados tika radītas arī samērā daudzas kompozīcijas, kas raksturojas ar izteiktām horizontālēm. Trešā dimensija šāda veida darbos panākta ar rūpīgi izsvarotām debess un zemes krāsu attiecībām. Tās ir reibinošās ievas, kas ar savām kuplajām ziedu kupenām aiz-

sedz apvārsni, tie ir ari kaili, nosaluši melnie kārklu krūmi, kas stāsta par rudens dzedrumu. Šajā izstādē vairāk nekā jebkad parādīta ari jūra — gan mirgojoša, gan tumšu mākoni pārklājusies. Mākoņi jau agrāk ieņēma nozīmīgu vietu meistara daijradē, bet šajā ekspozīcijā tiem ir īpašs spēks: tie dažkārt it kā izaicina, stājas pretī mieram.

Izstāde presē tiek novērtēta augstu. R. Lāce «Cīņā» raksta: «Kārli Šūniņu mēs dēvējam par vienu no latviešu padomju akvarejglezniecības skolas pamatu veidotājiem. Taču viņa daiļrades nozīme sniedzas tam pāri. Tā nav atdalāma arī no latviešu ainavu glezniecības skolas vispārējām tradīcijām un izcilākajiem sasniegumiem. Tas, ka K. Sūniņš glezno ar akvareļkrāsām, bet E. Kalniņš, V. Kalnroze, A. Skride ar ejlu, ka viņš nav tiešs V. Purvīša audzēknis, neko nemaina. Vērojot K. Šūniņa un minēto meistaru gleznotās ainavas, mēs jūtam, ka tā ir viena paaudze ar vienu kopēju estētisko koncepciju. īpaši skaidri to pierāda šī izstāde, kurā vairāk nekā jebkad atklājas dabas tēla emocionālās gradācijas, dzimtenes aina-viskā veidola cildenums, tonāli izsmalcinātās pelēkās gammas dziļais sa-turlgums un gleznieciskā bagātība.»57

Augstu izstādi novērtē arī skatītāji, izsakot daudz atzinīgu vārdu. Gadījās, ka šīs izstādes atklāšanas laikā atrados ārpus republikas. Pēc atgriešanās Rīgā tūlīt kopā ar mākslinieku aplūkoju ekspozīciju. Nesteigdamies skatījām ainavu pēc ainavas. īpaši apbrīnoju vairākus jūras gleznojumus — tas bija jauns akcents Kārļa Šūniņa daiļradē. Uzmanību saistīja mierīga pelēka jūra, kas kā kausēts tērauds virmoja pēdējos saules staros. Turpat bija skatāma arī cita jūra — straujš vilnis, pret akmeņiem atsities, izšķīst baltās šļakatās. Un skatītājus saistīja tieši savdabīgais momenta fiksējums, spēja it kā uz brīdi apstādināt jūras dinamisko kustību.

Izstādē bija arī daudz fantāzijas ziedu, kas apbūra ar gleznojuma virtuozitāti, izsmalcināto, niansēm bagāto emocionālo skanējumu. Biju pārliecināta, ka šī izstāde iezīmēja jaunu kāpinājumu visā latviešu akvareļ-glezniecībā, jo Kārlis Sūniņš arvien spožāk attēloja ne vien kādu noteiktu ainavas stūrīti, bet pārliecinoši atklāja mūsu republikas dabas koptēlu. Meistars negribēja man piekrist, centās saskatīt savos darbos kādu nepilnību, kas tomēr nespēja mazināt viņa akvareļu īsto vērtību. Mākslinieks ari labi saprata, ka nevar būt citāds, ka viņam joprojām jāiet pa stingra reālisma ceļu un ar savām kompozīcijām jāmudina cilvēku ciešāk ieskatīties dabā, sargāt un saudzēt to.

ZIEDI

«Manas dzīves sapnis bija radīt darbu, kurā ziedētu viss — koki, zeme, debess.» Šāds Kārļa Šūniņa ieraksts saglabājies veikala «Mākslas grāmata» annālēs no tikšanās ar skatītājiem 1977. gada Mākslas dienās.

Nav grūti uzminēt, no kurienes Kārlim Šūniņām ziedu mīlestība. No bērnības, kad pavasari vēsta ne vien tumši nosarkušie pūpolu krūmi, bet arī māllēpītes un pirmie vizbuļi. No Talsu vidusskolas laikiem, kad dabas-zinību pierakstu burtnīcā jāiezīmē vasarā atrastā un starp avīžu lapām rūpīgi izžāvētā silapurene. No studiju gadiem, kad ilgi ir stāvēts pie puķu veikala loga un par saknapināto naudu ziemā nopirktais krizantēmas zieds ir pats lielākais dārgums.

Grūtāk sameklēt pēdas, kad mākslinieks sāka (un kādēļ tik vēlu) ziedu gleznošanu. Pēc Akadēmijas beigšanas klusās dabas tiek darinātas maz. Spriežot pēc katalogu ziņām, ziedi tajās nav gleznoti, vismaz tie nav galvenais objekts. Ainavās ziedošas puķes nav redzamas, monumentālajos sienu gleznojumos arī ne.

Liekas, pirmo reizi puķes uzzied grāmatu ilustrācijās un atsevišķos zīmējumos «Atpūtā», bet arī šajos gadījumos ziedam ir sekundāra, vides raksturojoša nozīme — kaut vai, piemēram, nelielās grāmatiņas «Balādes par pāžu un karaļmeitu» prettitulā attēlotā roze un zobens — mīlestības un cīņas simboli.

Kādēļ tā? Iespējams, ka, meklējot ceļu uz dabas patiesību, mākslinieks vēl nespēj atrast veidu, kā iekļaut kompozīcijā šo sīko elementu. Varbūt ziedu prieku bieži vien aizstājis ornaments ar saulītēm, līkločiem, skuji-ņām. Vēl 50. gadu pirmās puses ainavās izzīmētā smilga, zirgskābene, kāda ziedkopa ir tikai kompozīcijas gaišākais laukums.

Grāmatās ziediem ir patstāvīga nozīme. S. Maršaka «Apaļajā gadā»

redzama sniegpulkstenīte. Tajā pašā 1948. gadā krievu valodā izdotajā: latviešu tautas pasaku krājumā attēlota pienenīte. Bet katrā grāmatā tikai pa ziediņam.

1956. gada izdevumā «Gudru ņēmu padomiņu» ir spalvas zīmējumi r— ievu, ābeju, ķiršu ziedi, pienenes, pelašķi, āboliņš. Lai visu to uzzīmētu, mākslinieks pievērsās pamatīgām «botānikas studijām». Iespējams, ka tā-dēļ 1957. gadā top tādi akvareļi kā «Mākoņi», kur gar aruma malu kā balts dvielis stiepjas ziedu ceļš, «Valguma ezers» un «Vecais dīķis» ar lielajiem laukzāļu un ziedu čemuriem kompozīcijas pirmajā plānā, bet

1958. gadā gleznotā dzidrā kompozīcija — piekalnīte, kur zaļumā liekais

Ziedi no mana dārza. 1973.

iekrituši rīta rasas pilni padebešu putu gabaliņi, — jau gūst nosaukumu «Pļava ar ziediem».

Pirmajā republikas akvareļu izstādē ziedu kompozīcijas parāda vairāki mākslinieki, viņu vidū kā izcilākie jāmin E. Cēsnieks, J. Spriņģis, J. Brekte. Nevar apgalvot, ka tas ietekmētu Kārli Šūniņu, taču, akvareļglezniecī-bai attīstoties, viņš jūt, ka sevis izteikšanai jāmeklē dažādība. Pēc Otrās republikas akvarelistu darbu izstādes kādā intervijā mākslinieks atzīstas, ka domā turpmāk vairāk pievērsties arī klusajai dabai, sevišķi ziediem, jo tie viņu saista ar krāsu un formu daudzveidību. Vai šis laikposms būtu uzskatāms par ziedu gleznošanas sākumu? Nē, sākums bija nedaudz ātrāk.

Tā paša gada jūnijā un jūlijā, kad ziedēja gailardijas, peonijas un saulespuķes (akvareli, kuros attēloti šie ziedi, datēti ar 1968. gadu).

Sākts ar samērā vienkāršiem, krāsās pat paspilgtiem ziediem, bet visai drīz par modeļiem tiek «angažētas» arī baltās peonijas, kuru kuplie ziedi uzbūvē ir sarežģīti, gaismēnu atspulgiem bagāti: baltie, pelēcīgie, zilganie, dzeltenīgie toņi panākti bez smago, sedzošo krāsu palīdzības. Un tiek uzburts zieda trauslums, arī sulīgums, spēks un graciozitāte.

Pirmās klusās dabas ar ziediem akvarelētas no uzstādījumiem, kas ir tradicionāli ellas glezniecībai: ziedi, vāze, rūtota galdsega, kas kompozī-

cijas otrajā plānā veido it kā drapēriju, grāmata, interjera stūrītis, varbūt vēl daži šim žanram piemēroti priekšmeti.

Viens no interesantākajiem un izcilākajiem meistara tālaika darbiem (sava smalkuma dēļ tas gan mazāk ievērots) ir guļformātā zīmētās «Vīgriezes». Uz tumši zilganā, krāsu niansēm bagātā fona izceļas pūkaino ziedu galvas un trauslie kāti ar nedaudzu lapu sīkiem stariem. Ziedi, kas attēloti, veiksmīgi apvienojot taukaino zīmuli ar akvareļkrāsu plūdinājumu, nav sīki izzīmēti un veido dažāda augstuma pušķus, kuros ievizmojas daudz-gradāciju dzeltenie, viegli iesārtie un zilgani dūmakainie toņi. Diemžēl

vīgriezes, kuru atveidojumu varētu uzskatīt par vēlāko fantāzijas puķu gleznojumu sākumu, mākslinieks vēlāk nav gleznojis. Taču par pirmajām saulespuķēm, kuru smagums un spēks vēlāk daudzkārt atmirdz meistara rokas darinātajās akvareļlapās, presē uzreiz parādās labas atsauksmes.

Un te jāuzraksta tomēr par brīnišķo draudzību, kas tuvināja ziedus meistaram un meistaru ziediem. Tas ir stāsts par Madonas rajona Iedzē-niem, kuru iemītnieku krāšņie lolojumi bieži sveicināja apmeklētājus Šūniņu mājās Rīgā. Daudz ar mākslinieku runājām arī par lieliskajiem māju saimniekiem. Vienmēr gatavojāmies nākamajā vasarā aizbraukt ciemos, bet nepaguvām.

Aizbraucu viena pati 1979. gada pašā ziedu laikā un centos izstaigāt tās takas, kurās soļus licis Kārlis Sūniņš. Vispirms mani sveica liepas, lielā kastaņa, tūjas, kuplā kļava, akmeņdārzs un Lācis, kas ņemas mani pavadīt, jo — tavu nedienu! — dārznieki nav mājās. Nezinu, cik puķu šķirņu, sugu un pasugu piemājas dārzā, bet man likās, ka te vai visas pasaules krāšņums zied. Varbūt no šejienes nākušas vissmalkākās, zīdpapīram līdzīgās, violetām nokrāsām bagātās īrisu kompozīcijas, kuras datētas ar 1968. gadu un kuras pats mākslinieks uzskatīja par saviem labākajiem puķu gleznojumiem. Un tagad es nebrīnos, kāpēc Kārlis Sūniņš tik labprāt gleznoja īrisus — no baltajiem līdz violeti melnajiem, arī smilšaini brūnus, rozīgi sarkanīgus, dzeltenus, sulīgus vai caurspīdīgi plānām ziedlapiņām. Te jau viņi ir, dārzā. Un no cietā kāta izplaucēta greznā ziedlapa notrīc pie mazākās vēja plūsmas, it kā atgādinot, cik daudz mākslinieks pūlējās, lai iemūžinātu akvareļlapās šo brīnumu. Bet par veiksmīgām viņš atzina tikai dažas kompozīcijas.

Kā sniega kupenas pie mājas zied hortenzijas, bet mākslinieks tās ne-gleznoja. Kādēļ? Arī tulpes un narcises, kas agri pavasarī atceļoja uz Rīgu, vairāk priecēja acis, bet gleznotas tika reti. Nav gleznieciskas? Ir. Varbūt par spilgtām, par lepnām? Varbūt.

Pakāpjos kalnā, kur rožu lauki, liliju un prīmulu dārzi. Te redzami arī bērzi. Trauslie, slaidie Kārļa Šūniņa bērzi. Lācis mani pavada uz mājām, kur vecāka māmuļa, no lauka puses nākusi, ielaiž mani istabā. «Sveša? Nu un kas par to? Gribi redzēt bildes? Lūdzu! Mākslinieks pats uz šī dīvāniņa gulēja, pie šitā galda strādāja. Skaties vien, es lūkošu piena krūzi sagādāt.» Un viņa aiztek žigli kā skudriņa. Es veros apkārt. Starp daudzām citu meistaru gleznām redzu Kārļa Šūniņa akvareļus «Lauki ar Iedzēnu ozolu», «Pērse», «Vāze ar pīpenēm», «Klusā daba ar gailardiju», «Bērzi»,

«Iedzēni». Gandrīz visi gleznoti 60. gados. Skaistas mājas, arī skaisti, labi ļaudis te dzīvo.

60. gadu pirmajā pusē kompozīcijas ar ziediem tiek gleznotas biežāk; tajās redzamas purenes, narcises, īrisi, saulespuķes, maijrozītes, margrietiņas. Mākslinieks nemīl raibus ziedu pušķus. Viņš izvēlas viena veida puķes, bet glezno tās daudz, ar atšķirīgu pieeju katrai kompozīcijai.

Dzeltenās un oranžās kliņģerītes brūnā vāzē uz violetas galdsegas, tad zaļā traukā ar zilām ēnām bagātu drapēriju, kas veido gan smagas, gan vieglas krokas. Citreiz drapērija ir tik spožas gaismas apmirdzēta, ka atgā-

161

11 — 102223

dina mīkstu zīda lakatu. Vāzes gan garas un slaidas kā cilindri, gan apaļas kā oļi, dažas ar osiņām, citas bez. Turpat lielajā istabā tās uz plaukta saliktas, izvēlies, kura liekas piedienīgāka. Jūtams, ka mākslinieks šajā laikā meklē krāsu daudzveidīgumu un izteiksmīgumu — dzeltenais pret zilo liekas košāks, sarkanīgais pret auksti zaļo — vēl siltāks. Tiek izmēģināti toņu kontrasti un saskaņotība, lietotas smagas, tumšas krāsas un kā plīvurs caurspīdīgas. Dažkārt gleznots uz gluda papīra; citkārt tieši raupjais, grau-dainais papīrs, vietām ieberzts ar stearīnu, izstaro īpašu mirdzumu. Mākslinieks tiecas pēc maksimāla sprieguma un emocionalitātes. Daudz kas no paveiktā sniedz gandarījumu, bet vēl biežāk apgleznotās lapas tiek izmestas kā neizdevušās. Sis tas atlikts malā — pieredzei. Nē, mākslinieka darbs nav viegla diena. Dažkārt līdz izmisumam vari taustīties kā pa tumsu, zini, ko vēlies, bet panākt to nespēj.

Sākumā meistars ziedu kompozīcijām paretam pievieno kādu grāmatu, skulptūriņu, māla šķīvi, vēl retāk — augļus. Vēlākajos gados tas vairs netiek darīts. Ap 1963. gadu kompozīciju ar ziedu traukiem arī kļūst arvien mazāk, un tad tās izzūd pavisam. Par gleznas vienīgo «varoni» kļūst zieds.

Gleznojot puķes ar vairākziedu kopām — maijrozītes, ceriņus —, mākslinieks netiecas pēc sīkdetalu izzīmējuma, bet parāda ziedu raksturīgos apveidus un krāsu nianšu spēli.

Sestdienas rīti Rīgā ir klusi un nesteidzīgi. Kārlis Sūniņš iet uz tirgu. Te acis neizmielot. Brīžam ziedu pilnas rokas, ziedu pilnas acis, bet gribas

ii*

Ziedi. 1976.

163

vēl un vēl, kaut mājās jau no viena otra novada atsūtīts pa klēpim. Daudzas ziedu sievas meistaru pazīst — sliktu mantu nepiedāvā, tikai tādas puķes, kas no rīta pirms saullēkta grieztas, tās turēsies svaigas ne dienu, bet nedēļu. Un Kārlis Sūniņš pērk, jo kas var būt skaistāks par ziedu prieku/

Reiz meistaram vaicāju, kādēļ viņš vairs neglezno pīpenes. Paskatījies uz istabā pie sienas piekārto akvareli, viņš klusi noteica: «Labāk par šo es uztaisīt nevarēšu, bet gleznot sliktāk nav prieka.» Kādreiz abi spriedām,J ka 1967. gadā uzgleznotie īrisi ir patiesi veiksmīgs darbs, tomēr māksli-ļ nieks mēģināja vēl un vēl. Acīmredzot juta, ka spēj vēl labāk.

60. gadu beigās Kārlis Sūniņš uzsāk darbu pie sev it kā neraksturīgiem, ļ bet drīz patiesi augstu atzinību guvušiem savdabīgiem gleznojumiem, j kurus viņš pats sauca par fantāzijas ziediem. Sākumā šķita, ka tie ir tikai ekspromti mākslinieka daiļradē. Bet Kārlim Šūniņām šīs fantāzijas kļuva par nepieciešamību, tādēļ turpmākajos gados viņš tām pievērsa lielu uz-1 manību. Tā nav spēlēšanās, draiska rotaļa ar krāsu. Ziedu kompozīcijas I atklāja māksliniekam jaunu, īpatnu akvarelēšanas veidu, kas bagātināja agrāk izstrādāto un apgūto gleznošanas paņēmienu skalu. Tādēļ daudzas! jaunatrastās variācijas meistars izmantoja arī 70. gadu akvareļos, sevišķi! ziemas ainavās un reālistiskos ziedu gleznojumos. Fantāzijas ziedu glezno- j šana nebija nejaušība, tā apliecināja mākslinieka virtuozitāti, tehniskā» varēšanas augstās kvalitātes.

Kur rodamas saknes vēlmei meklēt tik atšķirīgu akvarelēšanas veidu? I Mākslinieks vēro gan dabas vareno kopumu, gan tās vissīkākās detaļas.! Viņu interesē nokaltis dadzītis, dīvaini sačervelējies un sažuvis zāles stiebrs, zieda vai zara uz sienas izplūdusi ēna. Radošo ierosmi veicina lielāko ziedkopu vizuāli īpatnējās formu pārvērtības, ko izraisa vēja pūs- k mas ietekme. Līgani un maigi šūpojoties vai ļaujoties trakulīgai vētras dejai, ziedu formas un krāsas saplūst lieliskā rotaļā. Šādu brīdi gribas iemūžināt gleznā. Akvarelēšanas daudzveidīgās tehniskās iespējas meistars izmantojis jau dažos agrākā posma darbos («Vīgrieze», «Sarma», «Vējš», «Ziedošā pļava» u. c.), kuros akvareļa mazgājumi radījuši nejaušus, bet tik izteiksmīgus siluetu apveidus un krāsu laukumu salikumus, kas var likt fantāzijai iekvēloties un radīt milzīgas bagātības.

Tālāk jau seko apzināti eksperimenti uz lielākām vai mazākām papīra lapām, kas, protams, līdz izstādēm nenokļūst. Šajā «laboratorijas» posmā mākslinieks lieto dažādus paņēmienus: plūdina krāsu uz dažāda mitruma pakāpes slapjajām lapām; ar vienu vai vairākām krāsām noklāto papīra

lapu iemērc ūdenī un «mazgā», viegli drebinot vai plašāk svārstot; apgleznotai lapai no dažādiem augstumiem pilina vai smidzina virsū ūdens pilienus, kas arī var radīt ziedu formu; uz mitras lapas kaisa cukuru vai sāli; atsevišķas vietas vai līnijas pirms krāsošanas vai mazgāšanas notīra ar asāku papīru vai iezīmē ar taukainu zīmuli. Māksliniekam nāk talkā «ķīmija un alķīmija». Kādā sarunā viņš reiz izteicās: «Katram akvarelistam

Fantāzijas ziedi. 1974.

var būt desmitiem noslēpumu un noslēpumiņu. Negaidītu efektu kādai kompozīcijai, kuru gleznoju dabā, radīja uznācis lietutiņš, kaut citreiz tas visu var sabojāt. Lietojot atšķirīgus gleznošanas paņēmienus, dažāda raupjuma papīru un dažādu rūpnīcu ražotās krāsas, var sasniegt ārkārtīgi daudzveidīgus efektus, bet tas ir tāpat kā podniekam ar cepli: māls un glazūra it kā būtu tā pati, temperatūra un malka arī, taču otrreiz panākt to pašu iespaidu gandrīz nekad vairs neizdodas. Bet arī tam ir sava pievilcība.»58

Pēc visu šo tehnisko paņēmienu lietošanas māksliniekam jāsasprindzina iztēle un, tāpat kā laimes lējējs izlieto žuburaino svina piku grozot, jā-

cenšas izfantazēt, kas radies vai kas varētu rasties. Tad ‘nāk otrais darba cēliens, kad ar otu un krāsu šis tas jāpalabo, vēl jāpamazgā, kaut kas jāpieglezno klāt. Tas prasa nevainojamu mēra sajūtu un ievingrinātu roku. lai šie labojumi un papildinājumi neliktos «jnākslīgi pielipināti», bet organiski iekļautos kompozīcijā. Realizēt iecerēto nereti palīdzēja (vai traucēja) papīra kvalitāte. Reiz Kārlis Sūniņš saņēma franču akvareļpapīru, bet lielu sajūsmu neizrādīja, piebilzdams: «Kad sākšu strādāt, tad redzēšu, vai tas tik tiešām ir labs.» Pēc dažām dienām, noklājis lapu ar krāsu, viņš konstatēja, ka lieliem laukumiem spīd cauri pelēki plankumi, kas nekādi nespēja rosināt iztēli. Ziedus uz šī papīra gleznot nemaz nebija iespējams.

Kaut arī fantāzijas ziedu kompozīcijās vienā lapā «ziedēja» šķietami līdzīgas puķes, pārsvarā tās bija atšķirīgas. Kompozīciju parasti papildināja arī kāds īpatnējs zars, sēklu pogaļa, lapas.

Fantāzijas ziedu gleznojumos varēja saskatīt magones un krizantēmas, jāņuzāles un smilgas. Daudziem šīs gleznas ļoti patika, kļuva tuvas ar krāsu un formu īpatnējo salikumu, kas radīja noteiktu noskaņu. Daļa šo akvareļu aizceļoja tālu pasaulē, jo tos labprāt iegādājās PSRS Mākslas fonda salons pārdošanai ārzemēs. Abās pēdējās personālizstādēs meistars ziedu kompozīcijas kārtoja lielākos un mazākos blokos, sacīdams: «Tas ir mans puķu dārzs, lai tad zied un priecē arī citus.»

Līdzās fantāzijas ziediem meistars 70. gados bieži glezno arī reālistiskas ziedu kompozīcijas. Taču viņš šajā laikā pievēršas tikai nedaudziem ziediem — peonijām, saulespuķēm, acālijām, dažkārt ari kliņģerītēm. Jāpiebilst, ka īpašu mīlestību iemantoja tieši baltās acālijas.

Saulespuķes gleznotas, izmantojot visas dzeltenā toņa gradācijas — no saulesstaru zeltainajām līdz pat tumši rūsganām, gandrīz vai brūnām. Akvareļos redzami nedaudzi ziedi vai bagāts ziedu klēpis, saulespuķes, kas tikko sākušas ziedēt, un krāšņas, smagnējas puķu galvas, kurās jau jaušas sēklu melnais samtainums. Kaut arī dažreiz saulespuķes ir vieglas un gaisīgas, atgādinot pasaku par Saules meitu, kas atsakās no debesu tālēm, lai ietu līdzi Zemes dēlam, lielākoties tās ir spēka pilnas, kā atvasarā pāri zedeņu sētai galvas noliekušas. Tās atgādina spēcīgas lauku sievas pēc dienas darba, pilnas svētības un dzīvīguma.

Saldi rūgtās peonijas parasti gleznotas pēc Jāņiem. Pirmie šo ziedu gleznojumi atgādina gaisīgi vieglos baletdejotājas svārciņus. Gadu gaitā Kārlis Sūniņš daudz strādā, lai vienīgi ar ēnas vieglu ietonē jumu, nelieliem dzeltenīgo vai silti pelēko toņu akcentiem izjusti atveidotu ziedlapiņu trauslumu, ziedkausa krāšņumu. Izmēģinātas arī uz mitra papīra ar tušu ieklātās kontūras, kas izplūstot rada adatiņām un atskabardziņām bagātu līniju ritmu. Gleznots pat uz stikla, pēc tam darbs kolorēts, un rodas akvarelis — monotipija.

Blakus kuplajai, baltajai ziedgalvai dažkārt uzgleznots sarkanu dzīsliņu izrotāts ciets pumpurs, bet visbiežāk tie ir krāšņi pušķi, kuros pieci, seši, septiņi baltie kamoli kopā ar dzīvības sulu pilnajām tumšajām lapām veido nedalāmu veselumu. Katrā akvarelī kompozīcija mainās tāpat kā fons, kas gleznots zilā, iesarkani brūnā vai pelēkā krāsu gammā. Fona uzdevums — izcelt ziedu un faktūru daudzveidību, bagātināt mākslas tēlu.

Kārlis Sūniņš neatcerējās, kad viņa mājās parādījās pirmās acālijas, bet tās tika gleznotas jau no 60. gadu vidus. Sākumā atveidotas arī dažas rozīgās, kuru apmalītes baltā līnija ievilkta ar uzasinātu sveci. Vēlāk — tikai baltās. Par citām mākslinieks teica: «Nevarējām satuvoties, par daudz skaistas un draiskulīgas. Baltās ir vienkāršākas, arī svinīgākas un savā atturīgi cēlajā gaišumā pat daudzveidīgākas — ziedā taču atspīd visdažādākās gaismēnu nianses.» Meistars ļoti mīlēja šos ziedus un labprāt dalījās savā priekā ar citiem. Pēc savas 70 gadu jubilejas meistars man piezvanīja, lai nākot papriecāties par brīnumu. Istabas bija pilnas ar sārti rozīgām un baltām kupenām. Acālijā, kas no Botāniskā dārza tika atsūtīta, neiespējami bija ziedus izskaitīt — tas bija īsts ziedošs koks.

īsi pirms meistara pēdējās saslimšanas kāda aktiera jubilejai vajadzēja dāvanu. Un Kārlim Šūniņām tika lūgts akvarelis — acālijas, turklāt tikai baltās. Mākslinieks nespēja atteikt un atdeva pēdējās, piebilzdams: «Nekas, ir jau aizsāktas jaunas. Saņemšos spēkā, gleznošu atkal, vēl jau acāliju laiks tikai sācies.» Jā, mājās palika vairākas aizsāktas kompozīcijas ar iezīmētām ziedu kontūrām. Meistars aizbrauca uz slimnīcu un neatgriezās. Viņa dzīves pavediens pārtrūcis 1979. gada 13. februārī.

Un iespējams, ka tikai pēc mākslinieka nāves mēs tā pa īstam sākām apjaust, cik brīnišķīgs, ar izcilu talantu apveltīts cilvēks dzīvoja mums blakām. Kārlis Sūniņš daudz devis latviešu mākslai, mūsu tautas kultūrai. Viņš arvien stiprinājis atziņu, ka mākslai jābūt patiesai, ka mākslinieks nedrīkst ietekmēties no īslaicīgiem modes untumiem, pakļauties paša neapjaustiem strāvojumiem, tiekties pēc oriģinalitātes tikai ekstravagantu untumu dēļ. Ir jāglezno sava sirdsapziņa, tas, ko nevar negleznot. Mākslas darba vērtību nosaka domas dziļums un izteiksmes līdzekļu bagātība. Arī tas, ar kādu sirds atdevi mākslinieks strādājis un ko gribējis pateikt skatītājiem. Mākslinieks nedrīkst būt vienaldzīgs pret dzīves daudzveidīgajām norisēm. Izteiksmes pelēcīgums, jūtu un domu inertums var novest mākslu līdz iznīcībai. Savā jaunradē mākslinieks ir tik liels, cik daudz viņš apguvis no pasaules kultūras apcirkņiem. Vērtējot, krājot, atsijājot atziņas, viņš veido savu domu pasauli, savu individuālo, neatkārtojamo rokrakstu. Protams, varam teikt, ka tās ir sen zināmas patiesības. Jā, sen zināmas un tomēr arvien no jauna atkārtojamas, jo ne jau visi tās ievēro.

Kārlis Sūniņš dzīvoja laikā, kad norisa latviešu padomju tēlotājas mākslas attīstības process. Apzinādamies šī procesa sarežģītību, mākslinieks vienmēr tiecās būt priekšpulkā — ar darbu, ar padomu, ar vēlmi

darīt labu. Kārlis Sūniņš saprata mākslas lielo nozīmi cilvēku ētisko uzskatu veidošanā, tādēļ savos darbos tiecās atklāt harmoniskās, gaišās, pacilājošās dzīves noskaņas. Nenoliegdams citas iespējas, meistars savu daiļradi veidoja tā, kā to viņam lika sirdsapziņa, pārliecība, pienākums.

1979. gada 20. februāris. LPSR Mākslas muzejā ap Tautas mākslinieka šķirstu sveču gaismā svinīgi mirdz no Botāniskā dārza atsūtītais pēdējais sveiciens — balto acāliju kupenas. Skan sēru mūzika.

Kapos saudzīga roka noliek uz tikko aizbērtās kapu kopiņas acālijas. Tā ir jauna ziedu šķirne, nosaukta Kārļa Šūniņa vārdā. Sniegbaltie ziedi ir bioloģijas zinātņu doktora profesora Riharda Kondratoviča lolojums. Cieņas un mīlestības apliecinājums māksliniekam.

Kapu laukumiņa stūri aug mežroze «Ābeļzieds». Jau agri pavasarī tā sāk pumpurot un tikai pēc pirmajām salnām noraud pēdējās viegli rožainās ziedlapiņas baltajā smiltī. «Ābeļzieds» ir sveiciens no Iedzēnu dārzniekiem.

Pelēkā granītā cirstā Jura Mauriņa «Annele» Mākslinieku kalniņā sargā meistara mieru. Dzīve rit tālāk. Tautas mākslinieka Kārļa Šūniņa vārds paliek dzīvs viņa akvareļos, grāmatu ilustrācijās, skolniekos. Cilvēkos, kas viņu mīlēja.

PIEZĪMES

1 Akuraters J. Kalpa zēna vasara. R., 1970, 5. lpp.

I K. Šūniņa atmiņu pieraksts. 1978. gads. Autores īpašums.

3 E. Avota vēstule autorei. 1980. gads.

4 Turpat.

5 No R. Blaumaņa dzejoļa «Brauca pavasara vēstneši». Sk.: Blaumanis R. Kopoti raksti astoņos sējumos. 6. sēj. R., 1959, 141. lpp.

6 Žurnāls «Paisums» 1924./25. g. № 2 un № 3. Šapirografēts. Mākslinieka K. Freimaņa īpašums.

7 K. Šūniņa atmiņu pieraksts. 1978, gads. Autores īpašums.

8 LPSR VCVA, 5053. fonds, 1. apr., 883. lieta.

9 LPSR Mākslinieku savienības arhīvs. K- Šūniņa personiskā lieta.

10 Talsu apriņķa mākslinieku izstādes katalogs. 1929.

II Mežmalietis U. Divi saulaini brīži Talsu kulturālajā dzīvē. — Talsu Balss, 1932, 23. sept.r 5. lpp.

12 Pe M. 7. gleznu izstāde Talsos. — Talsu Balss, 1936, 16. okt., 3. lpp.

13 Cielava S. Mākslinieku grupējumi 20.—30. gados Latvijā un to estētiskās platformas. — Latvijas PSR Zinātņu Akadēmijas Vēstis, 1979, № 6, 55. lpp.

14 Sūniņš K. Talsu novada gleznotāji. — Talsu novads. 2. grāmata. R., 1935, 351. lpp.

15 Rozentāls J. Somijas māksla. — Vērotājs, 1905, № 8.—12.

18 Sķilters G. Domas par būvniecību. — Dzimtenes Vēstnesis, 1913, № 151.—152.

17 Zeile P. Estētiskā doma Latvijā. R., 1976, 253. lpp.

18 Vanags K. Ceļvedis pa dzimto zemi. 2. daļa. 1939, 501.—502. lpp.

19 K. Šūniņa atmiņu pieraksts. 1978. gads. Autores īpašums.

20 LPSR VCVA, 5035. fonds, 1. apr., 883. lieta.

21 Turpat.

22 Turpat.

23 K. Egles vēstule K. Šūniņām. 1967. gada 27. febr.

24 Tagore R. Gāju putni un zelta laiva. R., 1939. [K. Egles piezīmes, 26. lpp.]

25 K. Egles vēstule K. Šūniņām. 1967. gada 27. febr.

26 S. P. Ainavu meistara jubileja. — Dzimtenes Balss, 1967, 3. martā.

27 V. Luksa ieraksts māksliniekam veltītajā grāmatā 1964. gadā.

28 Avots E. Rokraksts. 1981. gads. Autores īpašums.

* Vasai K Māksliniekā K. Šūniņa ilustrētas grāmatas. — Jaunās Grāmatas, 1958, Ab 3, 19. lpp.

* TUrpat.

» Rūjienas vidusskolas literatūras skolotājas M. Endziņas vēstule autorei. 1977. gads,:

* K. Suruna atmiņu pieraksts. Autores īpašums.

* a. Sakses vēstule autorei. 1980. gads. Autores īpašums.

34 Turpat.

* No sarunām ar K. Šūniņu. Autores pieraksts.

30 Grieze 2. Ex libris. Kārlis Sūniņš. — Jaunās Grāmatas, 1967, As 10, 12. lpp.

* Ozoliņš J. Ādas plastika. — Grām.: Latviešu padomju lietišķā māksla. R„ 1960, 139- lpp. . , 14 Sarunas pieraksts ar mākslinieci A. Līci. Autores īpašums.

53 Latviešu padomju akvarelis. {Sastādītājs un ievada autors R. Bērns.] R., 1961, 5. lpp. ' *° Pirmā republikas akvareļu izstāde [Katalogs.] R., 1958, 5. lpp.

- Kalnroze V. Saules un prieka pilni darbi. — Pad. Jaunatne, 1958, 23. febr.

41 Baga I. Akvareļu izstādē — Lit. un Māksla, 1958, 7. febr.

45 Latviešu mākslinieku akvareļi Maskavā. — Cīņa, 1961, 27. apr.

44 Lāce R. Kur pazudis cilvēks? — Cīņa, 1961,27. jūn.

45 Lāce R. Dzidro krāsu māksla. — Māksla, 1959, Ab 4, 10. lpp.

46 Kad aizvērušās izstādes durvis. — Rīgas Balss, 1959,11. nov.

47 Kirškalne A. Rītdienas prieks. R., 1977, 95. lpp.

44 E Sudenājas atmiņu stāstījums. 1981. gads. Autores pieraksts.

48 Kreituse I. Lai akvarelī krāšņo lielā dzīve. — Lit un Māksla, 1964, 25. janv.

54 K. Šūniņa akvareļu izstāde Madonā. (Katalogs. A. Ķirškalnes ievads.] R., 1961.

** Ivanovs M. Kārļa Šūniņa akvareļu izstādē. — lit un Māksīa, 1967, 25. febr.

8 Kārlim Šūniņām veltītais S. Kaldupes dzejolis, uzrakstīts 1967. gada 27. februāru Rok- .1 raksts glabājas mākslinieka arhivē

33 Ķempe M. Es parādos tikai mīlat — Lit un Māksla, 1967, 27. febr.

54 Betlers V. Akvarelī var visu. — Dzimtenes Balss, 1972,7. sept.

55 No sarunas ar K. Šūniņu 1972. gadā. Autores pieraksts.

30 Lapacinska V. Kārļa Šūniņa krāsu pasaulē — Karogs, 1972, Ab 11, 158. lpp.

37 Lāce R. Ziedi no mana dārza. Cīņa, 1978, 20. janv.

34 No sarunas ar mākslinieku 1977. gadā. Autores pieraksts.

PIELIKUMI

KARĻA ŠŪNIŅA PIEDALĪŠANĀS IZSTĀDES

1 92 9. gads. Talsos. Talsu apriņķa gleznotāju 1. darbu izstāde. 36 darbi (eļļas un temperas gleznas, tušas zīmējumi, dekorāciju skices).

1 930. gads. Talsos. Talsu apriņķa gleznotāju 2. darbu izstāde. 26 darbi (temperas meti freskām un dekorāciju skices, eļļas gleznas).

1931. gads. Talsos. Talsu apriņķa gleznotāju 3. darbu izstāde. 33 darbi (eļļas un temperas gleznas, dekorāciju skices).

19 3 2. gads. Talsos. Talsu apriņķa gleznotāju 4. darbu izstāde. 21 darbs (eļļas un temperas gleznas, dekorāciju skices).

1 9 3 2. gads. Rīgā. Neatkarīgo mākslinieku vienības 26. mākslas darbu izstāde. 4 darbi (eļļas gleznas).

1 9 3 3. gads. Talsos. Talsu apriņķa gleznotāju 5. darbu izstāde. 21 darbs (temperas un eļļas gleznas).

1 9 3 3. gads. Rīgā. Neatkarīgo mākslinieku vienības 28. mākslas darbu izstāde. 5 darbi (eļļas gleznas).

1 9 3 4. gads. Rīgā. Neatkarīgo mākslinieku vienības 30. mākslas darbu izstāde. 3 darbi (eļļas gleznas).

1 93 5. gads. Rīgā. Neatkarīgo mākslinieku vienības 31. mākslas darbu izstāde. 2 darbi (eļļas un temperas gleznas).

1 9 3 5.—'1 9 3 6. gads. Rīgā. Kultūras fonda 2. mākslas izstāde. 2 darbi (eļļas un temperas gleznas).

1 9 3 7. gads. Rīgā. Neatkarīgo mākslinieku vienības 33. mākslas darbu izstāde. 3 darbi (akvareļi).

1 9 3 7.—1 9 3 8. gads. Rīgā. Kultūras fonda 4. mākslas izstāde. 1 darbs (akvarelis).

19 3 9. gads. Ventspilī. Kultūras nedēļas mākslas izstāde. 2 darbi (temperas glezna un akvarelis).

1 9 3 9. gads. Rīgā, Limbažos, Mazsalacā, Rūjienā. Valmierā. Cēsīs, Līgatnē, Siguldā. Ceļojošā tēlotājas mākslas izstāde. 2 darbi (eļļas gleznas).

1 9 4 0. gads. Rīgā. Neatkarīgo mākslinieku vienības 35. mākslas darbu izstāde. 5 darbi (temperas gleznas).

1941. gads. Rīgā. Padomju Latvijas vispārējā mākslas izstāde. 2 darbi (temperas gleznas).

! 945, gads. Rīgā. Padomju Latvijas mākslinieku darbu izstāde. 2 darbi (akvarelis un tušas zīmējums).

1945. gads. Rigā. Padomju Latvijas 5 gadu jubilejai veltītā mākslas izstāde. 2 darbi (akvarelis un tušas zīmējums).

194 7. gads. Rigā. Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas 30, gadadienai veltītā latviešu mākslinieku darbu izstāde. 4 darbi (temperas ilustrācijas).

1949. gads. Rīgā. Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas 32. gadadienai veltītā latviešu mākslinieku darbu izstāde. 2 darbi (temperas ilustrācijas).

1950. gads. Rigā. Latviešu mākslinieku darbu izstāde, veltīta Padomju Latvijas 10. gadadienai. 3 darbi (temperas ilustrācijas).

19 53. gads. Rigā. Padomju Latvijas mākslinieku darbu izstāde. 3 darbi (akvareļi).

1954. gads. Rīgā. Republikas mākslas darbu izstāde. 1 darbs (akvarelis).*

1 9 54. gads. Rīgā. Padomju Latvijas mākslinieku darbu rudens izstāde. 3 darbi.

1955. gads. Rigā. Latvijas PSR 15. gadadienai veltītā mākslas darbu izstāde. 2 darbi.

1955. gads. Maskavā. Latvijas PSR tēlotājas mākslas izstāde. 2 darbi.

1955. gads. Rīgā. Republikas mākslas darbu izstāde. 3 darbi.

1956. gads. Viļņa. Lietuvas PSR, Latvijas PSR, Igaunijas PSR grafikas darbu izstāde. 19 darbi.

19 57. gads. Rigā. Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas 40. gadadienai veltītā latviešu tēlotājas mākslas izstāde. 7 darbi.

1957. gads. Maskavā. Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas 40. gadadienai veltītā Vissavienības tēlotājas mākslas izstāde. 3 darbi.

1958. gads. Rīgā. Latvijas PSR tēlotājas mākslas izstāde. 4 darbi.

1958. gads. Rīgā. 1. republikas akvareļu izstāde. 27 darbi.

19 58. gads. Rumānijā. Latviešu padomju mākslinieku darbu izstāde. 3 darbi.

19 58. gads. Talsos. Talsu novada mākslinieku 7. mākslas darbu izstāde. 3 darbi.

19 59. gads. Talsos. Talsu novada mākslinieku 8. darbu izstāde. 4 darbi.

1959. gads. Rīgā. 2. republikas akvareļu izstāde. 6 darbi.

1959. gads. Rīgā. Grāmatu, grāmatu grafikas un plakātu izstāde. 11 darbi.

1960. gads. Kauņā, Sauļos, Viļņā. Latviešu mākslinieku akvareļu izstāde. 10 darbu

1960. gads. Ļeņingradā. Vissavienības grāmatzīmju izstāde. 1 darbs.

1960. gads. Rīgā. Latvijas PSR 20. gadadienai veltītā mākslas darbu izstāde. 9 darbi.

1960. gads. Maskavā. Baltijas republiku tēlotājas mākslas izstāde, veltīta 20. gadadienai kopš padomju varas atjaunošanas Lietuvas PSR, Latvijas PSR, Igaunijas PSR. 12 darbi.

1960. gads. Talsos. Talsu novada mākslinieku darbu izstāde. 3 darbi.

1961. gads. Baku Latvijas mākslinieku akvareļu izstādei 6 darbi.

1961. gads. Rīgā. 2. republikas akvareļu izstāde. 10 darbi.

1961. gads. Jelgavā, Liepājā, Ventspilī. Ceļojošā mākslas darbu izstāde. 1 darbs.

1961. gads. Madonā. Personālizstāde. 42 darbi.

1961. gads. Maskavā. Latvijas PSR mākslinieku akvareļu izstāde. 7 darbi.

* No 1954. gada K. Sūniņš eksponē izstādēs tikai akvareļus, akvareļtehnikā gleznotās ilustrācijas un tušas zīmējumā darinātās grāmatzīmes.

17 4

196 1. gads. Rīgā. PSKP 22. kongresam veltītā republikas mākslas darbu izstāde. 4 darbi.

1961. gads. Tukumā, Talsos, Ventspilī, Kuldīgā, liepājā, Bauskā, Alūksnē. Talsos. Latvi

jas PSR mākslinieku ceļojošā akvareļu izstāde. 3 darbi.

1961. gads. Maskavā. Vissavienības mākslas izstāde. 1 darbs.

1 9 6 2. gads. Liepājā. Latviešu padomju akvareļu izstāde. 3 darbi.

1 9 6 2. gads. Tukumā, Bauskā. Ceļojošā tēlotājas mākslas izstāde. 1 darbs.

19 62. gads. VDR (Berlīnē). PSRS glezniecības un tēlniecības izstāde. 2 darbi.

1 9 6 2. gads. Taškentā, Dušanbē. Latviešu padomju mākslas izstāde. 8 darbi.

1 9 6 2. gads. Jelgavā. Latviešu padomju akvareļu izstāde. 3 darbi.

1 9 6 2. gads. Alma-Atā. Padomju Latvijas mākslinieku akvareļu izstāde. 6 darbi.

1 9 62. gads. Tallinā, Tartu. LPSR mākslinieku akvareļu izstāde. 9 darbi.

1 9 6 2. gads. Ļeņingradā. Padomju Latvijas mākslinieku akvareļu izstāde. 10 darbi.

1 962. gads. Rīgā. Latvijas PSR Mākslinieku savienības 1. grāmatzīmju izstāde. 2 darbi.

1 9 6 2. gads. Madonā. Latviešu padomju akvareļu izstāde. 2 darbi.

196 2. gads. Polijā (Varšavā). Padomju Latvijas mākslinieku akvareļu izstāde. 3 darbi.

1 9 62. gads. VDR (Rostokā). Baltijas jūras miera nedēļai veltītā mākslas izstāde. 1 darbs.

1 9 6 2. gads. Rīgā. Republikas mākslas darbu izstāde. 2 darbi.

1 9 6 3. gads. Rīgā. 4. republikas akvareļu izstāde. 7 darbi.

1 9 6 2. gads. Kazaņā. Latviešu mākslinieku akvareļu izstāde. 4 darbi.

19 6 2. gads. Ļeņingradā. Vissavienības grāmatzīmju izstāde. 1 darbs.

19 6 4. gads. Zviedrijā (Malmē). Latviešu mākslinieku darbu izstāde. 4 darbi.

19 6 5. gads. Maskavā. I Vissavienības akvareļu izstāde. 5 darbi.

1 9 6 5. gads. Liepājā. Rīgas mākslinieku akvareļu izstāde. 3 darbi.

1 9 6 5. gads. Alma-Atā, Frunzē.LPSR tēlotājas mākslas izstāde. 3 darbi.

19 6 5. gads. Viļņa. Latviešu akvareļu izstāde. 2 darbi.

1 9 6 5. gads. Somijā (Helsinkos). Rīgas mākslinieku akvareļu un grafikas izstāde. 3 darbi. 1 96 5. gads. Rīgā. Padomju Latvijas 25. gadadienai veltītā tēlotājas mākslas izstāde. 7 darbi.

19 6 5. gads. Jūrmalā. Latviešu akvareļu izstāde. 3 darbi.

1 9 6 5. gads. Suntažos. Grafikas un akvareļu izstāde. 1 darbs.

1 9 6 5. gads. Maskavā. Izstāde «Padomju Lietuvas, Padomju Latvijas, Padomju Igaunijas 25 gadi». 6 darbi.

19 6 6. gads. Jakutijā. Padomju Latvijas mākslinieku akvareļu un grafikas izstāde. 3 darbi.

1 9 6 6. gads. Kišiņevā. Latvijas PSR mākslinieku darbu izstāde. 3 darbi.

1 9 6 6. gads. Taškentā. Latvijas PSR mākslinieku darbu izstāde. 3 darbi.

1 9 6 6. gads. Rīgā. 5. republikas akvareļu izstāde. 5 darbi.

1 9 6 6. gads. Talsos. Talsu novada mākslinieku 14. mākslas darbu izstāde. 4 darbi. 19 6 7. gads. Rīgā. Personālizstāde. 40 darbi.

1967. gads. Rīgā. Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas 50. gadadienai veltītā tēlotājas mākslas izstāde. 3 darbi.

1 968. gads. Rīgā. Igaunijas PSR, Latvijas PSR, Lietuvas PSR 1. akvareļu izstāde. 6 darbi.

1 9 6 9. gads. Maskavā. II Vissavienības akvareļu izstāde. 3 darbi.

1969. gads. Polija (Varšavā). Latviešu padomju akvareļu izstāde. 3 darbi.

969. gads. Rīgā. Tēlotājas mākslas izstāde, veltīta 50. gadadienai kopš padomju varas nodibināšanas Latvijā. 3 darbi.

170, gads. Rīgā. V. I. Ļeņina 100. dzimšanas dienai veltītā tēlotājas mākslas izstāde.

3 darbi.

197 0. gads. Rīgā. Igaunijas PSR, Lietuvas PSR, Latvijas PSR 2. akvareļu izstāde, 5 darbi.

19 7 0. gads. Bulgārijā (Rūsē). Latviešu akvarelistu darbu izstāde. 3 darbi.

19 7 1. gads. Smolenskā. Latviešu tēlotājas mākslas izstāde. 2 darbi.

19 7 1. gads. Frunzē. Latviešu tēlotājas mākslas izstāde. 2 darbi.

1 9 7 2. gads. Rīgā. LPSR Mākslinieku savienības 8. kongresam veltītā mākslas izstāde.

4 darbi.

1 97 2. gads. Rīgā, Koknesē, Jēkabpilī, Tukumā, Kuldīgā, Ventspilī, Talsos, Liepājā. Personālizstāde. 32 darbi.

1 9 7 2. gads. Tartu. Latviešu tēlotājas mākslas izstāde. 1 darbs.

1972. gads. Maskavā. III Vissavienības akvareļu izstāde. 2 darbi.

197 2. g ad s. Rīgā. 7. republikas akvareļu izstāde. 4 darbi.

1 9 7 2. gads. Doņeckā. Latviešu padomju tēlotājas mākslas izstāde. 3 darbi.

1 97 3. gads. VDR (Rostokā). Latviešu padomju akvareļu izstāde. 3 darbi.

19 7 3. gads. Rīgā. Igaunijas PSR, Lietuvas PSR, Latvijas PSR 3. akvareļu izstāde. 4 darbi.

197 3. gads. Rīgā. Brālīgās republikas latviešu akvarelistu skatījumā. 4 darbi.

197 3. gads. Rīgā. Latvijas PSR Mākslinieku savienības 3. grāmatzīmju izstāde. 7 darbi. 19 7 4. gads. Rīgā. Izstāde «Akvarelis — 74». 2 darbi.

1 9 7 6. gads. Rīgā. Akvareļu izstāde «Rīga». 2 darbi.

197 6. gads. Rīgā. Igaunijas PSR, Lietuvas PSR, Latvijas PSR 4. akvareļu izstāde. 3 darbi.

197 7. gada decembris — 197 8. gada janvāris. Rīgā. Personālizstāde.

144 darbi.

197 9. gads. VDR (Rostokā). LPSR tēlotājas mākslas izstāde. 5 darbi.

19 8 0.—19 83. gads. Alūksnē, Valkā, Rūjienā, Stučkā, Cēsīs, Kazdangā, Saldū, Ventspilī, Jelgavā, Talsos, Valmierā, Madonā. K. Šūniņa (14 darbi) un E. Jurķeļa akvareļu ceļojošā izstāde.

1981. gads. Rīgā. LPSR Mākslinieku savienības 40. gadadienai veltītā izstāde. 2 darbi. 1983. gads. Ļeņingradā. LPSR tēlotājas mākslas izstāde. 3 darbi.

19 8 4. gads. Maskavā. LPSR tēlotājas mākslas izstāde. 5 darbi.

KARĻA ŠŪNIŅA ILUSTRĒTAS GRĀMATAS

T a g o r e R. Gājuputni. Zelta laiva. R., 1939. [A. Gulbja apgāds.]

Pasaku vācele. R., 1943. [T. Steinberga apgāds.]

St roms T. Zeltītās dienas. R., 1943. [T. Steinberga apgāds.]

Jēkabsons K. Urasimatoro. R., 1943. [A. Rudzīša apgāds.]

Ge i be 1 s E. Balāde par pāžu un ķēniņmeitu. R., 1943. [E. Kreišmanes apgāds.] Zāle K. Zirņa zieds. R., 1943. [K. Rasiņa apgāds.]

Mežā un p|avā. Tautasdziesmas. R., 1943. [A. ūdra apgāds.]

Moerike E. Mocarta ceļojums uz Prāgu. R., 1944. [E. Kreišmanes apgāds.] Jaunsudrabiņš J. Vēja ziedi. R., 1944. [P. Mantnieka apgāds.]

Lāču Krišus. Latviešu tautas pasaka. R., LVI# 1947.

Latviešu tautas pasakas. [Krievu valodā.] R., LVI, 1948.

Lāču Krišus. Latviešu tautas pasaka. [Krievu valodā.] R., LVI, 1948.

N a v o j i A. Farhads un Širina. R., LVI, 1948.

Maršaks S. Apaļš gads. R., LVI, 1948.

G r o t s J. Padomju saulē. R., LVI, 1950.

Zelta tīnīte. Latviešu tautas pasakas. R., LVI, 1955. [Atkārtots izdevums 1957. un 1959. gadā.] Gudru pērnu padomiņu. Latviešu tautas dziesmas, mīklas un sakāmvārdi. R., LVI, 1956. Upe, upe, Daugaviņa. Latviešu tautasdziesmas. R., LVI, 1957.

T a g o r e R. Dārznieks. R., LVI, 1958.

Latviešu tautas mūzika. R., LVI, 1958.

Rainis. Zelta sietiņš. R., LVI, 1958.

U p 11 s A. Jaunā dzērve. R., LVI, 1958.

Jaunsudrabiņš J. Vēja ziedi. R., LVI, 1959.

Divi brāļi. Latviešu tautas pasaka. R., LVI, 1959.

T a g o r e R. Gāju putni. R., LVI, 1960.

Zili zaļi brīnumi^Latviešu tautas pasaka. R., LVI, 1960.

Ai zaļā birztaliņa. R., LVI, 1960.

T a g o r e R. Lirika. R., LVI, 1961. °

L i T a i-p e. Bambusniedru ieleja. R., LVI, 1961.

Zelta ābele un sudraba avots. R., LVI, 1961.

Kaldupe S. Grieze sauc. R., LVI, 1961.

Kaldupe S. Gaismas audēja. R., LVI, 1963.

Zunde V. Pasakas par Usmu. R., «Liesma», 1964. [Izdevums krievu valodā 1965. gadā.] Lukss V. Dzērves. R., LVI, 1964.

Saule sēja sudrabiņu. Latviešu tautasdziesmas. R., «Liesma», 1965.

S a k s e A. Pasakas par ziediem. R., «Liesma», 1966. [Atkārtojums 1974. gadā, izdevums krievu valodā 1969. gadā, angļu valodā — 1978. gadā.]

Ādamsons E. Sapņu pīpe. R., «Liesma», 1967.

Zunde V. Lejup pa Gauju. R., «Liesma», 1967.

Nāc nākdama, vasariņa. Latviešu tautasdziesmas. R., «Liesma», 1967.

Kaldupe S. Piejūras dārzi. R., «Liesma», 1968.

Es dziesmu dzirdēju no bērzu birzs. R., «Liesma», 1972.

Sudraba smildziņa. Latviešu tautasdziesmas. R., «Liesma», 1972.

Prišvins M. Dabas kalendārs. R., «Liesma», 1973.

Brīnumputns. Latviešu tautas pasaka. R., «Liesma», 1974.

K. Sūniņš iekārtojis arī J. Rozentāla un J. Valtera mākslas albumus, 1945.—1960. gadā zīmējis vākus sērijai «Skolas literatūra», nošu un citiem izdevumiem.

177

12 — 102223

BIBLIOGRĀFISKAIS RĀDĪTĀJS

A acit is V. Bērzu galotnes sniedzas debesīs. — Pad. Zeme, 1967, 2. martā.

Aiiupiete L Kāija Šūniņa izstāde. — Komunisma Uzvara, 1972, 24. okt.

00 0Q

Avotiņš V. Dabas teicējs. — Lit. un Māksla, 1977, 30. dec. a g a J. Akvareju izstādē. —■ Lit. un Māksla, 1958, 23. febr. a g a J. To prasa dzīve, to gaida skatītājs. — Rīgas Balss, 1961, 28. jūn.

Bārda G. Krāsu varavīksnes spogulī. — Cīņa, 1964, 20. jūn.

Belmane A. Vienotība daudzveidībā. — Cīņa, 1966, 9. dec.

Bernava I. Krāsu skaistums. — Pionieris, 1972, 13. okt.

Betlers V. Akvarelī var visu. — Dzimtenes Balss, 1972, 7. sept.

Betlers V. Skaista Jaungada velte. — Dzimtenes Balss, 1977, 28. dec.

Bērns R. Kārlis Sūniņš. [Albums.] R., 1966.

Bērns R. Piezīmes par latviešu padomju akvareļglezniecības attīstību. — Grām.: Latviešu tēlotāja māksla. R., 1968, 94. lpp.

Bērns R. Trīs koši ziedi vienā vāzē. — Zvaigzne, 1968, N° 22, 17. lpp.

Bērziņš J. Dabas noskaņu meistars. — Rīgas Baiss, 1972, 5. aug.

Bērziņš J. Viņu gaida bērzi un tāles, — Rīgas Balss, 1968, 13. apr.

Birzmalis N. Iedvesmas avots dzimtenes skaistumā rasts. — Pad. Venta, 1973, 21. martā.

Bī ne J. Mitoloģiskie temati mūsu mākslā. — Sējējs, 1940, № 2, 126. lpp.

B ū m a n e I. Līdzdomātājs. — Pad. Jaunatne, 1967, 21. martā.

Būmane A. Ar puķi uz sirds. — Draugs, 1973, № 2, 25. lpp.

C ē b e r e G. Dzimtenes dabas apdziedātājs. — Dzimtenes Balss, 1977, 23. febr.

Cielava S. No sirds uz sirdi. — Cīņa, 1977, 27. febr.

D a i g o n i s R. Tikšanās ar Kārli Šūniņu. — Pad. Karogs, 1973, 14. jūl.

D u b i n s H. Jauna, bet ne pēdējā robeža. — Pad. Jaunatne, 1961, 27. jūn.

E r g 1 e D. Skatītāja iespaidi akvareļu izstādē. — Rīgas Balss, 1958, 11. martā.

G r a s e I. Mākslinieku dienu akvarelis. — Lit. un Māksla, 1968, 27. apr.

G r a s e I. Patiesības spēks. — Rīgas Balss, 1977, 26. febr.

G r a s e I. Pavasarīgo noskaņu izstāde. — Lit. un Māksla, 1966, 30. apr.

Grieze Z. Kārlis Sūniņš. — Jaunās Grāmatas, 1967, № 10, 8. lpp.

Grieze Z. Latviskais mākslinieks. — Liesma, 1959, № 3, 18. lpp.

Grieze Z. Latviskais mākslinieks Kārlis Sūniņš. — Divpadsmit mēneši, 1967, 27. lpp. Halapina T. Kārļa Šūniņa akvareļi Talsos. — Pad. Karogs, 1973, 7. jūn.

HaļapinaT. K. Šūniņa akvareļi. — Darba Uzvara, 1973, 17. febr.

Haļapina T. Saruna pusbalsī. — Komunisma Rīts, 1977, 5. martā.

Ivanovs M. Kārļa Šūniņa akvareļu izstādē. — Lit. un Māksla, 1967, 25. febr.

Jurisone I. Krāsu krāsas. — Karogs, 1977, N° 2, 176. lpp.

J u r ķ e 1 i s E. Nākotnes māksla — akvarelis. — Liesma, 1961, N° 3, 14. lpp.

Kainaizis V. 197 akvareļi izstādei Talsos. — Cīņa, 1962, 18. janv.

Kalniņa Dz. Daži vārdi par Kārli Šūniņu. — Jaunās Grāmatas, 1962, N°9, 14. lpp. Kalnroze V. Saules un prieka pilni darbi. — Pad. Jaunatne, 1958, 23. febr.

Karlsone A. Dziesma krāsās. — Pad. Daugava, 1972, 5. dec.

77 S

ĶirškalneA. Dzidro krāsu mākslinieks. — Stars, 1967, 25. febr.

Ķirškalne A. Kārlis Sūniņš. [Katalogs personālizstādei Madonā.] R., 1967.

Kreitusel. Lai akvareli iešalko lielā dzīve. — Lit. un Māksla, 1964, 25. janv.

Ķempe M. Es parādos tikai mīlai. — Lit. un Māksla, 1967, 25. febr.

L a m a s a B. Pasaka akvareli. — Rīgas Balss, 1972, 16. sept.

Lapacinska V. Kārļa Šūniņa krāsu pasakā. — Karogs, 1972, № 11, 256. lpp.

L ā c e M. Izteiksmība, nianšu spēks. — Skola un Ģimene, 1977, № 2, 21. lpp.

L ā c e M. K. Sūniņš. [Personālizstādes katalogs.] R., 1977.

L ā c e R. Baltijas krāsu dzeja. — Lit. un Māksla, 1968, 5. okl.

L ā c e R. Dzidro krāsu māksla. — Māksla, 1959, № 4, 9. lpp.

L ā c e R. Kur pazudis cilvēks. — Cīņa, 1961, 27. jūn.

L ā c e R. Ziedi no mana dārza. — Cīņa, 1978, 20. janv.

Madernieks J. Neatkarīgo vienības gleznu izstāde Rīgā. — Jaunākās Ziņas, 1934, 24. nov., 6. lpp.

N o d i e v a A. Bērzi ieaug debesīs. — Zvaigzne, 1977, № 4, 17. lpp.

N o d i e v a A. Kārlis Sūniņš. — Draugs, 1977, № 2, 21. lpp.

Ņefedova I. Dzidro krāsu dzejnieks. — Cīņa, 1967, 26. febr.

Ņefedova X. Kārlis Sūniņš. [Personālizstādes katalogs.] R., 1967.

Ņefedova I. Zemes skaistuma spēks. — Cīņa, 1972, 22. okt.

Ņefedova I. Gaišais mākslas tēls. — Rīgas Balss, 1978, 7. janv.

Ņefedova I. Par vasaru, par laukiem. — Lit. un Māksla, 1977, 25. febr.

Ņefedova I. Vienkāršā skaistums. — lit. un Māksla, 1972, 2. sept.

Paukšte R. Krāsu poēzija. — Komunisma Uzvara, 1972, 28. okt.

P a u p e N. Muzejā — K. Šūniņa akvareļi. — Pad. Dzimtene, 1973, 14. apr.

P e A1. 7. gleznu izstāde Talsos. — Talsu Balss, 1936, 16. okt.

P e n e z e L. Kārlis Sūniņš. — Jaunās Grāmatas, 1966, № 9, 10. lpp.

Saiva L. Dabas un sirds dziļuma tulks. — Dzimtenes Balss, 1964, 21. jūn.

Saldavs O. Mūsu akvareļu meistari. — Grām.: I-atviešu tēlotāja māksla. R., 1958,

80. lpp.

Savickis P. Krāsainības un līniju harmonijas meistars. — Rīgas Balss, 1967, 27. febr. Savickis P. Kāds ir mūsu devums. — Cīņa, 1968, 10. okt.

Savickis P. Kārlis Sūniņš glezno dabu. — Pad. Jaunatne, 1972, 24. sept.

S k u 1 m e U. Notikums mūsu mākslas dzīvē. — Cīņa, 1958, 22. martā.

S. P. Ainavu meistara jubileja. — Dzimtenes Balss, 1967, 3. martā.

Sudrabkalns J. Mākslas varavīksne pagājušajā gadā. — Dailes gadagrāmata. R., 1936, 79. lpp.

Šenberga I. Tautas mākslinieka izstādē. — Stars, 1973, 7. nov.

Šķilters G. Neatkarīgo mākslinieku vienības 31. mākslas izstāde. — Pēdējā Brīdī, 1935, 11. dec.

Š t e r n s R. Neatkarīgo mākslinieku vienības izstāde. — Rīts, 1934, 24. nov.

S t e r n s R. Neatkarīgo mākslinieku vienības izstāde. — Rīts, 1935, 7. dec.

Tidomane G. Veidoties tālāk, sniegties dziļumā. — Pad. Jaunatne, 1966, 9. dec.

T i m m a J. Tukumnieki tiekas ar K. Šūniņu. — Komunisma Rīts, 1973, 18. janv.

2 4 tini J. Kas viss notiek studijās vai «Gleznotāju karalis». — Pad. Jaunatne, 1977, 37. dec

Zālīte 1. Tikšanās ar skaisto. — Komunisma Uzvara, 1972, 21. nov.

>аснленок А. Певец латышской земли. — Сов. Латвия, 1967, 28 февр.

Грасе И. Певец воздуха и света. — Сов. молодежь, 1967, 21 марта, карклння Г. Выставка гостит в Ленинграде. — Сов. молодежь, 1962, 16 сент. Нефедова И. Акварелисты Латвии — юбилею страны. — Сов. Латвия, 1966, 25 нояб.

Нефедова И. Мастер акварели. — Сов. Латвия, 1977, 26 февр.

PERIODIKĀ UN GRĀMATĀS PUBLICĒTIE KĀRĻA SONIŅA NOZĪMĪGĀKIE DARBI

Vecie vītoli. — Latviešu tēlotāja māksla. R., 1958.

Saleca. — Liesma, 1958, № 1.

Saulespuķes. — Māksla, 1959, № 4.

Dārza stūris. — R., 1961. [Atklātne.]

Grāmatzīme «Kārlis Sūniņš». — Jaunās Grāmatas, 1962, As 9. Apšuciema ainava. — R., 1962. [Atklātne.]

Ziedi un zaļais lakats. — R„ 1962. [Atklātne.] īrisi. — R., 1962. [Atklātne.]

Dzeltenās puķes. — R., 1962. [Atklātne.]

Klusā daba ar kliņģerilēm. — R., 1962. [Atklātne.] Maijrozītes. — Akvareļu kalendārs. R., 1962.

Pie Abavas. — Draugs, 1965, № 6.

Bērzi. — Jaunās Grāmatas, 1966, № 9.

Ainava. — Jaunās Grāmatas, 1966, № 9.

Atspulgs. — Māksla, 1967, № 1.

Birztala. — R., 1967. [Atklātne.]

Kliņģerites. — Liesma, 1967, № 3.

Ziema. — Draugs, 1967, As 2.

Meža malā. — Zvaigzne, 1967, № 3.

Ziedi. — Māksla, 1972, № 4.

Ainava ar kokiem. — Skola un Ģimene, 1977, № 2.

Ziedi. — Karogs, 1977, № 2. [Vāka zīmējums.]

Sarmotā diena. — Karogs, 1977, As 2. [Ielīme.]

Kanāls ziemā. — Karogs, 1977, № 2. [Ielīme.]

Reprodukciju mape

«1. republikāniskā akvareļu izstāde».

R., 1959.

Pie Daugavas. 1959.

Ainava ar kokiem. 1959.

Saulespuķes. 1959.

Reprodukciju albums «Kārlis Sūniņš».

R., 1966.

Bērzi. 1937.

Dzeltenās puķes. 1960.

Daugavas klinšainie krasti. 1964.

Palu laikā Siguldā. 1962. īrisi. 1960.

Lietus mākoņi. 1965.

Ziedi. 1963.

Ainava ar rudzu statiem. 1961.

Kliņģerītes. 1965.

Baltie mākoņi. 1958.

Ilustrācijas latviešu tautas pasakai .«Divi brāļi». 1959. Pie Salacas. 1961.

Jugla pavasari. 1961.

Juglas ezers. 1964.

Baltie ceriņi. 1962.

Koki piekalnē. 1965.

Ziedi. 1963.

Pērses krāces. 1961.

Saulespuķes. 1959.

Daugavas licis. 1964.

Vidzemes jūrmala. 1965.

Salacgrīvas jūrmala. 1965.

Vasara. 1965.

Vasaras diena. 1962.

Reprodukciju albums

«Latviešu padomju akvareļglezniecība».

R., 1974.

Jugla. 1968.

Vasara. 1969.

Saulgriezes. 1969.

Koki ziemā. 1969.

Reprodukciju albums «Latviešu grāmatu grafikai».

R, 1976,

Ilustrācija krājumam «Zili zaļi brīnumi». 1960.

Ilustrācija S. Kaldupes grāmatai «Kejūras dārzi». 1964. Nodaļas tituls krājumam «Nāc nākdama, vasariņa». 1967. Iniciāli krājumam «Nāc nākdama, vasariņa». 1967. Vinjete krājumam «Nāc nākdama, vasariņa». 1967.

Reprodukciju albums «Latviešu mūsdienu akvarelis».

R. 1984.

Mākoņaina diena. 1974.

Lauku ceļš. 1975.

SATURS

Ievadam ............

Bērnība. Skolas gadi.........

Mākslas akadēmija. Monumentāli dekoratīvā glezniecība

Grāmatu apdare...........

Pedagoga gaitas...........

Lielā mīlestība — ainava........

Ziedi .............

Piezīmes .............

Pielikumi............

1

Kongrlvs — reljefs attēlojums uz izdevumu vākiem un citiem poligrāfijas izstrādājumiem.

4 _ Ю2223

2

Izmēri milimetros.

Content

Nefedova Ināra Kārlis Sūniņš. Ainavas. Ziedi. Grāmatu ilustrācijas

IEVADAM

MĀKSLAS AKADĒMIJĀ. MONUMENTĀLI DEKORATĪVA GLEZNIECĪBA

GRĀMATU APDARE

PEDAGOGA GAITAS

LIELA MĪLESTĪBA — AINAVA

ZIEDI

SATURS

1