Robertsa Nora

Karolīnas mēness

Nora Robertsa

Karolīnas mēness

TORIJA

Man, daiļā draudzene, tu nevari būt veca,

Jo skaistums tavs, reiz manu acu skatīts,

Ir vēl arvien tāds pats.

.

1

Viņa pamodās mirušajā draudzenē. Viņai bija astoņi gadi, bet graciozais augumiņš jau visai šmaugs; sejas panti viņai bija smalki un gaišie mati vijās pār šauro muguru, zīdaini kā kukurūzas vālīšu slotiņas. Mātei patika tos sukāt; ik vakaru viņa paņēma no smalkās ķirškoka kumodes sudraba suku ar mīkstiem sariem un simt reižu pārlaida ar to pār meitas matiem.

Meitenes augums to visu atcerējās, izjuta katru slaido, garo sukas vēzienu, kas lika viņai justies kā maigi glāstītam kaķim. Viņa atcerējās lampas gaismu, kas bija mirdzējusi pār tualetes piederumu kastītēm un kristāla un slīpēta stikla pudelītēm un zibēdama atstarojusies no sudraba sukas kāta.

Viņa atcerējās smalko istabas aromātu; vēl tagad tas it kā vēdīja apkārt. Gardēniju smaržūdens. Māmiņa lietoja tikai gardēniju smaržūdeni.

Un šajā gaismā viņa spogulī varēja redzēt savu atspulgu: gaiša, iegarena sejiņa, tik jauna, tik skaista, ar domīgām, zilām acīm un nevainojami gludu ādu. Tik dzīva.

Viņas vārds bija Houpa^1.

Ārā valdīja vasaras vidus karstums, tāpēc logi un stiklotās divviru durvis stāvēja ciet. Tveice ar miklām delnām kļāvās pie loga rūtīm, bet mājas iekšienē gaiss bija vēss, un kokvilnas naktskrekls, meitenei kustoties, sausi čaukstēja.

Viņai kārojās tveices un piedzīvojumu, taču, novēlēdama māmiņai labunakti un sniegdama ikvakara skūpstu, šīs domas viņa paturēja sevī. īss, maigs skūpsts uz māmiņas smaržīgā vaiga.

Katru gadu jūnijā māmiņa lika saritināt priekšnama grīdceliņus un novietot bēniņos. Izejot no istabas, vaskotā dienvidu priedes grīda zem meitenītes basajām pēdām bija spoguļgluda; gar ciprešu paneļu sienām un gleznām smagos, zeltītos ietvaros viņa devās pa stāvajām, asi līkumotajām torņa kāpnēm uz tēva kabinetu.

Tur viņu sagaidīja tēvam raksturīgās smaržas. Cigāru dūmi, mēbeļu ādas pārvalki, odekolons “Old Spice", skotu viskijs. Meitene mīlēja šo telpu ar tās noapaļotajiem griestu salaidumiem un milzīgajiem klubkrēsliem; to āda bija tādā pašā krāsā kā portvīns, ko tēvs reizēm dzēra pēc vakariņām. Gar sienām stiepās grāmatplaukti, pilni ar grāmatām un visvisādiem dārgumiem. Viņa mīlēja šo vīru, kas sēdēja pie milzīgā rakstāmgalda ar cigāru un viskija glāzi, pētīdams kantorgrāmatas.

Šīs jūtas bija kā smeldzīga sāpe sievietes sirdī, kas pukstēja bērna krūtīs, alkainas, greizsirdīgas ilgas pēc vienkāršas un pilnestīgas mīlas.

Tēva balss bija zema un skanīga; ar stiprām rokām viņš pievilka meitenīti pie sava mīkstā vēdera, un šo apskāvienu viņa juta pavisam citādi nekā māmiņas maigo, atturīgo ikvakara skūpstu.

Te nu nāk mana princese - pa ceļam uz sapņu, valstību!

Par ko es sapņošu, tētiņ?

Par bruņinieku baltā zirgā un aizjūras brīnumiem.

Meitene iesmējās, taču viņas galva palika piespiesta pie tēva pleca ilgāk nekā parasti; viņas elpa atgādināja kaķēna murrāšanu.

Vai tobrīd viņa nojauta? Varbūt kaut kā nojauta, ka nekad vairs tā nesēdēs - drošībā, tēvam klēpī?

Tad atpakaļ - lejā pa kāpnēm, gar Keida istabas durvīm. Brālim vēl nebija jāiet gulēt - viņam ne; viņš bija zēns, turklāt četrus gadus vecāks, tāpēc vasaras vakaros drīkstēja palikt augšā tik ilgi, cik patīk, skatoties televīziju vai lasot grāmatas, ja vien nākamajā rītā spēja piecelties un veikt savus pienākumus.

Kādudien Keids būs šīs fermas, “Skaisto sapņu”, īpašnieks, sēdēs kabinetā pie lielā rakstāmgalda un pārbaudīs grāmatvedību. Viņš pieņems un atlaidīs strādniekus, pārraudzīs stādīšanu un ražas novākšanu un fermeru sapulcēs smēķēs cigāru un sūdzēsies par valdību un zemām kokvilnas cenām.

Jo viņš bija zēns, dēls.

Tomēr Houpai tas bija vienalga. Viņa nemaz negribēja sēdēt pie rakstāmgalda un skaitīt.

Nonākusi pie māsas istabas durvīm, viņa vilcinādamās sastinga. Feita^2 gan viņai nebija vienaldzīga. Mājsaimniecības pārzine Laila mēdza sacīt, ka mis Feita pat Dievam Tam Kungam esot gatava runāt pretī, lai tikai Viņu kaitinātu.

Houpai likās - tā tiešām varētu būt; lai gan viņas ar Feitu bija dvīnes, Houpai bija grūti saprast, kāpēc māsa ir tik atskabargaina, tik nejauka. Šovakar Feita par pretī runāšanu bija aizraidīta no galda taisnā ceļā uz gultu. Guļamistabas durvis bija ciet, gaisma durvju apakšā nebija redzama. Houpa iedomājās, ka Feita varbūt guļ, ar parasto drūmo sejas izteiksmi raudzīdamās griestos, dūres sažņaugusi tik cieši, it kā grasītos boksēties ar ēnām.

Houpa pieskārās pie durvju roktura. Viņai bieži izdevās kliedēt dvīņumāsas niknumu. Tumsā viņa mēdza ielavīties Feitas gultā un tad stāstīja visādas blēņas, līdz māsai bija jāsmejas un asaru avotiņi izsīka.

Taču šovakar Houpai bija prātā kas cits. Šis bija piedzīvojumu vakars.

Viss jau bija iepriekš izplānots, tomēr Houpa vēl tam neticēja; tikai tad viņa ļāvās gaidpilnajam satraukumam, kad bija nokļuvusi savā istabā un aizvērusi durvis. Lampu neiedegusi, viņa klusi staigāja pa mēnessgaismas piestrāvoto tumšo istabu. Novilka kokvilnas naktskreklu, uzvilka sporta krekliņu. Un, sirdij saldi pukstot, sabīdīja spilvenus zem segas tā, ka to apveids atgādināja guļoša cilvēka apveidu - vismaz naivās meitenītes acīm tā likās.

No pagultes viņa izvilka savu piedzīvojumu lādīti. Vecajā sviestmaižu kārbā ar izliekto vāku atradās sasilusi kokakolas pudele, maisiņš ar cepumiem, kas slepus paņemti virtuvē no lielā trauka, mazs, ierūsējis nazītis, sērkociņi, kompass, ūdenspistole - līdz galam pielādēta - un sarkana plastmasas laterniņa.

Vienu mirkli Houpa apsēdās uz grīdas. Varēja saost krāsainos krī-tiņus un talka pūderi, ko viņa bija lietojusi pēc vannas. Viņa sadzirdēja, pareizāk, nojauta mūzikas skaņas, kas nāca no mātes dzīvojamās istabas.

Atvērdama logu un klusiņām izceldama no tā moskītu sietu, meitene smaidīja.

Jauna, veikla, nepacietības skubināta, viņa pārcēla kāju pār palodzi un sataustīja vietu, kur atsperties; tas nebija viegli, jo margas bija viscaur apaugušas ar ziedēšanas trakuma pārņemtiem vīteņiem.

Kāpjot lejup, viņa ieelpoja silto vakara gaisu, biezu un smaržīgu kā sīrups. Sajutusi, ka pirkstā ieduras skabarga, viņa strauji ierāva elpu caur zobiem, tomēr turpināja kāpšanu, visu laiku paturēdama acīs apakšstāva gaišos logus. Esmu tikai ēna tumsā, viņa domāja, neviens mani neredzēs.

Es esmu Houpa Lavela, meitene izlūks; precīzi desmitos trīsdesmit piecās man ir tikšanās ar cīņubiedru, kontaktpersonu.

To iedomājusies, viņa apslāpēja sīku smiekliņu, bet, nolecot lejā, viņai uznāca tāda jautrības lēkme, ka aizrāvās elpa.

Meitene lavījās prom, slēpdamās aiz vecajiem, varenajiem kokiem, kas šalca ap māju, un ik pa brīdim gar stumbru palūkodamās atpakaļ; tas vēl vairāk kāpināja satraukumu. Brāļa istabā trīsuļoja zilgana blāzma - viņš skatījās televīziju -, bet augstāk gaišdzeltenā spožumā katrs savā istabā vakaru aizvadīja vecāki.

Ja mani tagad pieķers, mana misija ir izgāzusies, viņa sev teica, salīkusi skriedama caur apstādījumiem, kur saldi smaržoja rozes un nakts jasmīni. Es nedrīkstu pieļaut, ka mani sagūsta, Houpa domāja, - gluži tā, it kā uz viņas un krietnā cīņubiedra pleciem gultos visas pasaules liktenis.

Viņas dvēselē mītošā sieviete iekliedzās: Neej tālāk, lūdzu, ej at-pakaļ mājās! Taču bērns nesadzirdēja.

Viņa izvilka ārā sārto divriteni, ko pievakarē bija paslēpusi kamēlijās, un ielika piedzīvojumu lādīti baltajā bagāžas groziņā. Tad, pārcēlusi divriteni pāri zāles apmalei, stūma to prom pa garo, grantēto mājas piebraucamo ceļu, līdz gaišie logi palika tālu aiz muguras.

Uzkāpusi uz divriteņa, meitene brāzās kā vējš, iztēlodamās, ka glītais, sārtais divritenītis ir jaudīgs motocikls ar visādām palīgierīcēm - baloniņiem, kas izšļāc neiroparalītisku gāzi, un šaujamiem ar klusinātāju. Rokturu galos piestiprinātās baltās plastmasas strēmelītes plīvoja un dancoja.

Viņa brāzās, lidoja biezajā gaisā, un varžu un cikāžu koris viņas ausīs kļuva par varenā motocikla rēkoņu.

Ceļa sazarojumā meitene nogriezās pa kreisi, tad, veikli nolēkusi no divriteņa, iestūma to šaurā ieplakā un paslēpa krūmos. Bija gaiša mēnesnīca, tomēr viņa izņēma no piedzīvojumu lādītes elektrisko laterniņu. Rokaspulkstenīša smaidīgā princese Leija^3 pavēstīja, ka viņa ieradusies piecpadsmit minūtes par agru. Bez jebkādām domām un bailēm viņa devās tālāk pa šauro taciņu, kas veda purvā.

Prom no vasaras un bērnības. Prom no dzīves.

Purvs sanēja no kukaiņu un citu sīku nakts radībiņu šaudīšanās. Mēnesnīcas stari kā šauras lentes spiedās cauri tupelo^4 un sūnām apaugušo ciprešu jumam. Magnolijas šeit ziedēja lieliem, sevišķi spēcīgi un saldi smaržojošiem ziediem. Purvāja klajums takas galā bija tik pazīstams kā mājas. Tā bija slepenu satikšanos vieta, rūpīgi kopta, sargāta un mīlēta.

Ieradusies pirmā, meitene paņēma no malkas grēdas sakaltušus žagarus un ķeburainus zarus un ņēmās kurt uguni. Viņa zināja, ka dūmi atvairīs moskītus. Jau tagad uz kājām un rokām bija daži punktiņi; ik pa brīdim viņa tos izklaidīgi pakasīja.

Tad, sadabūjusi kokakolas pudeli un cepumu, ierīkojās uz gaidīšanu.

Laikam ritot, viņas plaksti kļuva smagi, un purva mūzika uzdzina snaudu. Aprijusi skopo iekuru, uguns noplaka pavisam zema. Meitene atspieda vaigu pret ceļgaliem un iesnaudās.

Sākumā švīkstoņa gluži labi iederējās sapnī, kurā viņa skrēja pa līkumainām Parīzes ieliņām, bēgdama no ļaunā krievu spiega. Tad zem nācēja kājām nosprakstēja lūstošs zars - un meitene strauji pacēla galvu; miegs bija kā ar roku atņemts. Vispirms viņa plati pasmaidīja, tad savilka seju profesionālā izlūka, superslepenās aģen-tes, skarbajā grimasē.

Paroli!

Atbilde neatskanēja, tikai vienmuļi dūca kukaiņi un klusi sprakšķēja dziestošā uguns.

Meitene piecēlās un notēmēja laterniņu kā ieroci.

Paroli! viņa atkal iesaucās, raidīdama tumsā īso gaismas staru.

Nu švīkstoņa atskanēja aiz muguras; sirdij satraukti pukstot, laternas staram raustīgi riņķojot, viņa apcirtās apkārt. Rīklē karsti ie-cirtās bailes - sajūta, ko viņai īsajā astoņu gadu mūžiņā tik reti bija gadījies piedzīvot.

Izbeidz! Tu mani nenobiedēsi!

Skaņa kreisajā pusē - lēna, kaitinoša. Bailes atkal sažņaudza rīkli, un meitene paspēra vienu soli atpakaļ.

Un izdzirdēja smieklus - klusus, elsainus, tepat.

Viņa bēg, bēg caur biezajām ēnām un lēkājošo gaismu. Bailes rīklē ir tik asas, ka sasloksnē kliedzienu strēmelēs, pirms tas paspēj izlauzties. Aizmugurē dip soļi. Ātri, tik ātri un tik tuvu. Kaut kas iebelž pa muguru. Skaudra sāpe aizvibrē līdz pat kāju pēdām. Smagi krizdama, viņa satriec visus kaulus, un elpa aizkrīt. Tad gaiss izplūst no plaušām ar vaidu, jo svešais ir uzgāzies virsū. Viņa saož sviedrus un viskiju.

Nu viņa iekliedzas, gari, izmisīgi kliedz, saukdama draudzeni:

Torij! Palīgā, Torij!

Un gauži raud sieviete, notverta bērna ķermenī.

Kad Torija atguvās, izrādījās, ka viņa guļ zemē uz akmens plāksnēm savas mājas iekšpagalmā ar vienu vienīgu naktskreklu mugurā, kas bija cauri slapjš no rēnā pavasara lietus. Arī seja bija slapja, un viņa sajuta uz lūpām asaru sāļumu.

Gara pasaulē vēl arvien atbalsojās kliedzieni, bet Torija nezināja, vai kliedzēja ir viņa pati vai arī bērnības draudzene, ko viņa nespēja aizmirst.

Viņa drebinādamās pagriezās uz muguras, lai lietus atvēsinātu vaigus un aizskalotu asaras. Pēc šīm lēkmēm (māte par tām bija sacījusi - “apmātība”) viņa bieži juta vājumu un nelabumu. Agrāk viņa bija pratusi lēkmes atvairīt, iekams tās paņēma viņu savā varā. Ja tas neizdevās, no vīziju pasaules viņu izrāva tēva siksnas dedzinošais trieciens.

Es izdzīšu no tevis velnu, skuķi!

Hanibalam Bodīnam velns rēgojās it visur; katras bailes, katrs kārdinājums bija sātana nešķīsto roku darbs. Un Hanibals bija apņēmies atbrīvot savu vienīgo bērnu no sātana varas.

Šobrīd, cīnoties ar nelabumu, Torija gandrīz vēlējās, kaut viņam tas būtu izdevies.

Torijai pašai bija brīnums, ka aizvadīto gadu laikā viņa spējusi apjaust visu, kas viņā slēpjas, to iepazīt, izmantot, pat izbaudīt. Tas ir mantojums, bija teikusi vecmāmiņa. Redzēšana. Gaisma. Asinis, ko manto no asinīm.

Taču bija arī Houpa. Houpa arvien biežāk un biežāk bija blakus; bērnības draudzene plaiksnīja atmiņā, un tas sāpināja sirdi. Un biedēja.

Nekad agrāk šīs īpašās spējas - vienalga, vai viņa tās centās apslāpēt vai labprāt tām ļāvās, - nebija tā paņēmušas viņu savā varā. Pārņēmušas, satriekušas. Tās lika viņai justies bezpalīdzīgai - un viņa taču bija sev nosolījusies, ka nekad vairs tāda nejutīsies.

Bet te nu viņa gulēja - pagalmiņā, lietū, galīgi neatcerēdamās, pa kuru laiku vispār izgājusi ārā. Viņa bija stāvējusi virtuvē pie letes, gaidīdama, kad ievilksies tēja, un lasījusi vecmāmiņas vēstuli.

Tas bija devis impulsu; lēni celdamās kājās, Torija to saprata. Vecmāmiņa bija saikne ar bērnību. Ar Houpu.

Ar Houpas gara pasauli, Torija domāja, aizvērdama pagalma vārtiņus. Ar tās briesmīgās nakts bailēm un sāpēm, un šausmām. Tik un tā viņa nezināja, kas un kāpēc Houpai to nodarīja.

Vēl arvien drebēdama, Torija devās uz vannasistabu, noģērbās un noregulēja dušu pavisam karstu.

“Es nespēju tev palīdzēt...” viņa murmināja, nostājusies zem ūdens šalts, aizvērusi acis. “Toreiz es nespēju tev palīdzēt un tagad arī nespēju.”

Mīļotā draudzenīte, sirdsmāsiņa, tovakar purvā bija nogalināta, bet viņa tikmēr bija gulējusi savā istabā - ieslēgta, elsodama pēc kārtējā pēriena.

Turklāt viņa bija zinājusi. Noredzējusi. Nespēdama palīdzēt.

Un atkal viņu sagrāba vainas izjūta, tikpat skaudra kā pirms astoņpadsmit gadiem.

“Es nespēju tev palīdzēt,” viņa atkārtoja. “Bet es atgriezīšos.”

Tovasar mēs bijām astoņus gadus vecas. Tajā tālajā vasarā, kad likās - smacīgi karstās dienas nemūžam nebeigsies. Tā bija vasara, kad nevainība, lētticība un draudzība pacēlās pār mums kā sargājošs stikla kupols. Viena nakts to satrieca sīkās lauskās. Kopš tā laika viss ir pārvērties. Kā gan citādi varētu būt?

Lai gan es gandrīz nekad par to nerunāju, atmiņas un tēli nebija atturami. Tomēr uz laiku man vajadzēja to visu aprakt, tāpat kā bija aprakta Houpa. Tagad es spēju tam stāties pretī, atklāti par to runāt, kaut arī tikai pati ar sevi, un tas man ir liels atvieglojums. It kā es izvilktu sirdī iestrēgušu skabargu. Tas nekas , ja kādu laiku vēl sāpēs.

Houpa bija mana labākā draudzene. Mūs saistīja tik dziļa un tieša sapratne, kāda iespējama tikai bērnībā. Droši vien mēs bijām dīvains pāris - ņiprā gaišmate, bagātas ģimenes atvase Houpa Lavela un tumšmatainā, kautrā Torija Bodīna. Mans tēvs nomāja mazu zemes gabaliņu - sīku stūrīti no milzīgās fermas, kas piederēja Houpas tēvam. Kad viņas māte rīkoja svinīgas pusdienas, kurās ieradās viss vietējās sabiedrības krējums, vai greznas balles, manējā reizēm palīdzēja apkalpot viesus un mazgāt traukus.

Taču šīs sabiedriskā stāvokļa un audzināšanas atšķirības mūsu draudzību neskāra. Patiesībā mēs par tām vispār nedomājām.

Houpa dzīvoja lielā namā, ko bija cēlis viens no viņas ekscentriskajiem senčiem; tas vairāk atgādināja pili nekā karaļa Džordža stilā būvētu plantatoru namu, kādi tajā laikā bija modē. Tas bija būvēts no akmeņiem, un to rotāja tornīši un dzegas, un visvisādi nocietinājumi - tā tos laikam sauc. Tomēr Houpa nepavisam nelīdzinājās princesei.

Viņa bija kāra uz piedzīvojumiem. Un es arī, kad biju kopā ar viņu. Houpas draudzība man bija glābiņš no savas nožēlojamās, strīdu plosītās ģimenes, no savas dzīves, tāpēc es labprāt kļuvu par viņas biedreni piedzīvojumu meklējumos. Mēs bijām spiegi, detektīvi, ceļojoši bruņinieki, pirāti un kosmosa pētnieki. Mēs bijām drosmīgas un uzticīgas, varonīgas un pārdrošas.

Pirms tās vasaras, pavasarī, mēs bijām ar kabatas nazi sev pāršķēlušas plaukstas locītavas ādu, lai svinīgi ļautu mūsu asinīm saplūst. Droši vien mums ļoti laimējās, ka nedabūjām stin-gumkrampjus. Nekas ļauns nenotika, toties mēs kļuvām asins-māsas.

Houpai jau bija māsa, dvīne. Taču šī dvīne, Feita, mūsu rotaļās tikpat kā neiesaistījās. Viņai tās šķita pārāk muļķīgas, pārāk rupjas, pārāk netīras. Vienmēr viņai kaut kas šķita "pārāk". Mēs neilgojāmies pēc viņas sabiedrības, pēc viņas mūžīgās neapmierinātības un kaprīzēm. Tovasar dvīnes bijām mēs ar Houpu.

Ja man kāds būtu pavaicājis, vai Houpa man ir mīļa, es būtu apmulsusi. Tomēr kopš tā briesmīgā augusta es skumstu pēc viņas ik dienu - pēc viņas un tās manas būtības daļas, kas gāja bojā reizē ar viņu. ;

Mums bija norunāta satikšanās purvā, mūsu slepenajā vietiņā. Varbūt īstenībā tā nemaz nebija tik slepena, tomēr piederēja mums. Mēs bieži devāmies turp, lai rotaļātos miklajā, zaļganajā purva blāzmā, lai izspēlētu savus piedzīvojumus putnu dziesmu un sūnām apaugušu koku, un savvaļas acāliju vidū.

Pēc saulrieta mēs nedrīkstējām turp doties, taču astoņu gadu vecumā vislielākais prieks ir darīt tieši to, ko nedrīkst.

Bija norunāts, ka es atnesīšu lētās konfektes un limonādi. Man tas daļēji bija vajadzīgs aiz pašlepnuma. Mani vecāki bija trūcīgi, un es biju vēl trūcīgāka, tomēr man vajadzēja dot savu ieguldījumu kopīgajā mielastā. Tajā augusta vakarā pēc provianta iepirkšanas vietējā veikalā man bija atlikuši divi dolāri un astoņdesmit seši centi - sīkas vara un niķeļa naudiņas, un pāris sūri grūti iegūtu divdesmit piecu centu monētu, kas glabājās zem gultas ievārījuma burciņā.

Vakariņās bija vistas gaļa ar rīsiem. Lai arī istabās virs galvas griezās ventilatori, mājā valdīja tāds karstums, ka ēšana likās gatavā mocība. Tomēr, ja man uz šķīvja bija palicis kaut viens

rīsu graudiņš, tēvs pieprasīja, lai es to apēstu un būtu Dievam pateicīga. Pirms vakariņām pienācās noskaitīt lūgšanu. Atkarībā no tēva noskaņojuma tā varēja ilgt tiklab piecas, kā divdesmit minūtes; ēdiens tikmēr atdzisa, vēders rūca un pār muguru tecēja sviedru straumītes.

Vecmāmiņa mēdza sacīt: kopš tā brīža, kad Hanibals Bodīns atrada Dievu, Dievs meklē vietu, kur paslēpties.

Mans tēvs bija liela auguma vīrs ar spēcīgām krūtīm un rokām. Esmu dzirdējusi, ka reiz viņš uzskatīts par glītu jaunekli. Dažādus cilvēkus laika ritējums ietekmē dažādi; mans tēvs bija ļāvis dzīvei sevi sarūgtināt. Nīgruma pilns un bargs, turklāt zemisks. Tumšos matus viņš mēdza atķemmēt atpakaļ, un sejas panti zem matu kupola atgādināja asi šķautņainus akmeņus zem kalna pārkares. Akmeņus, kas par vissīkāko, aiz neuzmanības izdarīto pārkāpumu draudēja bērnam ādu nomaukt. Acis viņam arī bija tumšas, un tajās kvēloja tumša uguns, ko esmu mācījusies pazīt; tagad es to reizēm saskatu televīzijā, dažu sludinātāju un ielas klaidoņu acīs.

Māte no virta baidījās. Es cenšos par to uz viņu neļaunoties -par baidīšanos no tēva. Bailes nekad viņai neļāva nostāties manā pusē, kad bargais atriebes dievs lika tēvam atvēzēties pret mani ar siksnu.

Tovakar es uzvedos īpaši rātni, lai arī gaidu izraisītais satraukums manī dīdījās kā līksma, dzīva radībiņa. Cerēju - ja būšu klusa un kārtīgi notīrīšu šķīvi, varbūt tēvs mani piemirsīs. Sēdēju, acis nodūrusi, un centos piemēroties viņa ēšanas ātrumam, lai netiktu apvainota par niekošanos ar ēdienu vai tā necienīgu aprīšanu. Vienu no otra šķīra gaužām smalka robeža, un tās pārkāpšana nozīmēja tēva dusmu lēkmi.

Atminos ventilatoru čīkstēšanu un to, kā klusi džinkstēja dakšiņas, saskaroties ar šķīvjiem. Atminos klusumu; tas bija dvēseļu klusums, jo dvēseles mana tēva namā bija sarāvušās no bailēm.

Māte piedāvāja tēvam vēl, un viņš, pieklājīgi pateikdamies, paņēma otru vistas gaļas porciju. Istaba Šķita uzelpojam. Laba Zīme! Tās iedrošināta, māte ieminējās par gaidāmo labo tomātu un kukurūzas ražu; nākamās nedēļas viņai paiešot vienā konser-vu gatavošanā. “Skaistajos sapņos" arī sākoties konservēšanas laiks, un viņa esot lūgta palīgā; tēvam taču nebūšot iebildumu, vai ne?

Par gaidāmo samaksu virta neieminējās. Pat ja tēvs bija labā omā, nebija gudri atgādināt, ka Laveli par darbu kaut ko arī at-met. Maizes pelnītājs šajās mājās bija viņš, tēvs, un šo svarīgo apstākli mums ne mirkli nebija ļauts piemirst.

Istaba atkal aizturēja elpu. Dažreiz pietika ar Lavelu vārda pieminēšanu, lai tēva melnās acis šķiltu zibeņus. Taču šovakar viņš mātei piekrita - palīdzēšana Laveliem esot prāta darbs. Ja vien tā neizraisot nolaidību pret pienākumiem šajā namā, par kura uzturēšanu mātei allaž jābūt viņam pateicīgai.

Šī samērā laipnā atbilde lika mātei pasmaidīt. Atceros, ka viņas seja atplauka un viņa izskatījās gandrīz skaista. Ja ļoti cieši piedomāju, tad izdodas atcerēties, ka māte laikam bija skais' tule.

Neraizējies, Hen, viņa smaidīdama atteica. Gan mēs ar To-riju par abām tiksim ar visu galā. Rīt došos uz “Skaistajiem sap-ņiem” un ar mis Lailu visu norunāšu. Ogas arī pamazām ienākas, drīz būs jāgatavo ievārījums. Parafīns man vēl atlicis, tikai neatceros, kur to nobāzu.

Šī nevainīgā piezīme par ievārījumu un parafīnu, kas vajadzīgs burciņu aizdarīšanai, mainīja turpmāko notikumu gailu. Laikam, apcerēdama gaidāmos piedzīvojumus, iztēlē biju aizklīdusi kaut kur tālu prom. Es ierunājos, neko īpašu nedomādama, neaptverdama, kādas būs sekas. Izteicu vārdus, kas mani pazudināja.

Parafīna kaste ir augšējā plauktā skapītī virs plīts, es teicu, aiz sīrupa pudeles un kukurūzas cietes trauka.

Es gluži vienkārši pateicu to, kas piepeši bija pazibējis prātā -ka zilā kvadrātveida kaste ar parafīnu atrodas aiz tumšās kļavu sīrupa pudeles un cietes trauka -, un pasniedzos pēc tasītes, lai ar vēsu, saldu tēju noskalotu lejā pēdējos ķepīgos rīsu graudiņus.

Vēl nepaguvusi iemalkot tēju, es apjautu, ka atkal iestājies klusums, mājai uzvēlies mēmuma vilnis, kas pārmāca pat ventilatoru vienmuļo dūkoņu. Un šajā dobjajā klusumā mana sirds skaļi iepuks tējās - smagi vesera sitieni cits pēc cita, no kuriem galvā sāka zvanīt un dzīslās neganti pulsēja asinis. Baiļu pulss.

Tēvs mani uzrunāja - maigā, klusā balsī -, un tā bija droša Zīme, ka tūdaļ viņš ļaus vaļu dusmām. Kā gan tu zini, Viktori-ja, kur parafīns atrodas1 Kā tu to vari zināt, ja no lejas tas nav redzams? Ja tu to nevari aizsniegt?

Es meloju. Tas bija muļķīgi, jo mans liktenis tik un tā jau bija izšķirts, bet meli paši izlauzās - bezcerīgs mēģinājums aizstāvēties. Redzēju, ka māte to tur nolika, es teicu. Itin vienkārši redzēju, ka viņa to tur nolika, un viss.

Melus tūdaļ atmaskoja. Tēvam piemita īpašs talants, kas ļāva nekavējoties atklāt manus melus - uz līdzenas vietas! Kad es to esot redzējusi? Kāpēc man skolā neesot labākas sekmes, ja jau man ir tik lieliska atmiņa, ka es spēju kopš pagājušās vasaras atcerēties, kur māte likusi kastīti ar parafīnu? Un kā es zinot, ka tā stāv aiz sīrupa pudeles un nevis tai blakus vai varbūt priekšā?

Jā, mans tēvs bija gudrs cilvēks, neviens sīkums viņa uzmanībai nepaslīdēja garām.

Kamēr viņš runāja maigā balsī, dauzīdams mani ar vārdiem kā dzelzs dūrēm zīda cimdos, māte neko neteica. Viņa bija salikusi rokas kopā, un es redzēju, ka tās dreb. Vai māte drebēja, baidīdamās par mani? Man gribētos tā domāt. Tomēr teikt viņa neko neteica - arī tad, kad tēva balss kļuva skaļāka, arī tad, kad viņš atstūma krēslu no galda. Viņa klusēja arī tad, kad man no rokas izkrita glāze un sašķīda uz grīdas. Kāda lauska iedūrās man potītē, taču briesmīgajās bailēs no tēva es jutu tikai sīku dzēlienu.

Protams, vispirms viņš pārliecinājās par savu aizdomu pamatotību. Jādomā, tēvam pašam šķita, ka tā viņš apliecina savu taisnīgumu. Kad viņš atvēra skapīša durvis un, pastūmis pudeles malā, lēni nocēla no plaukta zilo kasti ar konservēšanā lietojamo parafīnu, es apraudājos. Tolaik man vēl bija asaras, bija cerības. Pat tad, kad tēvs jau uzrāva mani kājās, es vēl cerēju, ka vienīgais sods būs lūgšanas - vairākas stundas uz ceļiem, lūdzot Dievu, līdz stilbi kļūst nejutīgi. Dažreiz tēvam ar to bija diezgan, vismaz šovasar pāris reižu tā bija gadījies.

Vai tad viņš neesot mani brīdinājis, lai neielaižu savā dvēselē nešķīsto? Bet nē, es ienesot viņa namā ļaunumu, apkaunojot viņu Dieva vaiga priekšā! Es atteicu - piedod, es tā negribēju! Pie-dod, tētiņ, piedod, es nekad vairs tā nedarīšu! Es būšu krietna meitene!

Es lūdzos; tēvs, dārdošā balsī skandēdams Bībeles citātus, ar lielajām, cietajām ķetnām mani sagrāba un vilka uz manu istabu, bet es vēl arvien lūdzos. Tā bija pēdējā reize, kad to darīju.

Turēties pretī nebija nozīmes. Tas tikai padarīja visu vēl ļaunāku. Ceturtais bauslis mūsu mājās bija svēts; bērnam, kas dzīvoja tēva maizē, pienācās tēvu godāt, pat ja tas viņu sita līdz asinīm.

Tēva seja taisnīgās dusmās bija pietvīkusi koši sarkana; man tā likās liela un žilbinoša kā saule. Viņ£ iecirta man tikai vienu pļauku, bet ar to bija diezgan, lai pārtrauktu manu lūgšanos, manu taisnošanos. Lai nogalinātu manu cerību.

Es gulēju uz vēdera gultā, padevīga kā upurjērs. Tēvs izvilka no darba biksēm siksnu; šī skaņa atgādināja čūskas šņācienu. Tad ass sprādzes knikšķis.

ViņS vienmēr noklikšķināja sprādzi trīs reizes. Svētā cietsirdības trīsvienība!

Pirmais siksnas cirtiens vienmēr bija visļaunākais. Nav svarīgi, cik reižu šis pirmais jau bijis; sāpju trieciens ir apdullinošs, tas liek spalgi iekliegties. Augums noraustās, it kā protestēdams. Nē, it kā neticēdams, ka tā var būt; tad miesā iecērtas otrs sitiens, tad trešais.

Drīz peramā kliedzieni kļūst vairāk dzīvnieciski nekā cilvēciski. Viņa cilvēcība ir noliegta, aprakta zem sāpju un pazemojuma lavīnas.

Mani pērdams, tēvs skandēja Svētos Rakstus - tas atgādināja baurošanu. Un šajā baurošanā skanēja arī kaut kāds baismīgs uzbudinājums, tā liecināja par perversu baudu, ko es tolaik neizpratu un neatminēju. Nevienam bērnam nevajadzētu iepazīt šo glumo varmācības oderi. Pēc tam kādu laiku bija miers.

Pirmo reizi tēvs mani pēra, kad man bija pieci gadi. Māte centās viņa roku atturēt un dabūja zilu aci. Pēc tam viņa vairs nemēģināja iejaukties. Nezinu, ar ko viņa tovakar nodarbojās, kamēr tēvs mani dauzīja, lai izdzītu velnu, kas manī esot iemiesojies. Es neredzēju māti ne ar miesas, ne gara acīm, jo visu aizklāja asinssarkana migla.

Tā bija naida migla, bet arī to es tad vēl nezināju.

Pametis mani gultā raudam, tēvs izgāja, no ārpuses aizslēga dams durvis. Pēc kāda laika, sāpju nomocīta, es aizmigu.

Kad pamodos, istabā bija tumšs, un likās, ka mana miesa deg vienās ugunīs. Es negribētu apgalvot, ka sāpes bija neizturamas, jo es tās izturēju. Nebija jau izvēles. Turklāt es skaitīju lūgša-nas, vēlēdamās, lai tas nešķīstais gars, kas ir manī, beidzot mani pamet. Man tiešām gribējās būt krietnai.

Taču es vēl nebiju lūgšanu beigusi, kad sajutu spiedienu pakrūtē un to īpašo kņudoņu - it kā sīki, asi pirkstiņi kņudinātu skaustu. Kad man tā bija gadījies pirmo reizi, domāju, ka esmu slima, ka man ir drudzis.

Es ieraudzīju Houpu - tik skaidri, it kā sēdētu purva klajumā viņai blakus. Saodu nakts gaisu, ūdeni, dzirdēju, kā sīc moskīti un dūc kukaiņi. Un, tāpat kā Houpa, sadzirdēju krūmos troksni.

Man uzmācās bailes - tāpat kā Houpai. Pārskrēja savādi, karsti šausmu viļņi. Kad Houpa metās bēgt, arī es bēgu, smagi elsodama. Redzēju, ka Houpa saļogās, pakrīt, smagam augumam metoties viņai virsū. Tas bija tikai cilvēka apveids, ēna, ko nepazinu, bet Houpu es redzēju skaidri.

Viņa kliedza, sauca mani. Izmisīgi.

Tad viss satumsa. Kad pamodos, saule bija uzaususi, bet es gulēju uz grīdas. Un Houpa bija pagalam.

2

Viņa bija nolēmusi paslēpties Čārlstonā, un gandrīz četrus gadus tas bija izdevies. Šī Dienvidu pilsēta atgādināja daiļu, labsirdīgu sievieti; tā piespieda viņu pie savām kuplajām krūtīm un dziedēja viņas nervus, kas bija daudz cietuši cietsirdīgās Ņujorkas ielās.

Čārlstonas iedzīvotāji runāja lēnāk; tā bija silta, guldzoša valodas straume, ar kuru viņa cerēja saplūst. Viņa cerēja šeit paslēpties, kā reiz bija cerējusi paslēpties Ziemeļu lielpilsētas steidzīgajos ļaužu pūļos.

Ar naudu viņai nebija grūtību. Viņa to nešķieda un ietaupījumus uzmanīja ar vanaga aci; kad mazais krājumiņš bija pieaudzis, viņa pat atļāvās sapņot par sava uzņēmuma dibināšanu, lai varētu strādāt pati sev un dzīvot mierīgu un kārtīgu dzīvi, kādas viņai vienmēr bija trūcis.

Draugu viņai nebija. īsta draudzība nozīmēja īstas saistības. Viņai nebija vēlēšanās vai spēka vēlreiz kam tādam ļauties. Cilvēki bija ziņkārīgi. Uzdeva jautājumus, interesēdamies par viņas dzīvi vai arī tēlodami interesi.

Torijai nebija, ko viņiem atbildēt, nebija nekā stāstāma.

Viņa bija atradusi šo namiņu - vecu, nolaistu, ideālu - un neganti kaulējusies, lai to iegūtu.

Svešinieki Viktoriju Bodīnu bieži vien nenovērtēja. Viņi redzēja trauslu, jaunu maza auguma sievieti. Viņi redzēja maigu seju ar tīru ādu, nopietnu muti un skaidras, pelēkas acis, kas viņiem likās naivas. Degunam bija maza kumpa, bet seja, ko ieskāva taisni, brūni mati, tāpēc šķita vēl jaukāka. Ļaudis ievēroja tikai trauslumu un biklumu, ko likās apliecinām arī maigais dienvidnieces runas veids. Neviens nemanīja tērauda atsperi iekšienē. Atsperi, kas bija izkalta ar neskaitāmiem ādas siksnas cirtieniem.

Ja viņa ko vēlējās, viņa strādāja un cīnījās, lai to iegūtu, tik apņēmīgi kā kareivis priekšējās līnijās, kurš dodas triecienuzbrukumā svešam krastam. Viņa bija vēlējusies šo veco māju, kam lupa nost krāsa, un aizaugušo mauriņu, un viņa bija braukājusi un runājusi, un kaulējusies, līdz tā piederēja viņai. Dzīvokļi viņai nepatika, tie atgādināja Ņujorku un to, kā šis piedzīvojums bija beidzies. Torija vairs negribēja redzēt nekādus dzīvokļus.

Šajā īpašumā viņa bija ieguldījusi pūles, pati savām rokām brīvajā laikā izremontēdama istabu pēc istabas. Darbs bija prasījis veselus trīs gadus, toties tagad viņa zināja, ka, pievienojusi pie ietaupījumiem mājas pārdošanā iegūto summu, varēs īstenot savu sapni.

Bet vispirms bija jātiek atpakaļ uz Progresu.

Sēdēdama pie virtuves galda, Torija jau trešo reizi pārlasīja īres līgumu veikala telpām Tirgus ielā. Un nodomāja - nez vai misters Hārlovs, kas strādā nekustamo īpašumu aģentūrā, viņu vēl atceras.

Kad Torija bija sasniegusi nepilnu desmit gadu vecumu, ģimene bija pārcēlusies no Progresas uz Roli, kur vecāki cerēja atrast pastāvīgu darbu. Tad jau labāk strādāt algotu darbu nekā dzīvot bada maizē uz tā noplicinātā zemes gabala, ko nomājam no visuvarenajiem Laveliem, tēvs bija sacījis.

Protams, Roli viņi bija dzīvojuši tieši tādā pašā nabadzībā, tikai šaurākās telpās.

Tam nav nekādas nozīmes, Torija sev atgādināja. Es vairs neesmu nabadzīga, vāja, bailīga meitenīte. Es atgriežos dzimtajā pilsētā kā uzņēmēja, kas grasās atvērt veikalu.

Tad kāpēc jums trīc rokas? Tā būtu jautājusi viņas psihoterapeite.

Tas no gaidām un satraukuma, Torija nolēma. Tie ir nervi. Nu labi, atzīstos, es nervozēju! Nervozēt ir cilvēciski. Uz to man ir tiesības. Esmu parasts, normāls cilvēks. Esmu tāda, kāda vēlos būt.

“Nolādēts!”

Zobus sakodusi, viņa paķēra pildspalvu un parakstījās.

Līgums jau ir tikai uz gadu. Vienu gadu. Ja nekas neiznāks, viņa dosies citur. Tā bija noticis jau agrāk. Likās, ka viņa vienmēr do-das kur citur.

Taču šoreiz, lai dotos citur, vēl bija jāpaveic daudz priekšdarbu, īres līgums bija tikai niecīga daļa no lielā papīru kalna, kam jāizro-kas cauri. Lielākā daļa dokumentu, kas vajadzīgi veikala atvēršanai, jau bija parakstīti un apzīmogoti. Torija bija secinājusi, ka Dien-vidkarolīnas štata pārvaldes iestādes alkatībā neatpaliek no lielceļa laupītājiem, tomēr samaksāja visas nodevas. Nākamā procedūra bija saistīta ar mājas pirkšanu un advokātiem; te nu Torija nāca pie atziņas, ka salīdzinājumā ar advokātiem lielceļa laupītāji ir cilvēces labdari.

Tomēr viņa zināja, ka beigu beigās saņems čeku un dosies ceļā.

Ceļasomu kravāšana jau gandrīz bija galā. Tas nu nebija pārāk grūti, Torija nodomāja; gandrīz viss, ko viņa bija iegādājusies, dzīvodama Čārlstonā, bija pārdots. Ja nevajadzēja vadāt līdzi daudz mantu, dzīve kļuva krietni vienkāršāka; jau sen viņa bija mācījusies nepieķerties nekam tādam, ko viņai varētu atņemt.

Piecēlusies viņa izmazgāja un noslaucīja tasīti un ielika to nelielajā virtuves piederumu kastē, ko bija nolēmusi ņemt līdzi. Tad palūkojās pa virtuves logu ārā.

Mazais iekšpagalms bija izslaucīts un sakārtots. Māla podus ar verbēnu un baltajām petūnijām viņa bija nolēmusi atstāt jaunajiem saimniekiem. Torija cerēja, ka sakņu dārzu tie kops tikpat cītīgi kā viņa, bet, ja arī viņi to aizlaistu atmatā, tā bija viņu darīšana.

Tomēr viņas veikums šeit būs palicis. Jaunie īpašnieki varēs apmest un krāsot, mainīt flīzes un grīdas segumu, bet viņas darītais darbs būs bijis vispirms. Zem jaunā slāņa vienmēr būs vecais.

Pagātni nevar izdzēst, ne atcelt, ne iznīdēt, viņa domāja. Tāpat kā nevar atteikties no tagadnes vai novērst nākotnē gaidāmus notikumus. Mēs visi esam notverti šajā cēloņsakarību tīklā; šodiena un rītdiena riņķo ap vakardienas asi. Dažreiz vakardiena ir tik stipra, tik uzstājīga, ka, par spīti tavai pretestībai, rauj tevi atpakaļ pagātnē.

Vai tiešām man jābūt tādai pesimistei? Torija, sevi aprādama, nopūtās.

Aplīmējusi kasti ar līmlenti, viņa pacēla to rokās un, nepametusi ne skatienu atpaka}, izgāja no virtuves, lai dotos uz mašīnu.

Pēc trim stundām Torija bija noguldījusi bankā par māju saņemto naudu. Viņa paspieda roku jaunajiem īpašniekiem, pieklājīgi paklausījās ģimenītes līksmošanā par pirmās mājas pirkumu un tad devās uz ārdurvīm.

Māja un cilvēki, kas tagad tajā dzīvos, vairs nebija viņas pasaule.

“Torij, pagaidi!”

Viņa pagriezās, ar vienu roku jau satvērusi mašīnas durvju rokturi, domādama par veicamo ceļa gabalu. Tomēr, ieraudzījusi savu advokāti, kas pāri bankas automašīnu stāvvietai steidzās šurp, pagaidīja. Īstenībā Ebigeila Lorensa nesteidzās; “cēli soļoja” - tāds būtu īstais apzīmējums. Varbūt tāpēc viņa allaž izskatījās gluži kā izkāpusi no žurnāla “Vogue” lappusēm.

Šodien viņas darba tērps bija gaišzils kostīms, pērļu rota - jādomā, mantota no vecvecmāmiņas, - un kurpes ar tik augstiem nag-liņpapēžiem, ka Torijai pēdas krampjaini sažņaudzās, uz tām paraugoties vien.

“Ak!” Un Ebigeila ar plaukstu apvēdināja seju, it kā būtu pāris jūdžu noskrējusi, nevis nogājusi desmit jardus. “Aprīļa sākums, bet jau tik karsts!” Viņa paraudzījās uz Torijas pikapu un tajā sakrautajām kastēm. “Tā laikam ir visa bagāža?”

“Laikam gan. Paldies, Ebigeila, ka tik labi visu nokārtojāt!”

“Jūs jau pati gandrīz visu nokārtojāt. Neatceros, kad man pēdējo reizi bijusi tāda kliente, kas ne vien saprot, par ko es runāju, bet vēl spēj dot padomus.”

Un advokāte vēlreiz pašķielēja uz pikapu, mazliet brīnīdamās, ka visa šīs sievietes iedzīve ir dažas piebāztas kastes.

“Es neticēju, ka jūs tiešām grasāties jau šodien doties ceļā. Man gan vajadzēja zināt, ka jūs to spējat.” Viņas skatiens no jauna pievērsās Torijas sejai. “Jūs tiešām esat apņēmīga sieviete, Viktorij!”

“Man nav iemesla šeit kavēties.”

Ebigeila pavēra muti, tad papurināja galvu.

“Es jau gandrīz gribēju sacīt, ka jūs apskaužu. Viss tik vienkārši -sakravājat mantas, cik mašīnā ietilpst, un pārceļaties uz citu pilsētu, uz citu dzīvi, lai sāktu visu no gala. Tomēr īstenībā es jūs neapskaužu. It nemaz ne. Kāda gan drosme vajadzīga, kāda enerģija! Lai arī, taisnību sakot, jūs vēl esat tik jauna, ka jums netrūkst ne vienas, ne otras.”

“Varbūt es tiešām sākšu visu no gala, bet pilsēta gan nebūs jauna. Manas ģimenes locekļi - cik nu man to ir - vēl tagad dzīvo Progresā.” “Nu, manuprāt, lai atgrieztos dzimtajā pilsētā, vajadzīga vēl lielāka drosme, nekā lai pārceltos uz nepazīstamu vietu. Ceru, ka jūs tur atradīsiet laimi, Torij!”

“Ar mani viss būs kārtībā.”

“Ar “kārtībā” nepietiek.” Torijai par pārsteigumu, Ebigeila saņēma viņas roku, tad pieliecās un vieglā skūpstā piespieda savu vaigu pie viņas vaiga. “Kļūstiet laimīga!”

“To es gribētu,” Torija teica un atvirzījās. Šis pieskāriens un līdzjūtība Ebigeilas acīs kaut ko nozīmēja. “Jūs zinājāt, ka es...” viņa nomurmināja.

“Protams, zināju.” Un advokāte viegli paspieda Torijas pirkstus. “Reizēm pie mums atklīst baumas no pašas Ņujorkas, un reizēm kāds tām arī notic. Jūs esat mainījusi uzvārdu un matu krāsu, tomēr es jūs pazinu. Sejas es labi atceros.”

“Kāpēc tad jūs neko neteicāt? Neko nejautājāt?”

“Jūs mani nolīgāt, lai es palīdzētu jums tikt galā ar problēmām, nevis radītu jaunas. Man likās - ja jūs vēlētos, lai visi zina, ka esat tā pati Viktorija Mūnija, par kuru Ņujorkā pirms dažiem gadiem tik daudz runāja, tad jūs nebūtu mainījusi uzvārdu.”

“Paldies par iejūtību!”

Torijas formālā izturēšanās un piesardzība lika Ebigeilai plati pasmaidīt.

“Mīļumiņ, Dieva dēļ! Vai tiešām jūs domājat, ka sākšu uzmākties jums ar jautājumiem - vai manam dēlam lemts kādreiz apprecēties, un kur es, ellē, esmu nozaudējusi mātes saderināšanās gredzenu ar briljantu? Gribu tikai sacīt, ka jūs esat daudz cietusi, un novēlu, lai nākotnē jums klātos labāk. Un, ja Progresā rodas grūtības, kurās es varu palīdzēt, - zvaniet katrā laikā!”

Neviltota sirsnība Toriju allaž spēja samulsināt. Viņa knibinājās ap durvju rokturi.

“Paldies! Tik tiešām. Nu man jābrauc. Pa ceļam vēl vairākas reizes būs jāapstājas.” Tomēr viņa vēlreiz sniedza roku. “Paldies par visu!”

“Laimīgu ceļu!”

Apsēdusies mašīnā, Torija mirkli vilcinājās, tad, ieslēgusi aizdedzi, pabāza galvu pa mašīnas logu.

“Tas ir mājās, jūsu kabinetā, dziļajā atvilktnē ar aktu vākiem, vidū starp D un E.”

“Kas tad?”

“Mātes gredzens. Jūsu pirkstam tas ir nedaudz par lielu. Reiz tas noslīdēja un iekrita starp dokumentiem. Labāk aiznesiet to pie juveliera.” To pateikusi, Torija strauji padeva mašīnu atpakaļ, apgrieza riņķī un aizbrauca; Ebigeila noraudzījās viņai pakaļ, acis mirkšķinādama.

Torija vadīja mašīnu pa rietumu ceļu ārā no Čārlstonas, tad nogriezās uz dienvidiem, lai pirms ierašanās Progresā apmestu ieplānoto loku pa štatu. Jaunajā portfelī viņa veda glīti pārrakstītu un izdrukātu štata daiļamatnieku un mākslinieku sarakstu. Katrai adresei klāt bija norādes; viņa zināja, ka būs jāiegriežas neskaitāmos sānceļos. Tas prasīs daudz laika. Tomēr tas bija jādara.

Torija bija noslēgusi līgumus ar vairākiem Dienvidu māksliniekiem par sadarbību ar viņas veikalu, bet ar to nepietika. Viņa bija pārliecināta - veikals nebūs liels, taču labs.

Uzņēmuma atvēršanas izmaksas, preču iepirkšana, piemērota apmešanās vieta; bija gaidāms, ka naudas iekrājumu tas viss krietni deldēs - gandrīz līdz pēdējam centam. Viņa bija apņēmusies dabūt šo naudu atpakaļ un nopelnīt vēl.

Ja viss notiks, kā plānots, pēc nedēļas viņa sāks iekārtot veikalu. Maijā viņa to atvērs. Tad tik viņi visi redzēs!

Ar pārējo viņa tiks galā, kad būs tam īstais laiks. Pienāks diena, kad viņa dosies pa garo, ēnaino aleju uz “Skaisto sapņu” mājām, lai atkal satiktu Lavelus.

Lai atkal satiktu Houpu.

Nedēļas beigās Torija bija galīgi pārgurusi, gandrīz vai gatava mest ceļošanai mieru, turklāt par vairākiem simtiem dolāru nabagāka, jo automašīnas radiators bija sācis tecēt. Radiatora maiņa no-zīmēja, ka brauciens uz Florensu jāatliek līdz nākamajam rītam un nakšņojot jāsamierinās ar apšaubāmajām ērtībām, ko spēja sniegt motelis pie 9. ceļa netālu no Česteras.

Lai gan istaba smirdēja pēc cigarešu dūmiem, te bija arī zināmas ērtības, ja par tādām varēja saukt plānu ziepju plēksnīti un maksas televīzijas kanālu, kura uzdevums bija seksuāli stimulēt īslaicīgos viesus, galvenos moteļa apmeklētājus, kas neļāva šim viesmīlības templim bankrotēt. Uz paklāja balsnīja traipi, par kuru izcelsmi Torija centās nedomāt.

Par vienas nakts uzturēšanos motelī viņa bija samaksājusi skaidrā naudā, jo nelikās prātīgi uzticēt kredītkarti glūnīgajam reģistratūras puisim, kura elpa oda pēc džina, lai gan viņa priekšā atradās šķietami nevainīga kafijas tasīte.

Istaba likās tikpat netīkama kā doma par vēl vienu stundu pie stūres, tomēr viņa vismaz bija zem jumta. Torija nolika vienīgo, tiev-kājaino krēslu pie durvīm, tā ļodzīgo atzveltni pabīdot zem durvju roktura. Kaut arī tā likās tikpat noderīga aizsardzība pret nelūgtiem viesiem kā sarūsējusī ķēde, abi kopā tie sagādāja vismaz drošības ilūziju.

Torija zināja, ka nav prāta darbs pūlēties līdz pilnīgam pagurumam; tā cilvēkam mazinās pretestības spējas. Taču viss šķita sazvērējies pret viņu. Izrādījās, ka Grīnvilas keramiķis, ko viņa bija apciemojusi, ir impulsīvs tips, ar kuru bija grūti kaut ko norunāt. Ja viņš nebūtu arī izcils meistars, Torija jau pēc divdesmit minūtēm būtu viņu pametusi, tomēr viņa bija aizvadījusi pie keramiķa divas stundas - slavēdama, glaimodama un pārliecinādama.

Mašīnas labošana bija prasījusi vēl četras stundas: vispirms to vajadzēja novilkt nost no ceļa, tad darbnīcā, kas atradās pie automašīnu kapsētas, iegādāties lietotu, salabotu radiatoru un gluži vai ar varu piespiest mehāniķi padarīt darbu tūliņ.

Turklāt bija jāatzīst - pašas muļķība vien bija vainīga, ka, nogurumā ļimdama, viņa tagad atradās smirdīgā moteļa istabā. Vajadzēja Grīnvilā noīrēt viesnīcas numuru vai arī nakšņot kādā no solīdajiem moteļiem, kas atradās pie lielās šosejas.

Tikai pārlaist šo nakti, viņa sev teica, nopētīdama netīri zaļo gultas pārvalku. Par dažām monētām gultas galā varēja iedarbināt “Burvju pirkstiņus”[5] un baudīt to apšaubāmos priekus.

Viņa nolēma iztikt bez tiem.

Dažas stundas pagulēt, tad - prom uz Florensu, kur vecmāmiņa gaidīs ar karstu vannu un viesistabā saklātu tīru gultu. Tikai jāpārlaiž šī nakts.

Nenovilkusi kurpes, Torija atlaidās uz gultas pārvalka un aizvēra acis.

Kustīgi, sviedriem noplūduši augumi.

Jā, mazulīt, jā! Dod man, dod stiprāk!

Kāda sieviete raud; sāpes viņā pulsē kā karsta lava.

Ak, Dievs, Dievs, Dievs, ko lai es tagad daru! Kur es varētu doties^1. Jebkur, tikai ne atpakaļ! Kaut nu viņš mani neatrastu!

Izmisīgas domas, alkainas rokas, baiļu satraukums un plosīga vainas apziņa.

Ja nu es tieku pie bērna^1 Māte mani nositīs! Vai pirmajā reizē sāp^1 Vai viņš tiešām mani mīl^1

Tēli, domas, balsis gāzās pār viņu apveidu un skaņu viļņos.

Lieciet man mieru, viņa uzsauca. Atstājieties! Ar aizvērtām acīm Torija iztēlojās baltu, biezu, augstu mūri. Būvēja to ķieģeli pa ķieģelim, līdz tas pacēlās viņai apkārt, nošķirdams no tēliem un atmiņām, kas bija uzkrājušies telpā gluži kā cigarešu dūmi. Iekšpusē valdīja vēsums un zils mirdzums. Tas bija ezers, kurā viņa peldēja, līdz nogrima. Un visbeidzot aizmiga.

Augstu pāri gaišzilajam ezeram staroja silta, balta saule. Torija dzirdēja putnu dziesmas un vilnīšu čalas, viņai ar rokām šļakstinot ūdeni. Augumam nebija svara, domās valdīja miers. Ezeriņa malās pacēlās lieli, veci, sūnu bārdām noauguši mūžzaļie ozoli^6 un vītols, kas bija noliecies lejup gluži kā galminieks sveicienā; tā tērpa mežģīnes skāra spoguļgludo virsmu.

Domās pasmaidījusi, viņa aizvēra acis un ļāva ūdenim sevi nest.

Dzirkstoši jautri smiekli, mazas meitenes bezrūpīgais prieks. Torija slinki pavēra plakstus.

Netālu no vītola stāvēja Houpa, mādama ar roku.

Ei, Torij! Ei! Es tevi meklēju!

Prieks ķēra Toriju kā spoža bulta. Viņa pagriezās un māja pretī. Lec iekšā! Ūdens tik silts!

Ja pieķers, ka mēs kailas peldamies, dabūsim sukas! Tomēr Houpa ķiķinādama nopurināja kurpes, novilka šortus, tad krekliņu. Es dū' māju, ka tu jau esi aizgājusi.

Nepļāpā! Kur tad es varēju aiziet?

Es tevi tik ilgi meklēju! Houpa lēni ieslīdēja ūdenī. Slaida kā vītols un marmorbalta. Mati izpletās uz ūdens kā vēdeklis. Zelts uz zila. Mūžīgi mūžos.

Ūdens satumsa un sāka griezties riņķī. Vītola liegās mežģīnes plandījās kā asas pātagas. Un ūdens piepeši bija kļuvis tik auksts, ka Torija drebēja.

Tuvojas negaiss! Labāk iesim mājās!

Te ir pārāk dzi[š! Es nevaru aizsniegt dibenu! Palīdzi! Ūdens vērpetēs Houpa izmisīgi vēcināja tievās, baltās rociņas, uzsizdama šļakatas netīri brūnā purva krāsā.

Spēcīgi vēzēdama rokas, Torija peldēja turp drudžainā ātrumā, taču katrs vēziens nez kāpēc atvirzīja viņu tālāk no vietas, kur cīnījās mazā Houpa. Ūdens iestrēga plaušās, saistīja kājas. Torija juta, ka slīkst, viņa grima ezera dibenā, Houpas lūdzošajai balsij skanot ausīs.

Nāc taču! Steidzies!

Viņa atmodās melnā tumsā, mutē juzdama purva garšu. Vairs nebija ne dūšas, ne enerģijas uzbūvēt mūri. Torija izvēlās no gultas un devās uz vannasistabu. Noskalojusi seju ar rūsaino ūdeni, viņa to pilošu pacēla augšup, lai paskatītos spogulī.

Pretī raudzījās acis ar ēnu lokiem, vēl arvien it kā stiklainas, pilnas miega. Atgriezties tur vairs nevaru, viņa domāja. Par vēlu. Vienmēr par vēlu.

Paņēmusi rokassomiņu, Torija no tās izvilka līdz šim nelietotos tualetes piederumus.

Šķita, ka tumsa tagad mierina; saldā tāfelīte un limonādes pudele, ko viņa bija nopirkusi gaitenī no grabošā automāta, palīdzēja uzturēt mundrumu. Torija ieslēdza radio, lai novirzītu domas uz ko citu. Viņa vēlējās domāt vienīgi par atlikušo ceļa gabalu.

Saulei lecot, Torija jau bija nokļuvusi štata centra blīvajā satiksmes plūsmā. Viņa iegriezās degvielas uzpildes stacijā, lai pirms došanās uz austrumu pusi iebarotu savu benzīnrijēju pikapu. Šosejas malā ieraugot nobrauktuvi - ceļu, kas veda uz vecāku kārtējo jauno dzīvesvietu, - vēderā viņai saspringa kamols, kurš pamazām atlaidās tikai pēc trīsdesmit jūdzēm.

Viņa domāja par vecmāmiņu un pikapa bagāžniekā sakrautajām precēm, un tām precēm, kas patlaban bija ceļā uz Progresu. Viņa domāja par savu nākamā pusgada budžetu un lielo darbu, kas vēl būs jāpaveic, iekārtojot veikalu, lai līdz Piemiņas dienai^7 tas jau darbotos pilnā sparā.

Viņa domāja par visu ko, tikai ne par īsto iemeslu, kas viņai lika atgriezties Progresā.

Pie Florensas robežas viņa atkal apturēja mašīnu un iegāja ‘‘Shell" degvielas stacijas tualetē, lai saķemmētu matus un uzliktu nedaudz grima. Vecmāmiņu ar tādiem paņēmieniem gan nevarēja piemānīt, bet vismaz Torija būs centusies.

Pēc tam viņa vēlreiz, pēkšņas iedomas mudināta, apstājās - pie puķu veikala. Vecmāmiņas dārzs allaž izskatījās kā puķu izstāde, tomēr sārto tulpju pušķim arī bija jānozīmē, ka mazmeita ir centusies. Beigu beigās viņa dzīvoja - reiz bija dzīvojusi, Torija sev atgādināja, - nepilnu divu stundu brauciena attālumā no vecmāmiņas mājām un nebija viņu apciemojusi, nebija to izdarījusi kopš Ziemassvētkiem.

Iegriežoties klusajā ieliņā ar ziedošajiem kizilkrūmiem un jūdas-kokiem, Torijai bija jābrīnās, kāpēc tā noticis. Te bija tik jauka apkaime; pagalmos rotaļājās bērni, koku paēnā snauda suņi. Tāda apkaime, kur kaimiņi sarunājas pāri žogam, izplatīdami tenkas no mājas uz māju, ievēro svešus automobiļus un allaž uzmana blakus-mājas durvis - tiklab aiz ziņkārības, kā rūpēm par savu tuvāko.

Airisas Mūnijas namiņš atradās kvartāla vidū, glīts kā dāvanu kastīte; tā lejdaļu aizsedza milzīgi acāliju krūmi. Acālijas gan bija pārziedējušas, bet izbalojušo sārto un violeto ziedu maigie toņi it kā atšķaidīja pārāk košo zilumu, ko vecmāmiņa bija izvēlējusies, krāsojot namiņa ārsienas.

Kā jau gaidāms, ielas puses apstādījumi bija lekni un labi apkopti, nolaidenais zāliens glīti nopļauts, lieveņa pakāpieni tīri noslaucīti.

Uz piebraucamā ceļa aiz vecmāmiņas senatnīgās automašīnas bija novietota neliela kravas mašīna ar uzrakstu SANTEHNIKAS DARBI. Torija apturēja savu pikapu ietves malā. Dodoties pa taciņu uz māju, saspringums, kas visu ceļu bija turējis viņu savā varā un ko viņa bija centusies ignorēt, pamazām atslāba.

Torija neklauvēja. Pie šīm viesmīlīgajām durvīm viņai nekad nebija vajadzējis klauvēt, viņai tās vienmēr bija plaši atvērtas. Viņa vēl nebija aizmirsusi laiku, kad doma par šīm durvīm bija vienīgais, kas pasargāja no izmisuma.

Iegājusi iekšā, viņa pabrīnījās par klusumu, kas valdīja mājā. Sienas pulkstenis jau rādīja desmit. Vecmāmiņu viņa bija cerējusi satikt ārpusē pie puķēm vai arī ieraudzīt rosāmies virtuvē.

Viesistaba, kā vienmēr, bija pārblīvēta ar mēbelēm, grāmatām, visādiem dekoratīviem nieciņiem. Turklāt šodien uz galda stāvēja vāze ar divpadsmit sarkanām rozēm, kurām blakus viņas tulpes galīgi nobālēja. Nolikusi zemē ceļasomu, Torija pagriezās pret gaiteni un uzsauca:

“Vecomāt! Vai esi mājās?”

Ar puķēm rokās viņa piegāja pie aizvērtajām guļamistabas durvīm, tad, izdzirdējusi iekšā savādu kņadu, pārsteigumā sarauca augšup uzacis.

“Torija? Mīļumiņ, es tūlīt iešu! Ej vien virtuvē un... padzeries ledus tēju!"

Paraustījusi plecus, Torija devās uz virtuvi; pa ceļam viņa atskatījās, izdzirdējusi aizmugurē tādus kā apslāpētus smieklus.

Viņa nolika puķu pušķi uz letes un atvēra ledusskapi. Tējas krūze viņu jau gaidīja kā parasti; dzēriens bija pagatavots tā, kā Torijai vislabāk patika, - ar citrona šķēlītēm un piparmētru zariņiem. Vecmāmiņa nekad neko neaizmirst, Torija nodomāja un juta acīs sa-riešamies asaras, ko varēja izskaidrot tiklab ar jūtu uzplūdu, kā nogurumu.

Tomēr viņa savaldījās, izdzirdējusi aizmugurē atskanam vecmāmiņas knašos soļus.

“Tu nu gan esi agri ieradusies! Gaidīju tevi ap pusdienlaiku vai pat vēlāk.” Sīka, slaida, veikla Airisa Mūnija iebrāzās virtuvē un saķēra mazmeitu ciešā apskāvienā.

“Es agri devos ceļā un gandrīz visu laiku braucu neapstādamās. Vai es tevi pamodināju? Varbūt nejūties labi?”

“Ko?”

“Tev vēl mugurā rītakleita.”

“Ak tā... Ha!” Vēlreiz samīļojusi mazmeitu, Airisa palaida viņu vaļā. “Nē, man itin nekas nekait! Bet tu, mīļumiņ... tu man liecies galīgi novārgusi!”

“Neliels nogurums, nekas vairāk. Tu gan gluži vai staro.”

Un tā bija pilnīga patiesība. Sešdesmit septiņi mūža gadi bija ievilkuši Airisas sejā dažu labu rievu, taču nebija spējuši sabojāt ādu, kas bija tik liegi sārta kā magnolijas zieds, un izdzēst tumšpelēko acu mirdzumu. Dzimusi rudmate, viņa arī tagad krāsoja matus sarkanīgā tonī. Ja Dievs Tas Kungs būtu gribējis, lai sievietes priekšlaikus nosirmo, vecmāmiņa mēdza sacīt, viņš nebūtu radījis “Clai-rol"! Šī sieviete mēdza rūpēties par sevi un savu izskatu.

Par viņas mazmeitu gan šobrīd to nevarētu sacīt, Torija nodomāja.

“Sēdies! Es tev pagatavošu brokastis.”

“Nepūlies, vecomāt, nevajag!”

“Vēl tikai trūka, lai tu man runātu pretī! Sēdies!” Un vecmāmiņa norādīja uz balto plastmasas krēsliņu, kas izskatījās gluži kā atnests no saldējuma kafejnīcas. “Vai, kas tad tas? Cik skaistas!” Acīm sajūsmā mirdzot, viņa pacēla tulpju pušķi. “Paldies, mīļo Torij!”

“Es tik ļoti ilgojos pēc tevis, vecmāmiņ... Piedod, ka neapciemoju!”

“Tagad tev ir pašai sava dzīve - tieši tas, ko vienmēr esmu tev novēlējusi. Neraizējies! Kad būsi maķenīt atpūtusies, tad, cerams, pastāstīsi man par savu ceļojumu.”

“Tas nudien bija vērtīgs, katra nobrauktā jūdze! Es atradu daudz brīnišķīgu darinājumu.”

“Tev ir ķēriens uz skaistām lietām tāpat kā man!" Pamirkšķinādama ar aci, Airisa pavērsās pret mazmeitu - un ieraudzīja, ka viņa ar atplestu muti blenž uz vecāku vīru, kas iestājies virtuves durvīs.

Svešais bija augumā varens, spēcīgs kā ozols, ar tādām krūtīm kā "Buick" priekšgals. Sirmais matu cekuls krāsas un cietības ziņā atgādināja dzelzs skaidiņu vīkšķi. Acis bija ozolzīļu dzeltenbrūnajā krāsā, tās sedza smagi, noslīguši plaksti kā basetam. Arī raupjā seja bija līdzīgā tonī, tumši iedegusi. Vīrietis pārspīlēti skaļi nokremšļojās, tad pamāja ar galvu Torijai.

“Labs rīts!” viņš iesāka laucinieka nazālajā izrunā. “Hmm... Nu, Mūnijas kundze, man domāt - to cauruli mēs būsim iztīrījuši.” “Sesil, netēlo muļķi!” Airisa atcirta, izņemdama no ledusskapja kārbiņu ar olām. “Tev taču pat darbarīku kastes nav līdzi. Un ne-sarksti, tas nepavisam nav vajadzīgs! Mana mazmeita nenoģībs, uzzinājusi, ka vecmāmiņai ir mīļākais. Iepazīsties, Torij, - Sesils Ek-stons! Tieši viņš ir vainīgs, ka šorīt vēl neesmu paspējusi apģērbties.” “Airisa!” Vīrieša vaigos iesitās spējš sārtums, kā uzšvirkstot skalu ugunij. “Priecājos, Torij! Vecmāmiņa jūs ļoti gaidīja.”

“Sveicināti!” Torija pieklājīgi sacīja, jo neko citu neattapa. Viņa pastiepa roku, un noguruma un Sesila spējā mulsuma iespaidā viņai parēgojās mirklīga, neskaidra vīzija - vecmāmiņa un Sesils guļamistabā... vecmāmiņas smiekli...

Torija to ātri atvairīja un, pievērsusi skatienu Sesilam, ieraudzīja viņa acīs tikpat briesmīgu apjukumu, kādu juta pati.

“Jūs... Vai jūs strādājat par santehniķi, mister Ekston?”

“Sesils pirmo reizi ieradās, lai salabotu ūdens sildītāju, un kopš tā laika pastāvīgi rūpējas, lai man nesaltu,” iestarpināja vecmāmiņa.

“Airisa!” Viņš ierāva galvu varenajos plecos, tomēr smaidu nespēja noslēpt. “Man jāiet. Uz redzēšanos, Torij!”

“Nedomā aizbēgt bez atvadu skūpsta!” Lai tā nenotiktu, Airisa pāri virtuvei piegāja Sesilam klāt, saņēma viņa galvu rokās un pavilka uz savu pusi, zemāk, tad cieši noskūpstīja viņu uz mutes. “Nu redzi! Ne zibens spērienu, ne pērkona grāvienu - un bērns no šausmām nepaģība.” Viņa noskūpstīja Sesilu vēlreiz, tad paplikšķināja viņam pa vaigu. “Tagad ej, smukuli, un lai tev šodien labi veicas!” “Labs ir... Vēlāk... hmm... redzēsimies!”

“Domāju gan. Mēs taču norunājām. Nu, laidies! Man jāaprunājas ar Toriju.”

“Eju jau,” viņš noteica. Tad, mulsi pasmaidīdams, piebilda, vērsdamies pie Torijas: “Strīdēties ar šo sievieti ir bezcerīgi, no tā tikai var dabūt galvassāpes.” Viņš nocēla no āķa izbalojušu, zilu naģeni, uzstīvēja to uz sirmā ērkuļa, tad izsteidzās ārā.

“Nu, vai nav saldumiņš? Es nopirku labu, liesu žāvēto gaļu. Kā tu gribi, lai pagatavoju tev olas?”

“Pietiks ar cepumiem.” Torija piecēlās un, elpu ievilkusi, turpināja: “Vecmāmiņ, es zinu, ka tā nav mana darīšana, bet...”

“Skaidrs, ka tā nebūtu tava darīšana, bet, tā kā esmu tevi ar Se-silu iepazīstinājusi, tā kļuvusi par tavu darīšanu,” Airisa atbildēja, sakārtodama gaļas šķēles vecajā pannā. “Būšu tevī ļoti vīlusies, To-rij, ja apgalvosi, ka vecmāmiņas intīmā dzīve tevi satriec.”

Torija saviebās, bet, Airisai pagriežoties uz viņas pusi, centās rādīt laipnu seju.

“Tā mani nesatriec un nebiedē, bet arī neiepriecina. Padomā -šorīt es te ierodos un gandrīz uzskrienu jums virsū, kad jūs...”

“Tu ieradies ļoti agri, mīļumiņ! Tagad es uzcepšu olas, un mēs abas ieturēsim treknas, garšīgas otrās brokastis.”

“Jā, ēstgriba tev tagad droši vien ir krietna."

Airisa pārsteigumā samirkšķināja acis, tad, atgāzusi galvu, skaļi iesmējās.

“Nu, tā jau ir labāk! Kad tu nejoko un nesmaidi, mīļumiņ, tas mani nomāc."

“Kāpēc tad man būtu jāsmaida? Tu jau esi tā, kas mīlējās ar vīriešiem, nevis es!”

Airisa smīnēdama piešķieba galvu.

“Un kurš vainīgs?”

“Tu! Tu pirmā nogrābi Sesilu." Sadabūjusi divas glāzes, Torija ielēja tēju. Vai ir daudz sieviešu, viņa sev jautāja, kas varētu lepoties ar vecmāmiņu, kurai ir kaislīgs romāns ar santehniķi? Nevarēja saprast, vai viņai, mazmeitai, pienāktos justies lepnai vai uztvert to kā joku. Torija nolēma, ka vidusceļš būtu vispareizākais. “Viņš liekas ļoti simpātisks.”

“Tāds viņš tiešām ir. Vēl vairāk, viņš ir ļoti lādzīgs.” Ar dakšiņu stumdīdama pannā gaļas šķēles, Airisa nolēma pateikt visu līdz galam. “Torij, viņš dzīvo šeit, pie manis.”

“Šeit? Jūs dzīvojat kopā?”

“Viņš grib apprecēties, bet es vēl neesmu pārliecināta, vai to vēlos. Pagaidām mēs esam laidusies tādā kā izmēģinājuma braucienā.” “Es tomēr laikam apsēdīšos. Jēziņ, vecomāt! Vai mammai esi stāstījusi?”

“Nē, un nedomāju to darīt. Nemaz nealkstu klausīties sprediķus par dzīvošanu grēkā un dvēseles pazudināšanu, un Dieva visuredzošo aci. Nekas mani nekaitina tik ļoti kā tava mamma - nu, ja neņem vērā pašapkalpošanās benzīntvertnes. Kā mana meita kļuvusi par tādu gļēvu bezrakstura būtni - tas manam prātam nav aptverams.” “Izdzīvošanas instinkts...” Torija nomurmināja.

Airisa nikni nošņācās.

“Viņa būtu lieliski izdzīvojusi, jau pirms divdesmit pieciem gadiem pamezdama to nelieti, ar kuru apprecējās! Arī vēlāk viņa to varēja izdarīt. Ja viņa to nedara, tas nozīmē, ka tāda ir viņas izvēle, Torij. Ja viņai būtu kaut cik dūšas, viņa aizietu. Tu taču no viņiem aizgāji!”

“Jā, bet es nezinu, vai tā bija mana apzināta izvēle vai arī tā vienkārši notika. Es tolaik nezināju, vai rīkojos pareizi vai nepareizi. Un te nu es esmu, vecomāt, - ar loku ieradusies tajā pašā punktā, no kura esmu sākusi ceļu. Cenšos sev iegalvot, ka tagad pati veidoju savu likteni, ka tā ir mana izvēle. Taču īstenībā - tu jau zini, ka nevaru to nedarīt.”

“Vai tu gribi to darīt?"

“Nezinu. Man nav atbildes, ko tev dot.”

"Tad meklē, kamēr atrodi atbildi! Tevi apņem tik spoža gaisma, Torij! Tu atradīsi īsto ceļu.”

"Tā jau tu vienmēr esi apgalvojusi. Taču mani biedē tas, ka pa lielākai daļai šī gaisma iet zudumā.”

“Man vajadzēja tev vairāk palīdzēt. Vajadzēja būt blakus.” “Vecomāt!” Torija piecēlās, piegāja pie plīts un apķērās vecmāmiņai ap kaklu, piespiezdama vaigu pie viņas vaiga; žāvētās gaļas šķēles tikmēr čurkstēja un sprakšķēja. “Tu vienmēr esi bijusi mans drošais balsts. Bez tevis es būtu pazudusi.”

“Nebūtu vis!” Paplikšķinājusi mazmeitai pa delmu, Airisa veikli izcēla gaļas šķēles no pannas un uzlika uz papīra dvieļa, lai nopil tauki. “Tu esi stiprāka par mums visiem kopā. Un tieši tavs spēks, manuprāt, ir tas, kas biedēja Hanibalu Bodīnu. Viņš gribēja tevi sa-lauzt, jo viņam bija bail. Taču iznāca tā, ka viņš tevi tikai norūdīja stipru, vai ne?” Pašķiebusi pannu, viņa iesita tajā olu un ļāva tai ieslīdēt čurkstošajos taukos. “Apgrauzdē maizi, mīļumiņ!”

“Viņa galīgi nelīdzinās tev. Mamma,” Torija paskaidroja, likdama tosterā maizes šķēles. “Nepavisam nelīdzinās tev.”

“Es tiešām nezinu, kam Sārabeta ir līdzīga. Es viņu zaudēju pirms daudziem gadiem. Šķiet, reizē ar tavu vectētiņu. Kad viņš nomira, Sārabetai bija divpadsmit gadu. Nepilnu trīsdesmit gadu vecumā biju kļuvusi par atraitni, kam vienai jāaudzina divi bērni. Tas bija manas dzīves briesmīgākais gads. Nekad vēlāk man vairs neklājās tik grūti. Ak tu debestiņ, kā es savu vīru mīlēju...”

Airisa nopūtās, ieslidinādama abos šķīvjos ceptās olas.

“Džimijs bija visa mana pasaule. Vienā mirklī mana pasaule bija stabila, un nākamajā mirklī tās vairs nebija. Un es biju palikusi viena ar divpadsmit gadus veco Sārabetu un Dž. R., kam vēl nebija sešpadsmit. Meita no manis atsvešinājās. Varbūt man vajadzēja pievērst viņai vairāk uzmanības. Tā laikam bija.”

“Nevaino sevi!”

“Es jau nevainoju. Tomēr, raugoties atpakaļ, daudz kas kļūst skaidrāks. Tu redzi - pietiktu kaut ko vienu izdarīt citādi, lai visi notikumi pavērstos citā virzienā. Ja tolaik es būtu aizbraukusi no Progresas, ja būtu izmantojusi Džimija apdrošināšanas naudu, nevis sākusi strādāt bankā... Ja nebūtu apņēmusies taupīt un taupīt, lai bērni varētu iegūt izglītību...”

“Tu gribēji viņiem labāko.”

“Tā bija.” Airisa nolika šķīvjus uz galda, sadabūja ledusskapī sviestu un marmelādi. “Dž. R. tiešām saņēma koledžas izglītību un dzīvē ir ticis uz augšu. Sārabeta saņēma Hanibalu Bodīnu. Laikam jau tā bija lemts. Tā bija lemts, lai es ar savu mazmeitu tagad varētu apsēsties pie galda un notiesāt pāris porciju holesterīna. Un, ja es varētu atgriezties pagātnē un kaut ko mainīt, lai viss pavērstos citādi, es to nedarītu. Jo tad man nebūtu tevis.”

“Toties es gribu atgriezties pagātnē, skaidri zinādama, ka nespēšu neko mainīt.” Torija salika uz mazā šķīvīša grauzdēto maizi un aiznesa to uz galda. “Tas, ka man tik ļoti gribas atgriezties pagātnē, biedē. Tos pagātnes cilvēkus es taču vairs nepazīstu. Baidos, ka pati sevi vairs nepazīšu, kad būšu tur nokļuvusi.”

“Tev nebūs miera, kamēr tu to neizdarīsi, Torij! Tu neatlaidi-sies, kamēr visu nenoskaidrosi. Kopš esi pametusi Progresu, tu visu laiku tiecies atpakaļ.”

“Zinu.” Torijai tas bija liels atvieglojums - zināt, ka pasaulē ir cilvēks, kas viņu saprot. Klusi pasmaidījusi, viņa uzdūra uz dakšiņas gaļas šķēli. “Tagad pastāsti man par savu santehniķi!”

“Ak par Sesilu, saldumiņu...” Priecīga, ka var pievērsties šim tematam, arī Airisa sparīgi ķērās pie savas porcijas. “Liels, vecs lācis, vai ne? No izskata neparko nevar pateikt, kas viņš par gudrinieku. Pirms četrdesmit gadiem viens pats ņēmis un uzsācis savu biznesu. Pirms gadiem pieciem Sesilam nomira sieva; es viņu mazliet pazinu. Tagad viņš vairs necik daudz nestrādā, atpūšas. Lielāko daļu darba paveic divi dēli. Sesilam ir seši mazbērni.”

“Seši?”

“Jā, tik tiešām. Starp citu, viens no tiem ir ārsts. Izskatīgs zēns. Kā būtu, ja tu...”

“Pietiek, tālāko vari neteikt.” Piemiegtām acīm raudzīdamās uz maizes šķēli, Torija zieda uz tās marmelādi. “Mani tas neinteresē.” “Kā tu to tik droši vari zināt? Tu to jaunekli neesi redzējusi.” “Jaunekļi... vīrieši mani neinteresē.”

“Torij, tev nav bijis neviena vīrieša, kopš Džeks...”

“Jā,” Torija apstiprināja. “Tā ir, un es vairs arī negribu. Ar to vienu reizi man pietika.” Par spīti apņēmīgajai frāzei, mutē palika rūgta garša; Torija iedzēra malku tējas. “Ne visi ir ābola pusītes, ve-comāt. Es jūtos laimīga, kad dzīvoju viena.”

Paraudzījusies Airisas skeptiskajā sejā, Torija paraustīja plecus. “Nu labi, varbūt tikai esmu apņēmusies būt laimīga, dzīvodama viena. Un es strādāšu melnās miesās, lai varētu dzīvot, kā vēlos.”

3

Pārāk ilgs laiks pagājis, kopš pēdējo reizi sēdēju lieveņa šūpuļ-solā un, klausīdamās sienāžu sisināšanā, vēroju, kā debesjumā iedegas zvaigznes, Torija nosprieda. Jau sen neesmu jutusies tik mierīga, lai varētu tā vienkārši sēdēt un ieelpot dabas smaržas.

Un tūliņ nodomāja: nez cik ilgs laiks paies, līdz atkal tā sēdēšu. Rīt viņai bija jānobrauc pēdējās jūdzes, kas šķīra no Progresas. Tur viņa stāsies pagātnei pretī, lai mirusī draudzene beidzot rastu mieru.

Taču šovakar viņa ļausies siltām, smaržīgām vēsmām un rāmām domām.

Izdzirdējusi durvis nočīkstam, Torija pacēla galvu un uzsmaidīja Sesilam, kas nāca šurp. Vecmāmiņai taisnība, viņa nosprieda. Šis vīrs tiešām izskatās pēc liela, veca lāča. Turklāt šobrīd - pēc pamatīgi nervoza lāča.

“Airisa mani izdzina no virtuves.” Turēdams rokā tumšbrūnu alus pudeli, lācim līdzīgais vīrs ar četrpadsmitā izmēra apaviem mīņājās no vienas kājas uz otru. “Teica - lai ejot laukā, pasēžot un pakavējot jums laiku.”

“Viņa grib, lai mēs sadraudzējamies. Varbūt tiešām apsēdieties? Man nebūs tik garlaicīgi.”

“Nūjā, bet man tāda jokaina jušana.” Un, iezvēlies šūpuļsolā, viņš pašķielēja uz Toriju. “Es jau zinu, ko jūs, jaunie, domājat. Vecs kraķis sadomājies uz tādu sievieti kā Airisa...”

Sesils vēl arvien smaržoja pēc “Lava” ziepēm, ar kurām bija

mazgājies, lai tīrs sēstos pie vakariņu galda. "Lava" ziepes un “Co-ors”[8]. Torija sevī pasmaidīja. Tīkams vīrieša smaržu kokteilis.

“Jūsu ģimenes locekļi ir pret?”

“Nu, tagad jau samierinājušies. Airisa maniem puikām galīgi sagrozīja galvu. To viņa prot. Viens dēls, Džerijs, gan vēl rūca, bet Airisa viņu apklusināja. Lieta tāda, ka...”

Sesils apklusa un divreiz nokremšļojās. Torija sēdēja, sakrustojusi rokas uz krūtīm, valdīdama smaidu, jo zināja, ka tūliņ sekos iepriekš sagatavota runa.

“Jūsu viedoklis, Torij, Airisai ir ļoti svarīgs. Manuprāt, jūs esat dārgākais, kas viņai šajā dzīvē ir bijis. Viņa ar jums lepojas, nemitīgi ar jums lielās un nemitīgi par jums raizējas. Es zinu, ka viņai ar jūsu mammīti labi nesapas. Laikam tāpēc viņa jo vairāk pieķērusies jums.”

“Un es viņai.”

“Zinu. Pie vakariņu galda es to redzēju. Lieta tāda..." viņš atkal iesāka, tad pacēla alus pudeli un ierāva krietnu malku. “Nu, vārdu sakot... es viņu mīlu!” Sesils to izgrūda vienā elpas vilcienā un pietvīka. “Droši vien jums šķiet muļķīgi, ja kaut ko tādu apgalvo cilvēks, kam jau pāri sešdesmit pieciem, bet...”

“Kāpēc gan?” Torijai nepatika fiziska saskarsme ar mazpazīstamiem cilvēkiem, tomēr viņa paplikšķināja Sesilam pa ceļgalu; likās, ka šoreiz tas ir vajadzīgs. “Kāds tam sakars ar gadu skaitu? Vecmāmiņai jūs esat mīļš. Ar to man pietiek.”

Varēja manīt, ka Sesils jūtas bezgala atvieglots. Torija dzirdēja viņu uzelpojam.

“Man tak ne prātā nenāca, ka atkal varētu šitā ieķerties,” viņš turpināja. “Četrdesmit sešus gadus esmu aizvadījis laulībā. Mana sieva bija brīnišķīga sieviete. Mēs kopā uzaugām, tad nodibinājām ģimeni, pēc tam - savu uzņēmumu. Kad viņa no mums aizgāja, man jau likās - ar sirdslietām nu ir cauri. Tad satiku Airisu - un kas to būtu domājis, atkal jūtos kā zaļš zeņķis!”

“Un viņai atkal mirdz acis.”

Sesils piesarka vēl vairāk, tomēr savilka lūpas kautrā, apmierinātā smaidā.

“Tā jau ir, rokas man čaklas.” Torija nespēja novaldīties un ie-spurcās; Sesils iepleta acis. “Es gribēju sacīt - es daru mājās visādus darbus. Skrūvēju, laboju...”

“Es zinu, ko jūs gribējāt sacīt.”

“Un mana nelaiķe sieva, Stella, — viņa, varētu sacīt, mani ir kārtīgi izdresējusi. Es neesmu no tiem, kas tīru grīdu piemīda ar dubļainām kājām vai sviež izlietotos dvieļus uz grīdas. Ja vajag, es varu pagatavot ēdienu - tādiem ēdējiem, kas nav pārāk izlepuši. Trūcīgs arī neesmu.”

Torija nosprieda, ka vecmāmiņai nudien taisnība. Sesils ir sal-dumiņš.

“Vai vēlaties, lai dodu jums savu svētību?”

Sesils mulsi nošņācās.

“Esmu nodomājis viņu precēt. Pagaidām viņa gan par to vēl ne dzirdēt negrib. Trakoti spītīgs sievišķis! Bet es jau arī - ja esmu ko ieņēmis paurī, tad vairs neatlaižos. Es tikai gribēju sacīt - nav tā, kā varbūt izskatās, man ir vis...”

“Jums ir visnopietnākie nodomi,” Torija pabeidza, līdz sirds dziļumiem aizkustināta. “Esmu jūsu pusē!”

“Tiešām?” Sesils atlaidās šūpuļsolā, tā ka tas nočīkstēja vien. “Par to man liels prieks, Torij! Nudien. Jēziņ, paldies Dievam, ka nu tas ir izrunāts!” Viņš papurināja galvu un atkal iemalkoja alu. “Nezinu, kā man tas izdevās.”

“Jums tas izdevās ļoti labi. Ceru, ka vecmāmiņa kopā ar jums būs laimīga, Sesil.”

“Tā jau mēs abi ceram.” Juzdamies brīvāk, Sesils uzlika roku uz šūpuļsola atzveltnes un pievērsa skatienu Airisas dārzam. “Jauks vakars!”

“Jā. Tiešām jauks vakars.”

Vecmāmiņas mājās viņas miegs bija dziļš un bez sapņiem.

“Varēji gan vēl pāris dienu palikt.”

“Man jādodas ceļā.”

Airisa pamāja, cenzdamās savaldīties, lai pārāk neuzmāktos ar savām rūpēm; Torija tikmēr jau nesa ceļasomu uz mašīnu.

“Kad būsi kaut cik iekārtojusies, zvani!”

“Protams.”

“Un tūliņ aizbrauc pie Dž. R., lai viņš un Būtsa varētu tev pali' dzēt.”

“Tūdaļ viņu apciemošu, un tanti un Veidu arī.” Torija noskūpstīja vecmāmiņu uz abiem vaigiem. “Beidz raizēties!”

“Man jau tagad tevis trūkst. Dod rociņas!” Torija vilcinājās, un tad Airisa pati saņēma mazmeitas rokas savās. “Nu, iztopi savai vecmāmiņai, mīļumiņ...” Viņa cieši turēja mazmeitas rokas, un acīs viņai bija sariesušās asaras.

Airisa nebija apveltīta ar spožo gaismu, mazmeitas gaišredzības spēju. Viņa redzēja krāsainas auras. Izplūdušu pelēkumu, kas nozīmēja raizes, trīsuļojošu satraukuma sārtumu, tumšas, pelēkzilas bēdas. Un visam cauri - mīlestības karmīnsarkano blāzmu.

“Gan viss būs labi,” Airisa sacīja, pēdējo reizi paspiezdama mazmeitas rokas. “Ja tev manis vajadzēs, zini, ka vienmēr esmu tev blakus.”

“To es vienmēr esmu zinājusi, vecomāt.” Torija iekāpa mašīnā un nopūzdamās piebilda: “Nesaki viņiem, uz kurieni esmu pārcēlusies.”

Zinādama, ka Torija runā par vecākiem, Airisa noraidoši papurināja galvu.

“Neteikšu.”

“Uz redzēšanos, mīļo vecmāmiņ!” Braukdama prom, Torija centās skatīties tikai taisni uz ceļu.

Ceļa malās parādījās tīrumi - viļņojoši pakalni, ko sedza jauno asnu maigais zaļums. Tikai pamezdama skatienu uz vagām, Torija varēja noteikt, kas tur aug: sojas pupas, tabaka, kokvilna; maigie dzieti pārklāja brūno zemi kā tīmeklis.

Sējas laiku viņa bija nokavējusi.

īpašu zemes aicinājumu Torija gan nejuta. Viņai patika šad tad parakņāties dārzā, bet viņai trūka šīs pirmatnīgās dziņas, kas piemita daudziem cilvēkiem, - sajust rokās augsni, sēt un stādīt, un ievākt ražu, un rūpēties par tās saglabāšanu.

Tomēr viņai patika apjaust šo ciklu, apzināties tā nepārtrauktību.

Viņai patika tajā nolūkoties. Lietpratīgi taisnstūrainajos, rūpīgi apartajos un koptajos laukos, kas zaļoja blakus ķerainām sūnu bārdām noaugušiem ozoliem un etiķkrūmu brikšņiem, un saulē mirdzošām, līkumainām upēm, kuras cilvēkam nekad, nekad neizdosies īsti pakļaut.

Atkal viņa ievilka nāsīs Dienvidu lauku biezo, tumšo smārdu. Minerālmēsli un purva rāva... Torijai likās, ka salīdzinājumā ar dien-vidnieču iecienīto magnoliju smaržūdeni šis aromāts viņas dzimto novadu raksturo daudz trāpīgāk. Dienvidi - tā bija greznība un rūpīgi kopti dārzi, bet vēl vairāk - tīrumi un sviedri, un tumšas ēnas seno upju ielokos.

Nevēlēdamās nevienu satikt, viņa bija izraudzījusies lauku ceļu un tagad ar katru nobraukto jūdzi savā priekšā juta arvien vairāk atklājamies šīs zemes patieso būtību.

Progresas rietumu pievārtē dažas fermas bija nozudušas, tur pacēlās pilsētas namu puduri. Glīti dzīvojamo namu kvartāli ar koši zaļiem mauriņiem un dārgām laistīšanas iekārtām. Uz piebraucamiem ceļiem stāvēja pēdējo modeļu vieglās automašīnas un nelieli furgoni, ietves bija platas un līdzenas. Droši vien te apmetas jauni pāri, Torija sprieda, - pa lielākai daļai abi strādā un saņem krietnu algu, un, domādami par nākotni un ģimenes pieaugumu, iegādājas māju skaistā piepilsētas rajonā.

Šie ļaudis, Torijas veikala nākamie klienti, bija ticamais iegansts, kas izskaidroja viņas atgriešanos Progresā. Turīgi privātmāju īpašnieki, kuriem ienākumu līmenis ļauj eleganti iekārtot dzīves telpu. Trāpīga reklāma un glīti iekārtoti skatlogi liks viņiem iegriezties Torijas veikalā.

Un viņi pirks.

Vai kāds no vecajiem iemītniekiem vēl dzīvoja tajās klusajās mājās, ko Torija atminējās no bērnības? Vai kāds atcerēsies kalsno meitenīti, kas vienmēr ieradās skolā ar zilumiem? Vai atcerēsies, ka dažkārt tai meitenei pavērās tādas ainas, ko viņi labprāt būtu no visiem noslēpuši?

Cilvēkiem ir īsa atmiņa, Torija sev iegalvoja. Pat ja būs tādi, kas atcerēsies, gan jau viņa spēs to izmantot veikalam par labu.

Tuvojoties pilsētas robežai, tnājas saspiedās ciešāk kopā, gluži kā alkdamas pēc sabiedrības. Prātā pavīdēja aina no pilsētas pretējās nomales, kur šaura upīte iezīmēja robežu. Torijas bērnībā upes krastā bija slējušies tumši, šķībi nameļi ar cauriem jumtiem; nameļiem blakus varēja manīt vienīgi izrūsējušus kravas automobiļus, kas pa lielākai daļai bija uzcelti uz robainiem izdedžu blokiem. Tā bija apkaime, kur suņi zvērīgi rūca un metās garāmgājējam virsū, raudami ķēdi. Kur sievietes žāva uz auklām pelēcīgu veļu un bērni rotaļājās uz pēdējiem zāles laukumiņiem, kas vēl nebija izmīdīti. Daži vīri, lai ģimeni kaut cik apgādātu, apstrādāja zemi, citi diendienā pārtika no alus un pašbrūvētā.

Bērnībā Torijas ģimenei tikai par mata tiesu bija izdevies paglābties no šāda likteņa. Jau bērnībā viņu bija vajājušas bailes, ka varētu kaut kas atgadīties - un viņa uz visiem laikiem iestrēgtu šajā nabadzības zaņķī.

Baznīcas torņa smaili viņa ieraudzīja vispirms. Pilsēta varēja -vai bija varējusi - lepoties ar veselām četrām. Visi viņai pazīstamie cilvēki bija piederējuši pie baptistu draudzes. Bezgala garas stundas viņa bija aizvadījusi cietajā lūgšanu solā, klausīdamās sprediķus, jo pie vakariņu galda tēvs allaž lika atstāstīt saturu.

Ja neizdevās labi atbildēt, sods nāca ātrs un bargs.

Astoņus gadus Torija nebija spērusi kāju nevienā baznīcā.

Nedomā par to, kas bijis, viņa sev pavēlēja. Domā par to, kas ir tagad. Tomēr varēja manīt, ka tagadējais ir ļoti līdzīgs tam, kas bijis agrāk. Likās, ka Progresas pilsētā nekas liels nav mainījies.

Torija apņēmīgi iegriezās Ozolu gatvē, lai pabraukātu pa senākajiem kvartāliem. Mājas te bija lielas un skaistas, koki - veci un kupli. Dažus gadus pirms tam, kad Torija bija aizbraukusi no Progresas, šeit bija apmeties viņas tēvocis. Par sievas naudu, tēvs bija indīgi piezīmējis.

Torija nebija drīkstējusi viņus apciemot; pat šobrīd, tikai pabraucot garām glītajam, vecajam baltu ķieģeļu namam ar mirdzoši tīrajām logu rūtīm un apkārt ziedošajiem rododendriem, viņai vienu mirkli uzmācās bailes un vainas apziņa.

Tēvocis pašlaik droši vien bija darbā. Viņš bija bankas direktors; kopš vien Torija atcerējās, viņš bija strādājis šo darbu. Lai gan tante, Būtsa Mūnija, Torijai bija ļoti mīļa, šīs sievietes nervozajai rosībai un čukstošajai balsij viņa pašlaik nebija sagatavojusies.

Līkumodama pa ieliņām, viņa atstāja aizmugurē daudzus mazākus namiņus un daudzdzīvokļu māju kompleksu, kāda pirms sešpadsmit gadiem te nebija; sarauktu pieri viņa noskatījās uz pārtikas pusfabrikātu veikalu ar košo, sarkandzelteno izkārtni, kas rēgojās vietā, kur kādreiz bija Progresas brīvdabas kinoteātris.

Vidusskolai bija piebūvēts jauns spārns, bet tur, kur skvēriņa malā bija slējusies vecu, vienādu namu rinda, tagad zaļoja glīti apstādījumi. Pa vidu vecajiem kokiem bija iestādīti jauni, betona vāzēs krāšņi ziedēja puķes.

Viss likās svaigāks, tīrāks, skaistāks, nekā Torija atcerējās. Viņa nodomāja - kas zina, drīz svaiguma kārtiņa nobružāsies un viss atkal izskatīsies pa vecam.

Iegriežoties Tirgus ielā, viņa sajuta komisku gandarījumu, ieraudzījusi, ka Hansonu pārtikas veikals vēl stāv, kur stāvējis; tā pati vecā, laikazoba sagrauztā izkārtne, un skatlogs kā sendienās nolīmēts raibs ar reklāmas lapiņām un sludinājumiem.

Piepeši sajutusi mutē un rīklē bērnības mīļākās limonādes, “Gra-pe Nehi”, garšu, Torija pasmaidīja.

Dāmu frizētava bija mainījusi īpašnieku un nosaukumu: nevis “Lulū skaistuma salons”, bet “Mati”. Tomēr Tirgus ielas krodziņš vēl arvien bija turpat, un likās, ka ap to slaistās tie paši vīri darba kombinezonos.

Kvartāla vidū starp Rolinsa saimniecības preču bodīti un “Puķu groziņu” atradās agrākā pārtikas veikala telpas. Te nu tā ir - mana nākotne, Torija nodomāja, apturēdama mašīnu ietves malā.

Atverot mašīnas durvis, pretī uzreiz sitās miklais pusdienlaika karstums. Ēkas ārpuse bija tieši tāda, kādu viņa to atcerējās - veci, pelēki ķieģeļi ar melni nosūbējušām javas kārtiņām pa vidu, augsts un plats logs -, tiesa, šobrīd logu klāja putekļi un netīrumi, bet šī nelaime bija labojama.

Durvis arī bija stiklotas, bet stikls - ieplīsis; Torija to piezīmēja bloknotā, nolēmusi, ka pieprasīs īpašniekam, lai bojāto stiklu nomaina.

Ārpusē viņa novietos soliņu - to šauro ar dekoratīvā metālkaluma atzveltni, kurš vēl bija ceļā. Un tam blakus - podus ar baltām un violetām petūnijām. Draudzīgām puķēm.

Un augstu pāri soliņam, virs loga būs uzkrāsots veikala nosau-kūms.

DIENVIDU AICINĀJUMS

Tas būs aicinājums izdaiļot savu apkārtni un iepirkties šajā veikalā. Glītajā veikala zālē pircēji atradis prasmīgi izvietotus mākslas priekšmetus ar neuzkrītošām cenu zīmēm.

Iztēlē Torija jau darbojās šajā zālē, sakārtodama galdus un lampas, piepildīdama plauktus. Viņa nebija dzirdējusi saucam savu vārdu un piepeši juta, ka viņu kāds saķer un paceļ gaisā.

Asinis iesitās galvā, ausīs sāka zvanīt, sirds pārbīlī dauzījās kā negudra.

“Torij! Es jau domāju, ka tā esi tu! Jau divas dienas tevi gaidu un nevaru vien sagaidīt.”

“Veid!” Brālēna vārds, izlauzdamies viņai no krūtīm, atgādināja šausmu vaidu.

“Es tevi laikam sabiedēju.” Nolaidis Toriju zemē, jaunais vīrietis tūdaļ kļuva formāli pieklājīgs. “Lūdzu, piedod! Es tikai ļoti priecājos, tevi redzot.”

“Ļauj man atvilkt elpu..."

“Atvelc elpu, bet es tikmēr tevi apskatīšu. Vai tiešām pagājuši tikai divi gadi? Tu izskaties lieliski.”

“Tiešām?” Bija patīkami dzirdēt komplimentu, lai arī Torija ne mirkli tam neticēja. Sirds atkal pukstēja normālā ritmā.

Kaut gan Veids nebija gluži sešas pēdas garš, Torijai tik un tā vajadzēja atliekt galvu, lai uz viņu palūkotos. Brālēns vienmēr bijis skaistulis, viņa nodomāja, bet tagad viņam vairs nav gluži tāda eņģeļa seja kā pusaudža gados, laiks to nedaudz apbružājis; droši vien tagadējā viņam pašam patīk labāk. Veida lielās, sapņainās acis bija tumšas šokolādes krāsā. Seja bija kalsnāka nekā agrāk, taču, kad viņš smaidīja, vaigos vēl arvien ievilkās bedrītes. Patumšie mati - tie gan bija daudz gaišāki nekā Torijai - bija apgriezti īsi, lai pārlieku nesprogotos.

Viņš bija ģērbies džinsos un zilā, pabalojušā kokvilnas kreklā. Manīdams, ka Torija viņu pēta, viņš savilka lūpas smīnā.

Pēc izskata - jauns, skaists un turīgs, nosprieda Torija.

“Ja es izskatos lieliski, ko tad lai saka par tevi!” viņa turpināja. “Tu jau starp mūsu radiem esi visizcilākais eksemplārs, brālēn Veid!”

Veids atkal strauji, zēniski pasmaidīja, tomēr Toriju otrreiz neapskāva, atcerēdamies, ka pieskārieni un glāsti māsīcai vienmēr likušies netīkami, - tikai viegli paraustīja viņas matu šķipsnu.

“Labi, ka esi atpakaļ!”

“Jaukāku sagaidīšanu es nemaz nevarētu vēlēties.” Viņa pavēcināja ar roku, norādīdama uz apkārtni. “Pilsēta kļuvusi tik glīta! Gandrīz viss tas pats, bet izskatās daudz labāk. Varbūt tāpēc, ka viss ir sakārtots.”

“Progresā beidzot progress,” Veids atteica. “Šajā ziņā lielākie nopelni pieder Laveliem, pilsētas valdei un it sevišķi pēdējam mēram, kas savā amatā ir jau piecus gadus. Tu taču atceries Dvaitu? Dvaitu Freizeru ?”

“Paraugzēnu Dvaitu, vienu no jūsu Varenās trijotnes? Viņš, tu un Keids Lavels.”

“Paraugzēns vidusskolā kļuva par vieglatlētikas čempionu un vēlāk apprecēja skolas skaistumkaralieni. Pēc tam viņš sāka darboties tēva celtniecības uzņēmumā un palīdzēja te visu uzspodrināt. Tagad mēs visi esam varen godājami Progresas pilsoņi.”

Stāvot ielā, kur Veidam aiz muguras švīkstēja vieglās mašīnas, un klausoties viņa pazīstamajā runā, Torija atcerējās, kāpēc brālēns viņai vienmēr bija paticis.

“Vai tev nepietrūkst agrāko trakulību, Veid?”

“Nedaudz pietrūkst. Paklau, mans brīvais brītiņš jau beidzas. Tagad man jāiet atpakaļ un jāpārliecina milzīgs dogs, vārdā Igors, ka viņam ļoti derētu pote pret trakumsērgu."

“Labi, ka man nav tik bīstams darbs, dakter Mūnij!”

“Manas telpas ir tepat pāri ielai, uz stūra. Nāc līdzi, pacienāšu ar ledus tēju!”

“Paldies, bet man vēl jādodas uz nekustamo īpašumu aģentūru, jāapskatās, ko viņi būs man sameklējuši.” Torija ievēroja brālēna ciešo skatienu un, galvu piešķiebusi, pavaicāja: “Kas noticis?”

“Nezinu, ko tu par to teiksi, bet varbūt gribi dzīvot savā vecajā mājā? Tā stāv tukša.”

“Mūsu mājā?” Torija kā aizsargādamās sakrustoja rokas uz krūtīm. Liktenis liek mums noiet garus un līkumainus ceļus, viņa nodomāja. “Tiešām nezinu, ko teikt. Droši vien būs jāaizbrauc un jāap-skatās.”

Pilsētā ar sešiem tūkstošiem iedzīvotāju nevar noiet pāris kvartālu, lai nesastaptu kādu paziņu. Un nav svarīgi, vai esi bijusi prom sešpadsmit vai sešdesmit gadus.

Kad Torija atvēra nekustamā īpašuma aģentūras durvis, aiz letes sēdēja tikai viens cilvēks - jauna, skaista, labi kopta neliela auguma sieviete. Garie, gaišie mati bija atķemmēti atpakaļ no sirds-veida sejas, kurā īpaši izcēlās platās, gaišzilās acis.

“Labdien!” To pateikusi, sieviete noplivināja skropstas un nolika malā romānu, kura mīksto vāku rotāja puskaila pirāta attēls. “Kā varu jums palīdzēt?”

Torijai parēgojās bērnības atmiņu aina. Pamatskolas pagalms; bariņš meiteņu, spiegdamas no bailēm un pretīguma, skrien projām. Bara vadone skrējienā apcērtas atpakaļ, tā ka garie, gaišie mati noplī-vo vien; platās, gaišzilās acis raugās Torijā ar smīnīgu apmierinātību.

“Lisija Hārlova!”

Lisija piešķieba galvu.

“Vai mēs esam pazīstamas? Neņemiet ļaunā, bet es nekādi...” Acis iepletās. “Torija? Torija Bodīna! Kas to būtu domājis!” Jūsmīgi iespiegdamās, jaunā sieviete pietrūkās kājās. Spriežot pēc piebriedušā vēdera, ko sedza gaišsārta blūze, viņa varēja būt sestajā grūtniecības mēnesī. “Tētis jau teica, ka tu kaut kad šonedēļ ieradīšoties.” Torija instinktīvi pakāpās atpakaļ, bet Lisija, to nemanīdama, metās viņu apskaut kā sen neredzētu draudzeni. “Tā tik ir sensācija!” Un, līksmi smaidot, viņa paliecās atpakaļ, raudzīdamās uz Toriju, - īsts viesmīlības reklāmas tēls. “Torija Bodīna atgriežas Progresā! Kļuvusi tik skaista!”

“Paldies!” Torija vēroja Lisijas skatienu, kas taustīja un mērīja, līdz beidzot iemirdzējās gandarījumā. Nebija šaubu, kura te ir skaistākā, kura ir tikusi tālāk. “Tu gan tikpat kā neesi pārvērtusies. Bet tu jau biji visskaistākā Progresas meitene," Torija piebilda.

“Ei, nerunā niekus!” Lisija iesaucās, atmezdama ar roku, taču nespēdama atturēties no tīksmīga skatiena sienas spogulī. “Sēdies, es tev atnesīšu kādu aukstu dzērienu!”

“Nē, paldies, nevajag! Es jūtos labi. Vai tavs tēvs saņēma nomas līgumu?”

“Viņš laikam teica, ka esot saņēmis. Par tavu veikalu jau runā visa pilsēta. Nevaru vien sagaidīt, kad tu to atvērsi. Progresā taču neko skaistu nevar nopirkt!” Runādama viņa aizgāja atpakaļ aiz letes. “Ja vajadzīgs iegādāties kādu mantu, kam piemīt kaut drusciņa elegances, nevar taču ikreiz braukt uz Cārlstonu.”

“To ir patīkami dzirdēt.” Torija apsēdās - un piepeši acu līmenī ieraudzīja plāksnīti ar uzrakstu “Lisija Freizere”. “Freizere? Tu apprecējies ar Dvaitu? Dvaitu Freizeru?”

“Jā, kopā esam aizvadījuši piecus laimīgus gadus! Mums ir dēls, Lūks. Vai nav burvīgs?” Un viņa apgrieza apkārt ierāmētu fotoattēlu. Torijai pretī raudzījās gaišmatains puisēns ar apaļām ačelēm. “Vasaras beigās viņš dabūs brālīti vai māsiņu.” Lisija apmierināta paplikšķināja pa apaļo vēderu, zīmīgi pakustinādama pirkstus ar saderināšanās un laulības gredzeniem; dimanti, atstarodami gaismu, nošķīla baltas ugunis. “Tu taču neesi precējusies, dārgumiņ, vai ne?” Maigā balstiņā izteiktajā jautājumā bija jaušama pavisam niecīga dzēlība -tikai tik vien, lai Torijai atgādinātu, kura no viņām ir pārāka.

“Nē.”

“Es tiešām apbrīnoju un apskaužu jūs, karjeras sievietes! Jūs esat tik gudras, tik drosmīgas! Mums, mājās tupētājām, tīri vai kauns par sevi.”

Saraukusi vienu uzaci augšup, Torija ar galvas mājienu norādīja uz plāksnīti ar vārdu, bet Lisija tikai nosmējās un atmeta ar roku.

“Ko nu, es tikai pāris reižu nedēļā atnāku palīgā tētim. Labi zinu - kad mazais piedzims, man vairs nebūs ne laika, ne spēka.” Un es tupēšu mājās pie abiem bērniem un pamazām, klusi - varbūt arī ne tik klusi - jukšu prātā, Lisija nodomāja. Bet nav jēgas par to iepriekš raizēties - par to un par Dvaitu... Nāks laiks, nāks padoms. “Tagad izstāsti man pilnīgi visu, ko tu pa šo laiku esi darījusi!”

“Man tiešām būtu prieks ar tevi papļāpāt, Lisij...” (Ja tu man izrautu mēli un aptītu to man ap kaklu kā šalli.) “Bet man vēl jāsameklē dzīvesvieta.”

“Ak, es tiešām esmu muļķe! Tu droši vien esi tā nomocījusies, ka vairs neturies kājās.” Smīniņš liecināja, ka Lisijai Torija tāda arī izskatās - vai nu īstenībā tā bija, vai nebija. “Kādudien, kad būsi atpūtusies, satiksimies un pamatīgi izpļāpāsimies!”

“Jā, ar lielāko prieku!” Neaizmirsti, ka Lisija ir tieši tas pircējas tips, kas tev vajadzīgs, Torija sev atgādināja. “Pirms brītiņa es tepat ārā saskrējos ar Veidu. Viņš sacīja, ka mūsu vecā māja ir brīva un izīrējama.”

“Jā, protams! Lavelu īrnieki pirms mēneša izvācās. Bet, dārgumiņ, vai tiešām tu gribi dzīvot tajā nomalē? Mēs varam piedāvāt ļoti jaukus dzīvoklīšus tepat centrā. “Upeskrasta” kompleksā ir visas ērtības, kādas tik neprecēta meitene var vēlēties, - pat neprecēti vīrieši!” viņa piebilda, pamirkšķinādama Torijai. “Iebūvētas mēbeles, mīkstais grīdas segums. Ir viens dzīvoklītis ar dārzu - gluži vienkārši burvīgs!”

“Dzīvokli es negribu. Un laukos man gluži labi patīk. Kāda ir īres maksa?"

“Tūliņ paskatīšos...” Īstenībā Lisija to zināja. Viņas prāts bija daudz asāks, nekā ļaudīm likās, bet viņai nebija iebildumu, ka viņu uzskata par sievišķīgi muļķīgu būtni. Viņa pagriezās krēslā, skata pēc pakla-bināja tastatūras taustiņus. “Dators ir kaut kas tāds, ko es nemūžam neapjēgšu... Mājai ir divas guļamistabas, viena vannasistaba.”

“Jā, zinu.”

Raudzīdamās ekrānā, Lisija sameklēja mēneša īres skaitli.

“Nūjā, tas ir vismaz piecpadsmit, divdesmit minūšu brauciena attālumā no pilsētas. Toties līdz tam dzīvoklītim, par ko tev stāstīju, jaukā dienā kājām var aiziet desmit minūtēs.”

“Es ņemu māju.”

Lisija brīnīdamās paraudzījās augšup.

“Tu to ņem? Vai tad negribi vispirms aizbraukt un apskatīties?”

“Es to esmu redzējusi. Izrakstīšu čeku. Man jāiemaksā pirmā un pēdējā mēneša īre, vai ne?”

“Jā,i’ Lisija atbildēja, paraustīdama plecus. “Tūliņ izprintēšu līgumu.”

Pusminūti pēc tam, kad darījums bija parakstīts un apzīmogots un Torija ar mājas atslēgām izgājusi pa durvīm, Lisija metās pie telefona, lai visiem izstāstītu jaunumus.

Arī šeit bija manāmas pārmaiņas. Māja stāvēja, kā stāvējusi, pa gabaliņu no šaura zemesceļa un pavisam netālu no purva. Rietumpusē pletās tīrums tāpat kā agrāk; maigie kokvilnas asni, izspraukušies no zemes, stiepās glītās rindās kā paklausīgi skolēni. Taču pie mājas bija sastādītas sārtas un baltas acālijas, un guļamistabas logā raudzījās jauns magnolijas kociņš.

Torijai šī māja vienmēr bija saistījusies ar sarūsējušiem moskītu sietiem un baltu, nolupušu krāsu. Tomēr kāds te bija krietni strādājis. Mājas sienas bija nokrāsotas maigi zilā tonī, logu rūtis mirdzēja. Fasāde bija papildināta ar plašu lieveni, kurā stāvēja šūpuļkrēsls.

Gandrīz vai gribējās šeit apmesties.

Ejot mājai pretī, Torijas sirds pukstēja drudžaini un dobji. Viņa zināja, ka iekšā viņu sagaidīs pagātnes rēgi, taču rēgu dēļ viņa jau arī bija ieradusies. Vai tad nav labāk stāties pretī visiem uzreiz?

Atslēgas nožvadzēja viņai rokā.

Nočīkstēja sieta durvis. Torija sev iegalvoja, ka tā ir mājīga skaņa. Draudzīgas sieta durvis drīkst čīkstēt un pat skaļi aizcirsties.

Tās atvērusi, viņa ielika atslēgu slēdzenē un pagrieza. Tad, ievilkusi elpu, saņēmās pirmajam solim.

Noplīsis dīvāns ar izbalojušu rožu rakstu, vecs televizors, izdilusi lupatu grīdsega. Nomācoši dzeltenas sienas bez gleznām un attēliem, kas tās atdzīvinātu. Pārvārītu dārzeņu un lizola smaka.

Torij! Tūliņ nāc iekšā un nomazgājies! Vai es neteicu, ka tev jāuz-klāj vakariņu galds? Tētis drīz būs inājās!

Atmiņu tēli izgaisa; viņa attapās stāvam tukšā istabā. Sienas bija nokrāsotas krēmkrāsā: vienkāršs un praktisks variants. Grīdas bija kailas, toties tīras. Gaisā vēdīja krāsas un spodrināmā līdzekļa smaka, bet tā nelikās netīkama.

Šķērsojusi istabu, Torija devās uz virtuvi.

Visas virsmas bija no jauna apstrādātas un nokrāsotas neitrāli pelēkā akmens tonī, skapīši pārkrāsoti balti. Plīts likās jauna, vismaz jaunāka par to, pie kuras bija svīdusi māte. Pa logu, kā allaž, pavērās skats uz purvu. Lekna, zaļa, noslēpumu pilna biežņa.

Saņēmusi dūšu, Torija pagriezās un devās uz savu veco guļamistabu.

Vai agrāk arī tā bijusi tik šaura? Te jau nav, kur apgriezties, Torija nodomāja. Tomēr bērnībā vietas nebija trūcis. Gulta bija stāvējusi pie paša loga. Torijai bija paticis raudzīties ārā, nakts vai austoša rīta ainavā. Mazās kumodītes atvilktnes katru vasaru karstajā miklumā bija piebriedušas un allaž ieķērās. Grāmatas viņa bija slēpusi apakšējā atvilktnē, jo tēvs nevēlējās, lai viņa lasītu ko citu kā tikai Bībeli.

Ar šo istabu saistījās gan jaukas, gan nejaukas atmiņas. Slepena grāmatu lasīšana vēlu naktī, slepeni sapņi, gudrošana par piedzīvojumiem kopā ar Houpu.

Un, protams, pērieni.

Neviens man vairs mūžā ne pirkstu nepieliks!

Darbistabu gan šeit varētu iekārtot gluži labu, Torija nosprieda. Te varētu stāvēt rakstāmgalds, dokumentu skapītis, varbūt arī atzveltnes krēsls lasīšanai un stāvlampa. Ar to pietiktu.

Savu gultu viņa novietos agrākajā vecāku guļamistabā. Jā, tieši tā viņa darīs; tagad tā piederēs viņai.

Torija jau spēra soli uz durvju pusi, bet tad padevās kārdinājumam un piesardzīgi pavēra sienas skapja durvis. Tur, tumsā sarāvies, čurnēja viņas rēgs ar asarām noplūdušu sejiņu. Līdz astoņu gadu vecumam viņa bija izraudājusi tik daudz asaru, ka pietiktu veselam mūžam.

Pietupusies viņa pārlaida pirkstus pār skapja grīdas dēļiem, trīsēdama sataustīja seklos, iegrebtos burtus. Viņa lasīja tos aizvērtām acīm, kā neredzīgais lasa Braila rakstu.

ES ESMU TORIJA

“Jā... Tā ir... Es esmu Torija. Jūs nevarējāt man to atņemt, nevarējāt to no manis izdauzīt. Esmu Torija, un esmu atgriezusies.”

Viņa grīļīgi pieslējās kājās. Gaisa trūkums, viņa nodomāja. Te nav svaiga gaisa. Skapī nekad nebija ne gaisa, ne gaismas. Kāpdamās atpakaļ, Torija juta, ka plaukstas viņai nosvīdušas.

Viņa pagriezās un izskrēja no istabas, gandrīz jau gatava bēgt prom arī no šīs mājas. Taču ārpusē pret moskītu sieta durvīm kustējās kaut kāda ēna. Pēcpusdienas saules staros iezīmējās vīrieša siluets.

Sieta durvis čīkstēdamas atvērās - un Torija atkal jutās astoņus gadus veca. Vientuļa, nevarīga, pārbijusies.

4

Ēna nosauca viņas vārdu. Pilnu vārdu, Viktorija; tas noskanēja tā, it kā svešais lietu no siltas krūzes kaut ko gardu.

Daudz netrūka, lai Torija būtu aizbēgusi; viņa jutās savādi, un viņai bija kauns, ka viņā vēl mīt bailīgs trusis, kas gatavs mesties alā, izdzirdis lūstoša zariņa troksni. Mājas rēgi slaistījās apkārt un izsmiedami čukstēja viņai ausī.

Jau agrāk viņa bija bēgusi. Un ne vienu reizi vien. Tas nekad nebija viņu glābis.

Torija palika stāvam, kur stāvējusi, gluži kā sasalusi. Durvīm ar čīkstienu veroties vaļā, bailes kāpa no kuņģa uz augšu, uzdzenot nelabumu.

“Es jūs nobiedēju. Piedodiet!” Vīrietis runāja rāmi un maigi, it kā mierinādams vai pavedinādams. “Nolēmu garāmbraucot pārliecināties, vai jums kā netrūkst.”

Viņš bija nostājies iekšpusē, netālu no sliekšņa; tā kā saules stari krita no aizmugures, nebija iespējams saskatīt viņa vaibstus. Tori-jas domas juka, un viņa vairs neko nesaprata.

“Kā jūs zinājāt, ka esmu šeit?”

“Vai tad esat aizmirsusi, ka Progresā visi zina visu?”

Vīrietis smaidīja - kā Torijai likās, lai viņa nomierinātos. Tātad viņas bailes bija acīm redzamas, viņa bija pārlieku viegls mērķis. Tam jādara gals. Viņa sakrustoja rokas uz krūtīm.

“Nē, es neko neesmu aizmirsusi. Kas jūs esat?”

“Tie gabaliņi pie jūsu kājām ir mana drupās satriektā pašapziņa.

Es gan jūs pazītu, lai vai cik gadu būtu pagājis! Es taču esmu Keids!” vīrietis teica, pienākdams tuvāk. “Kinkeids Lavels!”

Saules spožums un asās ēnas palika viņam aiz muguras. Piepešās bailes tikpat piepeši aprima, jo nu Torija saskatīja ienācēja seju.

Kinkeids Lavels, Houpas brālis. Vai citos apstākļos viņa to būtu pazinusi? Nē, laikam gan ne. Torija atcerējās kalsnu pusaudzi ar maigu seju. Viņas priekšā stāvēja liela, spēcīga auguma vīrietis; zem darba krekla uzrotītajām piedurknēm iezīmējās muskuļi. Par spīti laipnajam smaidam, iespaidīgajā stāvā un skarbi veidotajā sejā nebija nekā maiga.

Keida mati bija tumšāki, nekā Torija atcerējās, - valriekstu krāsā, tikai sprogu galiņi saulē izbalējuši. Viņam vienmēr bija paticis uzturēties laukā; arī to viņa atcerējās. Dažkārt viņa bija redzējusi, kā Keids kopā ar tēvu apstaigā tīrumus - stingrā, pašapzinīgā gaitā, kāda raksturīga tiem, kas staigā pa savu zemi.

Acis, viņa nodomāja. Pēc acīm gan es viņu varētu pazīt. Tīrs vasaras debesu zilums, tāds pats kā Houpai. Arī tās bija skārusi saule; acu kaktiņos bija manāmas smalkas grumbiņas. Vīrieša sejai tādas grumbiņas piešķir raksturu, turpretī sievieti tās dzen izmisumā, Torija nodomāja.

Dzidri zilās acis vēroja Toriju ar laisku labpatiku, no kuras viņas sirds būtu sākusi dauzīties vēl straujāk, ja tas būtu iespējams.

“Pagājis ilgs laiks.” Neko prātīgāku viņa neattapa.

“Jā, gandrīz puse mana mūža.” Roku viņš nesniedza, instinktīvi nojauzdams, ka tas jauno sievieti iztrūcinātu vēl vairāk, un tad viņi abi justos neveikli. Viņa izskatījās tā, it kā būtu gatava pa galvu pa kaklu mesties projām vai arī tepat uz vietas noģībt. Keids nevēlējās ne vienu, ne otru, tāpēc tikai stāvēja, nevērīgi ieāķējis īkšķus džinsu kabatās.

“Varbūt iznāciet ārā, apsēdieties tajā vecajā šūpuļkrēslā,” viņš ierosināja. “Cita sēžamā jau te pagaidām nav.”

“Man nekas nekait. Es pastāvēšu.”

Īstenībā viņa bija bāla kā drēbe, un maigi pelēkās acis - Keidu tās vienmēr bija valdzinājušas - no bailēm plati ieplestas un spožas. Taču Keids bija uzaudzis mājās, kas pilnas ar sievietēm, un zināja, kā bez sevišķām pūlēm tikt galā ar sieviešu lepnumu un iecirtību. Viņš vienkārši pagriezās un atgrūda sieta durvis vaļā.

“Te iekšā ir smacīgi,’’ viņš teica un izgāja ārā, durvis neaizvērdams un cerēdams, ka pieklājība liks Torijai sekot.

Izvēles nebija, tāpēc, šķērsojusi istabu, viņa izgāja uz lieveņa un nostājās blakus Keidam. Nāsīs viņam iesitās tik tikko jaušams aromāts, Torijas smaržas, - un viņš iedomājās jasmīnkrūmu mātes dārzā, kura ziedi allaž bija atvērušies vēlu vakarā, it kā slepus.

“Laikam gan tas nebija tik vienkārši...” viņš sacīja, nedaudz aizskardams Torijas elkoni, vadīdams viņu uz krēslu, “atgriezties šajā mājā.” Viņa nesatrūkās, tomēr manāmi parāvās sāņus.

“Man vajadzēja kaut kur apmesties, un labi drīz,” Torija atteica. Lai kā viņa centās nomierināties, vēdera muskuļi joprojām palika krampjaini saspringuši. Tādas sarunas ar vīriešiem viņai lika justies neomulīgi. Nekad nevarēja zināt, kas slēpjas aiz vienkāršajiem vārdiem un smaidiem.

“Jūs krietnu laiku nodzīvojāt Čārlstonā. Pie mums dzīve aizrit daudz klusāk.”

“Es vēlos klusumu.”

Keids atspiedās ar muguru pret margām. Viņam likās, ka Torijas atbildē saklausījis atsperes vibrācijas. Lai cik trausla šī meitene izskatījās, viņā vibrēja kāda saspringta atspere, gluži kā kails nervs, kas reaģē acumirklī. Dīvaini - tieši tāds bija iespaids, kas viņa atmiņās saglabājies par Toriju.

Viņas biklums, kas lika turēties pa gabalu gluži kā skalpeļa gals.

“Pilsētā jau baumo par jūsu veikalu.”

“Tas ir labi.” Viņa pasmaidīja vienīgi ar lūpu kaktiņiem, bet acis palika nopietnas un pētīgas. “Baumas nozīmē ziņkārību, un ziņkārība pievilinās apmeklētājus.”

“Vai Čārlstonā jums arī bija veikals?”

“Es tikai strādāju veikalā. Pašas uzņēmums ir kas cits.”

“Tas gan tiesa.” Ferma tagad piederēja Keidam, un pašam to vadīt - tas tiešām bija kas cits. Viņš palūkojās pār plecu atpakaļ uz tīrumiem, kur jaunie asni stiepās pretī saulei. “Nu, un kāds jums te viss liekas, Torij? Pēc tik ilga laika?”

“Tāds pats." Torija neskatījās uz laukiem, bet gan uz Keidu. “Bet arī citāds.”

“Es to pašu nodomāju par jums. Jūs esat izaugusi...” Viņš atkal palūkojās uz Toriju un ieraudzīja, ka viņa sēž, ieķērusies krēsla pa-ročos, it kā baidītos zaudēt līdzsvaru. “Izaugusi, bet acis vēl arvien tādas pašas. Jums jau bērnībā bija pieauguša cilvēka acis. Atceros -divpadsmit gadu vecumā tās mani biedēja.”

Bija vajadzīgs viss gribasspēks un ciešanās iegūtais pašlepnums, lai neapmulstu.

“Divpadsmit gadu vecumā jūs skraidījāt apkārt, darīdams visādas blēņas kopā ar manu brālēnu Veidu un paraug... un Dvaitu, Dvaitu Freizeru, un mani nemaz neievērojāt.”

“Tur nu jūs maldāties. Divpadsmit gadu vecumā...” viņš lēni turpināja, “man bija tāds posms, kad ievēroju it visu, ko jūs teicāt vai darījāt. Vēl tagad iztēlē redzu, kāda jūs tolaik bijāt. Un kāpēc mēs beidzot nevarētu atklāti atzīties, par ko visu laiku domājam?”

Torija strauji piecēlās, aizgāja lieveņa attālākajā galā un nostājās ar seju pret tīrumiem, rokas sakrustojusi uz krūtīm.

“Mums abiem Houpa bija mīļa,” Keids turpināja. “Mēs abi viņu zaudējām. Un nespējam aizmirst.”

Torijas krūškurvim uzgūla smagums, it kā to kāds spiestu ar rokām.

“Es jums nevaru palīdzēt.”

“Man nevajag palīdzību.”

“Ko tad jums vajag?”

Keids apjucis pamīņājās, tad no jauna pievērsās Torijai, vērodams viņas profilu. Atkal ierāvusies sevī, viņš nodomāja. Gluži tā, it kā durvis būtu mazdrusciņ pavērušās un tūlīt aizcirtušās.

“Man neko nevajag, Torij! Vai tas jūs biedē - ka visiem no jums kaut ko vajag?”

Nu viņa jutās stiprāka, pašpaļāvība bija atgriezusies; viņa pavērsās pret Keidu un mierīgi to uzlūkoja.

“Jā.”

Viņam aizmugurē kā pelēka švīka pazibēja putns; tas aizlidoja un, nometies vienā no purvmalas kokiem, sāka vīterot. Likās, tas dziedāja veselu mūžību, līdz Keids atkal ierunājās.

Vai tad es vairs to neatceros, Torija nodomāja. Ilgās, nepiespiestās pauzes, laucinieku sarunas nesteidzīgo ritmu?

• “Žēl,” viņš atbildēja. Torijas sirds klusumā atkal skaļi iepukstē-jās. “Man tiešām no jums neko nevajag, ja nu vienīgi reizi pa reizei pārmīt kādu draudzīgu vārdu. Tā jau ir, Houpa mums abiem bija īpašs cilvēks. Viņas nāve iedragāja manu pasauli. Es negribētu dāmu apvainot melos, bet, ja jūs man apgalvosiet, ka jūsējo tā neie-dragāja, tad, manuprāt, tā nebūs patiesība.”

“Vai jums nav vienalga, ko viņa man nozīmēja?” Torijai gribējās saberzēt delmus, kas bija pārklājušies ar zosādu, taču viņa noturējās. “Mēs viens otru tikpat kā nepazīstam.”

“Mēs pazinām viņu. Varbūt jūsu ierašanās atkal kaut ko uzjundīs. Tā nebūs jūsu vaina, bet tā notiks.”

“Vai tā ir viesmīlīgā apsveikuma runa vai arī norādījums, lai vācos projām?”

Kādu brīdi Keids neko neatbildēja, tad nogrozīja galvu. Acīs viņam iedzirkstījās šķelmība, lai gan balss joprojām bija nopietna.

“Jums gan ir eža adatas! Un es nemēdzu skaistām sievietēm norādīt, lai vācas projām. Man tas nebūtu izdevīgi, vai ne?”

Torija nesmaidīja, toties pasmaidīja viņš pats un apņēmīgi spēra soli tuvāk. Varbūt cilvēka kustība, varbūt smago zābaku radītais troksnis putnu izbiedēja, tas apklusa un ielidoja purvā.

“Jūs jau vienmēr varat to pateikt man, bet es neesmu no tiem, ko tik viegli var aizdzīt. Es ierados, lai apsveiktu jūs dzimtajā pusē, Torij, un palūkotos uz jums. Man ir tiesības apmierināt savu ziņkāri. Un, jūs ieraugot, es gribot negribot atcerējos to vasaru. Tas ir gluži dabiski. Citi arī to atcerēsies. Šurp braukdama, jūs taču to apzinājāties.”

“Es atbraucu, jo tas bija vajadzīgs man pašai.”

Vai tāpēc tu izskaties tik nomocīta un izbiedēta, un pārgurusi? Keidam prātā pazibēja jautājums.

“Nu tad - sveicināta mūspusē!” viņš teica un sniedza Torijai roku. Viņa vilcinājās, taču pretī pastieptā roka šķita kā izaicinājums. Ielikusi tajā savu plaukstu, viņa juta, ka tā ir silta un cietāka, nekā viņa bija gaidījusi. Arī dzirkstele, kas pārlēca no vienas rokas uz otru, bija tikpat negaidīta. Un nevēlama.

“Neņemiet ļaunā... varbūt tas skan nepieklājīgi, bet man vairs nav laika,” viņa teica, roku atbrīvodama. “Vēl daudz kas darāms. Pēdējais laiks iekārtoties.”

“Ja varu kaut kā palīdzēt, tikai dodiet man ziņu!”

“Paldies! Starp citu... šo māju jūs esat padarījis daudz glītāku.”

“Māja ir laba.” To sacīdams, Keids lūkojās Torijai acīs. “Labā vietā. Nu tad es vairs netraucēšu,” viņš piebilda un devās lejā pa kāpnēm. Viņš piegāja pie nobružāta smagā pikapa, kas prasīties prasījās pēc mazgāšanas.

“Vai atceraties, Torij, - es teicu, ka visus šos gadus domās glabāju jūsu tālaika tēlu?” Keids atvēra mašīnas durvis, un tajā brīdī viegla vējpūta sabužināja viņa saules izraibinātos matus. “Tagad man būs vēl skaistāks.”

Braukdams projām, viņš vēl ilgi raudzījās uz Toriju atpakaļskata spogulītī, līdz pienāca brīdis nogriezties uz cietā zemesceļa.

Viņš nebija gribējis runāt par Houpu, katrā ziņā ne jau uzreiz. Bija centies sev iestāstīt, ka “Skaisto sapņu” īpašniekam, uz kura zemes stāv šis namiņš, pienākas atbraucēju, bērnības draudzeni, apciemot - gluži vienkārši aiz pieklājības. Taču viņam nebija izdevies piemuļķot ne pašam sevi, ne Toriju.

Lai gan viņam bija vismaz desmit steidzamu darbu, ko pārraudzīt, ziņkāre viņu bija atdzinusi uz “purvmalas māju”, kā ļaudis to vēl arvien dēvēja.

Kopš zēna gadiem Keids bija mācīts saimniekot fermā, tomēr, kļuvis par īpašnieku, viņš darīja pēc sava prāta. Ne visiem tas patika. Viņš bija mācījies tēlot politiķi un diplomātu. Uzņemties jebkuru lomu, ja vien tās tēlošana palīdzēja sasniegt mērķi.

Tagad viņš domāja: nez, kādu lomu vajadzēs tēlot attiecībās ar Toriju?

Neatkarīgi no tā, vai Torija vēlējās to atzīt vai ne, viņas atgriešanās daudzējādā ziņā izjauks šejieniešu dzīves rāmo plūdumu. Viņa būs dīķī iemests akmens; loki ies tālu un plaši uz visām pusēm.

Keidam nebija īsti skaidrs, ko šajā ziņā vajadzētu darīt, ko viņš īsti gribētu darīt. Taču viņš bija zemes kopējs; vīri, kas iegūst iztiku no zemes un dzīvās dabas, zina, ka reizēm vajag nogaidīt.

Piepeši viņam kaut kas iešāvās prātā, un viņš apturēja mašīnu ceļmalā. Kavēties īstenībā nebija laika, viņam jau sen vajadzēja būt atpakaļ “Skaistajos sapņos”, kur gaidīja tik daudz pienākumu. Sējumi bija sadīguši, un līdz ar kultūraugiem sadīga arī nezāles. Bija jāsāk to apkarošana. Šim gadam bija jākļūst par pagrieziena punktu, lai sāktu īstenoties viņa plāni. Keids bija apņēmies nevienu darba posmu neizlaist no acīm.

Tomēr viņš izkāpa no mašīnas, pārgāja pāri šaurajam koka tiltiņam un devās lejā, purvā.

Augu valsts šeit bija dzīvīga un lekna. Taciņas bija attīrītas, un gar tām rindās kā parka koki slējās acālijas, visas vienos ziedos kā spilgts paklājs. Starp magnoliju un tupelo stumbriem kuploja savvaļas puķu ceri, slējās mūžzaļo augu pauguriņi. Tā vairs nebija viņa bērnības satraucošā, mazliet bīstamā purva valstība.

Tas bija templis, veltīts bojāgājušam bērnam.

Tēvs to bija uzcēlis. Aiz bēdām, lepnuma, varbūt dusmām, ko nekad nebija izrādījis. Tomēr Keids zināja - visu laiku tās grauza tēvu kā vēzis. Slepeni, klusībā tie bija tēvu smacējuši - nevarīgu dusmu un izmisuma audzēji.

“Skaistajos sapņos” pret bēdām izturējās kā pret slimību. Toties šeit, domāja Keids, - šeit tās bija pārvērstas ziedu jūrā.

Vasarai sākoties, daudzkrāsu tērpos te sastāsies lilijas un, vēja šūpotas, uzsāks deju. Maigi dzeltenie īrisi, kam patika stāvēt ar kājām ūdenī, jau tagad spīdēja ēnainajās vietās kā sīki saulstariņi. Lai varētu ziedēt puķes, bija vajadzējis izcirst krūmus. Tie gan ieviesās no jauna, bet tēva laikā nebija trūcis čaklu roku, kas tiem stājās pretī. Tagad arī par to pienācās gādāt Keidam.

Klajumiņā, kur Houpa savā pēdējā vakarā bija sakurinājusi ugunskuru, tagad stāvēja akmens soliņš. Tepat blakus pār tabakas krāsas ūdeņiem, ko ieskāva cipreses, biezi saaugušas, sprogainas papardes un spilgti baltos ziedos saplaukuši rododendri, liecās vēl viens tiltiņš. Ziemā te smaržoja kamēlijas un atraitnītes - vēsā laika puķes.

Un pusceļā starp soliņu un tiltu baltsārtu ziedu ielokā pacēlās marmora skulptūra - smejoša meitene, kurai mūžam būs tikai astoņi gadi.

Houpa bija apbedīta pirms astoņpadsmit gadiem saulainā pakalnā. Taču viņas gars bija palicis šeit, starp zaļajām ēnām un ziedu smaržām.

Keids apsēdās uz soliņa un Jāva rokām noslīgt starp ceļgaliem. Viņš nebrauca šurp bieži. Kopš tēvs bija miris - pirms astoņiem gadiem neviens šo purva klajumu īpaši bieži neapmeklēja, vismaz Lavelu ģimenes locekļi ne.

No tās dienas, kad Houpa bija atrasta - izvarota, nožņaugta, pasviesta sāņus kā nederīga lelle -, māte vairs negribēja par purvu ne dzirdēt.

Keids sēdēja un domāja, kā aizritējušos gados bija sēdējis un domājis neskaitāmas reizes, mēģinādams izsvērt, cik liela ir viņa vaina, ka ar Houpu tā notika.

Viņš atgāzās atpakaļ, pievēra acis. Un atzinās pats sev, ka Tori-jai melojis. Viņam patiešām no Torijas kaut ko vajadzēja. Atbildes. Atbildes uz jautājumiem, kas viņu bija tirdījuši pusi nodzīvotā mūža.

Keids nolēma veltīt brītiņu dārgā laika pats sev, lai nomierinātos. Tikai tagad viņš aptvēra, ka sastapšanās ar Toriju izsitusi viņu no līdzsvara. Torija bija teikusi taisnību, apgalvodama, ka agrāk Keids viņai pievērsis gaužām maz uzmanības. Viņa bija tikai sīkais Bodīnu skuķēns, ar kuru māsa skraidelēja apkārt; divpadsmit gadus vecam zēnam nenāca ne prātā viņu īpaši ievērot.

Līdz tam rītam, tam briesmīgajam augusta rītam, kad Torija bija ieradusies pie Lavelu nama durvīm ar nobrāztu, sasistu seju un šausmu pilnām acīm. Kopš tās reizes Keids bija ievērojis visu. Viņš bija ievērojis visu, ko Torija teica un darīja, un neko nebija aizmirsis.

Pēc tam kad Torija bija no Progresas aizbraukusi, viņš bija sistemātiski ievācis ziņas - kurp viņa devusies, ar ko nodarbojas, par ko kļuvusi.

Gandrīz ar stundas precizitāti viņš zināja, kad viņa bija sākusi gatavoties atpakaļbraucienam.

Tik un tā šis skats viņu bija pārsteidzis nesagatavotu - Torija tukšajā istabā, nobālējusi tā, ka acis atgādināja divus pelēkus mākoņus.

Mums abiem ar to jāaprod, Keids nosprieda, celdamies kājās. Tad mēs varēsim aprunāties. Aprunāties par Houpu.

Viņš devās atpakaļ uz mašīnu, lai brauktu pārraudzīt savus tīrumus un ļaudis.

Juzdamies pagalam iztvīcis, nosvīdis un netīrs, Keids iebrauca pa lokveida vārtiem garajā, ēnainajā alejā, kas veda uz “Skaistajiem sapņiem”. Aleju veidoja divdesmit ozoli, pa desmit katrā pusē; virs ceļa to lapotnes savijās, veidojot zeltaini zaļu tuneli. Starp resnajiem ozolu stumbriem vidēja ziedoši dekoratīvie krūmi, plaši zālieni un ķieģeļiem bruģēts celiņš, kas aizlocījās uz sakņu dārzu un saimniecības ēkām.

Pat tad, kad Keids bija tik noguris kā patlaban, šis pēdējais ceļa posms vienmēr šķita vieglāks; kā ar mīļu roku tas noglāstīja nogurumu nost. Par spīti karam un neražas gadiem, vējiem līdzi aizejot vienam dzīvesveidam un atnākot citam, “Saldie sapņi” bija izturējuši.

Vairāk nekā divsimt gadu šī zeme bija piederējusi Laveliem. Viņi to varēja kopt un mīlēt, un lamāt, un nolādēt, bet tā bija mūžīga. Tā deva viņiem dzīvību un beidzot paņēma savā klēpī.

Tagad tā piederēja viņam.

Zemes īpašnieku māja apkārtējā skaistuma vidū izskatījās nedaudz dīvaina; tās veidols bija drīzāk izaicinošs nekā skaists, un tā vairāk atgādināja cietoksni nekā dzīvojamo namu. Akmens sienas mirguļoja rietošās saules staros. Tornīši vīzdegunīgi slējās sārtajās vakara debesīs.

Lokveida piebraucamā ceļa līkumā bija izveidota milzīga, ovāla puķu dobe; tā atgādināja peldbaseinu, kas pilns ar ziediem. Keidam vienmēr likās, ka tas bijis kādas sen mūžībā aizgājušas Lavelas mēģinājums atmaidzināt ēkas bravūrīgi vīrišķīgo arhitektūru. Taču ziedu un zaļumu jūra pārlieku asi kontrastēja ar smagajām parādes durvīm un augstajiem, šaurajiem logiem.

Apstādinājis savu pikapu ceļa pusloka attālākajā galā, Keids uzkāpa pa sešiem akmens pakāpieniem. Verandu bija piebūvējis klāt vecvectēvs. Iejūtības apliecinājums, Keids nodomāja, nolūkodamies uz tās ziedošiem vīteņiem apaugušo jumtu. Te viņš, Lavels, varēja pavēnī apsēsties, kā bija sēdējuši neskaitāmi viņa priekšteči, lai noraudzītos uz kokiem, zāli un ziediem, nebojājot sev noskaņojumu ar smagā, netīrā lauku darba ainām.

Tieši tāpēc Keids te sēdēja reti.

Viņš nokasīja no zābakiem zemi. Nama iekšiene bija mātes valstība, un, lai arī viņa neko nesacītu, nicinošais skatiens, ar kādu viņa mēdza nolūkoties uz melnzemes pēdām, ja tās parādījās uz viņas spoguļgludās grīdas, un nosodījuma pilnā klusēšana bija ļaunāka par viskodīgākajiem pārmetumiem.

Šopavasar bija silts, tāpēc logi stāvēja vaļā, ielaizdami vakara gai-su. No dārza plūstošās smaržas sajaucās ar aromātu, kas vēdīja no vāzēs rūpīgi sakārtotajiem puķu pušķiem.

Vestibils bija milzum plašs, grīda izlikta ar zilzaļām plāksnēm; ienācējam likās, ka viņš brien vēsā ūdenī.

Keids ilgojās pēc dušas, alus un sātīgas maltītes; tad varēs sēsties arī pie ikvakara dokumentiem. Viņš gāja klusiem soļiem, nepavisam nejuzdamies vainīgs, ka nevēlas sastapties ar ģimenes locekļiem, iekams nav paguvis nomazgāties un atgūt spēkus.

Viņš jau bija ticis līdz viesistabas bāram un atrāvis alus kārbai vāciņu, bet tad saviebās, izdzirdējis augstu papēdīšu klikšķēšanu. Tomēr, kad Feita iebrāzās istabā, viņa seja atkal izskatījās mierīga un laipna.

“Ielej man baltvīnu, brālīt! Man vajag relaksēties.”

To sacīdama, māsa atlaidās uz dīvāna, kaprīzi nopūtās un izlaida pirkstus caur īsi apgrieztajiem, gaišajiem matiem. Feita atkal bija kļuvusi blonda. Ļaunas mēles melsa, ka matu krāsu Feita Lavela mainot gandrīz tikpat bieži kā vīriešus.

Melsa un tīksminājās.

Divdesmit sešu gadu vecumā Keida māsa jau divreiz bija šķīrusies, turklāt savaldzinājusi un patriekusi tik daudz mīļāko, ka tos gandrīz nebija vērts skaitīt. Vismaz Feita pati tos neskaitīja. Tomēr pēc ārienes viņa vēl arvien bija maigā Dienvidu meitene ar kamē-lijbalto ādu, turklāt viņai bija Lavelu dzidri zilās acis. Acis, kas spēja vienā mirklī pieplūst ar asarām, ja vajadzīgs, un solīt un solīt - bez garantijas, ka solījumi tiks pildīti.

Par Feitas pirmo vīru bija kļuvis skaists, trakulīgs astoņpadsmit gadus vecs puisis, ar kuru viņa bija aizbēgusi divus mēnešus pirms vidusskolas izlaiduma. Feita viņu bija mīlējusi ar visu jaunības kaisli un aizrautību, taču pēc nepilna gada mīļotais viņu bija pametis -galīgi satriektu un bez naudas.

Skaidrs, ka tas nevienam nebija jāzina. Pasaules acīs Feita Lavela bija tā, kas pametusi Bobiju Lī Metjūsu un atgriezusies “Skaistajos sapņos”, jo viņai gluži vienkārši apnicis tēlot mājsaimnieci.

Pēc trim gadiem viņa kādā bārā bija iepazinusies ar kantrimūzikas dziedātāju, uzlecošu zvaigzni, un atkal apprecējusies. Šo joku

Feita gan bija nostrādājusi aiz garlaicības, tomēr izturējusi laulībā veselus divus gadus. Tomēr pamazām bija atklājies, ka Klaivs ari īstenībā cenšas izdzīvot visu to “šmaukšanos un maukšanos”, par ko vēstīja viņa dziesmu teksti, sacerēti mūžīgajā alus un cigarešu tvanā.

Tā nu viņa atkal bija atpakaļ “Skaistajos sapņos” - nervoza, ar dzīvi neapmierināta, slepenībā pati sevi neieredzēdama.

Keidam tuvojoties ar baltvīna glāzi, Feita viņu sagaidīja ar maigu, aizkustinošu smaidu.

“Mīlulīt, tu izskaties pārguris! Apsēdies man blakus, atpūties brītiņu!” Viņa pavilka brāli aiz piedurknes. "Tu pārāk daudz strādā.”

“Ja vēlies palīdzēt...”

Smaids kļuva dzēlīgs kā nazis, kas pavērsts ar asmeni uz priekšu.

““Skaistie sapņi” pieder tev, tikai tev! Cik spēju atcerēties, tēvs mums to nemitīgi atkārtoja.”

“Tēva vairs nav.”

Par atbildi Feita tikai nevērīgi paraustīja vienu plecu.

“Tāpēc jau nekas nav mainījies.” Viņa pacēla rokā glāzi un iemalkoja vīnu.

Feita bija skaista un prata savu ārieni izcelt. Pat tagad, gatavodamās vakariņām mājinieku lokā, viņa bija uzposusies maigi rožainā zīda bikškostīmā ar brīvi krītošu blūzi, nepiemirsdama arī kosmētiku: vaigiem uzlikts nedaudz liega sārtuma, lielā, jutekliskā mute magoņsarkana.

“Viss ir tavā varā. Maini, ko tik vēlies!”

“Esmu audzināta, lai kļūtu par mājas rotājumu un nekam citam nebūtu derīga.” Viņa sapurināja matus un izstaipījās kā kaķene. “Un to es lieliski protu.”

“Tu man krīti uz nerviem, Feita...”

“To arī es lieliski protu.” Un viņa uzjautrināta piebikstīja ar baso pēdu brāļa kājai. “Nu, neīgņojies, Keid! Daudz nevajag, lai šis vīns man vairs negaršotu. Šodien es jau strīdējos ar mammu.”

“Vai paiet kāda diena, kad tu nestrīdies ar mammu?”

“Es to nedarītu, ja viņa man mūždien nepiesietos par katru sīkumu! Šodien atkal pusi dienas staigāja tāda, ka labāk netrāpīties ceļā.” Feitai iemirdzējās acis. “Kopš tā brīža, kad no pilsētas piezvanīja Lisija.”

“Nu un? Tas taču bija gaidāms. Mamma zināja, ka Torija grib braukt šurp.”

“Gaidīšana nav gluži tas pats, kas fakts. Manuprāt, mammai nepatīk, ka tu esi ļāvis Torijai apmesties purvmalas mājā.”

“Ja viņa nedzīvos tur, tad dzīvos citur.” Keids noguris atgāza galvu pret dīvāna atzveltni, gaidīdams atslābstam saspringumu, kas turēja kaklu un plecus kā spīlēs. “Torija ir atgriezusies... un šķiet, ka uz palikšanu.”

“Tātad tu biji tomēr pie viņas,” Feita noteica, bungodama ar pirkstiem pa stilbu. “Neko citu jau arī negaidīju. Pienākums mūsu Keidam ir pirmajā vietā! Nu, un kāda tad viņa tev likās?”

“Pieklājīga, atturīga. Varbūt pati nedaudz nobijusies par to, ka atkal ir šeit.” Keids iemalkoja alu. “Glīta.”

“Glīta? Es gan atceros tikai pelēkbrūnus matus un kaulainus ceļgalus. Tāda izkāmējusi savādniece.”

Keids neatbildēja. Ja vīrietis, pat brālis, viņas klātbūtnē uzdrīkstējās aizstāvēt kādas sievietes glītumu, Feitu tas ikreiz sakaitināja. Pašlaik viņš nebija tādā omā, lai noņemtos ar māsas kaprīzēm.

“Tu varētu pacensties būt laipna pret Toriju, Feita! Viņa jau nav vainīga, ka ar Houpu tā notika. Kāda jēga izturēties tā, it kā mēs vainotu viņu?”

“Kurš tad teica, ka es nebūšu laipna?” Un Feita ar pirkstiem noglāstīja glāzes malu, it kā nespēdama tos noturēt mierā.

“Droši vien viņa ļoti priecātos, ja šeit iegūtu kādu draudzeni.”

Feita nolaida roku.

“Viņa bija Houpas draudzene, ne jau mana.” Balss vairs nebija zīdaina, bet sausa un neizteiksmīga.

“Varbūt tev taisnība, bet Houpas vairs nav. Tev arī būtu, ar ko draudzēties."

“Mīļumiņ, man ir diezgan, ar ko draudzēties! Tiesa gan, manu draugu lokā nav sieviešu. Starp citu, šeit valda tāda garlaicība, ka, iespējams, šovakar tomēr vēl aizbraukšu uz pilsētu. Pāris stundiņu ar kādu padraudzēšos.”

“Dari, kā zini...” Keids atstūma viņas kāju un piecēlās. “Man jāiet dušā.”

“Tavai zināšanai, Keid...” Feita ieteicās, kad brālis jau tuvojās durvīm, “tā ir mana dzīve, un es dzīvoju to, kā vēlos.” Keida acīs viņa bija manījusi pazibam izsmieklu, un tas sāpēja.

“Un izšķied to, kā vēlies.”

“Jā, varbūt,” Feita mierīgi atteica. “To pašu varētu sacīt par tevi. Bet attiecībā uz Viktoriju Bodīnu mēs ar mammu nu reiz esam vienisprātis. Mums visiem būtu labāk, ja viņa aizbrauktu atpakaļ uz Cārlstonu un vairs šeit nerādītos. Un tev es noteikti iesaku turēties no viņas pa gabalu. Kas zina, kādas nelaimes viņa atkal mums atnesīs!"

“No kā tu baidies, Feita?”

No visa, jaunā sieviete nodomāja, Keidam ejot projām. Nudien, no visa.

Satraukusies viņa atritinājās, piecēlās un piegāja pie augstā loga. Gurdi laiskā Dienvidu skaistule nez kur bija nozudusi; Feita kustējās strauji, gandrīz grūdieniem, pilna nervozitātes atraisītas enerģijas.

Varbūt tiešām derētu braukt uz pilsētu, viņa domāja. Izklaidēties. Varbūt derētu aizbraukt pavisam.

Uz kurieni gan?

Tiklīdz viņa pameta “Skaistos sapņus”, izrādījās, ka nekas nav tāds, kādu viņa to iztēlojusies. Neviens cilvēks nebija tāds, kādu viņa to iedomājās. Arī viņa pati ne.

Ikreiz, kad Feita bija braukusi projām, viņai bija licies - nu gan uz neatgriešanos! Taču viņa vienmēr bija atgriezusies. Ikreiz viņa bija sev iegalvojusi, ka nu viss būs citādi. Ka viņa pati būs mainījusies.

Bet tā nenotika.

Vai viņa maz varēja cerēt, ka to kāds sapratīs - ka viss, kas pagātnē atgadījies, viss, kas kopš tā laika noticis, sācies tovakar, kad viņai - un Houpai - bija tikai astoņi gadi?

Tagad šeit bija apmeties kāds cilvēks - saikne starp to vakaru un visu pārējo.

Stāvēdama pie loga un raudzīdamās uz mauru un dārzu, ko klāja sudrabaina vakara migla, Feita domās nolādēja Toriju Bodīnu.

Pulkstenis jau bija gandrīz astoņi vakarā, kad Veids tika galā ar pēdējo pacientu - vecu jaukteni, kam nieres vairs lāgā nedarbojās

un sirdī bija saklausāmi trokšņi. Jaukteņa saimniekam, arī krietni pavecam, bija žēl uzticamo draugu iemidzināt - un tā nu Veids bija spiests kārtējo reizi apārstēt dzīvnieku un turklāt mierināt cilvēku.

Nogurums bija tāds, ka Veids pat negribēja doties vakariņās; viņš bija nolēmis tikai uz ātru roku pagatavot sviestmaizi un atraut vaļā alus kārbu.

Jaunais veterinārārsts mitinājās mazā dzīvoklītī virs savas poli' klīnikas. Tas bija lēti un ērti, un viņam ar to pietika. Veids gan varēja atļauties ko labāku (kā vecāki nemitējās atgādināt), bet viņš deva priekšroku pieticīgam dzīvesveidam, lai visu peļņu varētu ieguldīt poliklīnikas darba pilnveidošanā.

Pašlaik Veidam nebija savu mājdzīvnieku, lai gan bērnībā viņš mājās bija apkopis veselu zvērnīcu. Protams, tolaik viņam bija suņi un kaķi, turklāt vēl neiztrūkstošie ievainotie putni, truši, vardes un bruņrupuči; reiz vecāku mājās pat bija dzīvojis mazs ruksītis, vārdā Basters. Viņa pacietīgā māte bija atļāvusi visu - līdz dienai, kad viņš bija pārnesis mājās melnu čūsku, ko bija atradis pussabrauktu uz šosejas.

Veids bija juties pārliecināts, ka izdosies māti pierunāt. Tomēr, kad viņš bija iestājies virtuves durvīs ar lūdzošām acīm un četras pēdas garu rāpuli, kas locījās viņa rokās, māte bija tā iekliegusies, ka vecais Pričets, kaimiņš, steigdamies šurp, bija pārlēcis pār dzīvžogu, kas šķīra abas mājas.

Pričets bija sastiepis muskuli, Veida māte pārbīlī bija nometusi uz virtuves flīžu grīdas savu mīļāko stikla krūzi - un čūska bija nogādāta uz upīti, kas tecēja gar pilsētas nomali.

Tomēr Veids par to uz māti nedusmojās; beigu beigās viņa gandrīz bez iebildumiem bija pacietusi visas pārējās dzīvās radības, ko tik viņš bija iedomājies pārnest mājās.

Gan jau reiz man būs nams ar lielu pagalmu, kur varēšu turēt visādus kustonīšus, Veids domāja. Pagaidām viņš nevarēja atļauties pieņemt sev vairāk palīgu, tāpēc ik dienu strādāja poliklīnikā vismaz desmit stundu, nerēķinot izsaukumus. Viņš zināja - ja cilvēkam ir tik maz laika, mājdzīvniekus nedrīkst atļauties. Tāpat bija ar ģimeni un bērniem.

Uzkāpis augšā, viņš iegāja virtuvē, lai paķertu ābolu. Vakariņas, lai kādas, pagaidīs; vispirms jānomazgājas, lai tiktu vaļā no suņa smakas.

Ceļā uz guļamistabu Veids, ābolu kraukšķinādams, pārlaida acis no lejas līdzi paņemtajai pasta kaudzei.

Feitu viņš vispirms saoda un tikai tad ieraudzīja. Uzbudinošais sievietes aromāts jutekļiem bija kā trieciens, no kura sajuka visas domas.

Viņa izstaipījās, palagiem viegli nošvīkstot pret zīdaino ādu, un šķelmīgi pasmaidīja.

“Sveiks, mīlniek! Tu pārāk ilgi kavējies.”

“Tu sacīji, ka tev šovakar esot kaut kādi darbi.”

Feita pameta viņam ar pirkstu, aicinādama tuvāk.

“Vai tad ne? Nāc šurp, padarbosimies!”

Veids nosvieda zemē vēstuļu kaudzi un pusēsto ābolu.

“To varētu.”

5

Nožēlojami, Veids domāja, ka vīrietis var tā pieķerties vienai sievietei. Jo vairāk nožēlojami tāpēc, ka šī sieviete ir kā taurenī-tis - bezrūpīgi ielido viņa pasaulē un izlido no tās. Un vīrietis to pieļauj.

Ikreiz, kad Feita atgriezās, viņš nosolījās šajā spēlītē vairs neielaisties. Un ikreiz viņa prata Veidu tā piesaistīt, ka viņš nevarēja tā vienkārši pagriezties un aiziet prom.

Veids bija Feitas pirmais vīrietis, tomēr nepavisam necerēja būt pēdējais.

Un tagad viņam nebija vairāk spēka pretoties Feitas burvju varai kā pirms desmit gadiem, tajā gaišajā vasaras naktī, kad meitene bija iekāpusi pa viņa logu un ielīdusi viņa gultā. Veids vēl tagad atcerējās, kā bija pamodies, sajuzdams sev virsū viņas slaido, karsto augumu, kāro muti, kas smacēdama piezīdās, gribēdama vai aprīt, līdz viņa loceklis kļuva ciets kā akmens un viņš vairs nespēja savaldīties.

Piecpadsmit gadus veca meitene, Veids domāja, - bet paņēma mani tik ātri un profesionāli kā piecdesmit dolāru vērta ielene. Turklāt viņa bija nevainīga.

Tur jau arī visa sāls, viņa toreiz bija paskaidrojusi. Viņa nevēlējās būt jaunava un bija apņēmusies bez liekām ceremonijām tikt vaļā no jaunavības sloga; šajā darbā viņai bija vajadzīgs palīgs, kuru viņa pazina, kurš viņai patika un kuram viņa uzticējās.

Pavisam vienkārši.

Mīlēšanās Feitai vienmēr likās vienkārša. Taču šī pirmā vasaras nakts - pēc tam vēl mēnesis pagāja, iekams viņš aizbrauca atpakaļ uz koledžu, - bija kļuvusi par vienu no daudzajām saiknēm tajā sarežģītajā tīklā, kas Veidu saistīja ar Lavelu ģimeni.

Tovasar viņi bija mīlējušies tik bieži, cik vien iespējams. Gan Veida automašīnas pakaļējā sēdeklī, gan vēlu vakarā viņa istabā (vecāki gulēja turpat dažas durvis tālāk), gan gaišā dienas laikā, kamēr māte sēdēja verandā, pļāpādama ar draudzenēm. Feita vienmēr gribēja, bija vienmēr gatava, vienmēr karsta. Jauna vīrieša seksuālo sapņu iemiesojums.

Beidzot viņa Veidam bija kļuvusi par īstu apmātību.

Viņš bija cieši ticējis, ka Feita viņu gaidīs.

Taču nepagāja ne divi gadi - laiks, kad viņš ar negantu centību mācījās, domādams par nākotni, viņu abu nākotni, - un Feita aizbēga ar Bobiju Lī. Veids toreiz bija dzēris veselu nedēļu.

Protams, viņa bija atgriezusies. Gan Progresā, gan beigu beigās arī pie Veida. Ir nedomādama asaru pilnām acīm lūgt piedošanu vai vismaz atvainoties.

Tādas bija viņu attiecības. Veids nicināja Feitu gandrīz tikpat izmisīgi, cik sevi.

“Tātad...” Jāteniski uzsēdusies viņam virsū, Feita paņēma no paciņas cigareti un aizdedzināja. “Pastāsti man par Toriju!”

“No kura laika tu atkal smēķē?”

“No šodienas.” Feita pasmaidīja un pieliekusies viegli iekoda viņam zodā. “Nešņāc, Veid! Katram ir tiesības uz kādu netikumu.”

“Un tev - uz visiem netikumiem.”

Feita iesmējās, bet no acīm varēja manīt, ka viņai teiktais nepatīk.

“Kā cilvēks var zināt, kurš viņam labāk der, ja nav visus izmēģinājis? Nu, netielējies, bumbulīt, pastāsti man par Toriju! Man tik ļoti gribas visu zināt.”

“Nav jau nekā liela, ko zināt. Viņa ir atgriezusies.”

Feita pārspīlēti skaļi nopūtās.

“Ak, šie vīrieši! Kāda viņa izskatās? Kā uzvedas? Ko nodomājusi darīt?”

“Torija izskatās pieaugusi un tā ari uzvedas. Nodomājusi Tirgus ielā atvērt dāvanu veikalu.” Manīdams Feitas pārmetošo skatienu, Veids paraustīja plecus. “Viņa liekas pagurusi. Pagurusi un novājē-jusi it kā pēc slimības. Bet vispār viņa izskatās eleganta, kā jau sieviete no lielpilsētas. Ko viņa vēl nodomājusi, es nezinu. Varbūt tu pati varētu viņai pavaicāt?”

Feita noglāstīja Veida plecu. Šim vīrietim bija ļoti skaisti pleci.

“Viņa jau nestāstīs. Torija mani nevarēja ciest.”

“Nav tiesa.”

“Es jau nu zinu labāk!” Sapiktojusies viņa novēlās no Veida un izlēca no gultas, gracioza un nevaldāma kā kaķene, un, staigādama pa istabu šurpu turpu, dziļi vilka dūmus no cigaretes. Baltā āda mēnesnīcā likās zilgani, eksotiski vizmojam. Veids ievēroja uz viņas miesas tikko manāmu zilumu un nobrāzumu pēdas.

Feitai patika to darīt rupji un mežonīgi.

“Vienmēr viņa uz mani tikai blenza ar tām savādajām acīm, nekad ne vārdiņa nerunāja, tikai ar Houpu. Ar Houpu - to gan! Abas varēja čukstēties caurām dienām. Ko viņai vajag, ka viņa atkal apmetas purvmalas mājā? Kas viņai prātā?”

“Iespējams, viņai ir prātā, ka būtu jauki atkal dzīvot dzimtajā mājā.” Veids piecēlās un, palūkojies, vai neskatās kaimiņi, aizvilka aizkarus.

“Tu gan, tāpat kā es, lieliski zini, kas šajā mājā notika.” Feita pagriezās atpakaļ; Veidam noregulējot galvgaļa lampu uz vismazāko spožumu, viņas acis iedzirkstījās. “Kurš normāls cilvēks atgriezīsies mājā, kur turēts kā cietumā? Varbūt viņa tiešām ir jukusi, kā ļaudis stāsta.”

“Torija nav jukusi.” Juzdams gurdumu pēc aizvadītās dienas, Veids sarāva bikses uz augšu. “Viņa jūtas vientuļa. Dažreiz cilvēks, kad ir vientuļš, atgriežas savās mājās, jo nekur citur pasaulē viņam nav vietas.”

Tas nu Feitai bija mazliet par daudz. Viņa aizgriezās un nopakšķi-nāja no cigaretes pelnus.

“Gadās, ka tieši mājās cilvēks jūtas vientuļš.”

Viegli, tik tikko pieskardamies, Veids noglāstīja viņas matus. Tas bija glāsts, no kura Feitai gribējās piespiesties viņam klāt, pieķerties cieši jo cieši. Viņa apņēmīgi pacēla galvu un žilbinoši pasmaidīja.

“Bet kāpēc mēs vispār runājam par šo Toriju Bodīnu? Labāk pagatavosim vakariņas un gultā panašķēsimies.” Lēni, nenolaizdama skatienu no Veida acīm, viņa pavilka uz leju viņa džinsu rāvējslēdzēju. “Kad esmu pie tevis, man vienmēr ir tāda apetīte...”

Viņš atmodās tumsā. Feita bija projām. Viņa nekad nepalika, nekad negulēja pie viņa tāpat vien. Dažreiz Veids brīnījās, pa kuru laiku viņa vispār guļ; likās, viņu dzen kāds iekšējs motors, ko darbina nervu enerģija un mūžīgi neremdināmā seksuālā tieksme.

Laikam mani kāds nolādējis, viņš domāja, - mīlēt sievieti, kas nav spējīga uz īstām, dziļām jūtām. Man būtu no viņas jāatsakās. Tā būtu saprātīga rīcība. Veids skaidri zināja - Feita tikai no jauna atplēsīs vaļā viņa sirds rētas; ar katru reizi bija vajadzīgs arvien ilgāks laiks, lai tās aizdzītu. Drīz viņam no sirds būs palicis pāri vienīgi sarētojies kamols - un ko gan viņš varēs vainot? Tikai pats sevi.

Veids juta mostamies dusmas; tas bija kā negants karstums, no kura asinis virda dzīslās. Tam vajadzēja ļaut izlādēties, citādi tas viņu nosmacēs.

Torija domāja, ka būtu daudz saprātīgāk un tīkamāk, un katrā ziņā daudz ērtāk, ja nakšņošanai viņa būtu noīrējusi istabu viesnīcā. Tikpat vienkārši būtu pieņemt tēvoča viesmīlību un pārnakšņot kādā no Būtsas iekārtotajām, neciešami greznajām, pārspīlētu ērtību pilnajām viesu guļamistabām.

Bērnībā Torija bieži bija sapņojusi par nakšņošanu šajā lieliskajā rajonā, lieliskajā mājā, kur droši vien valdīja dārgu smaržu un grīdas vaska aromāts.

Nu viņas guļvieta bija sega, noklāta uz kailas grīdas. Viņa gulēja nomodā, lūkodamās tumsā.

Vai tas bija lepnums, spītība, vēlēšanās kaut ko pierādīt? Torija pati īsti neizprata, kas viņu mudināja pirmo nakti aizvadīt šajā pamestajā bērnības mājā. Tomēr bija par vēlu pārdomāt.

Rīt viņu gaidīja lērums darba. Šovakar viņa bija pārskatījusi agrāk sastādītos mantu un darbu sarakstus un sastādījusi jaunus. Bija jānopērk gulta un telefona aparāts. Dvieļi, dušas priekškars. Lampa un galds, uz kura to novietot.

Gulēšana uz grīdas kā pārgājienā vairs nelikās tāds piedzīvojums kā agrāk; Torijai gan bija vienkārša gaume un pieticīgas vajadzības, tomēr iztikt pavisam bez ērtībām viņa arī negrasījās.

Guļot tumsā, šie saraksti viņai noderēja tāpat, kā nesen bija no-derējis baltais mūris. Katrs darbs un manta, ko viņa domās atzīmēja ar ķeksīti, bija ķieģelis, kuru viņa iemūrēja, lai noturētu rēgus pienācīgā atstatumā un sevi pašu - tagadnē.

Jāaizbrauc uz lielveikalu un jāiepērk produkti. Šo darbu nedrīkst atlikt, citādi viņa atkal dzīvos bez ēšanas, kā bieži bija darījusi agrāk. Zaudēdama sportisko formu, viņa zaudēs arī kontroli pār gara pasauli.

Viņa aizbrauks uz banku un atvērs kontus - personīgo un uzņēmumam. Tuvākajā laikā jāiegriežas arī “Progresas Balss” redakcijā; sludinājums jau uzrakstīts.

Taču vissvarīgākais, nākamā mēneša laikā iekārtojot veikalu, -būt pilsētnieku acu priekšā. Būt sabiedriskai, draudzīgai. Normālai.

Paies ilgs laiks, līdz mitēsies čuksti, zīmīgi skatieni, jautājumi. Tam visam Torija bija sagatavojusies. Līdz veikala atvēršanas dienai cilvēkiem bija jāaprod ar to, ka viņa atkal šeit dzīvo. Vēl vairāk - un tas likās pat svarīgāk -, Progresas iedzīvotājiem bija jāaprod ar tādu Toriju, kādu viņa gribēja tiem rādīt.

Pamazām vien ļaudis pie viņas pieradīs un vairs nepievērsīs viņai īpašu uzmanību. Un tad viņa sāks pētīt. Tad viņa būs tā, kura uzdos jautājumus. Lai pamazām noskaidrotu atbildes.

Kad viss būs skaidrs, viņa atvadīsies no Houpas uz visiem laikiem.

Aizvērusi acis, Torija klausījās nakts trokšņos - dzīvespriecīgajā un reizē monotonajā varžu kurkstēšanā, pūces spalgajā kliedzienā, tai dodoties medībās, veco baļķu klusajā knikstēšanā. Aiz sienas ik pa brītiņam sarosījās peles.

Būs jāizliek slazdi, Torija miegaini nodomāja. Viņai bija žēl peļu, kas gāja bojā slazdos, tomēr viņa negrasījās dzīvot vienā mājā ar grauzējiem. Un zem sliekšņa jāpaber naftalīns - tas atbaidīs čūskas.

Vai tiešām naftalīns? Laikam viņa pārāk ilgi bija nodzīvojusi pilsētā, jo vairs īsti neatcerējās. Ja truši sāk ciemoties sakņu dārzā, tur jāizmētā gumijas šļūtenes gabali: truši tos noturēs par čūskām, kas, naftalīna izbiedētas, devušās uz dārzu. Citādi tētis pārnāks mājās un nošaus trušus ar bisi. Un māte tos pagatavos vakariņām, un tie būs jāēd, lai arī pēc tam kļūs nelabi, atceroties, ka tie ir tie paši jaukie trusīši, kas tik mīļi cilā austiņas. Ko Dievs devis, tas jāņem par labu, citādi pienākas sods. Un nelabums vēl nav nekas salīdzinājumā ar pērienu.

Nedomā par to! Torija pagriezās uz otriem sāniem. Neviens viņu vairs nespiedīs ēst to, ko viņa nevēlas. Neviens nepacels pret viņu siksnu vai dūri.

Tagad viņa pati ir savas dzīves noteicēja.

Torija sapņoja, ka sēž uz mīkstās purva zemes pie sprakšķoša, dūmojoša ugunskura, apbrūninādama uz kociņa uzdurtu zefīru. Tori-jai patika apcept zefīrus tā, lai ārpusē izveidotos melna, kraukšķīga garoziņa, bet iekšpusē mīkstums būtu karsts un staipīgs. Kad viņa izvilka bumbuli no ugunskura, tas jau liesmoja.

Mazliet papūtusi, viņa iegrūda karsto zefīru mutē, apsvilinādama aukslējas; tas piederēja pie rituāla. Straujā sāpe - un saldais kraukšķīgums.

“Tu ēd ogli,” Houpa sacīja, pagrozīdama uz kociņa savu zefīru, kas zeltaini burbuļoja. “Redzi, tāds ir pareizi cepts zefīrs!”

“Bet man patīk tā.” Negribēdama piekāpties, Torija paņēma nākamo zefīru un uzdūra uz kociņa.

“Mūsu Laila saka - kaut ozolā kāp, ja zari nelūst!” Houpa smaidīdama atteica un skrubināja savu gardumu. “Cik labi, ka tu esi atgriezusies, Torij!”

“Es to vienmēr gribēju. Varbūt man bija bail. Varbūt man tagad arī ir bail.”

“Galvenais, ka esi šeit. Tev vajadzēja atgriezties - un tu to izdarīji.”

“Tonakt es neatnācu.” Un, novērsusies no ugunskura, Torija ielūkojās savai bērnībai acīs.

“Varbūt tev nebija lemts atnākt.”

“Es taču biju solījusi, ka ieradīšos! Desmitos trīsdesmit piecās. Bet neierados. Es pat nemēģināju.”

“Tagad tev jāmēģina, jo es neesmu vienīgā. Būs vēl, ja tu neko nedarīsi.”

Astoņus gadus vecajai meitenītei uzgūlās tāds svars, ka krūškurvis to gandrīz nespēja izturēt.

“Ko tas nozīmē - būs vēl?”

“Būs vēl tādi upuri kā es. Tieši tādi kā es.” Nopietnas, zilas acis, dziļas kā divas akas, pievērsās Torijai. “Tev jādara tas, kas tev lemts, Torij! Tev jāievēro piesardzība, jārīkojas gudri. Tu esi Viktorija Bo-dīna, meitene izlūks.”

“Es vairs neesmu maza meitene, Houpa.”

“Tāpēc arī tev tas jādara!” Ugunskura liesmas uzplaiksnīja augstas un spožas, savādi atstarodamās zilajās acīs. “Tev tas jāpārtrauc.” “Kā?”

Taču Houpa tikai papurināja galvu un nočukstēja:

“Te blakus kāds ir!”

Piepeši Torijai acis bija plati vaļā. Sirds krūtīs dobji pukstēja, mutē bija sadeguša cukura un baiļu garša.

Te blakus kāds ir! Vienlaikus ar Houpas vārdu atbalsi viņa sadzirdēja aiz loga čaboņu, it kā vējš cilātu lapas.

Un pamanīja vieglu ēnu: kāds pagāja gar logu, īsu mirkli aizšķērsojot ceļu mēness stariem.

Viņā mītošais bērns gribēja sarauties kamolā un aizsegt ar rokām acis, lai neko neredzētu. Viņa zināja, ka ir viena. Bezpalīdzīga.

Tas, kurš stāvēja ārpusē, vēroja un nogaidīja. Par spīti briesmīgajām bailēm, Torija spēja to sajust. Viņa raudzīja nedaudz nomierināties, lai domās pavīdētu seja un stāvs, un vārds, kas ar to saistīts. Taču no cilvēka, kurš ārā stāvēja, viņu šķīra stiklam līdzīga briesmīgu baiļu siena.

Tās nebija viņas bailes vien.

Viņš arī baidās, Torija nodomāja. No manis. Kāpēc?

Ar drebošu roku viņa sataustīja segas malā nolikto elektrisko la-terniņu. Tās realitāte un svars nedaudz mazināja stindzinošās bailes. Viņa te negulēs kā bezpalīdzīgs upuris. Viņa stāsies pretī, aizstāvēsies, nē - uzbruks!

Bērnībā viņa bija upuris. Tagad vairs ne.

Pieslējusies uz ceļgaliem, Torija saņēma laterniņu cieši rokā un centās to iedegt. Un, uzspīdot gaismai, gandrīz iekliedzās. Viņa notēmēja laterniņu pret logu gluži kā ieroci.

Aiz loga nekā nebija, tikai mēnesnīca un ēnas.

Smagi elpodama, viņa piecēlās kājās. Pieskrēja pie durvīm, iededza griestu lampu. Tas, kurš stāvēja ārā, tumsā, viņu tagad varēja labi saskatīt. Lai skatās vien, lai zina, ka viņa nedreb, kaktā ierāvusies!

Laterniņas staru kūlim šūpojoties, Torija no istabas izsteidzās virtuvē, arī tur iedegdama gaismu. Lai skatās, viņa vēlreiz nodomāja, paķerdama no atvērtās kastes lielo virtuves nazi. Lai redz, ka es aizstāvēšos!

Durvis viņa bija aizslēgusi - pilsētā apgūts paradums. Tomēr šeit tam īstenībā nebija nozīmes; šīs durvis droši vien ar krietnu spērienu varētu izgāzt.

Torija iegāja pustumšajā dzīvojamā istabā. Atspiedusies ar muguru pret sienu, viņa sakopoja gribasspēku, lai elpotu lēni un viegli. Ja domas šaudījās juku jukām cita caur citu un asinīs riņķoja kliedziens, viņa neko nespēja redzēt.

Pirmo reizi pēc četriem gadiem Torija gatavojās tīši atvērt savu gara pasauli, lai liktu lietā spējas, kuras jau kopš bērnības bija iemesls viņas ciešanām.

Taču piepeši pa logu telpā kā naži iedūrās divi staru kūļi, pārpludinādami visu ar žilbīgu spožumu. Torijas domas sagriezās virpulī kā vēja nestas ziedlapas; viņa saprata tikai to, ka mājai ātri tuvojas kāda automašīna.

Varēja dzirdēt, ka riepas šķiež plāno grants kārtiņu, - nepacietīga, prasīga skaņa. Atkal smagi elpodama, Torija piespieda sevi doties uz durvīm. Iegrūdusi laterniņu darba bikšu kabatā - viņa bija gulējusi ar visām drēbēm - un apņēmīgi sažņaugusi rokā nazi, viņa slēdza vaļā.

Starmeši apdzisa, braucējs pavēra automašīnas durvis.

“Ko jums vajag?” Torija iekliedzās, atkal uzspīdinādama laterniņu. “Ko jūs te darāt?”

“Ierados apciemot vecus draugus.”

Torija notēmēja staru uz naksnīgo braucēju, kurš kāpa ārā no mašīnas, - un viscaur nosvīda; viņai saļodzījās ceļgali.

“Houpa...” Tas bija aizsmacis čuksts; nazis izslīdēja viņai no pirkstiem, ar troksni nokrizdams uz grīdas. “Ak, Dievs...”

Atkal sapnis! Atkal redzējums! Vai ari viņa gluži vienkārši ir ārprātīga. Vienmēr tāda bijusi.

Jaunā dāma uzkāpa lievenī. Viņas matos un acīs zaigoja mēnessgaisma. Sieta durvis vērdamās iečīkstējās.

“Tu jau izskaties tā, it kā būtu ieraudzījusi spoku vai arī gaidītu spoka apciemojumu!” viņa teica. Tad pacēla no grīdas nazi un uzsita ar slaidu pirkstu pa tā smaili. “Bet es esmu dzīva.” Viņa parādīja pirkstgalu, kur bija izsprāgusi asins lāsīte. “Es esmu Feita,” dāma vienkārši teica, nākdama iekšā. “Braucu garām un redzēju logā gaismu.”

“Feita?” Atvieglojums un nevaldāms prieks uzplūda kā jūras vilnis... tad atkal atplūda. “Feita...”

“Nūja. Vai šajā mājā ir, ko iedzert?” Atbildi nesagaidījusi, Feita devās uz virtuvi.

It kā māja piederētu viņai, Torija nodomāja. Tad atcerējās, ka īstenībā pieder arī; Feita taču bija viena no Laveliem. Torija pārlaida ar roku pār seju, atglauda matus. Tad saņēmās un sekoja Fei-tai virtuvē.

“Man ir ledus tēja.”

“Derētu kaut kas spirdzinošs.”

“Nē, diemžēl nekā tāda nav. Es vēl neesmu īsti sagatavojusies viesu uzņemšanai.”

“Var redzēt.” Feita ieinteresējusies pagrozījās pa virtuvi, nolika uz letes nazi. “Iekārta ir ļoti askētiska, pārspēj visas manas iedomas.”

Tieši tāda izskatītos Houpa, ja būtu dzīva! Gribot negribot To-rijai visu laiku tas bija prātā. Tieši tāda viņa izskatītos - dzidri zilas acis, kas izceļas bālajā sejā, mati kukurūzas slotiņu krāsā. Slaida, skaista. Un dzīva.

"Man daudz nevajag.”

“Tieši tā vienmēr bijusi atšķirība starp mums abām... nu, teiksim, galvenā atšķirība. Tev necik daudz nevajadzēja. Man vajadzēja visu.”

“Vai tu to dabūji?”

Feita sarauca augšup vienu uzaci, tad neatbildējusi pasmaidīja un atspiedās ar muguru pret virtuves leti.

“Gan jau pamazām tikšu pie visa, kas man pienākas. Nu, kā tu šeit jūties?”

“Neesmu vēl šeit pietiekami ilgi, lai zinātu, kā jūtos.”

“Tomēr jau skrien pie durvīm ar nazi, ja kāds piebrauc pie mājas.”

“Neesmu pieradusi pie viesiem, kas ierodas trijos no rīta.”

“Man bija satikšanās, kas ieilga. Patlaban esmu starpposmā pēc diviem vīriem. Tu neesi precējusies, vai ne?"

“Nē.”

“Es tomēr skaidri atceros - kāds man teica, ka tu esot saderinājusies. Tad jau tur nekas neiznāca, ko?”

Uzvilnīja atmiņas par pārciesto neveiksmi un nodevību, un izmisumu.

"Nē, neiznāca vis. Tomēr, cik nopratu, no tavām laulībām -šķiet, tu teici, divām - arī nekas neiznāca.”

Feita pasmaidīja, šoreiz ar patiesu jautrību. Viņai patika saņemt pretī.

“Tu nu gan cērt kā ar cirvi!”

“Es negrasos tev uzbrukt ar apvainojumiem, Feita. Un tev arī nevajadzētu to darīt, pēc tik ilga laika atkal satiekoties. Es taču arī viņu zaudēju.”

“Viņa bija mana māsa, ne tavējā. Tev tas vienmēr piemirsās.” “Tev viņa bija māsa. Man viņa bija vienīgā draudzene.”

Feitā pamodās tāds kā aizkustinājums, bet viņa to apslāpēja.

“Pa šo laiku varēji iegūt jaunus draugus.”

“Tev taisnība. Es nespēju neko pateikt, lai tā nebūtu noticis, lai kaut kas mainītos, lai Houpa būtu kopā ar mums. Es neko nespēju pateikt, neko nespēju līdzēt.”

“Kāpēc tad esi atgriezusies?”

“Man neļāva no viņas atvadīties.”

“Atvadām jau par vēlu. Vai tu tici, ka vecajā vietā iespējams sākt visu no gala, Torij?”

“Jā, ticu.”

“Es gan neticu. Un pateikšu, kāpēc.” Feita sadabūja cigareti un aizdedzināja, tad, ievilkusi dūmu, izņēma cigareti no mutes un apmeta ar to gaisā plašu loku. “Īstenībā neviens nevēlas sākt visu no gala. Tie, kuri apgalvo, ka vēloties, māna vai nu paši sevi, vai citus - pa lielākai daļai gan citus. Cilvēki labāk grib sākt no tās vietas, kur viņiem dzīve sagājusi grīstē, - pagriezt pagātnei muguru un sākt pilnīgi no jauna, bez liekas bagāžas. Veiksminiekiem tas arī izdodas, jo viņi spēj nokratīt visas tās pretīgās domas par savu vainu un atbildību.” Viņa vēlreiz ievilka dūmu, domīgi lūkodamās Torijā. “Tu neizskaties pēc šādas veiksminieces.”

“Starp citu, arī tu ne. Tas mani pārsteidz.”

Feitas mute nodrebēdama pavērās; tad viņa to aizvēra un viegli pasmaidīja.

“Ak, es ceļoju bieži un vienmēr bez liekas bagāžas! Jautā, kam gribi!”

“Rādās, ka abas esam nonākušas vienā vietā. Kāpēc mēs nevarētu šeit labi iekārtoties?”

“Ja vien tu neaizmirsīsi, kura ieradās pirmā, mums nebūs nekādu domstarpību.”

“Tu man to nekad neesi ļāvusi aizmirst. Tomēr šobrīd mēs atrodamies manās mājās, un es esmu nogurusi.”

“Tad tiksimies vēlāk!” Feita pagriezās un dūmu mākoņa pavadībā devās uz durvīm. “Saldu dusu, Torij! Un, ja nakšņodama šeit, purva malā, tu nejūties īsti droša, es ieteiktu to nazi iemainīt pret šaujamo.”

Atvērusi somiņu, Feita no tās izcēla glītu pistoli ar perlamutrā inkrustētu spalu.

“Piesardzības nekad nav par daudz, it sevišķi sievietei, vai ne?” Pasmējusies viņa iemeta pistoli atpakaļ somiņā, ar knikšķi to aizdarīja, tad iziedama ļāva sieta durvīm ar troksni aizkrist ciet.

Torija apņēmīgi stāvēja durvīs, lai gan automašīnas starmeši viņu žilbināja. Viņa stāvēja, līdz automašīna uz piebraucamā ceļa apgriezās, izripoja ārā uz zemesceļa un aiztraucās projām.

Viņa aizslēdza durvis, tad devās atpakaļ uz virtuvi pēc latemi-ņas un naža. Torija bija jutusi lielu kārdinājumu iekāpt Feitai līdzi mašīnā, aizbraukt uz pilsētu un pieklauvēt pie tēvoča mājas durvīm. Tomēr, ja neizdotos pavadīt šajā mājā pirmo nakti, būtu daudz vieglāk atteikties no šā nodoma arī otrajā un trešajā:

Torija gulēja, piespiedusi muguru pie sienas un skatienu pievērsusi logam, līdz tumsa kļuva pelēka un sāka vidžināt pirmie putni.

Viņš bija baidījies. Klusi zagdamies pie loga, viņš bija jutis kaut ko sen nemanītu. Baiļu roku, kas sažņaudza zarnas dūrē.

Torija Bodlna, ar kuru viss bija sācies!

Viņa gulēja kā čigāniete, saritinājusies uz grīdas; slīpajā mēnessgaismas kūlī viņš varēja saskatīt vaiga ovālu un lūpu apveidu.

Kaut kas bija jādara. To zinādams, viņš savā lēnajā, pamatīgajā manierē jau bija sācis plānot. Bet kāds tas bija trieciens - ieraudzīt viņu šeit un, viņu ieraugot, visu tik spilgti atcerēties!

Viņš bija krietni satrūcies, jo Torija piepeši bija pamodusies, iznirdama no miega valstības tik strauji un tieši kā bulta, kas izšauta no loka. Pat caur tumsu viņš bija saskatījis vīzijas, kas spoguļojās viņas acīs. Seja viņam bija norasojusi, delnas kļuvušas miklas. Taču visapkārt bija diezgan ēnu, ar kurām saplūst, kurās paslēpties. Pietiekami daudz spraugu sienā.

Viņš paslēpās un vēroja, kā ierodas Feita. Gaišie, mēnesnīcā mirdzošie mati bija pretstats Torijas tumšajiem. Šī Torija - likās, ka gaismu viņa uzsūc, nevis atstaro.

Tajā pašā brīdī, kad viņas bija iesākušas sarunu, balsīm vijoties citai caur citu, viņš jau zināja, kur tas novedīs.

Viss būs tāpat kā pirmo reizi, pirms astoņpadsmit gadiem. īstenosies tas, pēc kā viņš visus šos astoņpadsmit garos gadus bija tiecies.

Ideāls variants!

Torija bija nodomājusi celties agri. Taču viņu pamodināja klauvējiens pie durvīm - astoņos; izberzēdama no acīm miegu, viņa nezināja, uz ko dusmojas vairāk - sevi vai viesi. Saules gaismas apžilbināta, viņa devās ārā no guļamistabas un, grābstīdamās gar slēdzeni, nevarēja vien atslēgt ārdurvis.

Miglainām acīm viņa uzlūkoja Keidu, kas stāvēja aiz sieta durvīm.

“Ja Lavelu ģimene nodomājusi pārcelties uz šejieni, varbūt man nav jāmaksā īre,” viņa pusbalsī noņurdēja.

“Ko, lūdzu?”

“Neko.” Torija pagrūda vaļā sieta durvis - īsti viesmīlīgi tas gan neizskatījās - un uzgrieza Keidam muguru. “Man jāiedzer kafija.”

“Es jūs pamodināju.” Keids sekoja viņai virtuvē. "Mums, zemkopjiem, šķiet, ka visi ceļas reizē ar gaiļiem. Es arī...” Pie vaļējām guļamistabas durvīm viņš spēji apstājās. “Torij, jums pat gultas nav!”

“Šodien nopirkšu.”

“Kāpēc nepalikāt pie Dž. R. un Būtsas?”

“Tāpēc, ka nevēlējos.”

“Jums labāk patīk gulēt uz grīdas? Un kas tas tāds?” Viņš iegāja guļamistabā - tikpat pašapzinīgs kā māsa, Torija nodomāja - un iznāca ārā, rādīdams viņai nazi.

“Tā ir mana tamboradata. Pa naktīm tamborēju jaciņas.” Atbildot uz Keida skatienu, Torija nikni nošņācās, tad, šķērsodama virtuvi, izgrūda:

“Es vēlu aizmigu un esmu nikna, tāpēc ar mani labāk uzmanieties!”

Neko nesacīdams, Keids ieslidināja nazi tam paredzētajā turētāja gropē. Kamēr Torija iemērīja automātā kafiju un ūdeni, viņš nolika uz virtuves letes šķīvi, kas bija pārsegts ar alumīnija foliju.

“Kas tas tāds?”

“Laila lūdza, lai jums to atvedu, zinādama, ka braukšu uz šo pusi.” Keids atlocīja folijas maliņu. “Kēkss, ko piekost pie kafijas. Laila teica, ka jums ļoti garšojot viņas ceptais krējuma kēkss.”

Torija neticīgi raudzījās uz cepumu, līdz acīs nelūgtas sariesās asaras, samulsinādamas gan Keidu, gan viņu pašu. Iekams viņš paspēja ko bilst, Torija strauji pacēla augšup delnu kā vairogu un aizgriezās.

Nespēdams atturēties, viņš noglāstīja Torijai matus, tad ļāva rokai noslīgt, jo viņa ātri, noteikti atrāvās.

“Pasakiet Lailai lielu paldies! Kā viņai klājas?”

“Vai nevēlaties atbraukt un viņu apraudzīt?”

“Nē, pagaidām vēl ne. Droši vien krietnu laiku vēl to nedarīšu.” Atguvusies viņa atvēra skapīti un izņēma vēl vienu tasi.

“Vai uzcienāsiet mani arī?”

Torija palūkojās pār plecu. Nu jau acis viņai bija sausas un skaidras. Ne velna tu neizskaties pēc zemkopja, viņa nodomāja. Lai arī stiegrains un brūni iededzis, lai arī matu gali - saules izbalināti. Lai arī ģērbies vecos džinsos un zilā, noplukušā kreklā, kam krūšu kabatiņā nevērīgi ieāķēta saulesbriļļu kājiņa.

Viņasprāt, Keids drīzāk bija kāda Holivudas režisora veidots tēls: jauns, skaists un bagāts Dienvidu fermeris ar starojošu, neatvairāmu smaidu.

Holivudas tēliem Torija neuzticējās.

“Cenšos būt pieklājīga.”

“Varat būt ari nepieklājīga, izdzert un apēst visu viena pati, bet padomājiet, kā jūs to vēlāk nožēlosiet!”

Raudzīdamies uz Torijas mantām, Keids bija saskaitījis pavisam četras biezas, baltas tases ar apakštasēm. Viņai bija kafijas automāts, bet nebija gultas. Virtuves plaukti jau bija glīti izklāti ar baltu papīru. Un visā mājā - neviena krēsla.

Ko tas varētu liecināt par Toriju Bodīnu?

Viņa paņēma no turētāja citu nazi, tad augšup sarauktām uzacīm vaicājoši palūkojās uz Keidu - cik lielu gabaliņu lai jums nogriežu? Viņš nepiekrizdams pakustināja pirkstus, un Torija nomērīja platāku šķēli.

“Vai šorīt jums laba ēstgriba?” viņa griezdama jautāja.

“Smarža mani kārdināja visu ceļu.” Viņš paņēma šķīvjus. “Mēs taču varētu ieturēt brokastis lievenī! Man - melnu kafiju,” viņš vēl piebilda, iedams ārā.

Torijai atlika vienīgi nopūsties un saliet kafiju tasēs.

Izgājusi lievenī, viņa ieraudzīja, ka Keids sēž uz kāpnēm, ar muguru atspiedies pret lieveņa jumta balstu. Viņa apsēdās blakus, malkoja kafiju un raudzījās tālumā uz laukiem, kas piederēja Keidam.

Viņa bija ilgojusies pēc šīs ainavas. Šī atziņa nāca kā pēkšņa pļauka, no kuras ir vairāk izbrīna nekā sāpju. Bija ilgojusies pēc dzidrajiem, dienas tveices neapmiglotajiem pavasara rītiem, kad putni brīnumaini dzied un tālē aizstiepjas zaļi, dzīvības pilni sējumi.

Pat bērnībā viņai tie bija likušies skaisti brīži; sēdēdama uz saplaisājušā betona kluča, kas bija atradies tagadējā lieveņa vietā, viņa bija ielūkojusies plaukstošajā dienā un sapņojusi muļķīgus sapņus.

“Paskat, cik jūs jauki smaidāt!” Keids piezīmēja. “Vai šo smaidu izvilinājis garšīgais kēkss vai tīkamā sabiedrība?”

Smaids nozuda, it kā vējš to būtu nopūtis.

“Kāpēc jūs šorīt mērojāt tik tālu ceļu, Keid?”

“Bija jāapbraukā tīrumi, jāpārbauda, ko dara manas brigādes.” Tad, nolauzis gabaliņu kēksa, viņš piebilda: “Turklāt es gribēju vēlreiz paraudzīties uz jums.”

“Kāpēc?”

“Lai pārliecinātos, vai esat tik skaista, kā man vakardien likās.” Torija papurināja galvu, nokoda gabaliņu kēksa un uzreiz atcerējās Lailas brīnišķīgo virtuvi. Tās bija tik jaukas atmiņas, ka viņa atkal pasmaidīja un nokoda vēl vienu kumosu.

“Tomēr īstenībā - kāpēc?” viņa jautāja.

“Jāteic, ka vakar jūs izskatījāties daudz labāk,” Keids turpināja. “Bet jāņem vērā, ka uz cietas grīdas nevar diez cik labi izgulēties. Kafiju gan jūs protat gatavot, mis Bodīna!”

“Jums nav ne mazākās vajadzības braukāt un pārbaudīt, kā man te klājas. Es šeit jūtos ļoti labi. Pēc dažām dienām būšu sev visu sagādājusi. Lielākais darbs, kas prasīs visvairāk laika, būs veikala iekārtošana.”

“Droši vien. Aizbrauksim šovakar kaut kur paēst!”

“Kāpēc?”

Keids neatbildēja, un Torija pagrieza galvu, lai uz viņu palūkotos. Viņa acīs dejoja jautras uguntiņas, lūpas smaidīja. Un šajā laipni draudzīgajā sejas izteiksmē Torija samanīja ko tādu, no kā gadiem ilgi bija veiksmīgi izvairījusies. Vienkāršu vīrieša interesi par sievieti.

“Nē, nē! Nu nē.” Viņa pacēla tasi un lieliem malkiem dzēra kafiju.

“Tas izklausījās visai noteikti. Nu tad rītvakar!”

“Nē. Paldies par piedāvājumu, Keid, tas, protams, glaimo, bet man nav ne laika, ne patikas uz tādām... tādām lietām.”

Viņš izstiepa un sakrustoja garās kājas.

“Nu, pagaidām gan nav īstas skaidrības, kādas lietas katram no mums ir prātā. Ja runājam par mani - man patīk šad tad labi paēst ārpus mājas, un esmu konstatējis, ka labā sabiedrībā tas ir vēl jo tīkamāk.”

“Es nesatiekos ar vīriešiem.”

“Vai tam sakars ar reliģisku pārliecību vai īpašām nosliecēm?” “Tas ir mans personisks lēmums. Un tagad...” Likās, ka Keids šeit jūtas pārlieku ērti, gluži vai ierīkojies uz ilgu sēdēšanu, tāpēc Torija piecēlās. “Neņemiet ļaunā, bet man laiks ķerties pie saviem darbiem! Es jau tā esmu aizkavējusies.”

Keids arī piecēlās un, pievirzījies Torijai mazliet tuvāk klāt, ievēroja viņas acīs pavīdam piesardzīgu, noraidošu izteiksmi.

“Kāds tev ļoti nodarījis pāri, vai ne?” viņš klusi jautāja.

“Nevajag...”

“Tur būs tā vaina, Torij.” Nevēlēdamies redzēt, ka viņa atkal atraujas, Keids atkāpās. “Es neesmu tāds. Paldies par kafiju!”

Viņš devās pie kravas mašīnas un, durvis atvērdams, atskatījās. Pareizāk, nomērīja Toriju ar ilgu skatienu, sevī nospriezdams, ka viņai būs pie tā jāpierod.

“Es kļūdījos!” viņš iesaucās, kāpdams mašīnā. “Šodien tu esi tikpat skaista!”

Pati pret savu gribu Torija pasmaidīja un noraudzījās, kā Keids, arī smaidīdams, uzstūrē mašīnu uz ceļa.

Palikusi viena, viņa atkal apsēdās.

“Pie velna!” viņa noteica un iebāza mutē vēl vienu kēksa gabalu.

N

6

Mazpilsētu neatkarīgās bankas ir izmirstoša parādība. Torija to zināja, jo tēvocis Dž. R., kas vadīja Progresas banku jau divpadsmit gadus, bieži tā izteicās. Tomēr sava uzņēmuma kontu viņa tik un tā būtu atvērusi vietējā bankā, pat ja viņai tur nestrādātu tēvocis. Tā gluži vienkārši bija īstā politika.

Banka atradās uz austrumiem no Tirgus ielas, divu kvartālu attālumā no Torijas veikala, un tas bija ērti. Vecā sarkano ķieģeļu ēka bija rūpīgi uzturēta - arī tas priecēja. Progresas banku bija dibinājuši Laveli - 1853. gadā -, un vēl tagad lielākā daļa akciju piederēja viņiem.

Tā būs tieši īstā politika, Torija nodomāja, tuvodamās bankas durvīm. Ja Dienvidkarolīnas štata pilsētiņā Progresā kāds ķērās pie uzņēmējdarbības un vēlējās gūt sekmes, viņam bija jāsaprot, ka ikkatrā solī viņam iznāks darīšana ar Laveliem.

Pilsētā gandrīz nebija tādas ekonomiskās jomas, no kuras Laveli negūtu labumu.

Bankas iekšpusē izskatījās pavisam citādi nekā agrāk. Torija atcerējās, ka, apmeklējot banku kopā ar vecmāmiņu, viņai vienmēr bija licies, ka daudzie bankas darbinieki sēž būros gluži kā pērtiķi zooloģiskajā dārzā. Tagad ienācējam pavērās plašs vestibils, bet spraišļoto dzelzs “būru” vietā bija gara, augsta lete, aiz kuras sēdēja tikai četri cilvēki. Pretējā sienā bija iebūvētas lielas durvis klientiem, kas vēlējās kārtot savus darījumus, neizkāpjot no mašīnas. Attālāk aiz koka nožogojuma pie senatnīgiem rakstāmgaldiem un iespaidīga izskata datoriem sēdēja vēl divi bankas darbinieki. Sienas rotāja glītas Dienvidkarolīnas ainavu un jūras glezniņas.

Kāds sapratis, ka bankas telpas var kļūt modernākas, nezaudējot cilvēciskumu, Torija nodomāja, cerēdama - varbūt izdosies tēvocim maigi iestāstīt, ka bankai vajadzētu iegādāties arī kādu gleznu vai gobelēnu no viņas veikala sortimenta.

“Jūs taču esat Torija Bodīna, vai ne?”

Mazliet satrūkusies, Torija pievērsās sievietei, kas sēdēja aiz koka nožogojuma.

“Jā, sveicināti!” Viņa pieklājīgi pasmaidīja un centās šo seju atcerēties; veltīgi.

“Cik jauki atkal jūs satikt - jau pieaugušu!” Sieviete bija ļoti maza auguma, ne garāka par piecām pēdām. Viņa iznāca šaipus nožogojuma un pastiepa uz priekšu abas rokas. “Es vienmēr zināju, ka pieaugusi jūs kļūsiet par skaistuli! Laikam jūs mani neatceraties.”

Sastopoties ar tāda sirsnīga prieka izpausmi, likās netaktiski apliecināt - jā, es tiešām jūs neatceros. Torija juta kārdinājumu izmantot savas spējas, lai domās paplaiksnītos uzvārds, taču nolēma, ka nedrīkst lauzt solījumu tik nesvarīga mērķa labad.

“Piedodiet, bet...”

“Nē, nē, nevajag! Jūs tolaik bijāt bērns. Es esmu Betsija Glika. Pēc vidusskolas beigšanas nokļuvu mācībā pie jūsu vecmāmiņas. Atceros - jūs reizēm atnācāt un sēdējāt mums blakus klusa kā pelīte.”

“Jūs man devāt konfektes,” Torija atvieglota sacīja, sajuzdama uz mēles ķiršu karameļu garšu.

“Un jūs to vēl atceraties!” Zaļajām acīm iemirdzoties, Betsija paspieda Torijas rokas. “Jūs esat atnākusi, lai tiktos ar Dž. R.”

“Ja viņš ir aizņemts, es varu...”

“Nerunājiet blēņas! Man pieteikts tūdaļ vest jūs uz viņa kabinetu.” Un, apskāvusi Toriju ap vidu, Betsija viņu ieveda pa nožogojuma vārtiņiem.

Pie tā jāpierod, Torija sev atgādināja. Pie tā, ka man pieskarsies. Aptaustīs. Es nevaru palikt viņiem sveša.

“Droši vien tas jūs ļoti satrauc - atvērt savu veikalu! Tiklīdz tas būs vaļā, tūliņ došos pie jums iepirkties! Misis Mūnija droši vien ar jums briesmīgi lepojas.” Betsija pieklauvēja pie durvīm, kas atradās īsā gaitenīša galā. “Dž. R.! Jūsu māsasmeita ieradusies!”

Durvis atsprāga vaļā - un durvju aiļu aizpildīja Dž. R. Mūnijs. Ik reizi, ieraugot tēvoča Džimija masīvo augumu, Torijai bija sev jāvaicā, vai patiesi šis milzīgais vīrs piedzimis viņas sīciņajai vecmāmiņai. Tas likās dabas brīnums.

“Skat, kur viņa ir!” tēvocis nodārdināja tikpat varenā balsī kā viņš pats un sagrāba Toriju savās ķetnās.

Torija bija tam sagatavojusies, bet, kad tēvocis piespieda viņu pie krūtīm, turklāt paceldams gaisā, viņai tik un tā aizrāvās elpa. Un, kā vienmēr, tas viņu sasmīdināja.

“Tēvoci Džimij!” Torija piespieda seju pie viņa spēcīgā kakla un beidzot, beidzot jutās patiešām atgriezusies mājās.

“Dž. R.! Jūs tak pārspiedīsiet to meitēnu uz pusēm!”

“Jā, Torija ir sīka,” tēvocis sacīja, pamirkšķinādams Betsijai. "Toties viņai ir krampis! Betsij, vai tu mūs pasargāsi, lai kādu brītiņu te neviens nenāk?”

“Protams! Priecājos, atkal redzot jūs dzimtajā pilsētā, Torij!” viņa vēl noteica un aizvēra durvis.

“Nu tā, apsēdies! Vai gribi padzerties? Kokakolu?”

“Nē, paldies!” Torija noplātīja rokas un palika stāvam. “Man jau vakar vajadzēja pie tevis atnākt.”

“Par to neuztraucies! Tagad tu esi šeit.” Tēvocis atspiedās pret galdu - piecdesmit divus gadus vecs muskuļu kalns sešu pēdu un divu collu augstumā. Rudie mati nebija nosirmojuši, tajos tikai bija ievijušās gaišas stīdziņas, kas atgādināja sudraba stieplītes. Tiesa, zobu sukai līdzīgās ūsas, kuras piešķīra apaļajai sejai tādu kā švītī-gumu, un kumšķainās uzacis vizēja pavisam sudrabainas. Acis bija vairāk zilas nekā pelēkas; Torijai tās vienmēr bija likušās bezgala labsirdīgas.

Platajā, mēnesim līdzīgajā sejā atplauka smaids.

“Meitēn, tu esi kļuvusi par īstu pilsētnieci! Tik smuka un sapu-cējusies - kā no televīzijas! Būtsa tevi vedīs visiem rādīt.” Viņš iesmējās, ieraudzījis māsasmeitu neviļus saviebjamies. “Pārāk neturies viņai pretī, labi? Nabadzīte tik ļoti ilgojās pēc meitas, bet nebija lemts. Tagad viņa gaida un nevar sagaidīt, kad Veids beidzot apprecēsies un pagādās viņai pāris mazmeitu, ko post un lutināt.” “Ja viņa mēģinās mani ietērpt mežģīņu kleitiņā, mums būs domstarpības. Protams, es viņu apciemošu, tēvoci Džimij! Man tikai jā-iekārtojas un kaut cik jātiek galā ar veikalu. Šonedēļ man piegādās preces un visu pārējo, kas vajadzīgs darbam.”

“Esi kaujas gatavībā, vai ne?”

“Degu nepacietībā! Es jau sen vēlējos spert šo soli. Ceru, ka Pro-gresas bankā vēl ir atlikusi vietiņa vienam uzņēmuma kontam!” “Naudai mums vienmēr atliek vieta. Es pats tūliņ noformēšu tavu kontu, tikai... vienu mirklīti! Paklau, mīļumiņ, es dzirdēju - tu esot noīrējusi jūsu veco māju?”

“No Progresas tenku vācelēm Lisija Freizere droši vien ir visčaklākā.”

“Nu, citas jau arī neatpaliek! Es negribu uzmākties, Torij, bet, ja tu pārdomātu un lauztu līgumu, Keids Lavels to noteikti neņemtu ļaunā. Mēs ar Būtsu tevi aicinām dzīvot pie mums. Vietas jau nu mums netrūkst.”

“Paldies, tēvoci Džimij...”

“Nē, pagaidi! Pagaidi ar to “bet”! Skaidrs, ka tu esi pieaugusi sieviete, to taču es saprotu. Un jau krietnu laiku dzīvo patstāvīgi. Tomēr man nav pieņemams, ka tu esi apmetusies tur, tajā mājā! Nesaprotu, kāds tev no tā labums.”

“Ir labums vai nav, bet man vajadzēja tur apmesties. Tā ir māja, kurā mani sita.” Redzēdama, ka tēvocis nepatikā piever acis, Torija piegāja viņam tuvāk klāt un turpināja: “Tēvoci Džimij, es to nesaku, lai tevi sāpinātu.”

“Man vajadzēja kaut ko darīt... Man vajadzēja tevi dabūt no tās mājas ārā. Projām no viņa. Jūs abas man vajadzēja dabūt projām...” “Mamma jau tik un tā viņu nepamestu.” Nu Torija runāja maigā balsī, redzēdama, ka tēvocis cieš. “Tu zini.”

“Tolaik es nezināju, ka ir tik ļauni, nudien! Laikam izturējos pārlieku nevērīgi... Taču tagad es to zinu, un man ir nepatīkami iedomāties, ka tu atkal tur dzīvosi un tev vajadzēs atcerēties, kā viss bijis.”

“To es vienmēr atceros, lai kur dzīvotu. Un, apmezdamās tajā mājā... nu, es sev pierādu, ka vairs nebaidos! Un ka atmiņām nav pār mani varas. Es vairs nedrīkstu baidīties.”

“Nu, tad varbūt atbrauc, padzīvo pie mums kaut pāris dienu, lai

saprastu, vai tev pie mums patīk vai nepatīk...” Dž. R. nopūtās, jo Torija tikai papurināja galvu. “Visu mūžu man lemts noņemties ar spītīgiem sievišķiem! Nu, apsēdies taču, lai es varu nokārtot papīrus un pieņemt tavu naudu!”

Kad baptistu baznīcas zvani ieskandēja pusdienlaiku, Torija atkāpās un noslaucīja no pieres sviedrus. Jaunā veikala skatlogs mirdzēja kā dimants. Pirms tam viņa bija izkrāvusi no mašīnas preces un novietojusi noliktavā, izmērījusi, cik lielus plauktus un letes viņai vajadzēs, un sastādījusi sarakstu ar prasībām, kuru grasījās iesniegt nekustamā īpašuma pārvaldniekam.

Kad Torijai tapa otrs saraksts - saimniecības preču veikala apmeklējumam -, pie ieplīsušās durvju rūts kāds pieklauvēja. Tumši, glīti apgriezti mati, gluda, patīkama seja ar rotaļīgu, greizu smaidi-ņu. Skatienu aizklāja saulesbrilles.

“Atvainojiet, bet veikals vēl nedarbojas!” Torija teica, vērdama vaļā durvis.

“Manuprāt, jums noderētu galdnieks.” Un vīrietis atkal piesita ar pirkstu pie stikla. “Un stiklinieks arī. Kā veicas, Torij?” Viņš noņēma saulesbrilles; kļuva redzams ciešais skatiens un mazā, līkā rēta zem labās acs. “Jādomā, ka vēl atceries - Dvaits Freizers!”

“Nudien nepazinu!”

“Jā, kad pēdējo reizi satikāmies, biju mazliet īsāks un resnāks. Man likās, ka pilsētas mēra pienākums ir iegriezties un tevi apraudzīt. Turklāt gribēju apvaicāties, vai tev nav vajadzīga Freizera būvuzņēmuma palīdzība. Vai drīkstu uz brītiņu ieiet?”

“Jā, protams.” Torija pakāpās atpakaļ. “Vēl jau nav necik daudz, ko redzēt.”

“Labas telpas.”

Dvaitam bija sportista vieglās kustības, un Torijai viņš nepavisam neatgādināja tuklo, neveiklo zēnu, ko viņa bija pazinusi bērnībā. Dvaita izskatu vairs nebojāja zobu korekcijas skava un nežēlīgi īsais “ezītis”, ko bija pieprasījis tēvs.

Viņš likās labi nodrošināts un pašpaļāvīgs. Nu nē, es neparko nebūtu viņu pazinusi, Torija nosprieda.

“Māja ir kārtīgi būvēta, ar izturīgiem pamatiem, turklāt jumts

netek.” Dvaits pagriezās atpakaļ un veltīja Torijai žilbinošu smaidu -viņa zobu tehniķim tas, jādomā, bija palīdzējis tikt pie dārgas jahtas. “To es skaidri zinu. Mēs paši to pirms diviem gadiem uzlikām.” “Tad es zināšu, kur griezties, ja tas sāks tecēt.”

Dvaits atkal iesmējās un ieāķēja saulesbriļļu kājiņu krekla priekšā.

“Ko Freizers dara, to viņš dara pamatīgi! Tev vajadzēs arī plauktus, letes, vitrīnas...”

“Jā, nupat visu izmērīju.”

“Varu tev atsūtīt labu galdnieku. Nebūs dārgi.”

Torija nodomāja, ka tā būtu pareiza taktika - izmantot vietējo darbaspēku. Pieņemot, ka viņa varēs to atļauties.

“Kas zina, varbūt mūsu priekšstati par dārgumu un lētumu nesaskan.”

Dvaits atkal pasmaidīja - sirsnīgi, neatvairāmi.

“Ja nu mēs darītu tā: man te mašīnā jau ir šādi tādi materiāli; tu man izstāstīsi, kādas ir tavas prasības, un es pateikšu, cik tas maksā. Varbūt varēsim savus priekšstatus saskaņot.”

Mērīdams Torijas veikala sienas, Dvaits juta, ka tiek novērots -svērts un vērtēts. Bērnībā ar šādu skatienu viņu bija vērojis tēvs, un atzinums vienmēr bija viņam nelabvēlīgs.

Dvaits Freizers, bijušais flotes virsnieks, pilsētas domes loceklis un kaislīgs mednieks, no saviem pēcnācējiem bija gaidījis daudz. Taču vienīgais dēls bija izdevies augumā mazs un mīksts kā pūpēdis, sagādādams tēvam nejauku vilšanos.

Un viņš to allaž bija dēlam pieminējis.

Īstenībā nav brīnums, ka tēvs nebija par mani sajūsmā, Dvaits domāja, kricelēdams bloknotā skaitļus. Mazs, resns un neveikls, viņš bērnībā bija pastāvīgi cietis no vienaudžu izsmiekla, tēvam nicīgi noraugoties ar rūgtumā sakniebtām lūpām.

Vēl ļaunāk, mazais Dvaits bija apveltīts ar asu prātu. Ja resnam, tūļīgam zēnam labi veicas mācībās un viņš ir skolotāju mīlulis, vienaudži viņa ikdienu var padarīt par murgu.

Māte bija centusies viņam to atvieglot pēc savas saprašanas -barojot ar visādiem gardumiem. Viņai bija licies, ka nekas tik labi nedziedē sirdssāpes kā dārgu šokolādes konfekšu kārba.

Dvaita glābiņš bija Keida un Veida draudzība. Kāpēc šie divi viņu neatstūma - to Dvaitam tā ari īsti neizdevās saprast. Iespējams, tas bija saistīts ar zēnu sociālo izcelsmi. Viņi bija trīs pilsētas turīgāko ģimeņu dēli. Par šo draudzību Dvaits bērnībā bija juties ļoti pateicīgs un arī tagad to neaizmirsa.

Tiesa, Dvaitam allaž kā sīka skabarga sirdī bija dūrusies likteņa netaisnība: kāpēc tie divi bija gara auguma, veikli un izskatīgi, bet viņš - mazs, neveikls un neglīts? Taču par to viņš bija atdarījis. Ar uzviju.

“Četrpadsmit gadu vecumā es sāku skriet,” Dvaits nevērīgi teica, kārtējo reizi nostiepdams mērlenti.

“Kā, lūdzu?”

“Tu brīnies, ka esmu pārvērties.” Viņš notupās un atkal kaut ko piezīmēja bloknotā. “Man bija apnicis būt resnītim, tāpēc nolēmu kaut ko darīt. Pāris mēnešos zaudēju divpadsmit mārciņas tauku. Sākumā skrēju naktīs, lai neviens neredzētu. Tas bija ellīgi grūti. Pārstāju ēst smalkmaizītes un šokolādes tāfelītes, ko māte ik dienu deva līdzi uz skolu. Nudien likās, ka nomiršu badā.” Viņš piecēlās, atkal nozibināja plato smaidu. “Kad iestājos vidusskolā, sāku naktīs iet uz skolas stadionu un trenēties tur. Man vēl arvien bija liekais svars, un es skrēju diezgan lēni, bet ar nepareizo ēšanu biju ticis galā. Nu, un izrādījās, ka fizkultūras skolotājs Heisters arī naktīs apmeklē stadionu - lai savā ševroletā meņģētos ar cita vīra sievu. Šīs dāmas vārdu es neminēšu, jo viņa vēl arvien dzīvo laimīgā laulībā un viņai ir trīs mazbērni. Paturi šo galu, mīļumiņ...”

Klausīdamās kā noburta, Torija saņēma rokā mērlentes galu, bet Dvaits tikmēr virzījās atmuguriski, mērīdams letes garumu.

“Tā nu Progresas vidusskolas stadionā man kādu nakti gadījās redzēt neaizmirstamu ainiņu, kurā darbojās skolas mācībspēks un nākamā trīs bērnu vecmāmiņa. Kad arī viņi mani ieraudzīja, mēs visi trīs, protams, jutāmies maķenīt neveikli.”

“Lai neteiktu vairāk.”

“Jā, un sevišķi neveikli jutos es, jo skolotājs mani bija sagrābis aiz rīkles un pieprasīja, lai es klusētu. Kas cits man atlika? Taču Heisters bija godīgs cilvēks un saprata, ka par klusēšanu jāmaksā, vai arī vienkārši aiz piesardzības viņš man piedāvāja vienošanos: ja

es turpināšu trenēties un tikšu vaļā vēl no mārciņām desmit, pavasarī viņš mani uzņems skolas vieglatlētikas komandā. Īstenībā bijām bez vārdiem sapratušies - es neko neredzu un nedzirdu, bet viņš nemēģina mani izdevīgā brīdī nosist un kaut kur iekašāt zemē.” “Šķiet, ka no šīs vienošanās nevienam nekāds sliktums nav cēlies.”

“Man jau nu noteikti ne. Es atbrīvojos no liekā svara un pilnīgi satriecu skolas biedrus - pats sevi arī -, simt piecdesmit jardu sprintā atstādams visus aiz muguras. Izrādījās, ka esmu lielisks sprinteris. Trīs gadus tiku pie visām skolas godalgām - un beigu beigās pie daiļās Lisijas Hārlovas.”

Klausīdamās Torija bija pret Dvaitu atmaigusi; arī viņš reiz juties izstumts.

“Priecājos, ka tev viss beidzās tik labi!” viņa sacīja.

“Man veicās. Ceru, ka varēšu palīdzēt, lai arī tev veiktos ar veikalu. Vai vēlies - sarīkosim nelielu pārtraukumu, apēdīsim kādu sviestmaizi un pie viena par to aprunāsimies?”

“Es gan...” Torija iesāka un aprāvās, jo aiz muguras bija atvērušās durvis.

“Tikai nesaki man, ka taisies nolīgt šo celtniecības afēristu!” Veids iesaucās, ienākdams veikalā un apskaudams Toriju ap pleciem. “Labi vēl, ka paspēju laikus ierasties, lai tevi glābtu.”

“Varētu domāt, ka suņu graizītājs ko sajēdz no celtniecības. Ej, taisi saviem pūdeļiem klistīru, Veid! Es tūliņ dodos ieturēt otrās brokastis kopā ar tavu skaisto māsīcu, savu nākamo klienti.”

“Tad man arī jāiet, lai aizstāvētu viņas intereses.”

“Šobrīd plaukti man gan ir vairāk vajadzīgi nekā sviestmaizes,” Torija iebilda.

“Dabūsi kā vienu, tā otru!” Dvaits pamirkšķinādams solīja. “Nāc, mīļumiņ, un lai tas akmens pie kājas velkas tev līdzi.”

Pusstundu ilgais pusdienas pārtraukums aizritēja tīkamāk, nekā Torija bija gaidījusi. Bija tik jauki vērot divu pieaugušu vīriešu draudzīgās attiecības, kuru saknes iestiepās tālajā bērnībā.

Tās vērodama, viņa sailgojās pēc Houpas.

Parasti Toriju vīriešu sabiedrība mulsināja, taču šoreiz viņa jutās pavisam viegli un brīvi, jo viens no abiem pretimsēdētājiem bija

viņas brālēns, bet otrs - gādīgs ģimenes tēvs. Gaidot pasūtītās sviest-maizes, viņš parādīja Torijai un Veidam dēla fotogrāfiju. Torija tik un tā būtu vārdos paudusi prieku par viņai rādīto attēlu - kaut vai pieklājības pēc -, bet puišelis tiešām bija burvīgs, ar Lisijas sejiņu un Dvaita spožajām acīm.

Pusdienlaika tikšanās bija ne vien tīkama, bet solīja arī praktisku labumu. Lieliski izprazdams Torijas vēlmes, Dvaits ierosināja mazliet citādu, izdevīgāku vitrīnu novietojumu telpā, turklāt nosauktais izmaksu skaitlis visai ērti iekļāvās viņas budžetā. Pareizāk sakot, iekļāvās pēc tam, kad Torija bija kaulējusies, atteikusies, apšaubījusi un pierunājusi. Tēlodams, ka norauš no pieres sviedrus, Dvaits nosolījās līdz maija vidum visu dabūt gatavu.

Priecīga par šādu iznākumu, Torija aizgāja un nopirka gultu.

Īstenībā viņa bija gribējusi pirkt tikai matraci un rāmi. Ilgajos taupības gados viņa nekad nebija atļāvusies neparedzētus pirkumus. Un gaužām reti viņai bija gadījies just neatvairāmu vēlēšanos kaut ko iegūt savā īpašumā.

Šo gultu ieraudzījusi, viņa bija pagalam.

Divreiz viņa aizgāja no tās projām un divreiz atnāca atpakaļ. Cena nelikās pārlieku augsta; bet vai tiešām viņai vajadzēja tādu skaistumu - klasisku dzelzs gultu ar slaidiem galvgaļa un kājgaļa balstiem? Jā, tā jau bija arī praktiska, tomēr gluži nevajadzīga.

Krietns rāmis un labs, stingrs matracis - tas arī viss, kas viņai nepieciešams. Beigu beigās gulta domāta tikai tam, lai pārlaistu nakti.

Torija strīdējās ar sevi, ņemdama no somiņas kredītkarti, viņa strīdējās ar sevi, piebraukdama pie preču izsniegšanas rampas, viņa strīdējās ar sevi ceļā uz mājām. Pēc tam viņa vairs tikai cēla un stiepa, un lādējās.

Minūtes desmit Keids stāvēja nesen kultivētajā kokvilnas laukā, noraudzīdamies Torijas pūliņos. Tad arī viņam izspruka lamuvārds; lieliem soļiem viņš devās uz mašīnu un piebrauca pie Torijas mājas.

Kāpdams ārā, viņš gan neaizcirta durvis ar blīkšķi, bet viņam ļoti gribējās to darīt.

“Vai burvju nūjiņu arī iegādājies?”

Vienu milzīgo, smago kasti Torija jau bija elsdama uzstiepusi lieveņa kāpņu vidū; vairākas matu šķipsnas bija izrisušas no bizes un pielipušas pie vaigiem. Viņa atlieca muguru, cenzdamās elpot mierīgi.

“Ko?” viņa brīnīdamās jautāja.

“Bez burvju nūjiņas tu to augšā nedabūsi. Ļauj, es palīdzēšu!"

“Man nevajag palīgu.”

“Nespītējies un atver durvis!”

Smagiem soļiem pagājusi viņam garām, Torija atrāva namdurvis vaļā.

“Vai tu visu laiku grozies tuvumā?”

Noņēmis saulesbrilles, Keids tās aizlidināja zālē; šā ieraduma pēc viņam vidēji ik pa diviem mēnešiem bija jāpērk jaunas.

“Vai redzi tur to lauku? Tas ir mans. Tagad paej nost, es nesīšu augšā! Kas tā par gultu, velns parāvis, ka tik smaga?”

“Dzelzs gulta,” Torija atbildēja, klusībā gandarīta, redzēdama, ka arī Keids piepūš vaigus.

“Nešaubos. Palīdzi sagriezt to kasti sāniski, citādi nedabūsim iekšā!”

“Tā jau domāju...” Stingri nostājusies, Torija pieliecās un pacēla savu galu. Pasākums prasīja krietni daudz izsaucienu, stumdīšanos turp atpakaļ un nobrāztus pirkstu kauliņus (Torijai), tomēr beidzot viņi dabūja kasti iekšā pa durvīm. Torija neatlaidās un nesa tālāk, virzīdamās atmuguriski, turklāt bija spiesta pakļauties Keida pavēlēm - pa labi, pa kreisi -, līdz smagais nesamais bija nolikts guļamistabā.

“Paldies!” Torija sacīja, vairs nejuzdama rokas. “Tālāk es pati tikšu galā.”

“Vai instrumenti tev ir?”

“Skaidrs, ka man ir instrumenti!”

“Ļoti labi. Nevajadzēs iet uz mašīnu. Varbūt labāk salikšu vispirms šo, tad ienesīsim pārējos.”

Torija atglauda atpakaļ miklos matus.

“Es pati varu to izdarīt.”

“Tu esi tik iecirtīga, ka man gandrīz gribētos paskatīties, kā tu

to dari. Diemžēl esmu pārāk labi audzināts, lai to pieļautu.” Viņš saņēma Torijas roku un apskatīja nobrāzumu, tad maigi to noskūpstīja, iekams Torija paguva roku atraut. “Kamēr es te darbojos, tu varētu pagatavot ko ēdamu.”

Torijai gribējās pateikt kaut ko nejauku, izlamāt šo vīrieti, izsviest viņu pa durvīm, tomēr praktiskais prāts ņēma virsroku; viņa atnesa instrumentu kasti.

“Tu nu gan esi nodrošinājusies!” Keids sacīja, kasti apbrīnodams; tā bija liela, melna, īsta speciālista cienīga darbarīku glabātava.

“Vai tu maz spēj atšķirt knaibles no uzgriežņu atslēgas?”

Acīm redzami uzjautrināts, Keids izņēma no kastes asknaibles.

“Tās ir rokdarbu šķērītes, vai ne?”

Torija vispirms pikti nošņācās, tad iesmējās; Keids tikmēr jau bija ķēries pie metāla sloksnēm, kas saturēja kasti kopā.

“Ej pārsien roku!” viņš sacīja.

“Nekas jau nav.”

Viņš nepacēla galvu, lai uz Toriju palūkotos, arī balss bija tikpat mierīga, bet tajā ieskanējās pavēlošs tonis - gluds un ciets kā rūdīts tērauds.

“Ej pārsien! Un mums abiem derētu kāds vēss dzeramais.”

“Paklau, Keid, es neesmu maza, maiga, neaizsargata sieviete!"

Tagad viņš tomēr pacēla galvu un uzmeta Torijai vēsu skatienu.

“Tu esi maza augumā, turklāt sieviete. Un šķērītes ir pie manis.”

“Es nudien pateiktu, kur tu vari tās iebāzt... ja vien būtu pārliecināta, ka tu beigsi tik muļķīgi smīnēt!”

“Un es pateiktu, ka tāda saniknota tu esi visai seksīga... ja vien zinātu, ka varēšu kopā ar tevi šo gultu iemēģināt.”

“Jēziņ..." Atmetusi ar roku, Torija izgāja no guļamistabas.

Krietnu laiku viņa tur nerādījās. Nesdama iekšā produktus, tos izvietodama un pēc tam gatavodama tēju, viņa varēja dzirdēt Kei-du klaudzinām un pa reizei šķendējamies. Viņam ir skaistas rokas, Torija domāja. Slaidi pianista pirksti - un cietas, tulznainas delnas. Skaidrs, ka viņš pārzina stādīšanu un kopšanu, un ražas novākšanu, viņam tas mācīts jau no mazotnes. Bet amatnieka darbi? Nu nē, tas ir kas cits.

Neticēdama, ka Keidam, bagātnieku ģimenes atvasei, jebkad mūžā būtu gadījies salikt mēbeles, Torija bija pārliecināta, ka, iegājusi guļamistabā, atradīs tur pilnīgu haosu. Un nolēma pagaidīt, līdz nelūgtais palīgs būs krietni nomocījies.

Viņa uzkarināja uz naglas jauno virtuves telefona aparātu, nolika vietā jaunos trauku dvieļus un lēnā garā sagrieza citronus šķēlītēs. Kad likās - nu jau Keids būs pie gala -, viņa iemeta divās glāzēs ledus gabaliņus, ielēja tēju un cēli iesoļoja guļamistabā.

Patlaban viņš piegrieza pēdējo skrūvi.

Torijai iedzirkstījās acis, un viņa izdvesa klusu, bezgala sievišķīgu “Ai!”, kas pauda vislielāko sajūsmu. Jau nākamajā mirklī viņa bija ielikusi glāzes rokās Keidam, lai varētu noglāstīt gultas galvgali.

“Brīnišķīga! Patiešām! Es zināju, ka tā būs brīnišķīga!”

Keidu tas nedaudz uzjautrināja, tomēr vairāk viņš juta rāmu gandarījumu. Kad viņš jau bija sācis malkot auksto tēju, Torija iekāpa gultas rāmja vidū un ņēmās ar pirkstgaliem glāstīt dzelzs spraišļus.

Piepeši viņš sajuta tādu iekāri - tik strauju, spēcīgu, primitīvu -, ka bija spiests pakāpties soli atpakaļ. Viņš pilnīgi skaidri iztēlojās, kā apliec Torijas pirkstus ap šiem spraišļiem un, saturēdams viņas rokas, viņu iegūst. Lēni, spēcīgi grūdieni cits pēc cita, līdz baudā viņa pievērtu savas burves acis ar garajām skropstām.

“Turas stingri!” Viņa papurināja galvgali - un Keida pavēdere neizturami saspringa.

“Tai jāturas stingri.”

“Tu man palīdzi, bet es runāju visādas rupjības. Piedod! Un paldies!"

“Lūdzu! Un neņem galvā...” Atdevis Torijai glāzi, viņš ieslēdza griestu ventilatoru. “Te ir karsts.” Viņam gribējās Torijai iekost -pie auss, tur, kur sākas vaiga izliekums.

Keida balss atbildot bija skanējusi strupi, un Torijai atkal uzmācās vainas apziņa.

“Tiešām lūdzu piedošanu, Keid! Es neprotu ar cilvēkiem runāt.”

“Neproti runāt ar cilvēkiem? Un grasies atvērt veikalu, kur tev būs jārunā ar cilvēkiem cauru dienu.”

“Tie jau ir pircēji,” atbildēja Torija. “Ar pircējiem runājot, mēle man lokās vareni. Un es esmu ļoti draudzīga!”

“Tātad...” viņš sacīja, pieiedams klāt un nostādamies pie pašas rāmja malas, “ja es kaut ko nopirkšu, tu pret mani izturēsies draudzīgi.”

Ar domu atminēšanu Torijai nebija jānopūlas, viss jau bija lasāms vīrieša acīs.

“Ne jau tik draudzīgi.” Torija izkāpa ārā no rāmja un, veikli izlocījusies, paslīdēja Keidam garām.

“Es būšu ļoti labs pircējs.”

“Tu atkal centies mani saniknot.”

“Es atkal cenšos, Torij.” Keids uzlika roku viņai uz pleca un juta, ka plecs saspringst. “Izbeidz!” viņš teica, nolika glāzi uz grīdas un apskāva Toriju, pagriezdams pret sevi. “Nu, vai es tev daru ko ļaunu?”

Viņam bija tik maigas rokas! Un tik ilgs laiks bija pagājis, kopš viņa jutusi maigu vīrieša pieskārienu...

“Es nevēlos nekādu flirtu!”

“Es gan vēlos, bet mēs jau varam vienoties par kompromisu. Pamēģināsim būt draugi!”

“Es neesmu laba draudzene.”

“Toties es esmu labs draugs. Klau, varbūt ienesīsim arī pārējās kastes, lai tev šovakar būtu normāla gulta un tu varētu izgulēties!”

Viņa nogaidīja, līdz Keids bija gandrīz sasniedzis durvis. Viņa bija apņēmusies par to nerunāt. Katrā ziņā ne jau ar Keidu. Kamēr nebūs tam sagatavojusies, vispār ne ar vienu. Taču tas kūsāja viņā un lauzās uz āru.

“Keid! Tu nekad neesi vaicājis. Ne toreiz, ne tagad. Nekad neesi vaicājis, kā es varēju zināt.” Viņam pagriežoties atpakaļ, Torijai nosvīda plaukstas, un viņa sažņaudza ar tām elkoņus. "Kā es zināju, kur viņu meklēt, un kā es vispār zināju, kas noticis.”

“Kāpēc lai es jautātu?”

Vārdi lauzās uz āru, izsprāga kā pārāk cieši pievilktas atsperes.

“Daži ļaudis domāja, ka es arī esmu tur bijusi, lai gan es teicu, ka nebiju. Ka esmu aizbēgusi, viņu pamezdama. Ka esmu viņu gluži vienkārši tur atstājusi...”

“Es tā nedomāju.”

“Bet tie, kuri man ticēja - ticēja, ka es spēju tā redzēt, - tie sāka no manis vairīties, neļāva saviem bērniem ar mani satikties. Viņi pat vafrs neskatījās man acīs!”

“Es tev skatījos acīs, Torij. Gan tolaik, gan tagad.”

Viņa mirkli klusēja, lai izlīdzinātos satrauktā elpa.

“Kāpēc? Ja tu tici, ka man ir tādas spējas, kāpēc tu no manis nevairies? Kāpēc brauc šurp? Vai ceri, ka es tev pazīlēšu nākotni? To es neprotu. Vai arī došu kādu padomu, kas noderēs biržā? To es nedarīšu.”

Keids vēroja viņas pietvīkušo seju un acis, kas šķīla ilgi slāpētu emociju dzirkstis. Dusmas šobrīd ņēma virsroku pār visām citām jūtām.

Keids negrasījās atbildēt ar to pašu, lai gan likās, ka Torija to gaida.

“Paldies par piedāvājumu, bet es cenšos priecāties par dzīvi, kāda tā ir. Un man ir brokers, kas strādā ar tām akcijām, kuras ir manā rīcībā. Vai tiešām tu nespēj noticēt, ka es braucu šurp tāpat vien, lai uz tevi palūkotos?”

“Nē.”

“Tad tu esi pirmā un vienīgā manā ceļā trāpījusies sieviete, kam nepiemīt ne drusciņa iedomības. Varbūt nenāktu par ļaunu, ja tu kļūtu nedaudz pašapzinīgāka. Un tagad...” Viņš pielieca galvu. “Vai lai nesu iekšā matraci, vai arī tu tagad pazīlēsi, ko es launagā ēdu?”

Un viņš izgāja pa durvīm, atstādams Toriju stāvam ar vaļēju muti. Keids bija par viņas spējām pajokojis! Parasti cilvēki tās izsmēja vai arī pavērsa skatienu pret debesīm, it kā piesaukdami tās par lieciniecēm meitenes apmātībai. Vai piesardzīgi pakāpās atpakaļ. Bija arī tādi, kas nāca pie Torijas, lūgdamies, lai viņa palīdz atšķetināt viņu neizdevušās dzīves. Taču neviens līdz šim nebija mēģinājis par šīm spējām pajokot.

Viņa brītiņu apļoja plecus, lai izzustu spriedze, tad izgāja ārā pie Keida un palīdzēja ienest matraci.

Pēc tam viņi kādu laiku darbojās nesarunādamies; Torija prātoja par vienu un to pašu, Keida domas bija tālu projām. Kad gulta bija gatava, Keids izdzēra atlikušo tēju, aiznesa glāzi uz virtuvi un tad devās ārā pa durvīm, nosacīdams:

“Tagad tu pati droši vien tiksi galā. Mani gaida citi darbi."

Nu, tā vis nebūs, Torija nodomāja un metās Keidam pakaļ.

“Esmu ļoti pateicīga, ka palīdzēji. Nē, patiešām!” Vai nu siltu jūtu uzplūdā, vai arī aizkaitināta viņa satvēra Keida delmu, tā ka viņam bija jāpagriežas un jāpalūkojas lejup uz Toriju.

“Nekas, nekas...” viņš atbildēja. “Šovakar iemigdama drīksti sapņot par mani.”

“Es zinu, ka tev tas maksāja pusi darba dienas. Tu kaut ko ieminējies par launagu...”

Keids samulsis iepleta acis.

“Launagu?”

Torijai ar to pietika.

“Jā, par to, ko tu launagā ēdi. Pusi šķiņķa sviestmaizes ar sieru un sinepēm. Otru pusi tu atdevi tam melnajam sunim bez pajumtes, kurš tevi vienmēr uzmeklē, kad esi tīrumos, un lūdzas, lai tu tam ko atmet.” Nu viņa pasmaidīja un pakāpās no Keida nost. “Droši vien tu jau sapņo par vakariņām.”

Keids mirkli padomāja, tad nolēma klausīt instinkta balsij.

“Vai negribi vēlreiz pienākt pie manis tuvāk, Torij? Varbūt uzminēsi, ko es patlaban domāju...”

Torijai gandrīz izlauzās smiekli.

“To nu tu labāk paturi pie sevis!” viņa atcirta un iegāja iekšā, ļaudama sieta durvīm ar troksni aizcirsties.

7

Visus šos gadus Mārgaritai bija licies, ka puķes ir vienīgais, kas palīdz viņai saglabāt veselo saprātu. Kad viņa kopa puķes, tās nerunāja pretī, neuzkliedza, ka viņa neko nejēdz, dusmās neizsprāga no zemes un neaizsoļoja projām.

Peonijas viņa varēja apgriezt un izkniebt tām liekos dzinumus -negaidīti parādījušos dzietus, kas gribēja augt tā, kā pašiem patīk, -līdz krūms izskatījās tāds, kādu viņa to bija vēlējusies redzēt.

Reizēm Margarita iedomājās, ka būtu nodzīvojusi daudz laimīgāku mūžu, palikdama vecmeitās un kopdama puķu dārzu.

Bērni sāpināja sirdi jau ar to vien, ka bija bērni.

Taču no viņas tika gaidīts, lai viņa apprecētos. Cik vien Mār-garita spēja sevi atcerēties, viņa vienmēr bija darījusi to, ko no viņas gaidīja. Šad tad viņa bija centusies paveikt un izdarīt arī vairāk, bet gaužām reti - mazāk.

Vīru viņa, protams, bija mīlējusi, jo to taču no viņas gaidīja. Tolaik, kad Džespers Lavels bija Mārgaritu aplidojis, viņš vēl bija jauns, izskatīgs vīrietis. Burvīgs vīrietis; bieži viņa sejā atplauka tas pats gausais, nerātnais smaids, kas tagad reizēm pavīdēja viņu dēla sejā. Pēc dabas Džespers bija visai negants un iecirtīgs, tomēr agrā jaunībā Mārgaritai tas bija paticis - tajā dzīves posmā, kad tādas rakstura īpašības vēl patīk. Līdzīgus iecirtības uzplaiksnījumus viņa bieži vēroja savā meitā. Tajā meitā, kas bija dzīva.

Džespers bija slējies viņai pāri liels un stiprs, ar cietām rokām un dārdošiem smiekliem. Varbūt tieši tāpēc abu kopīgajos bērnos

Mārgarita tagad saskatīja tik daudz no nelaiķa vīra un tik maz no sevis.

Domās vērtējot aizvadīto dzīvi, Mārgaritu kaitināja tas, cik neskaidru un nenozīmīgu iespiedumu viņa bija atstājusi tajā mīkstajā mālā, no kura veidojas bērnu personības. Toties viņa bija pielikusi lielas pūles - nešaubīdamās, ka dara prātīgi, - lai viņas ietekme būtu manāma “Skaistajos sapņos”. Šeit viņas pieeja, viņas uzskati bija iesakņojušies tikpat dziļi kā vecie gatves ozoli.

Ar to viņa tagad lepojās vairāk n^kā ar dēlu vai meitu.

Ja Houpa būtu dzīva, viss būtu citādi, viņa domāja, bez žēlastības ar šķērēm nokniebdama pārziedējušu cinnijas galviņu. Ja Houpa būtu dzīva, viņa piepildītu visus mātes sapņus un cerības. Ar viņu Lavelu vārds atmirdzētu jaunā spožumā.

Džespers nebūtu zaudējis' agrāko rakstura spēku un morālo noturību un nebūtu sācis pīties ar netiklām sievietēm, dodams iemeslu tenkām. Nekad viņš nebūtu novirzījies no ceļa, kuru viņi bija uzsākuši kopā, un nebūtu sievu pametis, lai viņa viena nopūlas, sargādama dzimtas labo slavu.

Taču mūža galā Džespers bija kļuvis neciešams; ja viņš kādu laiku nerīkoja skandālus, Mārgarita zināja - iestājies klusums pirms vētras. Viņas vīrs dzīvi laikam gan uzlūkoja kā satraucošu notikumu virteni; pēdējais satraucošais notikums šajā dzīvē viņam bija gadījies pārlieku bezgaumīgs - nāvējoša sirdslēkme, kas viņu bija piemeklējusi mīļākās gultā. Tas, ka šai sievietei bija pieticis goda un saprāta, lai turētos ēnā, līdz notikuma atskaņas noklusa, Mārgaritu vienmēr bija kaitinājis.

Lai nu kā, Džespera Lavela atraitnei dzīve bija daudz vieglāka nekā viņa sievai.

Mārgarita nesaprata, kāpēc viņa tik daudz atceras nelaiķi vīru tieši tagad, šajā brīnišķi spirgtajā rītā, kad rasa gulēja uz ziedpum-puriem kā mikli skūpsti un debesis bija maigi, pavasarīgi zilas.

Mārgarita nodomāja, ka Džespers bija labs vīrs, vismaz pirmajā laulības posmā. Stiprs vīrietis, uz kuru varēja paļauties, kurš gādāja par ģimeni. Visus svarīgos lēmumus bija pieņēmis viņš, tāpēc par sīkumiem Mārgarita nebija raizējusies. Viņš bija mīļš, lai arī varbūt pārāk iecietīgs tēvs.

Kaislīgā tieksme vienam pēc otra bija pierimusi aptuveni pirmajā kāzu nakts gadadienā. Taču kaisle - šīs jūtas mulsināja un apgrūtināja; tās prasīja daudz, bet uz tām nevarēja paļauties. Protams, arī tad, kad tās bija izgaisušas, Mārgarita nekad nebija vīru atstūmusi, ne reizi laulības gultā nebija aizgriezusies no viņa uz otru pusi.

Ar to viņa lepojās - ka bijusi krietna sieva, kas pilda savu sievas pienākumu. Pat tad, kad no domas par tuvību gandrīz metās nelabi, viņa ne reizi nebija liegusi vīram iespēju atbrīvoties no sasprindzinājuma.

Asi klakšķinādama asmeņus, Mārgarita noknieba vēl dažas noziedējušas galviņas un iemeta nezāļu grozā.

Viņš gan bija novērsies, viņš bija pārmainījies! Kopš tās smacīgi karstās augusta priekšpusdienas, kad viņi purvā bija uzgājuši Houpas līķi, viņu laulība un dzīve bija pilnīgi pārvērtusies.

Maigā, paklausīgā Houpa! Sāpes, gan nedaudz notrulinājušās, gadu gaitā arvien smagāk spieda sirdi. Houpa, gaišais eņģelītis, vienīgā no bērniem, kas likās atsitusies Mārgaritā, vienīgā, kas bija saistīta ar viņu dvēseles saitēm! Patiesi viņas meita...

Bija reizes, pēc visiem šiem gadiem arvien gadījās reizes, kad Mārgarita iedomājās: varbūt tas ir Dieva sods. Dievs viņu sodījis, atņemdams to bērnu, kuru viņa visvairāk mīlēja. Bet kādu grēku, kādu noziegumu viņa pastrādājusi, lai saņemtu tādu sodu?

Varbūt viņa noziegusies, būdama pārlieku iecietīga. Pakļāvusies mīļās, naivās Houpas lūgumiem, lai gan gudrāk būtu bijis (cik gudri mēs topam tad, kad nekas vairs nav labojams, viņa nodomāja) ierobežot, pat pilnīgi pārtraukt meitas draudzību ar to Bodīnu skuķi. Tā tiešām bija Mārgaritas kļūda, bet grēks taču ne.

Pat ja tas būtu grēks, tas būtu Džespera grēks. Kad Mārgarita viņam bija paudusi savas rūpes, viņš bija tikai pasmējies un atmetis ar roku. Tas Bodīnu meitēns ir nekaitīgs, viņš bija teicis. Nekaitīgs!

Visu atlikušo mūžu Džespers par šiem maldiem, šo kļūdu, šo grēku bija dārgi maksājis. Pat ar to vēl nebija diezgan. Nekad nebūs diezgan.

Houpas nāvē vainīgs Bodīnu bērns - tas nu Mārgaritai toreiz bija kļuvis tikpat skaidrs kā tad, ja šī sīkā neglītene pati ar savām netīrajām roķelēm būtu Houpu nožņaugusi.

Un tagad viņa bija atgriezusies! Atgriezusies Progresā, purvmalas mājā un Lavelu dzīvē. Kādas viņai tiesības?

Mārgarita izrāva virzas ceru un iesvieda grozā. Viņas vecmāmiņai bija labpaticis apgalvot - nezāles esot savvaļas puķes, kam gadījies nelūgtām ieaugt un uzziedēt dārzā. Mārgaritai tā nelikās. Viņa zināja, ka nezāles ir iebrucējas, kas jāizravē, jāsakapā, jāiznīcina vienalga ar kādiem līdzekļiem.

Tāpēc viņa nepieļaus, ka šī nezāle, Viktorija Bodīna, iesakņojas un uzzied Progresā.

Cik skaista viņa izskatās, Keids domāja. Cik skaista bija viņa māte, šī apbrīnojamā un nepieejamā sieviete! Pat kopdama puķes, viņa likās tikpat eleganta kā vienmēr. Ģērbusies izmeklēti rūpīgi, atbilstoši veicamajam darbam; kā vienmēr, pati pilnība.

No saules stariem Mārgaritu sargāja salmu platmale ar gaišzilu lenti, kuras krāsa bija pieskaņota garajiem kokvilnas svārkiem un svaigi izgludinātajai blūzītei, ko savukārt pasargāja pelēks dārza priekšauts.

Ausīs viņai zaigoja lieli pērļu auskari, apaļi mēneši, tikpat mirdzoši balti kā gardēnijas, viņas dievinātās puķes.

Matiem viņa bija ļāvusi pilnīgi nosirmot, lai gan viņai tikko bija apritējuši piecdesmit trīs gadi. It kā sirmums, šis dzīves pieredzes un pašcieņas apliecinājums, viņai vēl būtu vajadzīgs. Toties sejas āda bija ideāli gluda; raizes un ciešanas to nespēja sabojāt. Skaistā, jaunavīgā seja bija brīnumainā pretstatā kuplajiem, sirmajiem matiem.

Arī slaido augumu viņa nebija zaudējusi, jo kopa un veidoja to ar neatlaidīgu diētu un vingrošanu. Ar nevēlamām svara mārciņām viņa tika galā tikpat noteikti kā ar nezālēm savā dārzā.

Nu jau astoņus gadus māte bija atraitne; šim apstāklim viņa bija tik labi piemērojusies, ka grūti bija atcerēties viņu citā dzīves posmā.

Keids zināja, ka māte nav ar viņu apmierināta, bet tas jau nebija nekas jauns. Neapmierinātību viņa parasti pauda gluži tāpat kā apmierinātību - pāris vēsos vārdos.

Viņš vairs neatminējās, kad māte pēdējo reizi būtu viņam maigi pieskārusies vai noglāstījusi. Viņš vairs neatminējās, vai vispār kādreiz no viņas to gaidījis.

Tomēr Mārgarita bija un palika viņa māte - un Keids bija gatavs darīt visu, lai atsvešinātības izjūta starp viņiem mazinātos. Turklāt viņš zināja, ka, ilgstoši ar māti nesarunājoties, tā kļūst vēl spēcīgāka.

Mazs, dzeltens taurenītis draiskojās mātei ap galvu, taču viņa to ignorēja, lai arī noteikti bija pamanījusi. Tāpat kā bija pamanījusi, ka pa ķieģeļiem izlikto celiņu pie viņas soļo dēls. Kā vienu, tā otru viņa ignorēja.

“Šorīt ārā tik jauki!” Keids iesāka. “Šis pavasaris kā radīts, lai puķes labi augtu.”

“Derētu lietus.”

“Jā, meteorologi sola, ka šovakar uzlīs. Jau sen vajadzēja. Manuprāt, aprīlis ir bijis par sausu.” Keids notupās zemē rokas stiepie-na atstatumā no mātes. Blakus, acāliju ziedu kupenās, bites dūca kā neprātīgas. “Pirmā kultivācija jau veikta. Tagad braukšu, paskatīšos, kas notiek aplokos. Mums ir daži bullēni, kuriem laiks kļūt par vēršiem. Vajadzēs mazliet pabraukāt šurpu turpu. Varbūt tev kaut kas vajadzīgs, ko es varētu atvest?”

“Tu varētu atvest herbicīdus." Māte beidzot pacēla galvu. Viņas acu zilums bija gaišāks, blāvāks nekā dēlam, bet skatiens tikpat tiešs. “Ja vien tev nav ētiskas dabas iebildumu pret to, ka es tos šeit lietoju.”

“Dārzs pieder tev, māt.”

“Un tīrumi - tev, kaut gan nebija vajadzības man to atgādināt. Jo tur tu rīkojies, kā vien vēlies. Arī viss nekustamais īpašums pieder vienīgi tev. Jo tu to izīrē, kam vien vēlies."

“Tieši tā!” Arī Keids prata runāt tikpat vēsi un noraidoši kā māte. “Un peļņa, ko es gūstu no šiem tīrumiem un īpašumiem, ir pasargājusi “Skaistos sapņus” no bankrota. Vēl vairāk, mums klājas labi. Un klāsies labi, kamēr viss būs manās rokās.”

Ar straujiem, nežēlīgiem pirkstiem Mārgarita noknieba atraitnītei galviņu.

“Peļņa nav nekāda dzīves mēraukla.”

“Jā, bet tā padara dzīvi daudz tīkamāku. Ceru, ka tu esi to ievērojusi!”

“Šķiet, ka neesmu tev devusi iemeslu runāt ar mani tādā tonī.”

“Lūdzu piedošanu! Man likās, ka esi.” Salicis rokas uz ceļgaliem, Keids nogaidīja, lai tās atslābst. “Kopš pieciem gadiem esmu daudz ko mainījis fermas apsaimniekošanā. Un manām metodēm ir panākumi. Tomēr tu vēl arvien nevēlies tos atzīt - atzīt to, ka man bijusi taisnība. Ja runājam par nekustamo īpašumu - arī tur man ir sava pieeja. Man nav katrā ziņā jārīkojas tā, kā rīkojās tēvs.”

“Vai, tavuprāt, viņš ļautu tai Bodīnu skuķei ieperināties mūsu īpašumā?”

“Nezinu.”

“Vai arī pamudinātu viņu to darīt,” māte aizgriezdamās piebilda un pievērsās nezālēm.

“Iespējams, ne.” Keids novērsa skatienu. “Es nevaru visu mūžu dzīvot, vaicājot, ko viņš būtu un ko nebūtu darījis! Torijai Bodīnai taču nav jāatbild par to, kas šeit noticis pirms astoņpadsmit gadiem.”

“Tu maldies.”

“Nav jēgas tevi pārliecināt.” Keids piecēlās. “Lai nu kā, viņa tur dzīvo. Un dzīvos, jo viņai ir tādas tiesības, - vai nu mums tas patīk, vai nepatīk.”

To mēs vēl redzēsim, Mārgarita nodomāja, dēlam ejot projām. Mēs vēl redzēsim, kam te ir lielākas tiesības!

Nelāgā oma neatkāpās no viņa visu dienu. Lai arī tā bija nezin kurā reize, kad viņš bija mēģinājis tuvoties mātei un cietis neveiksmi, atraidījums sāpēja tāpat kā pirmoreiz.

Jau sen Keids bija pārstājis skaidrot un aizstāvēt jaunās saimniekošanas metodes. Vēl tagad viņš atcerējās to vakaru, kad bija rādījis mātei aprēķinus un grafikus, un projektu uzmetumus, un atcerējās, kā māte ar akmenscietu, neizdibināmu seju bija viņā palūkojusies un promiedama noteikusi:

““Skaistie sapņi” nav kaut kas tāds, ko var izlikt uz papīra un analizēt.”

Jo sāpīgāk tas bija licies tāpēc, ka mātei bija taisnība. Šīs fermas, agrākās plantācijas, dvēseli nevarēja izlikt uz papīra. Arī zemi nebija iespējams izlikt uz papīra - zemi, ko viņš bija apņēmies sargāt, glabāt un nodot nākamajām La veļu paaudzēm.

Ar “Skaistajiem sapņiem” Keids lepojās un juta pret tiem pienākumu tāpat kā māte. Taču Keidam ferma vienmēr bija likusies dzīva, kaut kas tāds, kas elpo, aug un mainās līdzi gadalaikiem. Turpretī mātei tā bija mūžīga un nemainīga gluži kā rūpīgi kopts piemineklis. Vai kaps.

Keids bija pacietis viņas neticību jaunievedumiem, tāpat kā bija pacietis kaimiņu izsmieklu un nosodījumu. Pirmos trīs gadus pēc tam, kad bija saņēmis fermu mantojumā, Keids aizvadīja neskaitāmas bezmiega naktis, raizēdamies un baiļodamies, ka dara nepareizi, ka cietīs sakāvi, ka lielais īpašums aizies postā un vainojama būs viņa pārliekā aizrautība un ietiepība, kas lika visu darīt pēc sava prāta.

Taču izrādījās, ka viņš rīkojas pareizi, vismaz zemes kopšanā. Tiešām - bioloģiskai kokvilnas audzēšanai vajadzēja daudz vairāk laika, pūliņu un naudas. Bet zeme - kā tā bija atzēlusi! Keids redzēja, ka vasarā tā vai plīst no pārpilnības, ziemā rāmi atpūšas, bet pavasarī gaidīt gaida, kad viņš to apsēs un apstādīs no jauna.

Viņš nevēlējās to indēt, lai kā citi fermeri viņam iegalvoja, ka tādējādi viņš pazudinās gan iekopto zemi, gan kultūraugus. Tie viņu sauca par āmurgalvu, samaitātu, iedomīgu zeņķi un vēl sliktākos vārdos. Pirmajā gadā, kad Keidam bija izdevies sasniegt valdības noteikto bioloģiski audzētās kokvilnas standartu, viņš bija pārdevis visu novākto ražu un pēc tam torņa kabineta vientulībā klusi piedzēries.

Viņš palielināja govju ganāmpulku, jo ticēja iespējām, ko sniedz zemes daudzpusīga izmantošana. Viņš iepirka vēl vairāk zirgu, jo zirgi viņam patika. Turklāt gan govis, gan zirgi deva dabisko mēslojumu.

Viņš ticēja “zaļi” audzētas kokvilnas lielākai izturībai un vērtībai. Viņš lasīja grāmatas un eksperimentēja. Viņš mācījās. Lai aizstāvētu savu pārliecību, viņš bija gatavs pats savām rokām kaplēt ārā nezāles un nesūroties par tulznām. Gaidāmā laika pareģojumus viņš uzklausīja tikpat uzmanīgi kā biržas ziņas un peļņu iestrādāja atpakaļ zemē gluži kā kokvilnas stublājus pēc ražas novākšanas.

Arī citas darbības jomas bija vajadzīgas - zemes un nekustamo īpašumu iznomāšana un gatavās produkcijas pārstrāde. Keids tajās strādāja, manipulēja ar tām, guva labumu. Tomēr tās nesildīja viņa sirdi.

Vienīgi zeme to spēja.

Keids nebūtu mācējis un nekad arī nebija mēģinājis to izskaidrot. Taču viņš mīlēja savu fermu, “Skaistos sapņus”, tā, kā cits vīrietis varbūt mīlēja sievieti, - ar greizsirdīgu apmātību, ar katru miesas šķiedriņu. Ik gadu, vērojot, ka tā atkal grasās viņu iepriecināt, viņa sirds gavilēja.

Kad lielākā daļa darbu bija apdarīti un braucieni izbraukāti, spirgtais rīts bija pārvērties tveicīgā novakarē. Pienākumu saraksts Keidam bija prātā, un domās viņš ik pa brīdim tur bija pievilcis ķeksīti.

Divu kvartālu attālumā no pilsētas galvenā laukuma atradās Klampetu dārzniecība, kur viņš gribēja nopirkt mātes pasūtīto herbicīdu. Ēkas priekšā viņa uzmanību piesaistīja plaukti ar puķu stādiem. Pēkšņi iedomājies nopirkt puķi, Keids paņēma kastīti ar sārtu balzamīni un ienesa veikala telpā.

Jau desmit gadus Klampetu ģimene audzēja puķu stādus. Iesākumā viņi šo nodarbi uzskatīja par sojas pupu audzēšanas palīgnozari, taču desmit gadu laikā tā viņiem bija nesusi krietni vairāk peļņas nekā laukkopība. Jo dārzniecībai labāk veicās, jo Klampetu vīrieši kļuva īgnāki.

“Ņem vēl vienu ar divdesmit procentu atlaidi!” ieteica Billijs Klampets, pīpēdams “Camel’’ tieši zem aicinājuma dārzniecības telpās nesmēķēt, kuru viņa māte bija piestiprinājusi pie sienas.

“Tad es samaksāšu par divām. Otru paņemšu, ārā iedams,” Keids teica, nolicis kastīti uz letes. Billijs bija skolasbiedrs, bet draudzējušies viņi nebija. “Kā sokas tirdzniecība?”

“Lēni, bet droši,” Billijs atbildēja, piemiegtām, tumšas netīksmes pilnām acīm caur cigaretes dūmiem Keidu vērodams. Billijam bija nenosakāmas krāsas mati, apgriezti pagarā “ezītī”, kas agresīvi slējās augšup, atgādinādams adatas. Salīdzinājumā ar skolas laiku viņš bija kļuvis krietni apaļīgāks, pareizāk, bija zaudējis muskuļus, kas bija nodrošinājuši viņam sportista slavu.

“Grasies stādīt puķītes, lai būtu augu seka?”

“Nē.” Negribēdams iesaistīties spēlē, kurā abi bārstītu apvainojumus, Keids aizgāja pie puķpodiem. Izvēlējies divus zaļgani pati' nētus podus, viņš tos atnesa un nolika uz letes, piebilzdams: “Man vajadzētu arī "Roundup".”

Izdzēsis cigareti, Billijs to iesvieda īpašā pudelē, ko turēja zem letes. Viņš zināja, ka lietiskos pierādījumus atstāt nedrīkst, citādi saņems mātes rājienu.

“Paskat tik - esi sācis izmantot herbicīdus! Kas tad dabas draugam piepeši lēcies?”

“Un vienu maisu puķu zemes,” Keids nesatricināmi piebilda.

“Varbūt pie viena iegādāsies arī insekticīdu? Atnesīšu tev aldi-kārbu.”

“Paldies, nē.”

“Nē, nē - tā ir īstā atbilde!” Billijs sēcoši nosmējās. “Tavai kukurūzai neko nevajag - ne insekticīdus, ne pesticīdus, ne arī riebīgos, neķītros minerālmēslus! Šķīsta kā jaunava! Vai ceri, ka par tevi vēlreiz uzrakstīs žurnālā?”

"Kopš kura laika tu lasi? Es domāju, ka tu žurnālos tikai apskati bildītes,” Keids laipnā balsī atteica.

“Tie smukie žurnālīši un saldās runas mūsējiem ir pie vienas vietas! Kurš gan nesaprot, ka tu iedzīvojies uz kaimiņu darba rēķina!”

“Tiešām?”

“Jā, tiešām!” Billijs iekarsis atcirta. “Un pāris gadu tev tikai veicās. Ja vēlies zināt manas domas - cūkas laime, un viss!”

“Šķiet, ka neesmu vaicājis tavas domas, Billij. Vai tu nesaskaitītu, cik man jāmaksā?”

“Agrāk vai vēlāk tas viss nāks pār tavu galvu. Nezināsi, kur glābties no slimībām un kaitēkļiem!” Billijs bija aizvadījis dārzniecības veikalā garu, apnicīgu dienu, un Keida Lavela apcelšana bija viens no iecienītākajiem veidiem, kā atslābināties, - tas zaķpastala nekad nerunāja pretī. “Kad visi tavi tīrumi būs inficēti, slimības pāries pie citiem. Tad tu gan velnu redzēsi!”

“Paturēšu to prātā.” Izņēmis no kabatas portfeļa pāris naudaszīmju, Keids nosvieda tās uz letes, piebilzdams: “Kamēr tu izsitīsi čeku, es šos aiznesīšu uz mašīnu.” Savas dusmas viņš valdīja, kā valda niknu suni, jo, vaļā palaistas, tās varēja kļūt bīstamas. Billija Klam-peta dēļ nebija vērts ļaut tām vaļu.

To viņš sev iestāstīja, nesdams puķpodus un abas kastītes uz mašīnu.

Kad viņš atgriezās, uz letes jau stāvēja herbicīda kārba un divdesmit mārciņu plastmasas maiss ar zemi.

“Tev pienākas atpakaļ trīs dolāri un seši centi.” Billijs skaitīja tīši lēni. “Nesen pāris reižu pabraukājos ar tavu māsu pa pilsētu. Pēdējā laikā viņa tiešām labi izskatās.” Saraucis uzacis augšup, viņš divdomīgi pasmīnēja. “Tiešām labi!”

Iebāzis sažņaugto dūri ar naudas atlikumu kabatā, Keids vairs nevilka to ārā, it kā baidīdamies, ka tūliņ to ietrieks Billija smīnošajā sejā.

“Kā klājas tavai sievai, Billij?” viņš apvaicājās.

“Dārlinai? O, lieliski! Atkal stāvoklī - trešo reizi! Cerams, ka būšu iestādījis vēl vienu brangu dēlu. Kad ķeros pie aršanas - vienalga, vai tas būtu lauks vai sieviete, - es to daru pamatīgi.” Acis viņam iespīdējās, smaids pletās arvien platāks. “Pavaicā māsai!”

Keida dūre izšāvās no kabatas - un nākamajā mirklī viņš jau turēja Billiju paceltu gaisā aiz krekla priekšas, tā ka tam kājas vairs nesniedzās līdz grīdai.

“Paklau, tu...” Keids klusi teica, “tev derētu atcerēties, kam esi ieķīlājis māju, kurā dzīvo. Atceries to, Billij! Un liec mieru manai māsai!”

“Plāties vien ar savu bagātību! Tik un tā tev nav dūšas, lai stātos man pretī kā vīrs vīram!”

“Liec mieru manai māsai,” Keids atkārtoja, “citādi tu to nožēlosi!”

Palaidis Billiju vaļā, Keids paņēma pirkumus un izgāja no veikala, tad, izgriezis mašīnu ārā no stāvvietas, aizbrauca līdz vietai, kur drīkstēja nobraukt malā. Viņš sēdēja ar aizvērtām acīm un gaidīja, līdz negantais niknums pāries.

Nevarēja saprast, kas ir ļaunāk - tas, ka Klampetu veikalā starp rozēm un vijolītēm viņš gandrīz bija ielaidies kautiņā, vai tas, ka no prāta vairs neizgāja doma par māsu, kura bija ļāvusi gar sevi grābstīties šim ķēmam Billijam Klampetam.

Keids apgrieza mašīnu un brauca ar pirmo ātrumu uz Tirgus ielu. Brīva vieta, kur spēkratu atstāt, atradās puskvartāla attālumā no

Torijas veikala, tieši blakus Dvaita kravas automobilim. Pavēlējis sev nomierināties, viņš izcēla ārā podus un nolika pie veikala durvīm; aiz tām džinkstēja elektriskais zāģis.

Vitrīnu apakšdaļas jau stāvēja paredzētajā vietā, bija nostiprināti arī apakšējie plaukti. Keids redzēja, ka apdarei Torija izvēlējusies vienkāršu, lakotu priedi; gudra izvēle, viņš nodomāja. Neuzkrītošajās vitrīnās pircēji varēs labāk aplūkot preci, tās nenovērsīs uzmanību. Grīda bija noklāta ar brezentu un galdnieku darbarīkiem, gaiss oda pēc zāģskaidām un sviedriem.

“Sveiks, Keid!” Dvaits nāca viņam klāt, uzmanīdamies, lai neuzkāptu uz darbarīkiem.

“Cik tu glīts!” Keids teica un piesita ar pirkstu pie Dvaita zili zeltītās kaklasaites.

“Man bija tikšanās ar veselu baņķieru komandu.” It kā tikai nupat apjēdzis, ka tikšanās ir galā, Dvaits palaida kaklasaites mezglu vaļīgāk. “Garāmbraucot nolēmu pārbaudīt, kā vīri strādā.”

“Darbs vareni sokas.”

“Klientei ir ļoti skaidri priekšstati par to, ko viņa vēlas un kad viņa to vēlas.” Dvaits pacēla acis pret griestiem. “Ko lai dara, mums jāpieskaņojas! Tici vai netici, viņa nedod ne vismazākās atlaides. No sīkā skuķēna izaugusi dāma ar raksturu.”

“Kur viņa ir?”

“Iekštelpās.” Dvaits pameta ar galvu uz aizvērto durvju pusi. “Torija prot nemaisīties pa kājām, kas nu ir, tas ir. Pēc tam kad nodiktējusi mums, ko darīt!”

Keids vēlreiz aplaida acis apkārt.

“Veikals tiks iekārtots ar gaumi,” viņš konstatēja.

“Jā, tam jāpiekrīt. Paklau, Keid...” Dvaits ieteicās, mīņādamies no vienas kājas uz otru. “Lisija grib tevi iepazīstināt ar...”

“Nē!”

“Noklausies taču līdz galam!”

“Es jau zinu bez klausīšanās. Lisija grib mani iepazīstināt ar kādu draudzeni, kura nav precējusies tāpat kā es, - un cik lieliski mēs saderētu kopā! Es šai neprecētajai draudzenei varētu piezvanīt un ielūgt viņu pusdienās vai arī iegriezties pie jums, un tad mēs visi pasēdētu kopā ar šo neprecēto draudzeni...”

“Un kāpēc gan ne? Lisija tikmēr tupēs man uz kakla, kamēr tu to izdarīsi.”

“Tas ir tavs kakls, un tā ir tava sieva un tava problēma. Pasaki Lisijai, ka esmu tikko atklājies gejs, vai arī ko citu.”

“Ak jā! Tā tik ir ideja! Tas derēs!” Šī doma Dvaitu tā iejūsmināja, ka viņš sāka nevaldāmi smiekuļot. “Pazīstot Lisiju, varu solīt, ka vīrieši drīz gaidīs uz tevi rindā!”

“Jēziņ...” Keids novaidējās, aptvēris, ka šāds iznākums nebūt nav nereāls. “Nu tad saki, ka man ir slepens, vētrains romāns ar kādu sievieti.”

“Kuru?”

“Nu, izvēlies kādu! Lai tikai Lisija norimstas.” Negaidīdams atbildi, Keids atmeta ar roku un devās uz iekštelpu durvīm.

Torija stāvēja uz saliekamām kāpnēm, skrūvēdama griestu patronā dienasgaismas spuldzi.

“Ļauj, es to izdarīšu!”

“Jau gatavs. Spuldzes ir īrnieka, nevis namīpašnieka ziņā.” Tas vēl arvien nedaudz urdīja - apziņa, ka veikala māja pieder Keidam.

“Skatos, ka durvīs nomainīts stikls.”

“Jā. Liels paldies!”

“Šķiet, ka gaisa kondicionētājs arī salabots.”

“Par to nu nav šaubu.”

“Paklau, ja šodien tu gribi pret mani šņakstināt zobus, tad būs jāstāv rindā. Tu neesi pirmā, kas uz to gaida.”

Un Keids aizgriezās, rokas kabatās sabāzis. Viņš ievēroja, ka noliktavas telpām Torija izvēlējusies metāla plauktus. Pelēkus, neglītus un izturīgus. Praktiskus. Plaukti jau bija pilni ar preču kastēm, un tās visas bija kārtīgi sanumurētas.

Piedevām viņa bija nopirkusi rakstāmgaldu, un arī tas bija masīvs un praktisks. Uz rakstāmgalda stāvēja dators un telefona aparāts, un glīta dokumentu kaudzīte.

Desmit dienu laikā viņa daudz ko bija šeit paveikusi. Ne reizi nebija lūgusi Keida palīdzību, ne reizi nebija to pieņēmusi. Keidu kaitināja, ka viņam tik ļoti par to jāskaišas.

Torija bija ģērbusies pelēkā krekliņā un melnās biksēs, ar pelēkām sporta kurpēm kājās. Keidu kaitināja arī tas, ka šis apģērbs viņam gluži labi patika.

Torijai kāpjot lejā, viņš pagriezās atpakaļ un reizē ar viņu satvēra kāpnes.

“Es nolikšu!”

“Es pati varu to izdarīt.”

Keids vilka uz savu pusi, Torija - uz savu.

“Nu, vai zini, Torij!”

Pamanījusi pēkšņās dusmas Keida balsī un acu draudīgo zibsni, Torija atkāpās un sažņaudza kopā rokas. Ar klakšķi saspiedis kopā abas kāpņu puses, Keids iestūma kāpnes sienas skapī.

Un, uzgriezis viņai muguru, palika nekustīgi stāvam. Piepeši Torijai uzplūda līdzjūtības un vainas apziņas vilnis. Turklāt, dīvaini, viņa nejuta bailes - tas bija neparasti dusmīgu vīriešu tuvumā. “Apsēdies, Keid!”

“Kāpēc?”

“Man šķiet, ka tev vajag atpūsties.” Viņa piegāja pie nesen nopirktā mazā ledusskapja, sadabūja kokakolas pudeli un atskrūvēja vāciņu. “Ņem iedzer un nomierinies!”

“Paldies..." Atkritis krēslā pie Torijas rakstāmgalda, Keids iedzēra no pudeles garu malku.

“Draņķīga diena?”

“Jā, diezgan.”

Neko neteikdama, Torija atvēra somu, sameklēja aspirīna kārbiņu un sniedza Keidam divas tabletes.

“Es jau negribēju... Bet likās - tev tiešām...” viņa stomījās, ievērojusi Keida sejas izteiksmi. Torija juta, ka sirds sākusi strauji pukstēt un vaigos sakāpis karstums.

“Liels paldies!” Keids iemeta tabletes mutē, nopūtās, paapļoja plecus. “Vēl labāk man kļūtu, ja tu nāktu un apsēstos man klēpī, bet to jau tu nedarīsi.”

“Nedarīšu vis.”

“Es tikai katram gadījumam pajautāju. Un kā būtu ar vakariņām un kino? Nu nesaki uzreiz “nē”!” viņš iesaucās, iekams Torija paguva atplest muti. “Tikai aiziesim vakariņās un pēc tam uz kādu filmu. Ieēdīsim picu vai hamburgerus, kaut ko garšīgu iedzersim... Apsolu, ka nesākšu tevi bildināt!”

“Tas mani, protams, nomierina, bet arī nepamudina.”

“Apdomā šo priekšlikumu.” Viņš nolika pudeli uz galda un piecēlās. “Iznāc ārā! Es tev kaut ko atvedu.”

“Es vēl te neesmu beigusi.”

“Paklau, meitēn, vai tiešām tev ik brīdi jārunā pretī? Traks var palikt!” Lai jautājumu atrisinātu, Keids saņēma Toriju aiz rokas un izvilka ārā pa durvīm.

Viņai gribējās stīvēties pretī, vienkārši principa pēc. Taču veikala zālē strādāja divi galdnieki, kuriem bija acis un ausis. Likās, ka viņa dos mazāk iemesla tenkām, ja nepretodamās Keidam sekos.

“Tie man iepatikās,” Keids teica, norādīdams uz podiem pie veikala durvīm. “Ja tu gribētu citādus, vienmēr vari Klampetu veikalā apmainīt. Iespējams, balzamīnes arī.” Viņš izņēma no kravas kastes vienu augu. “Tomēr, manuprāt, tās piestāvēs gluži labi.”

“Kam piestāvēs?”

“Tev, tavam veikalam. Pieņem šo mazo dāvanu! Tiesa, tev pašai šīs puķes būs jāiestāda.” Iespiedis Torijai rokās kastīti ar balza-mīni, viņš izcēla no mašīnas otru, kā arī maisu ar zemi.

Torija stāvēja uz ietves samulsusi un aizkustināta. Nu viņa atcerējās, ka bija vēlējusies nopirkt puķes, ko iestādīt podos pie veikala durvīm. Viņa bija gribējusi petūnijas, taču balzamīnes likās vēl jaukākas.

“Cik patīkami, ka tu to iedomājies! Paldies!”

“Vai tu varētu runājot skatīties uz mani?” Keids nogaidīja, līdz Torijas skatiens pavērsās pret viņu un viņi raudzījās viens otram acīs. “Lūdzu! Kur tu tās stādīsi?”

“Tepat ārā, podos.”

Keidam blakus iedama atpakaļ uz veikalu, Torija iesāņus uz viņu pašķielēja.

“Nu, pie velna... Ja vēlies, ap sešiem vari iegriezties. Īstenībā es labprāt apēstu kādu picu. Ja viss ies gludi, apdomāsim arī tavu priekšlikumu par kino.”

“Lieliski!" Keids nolika puķi un maisu ar zemi skatloga priekšā. “Es atgriezīšos.”

“To es zinu,” Torija klusi noteica, vērodama viņu aizejam.

8

TĀ jau droši vien ir, ka no garlaicības neviens nav nomiris, Feita domāja, - tomēr kā lai visu mūžu nodzīvo garlaicībā!

Bērnībā, sūdzēdamās par garlaicību, mazā Feita allaž bija panākusi tikai to, ka pieaugušie viņai uzdeva kaut kādus mājās darāmus darbus. Tie viņai bija riebušies gandrīz tāpat kā garlaicība. Vēl tagad viņai tie bija pretīgi.

“Nu, ko lai es šodien iesāku?" Atlaidusies krēslā, Feita zvilnēja pie virtuves galda, knibinādama brokastu cepumu. Pulkstenis jau bija pāri vienpadsmitiem, bet viņa vēl nebija spējusi saņemties, lai apģērbtos. Feitai vēl arvien bija mugurā zīda rītatērps - to viņa bija pārvedusi no Savanas, kur bija devusies iepirkšanās braucienā.

“Atkal mokāties ar garlaicību, mis Feita?” atskanēja Lailas balss, raupja kā smilšpapīrs, ar franču valodas pieskaņu. Laila tā runāja pa daļai tāpēc, ka viņas vecmāmiņa bijusi kreoliete, un pa daļai tāpēc, ka viņai tā likās interesantāk.

“Pie mums nekad nekas nenotiek! Katru rītu vienmēr viens un tas pats, un diena tikai stiepjas un stiepjas garumā, līdz beidzas ar neko.”

Laila berza virtuves leti. Virtuves uzkopšanu viņa īstenībā bija pabeigusi jau pirms stundas, taču, zinādama, ka ieradīsies Feita, bija gaidījusi viņu te kā slēpnī.

“Gribas padarboties, ko?” Un Laila uzmeta Feitai nevainīgu brūno acu skatienu. To Lailai bija vajadzējis apgūt, ilgstoši vingrinoties, lai gan dabiskas viltības viņai pietika atliku likām.

Pārlieku labi Laila pazina šo meiteni, kas te gauzdamās sēdēja. Mis Feitu viņa bija pieskatījusi kopš dzimšanas brīža; vēl tagad vi-ņa ar mīļumu atcerējās, kā mazā pēc piedzimšanas bija neganti brēkusi un vēcinājusi sīkās dūrītes pret visu pasauli. Laila kopš divdesmit gadu vecuma kalpoja Lavelu namā; viņa bija pieņemta par istabeni, kad misis Lavela bija gaidījusi pirmo bērnu, Keidu.

Viņa atcerējās, ka tolaik bijusi melnmate, nevis iesirma kā tagad, un varbūt ar nedaudz šaurākiem gurniem. Taukos izplūdusi viņa tomēr nelikās; Lailai pašai šķita, ka viņa ir nobriedusi par īstu sievieti.

Lailas seja bija tumša cukura sīrupa krāsā; tādā sīrupā viņa ik gadu Visu svēto dienas priekšvakarā apmērcēja ābolus. Sejas krāsas izcelšanai kalpoja košsarkans lūpu zīmulis, ko viņa nēsāja priekšauta kabatā.

Apprecējusies viņa nebija, lai gan iespēju nebija trūcis. Jā, savā laikā Lailu Džeksoni bija aplidojis vesels bars pielūdzēju! Vēl tagad viņai patika glīti saposties un kopā ar izskatīgu vīrieti doties uz pilsētu, lai izklaidētos.

Bet lai viņa ar kādu no tiem precētos? Nu nē, precēšanās, pēc Lailas ieskatiem, bija pavisam kas cits.

Lailai patika dzīvot tāpat, tas ir, viņai patika, ja kārtējais pielūdzējs ieradās pie namdurvīm, lai viņu pavadītu turp, kurp viņa vēlējās. Tam, kurš cerēja pavadīt Lailu otrreiz, bija vēlams ierasties ar labas šokolādes kārbu vai puķu pušķi un prast atvērt viņai durvis, kā piedien īstam džentlmenim.

Apprecies vien ar tādu - un dabūsi visu mūžu noskatīties, kā viņš kasās un maitā gaisu, un dara sazin ko vēl, kamēr tu raujies vaiga sviedros, lai nopelnītu naudu dienišķajai iztikai un kaut kam glītākam, ko uzvilkt mugurā.

Nu nē, šeit Lailai bija lieliskas mājas; patiesībā “Skaistie sapņi” tikpat daudz piederēja viņai kā jebkuram citam. Viņa bija uzaudzinājusi trīs Lavelu bērnus un visas acis izraudājusi par bojāgājušo Hou-pu. Pēc Lailas saprašanas, pie Laveliem viņa baudīja visas priekšrocības, kādas sniedz vīriešu klātiene, bez raizēm, ko tā sagādā.

Skaidrs, ka arī viņai patika šad tad pamīlēties, un tas nevarēja būt grēks. Ja Dievam Tam Kungam nepatiktu, ka cilvēki mīlējās, Viņš tos nebūtu ar tādu gribēšanu apveltījis.

Taču mis Feita bija ar gribēšanām kā apsēsta; viņa vēl nebija iemācījusies tās apmierināt tā, lai pašai neceltos ļaunums. Meitene pastāvīgi iekūlās visādās ķibelēs, pa lielākai daļai savas vainas pēc. Tā ir, Laila domāja, dažām jaunām vistiņām paiet ilgāks laiks, līdz tās iemācās dzīvot vistu kūts barā.

“Varbūt pabraukājies ar mašīnu,” Laila ieteica.

“Uz kurieni tad lai es braucu?” Feita atbildēja bez intereses, gurdeni malkodama kafiju. “Brauc, kurp gribi, - uz visām pusēm redzams viens un tas pats.”

Laila izņēma no kabatas lūpu zīmuli un, spoguļodamās hromētajā tostera sānā, uzkrāsoja lūpas.

“Es gan zinu, kas man nejaukā dienā uzlabo omu,” viņa sacīja. “Pavazāšanās pa veikaliem!”

“Tā varētu būt,” Feita ar nopūtu atbildēja, iztēlodamās garāku braucienu, piemēram, uz Cārlstonu. “Neko prātīgāku jau nevar izdomāt.”

“Nu, tas ir pareizi! Pabraukā, iepērcies - un garastāvoklis uzreiz uzlabosies! Te būs saraksts.”

Ieplestām acīm Feita blenza uz iepirkumu sarakstu Lailas rokā.

“Pārtika? Es taču netaisos staigāt pa pārtikas veikaliem!”

“Pati teici, ka nekā prātīgāka tev neesot, ko darīt! Pērc tikai tādus tomātus, kas ir īsti nogatavojušies, saprati? Un dabū tieši to grīdas tīrāmo līdzekli, kas man te pierakstīts! Televīzijā tam bija traki smieklīga reklāma. Vajadzētu pamēģināt.” Uzgriezdama Feitai muguru un cenzdamās apslāpēt smieklus, Laila skaloja izlietnē lupatu; meitēns ar vaļēju muti bija izskatījies tik jocīgs! “Tad ieej “Drogās” un nopērc man “Oil of Olay”, bet trauciņā, nevis pudelītē! Un neaizmirsti piena un medus vannas šampūnu! Pa ceļam uz mājām piebrauc pie ķīmiskās tīrītavas un paņem to vezumu, ko es tur aizstiepu pagājušā nedēļā, - tur jau galvenokārt tavas mantas vien ir. Nudien nesaprotu, kā var savalkāt ap pussimt zīda blūžu...”

“Vai vēl kaut kas?” Feita piemiegtām acīm saldā balstiņā apvaicājās.

“Viss uzrakstīts melns uz balta. Cerams, ka stundas divas tevi garlaicība nemocīs! Tagad ej apģērbies, drīz jau būs dienas vidus! Kauns, goda vārds, kauns skatīties uz tādu sievieša cilvēku, kas pusi dienas slaistās apkārt vienā rītakleitā! Nu ej, ej!”

Un ar tādu kustību, it kā uzsauktu: “Tiš!” - norādījusi Feitai, lai lasās prom, Laila paķēra no galda viņas šķīvi un tasīti.

“Es vēl neesmu beigusi brokastot!”

“Tu tak neēd! Tikai sēdi sapūtusies un knibinies. Nu, taisies, ka tiec no manas virtuves, un izdari šodien kaut ko derīgu!”

Klusi iesmējusies un nogrozījusi galvu, Laila pati izdzēra atlikušo kafiju. Dažas jaunas vistiņas neparko negrib saprast, kura ir vistu bara īstā vadone, viņa nodomāja.

Pēc trim gadiem un astoņpadsmit saņemtiem kucēniem Veidam beidzot bija izdevies pārliecināt labradora īpašnieci Dotiju Bētremu, ka pārlieku vaislīgo kucīti vajag sterilizēt. Pēdējais metiens nupat bija atšķirts no mātes; kamēr labradoru māmiņa izgulēja narkozi, Veids potēja jautri vaukšķošos kucēnus.

“Es nespēju uz tām adatām skatīties, Veid! Galva reibst...”

“Jums jau nav jāskatās, misis Bētrema. Izejiet ārpusē un pagaidiet! Vēl dažas minūtes - un viss būs kārtībā.”

“Ak...” Un, tuvredzīgajām acīm aiz biezajām lēcām valgi iespīdoties, vecā dāma piespieda trīsošās rokas pie vaigiem. “Labāk palikšu. Nebūs pareizi, ja es...” Viņas balss izdzisa, jo adata bija ieslīdējusi kucēna kažociņā.

“Meksīne, pavadi misis Bētremu uz priekštelpu!” slepus pamirkšķinādams, Veids teica palīdzei. “Šeit es pats tikšu galā.”

Turklāt vēl labāk, viņš nodomāja, ja mīļas, jaukas večiņas negrasīsies man blakus paģībt. Par laimi, Meksīne ar grīļīgo misis Bētremu izgāja pa durvīm.

“Nu tā, mazulīt!” Veids pakasīja kārtējam kucēnam vēderiņu, lai mazais nomierinātos, un ķērās pie nākamā. Viņš svēra, bužināja austiņas, pārbaudīja, vai tajās nav parazītu, un rakstīja kartītēs, bet pieņemšanas telpā tikmēr atbalsojās smilksti un vaukšķieni.

Misis Bētremas Seidija rāmi gulēja; Silvestrs, vecā mistera Klin-gla runcis, savā būrī šņāca, uzmetis kūkumu, bet kāmis, Progresas pamatskolas trešās klases mīlulis, čakli grieza riteni, apliecinādams, ka nelielais urīnpūšļa iekaisums viņam sekmīgi izārstēts.

Tā bija veterinārārsta Veida Mūnija mazā paradīze.

Viņš tika galā ar pēdējo kucēnu, bet tikmēr tā brāļi un māsas kūleņoja cits pār citu, raustīja ar zobiņiem ārsta kurpju saites un atstāja uz grīdas peļķītes. Misis Bētrema bija apliecinājusi, ka pieciem kucēniem jau atrasti labi saimnieki, turklāt Veidam atkal bija vajadzējis maigi atraidīt viņas kārtējo piedāvājumu paņemt vienu kucēntiņu.

Tomēr attiecībā uz šo pēdējo viņam bija kas padomā.

“Dakter?” Meksīne pabāza galvu pieņemšanas telpas durvīs.

“Viss kārtībā. Savāc to armiju!”

“Viņi ir burvīgi!” Meksīne jūsmoja, tumšajām acīm mirdzot. “Man jau likās, ka jūs padosieties un vienu pieņemsiet.”

“Ja sākšu, tam nebūs gala.” Tomēr, lūkodamies uz kucēnu, kas kūņojās viņa rokās, Veids pasmaidīja tā, ka vaigos ievilkās bedrītes.

“Kaut man tāds būtu!” Un, pacēlusi vienu kucēnu, Meksīne piespieda to pie krūtīm; kucēns, apliecinādams dedzīgu mīlestību, sāka neticamā ātrumā laizīt viņai seju.

Meksīne dievināja dzīvniekus, tāpēc iespēja strādāt pie veterinārārsta viņai likās īsta debesu dāvana. Diemžēl mājās jau bija divi suņi, un sirdsapziņa Meksīnei neļāva vecākus pierunāt, lai pieņem vēl trešo.

Viņa bija piedzimusi strādnieku ģimenē; vecāki visu mūžu bija pūlējušies vaiga sviedros, lai ģimene izkļūtu no nabadzības, lai bērniem, Meksīnei un abiem jaunākajiem brāļiem, nebūtu no tās jā-cieš. Mums vēl arvien trūkst naudas, Meksīne sev atgādināja, glaudīdama tik ļoti kāroto kucēnu.

Un trūks vēl ilgi, domās viņa nopūzdamās piebilda. Viņa bija pirmā no visas ģimenes, kam bija iespēja apmeklēt koledžu, un viņas pienākums bija taupīt.

“Dakter, viņi ir tik jauki! Tomēr es pārāk daudz laika aizvadu skolā un darbā, lai varētu veltīt kucēnam pietiekamu uzmanību.” Meksīne nolika mīksto kamoliņu zemē. “Turklāt tētis mani nosistu.”

Par to Veids tikai pasmīnēja. Viņš zināja, ka Meksīne ir tēva mīļ-meitiņa.

“Kā veicas mācībās?” viņš apvaicājās.

Meksīne tēlotās šausmās pacēla acis pret griestiem. Pašlaik viņa studēja koledžas otrajā kursā, un, tieši tāpat kā naudas, viņai trūka laika. Ja Veids neļautu viņai iet un nākt pēc vajadzības un katru brīvo brītiņu poliklīnikā aizvadīt pie grāmatām, Meksīne nemūžam nebūtu tik tālu tikusi.

Veids bija Meksīnes varonis un viņas pirmā lielā, saldi sāpīgā aizraušanās. Tagad tā bija pārgājusi; Meksīne vienīgi cerēja, ka reiz kļūs par veterinārārsti, tikpat gudru un prasmīgu kā viņš.

“Tuvojas pavasara eksāmeni. Galva tik pilna, ka šķiet - plīsīs... Iznesīšu mazulīšus ārā, dakter Veid.” Viņa salika kucēnus grozā. “Ko lai saku misis Bētremai par Seidiju?”

“Seidiju viņa varēs paņemt šopēcpusdien - nu, tā ap četriem. Jā, un palūdz, lai to pēdējo kucēnu nevienam nepiedāvā! Man kāds ir padomā, kam to varētu atdot.”

“Tiks izdarīts! Vai tagad drīkstu paņemt pusdienas pārtraukumu? Nākamajā stundā mums neviens nav pierakstīts. Domāju pasēdēt parkā un pamācīties.”

“Uz priekšu!” Veids pagriezās pret izlietni, lai nomazgātu rokas. “Vari būt projām veselu stundu, Meksīne. Tad jau vēlāk redzēsim, cik daudz tev būs izdevies sabāzt galvā.”

“Paldies!”

Veidam bija žēl, ka krietno palīdzi drīz zaudēs. Un, viņaprāt, tam neizbēgami bija jānotiek, tiklīdz Meksīne būs saņēmusi diplomu. Viņš zināja - nebūs viegli atrast otru tādu meiteni, kura tik labprāt, ar tādu mīlestību un sapratni palīdzētu viņam dzīvnieku ārstēšanā, turklāt prastu arī rakstīt ar mašīnu, laipni atbildēt pa telefonu un tikt galā ar nervoziem dzīvnieku īpašniekiem.

Taču dzīve ir dzīve, tai jāvirzās uz priekšu.

Veids jau grasījās doties uz blakustelpu, lai apraudzītu Seidiju, taču nākamajā mirklī pieņemšanas telpā ienāca Feita.

“Dakter Mūnij! Tieši jūs es meklēju.”

“Darba laikā esmu viegli atrodams.”

“Nu, es tikai tāpat vien pastaigājoties iegriezos.”

Veids sarauca augšup uzaci.

“Kleita gan tev ir efektīga - tāpat vien pastaigājoties!” “Hmm...” Un Feita pavilka ar pirkstu pa maigo kokvilnas audumu. Kleita bija koša, magoņsarkana, ar šaurām plecu lencītēm un kuplu svārku daļu. “Tev patīk? Man šodien tāds noskaņojums.” Viņa atmeta matus, izplatīdama visapkārt pavedinošu smaržu mākoni.

Tad, piegājusi Veidam tuvu klāt, ar delnām noglāstīja viņa krūtis un plecus. “Vai zini, kas man zem kleitas?”

Un tā katru reizi, Veids nodomāja: pietiek man uz šo sievieti paskatīties, lai es būtu gatavs rāpot viņas priekšā uz ceļiem.

“Palīdzi atminēt!”

“Tu taču esi tik gudrs! Augstskolas izglītība, visi tie burtiņi aiz uzvārda...” Feita saņēma Veida roku savā plaukstā un slīdināja augšup sev pa stilbu. “Tu noteikti tūdaļ atminēsi...”

“Jēziņ...” Viņa asinis sāka neganti pulsēt. “Tu staigā pa pilsētu -un apakšā tev nekā nav?”

“Un mēs abi esam vienīgie, kuri to zina!” Spožām acīm cieši raudzīdamās Veidā, viņa viegli iekoda tam apakšlūpā. “Ko tu tagad domā darīt?”

“Iesim augšā...”

“Par tālu.” Guldzoši iesmiedamās, Feita atspieda vaļā durvis, kas atradās Veidam aiz muguras. “Es gribu tevi tūlīt. Un ātri.”

Seidija gulēja, mierīgi elpodama. Telpa smaržoja pēc suņa un dezinfekcijas līdzekļa. Veco krēslu, kurā Veids neskaitāmas stundas bija aizvadījis, sēdēdams pie saviem pacientiem, klāja neskaitāmu suņu un kaķu spalvas.

“Ārdurvis nav aizslēgtas.”

“Briesmas piešķir dzīvei asumu!” Feita atvilka Veida bikšu rāvējslēdzēju. “Skat, ko es te atradu...” Satvērusi locekli, viņa redzēja Veida šokolādes krāsas acis apmiglojamies - un tad viņa mute alkai-ni piezīdās Feitas mutei.

Nebēdnīgais satraukums, ko Feita bija jutusi posdamās, braukdama uz pilsētu un iztēlodamās, kā Veidu pavedinās, bija pārvērties par ko neizprotamu, pavēlošu. Gandrīz mokošu.

“Aizved mani kaut kur...” Veidam skūpstot Feitas kaklu, viņas mugura izliecās. “Aizved mani, kur ir karsti un tumši, un mežonīgi... Man tur vajag. Ātrāk, ātrāk...” Feita čukstēja.

Izmisuma nots, kā asmens griezdamās caur kaisles čukstiem, iecir-tās Veidā, un viņš zaudēja prātu. Šajā tuvībā nebija nekā apvaldīta, nekā maiga un mīļa. Kad Feita, elsaini čukstēdama Veida vārdu, ieķērās viņam mugurā, viņš aizmirsa, ka bija gribējis šo sievieti iegūt maigi un mīļi.

Viņš gribēja vienīgi Feitu.

Viņš pasvieda augšup sarkano audumu, sagrāba viņas gurnus. Viņas klēpis jau bija karsts un mikls, un viņa locekli tas satvēra gluži kā alkaini žokļi.

Feita bija aplikusi vienu kāju Veidam ap vidukli; no viņas krūtīm izlauzās gari, dziļi vaidi. Veids aizpildīja tās vietas, kas jutās tukšas. Un nelikās svarīgi, ka tas ir tikai uz brīdi, ka tukšuma sajūta atgriezīsies. Viņš tās aizpildīja, kā neviens cits līdz šim nebija spējis.

Skaļi, dzīvnieciski elsieni, dobjš troksnis, augumiem ritmiski triecoties vienam pret otru un arī pret koka virsmu, spēcīgs, glums loceklis, kas atkal un atkal viņu sasniedza... Ļaudama sev vaļu, ar klusu, pusaizžņaugtu kliedzienu Feita sasniedza orgasmu. Kopā ar Veidu viņa vienmēr beidza pilnestīgi un strauji, un vienmēr tas nāca kā pārsteigums, mazs, burvīgs trieciens visam organismam.

Un tad sākās atkal - lēnāk, dziļāk, it kā pamazām plēšot Feitu vaļā, līdz kaut kas viņā atvērās Veidam pretī.

Un, tā kā tas bija viņš, Feita drīkstēja tam ļauties, drīkstēja uzticēties. Varēja turēties pie šā vīrieša, zinot, ka viņš būs blakus, kad viņa kritīs.

Zvanīja telefons. Vai arī Veidam zvanīja ausīs. Katra ieelpa bija pilna Feitas. Feita kustējās viņa ritmā - grūdiens pret grūdienu, neaprimstot un nepalēninot tempu. Retajos brīžos, kad Veids spēja šīs kopošanās reizes atcerēties ar vēsu prātu, viņš mēdza sev jautāt, kāpēc viņi viens otru gluži vienkārši neaprij.

Atkal un atkal, pa vidu elsieniem un īdēšanai Feita izrunāja viņa vārdu. Un vienu mirkli pirms tam, kad Veids sasniedza kulmināciju, viņš redzēja Feitas acis aizveramies kā lūgšanā.

“Ak, Dievs...” Nodrebēdama viņa atgāza galvu pret durvīm, vēl arvien turēdama acis ciet. “O... cik labi! Jūtos tik burvīgi... gan iekšpusē, gan ārpusē.” Viņa atvēra acis un tīksmi izstaipījās. “Un kā tu?”

Veids zināja, ko no viņa gaida, tāpēc pārvarēja vēlēšanos iespiest seju Feitas matos un čukstēt vārdus, kuriem viņa tikpat neticētu. Jau toreiz, pirms daudziem gadiem, vārdi viņai neko nebija nozīmējuši - tad, kad viņš savā naivumā bija tos teicis.

“Sātīgāk par šķiņķa sviestmaizi, ko grasījos apēst pusdienās.”

Feita iesmējās un aplika rokas Veidam ap kaklu; tas bija tiklab draudzīgs, kā intīms žests.

“Man vēl ir dažas vietiņas, ko tu neesi apskrubinājis. Tā ka...”

“Veid! Dēls, vai tu esi augšā?”

“Jēziņ!” Tā Veida miesas daļa, kas vēl arvien omulīgi atpūtās Fei-tas miesā, no šausmām sarāvās. “Mamma!”

"Nu, vai tas nav... jautri?” Un Feita nospurcās.

Veids aizspieda viņai muti.

“Kuš! Jēziņ, tā tik man vēl trūka!”

Dzirkstošām acīm Feita kaut ko murdēja, kratīdamās smieklos.

“Nav nekā smieklīga...” Veids iešņācās, lai gan pats tik tikko spēja valdīties, lai neiesmietos. Viņš dzirdēja māti staigājam pa poliklīnikas ēku un saucam viņa vārdu tikpat možā balsī kā tolaik, kad viņam bija desmit gadu.

“Paliec klusu!” viņš pačukstēja Feitai. “Un neej no šejienes ārā! Sēdi te - un lai es nedzirdētu ne skaņas!”

Veids lēnām kāpās atpakaļ, piemiegtām acīm vērodams Feitu, -tā ķiķināja, iekodusi lūpu zobos.

“Veid, cukuriņ...” Feita ieteicās, tad aizspieda muti ar plaukstu.

“Ne skaņas!” Veids viņai atkal nikni uzšņāca.

“Jā, bet varbūt iebāz to biksēs..."

Palūkojies lejup, Veids nolamājās un steidzīgi sakārtoja bikšu priekšu.

“Mammu!” viņš uzsauca, pametis pēdējo brīdinošo skatienu uz Feitu, un tad cieši aizvēra durvis. “Esmu šeit, lejā! Biju iegājis apraudzīt pacientu.”

Veids uzskrēja pa kāpnēm, pateikdamies liktenim, ka māte izlēmusi viņu meklēt augšstāvā.

“Re, kur tu esi, manu cālīt! Gribēju jau rakstīt tev vēstulīti.”

Būtsa Mūnija bija staigājoša pretrunu krātuve. Viņa bija slaida auguma sieviete, bet visiem likās maziņa. Viņai bija dzelzs griba un multiplikācijas filmu kaķenītes balstiņa. Vidusskolas pēdējā gadā viņa bija ievēlēta par “Mis Kokvilnu” un vēlāk kļuvusi par Džordž-taunas apgabala skaistumkaralieni.

Veselīgais, sārti rožainais skaistums Būtsai dzīvē bija labi noderējis. Viņa to glabāja un rūpējās par to ar gluži vai reliģisku degsmi, taču nevis iedomības, bet drīzāk pienākuma apziņas mudināta. Viņas vīrs bija ievērojams cilvēks, un viņa neparko nebūtu pieļāvusi, ka tam jārādās ļaudīs ar kaut kādu nošņurkušu daiļavu.

Būtsai patika skaistums. Arī savējais.

Dēlu viņa sagaidīja jūsmīgi ieplestām rokām, it kā pēdējo reizi viņi nebūtu redzējušies pirms divām dienām. Veids paliecās mātei pretī; viņa aši noskūpstīja dēlu uz abiem vaigiem, tad atrāvās.

“Tu tik karsts, cālīt! Varbūt temperatūra?” Un viņa pataustīja dēlam pieri.

Veids to pārcieta godam.

“Nē. Nē, man nekas nekait. Es biju... blakustelpā. Tur ir ļoti silts.”

Katrā ziņā vajadzēja novērst mātes uzmanību no sevis, un Veids zināja drošu paņēmienu, kā to izdarīt.

“Bet tu!” viņš iesaucās, saņēmis mātes rokas, un izlikās viņu rūpīgi nopētām. “Tu nu gan šodien labi izskaties!”

“Ej nu!” Būtsa iesmējās un pietvīka aiz prieka. “Biju tikai pie frizieres. Ja tu būtu redzējis, kāda es izskatījos, pirms Lorija man ķērās klāt! Kā putnubiedēklis.”

“Nevar būt!”

“Tu jau nekad man netici. Man bija lērums visādu darīšanu, bet es nevarēju braukt mājās, neapraudzījusi savu mazo cālīti.” Paplikšķinājusi dēlam pa vaigu, viņa tūdaļ aizgriezās, lai dotos uz virtuvi. “Tu noteikti neesi ēdis. Es tev kaut ko pagatavošu.”

“Mammucīt, man ir pacients! Misis Dotijas Seidija.”

“Vai dieniņ, kas tad Seidijai noticis? Dotija aiz bēdām vai galu dabūs!”

“Nekas ļauns. Seidija tikai ir izoperēta.”

“Ja nekas ļauns nav noticis, kāpēc vajadzēja operēt?”

“Lai nākamgad tai atkal nedzimtu kucēni.” Veids izlaida pirkstus caur matiem, vērodams, kā māte pēta ledusskapja saturu.

“Nu, vai zini, Veid, tā jau tu nomirsi badā! Es tūliņ aizbraukšu un kaut ko atvedīšu.”

“Mammu...”

“Nemammo! Kopš tu dzīvo atsevišķi, tev vairs nav normālu ēdienreižu - un nemaz necenties mani pārliecināt! Varēji gan biežāk iegriezties mājās, vismaz paēst kopā ar mums vakariņas. Rīt atnesīšu sautējumu ar tunci, zinu, ka tev tas garšo!”

Sautējums ar tunci Veidam nepavisam negaršoja. Viņam tas riebās. Taču mātei viņš to nekad nebija spējis iestāstīt.

“Paldies, tas būtu jauki,” viņš noteica.

“Varbūt aizvedīšu kādu porciju arī tavai mazajai māsīcai Torijai. Nupat iegriezos uz viņu palūkoties. Izskatās tik pieaugusi!” Runādama Būtsa ielika katliņā trīs olas, lai tās novārītu. “Un viņas veikals top tik ātri, ka brīnums! Kur tas meitēns ņēmis tādu enerģiju! No mātes jau nu ne, bet no tēva... par tēvu labāk nerunāsim, jo neko labu nevaram pateikt.”

Sakniebusi lūpas, Būtsa makšķerēja burciņā marinētos dārzeņus.

“Tā knīpa man vienmēr bijusi pie sirds, lai gan allaž tā gadījās, ka nespēju viņai palīdzēt. Nabaga cālītis! Reizēm man gribējās, kaut varētu viņu paņemt klēpī un atnest mājās.”

Mīlestībai nav iespējams pretoties, Veids nodomāja. Lai kas to izraisītu. Veids piegāja mātei klāt un viņu apskāva, piespiezdams vaigu pie svaigās, ar laku apstrādātās frizūras.

“Mīļo māmiņ...”

“Mīļumiņ... Tūliņ būšu tev pagatavojusi garšīgus olu salātiņus. Nevaru taču noskatīties, ka mans vienīgais dēliņš mirst badā! Tu esi pārāk tievs.”

“Neesmu nokrities svarā it nemaz.”

“Tad tu jau agrāk biji pārāk tievs.”

Veidam bija jāsmejas.

“Paklau, mammu, varbūt iemet katlā vēl vienu olu, lai iznāk mums abiem? Es tikai noiešu lejā apraudzīt Seidiju un tūliņ nākšu atpakaļ. Paēdīsim kopā!”

“Tas gan būtu jauki! Bet nesteidzies...”

Būtsa ieslidināja katliņā vēl vienu olu un, dēlam ejot ārā, pār plecu noraudzījās viņam pakaļ.

Jā, viņa zināja, ka dēls jau ir pieaudzis, tomēr tas vēl arvien bija viņas mazais cālītis. Un mātēm ir lemts raizēties par dēliem līdz mūža galam.

Vīrieši ir tik maigas, bezpalīdzīgas būtnes, domāja Būtsa. Un sievietes, vismaz dažas, reizēm to izmanto ļaunprātīgi.

Vecās ēkas durvis nebija tik biezas, kā viņas dēlam varbūt likās. Un piecdesmit trīs gadu vecumā Būtsa vairs nebija tik naiva, lai uzreiz nepazītu zināmas skaņas. Turklāt viņa gluži labi varēja iedomāties, ar ko dēls bija kopā. No galīgiem spriedumiem pagaidām atturēšos, viņa sev teica, smalcinādama marinētos dārzeņus.

Tomēr apņēmās Feitu Lavelu modri uzmanīt.

Feita jau bija prom. Man taču bija jāapjēdz, ka viņa būs prom, nodomāja Veids. Pie durvīm bija piestiprināta līmējamā lapiņa. Uz tās bija uzzīmēta sirds un vidū ar sarkani krāsotām lūpām uzspiests trekns skūpsts.

Veids noknibināja lapiņu nost un, par sevi šķendēdamies, iemeta atvilktnē. Viņš zināja - kad Feitai atkal iegribēsies tuvības, viņa atgriezīsies. Un viņš, naivais, viņu pieņems. Un tas risināsies tik ilgi, līdz viņš pats sev sāks riebties - vai arī tiks tam pāri un mīlēšanās ar Feitu viņam kļūs vienīgi par tīkamu izklaidi, neko vairāk.

Veids noglauda galvu sunītei, aplūkoja griezuma vietu un šuves. Seidija bija pamodusies, lai arī tumšbrūnās acis tai vēl arvien bija stiklainas, bez sajēgas. Uzmanīgi pacēlis, Veids uznesa suni augšstāvā, lai tas nejustos vientuļš.

9

Pēc

mīlēšanās Feitai vienmēr gribējās dzert. Juzdamās daudz labākā omā nekā pirms ierašanās veterinārajā poliklīnikā, Feita nolēma aizstaigāt līdz Hansonu veikalam un nopirkt kaut ko dzeramu, labi aukstu un saldu, lai pārtikas iepirkšanas process būtu patīkamāks.

Viņa atskatījās uz poliklīniku, tad palūkojās augšup, Veida dzīvokļa logos. Un domās sūtīja viņam skūpstu. Varbūt šovakar viņam piezvanīšu, Feita nolēma. Mēs varētu pavizināties ar mašīnu, varbūt pat aizbraukt līdz Džordžtaunai un sameklēt kādu jauku vietiņu upmalā.

Ar Veidu kopā bija jauki; viņš Feitu gan uzbudināja, gan mierināja. Uz viņu varēja droši paļauties; Feita zināja, ka grūtā brīdī Veids viņai vienmēr palīdzēs.

Domās iezagās atmiņas par tālo vasaru, kad Veids tik daudz bija runājis par mīlestību un precēšanos, par mājām un bērniem. Feita tās apņēmīgi aizgainīja, nolēmusi neko citu par Veidu neatcerēties kā tikai seksa priekus.

Viņai tos vajadzēja, un, par laimi, viņam arī. Šovakar viņu abu vajadzības tiks apmierinātas. Viņa aizņemsies Keida limuzīnu ar nolaižamo jumtu, un viņi aizbrauks uz Džordžtaunu. Kaut kur upes tuvumā atradīs vietu, kur drīkst apturēt mašīnas, un sēdēs un mīlināsies kā pusaudži.

Savu automašīnu Feita šodien bija novietojusi pāris veikalu atstatumā no poliklīnikas, nevēlēdamās, lai ļaudīm būtu iemesls kul

stīt mēli. Lai gan mēles jau tikpat kulstījās - ar un bez iemesla. Fei-ta jau gribēja iekāpt mašīnā, bet tad ieraudzīja pa jaunā veikala durvīm iznākam Toriju; tā apstājās uz ietves, pagriezās un blenza kaut kur priekšā.

Kāda dīvaine bijusi, tāda palikusi, Feita nosprieda un, ziņkārības dzīta, šķērsoja ielu.

“Atkal transā?” viņa apvaicājās.

Torija salēcās, tad apņēmīgi izslēja saspringušo augumu.

“Es aplūkoju, kā izskatās. Meistars nesen uzkrāsoja nosaukumu.”

“Hmm..." Iespriedusi vienu roku sānos, Feita uzmeta uzrakstam vērtējošu skatienu. Melnie, ķeburainie burti izskatījās koši un eleganti. ““Dienvidu aicinājums”. Aicinājums pirkt, vai?”

“Jā.” Jaukais brīdis Torijai bija sabojāts, un viņa devās atpakaļ uz durvīm.

“Tu gan pret potenciālajām pircējām neesi diez ko laipna!”

Torija pagriezās atpakaļ. Feita izskatās lieliska, viņa nodomāja. Eleganta, dzēlīga, pašapmierināta. Un pašlaik Torijai nepavisam nebija vēlēšanās ar to visu cīnīties.

“Veikals vēl nav atvērts,” viņa teica.

Pirms Torija paguva aizvērt durvis Feitai deguna priekšā, tā aizkaitināta satvēra durvju rokturi un iegāja viņai līdzi veikalā.

“Te jau nekas vēl nav gatavs!” Feita iesaucās, palūkojusies uz tukšajiem plauktiem.

“Gatavāks, nekā izskatās. Feita, man jāstrādā!”

“Strādā vien! Neņem mani galvā!” Un, nevērīgi atmetusi ar roku, Feita sāka apstaigāt veikala zāli, vairāk ietiepības nekā intereses mudināta.

Viss iztīrīts tā, ka mirdz! Tas nu bija jāatzīst. Dvaita vīru izgatavoto vitrīnu stikli saulē dzirkstīja, koka daļas bija nospodrinātas kā spogulis. Pat preču kastes bija sakrautas glītā kaudzē un nederīgie putuplasta gabali sabāzti lielā maisā. Uz letes atradās planšete ar spiedni un portatīvais dators.

“Un tev pietiks preču, lai te visu piekrautu pilnu?”

“Gan jau pietiks.” Samierinājusies ar Feitas ielaušanos, Torija turpināja iesākto - viņa izsaiņoja kastu saturu. Pazīdama Feitu La-velu, viņa jutās pārliecināta, ka drīz tai apniks un tā aizvāksies. “Nākamsestdien grasos vērt vaļā, ja tevi tas interesē. Dažām precēm būs desmit procentu atlaide, bet vienīgi todien.”

Feita paraustīja plecu.

“Nedēļas nogalēs parasti esmu aizņemta.” Viņa aizklīda pie stiklotās letes, kas sniedzās viņai apmēram līdz viduklim. Zem stikla uz balta, krokota satīna atradās daiļamatnieku darinājumi no sudraba, krellītēm un daudzkrāsainiem pusdārgakmeņiem; tie bija izkliedēti mākslinieciskā nekārtībā, lai acij būtu, kur aizķerties, lai rosinātu fantāziju.

Pati pret savu gribu ieinteresējusies, Feita mēģināja stikla virsmu pacelt, bet izrādījās, ka lete ir aizslēgta. Viņa klusi nosodījās un pašķielēja uz Toriju; par laimi, tā neko nebija redzējusi.

“Tev te ir visai glīti grabuļi!” Piepeši Feitai neizturami gribējās dabūt garenos sudraba auskarus ar tirkīza pērlītēm, un dabūt tūliņ. “Nebiju domājusi, ka tu grasies tirgoties ar rotaslietām. Es tās tikpat kā nevalkāju.”

“Jā, man ir trīs mākslinieki, kas tās darina," Torija vēsi atbildēja. “īpaši pievilcīga šķiet tā piespraude pašā vidū. Augstākās raudzes sudrabs ar granātiem, citrīniem un karneoliem.”

“Redzu! Izsvaidīti pa sudraba stieplītēm kā zvaigznes. Kā Ceturtā jūlija salūts, kad puišeļi laiž gaisā raķetes.”

“Tā varētu būt.”

“Izskatās glīta, bet es piespraudes nevalkāju.” Feita apklusa un iekoda lūpā; beidzot tomēr alkatība ņēma virsroku pār lepnumu. “Man patīk tie auskari.”

“Atnāc sestdien, tad varēsi nopirkt.”

“Varbūt es sestdien būšu aizņemta.” Feitai tos vajadzēja tūliņ. “Kāpēc tu nevarētu man tos pārdot tagad? Tu jau būtu sākusi tirgoties. Tas taču ir veikala uzdevums, vai ne? Pārdot preces.”

Novietodama uz plaukta keramikas petrolejas lampiņu, Torija centās apvaldīt smaidu. Tad, pagriezusies atpakaļ, teica:

“Veikals gan vēl nav sācis darbu, bet... Labai paziņai no agrākiem laikiem...” Un viņa devās pie letes.

“Agrākos laikos mēs nekādas labās paziņas nebijām.”

“Droši vien tev taisnība.” Torija atāķēja no jostiņas atslēgas. “Kurus tu vēlies?”

“Tos.” Feica pabungoja pa stiklu. “Sudraba, ar tirkīziem.”

“Jā, tie ir jauki! Tev piestāvēs.” Izņēmusi auskarus no satina krokām, Torija tos pacēla pret gaismu, tad sniedza Feitai. “Ja gribi pielaikot, tur ir spoguļi! Māksliniece, kas tos darinājusi, dzīvo netālu no Cārlstonas. Viņa tiešām strādā lieliski.” Kamēr Feita devās pie trim blakus novietotiem spoguļiem bronzas ietvaros, Torija izņēma no stiklotās letes arī kulonu garā ķēdītē. Kāpēc pārdot tikai vienu mantu, ja var pārdot divas? “Šī rota ir viens no viņas labākajiem darinājumiem. Tā piestāv pie auskariem.”

Cenzdamās neizrādīt pārlieku interesi, Feita palūkojās uz kulonu - divām sudraba rokām, kas turēja palielu tirkīza stienīti.

“Tiešām neparasta...” Noņēmusi vecos auskarus un iekarinājusi ausīs jaunos, viņa padevās - paņēma arī rotu. “Jā, katrai otrai pretimnācējai tāda vis nebūs.”

“Noteikti ne." Torija atļāvās pasmaidīt. “Manā veikalā ir tikai oriģināli darinājumi.”

“Laikam būs jāpērk gan auskari, gan šis. Sen neesmu sev neko uzdāvinājusi. Jo Progresā... šķiet, ka visos veikalos pārdod vienu un to pašu.”

“Nu vairs ne,” Torija noteica, klusi aizvērdama leti.

Domīgi savilkusi lūpas, Feita apgrieza rotu otrādi, lai ieskatītos cenas zīmē.

“Dažs labs varbūt sacīs, ka tavas cenas ir par augstu un tā tu neko nepārdosi." Vilkdama ar pirkstu pa ķēdīti, viņa palūkojās atpakaļ uz Toriju. “Tas nebūs taisnība. Cenas atbilst kvalitātei. Ja tavs veikals atrastos Cārlstonā, tu varētu prasīt krietni vairāk.”

“Bet tas atrodas šeit. Es sameklēšu tavām rotām kārbiņas.”

“Nepūlies! Es tās nemaz neņemšu nost.” Un Feita nevērīgi iemeta iepriekš nēsātos auskarus somiņā. “Tikai noņem cenas un izsit čeku!”

“Saskaitīšu uz papīra,” Torija atteica. “Man vēl nav kases aparāta.”

"Vienalga. Es tev izrakstīšu čeku.” Feita atbrīvojās no kaklarotas un viena auskara, kam bija klāt cena. “Es taču nevaru to izrakstīt, ja nezinu summu!” viņa brīnīdamās teica, ieraudzījusi Torijas pastiepto roku.

“Nē. Dod man tos otrus auskarus! Ar rotaslietām tā nedrīkst apieties. Es tos ielikšu kārbiņā.”

Aprauti iesmējusies, Feita izvilka no somas auskarus.

“Labi, māmiņ, labi!”

Sekss un iepirkšanās, Feita līksmi nodomāja, staigādama pa zāli. Likās, ka Torijas veikalā vienmēr būs iespējams patīkami aizvadīt laiku.

Kas to būtu domājis, ka mazā, spocīgā Torija Bodīna pieaugusi kļūs par tādu skaistuma speciālisti? Un vēl pratīs no savām dotībām gūt labumu!

Laikam gan tas ir milzu darbs - atrast izejmateriālu un sameklēt cilvēkus, kas to apstrādā, aprēķināt cenas, izprātot, kā visu novietot letēs un vitrīnās... Un arī tas noteikti vēl nav viss, Feita prātoja. Vēl jau ir daudz citu piņķerīgu būšanu, grāmatvedība un tamlīdzīgi...

Feita konstatēja, ka Torijas uzņēmība atstājusi uz viņu pamatīgu iespaidu, izraisīdama pat nelielu skaudību. Gluži no nekā, ar drosmi un prasmi vien, radīt savu privātuzņēmumu!

Protams, tas nenozīmēja, ka arī viņai, Feitai, gribētos ko tādu uzsākt, vienai uzņemties tik lielu atbildību. Pie tāda veikala cilvēks ir piesiets ciešāk nekā ar kaņepāju virvi. Bet vai nav jauki, ka Torijas veikals atrodas tik tuvu Veida darbavietai? Varbūt dzīve Progresā beigu beigās kļūs žirgtāka.

“Šo bļodu tev vajadzētu pagriezt sāniski un atbalstīt.” Un Feita parādīja, kāds bļodas novietojums viņai šķiet labāks. “Lai pircēji pat no zāles pretējās puses var redzēt zīmējumu, kas tajā iekšā.”

Torija jau bija domājusi tā darīt, tiklīdz būtu izsaiņojusi paliktņus. Rēķinādama uz papīra, viņa mazliet pacēla galvu.

“Nāc šurp, tev būs darbs,” viņa sacīja. “Es saskaitīju un pierēķināju klāt nodokli, bet tu varētu pārbaudīt.”

“Tev skolā matemātikas stundās tik un tā bija labākas atzīmes.” Feita jau gribēja doties pie Torijas, bet tajā brīdī atvērās veikala durvis; Feitai šķita, ka dzird Toriju novaidamies.

īpašais satikšanās spiedziens bija pirmā no daudzajām nepatīkamajām iezīmēm, kas raksturoja Lisiju. Nākamā bija biezais maijpu-ķīšu smaržu mākonis, kas viņu vienmēr pavadīja, veldamies pa

priekšu un palikdams gaisā vēl ilgi pēc tam, kad Lisija bija aizgājusi.

Atskanot spiedzienam un veikalam pieplūstot ar maijpuķīšu smaržu, Torija sakoda zobus un izstiepa lūpas, cerēdama, ka Lisija to noturēs par smaidu.

“Fantastiski! Es tikko uztaisīju frizūru un jau grasījos doties atpakaļ uz darbu, bet te uzreiz redzu - jūs abas šeit!”

Kamēr Lisija, sasitusi plaukstas, pagriezās, lai palūkotos visapkārt, Torija uzmeta Feitai tumšu, niknuma pilnu skatienu; par atbildi Feita nozibināja izpratnes pilnu smaidu un samirkšķināja skropstas tēlotā lēnprātībā.

“Man gadījās iet garām, kad Torijas veikalam tikko bija uzkrāsots nosaukums,” viņa teica.

“Un tas ir tik skaists! Tev lieliski veicas, vai ne, Torij?” Ar vienu roku pieturēdama smago vēderu, Lisija pagriezās atpakaļ, aplūkodama plauktus. “Tik glīts iekārtojums! Tu laikam esi pārstrādājusies, kamēr visu dabūji gatavu! Un mans Dvaits arī ir krietni pūlējies, vai ne?”

“Jā, ar viņa darbu esmu pilnīgi apmierināta.”

“Kā nu ne! Dvaits ir vislabākais! Ak! Cik brīnišķīga!” Un Lisi-ja satvēra māla skulptūriņu, petrolejas lampu, ko Torija pirms brīža bija nolikusi plauktā. “Es dievinu tādas jaukas mantiņas! Dvaits gan tās sauc par putekļu krātuvēm, bet, manuprāt, tieši tās piešķir mājai omulību! Vai ne?”

Torija dziļi ieelpoja un izelpoja, lai savaldītos. Vēl viena nepatīkama Lisijas īpašība bija tā, ka viņa ik teikumu pārvērta par izsaucienu.

“Jā, tā varētu būt. Ja putekļiem nav, kur krāties, tie, jādomā, krīt lejā uz tukša galda,” viņa atteica.

“Patiešām!” Lisija neuzkrītoši apgrieza piekarināto cenas zīmi otrādi - un no pārsteiguma savilka lūpas taurītē. “Mmm... dārga gan!"

“Tas ir oriģināls daiļamatnieka darinājums ar visu parakstu..." Torija iesāka.

Taču Feita viņu pārtrauca, dodamās nesaudzīgā uzbrukumā.

“Par labu mantu ir jāmaksā, Lisij! Un Dvaits jau nu varētu atļauties tevi .palutināt, sevišķi tagad, kad tu viņam atkal grasies dāvāt vienu sīko. Ja man kāda vīrieša pēc būtu veselus deviņus mēnešus jāstaigā apkārt ar tādu smagumu - goda vārds, es viņam pieprasītu mēnesi un zvaigznes no debesīm!”

Laikam nebūdama īsti pārliecināta, vai Feitas sacīto var uztvert kā komplimentu, Lisija mazliet sapīka.

“Ko nu! Dvaits jau tā mani par daudz lutina!”

“Par to es nešaubos. Skaties, kādus auskarus es nopirku!” Un Fei-ta piesita ar pirkstgalu tam, kurš karājās ausī. “Kuloniņu arī. Veikals būs vaļā tikai sestdien, bet Torija man atļāva šo to iegādāties agrāk.”

“Ak tā?" Lisijas acis naidīgi piemiedzās.

Feita zināja - Lisija jau nu necietīs, ka citam tiek vairāk nekā viņai. Un patiesi - viņa jau bija alkatīgi piespiedusi pie krūtīm māla lampiņu.

“Torij, tev jāļauj man to tūliņ nopirkt! Es tajā, burtiski, esmu iemīlējusies! Varbūt sestdien es nevarēšu atnākt no paša rīta un kāds to man nocels! Nu, neesi nejauka, ļauj man to nopirkt!”

Torija apvilka Feitas pirkuma summu ar aplīti, gatavodamās skaitīt atkal.

“Bet tad tev man jādod skaidra nauda vai jāizraksta čeks, Lisij. Man vēl nav aparatūras, lai pieņemtu kredītkartes. Ja vēlies, es varu nolikt šo mantiņu malā, un tad vēlāk tu...”

“Nē, nē! Es izrakstīšu čeku! Nu, ja jau esmu šeit, varbūt drīkstu vēl mazliet parakņāties? Tas ir tikpat kā spēlēt veikalu!”

“Jā, kāpēc ne...” Torija nolika lampiņu sev blakus uz letes. Izskatījās, ka veikals jau atvērts.

“Ai, kādi spoguļi! Vai tie arī ir nopērkami?”

“Viss ir nopērkams.” Sadabūjusi zem letes tumšzilu kastīti, Torija tajā ielika Feitas vecos auskarus. “Mākslinieka vizītkarti es pielikšu te klāt,” viņa sacīja.

“Labi,” Feita atteica. Tad klusiņām piebilda: “Pateikties nevajag.” “Nemaz nevaru saprast, vai to tu sarīkoji no labas sirds vai lai mani kaitinātu,” Torija laipni atteica. “Vai lai kaitinātu viņu. Bet...” viņa pierakstīja lampiņas cenu, “pārdots ir pārdots, tā ka tomēr esmu tev pateicīga. Tu proti nospiest īstās podziņas.”

“Tai tur?” Feita palūkojās uz Lisiju, kas jūsminājās spoguļa priekšā. “Liela māksla nav vajadzīga...”

“Ja viņa nopirks kādu no tiem spoguļiem, esmu gatava viņu uzskatīt par labāko draudzeni.”

“Skaisti gan!” Feita izvilka čeku grāmatiņu. Te gāja jautrāk, nekā viņa bija cerējusi. “Es, tava pirmā un labākā pircēja, tieku nostumta malā!”

“Bez spoguļa es projām neiešu, Torij! Es gribētu šo ovālo ar liliju ietvaru. Savu mūžu neko tamlīdzīgu neesmu redzējusi! Kā radīts manai mazajai viesistabai!”

Torijas acis, sastopoties ar Feitas skatienu pāri letei, jautri iedzirkstījās.

“Neņem ļaunā, bet viņa tevi ir pārtrumpojusi!” Torija pačukstēja. Un piebilda Lisijai: “Tūliņ atnesīšu no blakustelpas kasti.” "Ļoti labi. Te nudien ir liela izvēle - un tu noteikti ne pusi vēl neesi izlikusi plauktos! Vēl nesen Dvaitam sacīju: nudien nesaprotu, kā viņa to visu paspēj! Iekārtot māju, pirkt iedzīvi, gādāt veikalam preces un vēl vakaros izklaidēties kopā ar Keidu! Tev diennaktī laikam ir divdesmit sešas stundas.”

“Ar Keidu?” Torija un Feita izdvesa abas reizē.

“Šoreiz viņš tiešām ir rīkojies strauji. Kas to varēja domāt?" Li-sija noteica, iedama atpakaļ pie spoguļa. “Patiesībā tāds pāris -Keids un Torija - man ne sapņos nebija rādījies! Bet tā jau saka -klusie ūdeņi esot dziļi...”

“Jā... Tas ir, nē... Paklau, es nesaprotu, par ko tu runā!” Torija iesaucās, paceldama roku augšup. “Mēs ar Keidu neesam pāris!” “Nevajag kautrēties, mēs, meitenes, taču cita citu pazīstam! Dvaits man visu izstāstīja, arī to, ka jūs pagaidām vēl nevēlaties, lai par to runā. Es nevienam to neesmu izpļāpājusi, neraizējies!” “Nav taču nekā, par ko runāt. Pilnīgi nekā. Mēs tikai...” Torija aprāvās, sajutusi sevī ieurbjamies divu acu pāru pētīgos skatienus. “Neko. Dvaits kaut ko sajaucis. Es aiziešu pēc kastes.”

“Nesaprotu, kāpēc viņa šo sakaru tik briesmīgi slēpj,” Lisija teica, kad Torija bija iebrāzusies noliktavas telpā. “Varētu domāt, ka viens no viņiem ir precējies, - vai kas tamlīdzīgs. Nūjā, protams,” viņa ar smīnu piebilda, “tas, ka nepilnu mēnesi pēc ierašanās Progresā viņa jau liekas gultā ar Keidu, - tas nu īsti nesaderas ar to atturīgo, smalko dāmu, ko viņa mums tēlo.”

“Ak tā?” Keids var darīt, ko pats vēlas, Feita sev domās teica, bet es jau nu nepieļaušu, ka šī indesmēle aprunā viņu! “Vai tad smalkas, atturīgas dāmas ar vīriešiem neguļ?” Ar ļauni tīksmīgu, platu smaidu viņa piedūra pirkstu Lisijai pie vēdera. “Vai arī tu gribi teikt, ka esi norijusi arbūzu?”

“Es esmu precējusies.”

“Manuprāt, tolaik, kad tu ar Dvaitu mīcījies pa to lietoto “Ca-maro”, ko tētiņš viņam nopirka, - nu, kad Dvaits kļuva par skolas čempionu, - tolaik tu vēl nebiji precējusies.”

“Lai nu kurš tā runātu, Feita! Tu nu gan tajos laikos pati diezgan mīcījies pa mašīnu pakaļējiem sēdekļiem!”

“Protams! Tieši tāpēc es iekožu mēlē, ja man kādreiz ienāk prātā citiem lasīt lekciju par morāli.” Un, skaisti parakstījusies uz čeka, Feita paņēma no letes otru nopirkto auskaru.

“Gribu tikai sacīt - pārlieku ātri jau nu Torija tavu brāli nogrābusi! Viņa tikai nepilnu mēnesi ir šeit! Kas zina, ar ko viņa nodarbojusies, visus šos gadus vazādamās apkārt!”

“Laveļus neviens nenogrābj, ja viņi to nevēlas,” Feita atbildēja. Tomēr sevī nosolījās šo jautājumu apdomāt. Turklāt pamatīgi.

Izvadījusi negaidītās pircējas pa durvīm, Torija juta kārdinājumu aizslēgt veikalu un doties mājās. Tomēr, šādi rīkojoties, veicamie darbi iekavētos; tas nozīmētu, ka Lisijas muļķīgajām tenkām viņa piešķir pārāk lielu nozīmi.

Viņa strādāja ar pievestajām precēm vēl trīs stundas, cītīgi aprēķinādama un piestiprinādama cenas, kārtodama un izvietodama. Fiziskā slodze un papīru darbi atturēja no ieslīgšanas drūmās pārdomās.

Toties, braucot ar mašīnu mājup, viņai bija gana laika izdomāties krustām šķērsām.

Ne jau tā Torija bija gatavojusies iekļauties Progresas sabiedrībā. Ne mirkli ilgāk viņa nevēlējās būt par pilsētas tenku objektu. Vienīgais veids, kā tikt ar tām galā, Torija sev teica, ir tās ignorēt, stāvēt tām pāri.

Un turēties pa gabalu no Keida.

Ne viens, ne otrs viņai grūtības nesagādās.

Pie nevalodām Torija bija pieradusi; bija pieradusi, ka viņu apvaino ļaunākos grēkos nekā no zila gaisa izfantazēts romāns. Viņai tiešām nepienācās uzturēties Keida Lavela sabiedrībā. Necik daudz jau viņa to ari nebija darījusi. Pāris reižu viņi bija kopā aizbraukuši paēst, pāris reižu bijuši kopā uz kino un varbūt vēl pēc tam pavizinājušies. Nevainīgas nodarbes.

No šīsdienas viņa izklaidēsies viena.

Un ar to arī viss beigsies, Torija domāja.

Tā notiktu, ja vien lauka malā viņa nebūtu ieraudzījusi Keida automobili.

Torija nolēma, ka gluži vienkārši pabrauks garām. Tiešām, nav nekādas jēgas apstāties, lai par to visu apspriestos ar Keidu. Daudz prātīgāk būs mierīgi doties uz mājām, lai visa šī tenku būšana ņem galu dabiskā ceļā.

Tā domādama, viņa nemitīgi atcerējās ciešo izsalkušas plēsoņas skatienu Lisijas acīs.

Spēji sagriezusi stūri, Torija apturēja savu mašīnu ceļmalas biezajā zālē. Viņa tikai pateiks Keidam, un viss. Pateiks, lai izbeidz to muldēšanu, lai nerunā par viņu, Toriju, ar saviem stulbajiem draugiem. Nav taču vairs vidusskolas laiki, velns parāvis!

Painijs Kobs domīgi sūca savu pēdējo “Marlboro”, raudzīdamies uz pikapu, kas bija apstājies ceļmalā, un sievieti, kura no tā izkāpa un nāca šurp. Ka tevi nelabais, tas taču mazais Bodīnu skuķēns, izaudzis par lielu dāmu! Painijs vēroja, kā viņa nāk šurp pa vagu starpu, cenzdamās nekāpt uz kokvilnas stādiem.

Tepat blakus stāvēja Keids, vērtēdams šodien padarīto darbu un augu attīstību. Painijam likās, ka šis jauneklis, Keids, nodarbojas ar visādām blēņām, tomēr no viņa blēņām bija labums. Īstenībā Pai-niju tas neuztrauca, tā nebija viņa darīšana. Vai viņš gāza laukam virsū ķimikālijas vai kūtsmēslus, vai kaisīja uz tā bizmārītes, viņa alga no tā nemainījās.

“Lietutiņš gan varētu vēlreiz uzlīt - kā aizvakar,” Keids prātoja.

“Varētu,” Painijs piekrita un, savilcis lūpas urskulī, pakasīja sirmiem bārdas rugājiem noaugušo zodu. “Jūsu kokvilna tik un tā ir trīs collas garāka nekā tiem kaimiņiem, kas to audzē pa vecam.”

“Jā, tīra kokvilna aug ātrāk,” Keids izklaidīgi atteica. “Ķimikālijas kavē augu attīstību.”

“Ja jūs tā sakāt...” Par spīti šaubām, Painijam bija jāatzīst - tā varētu būt patiesība. Varbūt reizēm tās augstskolu gudrības arī noder.

Skaļi gan viņš to neteiks. Bet par to jāpadomā.

“Priekšniek!” Keidu uzbildis, Painijs vēl ievilka pēdējo dūmu, tad cītīgi iemina cigaretes galu zemē. “Vai jums ar sievietēm kādas nepatikšanas?”

Iegrimis domās par darbu, Keids pirmajā brīdī nesaprata.

“Ko?”

“Es gan no viņām vienmēr esmu turējies pa gabalu, taču diezgan ilgi esmu pasaulē dzīvojis, lai apjēgtu, kad sievišķis ir nikns kā lapsene.” Saulē samiedzis acis, Painijs laiski pameta ar galvu uz to pusi, kur pa vagām brida Torija. “Re, kur viena tāda nāk! Rādās, ka būtu gatava jūs nosist.”

“Man nav nekādu nepatikšanu.”

“Ka tik jūs nekļūdāties!” Painijs noteica un, baidīdamies, ka zibens spēriens neķer arī viņu, atgāja no Keida nost.

“Keid!”

Tas bija tāds prieks - redzēt Toriju, vienkāršs, neviltots prieks.

“Torij! Cik patīkams pārsteigums!”

“Tiešām? To mēs vēl redzēsim! Man ar tevi jāaprunājas.”

“Labprāt.”

“Vienatnē.”

“Nu tad es eju projām...”

Torija aprāvās un atcerējās pieklājību.

“Lūdzu, piedodiet, mister Kob!”

“Nekas, nekas... Skat, jūs vēl atceraties manu uzvārdu!”

Torija to neatcerējās, vismaz neapzinājās, ka atceras. Strādnieka uzvārds viņai bija izsprucis bez domāšanas, pats no sevis. Tagad, kad tas bija izteikts, Torija, dusmām uz mirkli pierimstot, atcerējās neveselīgu sīka auguma vīru ar kviešu krāsas matiem un elpu, kas oda pēc viskija; sīkais vīrelis viņu šad tad bija uzcienājis ar piparmētru ledenēm.

Viņa vārgā miesasbūve nebija īpaši mainījusies, taču gadi un alkohols bija atstājuši pēdas sejā, pārvērzdami to līdz nepazīšanai: tā bija grumbu izvagota, sarkana, zem acīm nokarājās maisiņi. Var-būt kviešu krāsas mati vēl arvien turējās uz Painija paura, bet daudz to vairs nebija, jo vecā, pelēkā naģene tos pilnīgi apsedza.

“Atceros, ka jūs devāt man ledenes. Jūs strādājāt tajā laukā, kas bija blakus tēva zemei.”

“Kā naglai uz galvas!” Painijs iesaucās. Viņa mute pavērās Smaidā, atsegdama zobus, kas bija reti un izļodzījušies kā vecs zedeņu žogs. “Tagad es strādāju pie šitā profesora. Viņš maksā vairāk. Es tad nu iešu! Līdz rītam, priekšniek!” Painijs Kobs piemeta pirkstus pie naģenes malas, tad izvilka no kabatas piparmētru ledenes un sniedza Torijai. “Šķiet, ka jums tās garšoja.”

“Un garšo vēl arvien! Paldies!"

“Painijam patika tas, ka tu viņu neesi aizmirsusi,” Keids teica, noraudzīdamies, kā vecais vīrs pāri laukam aizsoļo uz ceļa pusi.

“Mans tēvs viņu vienmēr lamāja par nodošanos dzeršanas grēkam un apmēram reizi mēnesī piedzērās kopā ar viņu. Nākamajā dienā Painijs atkal strādāja tīrumā, bet tēvs no otra tīruma viņu lamāja.” Papurinājusi galvu, Torija pievērsās Keidam. “Nenācu šurp, lai kavētos atmiņās. Es gribētu zināt - kāpēc tu stāsti savam draudziņam Dvaitam tādas blēņas, ka mēs regulāri satiekoties?”

“Nesaprotu, par ko...”

“Mēs nesatiekamies!”

Saraucis augšup vienu uzaci, Keids noņēma saulesbrilles un iekabināja krekla priekšā.

“Manuprāt, Torij, mēs tomēr satiekamies. Piemēram, šobrīd -mēs esam satikušies, un tu stāvi manā priekšā.”

“Tu lieliski saproti, ko es domāju! Mūsu satikšanās reizes nav nekādi randiņi.”

Keidam nāca smiekli, taču smaidīt viņš neuzdrīkstējās, tikai pakasīja pakausi, izskatīdamies domīgs.

“Zini, uz to pusi jau velk... Pēdējā nedēļā būsim kopā braukājuši apkārt reizes četras. Ja vīrietis un sieviete kopā dodas vakariņās, uz kino un tamlīdzīgi, tos sauc par randiņiem.”

“Tev smadzenēs viss ir sagājis šķērsām. Vēlos, lai tu beidzot apjēgtu - nekādi randiņi tie nav!”

“Jā, kundze...”

“Nemaz nesmīni!” Spalvām spīdot saulē, garām ķērkdamas aizlidoja trīs vārnas. “Un, pat ja tev kaut kas tāds būtu ienācis prātā,” Torija turpināja, “kāpēc tev vajadzēja, kādas tiesības tev bija stāstīt Dvaitam, ka mēs esot pāris! Viņš to atstāstījis Lisijai, un nu viņa savās vistas smadzenēs izperinājusi domu, ka mums abiem ir kaislīgs romāns. Nevēlos, lai šejienieši domātu, ka esmu tava kārtējā mīļākā!”

“Kārtējā?” Ieāķējis īkšķus bikšu kabatās, Keids nostājās ērtākā pozā. Šī izklaide viņu arvien vairāk saistīja. “Cik mīļākās man, tavuprāt, bijušas?”

“Mani tas neinteresē.”

“Kā nu ne, ja tu tās piemini!” Keids to aizrādīja tādēļ vien, lai redzētu, kā Torija dusmojas.

“Galvenais ir tas, ka tu esi stāstījis Dvaitam.”

“Neesmu to darījis! Nekādi nesaprotu...” Keids aprāvās, kaut ko atcerēdamies. “Tiešām... Hmm...”

“Ahā!” Torija triumfēdama pacēla pret viņu rādītājpirkstu. “Bet es domāju, ka tu esi pieaudzis vīrietis un sarunas zēnu ģērbtuvēs tevi vairs neinteresē.”

“Tas ir pārpratums.” Domās Keids piemetināja: turklāt visai jauks. “Lisija nemitīgi cenšas nokārtot manu personisko dzīvi. Viņa nespēj izturēt, ka vīrietis dzīvo vienā mierā un neprecas. Gatavās šausmas! Pēdējo reizi, kad viņa atkal taisījās tēlot savedēju, es pateicu Dvaitam, lai viņai kaut ko sastāsta... nu, ka man ar kādu ir romāns.”

“Ar mani?!” Torijai likās, ka viņa tūliņ uzsprāgs kā pārkurināts tvaika katls. “Kā tu uzdrošinājies...”

“Es taču neteicu, ka ar tevi!” Keids viņu pārtrauca. “Acīmredzot Dvaitam tu iešāvies prātā tikai tāpēc, ka saruna notika tavā veikalā. Ja gribi kādam sadot, sadod viņam! Tomēr, atklāti sakot, Torij, es nesaprotu, par ko būtu jāuztraucas. Ja mēs, divi neprecēti cilvēki, satiekamies... Nu tā taču ir, Torij!” viņš piebilda, redzēdams, ka Torija atkal grib strīdēties. “Un, ja Lisija iedomājusies, ka šīs attiecības sasniegušas nākamo, gluži dabisko fāzi, - kas tur ļauns?”

Torija bija tik sašutusi, ka neuzdrīkstējās vērt vaļā muti, baidīdamās, ka balss drebēs. Keids uzjautrinājās. To varēja redzēt viņa acīs, to varēja saklausīt viņa balsī.

“Tavuprāt, tas ir smieklīgi?” viņa beidzot izgrūda.

“Ne tik daudz smieklīgi, cik anekdotiski,” Keids precizēja.

“Kā nu ne! Šo anekdoti ar Lisijas gādību drīz stāstīs visā apgabalā. Varbūt jau stāsta.”

Vārnas atgriezās un riņķoja virs lauka.

“Ir nu gan traģēdija!” Keids noteica. “Varbūt ievietosim avīzē paziņojumu, ka tas viss nav tiesa?”

Torija izdvesa skaņu, kas atgādināja rūcienu, un aizgriezās. Taču Keids viņu satvēra aiz delma un pavērsa pret sevi.

“Atdziesti, Viktorij!”

"Neaizrādi man, lai atdziestu! Es cenšos uzsākt biznesu, iedzīvoties Progresā uz palikšanu, tāpēc negribu, lai kaimiņi par mani tenko pāri žogam.”

“Tenku apmaiņa ir dzinējspēks, kas tādas mazpilsētiņas darbina. Tu gluži vienkārši ilgi esi bijusi projām, tāpēc tev tas aizmirsies. Un ļaudis, kuri par tevi tenkos, iegriezīsies tavā veikalā kaut vai tādēļ vien, lai tevi apskatītu. Kas tur slikts?” Viņš runāja maigā balsī, it kā mudinādams Toriju būt prātīgai.

“Es nevēlos, lai uz mani blenž! Savā mūžā jau diezgan esmu no tā cietusi.”

“Atgriezdamās Progresā, tu taču zināji, ka pavisam no tā neizvairīsies. Un, ja cilvēki skatīsies uz sievieti, kura spējusi saistīt Kei-da Lavela uzmanību, tad tādēļ, lai tiktu skaidrībā, kas viņā ir tik sevišķs, ka viņa to spējusi.”

“Tu visu apgriez otrādi." Nezin kāpēc Torija vairs nejutās tik pārliecināta par savu taisnību. “Starp citu, kad Lisija man pavēstīja savu atklājumu, veikalā bija Feita.” Ar zināmu gandarījumu Torija ievēroja Keidu saviebjamies. “Ahā, tas tev vis nepatīk, ko?”

“Ja Feita arī sāks mani grauzt - un viņa noteikti nespēs atturēties -, tad ir pēdējais laiks, lai es par to saņemtu kompensāciju.” Vēl ciešāk satvēris Torijas delmu, Keids aizlidināja saulesbrilles vagā un pievirzījās Torijai pavisam cieši klāt.

Torijai tas bija trauksmes signāls; viņa ar plaukstu iebelza Kei-dam pa krūtīm.

“Kas tad nu?” viņa iesaucās.

“Tikai neuztraucies!” viņš atbildēja, saņemdams Torijas zodu brīvajā rokā. “Tūlīt es tevi pagaršošu.”

“Nē!” Taču Keida lūpas jau viegli skāra Torijas muti.

“Tas nesāpēs... Apsolu...”

Un viņš turēja solījumu. Tas tiešām nesāpēja. Tas mierināja un uzbudināja, atslābināja un satrauca, liekot apjaust vēlmes, ko viņa līdz šim bija cītīgi slāpējusi. Bet tas nesāpēja.

Keida mute bija saudzīga, maiga, tā mudināja baudīt. Tāpat kā viņa augums. Par spīti nervozitātei un bažām, Torija juta vēdera apakšdaļā ieplūstam spēju siltumu. Brīdī, kad šis mulsinošais izjūtu kokteilis iesitās galvā, Keida skūpsts mitējās.

“Man jau bija tāda nojauta,” viņš klusi teica, vēl arvien berzēdams un glāstīdams Torijas skaustu. “Jau no pirmās reizes, kad tevi atkal ieraudzīju.”

Torija jutās kā noreibusi karuselī. Tā nebija patīkama sajūta.

“Tas viss ir galīgi šķērsām,” viņa sacīja. “Es nebūt...” Runādama viņa spēra soli atpakaļ - un tajā pašā mirklī zem kājas kaut kas nokrakšķēja.

“Sasodīts! Šonedēļ jau otrais pāris,” Keids noteica, grozīdams galvu. “Dzīve nav taisna kā lineāls,” viņš piebilda, Toriju vēlreiz viegli noskūpstīdams. “Manuprāt, mēs darām pareizi, tikai mums tas vēl jānoskaidro līdz galam.”

“Šādā jomā, Keid, man nemūžam nav veicies.”

“Kas tev neveicas? Skūpstīšanās?”

“Nē.” Pret pašas gribu viņai izlauzās smiekli. Kā gan viņa varēja smieties, ja bija galīgi pārbijusies? “Attiecības. Vīriešu un sieviešu attiecības.”

“Ja neveicas, tad jāvingrinās.”

“Nemaz nevēlos vingrināties...” Torijai atlika vienīgi nopūsties un apklust, jo Keids atkal uzspieda viņai skūpstu, šoreiz uz pieres. “Ir pārāk daudz tāda, Keid, ko tu par mani nezini.”

“Es varētu teikt to pašu. Nu tad noskaidrosim! Vakars tik jauks...” Viņš saņēma Torijas roku. “Kāpēc mēs nevarētu pavizināties?”

“Tā mēs neko neatrisināsim.”

“Un, kad sagribēsies ēst, apstāties pie kāda restorāna un iekost?”

Keids turpināja, it kā nebūtu dzirdējis viņas teikto. Pagriezis Toriju apkārt, viņš veikli paliecās sāņus, lai paceltu salauztās saulesbrilles. Tad viņi devās uz priekšu katrs pa savu vagu, vidū šūpojoties jaunajiem kokvilnas augiem. “Nesteidzies, Toriji” Keids rāmi sacīja. “Esmu pacietīgs cilvēks. Lai saprastu, cik esmu pacietīgs, pietiek paraudzīties apkārt. Trīs gadi pagāja, līdz pārkārtoju fermas darbu tā, kā biju iecerējis. Lai varētu strādāt saskaņā ar tiem principiem, ko uzskatīju par pareiziem, - un mani uzskati bija pretrunā ar sen iesīkstējušiem paradumiem. Ir cilvēki, kas vēl arvien rauc degunu un šķendējas, un mani nopeļ un lamā. Tikai tāpēc vien, ka nerīkojos tā, kā ir ērtāk, tādā veidā, kas visiem saprotams. Tas, kas ļaudīm liekas nesaprotams, viņus biedē.”

Torija paraudzījās Keidā, tad novērsa skatienu. Šim vieglprātīgajam vīrietim, kas smējās par viņas dusmām, laikam gan bija dzelzs raksturs. Nebūtu gudri ar to nerēķināties, viņa sevī noteica. Un balsī piebilda:

“Zinu. Es ar to vienmēr esmu saskārusies.”

“Redzi nu! Varbūt mēs, divi sabiedrības atstumtie, varētu turēties kopā?”

“Nu gan tu mels! Neviens Lavelu ģimenes loceklis savu mūžu nav bijis sabiedrības atstumtais, vismaz Progresā ne.”

“Tu tā domā, tāpēc ka vēl neesmu tevi līdz nelabumam nomocījis ar runām par bioloģiskās lauksaimniecības priekšrocībām un dabiski audzētas kokvilnas daiļumu.” It kā starp citu viņš pacēla To-rijas roku un to noskūpstīja. “Bet drīz es to darīšu. Jau vairākus mēnešus man nav bijis neviena upura. Zini ko, varbūt labāk brauc mājās! Man derētu noskalot putekļus. Apmēram pēc stundas būšu pie tevis.”

“Man daudz darba.”

“Kad gan mums nebūs daudz darba?” Keids atvēra viņai pikapa durvis. “Pēc stundas būšu klāt,” viņš noteica, vērodams, kā viņa iekārtojas pie stūres. “Un, Torij, - lai nerastos nekādi pārpratumi: tas būs randiņš!”

Aizcirtis durvis un sabāzis rokas kabatās, Keids lieliem soļiem devās uz savu kravas mašīnu.

10

NU neesi nejauks, Keid! Māsa tev lūdz tādu sīkumu!”

Izstiepusies šķērsām pāri Keida gultai un atbalsti' jusi zodu rokās, Feita raidīja brālim savu maigāko skatienu, kurā bija kvēls lūgums.

Paradums nākt Keida istabā Feitai bija izveidojies pēc Houpas nāves, kad vientulība bija kļuvusi neizturama. Tagad viņa visbiežāk ieradās tad, ja kaut ko vajadzēja.

Viņi abi to zināja. Keids par to neuztraucās.

“Nemaz neskaties uz mani ar tādām actiņām, tas ir gluži velti!” viņš sacīja. Līdz jostasvietai kails, matiem vēl pilot pēc nesenās dušas, Keids paņēma no skapja tīru kreklu. “Šovakar ar limuzīnu braucu es.”

“Tev ir iespējams to izmantot, kad vien gribi!” Feita tēloja apvainoto.

“Gluži pareizi. Tāpēc šovakar es to izmantošu.” Keids veltīja Feitai to tīksmīgo, pašapmierināto smaidu, kas ģimenēs parasti noder brāļiem un māsām, lai viens otru kaitinātu.

“Kas šodien pirka pārtiku, lai būtu, ko vakariņās tev celt galdā?” Feita pieslējās gultā uz ceļgaliem. “Kurš brauca uz ķīmisko tīrītavu, lai izņemtu tavas panckas? Un es lūdzu tikai to, lai tu uz vienu vakaru man aizdotu savu stulbo mašīnu! Bet tu jau esi riebīgi skops.”

Keids uzvilka kreklu un sāka pogāt to ciet, vēl arvien smaidīdams to pašu tīksmīgo smaidu.

“Un? Tālāk?”

“Es tevi ienīstu!” Feita sagrāba spilvenu, svieda - un aizsvieda garām. Nomērķēt taisni viņa nekad nebija pratusi.

“Lai tu to pretīgo mašīnu sadauzītu un ņemtu galu degošā metāllūžņu kaudzē!” Otrs spilvens pārlidoja Keidam pāri galvai. Viņš pat necentās pieliekties. “Kaut stikli tev sadurtos acīs un tu kļūtu akls un staigātu, ietriekdamies sienās! Tad tik es smietos!”

Keids aizgriezās prom, Feitas vēlējumus apvainojošā veidā ignorēdams.

“Tad jau rītvakar tev mašīna nav vajadzīga, ja tu gribi, lai tā pārvēršas par lūžņu kaudzi.”

“Man to vajag tūlīt!”

“Feita, dārgumiņ...” Keids sabāza kreklu biksēs un paņēma no galda pulksteni. “Tev visu vajag tūlīt.” Nespēdams pretoties kārdinājumam, viņš pažvadzināja gaisā atslēgu saišķi. “Bet nevar dabūt!”

Feitai izlauzās spalgs bļāviens kā pirmatnējo cilšu karavīram, un, pielēkusi no gultas, viņa metās brālim virsū. Keids varēja izvairīties, bet aizraujošāk bija stāties pretī, cieši satvert šīs rokas ar asajiem nagiem, kas draudēja iecirsties viņam sejā.

Turklāt, ja viņš būtu atlēcis malā, niknuma apstulbinātā Feita būtu taisnā ceļā ietriekusies kumodē.

“Nebūs labi!” viņš brīdināja, turēdams māsas drebošās rokas uz augšu kā dīvainā dejā.

“Nudien, es tevi nogalināšu! Izskrāpēšu tev acis!”

“Kas tev šovakar uznācis, ka tu visiem spēkiem pūlies pataisīt mani aklu? Ja izskrāpēsi man acis, kā gan es varēšu jūsmot par tavu daiļumu?”

“Laid mani vaļā, idiot! Cīnies kā vīrs!”

“Ja es cīnītos kā vīrs, tu jau gulētu nokautā un man būtu miers." Lai Feitu galīgi satracinātu, viņš pieliecās un uzspieda viņai ašu bučiņu. “Tas būtu pārāk vienkārši.”

Feita atslāba, acis viņai pieplūda ar zaudējuma asarām.

“Laid vaļā... Man nemaz nevajag tavu veco, tizlo mašīnu..."

“Ar asarām tu mani neiežēlināsi. Zinu, ka tās tev neko nemaksā,” Keids teica, tomēr noskūpstīja māsu uz vaiga. “Rīt varēsi mašīnu dabūt - visu dienu un pusi nakts, ja vēlies.” Maigi paspiedis Feitai plecus, Keids atkāpās.

Acu priekšā nošķīda zvaigznītes - Feita bija iespērusi viņam pa stilbu.

"Nolādēts! Ak jēziņ...” Viņš pagrūda Feitu malā un lēkādams cieta sāpes. “Ak tu, viltīgā maita!”

“Saki paldies, ka savaldījos un neievilku tev ar celi!”

Kad Keids pieliecās, lai paberzētu sasitumu, Feita ar lēcienu metās klāt, gribēdama izraut viņam no rokas atslēgas. Taču viņš strauji pagriezās - un, nesastapusi ceļā šķērsli, Feita ar būkšķi novēlās uz grīdas.

"Kinkeid! Feita Elena!” Mātes balss noskanēja kā pātagas cirtiens pa zīdu. Stingu, bālu seju Margarita stāvēja durvīs. Sastinga arī Keids un Feita.

“Mammu..." Keids nokremšļodamies iesāka.

“Jūsu lamāšanās un ālēšanās bija dzirdama pat apakšstāvā. Protams, to dzirdēja arī mans šāvakara viesis, tiesnesis Pērsels. Tāpat arī Laila un istabene, un tas jaunais cilvēks, kas nupat ieradās viņu pavadīt mājās.” Mārgarita ieturēja pauzi, lai bērni pienācīgi apjaustu nodarījuma smagumu. “Varbūt jums šāda uzvedība ir pieņemama, bet man gan ne. Un es nevēlos, lai viesi, kalpotāji un pilnīgi sveši cilvēki domā, ka es šajā namā esmu uzaudzinājusi divus šakāļus.”

“Lūdzu piedošanu!”

“Lai viņš lūdz piedošanu man!” Feita pieprasīja, berzēdama nobrāzto elkoni. “Viņš mani pagrūda!”

“To es nedarīju. Tu pati nostiepies zemē.”

“Keids bija cietsirdīgs un netaisns!” Sūdzēdamās Feita nosprieda, ka vēl viena iespēja viņai atlikusi, un nolēma to izmantot. “Es viņam tikai lūdzu, lai šovakar aizdod man mašīnu, bet viņš sāka apsaukāties un mani grūstīt!” Saviebusies viņa taustīja roku. “Man būs zilumi.”

“Droši vien tu viņu izprovocēji. Tomēr tas, Keid, nav iemesls, lai māsu grūstītu.”

“Tā bija.” Keids stīvi pamāja ar galvu, ar nožēlu domādams, ka šāda muļķīga ķīviņa pēc māte spēj izturēties tik vēsi un nepielūdzami. “Tev pilnīga taisnība. Es lūdzu piedošanu!”

“Lai tā būtu.” Mārgarita pievērsās Feitai. “Mašīna ir Keida īpašums, un viņš to var aizdot vai neaizdot. Un tagad - pilnīgu klusumu!”

“Es tikai uz pāris stundiņām gribēju tikt ārā no mājas!” Feita saniknota izgrūda. “Keids tikpat labi varētu ņemt kravas mašīnu. Bet viņam jau vajag izvizināt Toriju Bodīnu, lai kādā tumšā, klusā vietiņā varētu ar viņu pamīcīties!”

“Cik tev smalki izteicieni, Feita...” Keids nomurmināja. “Tiešām smalki.”

“Smalki vai nesmalki, bet tā ir patiesība. Visa pilsēta runā, ka tu skrien viņai pakaļ.”

Mārgarita paspēra divus soļus uz priekšu, tad parastā savaldība ņēma virsroku.

“Vai tu... tu šovakar dodies uz satikšanos ar Toriju Bodīnu?” “Jā.”

“Vai tev vēl varētu būt šaubas par to, kādas izjūtas man saistās ar šo personu?”

“Nē, māt, par to man nav šaubu.”

“Acīmredzot tam, ko es jūtu, nav nekādas nozīmes. Un tam, ka viņa ir līdzvainīga tavas māsas nāvē, ka viņas klātbūtne man to pastāvīgi atgādina, - tam arī nav nekādas nozīmes.”

“Es Toriju Houpas nāvē nevainoju. Man ļoti žēl, ka tu to dari, un vēl vairāk man žēl, ka mana draudzība ar viņu tev ir tik nepatīkama.”

“Aiztaupi savu žēlumu!” Mārgarita vēsi atbildēja. “Tas neattaisno nepiedienīgu uzvedību. Ja tu vēlies saistīties ar šo sievieti - lūdzu, bet gādā, lai ar manu dzīvi tam nekādas saistības nebūtu. Vai tas ir pilnīgi skaidrs?”

“Pilnīgi skaidrs.” Keida balsī bija dzirdams mātes ledainais tonis.

Mārgarita pagriezās un lēniem, gurdiem soļiem devās prom.

Keids lūkojās mātei nopakaļ, vēlēdamies, kaut viņas acīs vienu īsu mirkli nebūtu pavīdējusi ciešanu ēna. Vēlēdamies, kaut tādēļ nejustos vainīgs. Lai beigtu sevi tirdīt, Keids pievērsās Feitai - uzmetis viņai dusmās kvēlojošu skatienu, viņš ironiski sacīja:

“Teicami nostrādāts, kā vienmēr! Ceru, ka šovakar tev nebūs sirdsapziņas pārmetumu.”

Keidam ejot ārā no istabas, Feita cieši aizmiedza acis. Iekšā viņai viss dega no kauna par savu vieglprātību. Brītiņu viņa sēdēja sarāvusies, šūpodamās uz priekšu un atpakaļ, tad pielēca kājās un metās uz kāpnēm. Un tajā pašā brīdī izdzirdēja, ka apakšstāvā aizcērtas ārdurvis.

“Piedod, brālīt!” Feita nočukstēja. “Es neapdomāju, ko daru. Es tā negribēju... Neienīsti mani!” Un, apsēdusies uz kāpnēm, nokāra galvu. “Es pati sevi tik ļoti ienīstu...” viņa murmināja.

“Cerams, ka atvainosi manu bērnu neapvaldīto uzvedību, Dže-rald!" Mārgarita teica, ieiedama atpakaļ viesistabā, kur viņu gaidīja senais draugs, tiesnesis.

Tiesnesis Pērsels nodomāja, ka viņa meitas gan nemūžam nebūtu atļāvušās celt tādu traci - kad vēl bija dzīvojušas mājās. Bet tās jau bija viņa meitas, audzinātas un mācītas jebkuros apstākļos uzvesties, kā pieklājas dāmām.

Tik un tā viņš veltīja Mārgaritai laipnu, līdzcietīgu smaidu.

“Ko nu, Mārgarita, nevajag atvainoties! Pāri plūstoša enerģija.” To teicis, viņš pasniedza heresa glāzi, ko viņa bija nolikusi, pieceldamās, lai dotos uz augšstāvu.

Telpā skanēja klusa mūzika. Bahs. Abu iecienītais komponists. Kā vienmēr, tiesnesis bija atnesis Mārgaritai rozes; Laila tās bija ielikusi lielajā vāzē uz koncertklavierēm.

Lavelu nama viesistabā - tumšzili dīvāni, vecs, pulēts koks - valdīja tieši tāda noskaņa, kāda Mārgaritai bija pa prātam: miers, sa-balansētība, pilnība. Klavieres gan tika spēlētas reti, bet allaž bija uzskaņotas. Mārgarita bija gribējusi, lai meitas izkopj šā instrumenta spēli līdz pilnībai, tomēr šajā ziņā viņai bija iznācis vilties.

Te nebija ģimenes locekļu fotogrāfiju. Piemiņas lietas bija rūpīgi atlasītas, lai saderētu kopā ar Mārgaritas iegādātajiem mākslas priekšmetiem.

Tā nebija istaba, kur vīrietis varētu sacelt zābakus uz galda vai bērns - izsvaidīt uz paklāja rotaļlietas.

“Pāri plūstoša enerģija...” Mārgarita atkārtoja tiesneša vārdus. “Tā tu to smalkjūtīgi apzīmē.” Viņa piegāja pie loga un noraudzījās, kā Keida mašīna ar rēcienu aiztraucas pa piebraucamo ceļu. Nepatika kņudināja ādu kā vilna. “Diemžēl man šķiet, ka tur ir kas vairāk - vai arī mazāk - nekā pāri plūstoša enerģija.”

“Ko lai dara, Mārgarit, - bērni kļūst pieauguši.”

“Daži nekļūst...”

Iestājās brītiņš klusuma. Tiesnesis zināja, ka noslepkavotā Hou-pa ir smagums, kas pastāvīgi nospiež Mārgaritas sirdi, bet viņam labāk patika vieglas sarunas. Tāpēc viņš atstāja šo piezīmi bez ievērības, it kā tā nemaz nebūtu izskanējusi.

Mārgaritu viņš pazina nu jau trīsdesmit piecus gadus un kaut kad sendienās bija pat aplidojis. Viņa bija izvēlējusies Džespem Lavelu -bagātāku vīrieti no senākas dzimtas. Tas nebija tāds trieciens, kas ietekmētu Džeralda Pērsela dzīvi, - vismaz tā viņš pats sev iegalvoja.

Jau tolaik viņš, jauns advokāts, bija sapņojis godkārīgus sapņus. Viņš bija izdevīgi apprecējies, uzaudzinājis divas meitas un tagad baudīja atraitņa ērto dzīvi.

Arī Džeraldam, tāpat kā viņa senajai draudzenei Mārgaritai, likās, ka atraitnība ir daudz tīkamāka par laulību. Atlika daudz brīva laika un enerģijas.

Sešdesmit gadus vecais Džeralds bija augumā slaids un spēcīgs; viņa platajai, cienīgajai sejai īpašu izteiksmīgumu piešķīra varen kuplās, melnās uzacis, kas slējās augšup kā izplūkāti spārni.

Tieslietas un likumi, un to slidenie līkloči bija viņa dzīves pamats, un uz šā pamata viņš bija cēlis sava mūža ēku, izcīnīdams sev godājamu stāvokli Progresas sabiedrībā.

Viņam patika ciemoties pie Mārgaritas un tērzēt par mākslu un literatūru; pilsētas saviesīgajos pasākumos viņš bija Mārgaritas pastāvīgais pavadonis. Viņu tuvība aprobežojās ar pieklājīgu skūpstu uz vaiga.

Seksuālo vēlmju apmierināšanai noderēja prostitūtas, tās piepildīja Džeralda seksuālās fantāzijas, kā bijušas, tā palikdamas primitīvas bezvārda būtnes.

Džeralds bija pārliecināts republikāņu partijas piekritējs un dedzīgs baptists. Piedzīvojumus ar prostitūtām viņš uzskatīja par tādu kā vaļasprieku. Golfu taču viņš nespēlēja!

“Nezinu, vai šovakar spēšu tevi patīkami izklaidēt, Džerald...”

Turklāt viņš bija ieraduma cilvēks. Sestdienās viņš allaž viesojās “Skaistajos sapņos”, lai rāmā gaisotnē ieturētu vakariņas; tām parasti sekoja kafija un tīkama pusstunda dārzā.

“Mēs esam pārāk seni draugi, lai tev būtu iemesls raizēties.”

“Man tiešām vajadzīgs drauga padoms, Džerald. Viktorija Bodī-na... Cerēju, ka spēšu samierināties ar viņas atgriešanos Progresā. Bet Keids sācis ar viņu satikties. Vakaros.”

“Keids ir pieaudzis vīrietis, Mārgarita.”

“Viņš ir mans dēls.” Mārgarita pagriezās atpakaļ; viņas seja bija akmenscieta. “Es to nepieļaušu!”

Tiesnesim gandrīz izlauzās nopūta.

“Kļūdama uzstājīga, tu tikai piešķirsi tam - šai sievietei - pārāk lielu nozīmi.”

“Ir nedomāju kļūt uzstājīga.” Nē, viņa zināja, ka rīkosies pavisam citādi. “Viņam vajadzēja apprecēt tavu Deboru, Džerald...”

Šo apstākli viņi abi jau daudzkārt bija ar nožēlu pieminējuši, tāpēc tagad Džeralds tikai skumīgi pasmaidīja (īstenībā viņam tas bija gandrīz vienalga).

“Mums būtu kopīgi mazbērni,” viņš teica.

“Tas nu gan...” Mārgarita nomurmināja. Un nosprieda, ka derētu iedzert vēl vienu glāzi heresa.

Torija gaidīja, kad viņš piebrauks. Pa šo laiku viņa visu bija pārdomājusi. Viņai vienmēr bija vajadzīgs nedaudz laika un attālums, lai saprastu, kā Keids ar viņu kārtējo reizi ir manipulējis. Viņš to darīja ļoti mierīgi, ļoti prasmīgi, pavisam nemanāmi. Tik un tā viņš manipulēja.

Jau diezgan ilgu laiku Torija bija jutusies pati savas dzīves noteicēja, lai ļautu kādam citam grozīt stūri viņas dzīvē.

Tu esi simpātisks vīrietis, un - nenoliedzami - man patīk uzturēties tavā sabiedrībā. Izmēģinādama šo teikumu spoguļa priekšā, Torija priecājās, ka spēj runāt tik mierīgi un nosvērti. Arī pārējā sagatavotās runas daļa bija izdevusies tikpat labi.

Viņa paskaidros, ka patlaban ir pārāk aizņemta, iekārtojot veikalu, no jauna iepazīstoties ar apkaimi un atkal iejūtoties pilsētas sabiedrībā, lai veltītu laiku un pūliņus attiecībām ar Keidu vai kādu citu.

Protams, viņa jūtas glaimota par Keida uzmanību, tomēr būtu labāk, ja tagad viņi viens no otra attālinātos. Jācer, ka viņi paliks draugi, taču nekā vairāk par draudzību starp viņiem nebūs. Ne tagad, ne arī vispār jebkad.

Torija pakodīja ar zobiem apakšlūpu, atcerēdamās Keida garšu. Garšas viņa spēja labi atcerēties, pat tad, ja to nemaz nevēlējās.

Viņa atcerējās aso, saldo kritušu persiku smaržu, kas bija cēlusies no vecā, līkā persikkoka pilsētas nomalē pie upītes. Bites, ko bija apreibinājusi ierūgusī sula, riņķoja ap zemē guļošajiem augļiem, līksmi dūkdamas.

Viņa nebija gaidījusi, ka Keida garša būs tikpat asa un salda, un reibinoša.

Viņa nebija gaidījusi, ka tajā mirklī jutīs ar viņu tik pilnīgu vienotību, it kā viņš būtu tieši tas gabaliņš, kura viņas dzīves mozaīkā visu laiku trūcis.

Parastas norises tu apvij ar nezin kādu romantiku, Torija sev aizrādīja. Bija muļķīgi izlikties, ka skūpstīšanos ar Keidu viņa jau agrāk nebūtu iztēlojusies. Viņa taču ir sieviete.

Normāla sieviete.

Taču iztēlē viss bija licies citādi, ne tik intensīvi, drīzāk viegli un vienkārši. īsto skūpstu pat nevarēja saukt par skūpstu, tas vairāk bija paraugs. Pasniegts, lai Toriju ieintriģētu.

Skaidrs, ka tas bija gudrs gājiens, viņa nodomāja. Gudrs vīrietis! Bet viņam tas neizdosies.

Nu viņa bija gatava Keidu sagaidīt, morāli gatava. Nebija nekā, kas traucētu skaidri domāt, - ne sašutuma, ne apmulsuma. Kad Keids piebrauks pie mājas, viņa izies pretī. Ja viņš nenāks iekšā, viņam neradīsies izdevība atkal sagrozīt man prātu, Torija domāja. Es norunāšu savu īso, skaidro runu, novēlēšu viņam visu labāko un tad došos atpakaļ un aizvēršu durvis.

Un palikšu iekšā, drošībā.

Plāns nomierināja un ļāva justies pašpārliecinātai. Tāpēc, izdzirdējusi tuvojamies mašīnas rūkoņu, Torija atviegloti uzelpoja. Drīz viss atkal ritēs vecajās sliedēs.

Un tad, izgājusi ārā, viņa ieraudzīja Keida seju.

Viņš sēdēja skaistajā limuzīnā ar nolaižamo jumtu, turēdams rokas uz stūres; lāsumaino matu sasuku bija izjaucis vējš. Ieraudzījis Toriju, viņš tai uzsmaidīja tēlotā bezrūpībā, taču Torija redzēja, kas aiz šīs maskas slēpjas: dusmas un izmisums, bet visvairāk - liels rūgtums.

Nekādi Keida “gājieni” nebūtu spējuši Toriju vairāk aizkustināt.

“Tas man tevī patīk, Torij, - ka esi precīza!” Keids izkāpa un apgāja mašīnai apkārt, lai atvērtu viņai durvis.

Torija neaizskāra viņa roku. Garīgā tuvība jau tā bija par lielu, lai to vēl pastiprinātu ar fizisku kontaktu.

“Kas noticis?” viņa jautāja.

“Noticis?” Keids palūkojās uz viņu, gribēdams pajokot, bet tad piepeši noslēpās aiz pašaizsardzības vairoga. “Vai tu bieži tā dari -ielauzies cilvēka domu pasaulē, lai papētītu, kas tur īsti notiek?”

Torija parāvās atpakaļ kā no sitiena. Tad viņa mierīgi salika rokas klēpī. Tā jau arī būs labāk, viņa nodomāja. Tik un tā šis brīdis reiz pienāktu. Labāk ātri un nesāpīgi visam pielikt punktu.

“Nē, es to nedaru. Tas būtu neētiski.”

Ieslīdēdams sēdeklī pie stūres, Keids iesmējās.

“Izrādās, ka domu lasīšanā pastāv arī ētika!”

“Es nelasu domas.” Torija sažņaudza kopā pirkstus - cietas stieples, kas spriedzes punktos kļuvušas baltas. Tad dziļi izelpoja, lai mazinātos spiediena sajūta krūtīs, un pacēla galvu, raudzīdamās taisni uz priekšu. “Es drīzāk nojaušu jūtas. Esmu iemācījusies šo nojautu atvairīt; lai ko tu domātu, tas nebūt nav patīkami - just, ka citu ļaužu pārdzīvojumi gāžas virsū. Man nav nemaz tik grūti otra cilvēka jūtu lauku nošķirt no savējā, tomēr dažreiz, ja neuzmanos, kaut kas izslīd cauri, sevišķi, ja emocijas ir ļoti stipras. Lūdzu, piedod, ka esmu garīgi ielauzusies tavā personiskajā dzīvē!”

Keids brīdi klusēja, sēdēdams ar atgāztu galvu un aizvērtām acīm.

“Nē, man jālūdz piedošana tev,” viņš beidzot sacīja. “Tā bija cūcība. Un es pats arī jūtos cūcīgi, kā jau tu pareizi esi nopratusi. Man vajadzēja izgāzt uz kādu dusmas, un šim mērķim es izraudzījos tevi.”

“Es saprotu, ka nav patīkami būt kopā ar cilvēku, kuram nevari uzticēties. Ar kādu, kas, tavuprāt, grib un spēj izmantot tavas domas un jūtas pret tevi pašu, lai izzinātu tavus noslēpumus vai tevi garīgi traumētu, vai varbūt vadītu tavu dzīvi sev vēlamā virzienā,” Torija runāja tālāk. "Tieši tas ir viens no iemesliem, kāpēc centos tev paskaidrot, ka attiecības ar vīriešiem nav mana stiprā puse, es nevēlos tajās iesaistīties. Ir gluži dabiski, ka tev rodas šaubas un jautājumi, un tas viss noved pie neuzticēšanās un nepatikas.”

Torija apklusa, lai sakopotu spēkus atlikušajai runas daļai.

“Tas nu gan bija...” Keids klusi ieteicās, “vesels lērums satriecošu aplamību! Vai drīkst apvaicāties, kas tie par uzskatiem, ko tu man piedēvē?”

“Tavi paša uzskati.” Torija nedaudz sagrozījās. Sarūgtinājuma pārņemta, viņa pagriezās, lai vēlreiz stātos Keidam pretim. “Es esmu, kāda esmu, un nevaru būt citāda! Es spēju ar to samierināties un iztikt. Man nevajag, lai kāds mani atbalstītu, un es to arī negaidu. Esmu mācījusies pieņemt savu dzīvi tādu, kāda tā ir, bet, ja tev vai kādam citam tā nepatīk... nu, tad ejiet pie visiem velniem!”

“Nu gan tu esi uzkāpusi augstā zirgā, Torij! Skaties, ka nekrīti...” Torija pasniedzās pēc durvju roktura; Keids tikai pacēla vienu uzaci un noteica: “Gļēvule!”

Viņas pirksti ap rokturi sažņaudzās, tad atlaidās.

“Draņķis!"

“Pilnīgi pareizi, es biju draņķis, jo atļāvos uz tevi izgāzt savu pretīgo noskaņojumu. Man gan šovakar jau aizrādīja, ka nožēla neizpērkot sliktu uzvedību, tomēr es nožēloju un lūdzu piedošanu. Toties tu mani apvaino, piedēvēdams man tādu viedokli, kādu neesmu paudis, kāda man nemaz nav. Par tevi man nav nekāda gatava viedokļa, tas vēl tikai veidojas. Svarīgās lietās es cenšos nepārsteigties. Un tu man esi svarīga.” Keids pieliecās Torijai klāt; viņa instinktīvi ieplaka sēdeklī. “Vai zini, šāda attieksme mani pamatīgi tracina!” viņš teica, tad mierīgi aizsprādzēja Torijas drošības jostu. “Un vienlaikus izaicina to pārvarēt. Acīmredzot es tev pieskaršos vēl un vēl, līdz tu vairs nerausies atpakaļ.” Iedarbinājis motoru, Keids izstiepa roku uz sēdekļa atzveltnes un brīdi nekustīgs nolūkojās uz Toriju. “Vari to izskaidrot ar manu pašpārliecinātību un egoismu, ja vēlies.” Izbraucis ārā uz ceļa, Keids piedeva gāzi. “Nekad mūžā neesmu sievietei iesitis,” viņš teica it kā starp citu, bet Torija saklausīja viņa balsī apvaldītu niknumu. “Ar tevi jau nu nesākšu. Kaut arī man neizturami gribas dabūt tevi savās rokās... un reiz tas notiks, velns parāvis! Taču sist es tev nesitīšu.”

“Ne jau visi vīrieši metas sievietei virsū ar dūrēm.” Raudzīdamās ārā pa logu, Torija centās ievīstīties miera segā tāpat, kā bija cēlusi ap sevi ķieģeļu mūri. “Ar to es tiku galā psihoterapijas seansos - ar to un vēl šo to citu.”

“Tad ir labi,” Keids vienkārši noteica. “Varbūt man nevajadzēs raizēties par to, ka ikvienu manu kustību tu uztversi kā draudus. Man gluži labi patīk, ka tu drusciņ nervozē, bet es negribu tevi biedēt.”

“Ja es no tevis baidītos, tad šeit nesēdētu.” Vējš pūta Torijai sejā, purināja matus. “Es neesmu padevīga aitiņa, Keid, un negrasos arī kļūt nevienam par kājslauķi.”

Keids ieturēja pauzi. Tad atteica:

“Ja tā nebūtu, tu šeit nesēdētu.”

Mazliet pagriezusi galvu, Torija viņu nopētīja.

“Tā bija gudra atbilde. Varbūt gudrākie vārdi, ko tu šobrīd varēji pateikt. Vēl vairāk - es tiem ticu.”

“Esmu viens no tiem īpatņiem, kuri allaž cenšas teikt patiesību.” “Tam arī es ticu.” Torija dziļi ieelpoja. Un sacīja: “Šovakar es negribēju ar tevi nekur braukt. Biju nodomājusi iziet ārā, pateikt, ka nebraukšu, un paskaidrot, ka turpmāk mēs vairs nesatiksimies. Un te nu es esmu!”

“Tu par mani iežēlojies.” Keids uzmeta viņai skatienu. “Tā bija tava pirmā kļūda.”

Torija īsi iesmējās.

“Droši vien! Uz kurieni mēs dodamies?”

“Kaut kur tāpat vien.”

“Tas ir labi!” Viņa atlaidās sēdeklī, brīnīdamās, cik ātri nomierinājusies, cik viegli jūtas. “Vislabākais maršruts.”

Keids aizbrauca tālāk, nekā bija domājis, uz labu laimi izvēlēdamies nomaļus ceļus, bet allaž virzīdamies uz austrumiem, uz jūras pusi. Saule viņiem aizmugurē slīdēja aizvien zemāk, iekrāsodama debesīs sarkanas svēdras, kas atspīdēja gan tīrumos, gan koku lapotnē, gan upes līkločos.

Viņš ļāva Torijai izvēlēties mūziku; lai arī ieskanējās Mocarts, nevis gaidītā rokmūzika, likās, ka tas gluži labi saderas ar biezējošo krēslu.

Viņiem izdevās atrast mazu restorāniņu krietnu gabalu uz dienvidiem no iecienītās Mērtlbīčas pludmales; te bija daudz klusāk. Vakars bija gana silts, lai sēdētu ārpusē. Uz galdiņiem svečturos - stikla lodēs - trīsuļodamas dega resnas, baltas svecītes; viļņu ritmiskā dunoņa slāpēja apkārtējo sarunas.

Liedagā bērni tvarstīja smilšu krabjus un svieda maizi ķērcošajām kaijām. Bariņš jauniešu, spiegdami, brēkdami un šļakstinādamies lēkāja viļņos; viņu saceltais troksnis šķita kaut kas vidējs starp bērnišķīgu klaigāšanu un pārošanās saucieniem.

Tumšzilajās debesīs, kurās vēl turējās rieta blāzma, parādījās pirmā zvaigzne, mirdzēdama kā dimants.

Pamazām Torijas prāts atslābinājās - uzbudinājums un saspringums izzuda.

Nebūdama liela ēdēja, viņa vēl nejuta izsalkumu, tomēr knibinājās ap salātiem, klausīdamās, kā Keids stāsta par savu darbu.

“Kad jūti, ka acis sāk aizmigloties, lūdzu, saki!” Keids brīdināja.

“Mana uzmanība nav tik nenoturīga. Un par bioloģiski audzēto kokvilnu es jau šo to zinu. Čārlstonas dāvanu veikals, kur es strādāju, tirgojās ar bioloģiski audzētas kokvilnas krekliem. Mums tos piegādāja no Kalifornijas. Tie bija krietni dārgi, tomēr tos pirka.”

“Pasaki man tā veikala nosaukumu! Lavelu kokvilnas fabrika arī pagājušajā gadā pārgāja uz bioloģiski audzēto izejvielu. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka mēs šo produkciju varam ražot lētāk nekā Kali-fornijā. Šī ir tieši tā manu teoriju sadaļa, ko pagaidām neesmu spējis īsti iestāstīt citiem. Bioloģiskai kokvilnas audzēšanai neapšaubāmi ir daudz priekšrocību salīdzinājumā ar ķimikāliju izmantošanu, un viena no tām ir augstāka konkurētspēja tirgū.”

“Lielāka peļņa.”

“Tieši tā!” Keids apzieda maizīti ar sviestu un pasniedza Torijai. “Runas par gaidāmo peļņu cilvēki uzklausa labprātāk nekā runas par vides aizsardzību. Es varu stāstīt un stāstīt par pesticīdu un insekticīdu apriti, par to ietekmi uz savvaļas dabu, uz robežsugām...”

“Kas tās tādas?”

“Nu, piemēram, irbes un citi putni, kas vij ligzdas zāles joslās gar tīrumu malām. Mednieks nošauj irbi, apēd to - un viņa organismā nokļūst lauksaimniecības ķimikālijas. Protams, insekticīdi iznīcina kaitēkļus, bet tie iznīcina arī derīgos kukaiņus, izjaucot barības ķēdi. Turklāt, ja pēc lauka apstrādes ar insekticīdiem putns apēd beigtu vai pusbeigtu kukaini, arī putns uzņem indi. Tas ir cikls, ko iespējams pārtraukt vienīgi tad, ja ķeras pie citām laukkopības metodēm.”

Keidam runājot, Torija brīnīdamās aptvēra, ka attieksmi pret lauksaimniecību īstenībā mantojusi no tēva. Viņa izpratnē daba bija ienaidnieks, ar kuru no dienas dienā jācīnās, - ienaidnieks numur viens; ienaidnieks numur divi bija valdība.

“Tev taču tas viss ir mīļš! Zemes kopšana,” viņa teica.

“Jā. Kāpēc ne?”

Torija papurināja galvu.

“Ir daudz cilvēku, kuri pelna dienišķo iztiku, darīdami darbu, kas nepatīk un kas viņiem īstenībā nemaz nepadodas. Bija paredzēts, ka pēc vidusskolas es strādāšu darbarīku un krāsu fabrikā. Es nestrīdējos pretī, tikai paslepus sāku apmeklēt uzņēmumu vadības kursus. Tā ka es zinu, ko nozīmē cīņa par to, lai tev ļauj darīt, ko gribi.”

“Un kā tu zināji, ko gribi?”

“Es gluži vienkārši gribēju kļūt gudrāka.” Lai tiktu projām, Torija nodomāja. Tad novirzīja sarunu atpakaļ uz Keidu. “Skaidrs, ka bioloģiskā kokvilnas audzēšana ir progresīva, pozitīvi vērtējama metode. Tomēr, nelietojot ķimikālijas, tīrumos savairojas nezāles un kaitēkļi. Raža vairs nav tīra.”

“Kokvilnu audzē jau vairāk nekā četrus tūkstošus gadu. Mūsu parastās ķimikālijas, aldikarbu un trifluralīnu, izmanto tikai gadus septiņdesmit. Kā, tavuprāt, kokvilnas audzētāji iztika pirms tam?”

Toriju tas bezgala ieinteresēja - bija neparasti redzēt šo vīrieti iekarstam stāstījumā, apjaust, kā viņu saviļņo kaislība uz darbu.

“Viņiem bija vergi. Un vēlāk - laukstrādnieki, kas strādāja no ausmas līdz rietam par verga algu. Tāpēc jau Dienvidi pilsoņu karā zaudēja - gadījumā, ja tu to nezinātu.”

“Par vēsturi parunāsim citreiz.” Keids paliecās uz priekšu; viņam vajadzēja pierādīt sava viedokļa pareizību. “Jā, bioloģiskā kokvilnas audzēšana prasa vairāk roku darba, toties tā ļauj izmantot dabas resursus. Kūtsmēsli un komposts atšķirībā no minerālmēsliem gruntsūdeņus nesaindē. Un augu sekai var izraudzīties tādas kultūras, kas ierobežo nezāļu un kaitēkļu izplatīšanos un piedevām dod peļņu. Ja kokvilnas laukos savairo mārītes un dievlūdzējus, un citus derīgos kukaiņus, tie likvidē kokvilnas kaitēkļus tikpat efektīvi kā pesticīdi, toties no pesticīdiem cieš ne vien kaitēkļi, bet arī cilvēki, kas ar šīm indēm strādā, tāpat arī apkārtnes ļaudis un viņu bērni. Un saviem kokvilnas augiem pēc ražas novākšanas mēs Jaujam nokalst un nomest lapas dabiskā veidā, nevis steidzinām šo procesu ar defoliantu palīdzību.” Kad atnāca viesmīlis ar šķīvjiem, Keids atlaidās krēslā un iedzēra malku vīna, kas viņiem bija saliets glāzēs, taču no iesāktā temata nespēja novirzīties. “Pat kulšanas process ir svarīgs! Kuļmašīnas mehānisms vispirms tiek atbrīvots no parastās kokvilnas atliekām - to pieprasa štata likumi. Lai iegūtās sēklas būtu pilnīgi tīras, bez ķimikāliju pēdām. Kokvilnas krekls, bikses - par to ķīmisko sastāvu cilvēks varbūt arī īpaši neuztraucas, taču neaizmirsīsim, ka sēklas tiek izmantotas pārtikas rūpniecībā. Tās pievieno daudziem gatavajiem produktiem. Vai zini, cik daudz kokvilnas audzēšanā izmantotās ķīmijas tu uzņem, apēzdama vienu paciņu kartupeļu čipsu?”

“Nemaz negribu zināt,” Torija noteica. Viņa atcerējās, kā tēvs vakaros bija atgriezies mājās, nolādēdams zemi un zemkopja darbu. Atcerējās, kā mazas lidmašīnītes bija izsējušas uz laukiem ķimikāliju mākoņus, kuru daļiņas, lēni slīdēdamas, sasniedza arī mājas pagalmu.

Viņa atcerējās pretīgo smaku. Gaisu, kas bija kodis kaklā.

“Kas īsti tevi pamudināja interesēties par bioloģisko lauksaimniecību?”

“Koledžas pirmajā kursā sāku par to lasīt un... nu, īstenībā iepazinos ar kādu meiteni.”

“Ahā!” Torija uzjautrināta noteica, ķerdamās pie foreles. “Pamazām aina kļūst skaidrāka.”

“Viņa bija no Kalifornijas. Vārdā Lorilinda Dorseta. Pirmo reizi viņu ieraudzījis, es tā iepletu muti, ka gandrīz žokli izmežģīju. Slaida, garmataina brunete apspīlētos džinsos...” Keids nopūtās, ar mīļumu atcerēdamies aizgājušos laikus. “Viņa bija vides aktīviste, darbojās visādās biedrībās - PĒTA^9, “Greenpeace" un nezin kādās vēl. Lai padižotos viņas priekšā, es salasījos visādas gudrības par dzīvnieku tiesību aizstāvību, bioloģisko lauksaimniecību un tamlīdzīgi. Veselus divus mēnešus neēdu gaļu.”

“Laikam no tiesas biji iemīlējies,” Torija atteica, zīmīgi noraudzīdamās uz steika gabalu Keida šķīvī.

“Jā, vairākas nedēļas biju kā spārnos. Es ļāvos, lai viņa mani aizvelk uz bioloģiskās lauksaimniecības semināru, un viņa ļāvās, lai es viņai novelku tos apspīlētos džinsus." Keids lēni, blēdīgi pasmaidīja. “Protams, kādu dienu izmisīgā kāre pēc krietna hamburgera ņēma virsroku - un Lorilinda no manis, gaļēdāja, pretīgumā novērsās.”

“Viņai nebija citas izejas.”

“Tieši tā. Bet tas, ko biju dzirdējis seminārā un lasījis grāmatās, vairs nedeva man mieru; es par to domāju un arvien vairāk izpratu. Apjēdzu, kā tas iespējams un kam tas vajadzīgs. Un, mantojis “Skaistos sapņus”, uzsāku gani ceļu, kas nepavisam nebija rozēm kaisīts.”

“Tagad Lorilinda ar tevi lepotos.”

“Nē, to hamburgeru viņa man nemūžam nepiedotu. Tā bija zvēresta laušana. Vēl ilgi pēc tam katrs gaļas gabals man spriedās kaklā, tik vainīgs es jutos.”

“Nodevīgie vīrieši...”

“Bēdīgi, bet fakts!” Keids cerēja, ka, Toriju izklaidēdams, panāks, lai viņa beidzot paēd. “Tomēr, pieņemot, ka tu spētu to paciest, -vai tu vēlētos, lai tavam veikalam ir pirmtiesības tirgoties ar Lave-lu kokvilnas rūpnīcas ekoloģiski tīro produkciju?”

“Tu gribi, lai es pārdodu tevis ražotos kreklus?” Torija brīnījās.

“Nu, kreklus varbūt arī ne, ja tie tur neiederas. Citus kokvilnas izstrādājumus. Galdautus, salvetes un tamlīdzīgi.”

“Hmm...” Negaidītā priekšlikuma pārsteigta, Torija kļuva lietišķa. "Tad man vispirms būtu jāredz produkcijas paraugi. Bet, tā kā šīs preces būtu ražotas tepat Progresā, tās droši vien iederētos starp pārējiem darinājumiem. Protams, vēl būtu jāpārrunā cena un piegādes noteikumi, un kvalitāte. Stils. Masveidā ražotas preces es nevēlos. Esmu nodomājusi piedāvāt pircējiem tikai oriģinālus darinājumus, kas apliecina Dienvidkarolīnas mākslinieku un amatnieku daudzpusīgo talantu.” Torija apklusa, lai iedzertu malku vīna un padomātu. “Bioloģiski audzētas kokvilnas galdsegas...” viņa klusi runāja. “No lauka tiešā ceļā uz leti, no letes uz galda... viss Džordž-taunas apgabala robežās! Izklausās ļoti vilinoši.”

“Tas labi.” Keids pacēla glāzi un pieskandināja. “Mēs atradīsim tādu variantu, kas derēs mums abiem. Lai mums izdotos!”

Atceļā Torija nodomāja, ka šīs dienas beigas noteikti ir tīkamākas nekā sākums. Debesīs peldēja pilns mēness, un prāts viņai jauki miglojās no izdzertā vīna. Viņa nebija domājusi dzert, jo vispār reti lietoja alkoholu, taču sēdēt jūras malā un malkot vīnu bija burvīgi.

Tik burvīgi, ka viņa bija iztukšojusi divas glāzes, nevis vienu, un tagad jutās omulīgi miegaina. Keida limuzīns joņoja viegli un ātri, un pretvējš, traukdamies pāri galvai, atnesa tuvās vasaras smaržas.

Torija iztēlē redzēja ziedošus sausseržus un krāšņi saplaukušas rozes, saulē kūstošu darvu un dzirdēja bišu laisko zumēŠanu ap purva magnolijām.

Jēziņ, saule jau norietējusi, bet tveice vēl tāda, ka metas nelabi! Jā-ceļ tik īkšķis gaisā, varbūt kāda mašīna pieturēs, citādi, nedod Dievs, iznāks vēl kājām vilkties visu ceļu līdz Mērtlbīčai. Visā vainīga Mārsija, stulbā kaza, - ņēma un mani pameta, lai varētu patneņģēties ar Timu, to idiotu! Kas man daļas gar Mārsiju, lai iet ieskrieties, tūliņ sēdīšos kā' dā mašīnā un drīz būšu MērtlbīČā, un izkhidēšos, kā patīk.

Torija sēdeklī strauji saslējās, kampdama gaisu kā peldētājs, kas pārāk ilgi atradies zem ūdens.

“Viņa iekāpa mašīnā! Iemeta mugursomu pakaļējā sēdeklī un apsēdās priekšā!”

“Torij, kas noticis?” Keids nogrieza mašīnu malā un apturēja, lai saņemtu Toriju aiz pleciem. “Viss kārtībā! Tu tikai mirklīti iesnaudies."

“Nē!” Juzdama nelabumu, viņa izmisusi atgrūda Keida rokas un parāva vaļā drošības jostu. Sirds dauzījās dobji un saraustīti. “Nē!”

Drudžainā steigā atvērusi durvis, Torija izlēca un klupdama krizda-ma skrēja pa ceļmalu. “Viņa gribēja tikt uz pludmali ar garāmbraucošu mašīnu! Kaut kur tur viņš apturēja un to meiteni paņēma... kaut kur tur!”

“Neskrien! Pagaidi!” Keids Toriju panāca un notvēris ar spēku pagrieza atpakaļ. “Mīļumiņ, tu drebi...”

“Viņš...” Tas viss ar straumi gāzās iekšā Torijas apziņā - ainas un tēli, skaņas un smaržas. Rīklē kaut kas kodīgi skrāpējās; smēķētājas piesmakums pēc pārlieku daudzām cigaretēm. “Viņš paņēma to meiteni un tad nobrauca no ceļa, iebrauca kaut kur starp kokiem... Viņš tai ar kaut ko iesita... Viņa neredzēja, ar ko, tikai sajuta sāpes un bija apdullusi. Kas noticis? Vai kas atgadījies? Viņa grib šo vīrieti atgrūst, bet tas velk viņu ārā no mašīnas...”

“Kurš?”

Torija papurināja galvu, cenzdamās nezaudēt pati sevi šajā apjukumā. Sāpēs. Šausmās.

“Tur! Uz to pusi.”

“Nu labi.” Keids manīja, ka Torijas plati ieplestās acis raugās kaut kur tukšumā, bet roku āda zem viņa tvēriena nosvīdusi. “Vai tu gribi paieties uz to pusi?”

“Man tas jādara. Nenāc līdzi!”

“Tā gan ne!” Keids cieši apskāva Toriju ap pleciem. “Iesim abi kopā! Esmu tev blakus. Tu jūti, ka esmu tev blakus.”

“Nevajag, es to negribu!” Torija gaudās. Tomēr sāka iet. Atvērdamās svešajam, pārvarēdama pašaizsardzības instinkta barjeru. Kad drūzmēdamies uzmācās tēli, viņa tiem nepretojās.

Zvaigznes riņķoja debesīs neizturami spožas. Karstums sažņaudzās apkārt kā dūre.

“Viņa gribēja tikt uz pludmali... Nebija mašīnas, ar ko aizbraukt... Viņa dusmojās uz draudzeni... Mārsiju. Viņai ir draudzene Mārsija, ar kuru bija norunāts nedēļas nogali aizvadīt kopā pludmalē. Tagad viņa apturēs kādu mašīnu, neļaus, lai tā stulbā kaza izjauc viņai atpūtas dienu... Viņš pietur. Kāda laime! Viņa ir nogurusi, gribas dzert; viņš apgalvo, ka braucot tieši uz Mērtlbīču. Ar mašīnu - nepilna stunda...” Torija apklusa un pacēla roku augšup. Galva viņai atkrita atpakaļ, bet acis vēl arvien bija plati ieplestas. “Viņš pasniedza man pudeli. Viskiju. Iedzēru vairākus malkus. Tāpēc ka slāpa un tāpēc ka tas likās šiki - braukt mašīnā un dzert viskiju... Laikam viņš man iesita ar pudeli... Jā, tā bija, jo es to atdevu viņam atpakaļ -smiedamās -, un tad kaut kas triecās man pret deniņiem... Ak dievs, kā sāp!”

Torija sagrīļojās un piespieda roku pie galvas. Mutē bija asiņu garša.

“Nē! Nevajag!” Keids iekliedzās un piekļāva viņu sev klāt, brīnīdamies, ka viņa neizslīd caur pirkstiem kā dūmi.

“Es neredzu... neredzu... Viņā nekā nav, tajā vīrietī... tikai tukšums. Paga! Paga!” Smagi, saraustīti elpodama, Torija sažņaudza dūres. Kuņģī kāpa nelabums, tomēr viņa izlauzās cauri - un ieraudzīja. “Viņš ieveda to meiteni mežā...” Torija runāja, augumam līgojoties. “Es nevaru... nevaru...”

“Ja nevari, nevajag! Būs jau labi... Nāc nu atpakaļ uz mašīnu...” “Ieveda mežā...” Toriju sagrāba milzu līdzcietība un žēlums. “Un izvaroja...” Viņa aizvēra acis, ļāva tam uzplūst, ļāva sāpēt. “Sākumā viņa cīnījās pretī. Juta sāpes un bailes un cīnījās pretī. Tad viņš atkal sita - divi smagi sitieni pa seju. Kā sāp... sāp... sāp... Viņai gribas mājās... Viņa sauc mammu... Raudādama sagaida, kad viņš elsdams un ņurdēdams beidz... Visapkārt smirdoņa - viņa sviedri, viņa sēkla, viņas asinis... Viņa vairs nespēj cīnīties.”

Torija pacēla rokas augšup un pārlaida pār seju. Viņai vajadzēja sevi aptaustīt, atcerēties savus vaibstus, lai neaizmirstu, kas ir viņa pati.

“To vīrieti es nespēju redzēt. Tumšs. Viņš ir tikai apveids. Viņā nav nekā reāli ieraugāma. Viņa arī vairs neko neredz. Vīrietis sagrābis viņas rīkli un žņaudz. Ilgi tas nevelkas, jo viņa ir daļēji paģībusi un gandrīz neturas pretī. Pirms nepilnas pusstundas viņa iekāpa mašīnā - un nu jau ir pagalam. Paliek kaila guļam zem kokiem. Vīrietis viņu tur pamet. Viņš... jā, iedams uz mašīnu, viņš svilpo.” To pateikusi, Torija savā parastajā apņēmīgajā manierē pakāpās no Keida soli atpakaļ. Viņš varēja saskatīt vienīgi viņas seju, bālu kā mēness, acis kā mutuļaini dūmi.

“Sešpadsmit gadus veca meitene. Jauna, skaista, ar gariem, gaišiem matiem, slaidām kājām. Viņas vārds bija Alise, bet viņai tas nepatika, tāpēc visi viņu sauca par Aliju.”

Tad spriedze un žēlums ņēma virsroku.

Keids neļāva Torijai nokrist, satverdams viņu rokās. Viņas augums bija ļengans, it kā nebūtu dzīvs. Gan Torijas ģīboņa, gan dzirdētā notikuma satriekts, Keids ātriem soļiem devās atpakaļ uz mašīnu. Jātiek prom no šīs vietas, viņš domāja, tad viņai kļūs labāk.

Brīdī, kad viņš grasījās noguldīt Toriju uz sēdekļa, viņa atkal sakustējās. Acis atvērās, bet to skatiens vēl arvien bija tumšs un klīstošs.

“Būs jau labi... Būs labi...” Keids mierināja. “Es aizvedīšu tevi mājās.”

“Pag, vienu mirklīti...” Torijai atkal uznāca nelabums, viņu kratīja drebuļi. Taču viņa zināja, ka tas pāries. Šausmas gan tik drīz nepāries. “Lūdzu, piedod...” viņa teica, nevarīgi paraustīdama plecus. “Piedod...”

“Kas man jāpiedod?” Keids aizgāja otrā pusē, apsēdās pie stūres un brīdi sēdēja pilnīgi nekustīgs. “Es nezinu, kā varētu tev palīdzēt. Kaut kā taču droši vien var palīdzēt. Es aizvedīšu tevi mājās, bet pēc tam... atgriezīšos un viņu sameklēšu.”

Torija samulsusi paraudzījās Keidā.

“Viņas jau te nav! Tas noticis sen. Pirms vairākiem gadiem.”

Keids gribēja ko sacīt, tad aprāvās. Torija bija nosaukusi bojāgājušās meitenes vārdu. Jauna, gaišmataina, vārdā Alise. Kaut kas atausa atmiņā - un vienu mirkli viņam kļuva nelabi.

“Vai tev bieži tā uznāk? Pilnīgi bez iemesla?”

“Dažreiz.”

“Vai tas sāp arī?”

“Nē, pēc tam es jūtu nogurumu un tādu kā nelabumu, bet sāpēt nekas nesāp.”

“Tomēr tas tev ir sāpīgs pārdzīvojums,” Keids noteica, pagriezdams aizdedzes atslēgu.

“Keid...” Viņa nedroši pastiepa roku. “Tas viss... Piedod, ka to atgādinu, bet tev jāzina. Tas viss bija tāpat kā toreiz ar Houpu. Tāpēc es to tik spēcīgi sajutu. Viss tieši tāpat kā toreiz.”

“Saprotu.”

“Nē, tu nesaproti! Vīrietis, kas to nabaga meiteni nogalināja un pameta mežā... viņš ir tas pats, kurš nogalināja Houpu.”

PROGRESA

]a jums izdotos saprast, kas ir revolūcija, sauciet to par progresu; ja jums izdotos saprast, kas ir progress, sauciet to par rītdienu.

Viktors Igo

11

ES nevēlējos tam ticēt. Bija - un ir - simtiem racionālu, loģisku iemeslu, kāpēc Torijai nevarētu būt taisnība. Sīkas nianses un nozīmīgāki apstākļi padarīja viņas stāstu par ceļmalā noslepkavoto pusaudzi neticamu. Nebija iespējams, ka šo meiteni būtu nogalinājis tas pats neģēlis, kas atņēma dzīvību manai māsai.

Mazajai Houpai ar vējā plīvojošiem matiem un acīm, kurās dzirkstīja jautrība un noslēpumainības romantika.

Tagad es visus šos iemeslus un apstākļus varētu nešaubīdamies uzskaitīt citu pēc cita, taču vakar mana attieksme pret Toriju pauda pilnīgu apjukumu. Zinu, ka es viņu pievīlu. Atceros, kā viņa uz mani paskatījās, kā atkal noslēpās aiz klusēšanas mūra. Apšaubīdams viņas sacīto, lūgdams - nē, gluži vai pieprasīdams, lai viņa to visu aizmirst.

Tomēr tas, ko viņa man pastāstīja, ko ieraudzīju ar viņas acīm, šausmas, kuras viiia piedzīvoja manā klātbūtnē un par kurām vēlāk stāstīja tik savaldīgi un atturīgi, lika man visu atcerēties. Atcerēties to tālo vasaru, kas pilnīgi pārvērta manu pasauli.

Varbūt man labāk palīdzēs tas, ka rakstīšu par Houpu, nevis nabaga nelaimīgo meiteni, ko nekad neesmu redzējis.

Sēdēdams šeit, pie tēva rakstāmgalda - visiem, arī man, tas vienmēr būs un paliks tēva rakstāmgalds -, es likšu dienām, mēnešiem un gadiem ritēt atpakaļgaitā, līdz atkal būšu divpadsmit gadus vecs. Atcerēšos laiku, kad biju tik naivs un nepieredzējis, lai pret vistuvākajiem cilvēkiem izturētos nevērīgi, lai draugus visādā

ziņā vērtētu augstāk par ģimenes locekļiem, lai sapņotu par to die-nu, kad drīkstēšu vadīt automašīnu, lietot alkoholu, darīt visus tos jaukumus, kas pieder pie karsti iekārotās pieaugušo pasaules.

Torīt visus darbus jau biju apdarījis, kā vienmēr. Mani audzinādams, tēvs bija neganti prasīgs - uzmanīja, lai es vienmēr izpildītu visus man uzticētos pienākumus, un nebeidza skaidrot, kāda uzvedība no manis tiek gaidīta. Vismaz tāds viņš bija līdz tam brīdim, kad zaudējām Houpu. Rīta pusē biju devies viņam līdzi pārraudzīt tīrumus. Atceros, kā stāvēju, raudzīdamies uz kokvilnas stādījumu jūru. Tēvs turējās pie kokvilnas, lai arī daudzi kaimiņu fermeri jau pārgāja uz sojas pupu un tomātu audzēšanu. “"Skaistie sapņi” - tā ir kokvilna!" To viņš allaž mēdza atgādināt, lai es neaizmirstu.

Es to neaizmirsu.

Tajā atvasaras rītā tēva sacītais likās skaidrs un saprotams -stāvot un raugoties uz plašajiem kokvilnas laukiem, kur patlaban norisinājās pogaļu atvēršanās brīnums. No ražas nastas augi bija noliekušies lejup; dažam no tiem bija vai simt pogaļu, visas pārsprāgušas kā olas. Togad kokvilnas bija tik daudz, ka viss gaiss pēc tās smaržoja. Mirstošās vasaras spīvā smarža...

Tas bija bagāts gads. Es zināju, ka drīz kokvilnu savāks maisos un aizvedīs uz fabriku apstrādei; “Skaistie sapņi" plauks un zels; dzīve turpināsies arī tiem fermas iemītniekiem, kuri man bija tikai pelēkas ēnas.

Drīz pēc pusdienlaika biju atkal brīvs. Kaut arī tēvs gribēja, lai es strādātu, mācītos un lietu sviedrus, viņš nevēlējās man atņemt bērnību. Viņš bija labs cilvēks, labs tēvs; pirmajos divpadsmit mūža gados viņš man likās īsts drošības un sirsnības iemiesojums.

Un vēlāk es skumu pēc tā tēva, lai arī viņš vēl nebija miris.

Todien, kad tēvs man atļāva skriet projām, es sēdos uz divriteņa, kas man bija uzdāvināts Ziemassvētkos, un, par spīti spiedīgi karstajai dienai, braucu pie Veida. Mums bija savs namiņš kokā - vecajā platānā, kas auga Veida mājas pagalmā. Dvaits un Veids jau tur sēdēja, lasīdami komiksus un dzerdami limonādi. Bija tik neciešami karsts, ka pat divpadsmit gadus veci puišeļi neko citu nespēja iesākt.

Tomēr Veida mamma nedeva mums mieru. Ik pa brīdim viņa

iznāca no mājas un, laipni smaidīdama, apvaicājās, vai mums tur augšā nevajag šo un nevajag to un vai mēs negribam kāpt lejā, lai virtuvē padzertos vēsu pepsikolu un apēstu kādu tunča sviestmai-zi. Lai arī Būtsa pret mums vienmēr izturējās mīļi, tovasar viņa mums visiem trim bija līdz kaklam apriebusies. Mūs, topošos vī-riešūs (jo par tādiem mēs sevi uzskatījām), šie ēdiriāšanas un dzirdināšanas piedāvājumi bezgala apvainoja. It kā mēs būtu bērni!

Mēs aizlavījāmies prom, lai dotos uz upi nopeldēties. Kaut kas līdzīgs pienākuma apziņai mudināja mūs izteikt rupjas (mūsuprāt, varen asprātīgas) piezīmes par Dvaita balto, trekno dibenu. Savukārt viņš atriebdamies salīdzināja mūsu vīrišķos daiktus ar nepievilcīgiem dārzeņiem. Tādējādi vismaz stunda mums pagāja gluži vai histēriskā jautrībā.

Divpadsmit gadu vecumā dzīve ir viegla. Mēs apspriedām visvisādus svarīgus jautājumus: vai Dumpinieku savienība atgriezīsies, lai uzveiktu Dārtu Veideru un Ļaununui impēriju? Kas ir foršāks - Supermens vai Betmens? Kā varētu pierunāt vecākus, lai aizved mūs uz kinoteātri, kur rāda filmas “Piektdiena, trīspadsmitais datums” kārtējo sēriju?

Tādi bija būtiski svarīgie jautājumi, kas tobrīd nodarbināja mūsu prātus.

Kaut kad vēlāk pēc peldēšanās - šķiet, ap četriem kad mums jau sāpēja vēders no zaļiem bumbieriem un kritušiem, lapsenēm atņemtiem persikiem, Dvaitam bija jāiet mājās. Viņa ģimene gaidīja ierodamies ciemos tanti Šarloti no Leksingtonas, tāpēc mūsu draugam pienācās ierasties pie vakariņu galda laikus, turklāt tīram un glīti sapostam. Dvaits baidījās nokavēties, jo viņa vecāki bija bargi.

Mēs zinājām, ka viesībām par godu Dvaitam pavēlēs apvilkt rūpīgi izgludinātas īsbikses un uzsiet “tauriņu", bet, kā jau draugi, atļāvāmies par to paņirgāties tikai tad, kad Dvaits jau bija nozudis.

Arī mēs ar Veidu drīz devāmies projām: es aizbraucu uz fermu, viņš - uz pilsētu.

Atpakaļceļā es satiku Toriju. Divriteņa viņai nebija; viņa kājām nāca man pretī. Laikam gan viņa bija apciemojusi Houpu. Krekliņš viņai bija par šauru un īsu, basās kājas - vienos putekļos. Tolaik es viņu gan īpaši neievēroju, tomēr atceros lielās, pelēkās acis, kas cieši manī paraudzījās - tajā īsajā mirklī, kamēr aiztraucos ar divriteni viņai garām. Protams, mana vīrišķā paš-cieņa neļāva apstāties, lai parunātos ar kaut kādu skuķi. Tomēr es atskatījos un redzēju, kā viņa aiziet, zibinādama vasaras saulē nobrūnējušās kājas.

Nākamajā reizē, kad šīs kājas atkal ieraudzīju, tās klāja siksnas cirtienu švīkas.

Uzkāpis verandā, sastapu Houpu spēlējam ričuraču. Nez vai tagad meitenes arī vēl to spēlē? Houpai šajā spēlē vienmēr neticami veicās, un viņa visus uzvarēja. Viņa centās mani pierunāt, lai uzspēlēju ar viņu, un pat piedāvāja vairākus gājienus priekšā; skaidrs, ka man tas bija neciešams apvainojums. Šķiet, es atbildēju, ka ričuračs ir mazbērnu spēlīte, man darāmi svarīgāki darbi. Devos iekšā, dzirdēdams aizmugurē Houpas smieklus un bumbas atsišanos pret durvīm.

Tagad es labprāt atdotu gadu no dzīves, lai varētu atgriezties tajā brīdī un palikt verandā un lai Houpa mani uzvarētu ričura-ča spēlē.

Vakars aizritēja tāpat kā daudzi citi vakari mūsu mājās. Laila mani uzdzina augšā mazgāties, apgalvodama, ka es smirdot pēc upes dūņām.

Māte bija viesistabā. Es to zināju, jo viesistabā skanēja viņas iecienītā mūzika. Pie mātes es neiegāju; pieredze man bija mācījusi, ka viņa nepriecāsies, ieraudzījusi viesistabā ienākam netīru, sasvīdušu zēnu.

Savādi, bet tikai tagad, kavējoties atmiņās, es saprotu, kāda būtiska loma mūsu, zēnu, dzīvē bijusi mātēm: Veida mātei ar gādīgajām rokām un siltajām acīm, Dvaita mātei ar cepumu un konfekšu turzām un manējai ar nelokāmi stingro pārliecību par to, kas ir un kas nav piedienīgi.

Agrāk es to neaptvēru, bet tagad tam droši vien vairs nav nozīmes. Tolaik - ja mēs būtu to aptvēruši - tam būtu nozīme.

Tovakar man galvenais bija - nekrist mātes nežēlastībā, tāpēc es devos taisnā ceļā augšā pa kāpnēm. Feita bija savā istabā, posdama kādu no daudzajām Bārbijām; to es zinu, jo pa ceļam pabāzu galvu viņas durvīs, lai viņu paķircinātu.

Nomazgājos dušā; nesen biju nolēmis, ka vannā vairs nemaz-

gāšos, vannošanās der tikai skuķiem un krunkainiem večiem. Droši zinu, ka netīros apģērba gabalus kārtīgi ieliku pītajā grozā, citādi Laila mani par sodu sāpīgi parautu aiz auss. Saģērbos tīrās drēbēs, saķemmēju matus un droši vien vēl mazliet pagrozījos pie spoguļa, saliekdams un atliekdams roku un tīksminādamies par saviem muskuļiem. Tad nokāpu lejā.

Vakariņās bija cepta vista. Ar kartupeļu biezeni un mērci, un pašu dārzā audzētiem zirņiem. Feitai zirņi negaršoja, un viņa atsacījās tos ēst; par to viņu neviens nesodītu, taču, pauzdama nepatiku pret zirņiem, viņa, kā nereti mēdza darīt, sarīkoja veselu traci ar kaprīzēm un pretī runāšanu mātei un par sodu tika aizraidīta no galda.

Šķiet, ka viņas šķīvja saturu dabūja Čonsijs, tēva vecais, UZ' ticamais suns; nākamajā gadā tas nomira.

Pēc vakariņām es pasbistījos ārpusē, cerēdams satikt tēvu un atkal ieminēties par savu vēlēšanos uzbūvēt fortu. Pagaidām visi mani pūliņi tēvu pārliecināt bija cietuši nožēlojamu neveiksmi, tomēr es prātoju: ja izdotos atrast tādu vietu, kur mana būve no mājas nebūtu redzama un nebojātu skatu, kā apgalvoja tēvs, varbūt es beidzot arī izlūgtos atļauju.

Un tad, meklēdams vietu forta būvei, es nejauši uzdūros Houpas divritenim, ko viņa bija noslēpusi aiz kamēlijām.

Protams, man ne prātā nenāca nosūdzēt Houpu vecākiem. Mēs nemēdzām cits citu nosūdzēt, ja nu vienīgi tajās reizēs, kad tieksme pēc pašlabuma bija stiprāka par brāļa un māsu solidaritāti. Šis atklājums, divritenis, mani pat īpaši neinteresēja, lai arī varēju iedomāties, ka Houpa iecerējusi vēlāk izlavīties no mājas un kaut kur nakts tumsā satikties ar Toriju, jo tovasar viņas bija nešķiramas. Es zināju, ka Houpa mēdz tā darīt, un viņu nenosodīju. Pret meitām, Feitu un Houpu, māte izturējās daudz stingrāk nekā pret mani, vienīgo dēlu. Tāpēc es turpināju savus meklējumus, par divriteni nevienam neko nesacīdams.

Man būtu pieticis kādam ieminēties kaut vārdiņu - un Houpas tāvakara plāni būtu izjukuši. Viņa būtu man uzmetusi niknu, dzeldīgu skatienu no garo skropstu apakšas un pēc tam veselu dienu ar mani nerunātu, varbūt pat divas dienas, ja spētu tik ilgi izturēt.

Un būtu palikusi dzīva.

Tumsai iestājoties, es iegāju atpakaļ mājā un ērti ierīkojos tele-vizora priekšā, jo garajos vasaras vakaros man bija likumīgas tiesības skatīties televīziju. Divpadsmit gadus vecam zēnam ir nepiesātināma ēstgriba, tāpēc pusstundu vēlāk es jau cēlos un gāju uz virtuvi, lai pameklētu kādu uzkodu. Atgriezies ar kartupeļu čipsu paku, es skatījos “Hilstrītas blūzu" un [nātoju, kāda dzīve ir policistam.

Ap to laiku, kad es - pilnu vēderu un televizora nogurdinātām acīm - devos gulēt, mana māsa jau bija mirusi.

Keidam likās, ka varētu uzrakstīt vairāk, tomēr viņš nespēja. Viņš bija nolēmis pierakstīt visu, ko zināja par Houpas slepkavību un Alises, ceļmalā noslepkavotās meitenes, nāves apstākļiem, taču domas aizmaldījās prom no faktiem, ievilkdamas viņu atmiņu un izmisuma purvājā.

Keids nebija varējis iedomāties, ka rakstīšana par māsu liks viņai kā dzīvai nostāties acu priekšā. Ka liktenīgā vakara un nākamajā rītā ieraudzīto šausmu ainas slīdēs gar acīm kā kinolentē.

Nez kā tas ir Torijai, viņš domāja. Kā filma, ko visu laiku redz domās un kas nav apturama?

Nē, tas bija kas vairāk! Vai viņa pati apzinājās, ka tovakar, runādama vīzijas iespaidā, bija ne tik daudz runājusi par šo meiteni, kā sarunājusies ar viņu? Varbūt tā meitene, Alise, runāja ar Torijas muti...

Cik garīgi stiprai gan sievietei jābūt, lai to pārciestu, lai ar to dzīvotu, lai veidotu sev jaunu dzīvi!

Keids paņēma uzrakstīto un jau gribēja ieslēgt vecā rakstāmgalda atvilktnē. Tad pārdomājis salocīja aprakstītās lapas, ielika aploksnē un aploksni aizlīmēja.

Viņam vajadzēja Toriju atkal satikt. Vajadzēja ar viņu atkal aprunāties. Izrādās, viņam bijusi taisnība, kad pirmajā abu satikšanās dienā viņš bija teicis: starp viņiem stāv Houpas rēgs.

Nekāda tālākvirzība, ne arī atkāpšanās nebija iespējama, līdz viņi iemācīsies samierināties ar zaudējumu.

Keids dzirdēja gaitenī atskanam lielā, vecā pulksteņa šķindu. Divus vientuļus sitienus. Pēc četrām stundām viņš atkal celsies augšā, lai, bālajā rīta gaismā apģērbies un paēdis brokastis - Laila bez tām nelaidīs viņu laukā no mājas dotos ārā un brauktu no lauka uz lauku, ar dzimuša zemes kopēja cerību un paļāvību uz likteni aplūkotu tīrumus, pārbaudītu, vai nav ieviesušies kaitēkļi, un raudzītos debesīs.

Par spīti Keida apgūtajām jaunlaiku gudrībām vai arī pateicoties tām, “Skaistie sapņi” vairs nebija parasta ferma kā tēva laikā, tā drīzāk atgādināja agrāko laiku plantāciju. Keids algoja vairāk strādnieku, izmantoja vairāk roku darba. Kokvilnas ražas ievākšanā un uzglabāšanā, un pārstrādē Keids ieguldīja daudz vairāk pūliņu un arī ieņemtās peļņas, nekā viņa tēvs un vectēvs bija vēlējušies ieguldīt. Iznākums bija pašpietiekama pirmskara laiku plantācija, kas vienlaikus bija arī darbīgs, daudzpusīgs un moderns uzņēmums.

Tomēr Keids zināja - lai arī bruņojies ar grafikiem un zinātnes datiem, un rūpīgi izstrādātu biznesa plānu, viņš tik un tā stāvēs un raudzīsies debesīs, klusībā lūgdamies, kaut daba neizjauktu viņa plānus.

Beigu beigās viss tik un tā ir atkarīgs no likteņa un veiksmes, viņš nodomāja, paņemdams rokā aploksni.

Izslēdzis galda lampu, Keids mēnessgaismā nokāpa lejā pa vītņu kāpnēm un izgāja no torņa. Kaut četras stundas jāpaguļ, viņš domās sev sacīja; pēcpusdienā paredzētas vairākas tikšanās rūpnīcā. Jāizvēlas paraugi, ko Torijai parādīt, jāapdomā savs priekšlikums... Ja viss ietu gludi, nākamajā vakarā viņš varētu Toriju apciemot.

Iegājis savā istabā, Keids pasvārstīja rokā aploksni, tad, iededzis gaismu, noglabāja aploksni portfelī, kas bija nomests blakus darba zābakiem.

Keids jau pogāja vaļā kreklu, kad vējpūsma no terases atnesa cigaretes dūmu smaržu; viņš palūkojās uz terases durvīm. Tās bija nedaudz pavērtas, un aiz rūts varēja redzēt gailam sarkanu zvaigznīti.

“Nevarēju vien sagaidīt, kad beidzot tu iznāksi no kabineta,” Fei-ta teica pagriezdamās. Viņa bija ģērbusies rītakleitā - pēdējā laikā tas bija viņas iecienītais mājas apģērbs - un stāvēja, teatrāli atspiedusies ar rokām pret margām.

“Kāpēc tu nesmēķē savā istabā?”

“Man jau nav tik lepnas terases kā šīs mājas pavēlniekam.”

Lielā guļamistaba bija vēl viens strīda ābols. Keids gan piekrita māsai, ka viņa to prastu izmantot labāk, tomēr nelikās, ka būtu vērts tādēļ diskutēt ar māti; pēc tēva nāves viņa bija kategoriski uzstājusi, ka lielā guļamistaba pieder Keidam.

Feita ielika mutē cigareti, lēni ievilka dūmu.

“Tu vēl arvien uz mani niknojies. Nav jau arī brīnums. No manas puses tā bija cūcība. Tu jau zini - kad saskaišos, mans prāts atslēdzas.”

“Ja tā ir atvainošanās - ļoti jauki! Tagad, lūdzu, ej, lai varu likties gultā.”

“Es guļu ar Veidu.”

“Jēziņ...” Keids piespieda pirkstus pie deniņiem, brīnīdamies, kāpēc tie tur neiegrimst čūkstēdami. “Vai, tavuprāt, man tas noteikti jāzina?”

“Es atklāju vienu no taviem noslēpumiem, tāpēc tagad izstāstu vienu no savējiem. Būsim līdzīgi.”

“Pierakstīšu, lai rīt varētu ielikt avīzē paziņojumu! Veids..." Viņš atkrita metāla krēslā, kas stāvēja terasē. “Nolādēts...”

“Vai tev tas nepatīk? Mums ir lieliskas attiecības.”

“Jā, būs, tik ilgi, līdz tu viņu būsi galīgi izsūkusi un tad izspļausi.”

“Ir nedomāju!” Feita iesmējās - īsi, bez jautrības. “Es nekad kaut ko tādu iepriekš neplānoju, tas vienkārši notiek.” Viņa aizsvieda cigareti pāri margām, nenieka nebēdādama, ka rīt māte to atradīs un būs neapmierināta. “Kopā ar viņu man ir labi. Vai tas būtu kas nosodāms?”

“Kāpēc gan? Tā ir tikai tava personiska darīšana.”

“Tāpat kā Torija ir tava personiska darīšana.” Feita aši piegāja Keidam klāt un notupās viņam līdzās. “Piedod, Keid! Es tā negribēju. Ņemu savus vārdus atpakaļ!”

“To tu dari vienā laidā.”

“Nē. Varbūt es saku gan, ka ņemu savus vārdus atpakaļ, bet īstenībā tā nav. Šoreiz es no tiesas ņemu tos atpakaļ.” Keids izskatījās vairāk pārguris nekā dusmīgs, tāpēc Feita pabužināja viņa matus. Tie bija tik kupli, tik citraini - Feita brāli vienmēr bija par tiem apskaudusi. “Neņem mammu galvā! Viņa nevar pavēlēt, ar ko tev ir jāsatiekas un ar ko nav. Pat tad, ja viņai varbūt ir taisnība.”

Piepeši Keids saoda nakts jasmīna smaržu.

“Viņai nav taisnība.”

“Nu labi, es jau nu esmu pēdējā, kas varētu dot padomus roman-tiskās attiecībās...”

“Tieši tā.”

Feita savilka uzacis.

“Au! Tas bija veikls dūriens. Bet, kā jau teicu, mūsu ģimenē jau tā ir diezgan daudz dīvainību, lai tās vēl papildinātu ar Toriju Bo-dīnu.”

“Arī viņa ir saistīta ar to, kas tovakar notika.”

“Nu nē, Keid, mūsu ģimenes dīvainības sākās vēl ilgi pirms tam, kad Houpa gāja bojā!”

Keids izskatījās tik satriekts par šo apgalvojumu un turklāt tā pār-guris, ka Feita jau gandrīz vēlējās apklust vai pārvērst to visu par joku. Taču kopš Torijas ierašanās Progresā Feita par šiem jautājumiem bija nemitīgi domājusi. Bija pienācis laiks izteikt savus secinājumus skaļi.

“Padomā, tad sapratīsi!” Dusmas uz Keidu un vēl lielākas dusmas pašai uz sevi padarīja Feitas balsi asu kā zāģa zobi. “Tās sākās ar mirkli, kad nācām pasaulē - mēs visi trīs. Ar mammu un tēti. Vai tu domā - viņi apprecējās, viens otru mīlēdami? Tev jau patīk visu uzlūkot no saulainās puses, taču tu zini, kāda ir patiesība.”

“Viņi dzīvoja laimīgā laulībā. Līdz tai dienai, kad...”

“Laimīga laulība? Phe!” Feita ar pretīgumu izmeta, piecēlās kājās un izvilka no rītakleitas kabatas cigarešu paciņu. “Interesanti, kā tas saprotams - laimīga laulība? Vai tā, ka viņi viens otram piestāvēja? Ka apgabala lielākās un bagātākās plantācijas mantiniekam bija gudri un pareizi apprecēt turīgo jaunavu? Nu, tādā gadījumā tā patiešām bija laimīga laulība. Varbūt viņiem vienam pret otru bija pat maigas jūtas, vismaz pirmajā laikā. Savu pienākumu viņi izpildīja,” Feita rūgti noteica, iedegdama šķiltavas. “Mēs esam nākuši pasaulē.”

“Viņi vienmēr godīgi centās darīt to, kas jādara,” Keids gurdi atbildēja. “Tu to nekad nevēlējies saprast.”

“Varbūt ar viņu godīgo centību nebija diezgan. Vismaz, runājot par mani, - ne. Un kā bija ar tevi? Vai tev bija iespēja izvēlēties, ko dzīvē darīsi? Tevi audzināja vienam vienīgam mērķim - lai tu kļūtu par “Skaisto sapņu” saimnieku. Un ja nu tu būtu gribējis kļūt par santehniķi, ko tad?”

“Tu uzminēji, tas vienmēr bijis mans sapnis! Šad tad, lai dzīve neliktos galīgi tukša, es salaboju kādu krānu.”

Feita iesmējās; dusmu izraisītā agresivitāte bija mazinājusies.

“Tu taču zini, ko gribu teikt. Tu varēji kļūt par inženieri vai ārstu, vai rakstnieku, bet tev jau nebija iespējas. Tu biji vecākais dēls, vienīgais dēls, un tavs dzīves ceļš bija citu noteikts.”

“Tev taisnība. Ja es paziņotu, ka vēlos kļūt par rakstnieku, -Dievs vien zina, kā tas beigtos! Bet man tādas vēlēšanās nebija, tur jau tā lieta.”

“Kā gan tev varēja rasties citas vēlēšanās, ja to vien dzirdēji: “Kad Keids te būs saimnieks...” - un: “Kad “Skaistajos sapņos” valdīs Keids...” Tu nemaz nespēji sevi iedomāties par ko citu. Ne reizi tu neteici: “Kad būšu liels, kļūšu par rokenrola grupas ģitāristu.”” Šoreiz iesmējās Keids; Feita nopūzdamās atspiedās pret margām. Tieši tāpēc jau viņa allaž nāca brāļa istabā, allaž meklēja viņa sabiedrību. Keids viņai ļāva izrunāties. Un klausījās.

“Saproti, Keid, mēs esam tādi, kādus viņi mūs audzināja. Varbūt tev tas viss beigu beigās arī derēja, un es priecājos, ja tā ir.”

“Es zinu.”

“Tomēr tas nebija pareizi. Jā, tev tika piekodināts, lai esi gudrs, lai visu ievēro un domā. Tevi aizsūtīja apgūt profesiju, bet man tikmēr mācīja: uzvedies, kā dāmai pieklājas, runā maigi un klusi, ne-brāzies istabā skriešus!”

“Vai par to jāuztraucas? Tu taču to visu neņēmi vērā.”

“Varbūt es būtu ņēmusi vērā,” Feita nomurmināja. “Varbūt arī būtu, ja jau kopš bērnības nebūtu apjēgusi, ka tieku gatavota krietnas sievas lomai - tā sakot, laimīgai laulībai, kā tētim ar mammu. Neviens man nekad nejautāja, vai vēlos ko vairāk, varbūt es vispār vēlos ko citu, bet, ja pacēlu balsi, mani tikai klusināja. “Par to ļauj parūpēties tētim vai brālim! Ej spēlē etīdes, Feita! Palasi kādu vērtīgu grāmatu, lai varētu par to gudri spriest! Tomēr ne pārāk gudri.

Vīriešiem nepatīk sievietes, kas izliekas par viņiem gudrākas. Kad būsi precēta sieva, tavs pienākums būs gādāt par mājas omulību.”” Feita raudzījās uz cigaretes galu. “Mājas omulība! Saskaņā ar Lave-lu ģimenes likumiem tas bija manas dzīves galvenais mērķis. Bet, tā kā esmu “es”, man par katru cenu bija jākļūst citādai. Es nevēlējos trīsdesmit gadu vecumā būt nomākta, izžuvusi mājsaimniece. Biju apņēmusies, ka ar mani tā nenotiks. Tāpēc aizbēgu ar pirmo puisi, kas mani aicināja, - tādu, kam bija nekaunīgas acis un veikla mēle, tieši tādu, kāds man nedrīkstēja patikt. Un vēl ne divdesmit gadus veca apprecējos un izšķīros.”

“To tu gan viņiem ierīvēji degunā, vai ne?” Keids nomurmināja.

“Protams! Un nākamās laulības un Šķiršanos tāpat. Kam citam es biju audzināta, ja ne laulībām? Tikai mammas un tēva laulības paraugs man nederēja. Es visu apgriezu augšpēdus un gandrīz lauzu kaklu. Te nu es esmu - divdesmit sešus gadus veca un jau izdarījusi dzīvē divas lielas kļūdas. Un citas pajumtes man nav kā tikai šeit."

“Jā, te nu tu esi! Divdesmit sešus gadus veca, skaista, gudra un gana pieredzējusi, lai savas kļūdas neatkārtotu. Tu neesi vēlējusies iesaistīties ne fermas, ne arī rūpnīcas vadīšanā. Ja tu gribētu mācīties un strādāt...” Sastapies ar Feitas maigo, iecietīgo skatienu, Keids aizvēra muti.

“Tu nudien esi šai ģimenītei par labu, Keid,” viņa sacīja. “Vai tiešām tu nesaproti, ka tas viss jau ir nokavēts? Esmu tāda, kādu mani pataisījusi šī audzināšana un mana dumpošanās pret to. Esmu slinka - un jūtos labi! Gan jau reiz sameklēšu kādu bagātu, prātu izkūkojušu veci un viņu nogrābšu. Es par viņu rūpēšos, protams, bet naudu gan laidīšu pa vējam! Iespējams, es viņu pat nekrāpšu. Arī tos iepriekšējos es nekrāpu. Bija vērts, vai ne? Ar laiku, ja man kaut drusciņ veiksies, kļūšu par bagātu atraitni. Manuprāt, tas man piederētos vislabāk.”

Tāpat, kā tas piederas mātei, viņa rūgti nodomāja. Bezgala rūgti.

“Tu neesi tāda, kādu sevi iedomājies, Feita. Tu esi daudz krietnāka.”

“Nē, mīļumiņ, ļoti iespējams, ka esmu daudz sliktāka. Ja Houpa vēl būtu dzīva, varbūt es būtu citāda, tiešām mazlietiņ krietnāka. Viņai bija dots vēl mazāk iespēju. Viņai neļāva pat dzīvot.”

“Tur nu gan vainojams tikai tas nelietis, kas viņu nogalināja, un neviens cits."

“Tu domā?” Feita klusi atjautāja. “Es reizēm prātoju - vai Hou-pa tovakar būtu skrējusi projām, vai būtu devusies meklēt piedzīvojumus kopā ar Toriju, ja mājas gaisotne viņu nenomāktu tāpat kā mani? Vai kāptu ārā pa logu, ja zinātu, ka nākamajā rītā drīkstēs brīvi doties, kur vēlas, ar tādām draudzenēm, kādas viņai patīk? Es viņu pazinu labāk par jebkuru citu. Kā jau dvīne. Houpa būtu sev kaut ko izcīnījusi, Keid, pamazām vien būtu pārvīlējusi pušu cietuma restes... Taču šī iespēja viņai tika liegta. Un, kad viņa bija pagalam, pagalam bija arī ilūzija, ka mūsu mājās viss ir kārtībā. Beigu beigās viņa taču bija vecāku mīļākais bērns...” Lūpas sakniebusi, Feita atkal pārlidināja cigaretes izsmēķi pāri margām. “Mīļāka par tevi vai mani. Atceros neskaitāmas reizes, kad pēc šā notikuma viens vai otrs no vecākiem palūkojās man sejā, kas bija tik līdzīga Hou-pas sejai, un es gluži vai varēju dzirdēt viņus nodomājam: kāpēc Houpa, nevis tu?”

“Nevajag...” Keids piecēlās kājās. “Tas nu gan nav tiesa. Neviens tā nedomāja.”

“Es domāju. Un tāda bija viņu attieksme. Es vecākiem pastāvīgi atgādināju mīļoto meitu, ko viņi bija zaudējuši. Un to viņi man nevarēja piedot.”

“Nē!” Keids noglāstīja māsas seju; tā bija pieaugušas sievietes seja - un arī bērna seja, kas reiz cietis. “Tu viņiem biji atgādinājums, ka Houpa reiz dzīvojusi.”

“Taču es nespēju viņiem aizstāt Houpu, Keid!” Pustumsā Feitas acīs pamirdzēja asaras; tik nežēlīgi dzīvas acis, Keids nodomāja. “Houpa viņiem bija kas kopīgs, un nekā cita kopīga viņiem vairs nebija. Tomēr par Houpas zaudējumu viņi nespēja skumt kopīgi.”

“Nē. Tas tiesa.”

“Tad tētis uzbūvēja viņai pieminekli un, to paveicis, meklēja aizmiršanos gultā pie mīļākās. Un mammas sirds kļuva arvien aukstāka. Tu un es - mēs gluži vienkārši gājām pa to ceļu, ko vecāki mums bija norādījuši. Un te nu mēs esam - vieni paši nakts vidū, pamesti, bez tuviem cilvēkiem! Un nav neviena, kas mūs mīlētu.”

Bija sāpīgi dzirdēt šādus vārdus un apzināties, cik tie patiesi.

“Vēl jau viss var mainīties.”

“Mēs nemainīsimies, Keid!” Feita piespiedās pie brāļa un, juzdama, ka tā rokas viņu apskauj, nolieca galvu brālim uz pleca. “Kā gan varētu būt citādi, ja ne tu, ne es nekad neesam nevienu īsti mīlējuši? Varbūt vienīgi Houpu mēs mīlējām no sirds, jau tolaik zinādami, ka viņa ir tā, kas satur ģimeni kopā.”

“Pagātni mēs vairs nevaram mainīt, nevienu tās mirkli. Varbūt tikai kaut ko vairāk par to uzzināt.”

“Vai ne? Tieši to es nevēlos - neko darīt, neko uzzināt! Un es ienīstu Toriju Bodīnu par to, ka viņa atgriezusies un liek man atkal domāt par Houpu, skumt par viņu un pēc viņas ilgoties...”

“Torija nav vainīga.”

“Varbūt arī ne,” Feita sacīja, aizvērdama acis. Tad nočukstēja: “Kāds taču ir jāvaino.”

12

Jautājums bija jāatrisina tik ātri un efektīvi, cik vien iespējams.

Mārgarita zināja, ka ar zemāko šķiru pārstāvjiem vislabāk var saprasties naudas valodā. Par naudu bija iespējams nopirkt viņu klusēšanu, uzticību un goda jūtas, cik nu tās viņiem piemita.

Šai tikšanās reizei Mārgarita saģērbās rūpīgi, taču jāteic, ka rūpīgi viņa ģērbās vienmēr. Viņa apvilka stingra griezuma kostīmu cienīgā tumšzilā krāsā un ap kaklu aplika vecmāmiņas pērļu virteni. Sēdēdama pie tualetes spoguļa, kā jau ik rītu, viņa mazliet uzkrāsojās - ne jau lai slēptu vecuma pazīmes, jo vecumu uzskatīja par savu trumpi, bet lai uzsvērtu raksturu un sabiedrisko stāvokli.

Raksturs un stāvoklis bija Mārgaritas zobens un vairogs.

Viņa izgāja no mājas precīzi astoņos trīsdesmit, iepriekš Lailu brīdinājusi, ka viņai agri nolikta satikšanās, bet dienasvidus maltīti viņa ieturēs Čārlstonā un atgriezīsies piecpadsmitos trīsdesmit. Precīzi piecpadsmitos trīsdesmit.

Mārgarita gan lēsa, ka šā jautājuma nokārtošana - pēc tam viņa varētu braukt tālāk, uz dienvidiem, - neaizņems vairāk par pusstundu, tomēr katram gadījumam atvēlēja tai četrdesmit piecas minūtes; arī tad viņa vēl pagūtu Čārlstonā iepirkties un paspēt uz lenču, uz ko bija ielūgta.

Viņa varēja nolīgt šim braucienam šoferi. Viņa varēja pat algot šoferi pastāvīgi. Iepirkšanos varēja arī uzticēt kalponei. Tas atvieglotu dzīvi, bet viegluma meklēšana bija tieši tā rakstura vājība, ko viņa nevēlējās pieļaut.

Pēc Mārgaritas domām, “Skaisto sapņu” nama kundzei pienācās rādīties pilsētā, apmeklēt zināmus veikalus, uzturēt vēlamās attiecības ar īstajiem tirgotājiem un valdības ierēdņiem. Tas bija pilsones pienākums, ko nevarēja pamest novārtā personisko ērtību labad.

Mārgarita ne vien pabalstīja labdarības iestādes ar prāvām summām, viņa darīja daudz vairāk. Viņu ievēlēja komitejās. Darbošanās apgabala Mākslas padomē un Vēstures biedrībā gan atbilda viņas personiskajām interesēm, tomēr tas nemazināja ieguldītā laika, spēku un naudas nozīmi.

Vairāk nekā divdesmit divus gadus aizvadīdama “Skaisto sapņu” īpašnieces godā, Mārgarita ne reizi nebija aizmirsusi savus pienākumus. Arī šoreiz viņa bija apņēmusies tos izpildīt.

Viņa nesaviebās, ieraudzīdama sūnām apaugušo koku saaudzi, kas slēpa taciņu uz purvu, un pabrauca tai garām, nedz palielinādama, nedz samazinādama ātrumu. Viņa neievēroja, ka etiķkrūmi ir apcirpti un tiltiņam uzsisti jauni dēļi.

Meitas slepkavības vietai viņa pabrauca garām neapstādamās. Ja arī viņas sirdī iedūrās sāpe, seja neko nepauda.

Arī tad, kad likās - sirds vai lūzīs, jo viņas bērns bija aprakts zemē, - viņas seja neko nepauda.

Saglabādama rāmu un apvaldītu sejas izteiksmi, Mārgarita piebrauca pie purvmalas mājas un novietoja mašīnu aiz Torijas pikapa. Tad paņēma somu un izkāpa, pat nepametusi acis atpakaļskata spogulītī. Tā būtu tukšas iedomības un rakstura vājuma pazīme.

Viņa aizvēra durvis, aizslēdza mašīnu.

Veselus sešpadsmit gadus Mārgarita nebija iegriezusies purvmalas mājā. Viņa zināja, ka tā izremontēta; tas bija darbs, ko Keids bija organizējis un apmaksājis, par spīti mātes klusajam nosodījumam. Svaigi krāsotas sienas un ziedoši košumkrūmi Mārgaritas uztverē šīs mājas patieso dabu nespēja mainīt.

Grausts... Vazaņķu miteklis... Prātīgāk būtu nolīdzināt to ar zemi. Bija laiks, kad bēdu izmisumā Mārgaritai bija gribējies pielaist tam uguni, pielaist uguni visam purvājam, lai viss rūkdams sadeg elles liesmās.

Tā, protams, būtu muļķīga rīcība. Un viņa bija prātīga sieviete.

Purvmalas māja bija īpašums un tāpēc uzturams kārtībā un nododams nākamajām Lavelu paaudzēm.

Ne aci nepametusi uz gareno māla trauku, kas bija pilns ar puķēm un vīteņiem, Mārgarita uzkāpa lievenī un asi, noteikti pieklauvēja pie sieta durvju koka aplodas.

Torijas roka, sniegdamās pēc kafijas tases, sastinga pusceļā. Šorīt viņa bija krietni aizkavējusies, bet nespēja par to uztraukties. Iepriekšējā vakarā līdz nāvei pārgurusi, viņa bija pamodusies pārāk vēlu un vēl nebija pat apģērbusies. Viņa cerēja, ka tase kafijas pietiekami uzmundrinās, lai rastos vēlēšanās atkal doties uz veikalu un to sagatavot atvēršanai.

Klauvējiens, kas atskanēja pie durvīm, likās pilnīgi neciešams. Torija negribēja nevienu redzēt, negribēja ne ar vienu runāt. Īstenībā viņas lielākā vēlēšanās patlaban bija - likties atpakaļ gultā un iekrist visdziļākajā miegā, lai baudītu atpūtu, kas visu nakti bijusi liegta.

Taču viņa piegāja pie durvīm, jo slēpšanās būtu vājuma pazīme. Mārgarita to uzreiz būtu sapratusi.

Sastapdamās aci pret aci ar Houpas māti, Torija piepeši jutās samulsusi, apjukusi, vainīga.

“Labrīt, misis Lavela...”

“Labrīt, Viktorija!” Mārgaritas skatiens kā ledains nazis pieskārās Torijas kailajām kājām, saņurcītajai rītakleitai, izspūrušajiem matiem. Kā gan citādi lai šī Bodīnu skuķe izskatītos, ja ne pēc slinkas guļavas, Mārgarita ar apmierinājumu nodomāja. “Piedodiet, ka iztraucēju! Domāju, ka deviņos jūs jau būsiet piecēlusies un sagatavojusies dienas gaitām.”

“Jā. Jā, tā ir...” Juzdamās ārkārtīgi neveikli, Torija savilka ciešāk rītakleitas jostu. “Es... laikam aizgulējos.”

“Es jūs ilgi neaizkavēšu. Vai drīkstu ieiet?”

“Protams.” Zaudējusi visas cītīgi apgūtās savaldīšanās iemaņas, Torija ar drebošiem pirkstiem atdarīja sieta durvis. “Piedodiet, istaba izskatās tikpat nekārtīga kā es...”

Viņa bija nopirkusi tieši tādu atpūtas krēslu, kāds viņai patika, -lielu, mīkstu, gaišzilā pasteļtonī. Tā arī bija gandrīz visa viesistabas iekārta - šis atzveltnis kopā ar mazo inkrustācijas galdiņu, ko bija paredzēts restaurēt. Ne paklāja, ne aizkaru, ne lampas. Putekļu un netīrumu te gan arī nebija, tomēr Torija jutās tā, it kā aicinātu karalieni ienākt nabagu būdiņā.

Kamēr Mārgarita stāvēja un nicīgi raudzījās apkārt, Torija, balsij nejauki noskanot pustukšajā telpā, atkal ieteicās:

“Ņemos ar veikala iekārtošanu, tāpēc vēl neesmu...” Torija piespieda sevi atbrīvot sažņaugtās rokas, atāķēt pirkstus. Nolādēts, viņai taču vairs nav astoņi gadi, viņa vairs nav bērns, kas draudzenes mātes klātbūtnē trīcēja un drebēja! “Es nupat uzliku kafiju. Vai jūs vēlētos kādu tasīti iedzert?” viņa pieklājīgi apvaicājās.

“Vai jums ir krēsls?”

“Jā, virtuvē. Pagaidām es dzīvoju vairāk pa virtuvi un guļamistabu, redzat, kamēr vēl neesmu iekārtojusi veikalu...” Beidz nervozēt, Torija sev pavēlēja, beidz nervozi buldurēt! Tev nav viņai ne par ko jātaisnojas.

Tev jātaisnojas par visu.

“Lūdzu, sēdieties!”

Labi, ka man vismaz ir kārtīgs virtuves galds un krēsli, Torija nodomāja. Turklāt virtuve bija tīra, ar garšaugiem, kas zaļoja podiņos uz palodzes un tumšzilā māla traukā uz galda, un izskatījās gluži vai jauka.

Liedama tasēs kafiju un uzlikdama uz galda cukurtrauku, Torija mazliet nomierinājās, bet, tiklīdz viņa pavēra ledusskapja durvis, viņu pārņēma jauns neveiklības vilnis.

“Man diemžēl nav krējuma. Piena arī ne.”

“Būs jau labi.” To sacīdama, Mārgarita tikko manāmi pastūma savu tasi sāņus: smalks dzēliens. “Vai jūs neapsēstos?” To pateikusi, viņa ļāva kādu brīdi valdīt klusumam. Viņa zināja pauzes un īstā brīža vērtību.

Kad Torija bija apsēdusies, Mārgarita sakrustoja rokas uz galda malas un, pievērsusi jaunajai sievietei rāmu skatienu, iesāka:

“Man kļuvis zināms, ka jūs satiekaties ar manu dēlu.” Vēl viena klusuma takts, vērojot Torijas acīs pazibējušo pārsteigumu. “Lai cik netīkamas ir mazpilsētiņas tenkas, no tām nevar izvairīties.”

“Misis Lavela...”

“Lūdzu, uzklausiet!” Pacēlusi vienu pirkstu, Mārgarita pārtrauca

Torijas iebildumus. “Ilgus gadus jūs esat dzīvojusi citur. Lai gan Progresā jums ir radinieki, jūs pati šeit esat gandrīz vai ienācēja. Svešiniece. Gandrīz,” Mārgarita atkārtoja. “Bet ne gluži. Kaut kāda iemesla pēc jūs esat nolēmusi atgriezties un atvērt šeit veikalu.”

“Vai jūs interesē manas atgriešanās iemesli, misis Lavela?”

“Nepavisam. Teikšu atklāti: es nevēlējos, ka mans dēls izīrē jums veikala telpas un šo māju. Taču Keids ir ģimenes galva; visus ar finanšu darījumiem saistītos lēmumus pieņem viņš. Tomēr, ja šie lēmumi un to sekas traucē mūsu ģimenes mieru, esmu spiesta iejaukties."

Jo ilgāk skanēja Mārgaritas maigā un nepielūdzamā balss, jo vairāk Torija paguva saņemties. Vēderā vēl arvien raustījās trīsas, bet, kad viņa ierunājās, viņas balss bija tikpat maiga un nepielūdzama.

“Kā gan mans veikals un dzīvošana šajā mājā varētu traucēt jūsu ģimenes mieru, misis Lavela?”

“īstenībā pietiktu jau ar to vien. Jūsu uzturēšanās šeit rada visai neveiklu situāciju - ceru, ka to saprotat. Taču šis personiskais elements padara to pilnīgi neciešamu.”

“Tātad, ja pareizi saprotu, jūs esat gatava paciest manu finansiālo saikni ar Lavelu ģimeni, vismaz pagaidām, bet nevēlaties, ka es satiekos ar Keidu personiski? Vai tā ir?"

“Jā.” Kur piepeši radusies šī vēsā, nesatricināmā dāma? Mārgarita nespēja vien nobrīnīties. Kur palicis kārnais skuķēns, kas vienmēr slapstījās gar stūriem un turējās ēnā?

“Tas varētu radīt sarežģījumus, jo viņš ir mans namsaimnieks un pret saviem pienākumiem izturas nopietni.”

“Esmu gatava jums atlīdzināt par laiku un pūlēm, ko prasīs pārcelšanās - varbūt uz Čārlstonu vai Florensu... Tur jūs atkal varēsiet dzīvot kopā ar ģimeni.”

“Man atlīdzināt? Skaidrs...” Nesatricināmi mierīga, Torija iedzēra malku kafijas. “Vai drīkstu zināt, kā šī atlīdzība izpaudīsies?” Ievērodama, ka Mārgarita sakož zobus, Torija pavīpsnāja. “Kā zināt, es taču esmu veikalniece.”

“Tas viss ir nicināmi un pretīgi. Taču, lai saglabātu savas ģimenes labo slavu, man nav citas izvēles kā vien nolaisties līdz jūsu līmenim.” Mārgarita atvēra somiņu, ko turēja klēpī. “Esmu gatava jums samaksāt piecdesmit tūkstošus dolāru par solījumu, ka izbeigsiet jebkuras attiecības ar manu dēlu un atstāsiet Progresu. Čeku par pusi šīs summas es jums izrakstīšu tūliņ, un otru pusi jūs saņemsiet, kad būsiet pārvākusies uz jaunu dzīvesvietu. Dodu jums divas nedēļas laika.”

Torija neatbildēja. Arī viņa prata izmantot klusēšanu par ieroci.

“Šāda naudas summa...” Mārgarita turpināja asākā balsī, “vēl ilgu laiku pēc pārcelšanās padarītu jūsu dzīvi visai tīkamu.”

“Jā, protams.” Torija atkal iemalkoja kafiju, tad rāmi nolika tasīti uz apakštases. “Man tomēr ir viens jautājums, misis Lavela. Kas liek jums iedomāties, ka mani drīkst apvainot ar uzpirkšanas mēģinājumiem?"

“Ak, netēlojiet lielāku klīrīgumu, kā jums piemīt!” Mārgarita sacīja, paliekdamās uz priekšu. “Es taču zinu, kas jūs esat, no kurienes esat cēlusies. Jūs domājat, ka esat iemācījusies tēlot cēlu aristokrāti, un cerat aiz šīs maskas paslēpties! Bet es jums redzu cauri.”

“Varat tā domāt. Atklāti sakot, manas izjūtas pašlaik nav diez cik cēlas.”

Šobrīd Mārgaritai pašai vajadzēja krietni savaldīties, lai tēlotu aristokrātisku rāmumu.

“Jūsu vecāki bija nožēlojami, nekam nederīgi ļaudis, kas jums ļāva augt savā vaļā kā zvērēnam. Jūs pieglaimojāties mūsu ģimenei, manai meitai, jūs viņu aizvilinājāt no mums prom - nāvē! Jūsu pēc vienu bērnu jau esmu zaudējusi un nevēlos zaudēt vēl otru. Jūs pieņemsiet manu naudu, Viktorija, tāpat kā to darīja jūsu tēvs!”

Tie nu bija vārdi, kas tiešām satrieca Toriju līdz sirds dziļumiem, tomēr viņa nepadevās.

“Ko jūs ar to gribat sacīt?”

“Viņam pietika ar pieciem tūkstošiem. Samaksāju piectūkstoš dolāru, lai viņi abi vairs nerēgotos man acu priekšā. Vīrs neparko negribēja viņus izlikt, lai kā es viņu lūdzu.” Mārgaritas lūpas drebēdamas pavērās, tad atkal sakniebās. Viņa atcerējās, ka tā bija pirmā un vienīgā reize, kad viņa bija vīru lūgusies. Kad vispār bija kādam ko lūgusi. “Beidzot nekas cits neatlika, vajadzēja nokārtot šo jautājumu pašai. Tāpat kā tagad. Brauciet prom! Jūs esat dzīva, lai gan tovakar purvā dzīvību zaudēt vajadzēja jums, nevis Houpai. Tad nu dzīvojiet mierīgi kaut kur citur, nevis šeit! Un lieciet mierā manu dēlu!”

“Jūs viņam samaksājāt, lai pārceļas uz citurieni...” Torija balsī prātoja. “Piecus tūkstošus... Mūsu ģimenei tā būtu bijusi liela nauda. Nez ko viņš ar to izdarīja... Nu, tam vairs nav nozīmes. Diemžēl esmu spiesta jūs apbēdināt, misis Lavela, bet es neesmu mans tēvs. Lai ko viņš man nodarīja, tāpēc jau nekļuvu viņam līdzīga, un jūsu piedāvājums to nespēj mainīt. Es palikšu un dzīvošu šeit, jo man tā vajag. Protams, vienkāršāk būtu aizbraukt. Jūs to nesapratīsiet, bet tas man tiešām būtu vienkāršāk. Kas attiecas uz Kei-du...” Torija atcerējās, cik svešādi viņš bija izturējies, kā pēc iepriekšējā naktī piedzīvotā šķita no viņas attālināmies. “Mūsu attiecības nepavisam nav tik tuvas, kā jums šķiet. Viņš izturas pret mani laipni, jo pēc dabas ir laipns cilvēks, tas arī viss. Es negrasos noniecināt šo laipnību, turpmāk noraidot viņa draudzību. Vai arī izstāstot viņam šo sarunu.”

“Ja pretosieties manai gribai, es jūs izputināšu! Paliksiet plika un nabaga kā agrāk. Tāpat kā pēc tā gadījuma Ņujorkā, kad jūsu dēļ gāja bojā Džonass Mensfīlds.”

Torija nobālēja un pirmo reizi šīs sarunas laikā juta, ka trīc rokas.

“Es viņu nenogalināju.” Viņa ievilka gaisu un ļāva tam izlauzties krampjainā nopūtā. “Es tikai viņu neizglābu.”

Mārgarita bija atradusi Torijas vārīgo vietu un iecirta tajā nagus.

“Vecāki tomēr domāja, ka esat vainīga viņa nāvē, un policija tāpat. Un prese. Tas jau bija otrs bērns, kas jūsu pēc gājis bojā! Ja paliksiet šeit, ļaudis sāks par to tenkot. Par jūsu saistību ar šo notikumu. Zināt, ļaunas tenkas...”

Cik tas gan bija muļķīgi, Torija domāja, - cerēt, ka Ņujorkas notikumus neviens vairs nepieminēs! Neatcerēsies to meiteni, kāda biju tolaik, kā centos iekārtot savu dzīvi un kas no tā iznāca...

Taču nebija viņas spēkos mainīt pagātnes notikumus. Viņa varēja vienīgi stāties tiem pretī.

“No ļaunām tenkām esmu cietusi visu mūžu, misis Lavela. Taču vienu gan esmu sapratusi: savās mājās man tās nav jācieš.” Torija piecēlās. “Jūs tagad varētu iet.”

“Otrreiz es jums šo piedāvājumu neizteikšu.”

“Tiešām ceru, ka jūs to nedarīsiet. Es jūs pavadīšu līdz durvīm.”

Cieši sakniebtām lūpām Mārgarita piecēlās, paņēma somiņu.

“Es zinu, kur šeit ir durvis.”

Torija nogaidīja, līdz viņas šķīra viesistaba, tad klusi ieteicās:

“Keids ir daudz vērtīgāks cilvēks, nekā jūs domājat, misis Lave-la. Houpa arī tāda bija.”

Juzdamās kā sastingusi no dusmām un ciešanām, Mārgarita satvēra durvju rokturi.

“Jūs mani pamācīsiet? Stāstīsiet, kādi ir mani bērni?”

“Jā!” Torija izgrūda, durvīm aizcērtoties.

Viņa aizslēdza durvis. Klikšķis likās simbolisks. Viņa nelaidīs savās mājās neko tādu, ko nevēlēsies laist. Un tas, kas ticis iekšpusē, nespēs darīt viņai pāri. Torija devās uz vannasistabu un izģērbās, nespēdama vien gana ātri noraut drēbes. Atgriezusi vaļā karstā ūdens krānu gandrīz līdz galam, viņa ļāva šņācošajām straumēm pātagot augumu.

Un tad Torija vairs nepūlējās aizturēt asaras. Tas nav vājums, viņa sev teica. Ūdens, šaustīdams ādu, ļāva viņai atkal justies tīrai, un asaras aizpludināja prom rūgtumu.

Atmiņas par kādu citu mirušu bērnu. Atmiņas par savu bezpalīdzību.

Viņa raudāja tik ilgi, līdz asaras izsīka un ūdens tvertnē atdzisa. Tad pavērsa kvēlojošo seju pret aukstajām strūklām.

Noslaucījusies viņa pārlaida ar dvieli pār apsvīdušo spoguli un bez līdzjūtības pētīja savu seju. Pagātnes noliegšana un bailes! Viss bija lasāms sejā, tas jāatzīst. Viņa bija atgriezusies, bet tikai tādēļ, lai paslēptos. Aiz darba un visādu sīkumu kalna.

Ne reizi viņa nebija atvērusi dveseli Houpai. Ne reizi nebija iegājusi pa taciņu purvā, lai palūkotos uz mājokli, ko viņas bija sev ierīkojušas. Ne reizi nebija apciemojusi savas vienīgās draudzenes kapavietu.

Ne reizi viņa nebija atzinusi īsto iemeslu, kāpēc šeit ieradusies.

Ar ko gan mana rīcība atšķiras no bēgšanas? Jautājumi šaudījās Torijai prātā. Kas mainītos, ja es būtu paņēmusi naudu un aizbraukusi uz citurieni?

Gļēvule! Keids viņu bija nosaucis par gļēvuli. Viņam taisnība. Torija atkal uzvilka rītakleitu un devās uz virtuvi. Uzgriezusi telefona numuru, viņa gaidīja.

“Labrīt! Bidla, Lorensa un Vīlera birojs klausās.”

“Runā Torija Bodīna. Vai jūs varētu palūgt pie telefona misis Lorensu?”

“Vienu mirkli, mis Bodīna!”

Pēc mirkļa Ebigeila tiešām jau bija pie telefona.

“Torij! Cik jauki, ka piezvanījāt! Kā jums klājas? Vai esat iekārtojusies?”

“Jā, paldies! Sestdien veru vaļā veikalu.”

"Tik drīz? Jūs laikam gan strādājat no rīta līdz vakaram! Drīz man būs darīšanas jūsu pusē, tad iegriezīšos apskatīties!”

“Ļoti gaidīšu, Ebigeila! Un es gribu jums ko lūgt.”

“Tikai sakiet - izdarīšu visu! Esmu jums lielu pateicību parādā -par mammas gredzenu."

“Par ko? Ak tā! Biju piemirsusi.”

“Es būtu meklējusi to gadiem ilgi... Kā varu jums palīdzēt, Torij?” “Es... ceru, ka jums ir kontakti ar policiju. Man vajadzīga informācija par kādu vecu krimināllietu. Saprotiet, pati es negribu griezties policijā...”

“Jā, man ir paziņas policijā. Darīšu, ko varēšu.”

“Slepkavība ar seksuālu motīvu." Torija bija sākusi neapzināti berzēt labās puses deniņus. “Pusaudze. Sešpadsmit gadus veca. Viņu sauca Alise. Uzvārds...” Viņa paberzēja ciešāk. “Varbūt Louela vai Pauela, īsti nezinu. Viņa brauca pa 513. ceļu - svešā automašīnā... uz Mērtlbīču. Šīs automašīnas vadītājs nogriezās no ceļa, ievilka meiteni krūmos, izvaroja un nožņaudza.”

Torija dziļi izelpoja; likās, ka no sirds novēlies liels smagums. “Ziņās par to neko neteica.”

“Nē, tas nav tagad noticis. Diemžēl nezinu, kad. Piedodiet! Varbūt pirms desmit gadiem, varbūt agrāk, varbūt vēlāk. Vasarā, kad bija ļoti karsts. Pat naktī bija ļoti karsts... Es nespēju jums neko prātīgu pateikt.”

“Tas jau ir diezgan daudz. Redzēsim, varbūt izdosies kaut ko uzzināt.”

“Paldies! Liels paldies! Pašlaik esmu mājās, bet drīz braukšu prom. Nosaukšu jums mājas un arī veikala telefona numuru. Lai ko jūs uzzinātu, viss noderēs.”

Darāmā bija diezgan, un piecas stundas aizritēja nemanot. Bet arī pēc piecām stundām Ebigeila vēl nebija piezvanījusi.

Visā dienas garumā ļaudis ik pa brīdim apstājās pie veikala, lai apbrīnotu Torijas veidoto skatloga iekārtojumu - keramikas priekšmetus, stikla izstrādājumus un metālkalumus, kas bija novietoti uz izmantotām kastēm, apvilktām ar vienkāršu audeklu. Torija darbojās, piepildīdama plauktus un vitrīnas, viņa piekarināja vēja zvaniņus un akvareļus pie sienām, sarindoja dažādas nelielas preces uz letes blakus kasei, tad pārdomāja un izvēlējās citas, līdz beidzot ie-prātojās: tagad sakārtošu vēl šīs kastes un iepirkumu maisiņus, un telefons noteikti iezvanīsies.

Pie durvīm kāds pieklauvēja - un Torija gandrīz juta atvieglojumu. Līdz tam mirklim, kad aiz stikla saskatīja Feitu. Velns parāvis, vai Lavelu ģimene tiešām nevarētu vienu dienu likt viņu mierā?

“Man vajag dāvanu!” Feita paziņoja un iespraucās pa durvīm; viņa būtu tikusi iekšā arī tad, ja Torija tās turētu ciet visiem spēkiem.

“Veikals vēl nav atvērts.”

“Vakar arī nebija, vai ne? Man vajag tikai vienu mantu, desmit minūtēs nopirkšu, un viss! Biju galīgi aizmirsusi tantes Rozijas dzimšanas dienu, un viņa nupat piezvanīja, ka braukšot ciemos. Fs taču nedrīkstu tanti apvainot, vai ne?” Feita izmēģināja lūdzošu smaidu. “Viņa jau tā ir ķerta, sajuks prātā pavisam!”

“Nopērc dāvanu sestdien!"

“Bet viņa jau rīt būs klāt! Un, ja dāvana viņai patiks, viņa varbūt pati sestdien šeit ieradīsies. Rozijas tante ir stāvus bagāta. Man jāpērk kaut kas ļoti dārgs.”

“Nu, pieraugi, lai arī nopirktu kaut ko dārgu...” Torija negribīgi piekāpās.

“Tad palīdzi man izvēlēties!”

“Kas viņai labāk patīk?”

“Viss! Es varētu viņai iztaisīt papīra cepuri, un arī tad viņa priecātos. Oho! Tev šeit ir daudz vairāk visādu mantu, nekā es gaidīju!” Sniegdamās pēc kāda priekšmeta, Feita iekustināja vēja zvaniņus, un tie sāka griezties un liegi tinkšķēt. “Neko praktisku! Salātu bļoda un tamlīdzīgas lietas galīgi neder.”

“Man ir mazas, skaistas kastītes visādiem sīkiem nieciņiem.” “Kastītes sīkiem nieciņiem? Ar tādām Rozijas tantei pilna māja.” “Nu tad viņai vajag kaut ko lielu.” Lai ātrāk tiktu no Feitas vaļā, Torija apņēmīgi devās pie cita plaukta un nocēla lielu kasti ar slīpēta stikla rotājumiem; stikla gabaliņi bija dimantu formā un to šķautnes izrotātas ar uzkrāsotām rozītēm un vijolītēm.

“Vai tā ir mūzikas kaste vai kas tamlīdzīgs?”

“Nē.”

“Labi vien ir, citādi viņa to virinātu visu dienu un pusi nakts, līdz mēs visi sajuktu prātā. Tik un tā viņa to piepildīs ar vecām pogām vai skrūvēm, bet viņai tā noteikti patiks.”

Palūkojusies uz cenas zīmi, Feita iesvilpās.

“Nu tu redzēsi, ka es turu vārdu,” viņa teica.

“Šīs kastes ir roku darbs. Nav divu pilnīgi vienādu.” Torija apmierināta aiznesa to pie kases. “Es tev to iesaiņošu, un piedevām tu dabūsi apsveikuma kartīti un lenti.”

“Tu esi ļoti dāsna.” Feita izņēma čeku grāmatiņu. “Šķiet, ka veikals jau gatavs startam. Kāpēc jāgaida sestdiena?”

“Vēl atlikuši šādi tādi sīkumi. Un sestdiena jau ir pavisam drīz -parīt.”

“Kā laiks skrien!” Kamēr Torija kasti iesaiņoja, Feita, uzmetusi aci summai, nevērīgi izrakstīja čeku.

“Izvēlies kartīti no stenda, un es to piesaiņošu klāt.”

“Hmm...” Feita izraudzījās kartīti ar mazu rozīti vidū, uzšņāpa apsveikumu un uzķeksēja uz kartītes neskaitāmus krustiņus - skūpstus. “Ideāli! Vismaz pusgadu būšu tantes mīlule.”

Viņa vēroja, kā Torija pārsien dāvanu ar baltu lenti un uzcilpo kuplu pušķi.

“Cerams, ka tavai tantei patiks!” Torija pasniedza Feitai saini -un tajā brīdī atskanēja telefona zvans. “Atvaino...”

“Protams.” Tomēr Feita, kaut ko jauzdama, vēl negāja prom. “Es

tikai atzīmēšu, cik izdevu! Vienmēr piemirstas.” Atskanēja otrs zvana signāls. “Runā vien, neņem mani vērā! Es tūliņ aizvākšos.” Torijai gribot negribot vajadzēja nocelt klausuli.

“Torij! Piedodiet, ka liku tik ilgi gaidīt!”

“Nē, nekas, galvenais, ka piezvanījāt. Vai izdevās kaut ko noskaidrot?”

“Jā, domāju, ka man ir informācija, kas jūs interesēs.”

“Vienu mirklīti... Feita, es tevi izlaidīšu pa durvīm!”

Viegli paraustījusi plecus, Feita paņēma sainīti un izgāja laukā, nodomādama: nez, kas ir tas zvanītājs, ja Torijai no uztraukuma pat rokas dreb.

“Piedodiet, man veikalā bija kāds cilvēks.”

“Nekas. Tātad: noslepkavotā bijusi Alise Barbara Pauela, baltā, sešpadsmit gadu. Līķis atrasts pēc piecām dienām. Viņu sāka meklēt tikai trešajā dienā pēc pazušanas; vecāki bija domājuši, ka viņa kopā ar draudzeni devusies uz pludmali. Un viņas mirstīgās atliekas... Zināt, Torij, tām jau bija tikuši klāt meža dzīvnieki... Skats esot bijis diezgan šaušalīgs.”

“Vai slepkavu notvēra?” Atbildi Torija jau zināja, taču vēlējās dzirdēt apstiprinājumu.

“Nē. Lieta nav pabeigta, tomēr tā jau ir ļoti veca. Pagājis desmit gadu.”

“Mani interesē slepkavības datums.”

“Pagaidiet, tūliņ paskatīšos, man te pierakstīts... Tūkstoš deviņsimt deviņdesmitā gada divdesmit trešais augusts.”

“Ak dievs!” Toriju kratīja drebuļi.

“Torij! Kas noticis? Kā es varu palīdzēt?”

“Šobrīd es nevaru jums to paskaidrot... Ebigeila, vai jūsu policijas paziņa nevarētu vēlreiz palīdzēt? Varbūt viņš var noskaidrot, vai šajā apkaimē ir izdarīti līdzīgi noziegumi - sešus gadus pirms un desmit gadus pēc šā. Tajā pašā datumā. Vai apmēram tajā pašā.”

“Labi, Torij, es pavaicāšu. Bet, ja kaut kas noskaidrosies, tomēr būšu spiesta jums jautāt, ko tas viss nozīmē.”

“Vispirms man vajag zināt. Neņemiet ļaunā, Ebigeila, - vispirms man jāzina! Tagad man jāiet... Piedodiet...”

Ātri nolikusi klausuli, Torija bez spēka apsēdās turpat uz grīdas.

Tukstos deviņsimt deviņdesmitā gada divdesmit trešais augusts bija Houpas nāves astotā gadadiena. Tovasar viņai būtu apritējis seš-padsmit gadu.

13

Dzīvie mēdza nest mirušajiem puķes, cēlas lilijas vai vienkāršas margrietiņas. Taču, noliktas zemē, puķes drīz novīta. Torija nekad nebija sapratusi, kāpēc uz mīļota cilvēka kapa jāatstāj puķes, kas drīz novīst.

Droši vien tās sniedza mierinājumu puķu nesējiem.

Houpai viņa nenesa puķes. Viņa nesa kādu piemiņas lietiņu -vienu no nedaudzajām, ko bija paglabājusi. Stikla lodi, kurā lidinājās spārnots zirgs un zaigoja sudrabainas zvaigznītes. Tā bija dāvana - pēdējā dzimšanas dienas dāvana no zudušas draudzenes.

Turēdama rokā stikla lodi, Torija gāja pāri plašajam, nolaidenajam kapulaukam, kur atdusējās daudzas Progresas iemītnieku paaudzes. To kapavietas iezīmēja gan vienkārši kapakmeņi, gan pieminekļi, piemēram, pakaļkājās saslējies bronzas zirgs ar jātnieku.

Houpa šo jātnieku bija dēvējusi par Tēvoci Klaidu; īstenībā piemineklis tiešām bija uzstādīts vienam no viņas senčiem, kavalērijas virsniekam, kas bija kritis kaujā ar “Ziemeļu agresoriem”.

Reiz Torija bija ar Houpu saderējusi, ka uzkāps bronzas zirgā un apsēdīsies Tēvocim Klaidam aiz muguras. Viņa atcerējās, kā bija raususies augšā, karstajam metālam dedzinot ādu, un domājusi - varbūt par tādu zaimošanu zibens viņu nospers uz līdzenas vietas.

Tomēr nekas nenotika. Turēdamās pie skulptūras, Torija nolūkojās uz saules kveldēto plašo, brūni zaļgano pasauli, kas pletās lejā, un jutās neuzvarama. “Skaisto sapņu” mājas ar tornīšiem likās daudz tuvākas - ar roku sasniedzamas. Torija bija Houpai uzsaukusi, ka trauksies ar zirgu turp, nolaidīsies uz visaugstākā torņa.

Taču, šļūkdama lejā, viņa bija kritusi un sāpīgi sasitusies; laime vēl, ka cietis bija asteskauls, nevis galva. Taču sāpes piemirsās, atceroties triumfa brīdi zirga mugurā.

Astotajā dzimšanas dienā draudzene bija viņai uzdāvinājusi šo lodi. Tā bija vienīgā manta, ko Torija bija saglabājusi no šā dzīves gada.

Arī tagad, tāpat kā tolaik, pīšļus sargāja smaržīgas magnolijas un mūžzaļi ozoli, kuru ņirbošajā paēnā varēja patverties no saules. Turklāt ozoli aizsedza skatu uz kapsētu no karaliskā nama, kas bija pārdzīvojis tik daudz īpašnieku un iemītnieku.

Ceļa posms no kapsētas uz “Skaistajiem sapņiem” bija visai patīkams; Torija un Houpa kopā bija to mērojušas neskaitāmas reizes, gan vasaras svelmē, gan ziemas lietos. Houpai patika skaļi lasīt uzrakstus uz kapu plāksnēm; viņa teica, tas nesot laimi.

Torija piegāja pie Houpas kapavietas un marmora eņģeļa, kas spēlēja viņai serenādi uz arfas. Un skaļi izlasīja:

“Houpa Andželika Lavela. Sveika, Houpa...” Viņa notupās mīkstajā zālē. Siltais vējiņš uzvēdīja smaržu no maigi sārtajām rozītēm, kas ieskāva eņģeli. “Piedod, ka neatnācu agrāk...” viņa čukstēja. “Šo nācienu es nemitīgi atliku, tomēr visus šos gadus esmu par tevi domājusi. Man nekad vairs nav bijis otras tādas draudzenes, kāda biji tu, - draudzenes, kurai varēju uzticēt visu. Cik es tolaik biju laimīga...”

Torija aizvēra acis, ļaudamās atmiņu plūdumam, - un tikmēr koku aizsegā kāds viņu vēroja. Kāds, kas zināja, ko nozīmē iekārot nesasniedzamo. Gadu no gada aizvadīt ar dziļi slēptu vēlmi, slepenu dziņu, kas tagad pulsēja visā augumā, prasījās piepildāma.

Pēc sešpadsmit gadiem Torija beidzot bija atgriezusies. Viņš bija vērojis un gaidījis, zinādams, ka ir cerība - reiz viņa atgriezīsies, ieradīsies tajā vietā, kur viss bija sācies.

Kāds jauks pārītis viņas abas bija - Houpa un Torija, Torija un Houpa! Gaišā un tumšā, lolotā un nicinātā. Nekas, ko viņš bija darījis pirms vai pēc tā augusta vakara, nebija viņam sagādājis tik lielu baudu. Viņam gribējās izjust to vēlreiz; kad spriedze kļuva necie-sama, viņš izlādējās, atcerēdamies to vakaru, neaprakstāmā triumfa brīdi.

Ne ar ko tas nebija salīdzināms.

Tagad Torija viņu apdraudēja. Viņš zināja, ka varētu no viņas tikt vaļā - ātri un viegli. Taču līdz ar to dzīvei pietrūktu izjūtu asuma. Varbūt tieši tāda situācija, tieši tādi apstākļi bija tie, kurus viņš visu šo laiku gaidījis... Lai Torija atgrieztos un būtu viņa acu priekšā.

Viņš gribēja pagaidīt līdz augustam. Ja vien tas būs viņa spēkos. Sagaidīt tveicīgu augusta vakaru, lai viss būtu tieši tāpat kā pirms astoņpadsmit gadiem.

Toriju viņš jau sen būtu varējis iznīcināt. Novākt. Taču viņš bija vīrietis, kam patika rituāli, simboliski skati. Tam jābeidzas šeit, kur tas sācies, viņš domāja un, Toriju vērodams, noveda sevi līdz kulminācijai gluži kā agrāk, kad bija slepeni vērojis Houpu un Toriju. Toriju un Houpu.

Te, kur viss sākās, viņš atkal nodomāja. Te tas viss arī beigsies.

Torija nodrebēja, it kā viņai kāds būtu ar ledainu pirkstu pārvilcis pār muguru. Viņa bailīgi atskatījās, tad nolēma, ka tās ir vienīgi iedomas, ko izraisījusi tveice un viņas pašas iztēle.

Galu galā viņa šeit bija tikai viešņa - šeit, mirušu, mīļotu cilvēku valstībā. Debesis strauji tumsa, austrumpusē cēlās lieli, mutuļaini mākoņi, aizsegdami sauli. Drīz nolīs auglīgs lietus.

Laiks atvadīties.

“Es jūtos tik ļoti vainīga, ka tovakar neatnācu... Man vajadzēja atnākt, kaut arī tēvs mani bija nopēris. Viņš taču neiedomātos, ka man pietiks dūšas pamest māju. Neviens nezinātu. Tolaik es tev nespēju izstāstīt, kā jutos, kad tēvs mani pēra. Katrs jostas cirtiens ievainoja manu drosmi un patību, līdz vienīgais, ko spēju just, bija bailes un pazemojums. Ja tovakar es būtu saņēmusies un tomēr izkāpusi pa logu, varbūt es būtu mūs abas izglābusi. Taču to es nekad neuzzināšu - kas būtu noticis, ja es būtu tā izdarījusi.”

Putni čivināja un vīteroja neparasti skaļi. Uz brīdi Torija iedomājās, ka uzmācīgais putnu koris te īsti neiederas - un tomēr tas bija īsti vietā. Putnu balsis, bišu laiska zumešana rožu ziedos, saldā smarža...

Debesu augstumos vējš bija sadzinis kopā melnus mākoņus, bet negaisa dzestrums vēl nebija nolaidies līdz tvīkstošajai zemei un To-rijai. Ieelpojot tveicīgo gaisu, likās, ka viņa ievelk plaušās ūdeni. Likās, viņa slīkst.

Torija atkal pacēla stikla lodi - un iemirdzējās sudrabainās zvaigznītes.

“Tomēr es esmu atgriezusies. Lai nu kā, bet esmu atgriezusies. Un darīšu visu, ko spēšu, lai savu vainu izpirktu. Es nekad tev nepateicu, ko mūsu draudzība man nozīmēja. Manā dvēselē bija pavēries kāds logs, bet tagad, kad esi man zudusi, esmu ļāvusi tam aizvērties. Pārāk ilgi tas bijis ciet... Gribu to atkal atdarīt, kļūt atkal tāda, kāda biju toreiz, kad tu biji kopā ar mani.”

Viņa vēlreiz atskatījās uz kokiem un “Skaisto sapņu” tornīšiem, kas slējās pāri koku galotnēm. Vai viņu no turienes var redzēt - no akmens torņa? Varbūt tur patlaban kāds stāv, viņu vērodams?

Sajūta bija tieši tāda. It kā tepat netālu kāda sirds un prāts, un acis, kas slēpjas aiz stikla, viņu novērotu. Un gaidītu.

Lai skatās vien, Torija nodomāja. Lai gaida! Viņa atkal palūkojās uz eņģeli un kapa plāksni.

“To cilvēku tā arī neatrada. To vīrieti, kas tev nodarīja pāri. Es viņu sameklēšu, ja vien spēšu.”

Viņa pagrozīja stikla lodi, tad nolika to statujas pakājē: zirgs lidoja, un zvaigznītes mirdzēja. Torija devās projām.

Lēnā, tīkami vēsā lietū Keids izbrauca no pilsētas un iegriezās ceļā, kas veda uz mājām. Labs lietus - tas atveldzēs zemi, nesakapājot jaunos dzietus. Ja laimēsies, lietus līs visu nakti - un rītdien lauki būs atdzērušies un spirgti.

Keids gribēja no vairākiem laukiem paņemt augsnes paraugus, lai pārliecinātos par virsaugu ietekmi uz ražu. Pagājušajā gadā pēc kokvilnas novākšanas viņš bija apsējis tīrumus ar pupiņām, lai tās bagātinātu augsni ar kokvilnai tik nepieciešamo slāpekli.

Augsnes paraugus viņš paņems rīt, pēc lietus. Un salīdzinās četru gadu augsnes kvalitātes un kokvilnas ražas datus. Arī pupiņas bija devušas gluži labu ražu, tomēr par peļņu nevarēja būt runas. Lai tās sētu vēlreiz, bija skaidri jāzina, kādēļ viņš to dara.

Skaidri jāzina man pašam, Keids nodomāja. Nevienu citu viņa grafiki un salīdzinājumi neinteresēja. Pat vecais Painijs, kas parasti vismaz tēloja interesi, šoreiz bija uzmetis grafika līknei tikai pavirtu skatienu.

Nav svarīgi, Keids sevī noteica. Galvenais, ka es pats to visu izprotu.

Taisnību sakot, arī viņu pašu grafiki šobrīd diez ko neinteresēja. Viņš domāja par tiem tikai tādēļ, lai nebūtu jādomā par Toriju un pagājušās nakts notikumiem. Vajag ar viņu aprunāties, visu izrunāt, lai pēc tam varētu braukt mājās un nomazgāt dienas putekļus, viņš sprieda.

Aizdomās savilktām uzacīm Keids vēroja, ka sarkanais “Mustang", kam viņš visu laiku bija braucis nopakaļ, iegriežas Torijas mājas piebraucamajā ceļā; viņš tam sekoja. Tad acis viņam iepletās -no lepnās mašīnas izkāpa Dž. R.

“Nu, ko tu saki?” Dž. R., plati pasmaidīdams un uzsizdams pa košo dubļusargu, apvaicājās, kad Keids piegāja klāt.

“Tava?”

“Nupat šorīt izņēmu no salona! Būtsa apgalvo, ka man esot iestājies vīriešu klimaktērijs. Manuprāt, tā sieviete skatās pārāk daudz televīzijas raidījumu. Es viņai atbildu - kas tur ļauns, ja man tāda mašīna patīk un es varu to atļauties?”

“Jā, īsta skaistule!”

Dž. R. pacēla motora pārsegu, lai Keids varētu paraudzīties iekšpusē. Viņi stāvēja lietū, iesprieduši rokas sānos un apbrīnodami motoru.

“Iespaidīgi!” Keids māja ar galvu. “Ko tā spēj?”

“Pilnīgi slepeni tev pačukstēšu: es uzdzinu līdz deviņdesmit piecām jūdzēm stundā - un iet tik gludi kā pa dēli! Pagriezienus arī ņem lieliski. Vakar aizbraucu pie Broderika, biju nodomājis apmainīt savu sedanu pret jaunu. Un tad ieraudzīju šo smukulīti!” Dž. R. pasmīnēja, ar pirkstgaliem noglauzdams sirmās ūsas. “Mīlestība no pirmā acu uzmetiena!”

“Četri ātrumi?” Keids apvaicājās, iedams mašīnai apkārt.

“Kā gan citādi! Tāds braucamais man nav bijis kopš puikas gadiem. Tikai pieskāries ātruma pārslēgam, sapratu, kā esmu pēc tās ilgojies. Galīgi nepatika celt augšā jumtu, kad sākās lietus!”

“Ja tu bieži tversi pēc ātruma pārslēga un braukāsi apkārt ar deviņdesmit, varēsi noklāt grīdu ar soda taloniem.”

“Kas par to!” Dž. R. vēlreiz apmīļodams uzplikšķināja pa mašīnu, tad paraudzījās uz mājas pusi. “Atbrauci apciemot Toriju?”

“Jā.”

“Tas ir labi. Man jānodod viņai kāda ziņa, un tā viņu neiepriecinās. Labi, ka viņai blakus būs draugs.”

“Kas noticis?”

“Nekas briesmīgs, Keid, bet Toriju tas satrauks. Iesim iekšā, tad jau izstāstīšu.” Dž. R. uzkāpa lievenī un pieklauvēja. “Ir jau dīvaini -klauvēt pie radinieces durvīm, bet māsa mani tā izdresējusi. Viņa savas istabas durvis nekad neatstāja vaļā. Re, kur nāk Torija!” “Tēvoci Džimij! Keid!” Kuņģis Torijai sarāvās, ieraugot savā priekšā viņus abus uzreiz, tomēr viņa pakāpās malā, aicinādama viesus ienākt. “Nāciet iekšā, jūs taču esat galīgi salijuši!”

“Pa ceļam satiku Keidu. Rādās, ka abi reizē esam nolēmuši tevi apciemot. Nupat rādīju Keidam savu jauno mašīnu...”

Tēvocim par prieku, Torija palūkojās pagalmā.

“Tā nu gan ir skaista...” Viņa gribēja sacīt “rotaļlietiņa”, bet laikus aprāvās. “Mašīna.”

“Jā, motors murrā kā runcis! Tiklīdz atspīdēs saulīte, es tevi izvizināšu.”

“Noteikti!” Taču patlaban viņai vairāk prātā bija abi raženie vīri ar pilošajām drēbēm, kas bija jānosēdina viesistabā; krēsls bija tikai viens. Turklāt Toriju mocīja trulas galvassāpes.

“Varbūt labāk nāciet uz virtuvi! Tur būs, kur apsēsties, un es nupat uzlēju tēju.”

“Izklausās kārdinoši, bet es negribu pielāčot tev māju.”

“Par to neraizējies!” Torija devās pa priekšu, rādīdama ceļu un cerēdama, ka iedzertā aspirīna tablete iedvesīs žirgtumu; viņa gan bija domājusi arī desmit minūtes nosnausties. Telpas piepildīja lietus smarža, zaļais, sulīgais purva smārds. Citkārt tas būtu viņu priecējis, bet šoreiz likās smacējam.

“Man ir arī cepumi. Tie gan ir no veikala, tomēr labāki, nekā es pati mācētu izcept.”

“Nesāc nu raizēties, mīļumiņ! No šejienes es braukšu taisnā ceļā uz mājām.” Tā kā Torija jau bija uzlikusi cepumus uz šķīvja, tēvocis tomēr vienu paņēma. “Pēdējā laikā Būtsa vairs nepērk neko saldu... Viņa ievēro diētu, un tas nozīmē, ka es arī to ievēroju.”

“Tante Būtsa izskatās lieliski.” Torija sadabūja tasītes. “Un tu arī.”

“Es jau viņai saku to pašu, bet viņa tik un tā ik rītu kāpj uz tiem nolāpītajiem svariem. Varētu likties, ka dažas liekas mārciņas ir pasaules gals. Kamēr viņa nebūs tikusi pie slaidās līnijas, man jāgrauž trušu barība.” Un viņš paņēma vēl vienu cepumu. “Taisni jābrīnās, kāpēc man vēl nav izaugušas garas ausis.” Tēvocis apsēdās un gaidīja, kad Torija salies tasēs tēju. “Stāsta, ka tavs veikals drīz būšot kārtībā,” viņš turpināja. “Pagaidām man nav bijis neviena brīva brītiņa, lai aizbrauktu un apskatītu to pats savām acīm.”

“Varbūt sestdien tev tas izdosies?”

“Tādu notikumu es neparko nepalaidīšu garām!” Dž. R. iemalkoja tēju, nemierīgi sagrozījās, nopūtās. “Negribas sākt, Torij, bet man tev stāstāms kaut kas tāds, kas tevi var apbēdināt. Tomēr būs labāk, ja tu to zināsi.”

“Visvienkāršāk būs, ja pateiksi skaidri un gaiši.”

“Diez vai man tas izdosies... Pirms brīža piezvanīja tava māte. Mēs ar Būtsu sēdējām pie vakariņu galda. Viņa bija briesmīgi uztraukusies, citādi jau nebūtu zvanījusi. Mēs parasti nesazvanāmies, kā jau zini.”

“Vai viņa saslimusi?”

“Nē, slimība tā nav...” Viņš smagi noelsās. “Tas saistīts ar tavu tēvu. Viņš izdarījis muļķības. Nolāpīts...” Brītiņu grozījis rokā tasīti, Dž. R. beidzot pacēla skatienu augšup, lai palūkotos uz Toriju. “Viņš uzbrucis kādai sievietei.”

Domās Torija izdzirdēja tēva biezās ādas jostas čūskai līdzīgo šņācienu. Pirksti viņai noraustījās, tad viņa tos apvaldīja.

“Uzbrucis?”

“Tava māte gan teica, ka tas esot pārpratums. Katru vārdu no viņas vajadzēja izvilkt kā ar knaiblēm. Kāda sieviete apsūdzot tavu

tēvu par to, ka viņš tai... hmm... uzmācies. Mēģinājis... paņemt ar varu.”

“Tēvs mēģinājis viņu izvarot?”

Dž. R. nelaimīgs atkal sagrozījās, juzdamies gaužām neērti. “Sārabeta man to visos sīkumos īsti neizstāstīja. Lai kas tur būtu noticis, tavs tēvs arestēts. Viņš atkal dzer. Sārabeta neparko negribēja to teikt. Pašlaik viņš notiesāts ar nosacītu brīvības atņemšanu, jo viņam ārstē alkoholismu.” Tēvocis atkal iedzēra tēju, jo rīkle bija galīgi izkaltusi. “Un pirms pāris nedēļām viņš nozudis.” “Nozudis?”

“Jau vairāk nekā divas nedēļas neesot rādījies mājās. Tas ir režīma pārkāpums. Ja viņu tagad noķers, viņu... ieliks cietumā.”

“Droši vien.” Torijai vienmēr bija neskaidri licies, ka tēva īstā vieta būtu aiz restēm. Dievs jau nav mazais bērns, viņa nodomāja.

“Sārabeta ir panikā.” Un Dž. R. izklaidīgi pamērcēja cepumu tējā - labas uzvedības pārkāpums, par ko viņa sieva allaž krita izmisumā. “Viņai aptrūkusies nauda, un viņa raizējas, ka var saslimt. Rīt grasos pie viņas aizbraukt un pats visu noskaidrot.”

“Un tu domā, man vajadzētu braukt tev līdzi.”

“Kā vēlies, mīļumiņ! Kāpēc gan es pats nevarētu tikt ar visu galā?”

"Un kāpēc tev tas būtu jādara? Es braukšu.”

“Ja tu tiešām to gribi, es tikai priecāšos par ceļabiedri. Grasos izbraukt rīt pavisam agri. Vai ap septiņiem tu būtu gatava?”

“Jā, protams.”

“Labi. Ļoti labi. Lieliski!” Juzdamies neērti, tēvocis cēlās uz iešanu. “Gan jau viss nokārtosies, tad redzēsi. Rītrītā piebraukšu. Nē, nē, sēdi un dzer tēju!” Un viņš paplikšķināja Torijai pa pakausi, lai viņa neceltos kājās.

“Tēvocim kauns,” Torija nomurmināja, dzirdēdama ārdurvis aizveramies. “Par sevi, par mani, par manu māti... Viņš to stāstīja tavā klātbūtnē, tāpēc ka droši vien dzirdējis tenkas, ko izplata Lisija Freizere, un domā, ka tu spēsi mani mierināt.”

Keids nenovērsa acis no Torijas sejas. Tā bija pilnīgi rāma. Viņš niknojās par Torijas paškontroli un negribot to apbrīnoja.

“Vai viņam ir taisnība?”

“Nezinu. Esmu pieradusi pie vienatnes. Tu droši vien brīnies, kā' pēc es par tādām ziņām neesmu satriekta.”

“Nē, es domāju - kāda gan bijusi tava bērnība vecāku paspārnē, ja neesi satriekta. Vai varbūt tu esi apņēmusies neizrādīt, ka tās tevi satriec, - bet kāpēc?”

“Kāda no tā būtu jēga? Kas noticis, noticis. Māte ir gatava ticēt, ka tēvs nav darījis to, par ko viņu apsūdz. Taču es zinu, ka ir darījis. Ja viņš bija piedzēries, ar varmācību paša mājās viņam varbūt nebija gana.”

“Vai viņš tavai mātei darīja pāri?”

Torija greizi pasmīnēja.

“Kad es biju mājās, tad ne. Nebija vajadzības.”

Keids pamāja. Viņš jau bija to zinājis. Viņš to zināja jau kopš tā rīta, kad Torija bija nostājusies Lavelu mājas durvīs, lai pavēstītu par Houpu.

“Tu biji vieglāks mērķis.”

“Kur tas laiks, kopš viņam vairs nav iespējas uz mani mērķēt!” “Nesāc nu vainot sevi!”

“Es to nedaru.” Viņa pievēra acis, nespēdama izturēt Keida skatienu. “Ieradums... Es taču zinu, ka pēc manas aizbraukšanas māte kļuva par viņa boksa maisu. Nekad neesmu neko darījusi, lai to novērstu. Un viņi to arī nepieļautu, ne viens, ne otrs. Tomēr es neesmu pat mēģinājusi kaut ko darīt. Kopš astoņpadsmit gadu vecuma esmu tēvu satikusi tikai divas reizes. Pirmo reizi, kad dzīvoju Ņujorkā un man klājās labi; tolaik es iedomājos, ka visu vēl varētu mainīt. Māte un tēvs dzīvoja treilerā pie Džordžijas štata robežas. Pēc tam kad pametām Progresu, viņi visu laiku braukāja apkārt." Torija sēdēja aizvērtām acīm; iestājās klusums, tikai lietus dārdināja pa jumtu. “Tētiņš jau nevienā darbā ilgi neturējās,” viņa turpināja. “Vienmēr atradās kāds nelabvēlis. Vai arī labāks darbs kaut kur citur. Man jau sajucis, cik reižu mēs pārbraucām uz citu vietu; mainījās skolas, mājokļi, sejas... Es nekad neieguvu īstus draugus, tāpēc arī daudz nebēdāju, ja ilgi nepalikām vienā vietā. Es tikai gaidīju, kad varēšu tikt projām. Slepeni krāju naudu, lai, tiklīdz man tas būtu ar likumu atļauts, pamestu vecāku mājas. Ja es aizbēgtu agrāk, viņš mani atvestu atpakaļ un par nepaklausību liktu dārgi samaksāt.”

“Vai tu nevarēji lūgt kādam palīdzību? Piemēram, vecmāmiņai."

“Viņš spēja vecmāmiņai nodarīt pāri.” Atvērusi acis, Torija paraudzījās uz Keidu. “No vecmāmiņas viņš baidījās, tāpat kā baidījās no manis, tāpēc varēja viņai ko nodarīt. Un māte nostātos viņa pusē. Tā viņa darīja vienmēr. Tāpēc es nebraucu pie vecmāmiņas, kad aizbēgu no mājām. Ja viņš to uzzinātu, tas viņam nepatiktu. Es tev to nevaru izskaidrot. To nevienam nevar izskaidrot - briesmīgās bailes, kas tevī mīt. Tās nosaka tavu domāšanu un uzvedību, to, ko tu runā un ko neuzdrošinies teikt.”

“Un tu gluži vienkārši aizbēgi.”

Torija pavēra muti, tad saknieba lūpas, lai neizlauztos kas neapdomāts.

“Vai nevēlies vēl tēju?” viņa jautāja.

“Sēdi... Es pats sev ieliešu.” Viņš piecēlās veiklāk nekā Torija, ielēja tēju un atlika katliņu atpakaļ uz uguns. “Pastāsti man, kā tu to izdarīji!”

“Es viņiem neteicu, ka grasos doties projām, lai arī man tas bija izdomāts visos sīkumos - kurp braukšu, ko darīšu. Jau laikus sakravājusi mantas, es nakts vidū izgāju no mājas. Devos uz pilsētu, nopirku autobusa biļeti uz Ņujorku un rītausmā jau biju jūdzēm tālu. Domāju, ka nekad vairs neatgriezīšos. Bet...” Viņa pacēla augšup rokas ar kopā savītajiem pirkstiem, tad sakļāva tās kā lūgšanā. “Toreiz, kad viņus apciemoju...” viņa domīgi iesāka. “Man tikko bija apritējis divdesmit gadu. Divus gadus jau biju projām. Man bija darbs - es strādāju centra veikalā, kur pārdeva visādas jaukas lietiņas. Saņēmu labu algu, un man bija pašai savs dzīvoklis - ne lielāks par skapi, toties mans. Man pienācās atvaļinājums, un tā es devos ar autobusu uz Džordžijas štata pierobežu viņus apciemot. Iespējams, daļēji arī tādēļ, lai pierādītu, ka no manis kaut kas iznācis. Divi gadi bija pagājuši, bet, tiklīdz atgriezos, divu minūšu laikā viss atkal bija pa vecam.”

Keids pamāja. Arī viņš bija dzīvojis tālu no mājām, četrus gadus mācījies koledžā un, kā pašam likās, nobriedis par vīru. Pēc atgriešanās viņš atkal bija iekļāvies lauku dzīves ritmā. Taču viņam tas bija tieši īstais ritms, kura visus šos četrus gadus bija trūcis.

“Lai darīju ko darīdama, nekas nebija labi. Un es sapratu, ka nekad neizdarīšu tēvam pa prātam,” Torija turpināja. ““Izgreznojusies kā ielasmeita!” viņš teica. Par manu dzīvesveidu Ņujorkā viņam viss bija skaidrs arī bez stāstīšanas. Viņš jutās pārliecināts, ka esmu atgriezusies, jo kāds no daudzajiem vīriešiem, ar ko saejos, mani padarījis grūtu. Es vēl biju nevainīga meitene, bet tēvs uz mani raudzījās kā uz palaistuvi. Šo divu gadu laikā man bija izveidojies stingrāks raksturs, pietiekami stingrs, lai runātu viņam pretī. Pirmo reizi mūžā es mēģināju sevi aizstāvēt. Visu atlikušo atvaļinājuma nedēļu es gaidīju, kad mana sasistā seja sadzīs vismaz tik daudz, lai varētu nomaskēt zilumus ar kosmētiku un atgriezties darbā.”

“Ak dievs, Torij...”

“Īstenībā jau viņš man iesita tikai vienu reizi. Bet rokas viņam ir pamatīgas - lielas, cietas rokas, un ja tās savelk dūrēs...” Viņa izklaidīgi paberzēja seju un tikko manāmi iešķībo virsdeguni. “No viņa belziena es zaudēju līdzsvaru un atsitos pret tās nožēlojamās vir-tuvītes leti. To, ka man lauzts deguns, es uzreiz pat neaptvēru. Sāpes man bija tik pierastas...”

Keida rokas zem galda savilkās dūrēs. Veltīgi un par vēlu...

“Tad viņš gribēja man vēlreiz brukt virsū - un es paķēru no izlietnes nazi. Lielu virtuves nazi ar melnu spalu. Pat nemanīju, kā tas pēkšņi bija man rokā. Laikam no manas sejas izteiksmes viņš noprata, ka es to ar baudu laistu darbā,” Torija rāmi turpināja. “Tēvs negantās dusmās izskrēja ārā no treilera, un māte metās viņam pakaļ, lūgdamās, lai viņš nāk atpakaļ. Tēvs viņu notrauca no sevis kā kukaini, nogrūda dubļos, bet viņa tik un tā stiepa rokas viņam nopakaļ un lūdzās, rāpodama uz ceļiem. To es nekad neaizmirsīšu. Nekad...”

Keids piecēlās un devās pie plīts ar šņācošo katliņu, lai Torija varētu atgūties. Klusumā viņš iemērīja tējkannā tēju, uzlēja tai verdošo ūdeni. Tad atkal apsēdās un gaidīja.

“Tu esi labs klausītājs.”

“Izstāsti visu līdz galam! Kļūs vieglāk.”

“Labi.” Torija nomierinājusies atvēra acis. Ja Keida acīs viņa būtu saskatījusi žēlumu, viņa nespētu turpināt. Taču tās pauda tikai pacietību. “Man bija viņas žēl. Man viņa riebās. Un es viņu ienīdu. Tobrīd, šķiet, māti es ienīdu vēl vairāk nekā tēvu. Es noliku nazi un paņēmu savu ceļasomu. Tā nebija izkravāta - vecāku mājās biju uzturējusies tikai stundu. Kad izgāju pa durvīm, māte vēl arvien tupēja zemē un raudāja. Tad palūkojās uz mani - un viņas acīs bija dusmas. “Kāpēc tev vajadzēja tēvu saniknot?” viņa iesaucās. “No tevis nav nekādas jēgas, tikai nepatikšanas!” Viņa sēdēja dubļos, lūpa viņai asiņoja - varbūt no tēva sitiena, bet varbūt viņa to krizdama bija sakodusi. Es gāju prom, ne vārda neteikdama. Kopš tā laika vairs neesmu ar viņu runājusi. Kopš divdesmit gadu vecuma ar savu māti es neesmu pārmijusi ne vārda.”

“Tā nav tava vaina.”

“Nē, tā nav mana vaina. Jau gadiem ilgi es apmeklēju psihoterapeitu, tāpēc tagad spēju tā sacīt ar pārliecību. Manas vainas tur nebija nemaz. Tomēr es biju cēlonis. Manuprāt, viņš man atriebās par to, ka vispār biju nākusi pasaulē. Tāda, kāda biju. Kamēr vēl ne ar ko neatšķīros no pārējiem bērniem, tēvs par mani īpaši neinteresējās. Audzināšana bija mātes uzdevums, viņš tikai pa reizei mēdza ievilkt man ar plaukstu pa dibenu, it kā starp citu. Toties pēc tam... neviena nedēļa nepagāja, lai viņš mani neaiztiktu. Ne jau kā vīrietis,” Torija piebilda, ievērojusi Keida sejas izteiksmi. “Tā viņš man nekad neuzmācās. Lai gan gribēja, un kā vēl gribēja! Un tas viņu vēl vairāk biedēja, un tāpēc viņš mani vēl nežēlīgāk sita. Viņš guva no tā perversu baudu. Tāpēc es ticu, ka tai sievietei viņš ir nodarījis visu to, par ko viņu apsūdz. Izvarošanas varbūt nav bijis, jo to var pierādīt, un tad viņš tik viegli netiktu cauri. Bet izvarošana jau ir tikai viens no veidiem, kā vīrietis spēj sievieti aizskart un pazemot.”

“Es zinu.” Keids piecēlās, lai ielietu Torijai tēju. “Tu teici, ka esot viņus satikusi divreiz.”

“Ne jau viņus abus, tikai tēvu. Pirms trim gadiem viņš ieradās Čārlstonā. Atnāca pie manis uz māju. Vilkās līdzi uz darbu. Es biju līdz nāvei pārbijusies. Nekas daudz no Ņujokas spara manī vairs nebija atlicis. Viņš teica, ka māte esot slima un viņiem trūkstot naudas. Es viņam neticēju. Viņš bija dzēris. To varēja just no viņa elpas.” Arī tagad Torija spēja to just, ja vien ļāva iztēlei vaļu. Karsto, nelāgo dzērāja mutes smaku. Viņa pacēla tējas tasīti un ieelpoja aromātiskos garaiņus, lai atvairītu iedomas. “Viņš sagrāba mani aiz rokas. Es sapratu, ko viņš grib - izgriezt man roku, salauzt to, lai tādējādi gūtu uzbudinājumu. Es izrakstīju viņam čeku par piectūkstoš dolāriem - izrakstīju turpat uz ielas. Lai nevajadzētu viņu ielaist savā dzīvoklī, savās mājās. Es viņam pateicu: ja viņš mēģinās mani fiziski ietekmēt vai centīsies ielauzties dzīvoklī, vai nāks uz manu darbavietu, vai darīs ko citu tamlīdzīgu, es ziņošu bankai, ka čeks ir anulēts, un nekādu naudu viņš vairs nedabūs. Turpretī, ja viņš to paņems un aizvāksies, un nerādīsies, es ik mēnesi viņiem sūtīšu simt dolāru.” Torija īsi iesmējās. “Viņš bija tik pārsteigts, ka tiešām palaida mani vaļā. Nauda viņam patika. Viņš gan mēdza mums sprediķot par bagātniekiem ar akmens sirdi, bet viņam pašam trakoti patika nauda. Es iegāju mājā un aizslēdzu durvis. Visu nakti nosēdēju ar telefona aparātu klēpī un kamīna kruķi pie rokas. Taču viņš necentās lauzties durvīs. Kopš tās reizes vairs ne. Par simt dolāriem mēnesī esmu nopirkusi sev mieru. Nav nemaz tik dārgi.”

Nu Torija gariem malkiem dzēra pārāk karsto un pārāk stipro tēju, un tā viņu uzmundrināja. Nespēdama mierīgi nosēdēt, viņa piegāja pie loga un raudzījās ārā, lietus straumēs.

“Nu tu visu zini. Bodīnu ģimenes neglītos noslēpumus.”

“Laveliem arī ir savi neglītie noslēpumi.” Keids piecēlās un, piegājis Torijai klāt, noglāstīja glīti sapīto bizi, kas aizvijās viņai pār muguru. “Spara tev ir diezgan, Torij! Un tēvs to nespēja salauzt.” Viņš pieskārās ar lūpām Torijas pakausim, priecādamies, ka viņa neatraujas kā parasti. “Vai ēdusi esi?”

“Ko?”

“Droši vien ne. Sēdies! Es uzcepšu olu kulteni.”

“Ko tu runā ?"

“Man gribas ēst, un tev arī vajadzētu paēst, pat ja negribas. Ēdīsim olu kulteni.”

Torija pagriezās apkārt, notrīsēja, sajutusi Keida rokas apvijamies ap augumu. Acīs viņai saskrēja asaras, bet viņa tās bez žēlastības aizmirkšķināja prom.

“Paklau, Keid, tu un es... turpmāk tā nevar!”

“Torij!” Keids saņēma plaukstā Torijas pakausi, līdz jaunās sievietes galva piespiedās viņam pie pleca. “Un kā vēl var! Kāpēc viss nevarētu palikt, kā ir? Varbūt mums iepatīkas.”

Keida skavās bija jauki un droši.

“Man mājās nav olu,” Torija teica, ielūkodamās viņam acīs. “Es pagatavošu zupu.”

Ēdiens dažreiz ir tikai iegansts, Keids domāja. Šobrīd varbūt vi-ņiem abiem. Torija uzkarsēja uz plīts konservētu pupiņu zupu, bet Keids tikmēr sagatavoja siera karstmaizes. Vienkārša, garšīga maltīte lietainam vakaram. Tādu varētu ieturēt laulāts pāris, pārspriežot nenozīmīgus notikumus un savam priekam iztukšojot krietnu pudeli vīna.

Tāds vakars man būtu paticis, Keids nodomāja. Ziezdams sviestu uz maizes - vienmērīgi, kā Laila bija mācījusi, - viņš gudroja, kā izlauzties cauri Torijas plānajām, bet dzeldīgajām bruņām.

““Skaistajos sapņos” tev vakariņās būtu kas gardāks par zupu un sviestmaizi,” viņa teica.

“Tas tiesa.” Uzlicis karstmaižu pannu uz plīts, Keids nostājās To-rijai blakus. Tuvu, bet ne tik tuvu, lai augumi saskartos. “Bet šejienes sabiedrība man patīk labāk.”

“Tad ar tevi kaut kas nav kārtībā.”

Torija to pasacīja gluži bez izteiksmes, tā ka Keids sacītā nozīmi aptvēra tikai pēc brītiņa. Viņš iesmējies salika pannā sagatavotās maizes.

“Daļēji tev taisnība. Līgavaiņu medniecēm es būtu lielisks ķēriens. Veselīgs, lādzīgs, liela māja, zeme, naudas arī pietiek... Turklāt - protams, nedrīkst aizmirst arī manu fizisko pievilcību - es protu pagatavot siera karstmaizes.”

“Un, ja ņemam to visu vērā, kāpēc kāda veikla gudriniece tevi jau nav nozvejojusi?”

“Cik gan bijis tādu, kas mēģinājušas to darīt!"

“Tu esi pārlieku slidens, vai ne? Vienmēr izslīdi no rokām?”

“Es teiktu - veikls." Un viņš apsvieda karstmaizes otrādi. “Reiz es biju saderinājies.”

“Tiešām?” Torija nevērīgi izmeta, sniegdamās pēc bļodiņām, taču viņas uzmanība bija saasināta.

“Mm...” Keids pietiekami labi pazina cilvēka dabu, lai saprastu -ja neizteiktais jautājums paliks neatbildēts, Torija drīz vai plīsīs aiz ziņkārības.

Viņa izturēja tikai tik ilgi, līdz galds bija saklāts un viņi abi apsēdušies.

“Tu gan laikam domā, ka esi visai gudrs, ko?”

“Man pienākas tādam būt, dārgumiņ. Cik te omulīgi, kad ārā līst lietus, vai ne?”

“Labi, beigsim spēlēt paslēpes! Stāsti!”

“Ko tad?” Un Keids sajūsmināts noraudzījās, kā Torijas acis draudīgi samiedzas. “Ak tā, par Deboru? Sievieti, ko gandrīz solījos precēt, lai mīlētu un godātu, līdz nāve mūs šķirs... Viņa ir tiesneša Pēr-sela meita. Varbūt tu atceries tiesnesi Pērselu - tikai tolaik, kad tu no šejienes aizbrauci, viņš vēl nebija tiesnesis.”

“Nē, neatceros. Bodīni noteikti nepiederēja pie tās sabiedrības, kurā uzturējās viņš.”

“Lai nu kā, viņam ir jauka meita. Kādu laiku viņa mani mīlēja, tad nolēma, ka tomēr nevēlas kļūt fermera sieva. Vismaz ne tāda fermera, kas tiešām nodarbojas ar zemes darbiem.”

“Cik žēl...”

“Tā nebija nekāda traģēdija. Es viņu nemīlēju. Protams, man viņa ļoti patika...” Keids domīgs nogaršoja zupu. “Viņa bija skaista, interesanta un... nu, dažās svarīgās dzīves jomās mums labi saskanēja. Tikai vienā ne. Mūsu dzīves mērķi nebija vienādi. Un to mēs atklājām - abiem par lielu pārsteigumu - tikai labu laiku pēc tam, kad jau bijām saderinājušies. Mēs šķīrāmies pavisam draudzīgi; varbūt tas liecina, ka abas puses juta lielu atvieglojumu. Pēc tam viņa aizbrauca dzīvot uz Londonu.”

“Kā tu varēji...” Torija aprāvās un nokoda gabaliņu maizes.

“Jautā vien!”

“Kā tu varēji domāt par precēšanos ar sievieti, no kuras spēji tik mierīgi šķirties?"

Keids apdomāja šo jautājumu, atgāzdamies krēslā un košļādams siermaizes kumosu.

“Nelieli pārdzīvojumi laikam bija. Tomēr, tagad par to visu domājot, es saprotu: man bija tikai divdesmit pieci gadi; laikam gan biju pakļāvies ģimenes locekļu ietekmei. Mātei ar tiesnesi ir ļoti labas attiecības, un viņš draudzējās arī ar tēvu. Droši vien viņi visi bija nolēmuši, ka man laiks dibināt ģimeni.”

“Aprēķina laulības.”

“Ne gluži. Debora mani ļoti saistīja. Mums bija kopīgi draugi. Viņas tēvs gadiem ilgi bija kārtojis mūsu ģimenes juridiskās lietas. Tas, ka mēs saderinājāmies, iznāca kaut kā gluži dabiski, turklāt abām ģimenēm bija pa prātam. Tuvojoties noliktajai kāzu dienai, man arvien vairāk uzmācās tāda sajūta, it kā kaklasaites mezgls būtu savilkts par ciešu. It kā trūktu gaisa. Un es uzdevu sev jautājumu: kāda būs mana dzīve kopā ar Deboru pēc pieciem gadiem? Un kāda tā būtu bez viņas?”

Viņš nokoda vēl kumosu sviestmaizes un paraustīja plecus.

“Es sapratu, ka otra iespēja man patīk labāk. Par laimi, Debora bija tādās pašās domās. Vienīgie, ko šāds iznākums apbēdināja, bija mūsu tuvinieki.” Keids apklusa un noraudzījās, kā Torija ēd. “Bet nevar taču veidot savu dzīvi, izpatīkot vecākiem. Vai ne, Torij?”

“Tā ir. Tomēr vecāku viedoklis - tas ir smagums, ko velkam līdzi visu mūžu. Mani vecāki nespēj mani pieņemt tādu, kāda esmu. Un ilgu laiku es pūlējos sevi pārtaisīt, būt citāda.” Viņa pacēla acis. “Man tas neizdevās.”

“Man tu patīc tāda, kāda esi.”

“Vakar tev tas sagādāja nepatīkamus brīžus.”

“Mazliet,” viņš piekrita. “Tu mani sabiedēji. Tu izskatījies līdz nāvei pārbijusies,” Keids piebilda, satverdams Torijas roku, pirms viņa paguva to atvilkt. “Pēc tam - tik vāra... Es jutos pārāk liels un lācīgs. Nezināju, ko darīt, lai gan parasti to vienmēr zinu.”

“Tu man neticēji.”

“Es nešaubos, ka tu patiesi attēloji to, ko redzēji vai juti. Man tikai šķiet, ka šīs izjūtas tev sajaukušās kopā ar atmiņām par Houpu.” Torija iedomājās Ebigeilas zvanu, slepkavības datumus, kas sakrita. Tomēr neko neteica. Agrāk viņa bija visu stāstījusi, uzticējusies. Un zaudējusi.

“Jā, viss sajaucies - mana ierašanās šeit, Houpa... Ja nebūtu Hou-pas, tu tagad šeit nesēdētu.”

Atkal juzdams pamatu zem kājām, Keids nomierinājās un atsāka ēšanu.

“Ja todien - pirms vairāk nekā mēneša - es tevi būtu ieraudzījis pirmo reizi mūžā, līdz šodienai jau noteikti būtu izgudrojis, kā tikt šajā mājā, lai sēdētu pie šā galda. Ja mūsu attiecības būtu sākušās pirms mēneša, nevis pirms daudziem gadiem, tu jau gulētu man blakus tajā vilinošajā gultā...” Nogaidījis, līdz Torija sašutusi ar klusu plunkšķi iesviež karoti zupas bļodiņā, Keids smaidīdams turpināja: “Reiz tas brīdis tik un tā pienāks, tāpēc labāk jau sāc šo iespēju apdomāt.”

14

Brauciens bija patīkams, un Torijai ienāca prātā, cik daudz viņa zaudējusi, nedzīvodama blakus Dž. R. Viņš bija tik liels, tik varens - balss, kustības, smiekli! Divas reizes, kad tēvocis pa ceļam kaut ko rādīja, viņai vajadzēja izvairīties, lai spēcīgās rokas vēziens viņu neķertu.

No viņa pārpārēm strāvoja dzīvesprieks.

Ar jocīgu, rūtainu naģeni, kas bija uztupināta uz rudo matu ērkuļa, Dž. R. sēdēja mazajā mašīnā, ceļgaliem gluži vai duroties pie zoda, cieši sagrābis ķetnā ātruma pārslēgu; Torija bija redzējusi, ka puikas, spēlēdami videospēles, mēdz šādi turēt vadības sviru. Prieks un cīņaskāre! Tēvocis vadīja savu mustangu tā, it kā viņi dotos kaut kādā neprātīgā izbraukumā, nevis pie tuviniekiem, nepatīkamu pienākumu pildot. Viņš acīm redzami guva baudu, likdams mašīnai ar rēcienu traukties pa lielo automaģistrāli, atskaņotājam ar Klinta Bleķa un Gērta Bruksa kompaktdiskiem aurojot pilnā skaļumā.

Torija nodomāja, ka tā ir īsta dabas dāvana - prasme dzīvot tagadnē. Viņa to vēl nebija apguvusi.

Tiklīdz viņi bija tikuši garām Samteras nobrauktuvei, tēvocis pazaudēja rūtaino naģeni - pēkšņa vēja brāzma to sagrāba un aizmeta pāri mašīnas malai, tieši zem nopakaļ braucošā furgona riteņiem. Dž. R. pat nesamazināja ātrumu, tikai smējās kā negudrs.

Pretvēja šalkoņā un mūzikas dārdos abi spēja tikai sakliegties, tomēr tēvocis nepārtraukti ar Toriju sarunājās gan par viņas veikalu, gan politiku, gan diētisko saldējumu un biržu.

Tuvojoties nobrauktuvei uz Florensu, tēvocis ieteicās - varbūt viņi atpakaļceļā varētu iegriezties pie viņa mātes. Tā bija pirmā reize, kad viņš sarunā pieminēja tuviniekus.

Torija atkliedza pretī, ka vecomāti apciemošot ļoti labprāt. Tad viņa atcerējās Sesilu un nodomāja: nez, vai tēvocim ir kāda nojausma par mātes personisko dzīvi? Kamēr Torija kavējās domās par vecomāti, viņi jau bija tikuši Florensai garām un traucās tālāk uz ziemeļaustrumiem.

Tagad vecāki dzīvoja netālu no Hārtsvilas, un tur Torija vēl nekad nebija viņus apmeklējusi. Viņai nebija ne jausmas, kā tēvs un māte pelna iztiku, vai dzīvo kopā vai varbūt atsevišķi. Vecmāmiņai viņa nebija jautājusi, un Airisa par to arī nekad nebija ieminējusies.

“Gandrīz esam klāt!” Dž. R. iesaucās, sēdeklī pagriezdamies. Torija juta, ka viņa garastāvoklis mainījies. “Kad pēdējo reizi saņēmu no Hena ziņas, viņš strādāja fabrikā. Viņi... hmm... nomā zemes gabalu un audzē vistas.”

“Ak tā...”

Dž. R. nokremšļojās, it kā gribētu vēl ko sacīt, bet apklusa un vairs nerunāja, līdz viņi iegriezās sānceļā, ko klāja bedrains asfalts.

“Neesmu viņus vēl apciemojis. Es teicu Sārabetai, ka grasos aizbraukt un visu noskaidrot, un tad viņa... hmm... aptuveni pastāstīja, kur tas ir.”

“Neraizējies, tēvoci Džimij, vismaz manis dēļ ne! Mēs taču abi apmēram zinām, kas gaidāms.”

Namiņi, kas pavērās viņu skatienam, bija nožēlojami vienkārši un mazi. Gluži kā sadzeltējuši skeleti, tie slējās nezālēm aizaugušu vai putekļainu, tukšu zemes gabalu vidū. Pacelts uz izdedžu blokiem, kādā pagalmā rēgojās izrūsējis pikaps ar saplīsušai olas čaumalai līdzīgu vējstiklu. Melns, plušķains suns neganti rēja un raustīja ķēdi, un tam blakus uz vecas, sadauzītas veļas mašīnas sēdēja melnmataina meitenīte ar netīri baltu veļas kārtu mugurā. Sūkādama īkšķi, mazā ar neizteiksmīgu skatienu noraudzījās uz garāmbraucošo lepno mašīnu.

Skaidrs, kas šeit gaidāms, Torija nodomāja.

Aiz pagrieziena ceļš veda kalnā, tad sazarojās. Dž. R. izslēdza magnetofonu un samazināja ātrumu, lai izlīkumotu pa bedraino ceļu.

“Nez, kur tie mūsu nodokļi paliek?” viņš ieteicās, mēģinādams jokot, tad nopūtās un veltīja visu uzmanību stūrēšanai. Cieši no-blietētais zemesceļš atdūrās pie mājas.

Nē, ne jau pie mājas, Torija sevi domās pārlaboja. Barakas. Tādu būdu nemūžam nevar saukt par māju un par savām mājām jau nu nepavisam ne. Jumts bija ielīcis kā bezzobaina veča smaids; vietās, kur dakstiņi bija nokrituši vai vēja norauti, rēgojās caurumi. Sen nekrāsotās sienas bija pelēki plankumainas. Viens logs aizsists ar kartona gabalu. Pagalms, ja to tā varēja saukt, bija biezi aizaudzis ar pienenēm un dadžu ceriem. Zālē gulēja veca čuguna izlietne.

Blakus vienai dzīvojamās ēkas sienai pacēlās kaut kāda rievotā skārda konstrukcija, kuras pelēko, netīro virsmu vietām izraiboja sakaltušām asinīm līdzīgi rūsas plankumi. No tās stūra līdz mājai bija uzsliets stiepļu žogs, un šajā aplokā apātiski kašņājās pārdesmit kārnas vistas. Gaiss oda pēc vistu mēsliem.

“Ak vai, ak vai...” Dž. R. murmināja. “Es nedomāju, ka būs tik traki. Kas to būtu domājis? Vai nu tā jādzīvo...”

“Viņa zina, ka esam atbraukuši,” Torija gurdi teica, vērdama vaļā mašīnas durvis. “Viņa mūs ir gaidījusi.”

Dž. R. aizcirta durvis savā pusē un, iedams uz nameļa durvīm, uzlika roku Torijai uz pleca. Varbūt vēlēdamies radinieci uzmundrināt, bet varbūt uzmundrinājums bija vajadzīgs viņam pašam.

Sieviete, kas parādījās viņpus sieta durvīm, bija gluži sirma. Ak-menspelēkie mati bija nesaudzīgi atķemmēti atpakaļ no pieres. Āda arī likās atglausta atpakaļ, sejas kauli izspiedās zem tās kā puni. Dziļās rievas abās pusēs mutei bija gluži kā ar nazi iegrieztas, mutes kaktiņi mazdūšīgi noslīguši. Sievietei mugurā bija saņurcīta kleita, kas viņai bija stipri par lielu; starp savītušajām krūtīm mirdzēja sudraba krustiņš.

Koši apsarkušās acis palūkojās uz Toriju, tad spēji novērsās.

“Tu neteici, ka viņa brauks līdzi.”

“Labdien, māt!”

“Tu neteici, ka viņa brauks līdzi!” Sārabeta atkārtoja, tad atgrūda vaļā sieta durvis. “Vai man vēl nepietiek raižu?”

Dž. R. iedrošinādams paspieda Torijai plecu.

“Mēs esam atbraukuši, lai, cik nu spēsim, tev palīdzētu, Sara,” viņš teica un, vēl arvien turēdams roku Torijai uz pleca, gāja iekšā.

Gaiss smirdēja pēc neiznesta atkritumu spaiņa un veciem sviedriem. Pēc bezcerības.

“Nezinu gan, kā jūs spējat palīdzēt. Ja nu vienīgi jūs varētu piedabūt to sievišķi, to melīgo palaistuvi, lai aizbrauc uz Hārtsvilu un izstāsta patiesību.” Izvilkusi no kleitas kabatas saņurcītu papīra ka-batlakatu, Sārabeta izšņauca degunu. “Es pilnīgi vairs nezinu, ko darīt, Dž. R.! Manam Henam būs kaut kas noticis. Viņš nekad tik ilgi nav bijis prom no mājām.”

“Varbūt mēs varētu apsēsties?” tēvocis ieminējās, pārlaizdams istabai skatienu un neviļus saviebdamies.

Izgulēts dīvāns ar duļķaini dzeltenu pārklāju. Netīrs, zaļš atzveltnes krēsls, kas vietām salīmēts ar izolācijas lenti. Uz galda - papīra šķīvji, plastmasas glāzes un ēdiena atliekas, laikam no iepriekšējās dienas vakara. Kaktā - malkas krāsniņa, gluži melna no sodrējiem, vienu tās stūri balsta koka klucis.

Pie sienas karājās attēls lētā stiepļu ietvarā - skumjš Jēzus ar asiņojošu sirdi.

Sārabeta vēl arvien šņaukājās papīra kabatlakatā, tāpēc Dž. R. apsēdināja viņu uz dīvāna. Tad lūdzoši palūkojās uz Toriju.

“Varbūt derētu uzvārīt kafiju?” viņš ierosināja.

“Drusku šķīstošās vēl ir.” Nolaidusi sapluinīto papīra gabalu lejup, Sārabeta skatījās uz sienu, lai nebūtu jāskatās uz meitu. “Man negribas iet uz veikalu - ja nu Hens pēkšņi...”

Ne vārda neteikdama, Torija devās uz virtuvi. Izlietne bija pilna ar netīriem traukiem, ēdiena traipi uz plīts - veci, piekaltuši. Izdilusī linoleja grīda bija tik netīra, ka kurpju zoles lipa tai klāt.

Torijas bērnībā Sārabeta allaž visu bija maniakāli tīrījusi un berzusi, vajādama netīrumus, it kā tie būtu grēki, kas nolemj dvēseli pazušanai. Piepildīdama katliņu ar ūdeni, Torija domāja: kad gan tas noticis, kad mātei zudusi nervozā tīrības mānija, kad nabadzība un apātija beidzot izgaisinājusi ilūziju, ka viņa uztur kārtībā savas mājas, ka pa tīri izmazgātu grīdu mājās ienāk Dievs.

Pēc tam Torija vairs nedomāja neko, centās nedomāt, tikai darīja, kas darāms: uzvārīja ūdeni, tad ar karoti stikla trauciņā sasmalcināja brūno, saķepušo masu.

Piens bija saskābis, cukuru atrast neizdevās. Torija ienesa dzīvojamā istabā divas krūzītes ar bālgani brūnu šķidrumu. Jau iedomājoties vien, ka pašai vajadzētu to dzert, kaut vai tikai tēlot dzeršanu, viņai metās nelaba dūša.

“Tas sievišķis!” viņa dzirdēja māti sakām. “Viņa gribēja Henu man atvilt! Kārdināja viņu, visvisādi viņam izdabāja... Bet viņš -neparko! Hens man to visu stāstīja. Nezinu, kā šī dabūjusi tos zilumus, droši vien kāds izvirtulis, kam pati par naudu pārdevusies, šo piekāvis. Taču šī apgalvo, ka Hens šo sitis - par to, ka šī neesot viņam ļāvusies. Tādas tās lietas.”

“Labi, labi, Sāra..." Dž. R. sēdēja uz dīvāna māsai blakus, plikšķinādams viņai pa delmu. “Par to tagad neraizējies, norunāts? Vai tev ir kāda nojausma, kaut vismazākā, kur Hens varētu būt palicis?” “Nē!” viņa iekliedzās, atraudamās no brāļa un gandrīz apgāzdama kafijas krūzīti, ko Torija bija novietojusi uz galda. “Tu domā -ja zinātu, es tūdaļ nesteigtos pie viņa? Sieviete nedrīkst pamest vīru nelaimē! To es teicu arī policistiem. To pašu, ko tagad saku tev. Es negaidu, ka kruķi, tā pērkamā banda, man ticēs, bet ja man netic pašas miesīgs brālis...”

“Ticu jau, ticu!" Un Dž. R. maigi iespieda viņai rokās kafijas krūzīti. “Man tikai šķita, ka tev kaut kas varētu iešauties prātā, tu varētu atcerēties, kurp viņš agrāk gājis.”

“Viņš nekur nestaigāja!” Sūcot kafiju, Sārabetai drebēja lūpas. “Dažreiz viņam bija vajadzīga vientulība, tas arī viss. Vīrieši dzīvo pastāvīgā stresā, sevišķi ģimenes apgādnieki! Un Hens jau ir tāds -reizēm viņam vajag palikt vienam, padomāt par dzīvi, lūgt Dievu... Bet tagad viņš ir par ilgu projām. Ka tik nav gadījies kas ļauns...” Sārabetas acis atkal pieplūda ar asarām. “Tas sievišķis ar saviem meliem, par ko viņu apsūdz, - viņš par to bija dikti sakreņķējies! Tagad kruķi domā, ka viņš aizbēdzis. Ko tie saprot!”

“Vai tad viņam nebija uzsākts alkoholisma ārstēšanas kurss?” “Laikam.” Viņa atkal nošņaukājās. “Bet Henam nebija vajadzīgi nekādi kursi. Viņš nav nekāds dzērājs, tikai šad tad ieņem kādu glāzīti, lai nomierinātu nervus. Pestītājs arī dzēra vīnu!”

Pestītājam gan nebija paraduma iztempt pudeli “Wild Turkey” un pēc tam uzbrukt neaizsargātām sievietēm, nodomāja Torija. Bet mātei to sacīt nebija nozīmes, viņa nekādu atšķirību nesaskatītu.

“Darbā Henu pastāvīgi vajā, jo viņš ir par viņiem visiem gudrāks. Un vistas... turēšana vien izmaksā dārgāk, nekā mēs bijām domājuši. Tas maita, tirgotājs, no kura mēs pērkam graudus un pārējo barību, palielināja cenas, lai savai mīļākajai varētu pirkt dārgas smaržas. To man Hens stāstīja.”

“Sāra, tev jāsaprot, ka, šādi aiziedams no mājām, Hens ir pārkāpis sava nosacītā soda noteikumus. Viņš pārkāpis likumu.”

“Tad tas likums nav pareizs. Ko lai es tagad daru, Dž. R.? Es to vairs nevaru izturēt! Un visiem vajag naudu, un man nekādas naudas nav, tikai tas, ko ieņemu par olām. Es biju bankā, bet tie zaglīgie nelieši pateica, ka Hens esot kontu iztukšojis. Paši nozaguši naudu, bet vainīgs Hens!”

“Tavus rēķinus es samaksāšu.” Dž. R. jau agrāk tā bija darījis. “Nebēdājies! Darīsim tā. Savāc mantas, un brauksim pie manis! Padzīvo pie manis un Būtsas, līdz viss nokārtosies.”

“Kā es varu braukt projām? Hens kuru katru brīdi var atgriezties!”

“Atstāj viņam vēstuli.”

“Viņš sadusmosies!” Sārabetas skatiens šaudījās apkārt, it kā viņa jau meklētu patvērumu no pārnākušā vīra taisnīgajām dusmām. “Tā taču nevar būt, ka vīrs pārnāk mājās, bet nav sievas, kas viņu sagaidītu! Sievai viņš jāsagaida! Viņš taču gādā, lai būtu jumts virs galvas!”

“Tavs jumts ir caurs, māt...” Torija rāmi noteica un pretī saņēma zvērojošu skatienu.

“Tev jau viss bija slikti, vai ne? Lai kā tēvs strādāja un centās. Mūsu mājas tev bija par prastu! Vienmēr tev vajadzēja sazin ko!”

“Es taču jums neko nelūdzu.”

“Nu nē, tu biji par gudru, lai ko teiktu! Bet es no acīm redzēju, ko tu domā. Viltīga un atriebīga - tāda tu vienmēr esi bijusi!” Sā-rabeta nokliedza, neganti saviebdamās. “Un pirmajā izdevīgajā reizē aizbēgi no mājām! Atpakaļ neskatīdamās! Ne domas par tēvu un māti, kas tevi audzinājuši! Varētu iedomāties, ka vecumdienās tu mūs uzturēsi - par visu, ko esam tavā labā darījuši, - bet nē, mana meita domā tikai par sevi! Progresā mēs dzīvojām laimē un pārticī-bā un dzīvotu tā vēl šobaltdien, ja tu nebūtu visu izpostījusi.”

“Sāra... Tā nu nemaz nav...” Dž. R., juzdamies bezpalīdzīgs, teica, plikšķinādams māsai pa delmu.

“Viņa ir mūsu ģimenes kauns! Piedzimdama viņa mūs apkaunoja! Kamēr viņas vēl nebija pasaulē, mēs dzīvojām laimīgi!” Māte atkal apraudājās - pleciem drebot, viņa īsi, aprauti elsoja.

Nezinādams, ko iesākt, Dž. R. apskāva māsu ap pleciem un ku-šināja.

Ar ledainu stingumu krūtīs Torija pieliecās pie galda un sāka vākt kopā netīros traukus.

Māte pietrūkās kājās kā dzelta.

“Ko tu tur grābsties?”

“Ja jau tu nevēlies nekur braukt, es te vismaz uzkopšu.”

“Tu mani nemāci, kā dzīvot!” Sārabeta sagrāba plastmasas šķīvjus un trieca pret grīdu. “Re, kā - smalkā jaunkundzīte ierodas sa-pucējusies, lai māte izskatītos pēc pēdējās nabadzes! Tu man esi uzgriezusi muguru un mani pametusi pirms daudziem gadiem - un tagad tu man vairs neesi vajadzīga!"

“Tu man uzgriezi muguru jau tajā pirmajā reizē, kad tēvs mani pēra līdz asinīm.”

“Vīrietis ir mājas valdnieks - pats Dievs tā nolicis! Tos pērienus tu biji ar uzviju pelnījusi!”

“Cik labi, ka cilvēkam ir tīra sirdsapziņa un naktī var mierīgi gulēt...” Torija noteica.

“Tu nelec man acīs! Tev būs savu tēvu godāt, skuķi! Žigli pasaki, kur viņš tagad ir! Es zinu, ka tu visu redzi. Pasaki, kur ir tavs tēvs, lai es steidzos viņam palīgā!”

“Ir nedomāju viņu meklēt! Ja viņš gulētu uz mutes grāvī, es pārkāptu pāri neatskatīdamās.” Galva no mātes pļaukas Torijai pasitās atpakaļ, uz vaiga uzplauka spilgts sārtums. Taču viņa pat nenodrebēja.

“Sārabeta! Apžēliņ! Sārabeta!” Dž. R. sagrāba māsas rokas un turēja viņu ciet, bet saniknotā sieviete centās izlauzties, elsoja un kliedza.

“Ceru, ka viņš ir miris, - to es gribēju sacīt,” Torija mierīgi turpināja. “Bet varbūt arī ne. Labāk lai viņš ir dzīvs un atgriežas pie tevis, māt, un sagādā tev tādu dzīvi, par kādu tu laikam sapņo.” Viņa atvēra maku un izņēma simfdolāru banknoti, ko šorīt bija tur ielikusi. “Ja tavs vīrs gadījumā pārnāk mājās, pasaki viņam, ka tā ir pēdējā nauda, ko viņš no manis saņem. Pasaki viņam, ka esmu atgriezusies Progresā un iekārtojusies tur uz dzīvi. Un, ja viņš grasās pie manis ierasties, lai atkal paceltu pret mani roku, tad labāk lai nosit mani pavisam. Citādi es nogalināšu viņu.” Aizvērusi maku, viņa pateica tēvocim: “Gaidīšu ārā,” - un izgāja pa durvīm.

Apsēdusies mašīnā, Torija vairs nespēja savaldīties. Dreboņa sākās ceļgalos un pārņēma kājas un stilbus, kāpdama augšup; viņa sažņaudza augumu ar rokām un gaidīja, kad drebuļi pāries.

Viņa dzirdēja raudu viļņus plūstam no mājas kā lavu no vulkāna un vistu vienmuļo klukstēšanu un kākināšanu, meklējot barību. Kaut kur netālu dobji un nikni rēja suns.

Tomēr putniņi arī čivina, Torija nodomāja, un itin jautri!

Lai aizmirstos, viņa centās ieklausīties putnu jautrajā čivināšanā. Un iztēlē piepeši atkal bija savā virtuvē blakus Keidam, atspiedusi galvu pret viņa plecu, juzdama viņa lūpas uz saviem matiem. Tā sapņodama, viņa pat nedzirdēja, ka tēvocis pienāk pie mašīnas, līdz viņš apsēdās līdzās un aizcirta durvis.

Krietnu brīdi viņš neko neteica. Pusjūdzi nobraucis, apstādināja mašīnu un klusēdams sēdēja, turēdams rokas uz stūres un raudzīdamies kaut kur priekšā.

“Man nevajadzēja tevi ņemt līdzi,” viņš beidzot sacīja. “Es domāju... nezinu, ko es domāju, bet man likās - varbūt viņa gribēs tevi satikt, varbūt jūs abas salabsiet... tagad, kad Hena nav mājās.”

“Es viņai esmu vajadzīga tikai tādēļ, lai būtu, ko vainot. Visa viņas dzīve ir tēvs. Viņai tā liekas pareizi.”

“Kāpēc? Dieva dēļ, kāpēc, Torij? Kāpēc viņai būtu jādzīvo kopā ar vīrieti, no kura viņai nekad nav bijis nekāda prieka?”

“Viņa tēvu mīl.”

“Kas tā par mīlestību!” Šos vārdus Dž. R. niknumā gluži vai izspļāva. “Tā taču ir slimība! Tu dzirdēji, kā Sārabeta viņu aizstāvēja: visi citi vainīgi, tikai ne viņš. Tā sieviete, kam viņš uzbrucis, policisti, pat banka, velns parāvis!”

“Viņa grib tam ticēt. Tas viņai ir vajadzīgs.” Redzēdama, ka tēvocis ir vairāk noraizējies, nekā viņai pirmīt licies, Torija mierinādama uzlika viņam plaukstu uz delma. “Tu darīji, ko varēji.”

“Jā - ko varēju! Iedevu māsai naudu un atstāju viņu tajā zaņķī. Un patiesībā, Torij, esmu laimīgs, ka viņa negribēja braukt līdzi. Man ir kauns...” Viņa balss aizlūza, un viņš atspieda pieri pret stūres ratu.

Atsprādzējusi drošības jostu, Torija pieliecās tēvocim klāt un glaudīja viņa plato muguru.

“Tas nav nekāds kauns, tēvoci Džimij, tas nav nekāds kauns, ka tu gribēji pasargāt savas mājas un sievu no visa tā ārprāta. Es arī varēju izdarīt to, ko viņa man lūdza. Taču es nedarīju un par to nekaunos.”

Dž. R. pamāja un atkal apsēdās taisni, cenzdamies savaldīties.

“Mēs nu gan esam smalka ģimenīte, vai ne?” Viņš vieglītiņām pieskārās Torijai pie vaiga, kur no mātes pļaukas bija palicis sārtums. Tad ieslēdza pirmo ātrumu, piedeva gāzi. “Paklau, Torij, ja tev nav iebildumu... pašlaik man nav dūšas apciemot tavu vecomāti.”

“Man arī ne. Brauksim mājās...”

Izkāpusi no tēvoča automobiļa, Torija nemaz negāja mājā iekšā, bet gan tūliņ sēdās savā mašīnā un brauca uz veikalu. Viņa bija zaudējusi vairākas stundas darba laika, turklāt cerēja, ka pienākumi un steiga liks aizmirst netīkami pavadīto rīta cēlienu.

Vispirms viņa piezvanīja uz puķu veikalu, lai liktu piegādāt pirms nedēļas pasūtīto gumijkoku un ziedu kompozīciju. Tad uz konditoreju, lai pārliecinātos, ka cepumi un uzkodas būs gatavi rīt no paša rīta.

Pret vakaru Torija beidzot jutās ar preču izvietojumu pilnīgi apmierināta. Svētku noskaņas radīšanai viņa vēl gribēja iekārt gumij-koka zaros krāsainu spuldzīšu virtenes.

Ietinkšķējās durvju zvaniņš, un Torija atcerējās, ka, pēdējam piegādātājam aizejot, piemirsusi aizslēgt durvis.

“Garāmiedams ieraudzīju, ka esi šeit.” Dvaits ienāca un, pārlaidis veikalam skatienu, klusi iesvilpās. “Gribēju pārliecināties, vai viss izdarīts tev pa prātam un vai pēdējā brīdī tev vēl nevajag kādu palīdzību. Bet liekas, tu ar visu esi tikusi galā.”

“Ceru, ka jā,” Torija atbildēja, stāvēdama ar spuldzīšu virteni rokā. “Tavi vīri strādāja lieliski, Dvait! Labāk vairs nevar. Esmu ļoti apmierināta.”

“Ja kāds ievēro labo galdniekdarbu, neaizmirsti minēt Freizeru firmas vārdu!” •

“Par to vari nešaubīties!”

“O, tas gan ir skaists!” Dvaits piegāja tuvāk, lai aplūkotu produktu griežamo dēlīti, kas bija darināts no šauriem dažādu nokrāsu koka gabaliņiem un noslīpēts līdzens kā spogulis. “Pirmšķirīgs darbs! Es pats brīvajā laikā niekojos ar kokapstrādi, bet tik skaistas mantiņas neprotu taisīt. Tas jau ir par skaistu, lai uz tā kaut ko grieztu.” “Formas un funkcijas vienotība - tā ir mūsu devīze!”

“Lisijai ļoti patīk tā lampa, kuru viņa te nopirka, un spoguli viņa rāda visiem, kas tik ierodas. Viņa teica, ka neapvainotos, ja es pie tevis nopirktu kādu skaistu rotaslietiņu. Kaut ko taču sievietei vajag, lai uzlabotu garastāvokli.”

“Vai viņa nejūtas labi?”

“Ta ne jau!” Šķērsodams veikala zāli, Dvaits atmeta ar roku. “Šad tad uznāk grūtnieču depresija, tas arī viss.” Ieāķējis īkšķus bikšu kabatās, viņš apstājās un pamuļķīgi uzsmaidīja Torijai. “Ja jau esmu šeit, man pienāktos atvainoties.”

“Jā?” Likās, Dvaits tik drīz neies prom, tāpēc Torija bija atsākusi darbu - viņa karināja zaros spuldzīšu virtenes. “Par ko tad?”

“Par to, ka iedvesu Lisijai domu, ka tu bieži uzturies Keida sabiedrībā.”

“Pret Keida sabiedrību man nav iebildumu.”

“Nezinu, vai tu saki patiesību vai mani apcel... Tu jau zini - Li-sija katrā ziņā grib manus neprecētos draugus izprecināt. Gan Kei-du, gan Veidu. Nesen, lai tiktu vaļā no kārtējā savešanas mēģinājuma, Keids izmeta, ka viņam esot...”

Torija klusēdama viņu vēroja; Dvaits piesarka.

“Nu, tā sacīt, ciešas attiecības ar kādu. Un es Lisijai to pateicu. Es cerēju, ka viņa noticēs un kādu laiku būs miers.”

“Ak tā...” Beigusi spuldzīšu karināšanu, Torija ieslēdza elektrību un pakāpās atpakaļ, lai novērtētu efektu.

“Sevišķi prātīgi tas nebija,” Dvaits, drudžaini taisnodamies, turpināja. “Es taču zinu, kāda pļāpa ir Lisija. Kad Keids pie manis ieradās atrotītām piedurknēm, es jau no sešiem cilvēkiem biju dzirdējis, ka jūs esat saderināti un jau pērkat zīdaiņa pūriņu.”

“Daudz vienkāršāk būtu pasacīt Lisijai patiesību. Ka Keids vēl nevēlas precēties.”

“Vienkāršāk! Kā tad!” Un Dvaits nozibināja baltos zobus platā, vīrišķīgā smaidā. “Ja es tā pasacītu, viņa gribētu zināt, kāpēc. Varbūt es atteiktu, ka dažiem vīriešiem laulības dzīve nav piemērota. Viņa tūliņ atbildētu ar pretjautājumu: tev taču tā ir piemērota, vai ne? Vai varbūt arī tu vēlies, kaut būtu brīvs kā tavi draugi, lai varētu darīt, ko iedomājies? Es atbildētu - nē, nē, mīļumiņ, to es nevēlos, bet tracis jau būtu sācies...”

Saviebis sērīgu izteiksmi, Dvaits pakasīja pakausi.

“Nudien, Torij, laulības dzīve - tā ir balansēšana uz ieziepētas auklas! Lai paglābtos no kritiena, vīrietis ir gatavs nodot pat labāko draugu. Starp citu, ja nemaldos, jūs ar Keidu tiešām bieži esat kopā, vai ne?”

“Vai tas ir jautājums vai secinājums?”

Dvaits pašūpoja galvu.

“Laikam pareizāk būtu teikt - saruna ar sievieti ir balansēšana uz ieziepētas auklas. Jālaižas prom, kamēr vēl kauli veseli."

“Prātīga doma...”

“Lisija šovakar rīko tenku vakaru... dāmu saietu," Dvaits pārlaboja, ievērojis Torijas sejas izteiksmi. “Aizkāpšu pie Veida, varbūt kopā izdosies kaut kā nosist laiku līdz brīdim, kad varēšu bez dzīvības briesmām atgriezties mājās. Rītdien atkal ienākšu! Varbūt tu man palīdzēsi izvēlēties Lisijai auskarus vai ko tamlīdzīgu.”

“Labprāt.”

Aizgājis līdz durvīm, Dvaits apstājās.

“Tu esi iekārtojusi skaistu veikalu, Torij. Pilsētā tas labi iederē-

91

sies.

Cerams, Torija nodomāja, izlaizdama Dvaitu pa durvīm un tās aizslēgdama. Vēl svarīgāk - kā es pati iederēšos pilsētā.

Lai šķērsotu ielu, Dvaits devās uz krustojumu. Pilsētas mēram pienācās rādīt paraugu. Tāpat kā ielas šķērsošanu neatļautā vietā, viņš bija atmetis arī paradumu vakaros bārā izdzert vairāk par diviem kausiem alus un, braucot ar auto, pārsniegt norādīto ātrumu. Tā kā viņš baudīja mēra godu, tas nelikās liels upuris, tomēr laiku pa laikam Dvaitu sagrāba vēlēšanās nokratīt visas važas.

Tā es jūtos tāpēc, ka pārāk vēlu esmu sācis dzīvot, viņš nodomāja, pavēcinājis ar roku par atbildi garāmbraucošās Betsijas Gli-kas automašīnas taures signālam. Dvaits bija sācis satikties ar meitenēm tikai astoņpadsmit gadu vecumā un arī tad juties pārsteigts, ka tās viņu vispār ievēro, - tik pārsteigts, ka tūdaļ bija ar Lisiju ievēlies sava pirmā limuzīna pakaļējā sēdeklī. Varbūt Lisija arī nebija gluži pirmā, vispirms bija dažas citas, tad Lisija, tomēr Dvaits nekādi nespēja aptvert, ka skolas skaistākā un populārākā meitene satiekas tieši ar viņu. Dvaits vēl nebija attapies no pārsteiguma, kad jau vajadzēja noīrēt smokingu kāzu ceremonijai.

Protams, viņš to nenožēloja, ne mirkli ne. Lisija bija tieši tāda sieva, kādu viņš vēlējās. Vēl arvien tikpat skaista kā vidusskolas gados. Reizēm viņai gan uznāca visādas kaprīzes - bet kurai sievietei to nav? Viņiem bija skaista māja, burvīgs dēlēns, un pašlaik Lisija atkal bija mātes cerībās. Dzīve bija ērta un jauka, turklāt Dvaits tagad bija augstākā amatpersona pilsētā, kas reiz viņu bija izsmējusi.

Tas tiešām bija ko vērts.

Ja reizi pa reizei viņam kārojās piedzīvojumu, tas taču bija gluži dabiski. Tomēr viņš nevēlējās citu sievu, vienīgi Lisiju, un dzīvot viņš gribēja tikai Progresā un vispār vēlējās, kaut šī ērtā dzīve nekad nebeigtos.

Dvaits atvēra Veida pieņemamās telpas durvis - un viņu gandrīz notrieca no kājām liels aitu suns, bēgdams no turienes pa kaklu pa galvu.

“Piedodiet! Mongo, stāt!” Žilbinošo gaišmati, kas abām rokām turēja ciet suņa pavadu, Dvaits nekad agrāk nebija redzējis. Savilkusi lelles lūpiņas ašā smaidā, viņa ar maigajām, zaļajām acīm vainīgi palūkojās Dvaitā. “Viņš nupat saņēma potes un domā, ka esmu viņu piekrāpusi.”

“Es viņu saprotu.” Riskēdams, ka milzīgie ilkņi iekodīsies viņam rokā līdz kaulam, Dvaits pabužināja suņa pelēkbalto kažoku. Ja viņš to nedarītu, tas liktos nevīrišķīgi. “Šķiet, ka ne jūs, ne Mongo agrāk neesmu šeit saticis.”

“Mēs tikai kopš pāris nedēļām esam Progresā. Es pārcēlos uz šejieni no Dilonas. Mācīšu vidusskolā angļu valodu - pagaidām vasaras kursos, bet rudenī ar pilnu slodzi. Mongo, sēdi!” Un, atmetusi gaišos matus, skaistule sniedza Dvaitam roku. “Sērija Belouza - tā, kura vainojama, ka jūsu bikses ir vienās suņa spalvās!”

“Dvaits Freizers. Ļoti priecājos! Esmu šīs pilsētas mērs, ar visām sūdzībām jūs varat griezties pie manis.”

“Par ko lai sūdzos - viss ir lieliski! Tomēr paturēšu prātā.” Sieviete pagriezās atpakaļ pret Veida pieņemamo telpu. “Visi ir tik draudzīgi un izpalīdzīgi! Tagad gan labāk iedabūšu Mongo mašīnā, citādi viņš izrausies un jūs man uzliksiet administratīvo sodu.”

“Vai palīdzēt?”

“Nē, es tikšu ar viņu galā! Cerams!” viņa teica un iesmējās, jo suns viņu rāva ārā pa durvīm. “Bija patīkami iepazīties ar jums, pilsētas mēr Freizer! Atā, Meks!”

“Man tāpat,” Dvaits nomurmināja, tad pievērsās veterinārārsta palīdzei Meksīnei. “Kad es mācījos Progresas vidusskolā, mums gan nebija tādas angļu valodas skolotājas. Ja būtu, varbūt es tur pamācītos pāris gadu ilgāk.”

“Ak, vīrieši! Kas nu jūs nepazīst!” Meksīne iesmējās, izņemdama no skapīša apakšējās atvilktnes rokassomu. “Mongo bija mūsu pēdējais pacients. Doktors Veids blakustelpā jau mazgā rokas. Vai jūs pateiksiet viņam, ka es aizskrēju uz lekciju?”

“Noteikti. Lai jums veicas!”

Iegājis blakustelpā, Dvaits ieraudzīja, ka Veids kārto zāļu skapīti.

“Vai tev tur glabājas kaut kas labs?” viņš apvaicājās.

“Steroīdi. No tiem tev uzaugtu spalvas uz krūtīm. Citādi tu mums esi par daudz gludens.”

“Toties tu - par daudz spalvains, tikai diemžēl tādā vietā, ko nevar rādīt!” Dvaits bezrūpīgi atcirta. “Stāsti - kas tev tur ir ar to blondīni?”

“Ko?”

“Apžēliņ, Veid, tu taču nebūsi sarij ies tās tabletes, kas suņus pataisa rāmākus? Es runāju par blondīni ar lielo suni, kura nupat izgāja pa durvīm. Angļu valodas skolotāju.”

“Ak jā, Mongo.”

“Bezcerīgs gadījums...” Papurinājis galvu, Dvaits uzrausās uz polsterētā galda. “Ja cilvēks vairs neievēro jauku blondīni un atceras tikai viņas pinkaino suni... tur jau pat Lisija vairs neko nevar līdzēt!”

“Otrreiz es ar viņas precību kandidātēm uz randiņu neiešu. Un blondīni es ievēroju.”

“Rādās, ka viņa tevi arī ievērojusi. Vai tu ar viņu jau salaid?” “Nemuldi, Dvait, viņa ir mana paciente!”

“Suns ir tavs pacients, ne jau dāma. Iesaku nelaist garām tādu vienreizēju izdevību, mans dēls!”

“Beidz uztraukties par manu seksuālo dzīvi!”

“Tev tādas nemaz nav.” Dvaits atspiedās uz elkoņiem un pasmīnēja. “Ja es būtu vecpuisis un piedevām tāds smukulītis kā tu, es nostieptu uz šā galda nevis to blusaino suni, bet viņa saimnieci.” “To es varbūt jau esmu izdarījis."

“Sapņo vien!”

“Un par ko tu sapņo? Kāpēc neesi mājās un nedodies godīgi mazgāt rokas, lai sēstos pie ģimenes vakariņu galda?”

“Lisija uzaicinājusi veselu baru veceņu - apbrīnot viņas porcelānu vai... Es aizlaidos.”

“Kosmētiku. Mana māte arī tur būs,” Veids noteica, aizvērdams skapīti.

“Vienalga... Skaidrs, ka Lisijai pietiek gan smiņķu, gan visādu bļodiņu, bet, staigādama ar lielu vēderu, viņa briesmīgi garlaikojas. Kā būtu, ja mēs abi iedzertu pa aliņam un kopīgi paēstu vakariņas? Kā vecajās labajās puišu dienās!”

“Man te vēl šis tas darāms,” Veids atteica, nodomādams - var gadīties, ka ierodas Feita.

“Kas par niekiem, Veid! Tikai pāris stundiņu!”

Veids jau vēra muti, lai atkal atrunātos, bet tad aprāvās. Kas viņam, ellē, lēcies? Vairs pat no dzīvokļa nedrīkst iziet, gaidīdams, kad Feita piezvanīs! Kā pusaugu skuķe, kas ģībdama sapņo par slavenu futbolistu. Vēl ļaunāk!

“Labi, bet maksāsi tu.”

“Ka tevi...” Dvaits priecīgs nolēca no galda. “Piezvanīsim Kei-dam! Viņš gribēs ar mums satikties - un mēs viņam ļausim izmaksāt."

“Tā ir ideja!”

15

Torija nebija gaidījusi, ka nervozēs. Viņa bija pilnīgi sagatavojusies, visu apdomājusi, visu pārbaudījusi, pat kastīšu iesaiņojamās aukliņas krāsu un resnumu. Pieredzes viņai netrūka, un ikkatru pārdodamo priekšmetu viņa pazina gandrīz tikpat labi kā amatnieks, kas to bija darinājis.

Visus veikala iekārtošanas darbus viņa bija vadījusi ar vēsu prātu un drošu roku. Nebija nekādu kļūdu vai nepadarītu sīkumu.

Veikals izskatījās ideāls - mirdzošas, siltas gaismas pilns, tas gaidīja pircējus. Pašas Torijas āriene radīja pārliecinātas profesionāles iespaidu. Tādai viņai arī bija jāizskatās; ne velti viņa šorīt veselu stundu - no trijiem līdz četriem - bija nogrozījusies pie spoguļa, izmisīgi gudrodama, ko vilkt mugurā. Beidzot viņa bija izšķīrusies par tumšzilām biksēm un baltu blūzi.

Tagad viņa raizējās, ka viņas apģērbs izskatās pēc formas tērpa. Tagad viņa raizējās par visu.

Nepilnu stundu pirms veikala atvēršanas visas aizturētās šaubas un bailes nogruva pār viņu kā lavīna.

Torija sēdēja noliktavas telpā pie rakstāmgalda, saķērusi galvu rokās. Nelabo dūšu viņa izjuta kā apvainojumu, viņai bija kauns. Esmu stiprāka, viņa sev teica, man jābūt stiprākai! Es neuzsāku šo ceļu, lai sabruktu sprīža attālumā no mērķa.

Gan jau viņi ieradīsies. Par apmeklētāju ierašanos Torija nešaubījās. Viņi nāks un skatīsies uz visu lielām acīm, ašiem, ziņkāriem skatieniem pētīdami Toriju; pie tādiem skatieniem viņa Šajos mē-nēšos jau bija pieradusi.

Bodīnu skuķis! Tu taču viņu atceries, vai ne? To mazo savād-nieci.

Torija nedrīkstēja ļaut, lai ļaužu runas viņu iespaido. Bet iespaidoja, un kā vēl! Viņa bija atgriezusies tur, kur viņu pazina, pilsētā, kurā nebija noslēpumu. Ak, kāpēc gan viņa nebija palikusi Čārl-stonā, drošībā? Tur viņa būtu varējusi dzīvot netraucēti.

Noplūdusi ar sviedriem, Torija, vēderam krampjaini sažņaudzoties, izmisīgi ilgojās pēc agrākās, mierīgās dzīves - sava mājiņa, savs glīts dārziņš un atbildīgs, taču vienmuļš ikdienas darbs veikalā, kas pieder citam. Viņa ilgojās pēc bezpersoniskuma, kas visus šos četrus mierīgos gadus bija ietinis viņu kā sargājošs apmetnis.

Man nevajadzēja te atgriezties. Nevajadzēja riskēt ar sevi, saviem ietaupījumiem, dvēseles mieru. Kas gan man bija prātā?

Man prātā bija Houpa, viņa sev atzinās un pacēla galvu augšup.

Neprātība un pārgalvība! Houpa ir mirusi, un nekas viņu vairs neatsauks atpakaļ no viņpasaules. Un tagad viss, kā labā esmu pūlējusies, ir likts uz spēles. Lai uzvarētu, man būs jāpacieš gan skatieni, gan čuksti.

Atskanot klauvējienam pie durvīm, Torijai pirmajā mirklī gribējās palīst zem galda, sarauties čokurā un aizspiest ar rokām ausis. Un tieši tas, ka Torija gandrīz tā izdarīja - gara acīm viņa jau sevi redzēja tupam zem galda, čokurā sarāvušos, - lika viņai piecelties kājās.

Līdz veikala atvēršanai bija atlikusi pusstunda - trīsdesmit dārgas minūtes, lai saņemtos. Lai kas tur pie durvīm klauvēja, iekšā viņš vēl netiks.

Ieraudzījusi aiz rūts vecmāmiņas seju, Torija kā lidot aizlidoja pie durvīm un tās atvēra.

“Ai, vecomāt, ai!” Viņa apķērās vecmāmiņai ap kaklu, turēdamās tik krampjaini kā neveiksmīga alpīniste, kam draud kritiens bezdibenī. “Cik brīnišķīgi, ka tu esi šeit! Es necerēju, ka tu atbrauksi! Es tā priecājos!”

“Necerēji, ka es atbraukšu? Uz tavu dižo veikala atklāšanu? Es taču nevarēju šo brīdi sagaidīt!” Airisa maigi iestūma Toriju atpakaļ veikalā. “Es pataisīju Sesilu vai traku, mudinādama braukt āt-rāk. Re, tur jau viņš soļo, slēpdamies aiz savas puķes, un Būtsa nāk aiz viņa kā aiz kalna!”

Torija nošņaukājās, tad, Sesilam pabāžot galvu pa “puķes” - kukurūzas auga - plato, asmeņiem līdzīgo lapu starpu, piespieda sevi pasmaidīt.

“Cik brīnišķīgi, ka jūs visi esat šeit! Visi! Un kukurūzu mēs noliksim...” Pagriezusies atpakaļ, viņa novērtēja gaidāmo efektu. “Tur, vitrīnas galā pie sienas. Tieši tur kaut kas vēl bija vajadzīgs!”

“Man gan nešķiet, ka te vēl kā trūktu,” Airisa vērtēja. “Torij, tavs veikals izskatās starojošs kā laimīga līgava! Visas šīs skaistās lietas...” viņa teica un apskāva Toriju ap pleciem, lūkodamās uz veikala iekārtojumu. “Tev vienmēr bijusi laba gaume.” Tikmēr Sesils ņurdēdams aiznesa norādītajā vietā dekoratīvam kociņam līdzīgo kukurūzas augu.

“Nevaru sagaidīt, kad drīkstēšu kaut ko nopirkt!” Būtsa, uzcirtusies jaunā, dzeltenā vasaras kleitā, kā meitene sasita plaukstas. “Gribu būt tava pirmā pircēja. Es jau brīdināju Dž. R., ka viņa kredītkarte sāks kūpēt!”

“Man ir ugunsdzēsības aparāts,” Torija smiedamās atteica un pagriezās, lai tanti apskautu.

“Te ir tik daudz kā plīstoša...” Lai ar lielajām rokām kaut ko nenotrauktu no plauktiem, Sesils katram gadījumam tās sabāza kabatās. “Jūtos gaužām neveikls!”

“Ja ko saplēsīsi, dabūsi to nopirkt!” Airisa viņam teica, piemiegdama aci. “Labi, sirsniņ, kā mēs varētu tev palīdzēt?”

“Esiet man blakus!” Un Torija gari nopūtās. “Tiešām vairs nekas nav atlicis, ko darīt. Vairāk sagatavoties es nemaz nevaru.”

“Vai nervozē?”

“Esmu šausmās! Tagad iešu, uzlikšu tēju un cepumus. Vismaz rokām kādu brītiņu būs darbs. Un tad...” Viņa pagriezās, jo durvis atkal ierībējās.

“Jums sūtījums, mis Bodīna!” Puķu veikala izsūtāmais zēns pasniedza viņai baltu, iegarenu, spīdīgu kārbu.

“Paldies!”

“Mamma atnāks vēlāk. Viņa teica, ka gribot paskatīties, kā šeit iederas viņas puķu kompozīcijas, bet man šķiet, ka viņa grib redzēt jūsu preces.”

“Gaidīšu viņu ar prieku.”

“Jums tiešām ir daudz visa kā!” Kamēr zēns lūkojās apkārt, Torija izņēma no kases dolāru. “Drīz te būs pilns ar ļaudīm. Visi runā tikai par jūsu veikalu!”

“Tas ir jauki.”

Zēns iebāza Torijas doto dolāru kabatā.

“Pateicos! Uz drīzu redzēšanos!”

Torija uzlika kasti uz letes un nocēla vāku. Tā bija pilna ar košām gerberām un druknām saulespuķēm.

“Kāds skaistums!” iesaucās Airisa, raudzīdamās viņai pār plecu. “Un stila ziņā tieši piemērotas. Rozes nesaderētos ar māla traukiem un koka izstrādājumiem. Kāds bijis tik gudrs, ka atsūtījis tev īsti piemērotas puķes.”

“Jā.” Torija jau bija atvērusi kartīti. “Kāds vienmēr zina, kas man vajadzīgs.”

“Ak, cik jaukas, ak, cik burvīgas!” jūsmoja Būtsa. “Torij, mīļumiņ, tūlīt atzīsties, kas tev tās sūtījis, citādi es kļūšu traka no ziņkārības!”

Torija sniedza viņai kartīti, un Būtsa to rautin izrāva viņai no rokas.

“Labu veiksmi pirmajā dienā! Keids. Oho...” Būtsa savilka lūpas un pielieca galvu. “Vai tas būtu Kinkeids Lavels?”

“Jā. Jā, būtu gan.”

“Hmm...”

“Kas par “hmm”? Vienkārša pieklājība.”

“Ja vīrietis sūta sievietei puķes - turklāt tieši īstās, kādas viņai vajag, - tas nozīmē, ka viņš par šo sievieti ir domājis. Vai tā ir, Sesil?”

“Daļēji. Ja ir domājis, tad atnes kukurūzu. Puķes - tā jau ir romantika.”

“Nu re! Vai tagad saproti, kāpēc es šo vīrieti mīlu?” Airisa pavilka Sesilu aiz krekla priekšas, lai viņš pieliektos un viņu varētu noskūpstīt; Būtsa staroja.

“Jā, gerberas un saulespuķes ir jaukas,” Torija teica, apvaldīdama nopūtu.

“Puķes ir puķes!” Būtsa stingri sacīja. “Ja vīrietis sūta puķes, tas nozīmē, ka viņam šī sieviete ir prātā.” Viņu acīm redzami sajūsmināja doma, ka Kinkeidam Lavelam ir prātā Torija. “Tagad ej, ieliec tās vāzē, bet es izņemšu cepumus. Kas var būt jaukāks par galda klāšanu!”

“Tu tiešām būsi tik laipna? Man noliktavā paglabāts viens māla pods japāņu stilā. Šīm puķēm tas tieši piemērots. Būs jauks krāsu akcents uz letes.”

“Tad ej un dari!” Ar rokas vēzienu Airisa dzina viņu prom. “Bet mums tikai norādi, kas vēl jāpalīdz. Priekškars tūliņ celsies!”

Desmitos piecpadsmit veikalā iesoļoja pirmās pircējas ar Lisi-ju priekšgalā. Redzēdama, kā Lisija vadā dāmas pa veikalu un sajūsminās par precēm, Torija nosprieda, ka ņem atpakaļ visus ļaunos vārdus, ko domās veltījusi agrākajai vidusskolas skaistum-karalienei.

Pulksten vienpadsmitos jau piecpadsmit pircējas viņas veikalā cilāja preces un apspriedās un viņa jau bija izsitusi četrus čekus.

Divpadsmitos viņai jau bija tik daudz darba, ka nervozēšanai vairs neatlika laika. Netrūka arī skatienu un sačukstēšanās, bet neērtības dzelkšņus sevī Torija nogludināja ar vēsu vienaldzību, tādējādi iekvēlinādama nelabvēļu ziņkārību vēl vairāk.

“Jūs kādreiz draudzējāties ar Lavelu mazo meitiņu, vai ne?”

Torija patlaban iesaiņoja pārdotu preci, svečturus.

“Jā.”

“Ak, cik tas bija briesmīgi, ka viņai tā bija jāiet bojā!” Ar ērgļa acīm pētīdama Torijas sejas izteiksmi, sieviete pieliecās tuvāk. “Viņa taču vēl bija bērns... Un jūs viņu atradāt, vai ne?”

“Viņu atrada tēvs. Vai jūs vēlētos, lai ielieku maisiņā vai kastītē?”

“Kastītē. Tie ir manai māsasmeitai. Pēc mēneša precas. Jūs laikam bijāt skolasbiedrenes. Kellija Anna Friska - atceraties?”

“Diemžēl visas skolasbiedrenes es nevaru atcerēties,” Torija, laipni smaidīdama, meloja. “Tas bija tik sen. Vai vēlaties, lai iesaiņoju kā dāvanu?”

“Es to izdarīšu, mīļumiņ!" iejaucās Airisa. “Tev taču ir arī citi pircēji. Ak tad Kellija beidzot precas, ko? Es viņu gluži labi atceros! Māršas vecākā meita, vai ne? Kā tas laiks gan skrien!”

“Pēc Lavelu meitas nāves Kelliju veselu mēnesi mocīja ļauni sapņi,” sieviete promiedama ar slēptu tīksmi noteica.

Torijai uzmācās kārdinājums iesprukt noliktavā un elpot, elpot, līdz aprims satrauktie sirdspuksti. Taču viņa pievērsās kādai brunetei, kas nevarēja vien izvēlēties ēdiena servējamās bļodas.

“Varbūt varu palīdzēt?”

“Trauki ir tik skaisti un izvēle tik liela, ka man grūti izšķirties! Tā bija Džobeta Hārdija, Kellijas Annas tante, vai ne? Ļoti nepatīkama sieviete! Ko lai tādai saka? Jūs vienmēr bijāt kārtīgs, nosvērts bērns. Jūs droši vien mani neatceraties.” Un brunete sniedza roku.

“Diemžēl ne, piedodiet...”

“Tolaik es gan biju daudz jaunāka, turklāt jūs nemācījāties manā klasē. Esmu Marieta Singltone, es mācīju - pareizāk, vēl arvien mācu - Progresas pamatskolas otro klasi.”

“Ak, misis Singltone! Tagad atceros! Piedodiet! Cik jauki jūs atkal satikt!”

“Es ļoti gaidīju jūsu veikala atvēršanu. Visus šos gadus esmu šad tad jūs iedomājusies. Jums varbūt nav zināms, bet kādreiz es draudzējos ar jūsu māti. Vairākus gadus pirms jūsu dzimšanas, protams. Pasaule ir tik maza...”

“Jā, patiešām.”

"Dažreiz tā ir pārlieku maza, lai būtu tīkama.” Misis Singltone atskatījās uz durvīm, kur bija ienākusi Feita. Abu sieviešu skatieni sastapās, uzšķildami dzirksteles; tad Marieta atkal pievērsās bļodām. “Bet ar to jāsamierinās. Laikam ņemšu zilbalto, tā tiešām ir burvīga. Vai jūs nevarētu atlikt to malā? Es vēl gribu paklaiņot pa veikalu.”

“Ar prieku! Es jums atnesīšu citu, no noliktavas.”

“Viktorija!” Un, klusinādama balsi, Marieta noglauda Torijas roku. “Jūs esat ļoti drosmīga, atgriezdamās šeit. Jūs vienmēr esat bijusi ļoti drosmīga.”

To teikusi, Marieta Singltone pagāja malā, bet Torija stāvēja apjukusi, pārsteigta par skumjām, kas piepeši uzvēdīja.

Viņa iegāja noliktavā, lai atgūtos un paņemtu bļodu, - un jutās nepatīkami pārsteigta, jo nākamajā mirklī noliktavā ienāca Feita.

“Ko tā sieviete gribēja?”

“Kā, lūdzu? Starp citu, šajās telpās atļauts ieiet vienīgi veikala personālam.”

“Ko viņa gribēja? Tā Marieta.”

Torija pasniedzās un paņēma no plaukta bļodu, tad nesatricināmi atbildēja:

“Viņa gribēja šo. Vairākums cilvēku nāk šurp ar nodomu ko iegādāties. Tāpēc jau tas ir veikals.”

“Ko viņa tev teica?”

“Kopš kura laika tā ir tava darīšana?”

Feita nošņākdamās izvilka no paciņas cigareti.

“Šeit nesmēķē,” aizrādīja Torija.

“Nolādēts!” Iemetusi cigarešu paciņu atpakaļ somā, Feita sāka staigāt pa noliktavu šurpu turpu. “Kāpēc tā sieviete vazājas apkārt, visus kaitinādama?”

“Tā sieviete man izskatījās ļoti pieklājīga un jauka. Un patlaban man tavām tenkām nav laika.” Īstenībā Feita bija atmodinājusi Torijā ziņkāri. “Tagad palūgšu tevi šīs telpas atstāt, ja vien nevēlies iesaistīties darbā - pienest preces vai uzpildīt tējkannu.”

“Tev viņa gan tik jauka neliktos, ja gulētu ar tavu tēvu!” Šos vārdus nošņākusi, Feita metās uz durvīm. Pazīdama Feitas nevaldāmo dabu un baidīdamās no skandāla, Torija satvēra durvju rokturi, lai nelaistu Feitu ārā.

“Nedomā celt traci! Mans veikals nav vieta, kur tev jārisina savas ģimenes problēmas. Ja gribi ar viņu izplūkties, ejiet kur citur!”

“Es necelšu traci.” Taču bija redzams, ka Feita viscaur dreb. “Nevēlos, lai šejienes tenku vācelēm būtu, par ko trīt mēles. Un tu - aizmirsti, ko teicu! Mēs esam visiem spēkiem centušies slēpt tēva izdarības no citu acīm. Ja ļaudis sāks tenkot, es zināšu, ka tu esi vainīga.”

“Nedraudi man! Tie laiki, kad tu mani bikstīji un grūstīji, sen pagājuši! Ievelc nadziņus, bet, ja ne, - zini, ka esmu iemācījusies cirst pretī.” Pēc šiem vārdiem Torija būtu aizgājusi, taču viņa redzēja, ka Feitai iedrebas lūpa. Tikai niecīgs emociju uzplūds - un Torija jau saskatīja viņas sejā Houpu. “Vari šeit brītiņu palikt, ja vēlies... Pasēdi, līdz būsi nomierinājusies. Ja tādā izskatā iziesi atpakaļ zālē, nemaz nevajadzēs celt traci, visi tik un tā par tevi sačuk-

stāsies. Viņi jau labi iesildījušies, čukstēdamies par mani. Un nedomā smēķēt!” Torija iziedama piekodināja.

Feita iekrita krēslā un, nikni paraudzījusies uz durvīm, atkal sadabūja cigaretes. Un nākamajā mirklī steigšus iegrūda tās atpakaļ somā, jo durvis no jauna atvērās.

Taču noliktavas telpā ieslīdēja nevis Torija, bet Būtsa. Iepirkšanās jautrībā un kņadā viņa spēja saskatīt arī smalkākas norises. Viņa bija ievērojusi neprātīgās dusmas Feitas sejā, tāpat kā tagad redzēja tajā bēdas un mulsumu.

“Tur nu gan iet karsti!” Būtsa novēcināja gaisā roku. “Gribēju vienu mirkli tikt ārā no tā pūļa.” Jo radusies lieliska izdevība notvert sievieti, kuras rokās mans Veids ir mīksts kā vasks, viņa nodomāja.

“Lūdzu, sēdieties, mis Būtsa!” Feita teica, pietrūkdamās kājās. “Es jau eju projām.”

“Ak, pakavējiet man laiku, sirsniņ! Jūs šodien esat tik skaista! Kā vienmēr.”

“Paldies! Par jums varu teikt to pašu.” Stāvēdama Veida mātes priekšā, Feita nezināja, kur likt rokas. “Jūs... droši vien šodien jūs ar Toriju ļoti lepojaties.”

“Es vienmēr ar viņu lepojos. Kā klājas jūsu mātei.7”

“Labi.”

“Viņai allaž bijusi teicama veselība. Jūs taču nodosiet viņai no manis sveicienus, vai ne?” Nepiespiesti smaidīdama, Būtsa piegāja pie galda un izvēlējās no kastes cepumu. “Ar Veidu jūs šodien vēl laikam neesat satikusies? Domāju, ka arī viņš atnāks šurp.”

“Nē, šodien neesmu viņu satikusi.” Vēl neesmu.

“Mans zēns tik daudz strādā...” Būtsa nopūtās un nokoda gabaliņu glazētā cepuma. “Man patiktu, ja viņš sāktu mierīgāku dzīvi -atrastu sev piemērotu sievieti, iekārtotu mājas...”

“Ak tā? Nūjā.”

“Nekautrējieties, sirsniņ! Viņš ir pieaudzis vīrietis, un jūs esat skaista sieviete...” Runādama Būtsa knibināja cepumu, un viņas asais skatiens tā pienagloja viltīgo taurenīti Feitu pie krēsla, ka tā nespēja ne pakustēties. "Kāds tur brīnums, ka jūtat savstarpēju pievilcību? Es taču zinu, ka Veidam ir intīmā dzīve.”

Tā, nu esam pie mērķa, Feita nodomāja.

“Tomēr jums labāk patiktu, ja viņš savai intīmajai dzīvei būtu izvēlējies kādu citu sievieti, nevis mani.”

“Nu, sirsniņ, es gan neko tādu neteicu!” Paņēmusi no kastes cepumu, Būtsa to sniedza Feitai. “Mēs abas esam sievietes, Feita, un patlaban neviens mūs nedzird... Varam vienotrai atklāti atzīties -mēs zinām, kā piespiest vīrieti darīt to, ko vēlamies... vismaz parasti mums tas izdodas. Jūs esat tāda mazlietiņ nepiejaucēta. Man pret to nav iebildumu. Iespējams, es savam Veidam būtu izvēlējusies citādu sievieti, taču viņš ir izvēlējies jūs. Dēls man ir mīļš, tāpēc, ja viņš ko grib, arī man tas jāgrib. Iznāk, ka man jāgrib jūs.”

“Mūsu attiecības nepavisam nav tādas, misis Mūnija.”

Formālā uzruna Būtsu uzjautrināja. Laikam gan viņai bija izdevies Feitu iebiedēt.

“Tiešām?” viņa brīnījās. “Bet jūs taču pie viņa visu laiku atgriežaties, vai ne? Tad kāpēc gan? viņa jautāja, pacēlusi pirkstu ar pēr-ļaini sārtu, lakotu nagu. “Jums par to jāpadomā. Vēlos, lai jūs zinātu, ka man jūs patīkat. Vienmēr esat patikusi. Vai tas jūs pārsteidz?”

Feita jutās ne vien pārsteigta, bet gluži apstulbusi.

“Jā, laikam gan.”

“Kāpēc? Jūs esat skaista un gudra, kaut gan dzīve jums nav bijusi tik viegla, kā dažiem šķiet. Man jūs tiešām ļoti patīkat, Feita! Bet, ja jūs manu Veidu sāpināsiet, es pārlauzīšu jūsu daiļo sprandu kā nieku, tas viss.”

“Nu...” Nokodusi kriksīti cepuma, Feita raudzījās uz Būtsu piemiegtām acīm. “Tad jau viss skaidrs."

Piepeši Būtsas seja atmaiga, acis kļuva kūstoši laipnas, kā vienmēr. Skanīgi iesmējusies, viņa Feitu apskāva un noskūpstīja uz vaiga.

“Sirsniņ!” Viņa ar īkšķi notrauca no Feitas vaiga savas lūpukrā-sas nospiedumu. “Apsēdieties, apēdiet cepumiņu, kļūs labāk! Man tagad jau ir pavisam labi. Iešu vēl kaut ko nopirkšu! Kas var būt jaukāks par iepirkšanos?” Būtsa vēl noteica un jautri izsoļoja ārā pa durvīm.

“Jēziņ...” Neko citu vairs nespēdama pateikt, Feita noslīga uz krēsla. Un apēda cepumu.

Lai arī nemitīgi aizņemta, Torija ievēroja Feitu pēc minūtēm desmit iznākam no noliktavas. Un vēlāk pēcpusdienā, kad pircēju plūsma nedaudz apsīka, viņa ieraudzīja pa durvīm ienākam Keidu kopā ar tanti Roziju Saiksu Larī Dekateru Smitu. Sešdesmit četru gadu vecumā Keida tante vēl arvien izskatījās tikpat efektīga kā savā pirmajā ballē, kad bija šokējusi sabiedrību, ar kailām pēdām dejodama kluba tenisa laukumā. Septiņpadsmit gadus veca viņa bija apprecējusies ar Henriju Larī (No Savanas Larī dzimtas), un vēl nebija apritējis gads kopš viņu kāzām, kad Henrijs krita Korejas karā.

Pusgadu sērojusi, Rozija nosprieda, ka jautrās atraitnes loma viņai piederas labāk, un uzsāka kaislīgu mīlas dēku ar nabadzīgu mākslinieku, kas piedevām laikam bija komunists; visiem par spīti viņa divdesmit gadu vecumā ar mākslinieku apprecējās. Abi kļuva par brīvās mīlestības sludinātājiem un savā Džekilailendas īpašumā rīkoja “orģijas”.

Pēc deviņpadsmit vētrainas kopdzīves gadiem Rozija apbērēja arī vīru numur divi; pēc nakts, ko viņš bija pavadījis kopā ar “Napoleona” pudeli un divdesmit trīs gadus vecu modeli, viņš bija izkritis pa ceturtā stāva logu. Mēļoja, ka viņam kāds palīdzējis izkrist, bet nekas nebija pierādīts.

Solīdajā piecdesmit astoņu gadu vecumā Rozija apprecējās arsēnu pielūdzēju, vairāk žēluma nekā mīlestības vadīta. Arī tas pēc diviem gadiem bija pagalam. Otrajā medusmēneša ceļojumā uz Āfriku, tieši otrās kāzu jubilejas dienā viņu saplosīja un gandrīz apēda kāds satrakojies lauva.

Trīs mūžībā aizvadīti vīri un neskaitāmi mīļākie nebija padarījuši Rozijas ģērbšanās stilu atturīgāku. Galvā viņai bija platīnblon-da parūka (vismaz Torijai šķita, ka tai jābūt parūkai) un mugurā gara, plīvuraina kleita, baltsārti svītraina kā skatloga pārjums, turklāt viņa valkāja milzīgu daudzumu visādu rotu - mazāka auguma sieviete tādu svaru nemaz nespētu panest. Starp plastmasas krellītēm Torija manīja pazibam briljantus.

“Mantiņas!” viņa čerkstoši spiedzīgā balsī iesaucās un saberzēja rokas. “Paej malā, puika! Es sāku iepirkties!”

Un, taisnā ceļā devusies pie brūnām papīra presēm no stikla, viņa ņēmās tās kraut rokas līkumā kā malku.

Reizē uzjautrināta un satraukta, Torija metās turp.

“Vai drīkstu jums palīdzēt, mis Rozija?”

“Dodiet man sešus. Visskaistākos!”

“Jā, protams. Vai jūs tos... dāvināsiet?”

“Dāvināt? Kādas blēņas! Tie būs man.” Un viņa nevērīgi sarausa stikla gabalus kopā, tā ka notinkšķēja vien; Torijai sirds sarāvās.

“Atļaujiet, es tos nolikšu uz letes!”

“Jēziņ, cik smagi!” Rozijas acis ar mākslīgajām skropstām, netīkami atgādinādamas zirnekļus, beidzot pievērsās Torijai, pielipa viņas sejai. “Tu biji tā meitene, kas spēlējās ar mazo Houpu, vai ne?"

“Jā, kundze.”

“Es atceros - tev bija kaut kādas pārdabiskas spējas. Reiz Tran-silvānijā čigāniete man zīlēja pēc plaukstas līnijām. Teica, ka man būšot četri vīri - bet kam man, ellē ratā, tas ceturtais vajadzīgs?" Rozija pastiepa uz priekšu gredzenotu roku ar daudzām rokassprādzēm. “Ko tu saki?”

“Neņemiet ļaunā, bet es neprotu zīlēt pēc plaukstas līnijām,” atteica Torija. Bija iemesls justies neveikli, bet viņa jutās varen jautri.

“Nu tad tējas biezumos - kaut ko taču tu proti! Viens no maniem mīļākajiem, jauns Bostonas puisis, apgalvoja, ka iepriekšējā dzīvē bijis lords Bairons. Jeņķim nemaz nav slikti, vai ne? Nāc šurp, Keid, un paturi šīs mantas! Kāds labums no vīrieša, ja viņu nevar izmantot par nastu nesēju ēzeli?” viņa sacīja, pamirkšķinādama Torijai.

“Nezinu gan. Vai vēlaties ledus tēju, mis Rozij? Ar cepumiem.”

“Man vispirms kārtīgi jāizkustas, lai rodas ēstgriba. Kas šitas, ellē, par brīnumu?” Un viņa paņēma rokā pulēta koka priekšmetu ar caurumu vidū.

“Tas ir vīna pudeles paliktnis.”

“Ko tu neteiksi! Kāpēc pudelei laba vīna vēl būtu vajadzīgi kaut kādi paliktņi, to es nudien nesaprotu. Dod man divus! Lūsija Tol-bota!” viņa pāri veikala zālei uzsauca citai pircējai. “Ko tu tur atradi?” Un aizšāvās turp, tā ka sārtbalti svītrotā kleita noplandīja vien.

“Tanti Roziju neviens vairs nepārtaisīs,” Keids smaidīdams teica. “Nu, kā tev šodien sokas?”

“Ļoti labi. Liels paldies par puķēm! Tās ir burvīgas.”

“Priecājos, ka tev tās patika. Es dzīvoju ar cerību, ka neliegsi man šovakar aizvest tevi vakariņās, lai nosvinētu tavu pirmo dienu.”

“Es...” Viņa jau bija atlūgusies no vakariņām tēvoča mājās, apsolīdama, ka ieradīsies svētdien uz pusdienām. Vakarā man būs izsīkuši pēdējie spēki, viņa sev sacīja. Mana sabiedrība nevienam nebūs interesanta. “Labprāt!”

“Septiņos trīsdesmit piebraukšu pie tavas mājas. Vai tas der?”

“Jā, lieliski! Paklau, Keid, vai tavai tantei tiešām visu to vajag? Nesaprotu, ko viens cilvēks var iesākt ar sešām papīra presēm!”

“Kādu brīdi viņa par tām priecāsies, tad aizmirsīs, kur tās pirkusi, un izdomās stāstu, kā uzgājusi šos priekšmetus netīrā Beirutas bodītē. Vai arī apgalvos, ka nozagusi savam mīļākajam, Bretaņas grāfam, tajā dienā, kad viņu pametusi. Un pēc tam tos atdāvinās avīžu iznēsātājam vai pirmajam Jehovas lieciniekam, kas klauvēs pie viņas durvīm.”

“Hmm...”

“Nenolaid no viņas acis! Rozijas tantei ir paradums šo to iebāzt kabatā. Aiz izklaidības,” Keids piemetināja, redzēdams, ka Torijas acis ieplešas. “Galvenais, saskaiti visu, ko viņa pievāc, un beigās pievieno rēķinam.”

“Bet...” Tikai mirkli raudzījusies uz vecās dāmas pusi, Torija jau pamanīja, ka Rozija ieslidina platajā kleitas kabatā karošu kastīti. Ar saucienu “Vai dieniņ!” Torija metās turp. Keids smējās.

“Rozija nemaz nav pārvērtusies,” noteica Airisa.

“Nē, kundze, patiešām ne. Un labi vien ir. Kā jums ar veselību, misis Mūnija?”

“Nav nekādas vainas! Tu pats arī izskaties vareni. Esi izaudzis par staltu vīru. Kā klājas ģimenes locekļiem?”

“Paldies, ļoti labi.”

“Mani patiesi apbēdināja ziņa par tava tēva nāvi. Viņš bija krietns un turklāt interesants cilvēks. Ne vienmēr šīs īpašības sastopamas kopā.”

“Droši vien jums taisnība. No tēva bieži esmu par jums dzirdējis labus vārdus.”

“Pēc mana vīra nāves tavs tēvs deva man iespēju nopelnīt pietiekami daudz naudas, lai es varētu pabarot bērnus. Es to nekad neaizmirsīšu. Tev ir viņa acis. Vai tu, Kinkeid, arī esi izaudzis par tikpat krietnu vīru, kāds bija tavs tēvs?”

“Es cenšos tāds būt.” Izdzirdējis Rozijas sēcošos smieklus - patlaban viņa bija sakustinājusi vēja zvaniņus, lai tie iešķindētos, -Keids paraudzījās turp un sastapās ar Torijas skatienu. “Torijai iet karsti.”

“Viņa tiks ar visu galā. Viņa ir pieradusi pārvarēt grūtības. Dažreiz šķiet, ka viņa ir pārāk pieradusi pārvarēt grūtības.”

“Ja vēlos viņai palīdzēt, viņa saceļ spuras gaisā,” teica Keids.

“Tas ir iespējams,” Airisa piekrita. “Tomēr man šķiet, ka palīdzēšana Torijai nav vienīgais, kas tev prātā. Manuprāt, tev prātā kaut kas daudz vairāk, un, lai tev veiktos, es gribu tev kaut ko dot - kaut ko tādu, ko mums visiem laiku pa laikam gribas izdāļāt citiem, lai gan neviens šīs dāvanas labprāt nepieņem.”

Keids sabīdīja kopā papīra preses rokas līkumā; vēl arvien viņš tās turēja.

“Tas laikam būs... padoms?”

“Nu re, kāds tu gudrinieks!” Airisa starodama teica. “Vienmēr zināju, ka tu būsi gudrs zēns. Tas tiešām ir padoms. Pavisam neliels. Pārāk netūļājies! Katra sieviete ir pelnījusi kaut reizi mūžā zaudēt galvu vīrieša dēļ. Un tagad dod tos stikla gabalus man, kamēr neesi tos saplēsis!”

“Viņa vēl nav pārliecināta par manām jūtām. Viņai vajadzīgs laiks,” Keids teica, atdodams divas preses Airisai un pārējās četras nesdams uz leti.

“Vai viņa tev to teica?”

“Apmēram.”

Airisa pacēla acis pret griestiem.

“Ak, vīrieši! Vai tad tu nezini - ja sieviete kaut ko tādu saka, iespējami trīs izskaidrojumi. Vai nu vīrietis viņu īsti neinteresē, vai arī viņa ir pārāk bikla, vai arī agrāk apdedzinājusies. Ja Toriju tu neinteresētu, tad viņa tev to jau būtu pateikusi, un bikla viņa nav nepavisam. Paliek trešā iespēja. Vai redzi tur to vīru?” Keids neizpratnē palūkojās uz Sesilu, kas ar milzīgajām ķetnām kārtoja šķīvī cepumus. “Ja tu manam bērniņam nodarīsi pāri, es tev uzsūtīšu Sesilu ar lielo uzgriežņu atslēgu! Taču es nedomāju, ka tas būs vajadzīgs, tāpēc iesaku: ļauj Torijai pārliecināties, ka pasaulē ir vīrieši, kuriem var ticēt!”

“Es pie tā patlaban strādāju.”

“Meitēns cenšas sev iestāstīt, ka jūsu attiecības vienmēr paliks tikai draudzīgas. Tāpēc strādā ašāk!”

Nu tev būs, par ko domāt, Airisa sevī noteica, iedama prom, lai pārliecinātu nākamo pircēju iegādāties kādu mākslas priekšmetu.

“Viņa iebāza kabatā piecus salvešu gredzenus!” Desmit minūtes pēc veikala slēgšanas - durvis beidzot bija ciet un pagurušais Sesils noliktavā iemidzis - Torija noslīga uz ķeblīša pie letes un noplātīja rokas. “Piecus! Būdama iecietīga, es vēl spēju saprast, ja kāds paņem četrus vai sešus. Bet kas tas par cilvēku, kas paņem piecus salvešu gredzenus?”

“Ņem vērā, ka viņa tos neuzskata par komplektu.”

“Un divas karošu kastītes, trīs pudeļu paliktņus un pārīti salātu standziņu. Tās viņa ielika kabatā, kamēr es stāvēju turpat blakus un sarunājos ar viņu. Iebāza kabatā, pasmaidīja, tad noņēma no kakla savas sārtās plastmasas krelles un atdeva man.” Vēl arvien mazliet apjukusi, Torija tās pataustīja.

“Tu viņai patīc. Cilvēkiem, kas Rozijai patīk, viņa vienmēr visu ko dāvina.”

“Es nejutos lāgā, likdama viņai par visām šīm mantām maksāt. Viņai tās varbūt nemaz nav vajadzīgas. Saproti, vecmāmiņ, viņa iztērēja vairāk nekā tūkstoš dolāru! Tūkstoš dolāru!” Torija atkārtoja un piespieda plaukstu pie pakrūtes. “Man laikam beidzot tomēr būs nelabi.”

“Nekas tev nebūs! Drīz tu par to priecāsies. Tagad iešu, uzpurināšu Sesilu no miega, un mēs vāksimies prom, lai tu vari atvilkt elpu. Rīt vienos ierodies pie Dž. R.! Kur tas laiks, kopš mūsu ģimene sēdējusi pie viena galda.”

“Noteikti ieradīšos, vecomāt! Un liels paldies par to, ka šodien palīdzēji. Tu droši vien esi ļoti nogurusi.”

“Kājas drusciņ sāp, bet es tās sacelšu gaisā un iedzeršu glāzīti vīna, ko Būtsa man pasniegs.” Vecmāmiņa pieliecās un noskūpstīja Toriju uz vaiga. “Nosvini to jauki, labi?”

Nosvini, Torija domās atkārtoja, kad bija visu pierakstījusi, sakārtojusi un aizslēgusi. Viņa tik tikko spēja sakarīgi domāt, kur nu vēl ko citu. Ar šo dienu esmu tikusi galā, viņa prātoja, kā apdullusi braukdama mājās. Vēl vairāk, esmu pierādījusi, ka atkal dzīvoju šeit, ka es kas esmu.

Un šoreiz nebija runa tikai par dzīvošanu, bet gan par panāku-miem. Varbūt ne viens pilsētnieks vien, uz viņu raudzīdamies, vēl arvien redzēja sīko meitēnu ar tumšajiem acu lokiem un vecām drēbēm mugurā. Bet tam nebija nozīmes. Daudzi citi skatīsies un redzēs to sievieti, par kādu viņa kļuvusi. Par kādu grib kļūt. Un tas būs svarīgāk.

Torija bija apņēmusies neciest neveiksmi un nekur nebēgt. Šoreiz viņa uzvarēs.

Iegriežoties piebraucamā ceļā, viņa pamazām sāka šo brīnumu aptvert. Ka māja ir pavisam citāda nekā agrāk. Ka viņa pati ir pavisam citāda nekā agrāk.

Vairs nespēdama valdīt ilgi aizturētās asaras, Torija nolieca galvu uz stūres un ļāva tām plūst.

Viņa sēdēja zemē, valdīdama asaras. Tikai mazi bēbji raud. Un viņa vis nebija nekāds raudulīgs bēbis. Taču asaras tik un tā spiedās caur plakstiem.

Krizdama no divriteņa, viņa bija nobrāzusi ceļgalus un elkoni. Nobrāzuma vietas sūrstēja un asiņoja. Viņai gribējās skriet pie Lailas, lai tā viņu mierinātu un samīļotu. Laila iedos cepumu, un viss atkal būs labi.

Liela muiža, ka viņa neprot braukt ar to stulbo divriteni!

Pacēlusi galvu, viņa nošņaukājusies to uzlūkoja; tas gulēja zemē kā kritis kareivis, viens ritenis vēl griezās, kā meiteni izsmiedams.

Viņai bija tikai seši gadi.

“Houpa! Velns parāvis, ko tu šeit dari?” Zemi dimdinādams, pie viņas pieskrēja Keids. Tēvs viņu bija izlaidis no mašīnas pie “Skaisto sapņu” namdurvīm, atvēlēdams visu atlikušo sestdienas priekšpusdienu brīvu; tobrīd Keidam bija prātā vienīgi tas, cik ātri viņš sadabūs divriteni un aizjoņos uz purvu pie Veida un Dvaita.

Un te nu bija viņa vecais labais ritenis, kam varēja pārslēgt trīs ātrumus, - zemē, sadauzīts, un mazā māsa šņukstēdama tam blakus!

Keids neaptvēra, ko viņam gribas vairāk - kliegt uz māšeli vai apmīļot sadauzīto braucamrīku.

“Nu, pie velna! Krāsa nobrāzta! Nolādēts!” viņš beidzot iebļāvās. Pamazām, pieaugušajiem nedzirdot, viņš mācījās lamāties. “Kā tu drīkstēji ņemt manu riteni? Tev ir savs!”

“Tas ir bērnu ritenis.” Houpa pacēla saraudāto sejiņu - tā bija gluži svītraina no putekļiem un asarām. “Mamma tētim neļauj noņemt drošības ritenīšus.”

“Un pareizi dara!” Keids nikni uzslēja divriteni stāvus un pameta pārākuma pilnu skatienu uz māsu. “Ej mājās, Laila tev palīdzēs nomazgāties! Un vairs negrābsties gar manām mantām!”

“Es tikai gribēju iemācīties...” Ar plaukstas virspusi notraukusi no deguna slapjumu, Houpa caur asarām spītīgi palūkojās uz brāli. “Es arī brauktu tikpat labi kā visi citi, ja vien mani kāds pamācītu.”

“Kā tad!” Keids nicīgi noteica, pārmezdams kāju pār stieni. “Tu esi tikai sīkaļa.”

Piepeši Houpa pielēca kājās, no aizvainojuma elsodama.

“Es izaugšu liela!” viņa teica caur sakostiem zobiem. “Izaugšu liela un braukšu par visiem ātrāk! Tad es gan tev parādīšu!”

“Brr... jau tagad drebu no bailēm!” Garastāvoklis Keidam atkal bija uzlabojies, tumšzilās acis dzirkstīja smaidā. Ja jau cilvēkam uzkrauts tāds krusts, allaž ņemties ar divām mazām māšelēm, tad viņš vismaz drīkst viņas paķircināt. “Es vienmēr būšu lielāks par tevi, vienmēr būšu vecāks, vienmēr braukšu ātrāk!”

Houpai drebēja apakšlūpa - droša zīme, ka tūliņ atkal plūdīs asaras. Paraustījis plecus, Keids pasmīnēja un ņēmās mīt pedāļus, demonstrēdams savu nepārspējamo braukšanas prasmi.

Plati smaidīdams, viņš atskatījās, lai pārliecinātos, ka māsa redz viņa triumfu, un ieraudzīja, ka galva mazajai noliekta un savēlušies mati aizsedz seju kā priekškars. Uz stilba spīdēja notecējusi asiņu tērcīte.

Apturējis divriteni, Keids pacēla acis pret debesīm un nogrozīja galvu. Draugi taču gaida! Miljons lietu, kas kopā darāmas! Puse sestdienas jau gandrīz pagalam! Viņam taču nav laika noņemties ar skuķiem. It sevišķi ar māsu.

Smagi nopūties, viņš grieza divriteni atpakaļ un, niknodamies gan uz māsu, gan sevi, nokāpa nost.

“Sēdies virsū, ka tevi nelabais...”

Houpa vēlreiz nošņaukājās, tad ar dūrītēm izberzēja acis un caur pieri palūkojās brālī.

“Tiešām?”

“Jā, jā, ātrāk! Netaisos auklēties ar tevi visu dienu.”

Sirdij no prieka iepukstoties straujāk, viņa uzrausās sēdeklī. Un, satvērusi gumijotos rokturus, ieķiķinājās.

“Uzmanies! Tie nav nekādi joki.” Keids atskatījās uz mājas logiem, cerēdams, ka pie kāda nestāv māte. Ja māte redzētu, abi saņemtu bargu sodu.

“Nē, saproti, vajag, nu... turēt augumu tieši vidū.” Izrunājot vārdu “augums”, viņš jutās kaut kā neērti, lai gan nesaprata, kāpēc. “Un skaties tikai uz priekšu!”

Houpa palūkojās uz lielo brāli; viņas sejā bija pilnīga uzticēšanās un smaids tik starojošs kā pavasara saulīte, spīdēdama caur tikko izplaukušām lapiņām.

“Labi!”

Atcerēdamies, kā tēvs bija mācījis viņu, Keids skrēja divritenim līdzi, ar roku pieturēdams sēdekli.

Divritenis ļodzījās kā piedzēries. Viņi nobrauca apmēram trīs jardus, tad sekoja kritiens.

Māšele nepinkšķēja un tūliņ atkal rausās divritenim seglos. Dūšīga viņa bija gan, tas bija jāatzīst. Houpai minot pedāļus un Keidam skrienot blakus, viņi veica ceļu gar māju visā garumā un atpakaļ -gar lielajiem ozoliem, gar koši dzeltenajām narcisēm, gar tulpju pumpuriem -, līdz pavasara saule jau sliecās uz pēcpusdienu.

Houpa bija gluži slapja no sviedriem, sirds dauzījās strauji, strauji. Vairākas reizes viņai vajadzēja iekost lūpu zobos, lai neiekliegtos, kad divritenis bīstami sazvārojās. Viņa juta Keida elpu pie auss, juta viņa roku, kas pastiepās, lai viņu noturētu. Un juta lielu mīlestību pret brāli.

Tagad viņai jau vajadzēja turēties ne tik daudz sevis, kā Keida dēļ.

“Es varu... es varu...” viņa čukstēja, kad divritenis kārtējo reizi sazvārojās un Keids to noturēja. Viņas acis bija samiegtas kā jau bērnam, kas visu uzmanību sakopojis vienam mērķim, vienai pasaulei, vienam ceļam. Kājas viņai drebēja, roku muskuļi bija sasprindzināti līdz pēdējam.

Divritenis salīgojās, bet nekrita. Piepeši izrādījās, ka Keids tikai skrien blakus, plati smaidīdams un viņu nemaz neturēdams.

“Tu jau proti!” viņš iesaucās. “Brauc vien, tu jau proti!”

“Es braucu!” Divritenis zem viņas kļuva par auļojošu zirgu. Ar lepni paceltu galvu viņa traucās kā vējš.

Torija pamodās zemē pie mašīnas. Muskuļi viņai drebēja, asinis neganti pulsēja, sirds smeldza gan līksmē, gan skumjās par zaudētiem priekiem.

16

Vakariņas viņa bija pavisam aizmirsusi un atcerējās tikai dažas minūtes pirms Keida klauvējiena. Laika bija tik vien kā nomazgāt seju, lai slēptu raudāšanas un zemē gulēšanas sekas, bet nepavisam vairs nebija iespējams izgudrot kādu pieņemamu attaisnojumu, lai tiktu no Keida vaļā.

Torija pašlaik nespēja domāt par vakariņām. Raudu lēkme bija viņu garīgi iztukšojusi, laupījusi visu enerģiju. Pēkšņais lēciens Houpas pagātnē bija uzvēdījis skumjas un radījis savādu neveiklības izjūtu.

Un satraukumu. Tas bija visdīvainākais no visa šā piedzīvojuma. Satraukumu, kas bija palicis pēc pirmā patstāvīgā brauciena, prieka trīsas, ko izraisīja bīstamā traukšanās pa skaisto, saules ņirboņas pilno aleju, Keidam skrienot līdzās.

Kā Keida acis - tik mirdzošas, tumši zilas - bija smiedamas raudzījušās viņas acīs!

Vēl arvien Torijā pulsēja tābrīža mīlestība, nevainīga māsas mīlestība, ko viņa bija jutusi, būdama Houpa, pulsēja, bīstami sajaukdamās ar citām, tagadnes izjūtām, kuras nebija nedz bērnišķīgas, nedz arī tām bija kāds sakars ar radniecību.

Šis izjūtu sajaukums padarīja Toriju viegli ievainojamu. Likās, būtu gudrāk un pareizāk nogaidīt, līdz viņa tiek tam pāri.

Viņa sacīs Keidam, ka ir galīgi pārgurusi un ēst viņai nepavisam negribas. Tas nebūs melots.

Keids ir prātīgs, viņa sev teica. Gandrīz vai par daudz prātīgs. Viņš liks mani mierā.

Atvērusi durvis, viņa ieraudzīja savā priekšā Keidu ar katliņu rokās. Nu protams, viņa nodomāja, pēc traģiskiem notikumiem kaimiņi mēdz ierasties ar ēdiena katliņiem... Man tūliņ būs gals klāt, tā ka pareizi vien ir.

“Tas no Lailas,” Keids sacīja, kāpdams pār slieksni un sniegdams katliņu Torijai. “Viņa teica - ja sieviete visu dienu tik grūti strādā, vakarā viņai nevajadzētu vēl noņemties ar ēdiena gatavošanu. Tev esot jāieliek šis katliņš saldētavā, lai tad, kad tu atkal pēdējiem spēkiem atgriezīsies mājās, tu varētu to tikai uzsildīt. Liekas gan, ka tu jau šovakar esi tik bezspēcīga,” viņš piebilda, pētīdams Torijas seju.

Tik tiešām, par daudz prātīgs, Torija sevī noteica.

“Iepriekš nemaz nevarēju iedomāties, ka pirmā diena man radīs tādu stresu. Tagad, kad viss ir galā, jūtos kā pārdurts balons.”

“Tu esi raudājusi.”

“No atvieglojuma. To sauc par aizkavētu reakciju.” Torija ienesa katliņu virtuvē, nesaprazdama, ko lai iesāk. “Piedod, bet Šovakar... Tā bija jauka doma - kaut kur aizbraukt, nosvinēt... Varbūt mēs to varētu kādu citu reizi.” Pagriezusies viņa uztriecās Keidam virsū, tad atkāpdamās atsitās ar muguru pret leti.

Piepeši viņai pārskrēja iekāres vilnis. Vai tā avots bija Keids vai viņa pati - nevarēja saprast.

“Šī diena tev bija ļoti grūta.” Keids nolēma, ka neļaus viņai aizbēgt. Pārāk bieži viņš to bija ļāvis. Viņš atspiedās ar rokām pret leti abās pusēs Torijai. Notverdams viņu kā slazdā. Torijas acīs viņš redzēja, ka viņa to saprot. Un kļūst piesardzīga. “Tik daudz cilvēku ar visādām atmiņām...”

“Jā.” Viņa sagrozījās. Es pati esmu tā, kas to vēlas, viņa samulsusi nodomāja. “Viņi apšaudīja mani ar savām atmiņām kā no “kaķenes”.” Līdz mani galīgi piebeidza.

“Visi atcerējās kaut ko netīkamu.”

“Nē.” Lūdzu, nepieskaries man! Bet Keida rokas jau bija uz viņas pleciem, glāstīja viņas delmus. Viņas augums sāka pulsēt. “Bija tik jauki atkal satikt Lailu... un Viļu Hansonu... Tagad, pieaudzis, viņš atgādina tēvu. Kad biju maza, misters Hansons - vecais Han-sons - deva man limonādi uz kredīta, jo man vienmēr pietrūka sīknaudas. Keid...”

Viņa vārdu Torija izteica gandrīz kā lūgumu. Nezinādama, ko īsti lūdz.

Torija drebēja. Keida plaukstas juta viņas auguma sīkās trīsas; tās viņu uzbudināja.

“Šodien man tā patika uz tevi raudzīties! Tu biji tik lietišķa, tik nevainojama. Arēji vēsa un savaldīga. Tavs izskats man vienmēr liek jautāt, kas īstenībā notiek zem šīs rāmās ārienes.”

“Es nervozēju.”

“Tas nebija manāms. Vismaz ne tā kā pašlaik. Tavi aizsargvaļņi ir sabrukuši, Torij... Man tas ir izdevīgi. Es to izmantošu.”

“Keid, manī ir pilnīgs tukšums.”

“Tad kāpēc tu drebi?” Viņš izņēma lenti Torijai no matiem un izdzirdēja, kā viņai aizraujas elpa. Ieslidinādams pirkstus Torijai matos un likdams atrist kārtīgi sapītajai bizei, viņš raudzījās Torijas acīs, vēroja tumšo zīlīšu ieplēšanos. “Kāpēc tu man ļauj to darīt?”

“Es...” Vai tiešām ļimst ceļi? Viņa bija aizmirsusi, kas tā par brīnišķīgu sajūtu. Padošanās taču vienmēr nenozīmē vājumu... “Es domāju to darīt.”

Keids uzjautrināts pasmaidīja - laisku smaidu, kas pauda spēka apziņu.

“Tad domā vien... Es tikmēr darīšu.” Viņš atpogāja Torijas blūzes pirmo podziņu, tad otro.

Viņš mācīja Houpai braukt ar divriteni, Torija domāja. Desmit gadu vecumā viņam jau piemita tik daudz vīrišķīga brieduma, lai rūpētos par māsu. Un šodien viņš bija atsūtījis puķes. īstās puķes; viņš bija zinājis, ka Toriju tās iepriecinās.

Tagad viņš pieskārās Torijai tā, kā viņai sen neviens nebija pieskāries.

“Man tas galīgi piemirsies.”

Trešā podziņa jau bija vaļā.

“Kas? Domāšana?”

“Nē.” Balsij drebot, viņa iesmējās. “Ar domāšanu es nodarbojos nemitīgi.”

“Nu, tad domā līdzi, ko es daru.” Un viņš pavilka Torijas blūzi ārā no garajām biksēm. “Es tev pieskaros... Man gribas sajust tavu ādu... Lūk, tā...” Keida rokas slīdēja pa viņas kailajiem sāniem, tad lejup. Pavēdere viņai notrīsēja, jo Keids atāķēja bikšu aizdares āķī-šus. “Nē, turi acis vaļā!”

Keids paliecās uz priekšu, ar zobiem satverdams viņas zodu. Vieglā kodiena sāpe izšāvās cauri Torijas augumam, iedzēlās pašā vidū.

“Ja jau tev tas piemirsies, es tevi vadīšu. Un, lūdzu, skaties man acis!

Skaties taisni uz priekšu, viņš bija teicis Houpai. Un viņu pieturējis.

“Es to vēlos - skatīties tev acīs,” teica Torija.

Keids lēni atdarīja rāvējslēdzēju, pirkstu kauliņiem skarot viņas miesu. Pašas klusais vaids atbalsojās viņas ausīs kā pērkons.

Tik ilgs laiks bija pagājis, kopš vīrietis viņu gribēja. Kopš viņai bija vīrietis, ko viņa gribēja. Torija vēlējās saspringt, noraidot ielaušanos savā ķermenī, savā telpā, savā patībā. Taču augums jau drebēja gaidās.

“Kāp ārā!” viņš klusi pavēlēja, kad bikses nobruka kaudzītē To-rijai pie kājām. Viņa pavēra muti, lai ko sacītu, bet viņš to aizspieda ar skūpstu. Tas bija silts un maigs un it kā iedrošināja, un šķita arī liecinām, ka gaidāmas kaut kādas neprātības.

Tad jau Keida rokas bija viņai apkārt - glāstīdamas riņķoja pa muguru, un viņa pati jau īstā pavedināšanas valsī, Keida apskauta, riņķoja uz durvju pusi. Ada likās viscaur kvēlojam.

’ “Keid...”

“Es gribu ņemt tevi gaismā.” Torija piederēja viņam. Nekādi šaubu šķēršļi viņu neatturēs. “Lai es tevi redzu, kad būsi zem manis. Kad es būšu tevī.”

Pie guļamistabas durvīm Keids pacēla viņu rokās.

"Ko tik visu esmu iztēlojies... ar tevi šajā gultā! Tagad ļauj man to...”

Pavasara saules stari zeltaini klājās pār šauro telpu. Tie appludināja gultu, appludināja Torijas seju, viņai nolaižot galvu uz spilvena. Matracis zem Keida svara ielīka; viņš savija pirkstus ar Torijas pirkstiem. Savaldība un vienotība. Un, lūkodamies viņai acīs, arvien lūkodamies viņai acīs, Keids uzspieda savu muti uz viņas mutes.

Viņš skūpstīja vispirms saudzīgi un maigi, līdz viņas saspringtās rokas, ko viņš turēja savās, atslāba un lūpas atmaiga, pavērās, aicināja. Viņš juta, ka Torijas sirdspuksti kļuvuši lēnāki un spēcīgāki. Viņa atvērās Keidam pretī - un viņa skūpsts kļuva prasīgs.

Piepešā vēlme iedūrās Torijā kā nazis, satriekdama jutekļus, nobrāzdama nervus. Viņa izliecās, juzdama pavēderi savelkamies karstā kamolā; kaklu aizžņaudza vaids. Ar skūpstu vien Keids bija uzbudinājis Toriju līdz spazmām.

Viņš negribēja, lai viņa gaidītu. Viņš gribēja pilnīgi apstulbināt viņas sajūtu pasauli, lai viņa neprātotu un justu vienīgi baudu. To-rijai būs viņš, vienīgi viņš. Par to viņš gādās. Kad Torija jutīsies ar viņu pilnīgi piesātināta, viņš to iegūs.

Viņas augums bija slaids un muskuļi - pārsteidzoši stingri, gandrīz cieti, tīkamā pretstatā maigajai ādai. Keids ļāva sev baudīt tās garšu, tomēr viena viņa apziņas daļa palika modra, tā apsvēra, kā rīkoties, lai Torijai nobruktu pēdējās garīgās barjeras.

Viņš piecēla Toriju sēdus; tvēriens bija nesaudzīgs, gandrīz rupjš, tā ka viņa, galvai ar atrisušajiem matiem atkrītot atpakaļ, atkal ievaidējās no baudas. Ar rādītājpirkstiem viņš noāķēja no pleciem krūštura lencītes, tad caur kokvilnas audumu viegli glāstīja krūšu uzkalniņus, ar īkšķi apļodams ap krūšgaliem.

“Vai tu vēl to atceries?”

Galva viņai bija smaga, āda kvēloja.

“Ko?”

“Labi.”

Viņš atāķēja krūšturi, pavilka to nost. Taču, kad Torija pēc viņa sniedzās, viņš to atspieda atpakaļ gultā.

“Es gribu, lai tu nesteidzies. Nogaidi tik ilgi, līdz ilgāk vairs nevari. Tad tu sev atjausi dot - visu.”

Torija gribēja pretoties, Keidu atstumt, lai tas nevilinātu viņu pāri līnijai, ko viņa bija nozvērējusies nekad mūžā vairs nešķērsot. Taču Keida mute atkal bija uz viņas mutes, zobi skāra zobus, uzstājīgā mēle lika viņas augumā iekvēloties karstiem baudas punktiem. Viņas mugura izliecās - atklāts aicinājums - un gurni sāka šūpoties.

No Torijas mutes izlauzās īsi izsaucieni un vaidi, viņa nespēja tos apspiest. Rokas un delmi sasprindzinājumā drebēja, taču augums līksmoja. Viņu plosīja ķermenī iesprostota nevaldāma dziņa, kas gribēja izlauzties brīvībā.

Nodrebējusi no negaidīta, spēcīga orgasma, Torija apstulbusi un sakautrējusies atvēra acis. Keids pievilka viņu klāt.

“Ļaujies...”

Keids norāva kreklu. Torijas acis bija aizmiglojušās, elpa tikpat saraustīta kā viņam. Šoreiz, kad viņa sniedza pretī rokas, Keids ieslīga viņas apskāvienā.

Viņa mute bija prasīga, rokas - nepacietīgas, tās glāstīja, apļoja, spieda. Torija rāva uz leju viņa bikses, vairs nespēdama gaidīt, jutekļi bija uzbudināti līdz pēdējam. Tad pasaule viņai sāka kūleņot, jo Keids pacēla viņas gurnus un pieplaka pie viņas klēpja ar muti.

Torija ieķērās ar rokām gultas spraišļos, tieši tā, kā Keids bija iztēlojies viņu darām. Galvu viņa bija noliekusi sāņus, ļaudamās tumšai sajūtu līksmei. Viņu pārpludināja Keida garša un smarža, sajūtas viņu paņēma savā varā, līdz nekā cita vairs nebija. Torija ātri ieelsojās, tad no viņas krūtīm izlauzās garš, neapzināts atvieglojuma vaids.

Viņas rokas atslāba, bet Keids apvija tās sev apkārt. Viņa sirds dauzījās kā āmurs, asinis šalkoja dzīslās. Pēdējais dienas atspulgs, pēdējā vakara vēsma skāra Torijas seju. Viņas mati klāja spilvenu, vaigi kvēloja.

Es to vienmēr atcerēšos, vienmēr, Keids sev teica. Un likšu atcerēties arī Torijai.

“Atver acis, Torij! Skaties uz mani!” Viņas plaksti trīsēdami pavērās - un, tverdamies pie pēdējās paškontroles, kas viņam bija atlikusi, Keids nolieca galvu un ilgi un dziļi Toriju skūpstīja. “Saki manu vārdu!”

Torijā atkal krājās karstais saspringums, tā pārvarīgais spēks. “Keid!”

“Saki vēlreiz!”

Viņas pirksti Keida rokās savilkās. Viņai gribējās raudāt. Vai kliegt.

“Keid!”

“Vēl!” Un Keids viņā iegāja.

Torijas smadzenēs uzplaiksnīja žilba gaisma. Viņa kustējās Keida ritmā, pretī katram lēnajam, gludenajam grūdienam. Uzņemdama viņu sevī, baudīdama katru sajūtu mirkli, līdz tie saplūzdami kļuva par neprātīgām baudas dzīrēm.

Keida loceklis viņas ķermenī, karsts un ciets, viņa smagums uz viņas auguma, varens un spēcīgs... Mīkstā, gludā sega zem muguras... dzelzs spraišļi, kas viņas rokās kļuvuši mikli. Un pēdējā rieta gaisma, kļūdama pelēka.

Keida ritmam paātrinoties, viņa jutās gatava, gaidoša, gluži kā noburta un neatraudamās raudzījās Keida neticami zilajās acīs, kas visu laiku bija pievērstas viņai.

“Esi ar mani...” Nu viņš bija pilnīgi iegrimis Torijā. Slīka viņā. Kad viņš iespieda seju Torijas matos, viņa sajuta Keida sirdi neganti dauzāmies blakus savējai.

Rokas vēl arvien sažņauguši kopā, viņi ļāvās kulminācijai.

Neviens vīrietis nekad nebija Toriju tik pilnīgi ieguvis. Neviens. Pat ne tas vīrietis, ko viņa reiz bija mīlējusi. Torijai bija licies, ka tas varētu būt riskanti, bet šobrīd viņas enerģija bija pilnīgi izsmelta, lai viņa spētu vēl raizēties.

Gulēdama zem Keida, viņa juta istabā ieplūstam maigo nakts vēsumu. Pirmo reizi kopš ilgiem - ak, pārāk ilgiem! - laikiem viņa beidzot jutās pilnīgi mierīga un atslābinājusies - gan miesa, gan prāts.

Viņas roka joprojām bija Keida matos. Likās gluži dabiski, ka tai tur jāpaliek.

Kad viņš pagrieza galvu un viņa lūpas pieskārās Torijas krūtij, viņa pasmaidīja par šo laisko baudu.

“Laikam gan mēs tomēr nosvinējām,” viņa nomurmināja, domādama - nez vai būtu briesmīgi nepieklājīgi tagad ņemt un aizmigt.

“Gan jau mums vēl radīsies daudz iemeslu, lai svinētu atkal,” Keids atteica. “Es pēc tā kāroju jau kopš tās dienas, kad palīdzēju tev tikt pie šīs gultas.”

“Zinu.” Acis viņai bija gandrīz ciet, tomēr viņa sajuta Keida galvas kustību, viņa skatienu. “Tu to nemaz pārāk neslēpi.”

“Es to slēpu daudz vairāk, nekā tu domā.” Keids atcerējās, ka šo pirmo reizi bija iztēlojies mūzikas un sveču gaismas ieskautu.

“Arī bez svecēm bija labi,” Torija miegaini noteica.

“Ko?!”

“Bez mūzikas un...” Torijas acis šausmās iepletās, sastapdamas Keida satraukto skatienu. “Piedod! Piedod!” viņa iekliedzās un gribēja tikt augšā, tikt projām, bet Keids viņu stingri turēja.

“Kas man tev jāpiedod?”

“Es negribēju...” Viņa drebēja, sagrābusi pirkstos segu. “Tas neatkārtosies! Piedod! Es to negribēju!"

“Lasīt manas domas?” Keids pagriezās, lai varētu atspiesties uz elkoņiem un saņemt Torijas seju savās plaukstās. “Izbeidz!”

“Jā, izbeigšu. Ļoti lūdzu, piedod!”

“Nē, izbeidz, Torij! Beidz uztraukties par manu reakciju! Un, nolādēts, beidz visu laiku gaidīt, kad es sākšu tevi izsmiet!” Viņš piecēlās sēdus, tad piecēla arī Toriju un pavērsa tā, lai varētu redzēt viņas seju. Tā bija bāla, zaudējusi baudas pietvīkumu, un acīs bija lasāmas bailes. Skats, ko Keids nespēja izturēt. “Vai tev ir ienācis prātā, ka vīrietim dažreiz gluži labi patīk, ja sieviete spēj atminēt viņa domas?”

“Tā ir nepiedodama ielaušanās otra cilvēka pasaulē.”

“Jā, jā...” Torijai par pārsteigumu, Keids apgriezās uz muguras un uzvēla viņu sev virsū. “Es gan teiktu, ka pirms brīža mēs abi bijām pamatīgi ielauzušies viens otra pasaulē, un tas bija ko vērts! Ja vēlies laiku pa laikam nočiept man kādu domiņu, dari to! Ja man nepatiks, es tev pateikšu.”

Torija nesaprata - apvainoties vai šausmināties.

“Tā jau tas nenotiek.”

“Kā tad tas notiek?” Kad Torija papurināja galvu, Keids apņēma viņas skaustu ar roku un sāka berzēt. “Nu, pastāsti, kā tas notiek!”

“Es nelasu cilvēku domas. Tas notiek |oti reti, nejauši. Saproti, mēs fiziski bijām tik cieši vienoti...”

“Kas tiesa, tas tiesa.”

“Un es jau biju gandrīz iemigusi. Dažreiz, kad slīgstu miegā, kaut kas paplaiksnās smadzenēs. Tu biji ļoti skaidri iztēlojies kādu ainu, un tad arī es to piepeši redzēju. Deg sveces, skan mūzika, mēs abi stāvam pie šīs gultas...”

“Un kas tev bija mugurā?” Torija pacēla galvu; Keids paraustīja plecus. “Nu labi... To es pats varu iztēloties. Vārdu sakot, tev parādās tēli - domu ainas.”

“Jā, dažreiz.” Keids izskatījās tik bezrūpīgs, tik mierīgs. Kāpēc viņš nedusmojas? “Reizēm es tevi nesaprotu.”

“Ļoti labi. Tas tev liks par mani nemitīgi interesēties. Un tā notiek vienmēr?”

“Nē! Nē! Cilvēks, kuram ir kaut mazākās goda jūtas, necenšas lasīt otra domas. Es tās atvairu. Tas nav grūti, jo es tās spēju uzminēt tikai tad, ja ļoti koncentrējos, vai arī tās ielaužas manās domās īpašos apstākļos - kad abi esam ļoti satraukti, gan es, gan tas otrs. Vai arī ja esmu ļoti nogurusi.”

“Skaidrs! Nākamreiz, kad būsim mīlējušies un tu laidīsies miegā, es centīšos neatcerēties fantāzijas, kas saistītas ar Megu Raienu.” “Megu?” Torija izbrīnījusies pieslējās sēdus un instinktīvi aizsedza ar roku krūtis. “Mega Raiena!”

“Veselīga, seksīga, attapīga...” Keids teica, atvērdams acis. “Mans tips!” Pieliecis galvu, viņš nolūkojās uz Toriju. “Centos iztēloties tevi par blondīni. Tas būtu iespējams.”

“Ir negrasos iesaistīties tavās neķītrajās fantāzijās par kādu Holivudas aktrisi!” Sapīkusi Torija jau gribēja kāpt ārā no gultas, taču nākamajā mirklī atkal gulēja uz muguras, zem Keida.

“Mīļumiņ, tikai šo vienu reizīti!”

“Nē!”

“Ahā, tu ieķiķinājies! Megai arī pasprūk tāds juteklisks smē-jiens...” Keids viegli iekoda Torijai plecā. “Tagad tu esi mani uzbudinājusi.”

“Laid mani vaļā, ķēms tāds!”

“Nevaru.” Un viņš skūpstīja Torijas seju gluži kā kucēns, kas aizrautīgi laiza savas sajūsmas objektu. “Esmu savu fantāziju bezpalīdzīgs upuris. Ieķiķinies vēl, lūdzu!”

“Nē!” Tomēr viņai paspruka smiekli. “Izbeidz! Ir nedomā... ai!” Torijas smiekuļošana un pretošanās piepeši aprima, jo Keida loceklis zīdaini ieslīdēja viņā. Viņas mugura izliecās, un viņa ar nagiem ieķērās Keida gurnos. “Pamēģini tikai saukt mani par Megu!”

Klusi smiedamies, Keids nolieca pār viņu galvu.

Viņi izēda Lailas sūtīto katliņu, piedzerdami klāt vīnu. Un atkal iekrita gultā, ļaudamies nerimtīgajai kārei, kas raksturīga jauna pāra attiecību sākumam. Viņi mīlējās, līdz uzlēca mēness, sudrabaini apspīdēdams abu savijušos augumus. Viņi aizmiga pie atvērta loga, un mainīgais vējiņš uzdvesa viņiem purva zaļās smaržas un smārdus.

“Viņš atkal ir klāt.”

Sakrustotām kājām Houpa sēdēja uz purvmalas mājas lieveņa. Uz lieveņa, kas viņas laikā vēl nebija uzbūvēts. Viņa pasvieda gaisā sauju metāla zvaigznīšu, tad sāka atsist pret grīdu mazu, sarkanu bumbiņu; otra roka veikli mētāja sudrabainās zvaigznītes.

“Viņš skatās.”

“Kas? Kas skatās?” Torija atkal bija astoņus gadus veca, ar kalsenu, raižpilnu sejiņu un nobrāztām kājām.

“Viņam patīk mocīt meitenes.” Notvērusi pēdējo zvaigznīti, Houpa atkal pasvieda visu sauju gaisā. “Tad viņš jūtas liels un svarīgs.”

“Viņš ir darījis pāri arī citām, ne tikai tev vien.”

“Jā, citām arī,” piekrita Houpa. “Tu taču zini.” Zvaigznītes no-šķindēja, bumbiņa ritmiski dunēja. Uzvēdīja sausseržu un vīteņro-žu liegais aromāts. “Tu to vienmēr zini. Kā toreiz, kad ieraudzīji mazā puisīša fotogrāfiju. Tu zināji.”

“Es to vairs neprotu!” Torijas sirds bērna krūtīs satraukti iepuk-stējās. “Es vairs negribu to darīt!”

“Tev jāuzmanās,” Houpa teica. “Jāizdara savs gājiens ne par agru, ne par vēlu, citādi spēli zaudēsi.”

“Kas viņš ir, Houpa? Saki - kur lai viņu meklēju?”

“Nevaru.” Houpa trieca ar pirkstu pa zvaigznīti, un tā aizgāja griezdamās. “Ha!” Ar gaišajām, skaidrajām acīm viņa paraudzījās Torijā. “Tavs gājiens! Uzmanies!”

Torija piepeši atvēra plakstus. Sirds neganti dauzījās, roka bija cieši savilkta dūrē. Tik cieši - likās dīvaini, ka, atlaižot smeldzošos pirkstus, no rokas neizveļas sarkana bumbiņa.

Arā bija melna nakts. Mēness bija norietējis, pamezdams aiz sevis biezu tumsu. Arī vējiņš bija aprimis, un visapkārt viss bija pilnīgi kluss. Sastindzis tvanīgā stingumā.

Ieklausījusies Torija izdzirdēja pūces kliedzienu un varžu spalgo kurkstēšanu. Viņa dzirdēja Keida vienmērīgo elpu tumsā un saprata, ka ir aizvēlusies uz gultas malu, atvirzīdamās no viņa tik tālu, cik vien iespējams.

Torija izslīdēja no gultas un iegāja uz pirkstgaliem virtuvē. Atgrieza krānu un gaidīja, līdz ūdens sāka tecēt ledusauksts, tad piepildīja glāzi. Sapnis bija izraisījis briesmīgas slāpes. Sapnis bija atgādinājis, kāpēc viņa nedrīkst gulēt ar Kinkeidu Lavelu.

Viņa māsa bija mirusi. Varbūt tā nebija Torijas vaina, tomēr viņa jutās atbildīga. Reiz agrāk viņa arī bija jutusies atbildīga un rīkojusies tā, kā sirdsapziņa viņai bija likusi rīkoties. Ceļš, ko viņa bija izvēlējusies, bija sagādājis viņai lielu prieku un visdziļākās bēdas. Tolaik viņa bija gulējusi ar citu vīrieti, atdevusies tam nevainīgā, bezrūpīgā mīlā. Kad Torija šo vīrieti bija zaudējusi, kad viņa bija zaudējusi visu, viņa bija sev nosolījusies nekad vairs neizšķirties par tādu rīcību, nekad vairs neatkārtot šīs kļūdas.

Un te nu viņa bija - atkal atvērta ciešanām.

Keids bija vīrietis, kurā sievietes iemīlas. Tāds vīrietis, kurā arī viņa, Torija, varēja iemīlēties. Tiklīdz tas notiktu, pārvērstos viņas dzīve, viņas domas un jūtas. Viss iekrāsotos košajās prieka krāsās. Un pārklātos ar pelēku izmisumu.

Tas nedrīkstēja notikt vēlreiz.

Viņa būs prātīga un samierināsies ar fiziskajām attiecībām, un gūs no tām prieku, bet viņas jūtu pasaule paliks nošķirta, viņa nezaudēs pār to varu. Vai gan viņa līdz šim visu laiku tā nebija darījusi?

Torija zināja - mīlestība ir neaprēķināma un bīstama. Tās tuvumā allaž rēgojas kaut kas tumšs un ļauns, kaš tiecas visu iznīcināt.

Viņa pacēla glāzi pie lūpām un piepeši redzēja. Aiz loga, cauri tumsai. Kaut kas tumšs... rēgojas, viņa nodomāja. Un gaida... Glāze izslīdēja viņai no pirkstiem un sašķīda izlietnē.

“Torij!” Uztrūcies no miega, Keids ar rāvienu piecēlās sēdus, tad izlēca no gultas un metās uz virtuvi.

Torija stāvēja griezīgi spilgtajā gaismā, rokas piespiedusi pie krūtīm, ar nekustīgu skatienu vērdamās logā.

“Tur kāds ir,” viņa teica.

“Torij!" Keids ieraudzīja uz grīdas mirdzam stikla šķembas, kas atlēkdamas bija pašķīdušas pāri izlietnes malai. Viņš satvēra Torijas rokas. “Vai neesi sagriezusies?”

“Tur ārā, tumsā, kāds stāv,” Torija atkārtoja tādā kā bērna balsī. “Viņš skatās. Viņš jau agrāk te ir bijis. Un nāks vēl.” Viņas skatiens bija pievērsts Keidam, taču raudzījās viņam cauri, redzēdams tikai ēnas, apveidus. Un viņai bija auksti. Briesmīgi auksti. “Viņš grib mani nogalināt. Es neesmu īstā, bet viņam mani jānogalina, jo esmu šeit. Īstenībā tā bija mana vaina. Tas taču skaidrs. Ja tovakar es būtu gājusi viņai līdzi, viņš būtu tikai skatījies. Kā citām reizēm. Viņš būtu tikai skatījies un iztēlojies, ka viņš to dara. Viņš iztēlotos, līdz būtu uzbudinājies un varētu pats sevi apmierināt un justies kā vīrietis.”

Torija sagrīļojās, taču pretojās, kad Keids viņu gribēja turēt.

“Nekas... Es tikai gribu apsēsties.”

“Apgulties,” Keids viņu pārlaboja. Aiznesis un noguldījis Toriju gultā, viņš sameklēja bikses. “Pagaidi, es tūliņ nākšu!” p

“Kurp tu ej?” Pēkšņās bailēs, ka varētu palikt viena, Vorija uzšāvās gultā sēdus.

“Tu teici, ka tur, ārā, kāds esot. Es iešu paskatīties.”

“Nē!” Tagad viņai bija bailes par Keidu. “Tas nav tavs gājiens!”

“Ko?”

Torija bezspēcīgi pacēla augšup rokas un atslīga gultā.

“Piedod... Man prātā viss sajucis. Viņš jau ir projām, Keid! Viņa vairs tur nav. Viņš tur bija agrāk, skatījās... agrāk... Manuprāt, kad mēs...” No šīs domas viņai sametās nelabi. “Kad mēs mīlējāmies, viņš skatījās iekšā pa logu."

Keids drūmi pamāja.

“Es tik un tā pārbaudīšu.”

“Tu viņu neatradīsi,” Torija nomurmināja, Keidam ejot ārā.

Tomēr viņam to gribējās. Kādu atrast un izgāzt visu niknumu. Iededzis lievenī gaismu, viņš pārlaida skatienu bāldzeltenās gaismas apspīdētajam lokam. Tad devās uz mašīnu un izņēma no instrumentu kastes kabatas laterniņu un lielu nazi, ko tur pastāvīgi turēja.

Šādi apbruņojies, Keids apgāja mājai apkārt, meklēdams pēdas. Pie guļamistabas loga, kur zāle nebija nopļauta, rēgojās izmīdīta vieta; likās, tur tiešām kāds bija stāvējis.

“Maita...” Keids caur zobiem nošņāca un ciešāk satvēra dunča spalu. Tad atliecās, gatavs mesties iekšā purvā, lai glūniķi panāktu.

Taču palika stāvam, niknodamies par savu bezspēcību. Viņš jau varēja paskraidīt pa purva taciņām, līdz norimtu lielās dusmas, -bet Torija tad paliktu viena.

Keids iegāja atpakaļ mājā, atstādams laterniņu un nazi uz virtuves galda.

Torija sēdēja gultā, turēdama dūrēs savilktās rokas uz ceļgaliem. Keidam ienākot, viņa pacēla galvu, bet neko neteica. Viss tāpat bija skaidrs.

“Tas, ko mēs abi kopā darījām, pieder mums,” Keids sacīja. “Ja te kāds bija un redzēja, no tā nekas nemainās.” Viņš apsēdās gultā Torijai blakus un saņēma viņas roku. “Viņš nespēs mums to atņemt, ja vien mēs paši viņam to neļausim.”

“Viņš to padarījis neķītru.”

“Tas tips bija neķītrs, ne jau mēs. Ne jau mēs, Torij!” Keids klusi teica un pavērsa Torijas seju pret sevi.

īsi nopūtusies, Torija noglāstīja viņa roku.

“Tu taču esi pārskaities. Kā tu spēj būt tik mierīgs?”

“Pāris reižu iespēru mašīnai pa riepām.” Viņš piespieda lūpas pie Torijas matiem. “Vai tu man pastāstīsi, ko īsti redzēji?”

“Viņa niknumu. Negantu niknumu - tu tādu nekad nespētu just, tomēr reizē tas bija arī... kā lai paskaidro... tas bija tāds kā uzspēlēts. Un viņa pašlepnumu vai ko līdzīgu. Nezinu. Varbūt tā bija pašapmierinātība. Es to neredzu... viņu neredzu. Īstenībā es nepavisam neesmu tā, ko viņš grib, bet viņš nespēj likt mani mierā, nespēj pieļaut, ka esmu tik tuvu Houpai... Nudien nezinu, vai tās ir manas vai viņa domas.” Torija aizmiedza acis, papurināja galvu. “Nekādi nevaru viņu skaidri ieraudzīt. It kā kaut kas pietrūktu. Viņā vai manī, nezinu. Bet es viņu neredzu.”

“Tātad tas nebija kāds ieklīdis noziedznieks, kas nogalināja Hou-pu? Kā mēs līdz šim domājām.”

“Nē.” Torija atkal atvēra acis, lai novērstos no savām un pievērstos Keida bēdām. “Tas bija kāds, kas viņu pazina un bieži vēroja. Mūs abas. Iespējams, jau tolaik es to nojautu, bet man bija bail no savām nojautām, es neļāvu tām izlauzties. Ja tajā nākamajā rītā

es būtu turp aizgājusi - ja būtu saņēmusi dūšu un pati aizgājusi turp kopā ar tevi un tavu tēvu, varbūt tad es viņu būtu saskatījusi. Droši nezinu, bet tas bija iespējams. Tad visam jau būtu pielikts punkts.” “To nu mēs nezinām. Bet mēs varam mēģināt tagad tam pielikt punktu. Mēs izsauksim policiju.”

“Keid, policisti..." Torijai aizžņaudzās kakls. “Pat visgudrākie, ar vislabākajām spriešanas spējām apveltītie policisti ārkārtīgi reti ņem vērā tādus cilvēkus kā es. Neceru, ka minētais policistu paveids sastopams Progresā."

“Policijas priekšnieks Russ varbūt uzreiz tev nenoticēs, bet viņš noteikti tevi uzklausīs." Es viņu piespiedīšu, Keids nodomāja. “Zini, tagad tu varētu apģērbties.”

“Tu grasies tūlīt aicināt viņu šurp? Četros no rīta?”

“Tieši tā." Keids nocēla telefona klausuli. “Par to jau viņam maksā.”

17

Policijas priekšnieks Kāris Russ nebija nekāds dižais vīrs. Sešpadsmit gadu vecumā sasniedzis piecu pēdu un sešu collu (un vienas ceturtdaļcollas) garumu, viņš tāds arī bija palicis. Nekāds skaistulis viņš arī nebija. Seja viņam bija plata, bakurētaina, un ausis slējās uz abām pusēm kā tējkannas rokturi. Sirmie, sīksprogainie mati atgādināja nolietotu katlu beržamo.

Kārla Rūsa senči bija vergojuši Karolīnas plantācijās. Vēlākajās paaudzēs viņi bija nomājuši svešu zemi un pelnījuši trūcīgu iztiku. Māte bija gribējusi, lai dēls dzīvē sasniedz ko vairāk, tāpēc bija Kārlu bikstījusi, stūmusi, pierunājusi, pļaukājusi un lasījusi viņam lekcijas. Tīri vai pašaizsardzības pēc Kāris bija apņēmies sasniegt dzīvē ko vairāk. Tagad Kārla māte līdz ar dēlu priecājās, ka viņš ticis policijas šefa godā.

Nekāds gara milzis viņš arī nebija. Viņa smadzenēs nokļuvusī informācija, pa līkloču ceļiem maldīdamās, fragmentāri klaiņoja šurpu turpu, līdz beidzot saritēja kopā, kļūdama par pabeigtām domām. Viņš domāja lēni, toties cītīgi. Turklāt viņš allaž centās paveikt savu darbu godam. Un galvenais - Kāris Russ bija laipns cilvēks.

Pamodināts četros no rīta, viņš nerūca un nešķendējās. Viņš piecēlās no gultas, saģērbās - tumsā, lai netraucētu sievu, - nolika viņai uz ledusskapja zīmīti un, ārā iedams, iebāza kabatā kārtējo viņas atstāto “mīļumiņ, lūdzu, nopērc” sarakstu.

Ja arī viņam bija viedoklis par to, ko Kinkeids Lavels četros no rīta dara Torijas Bodīnas mājās, viņš to paturēja pie sevis.

Keids jau viņu gaidīja, stāvēdams durvīs.

“Paldies, ka atbraucāt, mister Rus!”

“Nekas, nekas, nav nekāda vaina,” Kāris Russ labsirdīgi notei-ca, košļādams “Big Red”; kopš sieva viņu bija atrunājusi no smēķē' šanas, bez šīs košļājamās gumijas ar kanēļa garšu viņš vairs nespēra ne soli. “Tātad jums te kāds ložņā apkārt, ko?”

“Jā, kāds. Apiesim apkārt mājai, es tur kaut ko atradu! Mani interesē, ko jūs teiksiet.”

“Kā klājas jūsu ģimenei?"

“Paldies, labi.”

“Dzirdēju, ka jūsu tante Rozija atbraukusi. Nododiet viņai sirsnīgus sveicienus!”

“Katrā ziņā.” Ar laterniņu apgaismojis nomīdīto zāli zem guļamistabas loga, Keids pagaidīja, kamēr policists izdara to pašu un apdomā redzēto.

“Jā, tā vien rādās, ka te kāds bijis. Varbūt dzīvnieks.” Kāris Russ lūkojās uz nomīdīto laukumiņu, domīgi košļādams. “Tik nomaļa vieta, tālu no ceļa... Nevienam gan nebūtu vajadzība te klaiņot,” Russ prātoja. “Viņš būs nācis vai nu pa ceļu, vai no purva puses. Vai jūs viņu dabūjāt kaut cik apskatīt?”

“Nē, es vispār neko neredzēju. Torija redzēja.”

“Tad jau vispirms vajadzēs aprunāties ar mis Bodīnu, pēc tam varēšu vēl visu apskatīt. Ja te kāds bijis, tad nu jau viņam sen ir aste gaisā, un projām.” Policists stenēdams uzslējās kājās un raidīja laterniņas staru purva melnajā koku un krūmu biežņā. “Jā, pagalam vientulīgs kakts! Es te nedzīvotu, lai man kaut piemaksā. Laikam gan vardes un pūces, un visāda citāda radība cauru nakti tā ņemas, ka ne aizklausīties!”

“Pie tā pierod,” Keids atbildēja, iedams reizē ar policistu uz durvīm. “Tā pierod, ka vairs nemaz nedzird.”

“Jā, tā varētu būt gan. Parastos trokšņus cilvēks vairs nedzird, bet, tiklīdz kas neparasts, uzreiz saausās. Vai tā varētu sacīt?” “Laikam gan. Tomēr jāteic, ka es neko nedzirdēju.”

“Man gan ir caurs miegs. Kā tik kas iečabas, man tūliņ acis vaļā. Bet mana cienīgā guļ kā gulējusi - šauj kaut ar lielgabalu!” Iegājis spoži apgaismotajā virtuvē, policists samiedza acis un pieklājīgi noņēma cepuri. “Labrīt, mis Bodīna!”

“Labrīt, mister Rus! Neņemiet ļaunā, ka uzcēlām jūs no miega!” “Par to ir nedomājiet! Vai tā būtu kafija, kas tik labi smaržo?” “Jā, nupat pagatavoju. Ar jūsu atļauju tūdaļ jums ieliešu.”

“Tas nudien būtu visai laipni. Dzirdēju, ka jums šodien ar tirdz-niecību esot labi veicies. Mana cienīgā ar’ izpriecājās tiku tikām. Nopirka vēja zvaniņus. Tiklīdz pārnācu no darba mājās, tūliņ tie bija jāpiekar, ne mirklīti nevarēja gaidīt! Skan jau skaisti.”

“Jā, tas tiesa. Ko jūs vēlētos pie kafijas?”

“Pusmārciņu cukura, citu neko!” Un viņš piemiedza Torijai ar aci. “Tad nu mēs varbūt tepat apsēdīsimies, ja jums nekas nav pretī, un jūs man izstāstīsiet par to glūniķi.”

Torija uzmeta skatienu Keidam, tad, salējusi visiem kafiju, apsēdās.

“Kāds stāvēja pie loga, guļamistabas loga... kamēr mēs ar Kei-du..."

Kāris Russ izvilka piezīmju bloknotu un vienu no trim apgrauztajiem zīmuļiem, kas pastāvīgi atradās viņam kabatā.

“Es jau zinu, mis Bodīna, ka jums maķenīt nepatīk par visu to būšanu runāt, bet pamazām, vienā mierā! Vai jūs to cilvēku redzējāt arī?”

“Nē. Īstenībā ne. Es pamodos un iegāju virtuvē iedzert glāzi ūdens. Stāvēdama pie izlietnes, es pēkšņi... Viņš vēro šo māju. Vēro mani, mūs. Viņš negrib, ka es te dzīvoju. Mana atgriešanās viņu ir iztraucējusi.”

“Ko tad?”

“Houpas Lavelas slepkavu.”

Kāris Russ nolika zīmuli un, iestūmis košļājamās gumijas pikuci aiz vaiga, paņēma tasīti, lai iedzertu malciņu kafijas.

“Kā jūs zināt, mis Bodīna, ka tas ir Houpas Lavelas slepkava?” Nūjā, protams, viņš runā laipni, Torija nodomāja, bet acīs tas pats vēsais, neizteiksmīgais policista skatiens. Policistu skatienus viņa labi pazina.

“Tāpat, kā nākamajā rītā pēc Houpas nāves zināju, kur viņu meklēt. Jūs jau arī aizgājāt turp pēc maniem norādījumiem.” Torija apzinājās, ka runā paskaļi, kareivīgā tonī. Tur viņa neko nevarēja līdzēt. “Tolaik jūs vēl nebijāt policijas priekšnieks.”

“Nē, es tikai sešus gadus esmu šajā amatā. Kopš tā laika, kad misters Teits, mans bijušais šefs, aizgāja pensijā. Viņš pārcēlās uz Flori-du. Nopircis motorlaivu, nu var makšķerēt pēc sirds patikas. Viņš bija dedzīgs makšķernieks.” Brīdi valdīja klusums, tad Russ turpināja: “Tovasar, kad noslepkavoja mazo Houpu Lavelu, es vēl biju tikai priekšnieka vietnieks. Tas noziegums gan ir briesmīgākais, kāds šajā apkaimē pieredzēts. Misters Teits uzskatīja, ka to izdarījis kāds svešinieks, kurš te nejauši ieklīdis. Nekādus pierādījumus jau arī neatrada, kas liecinātu par pretējo.”

“Jūs vispār neko neatradāt,” Torija viņu pārlaboja. “Tas cilvēks, kas Houpu nogalināja, viņu labi pazina. Tāpat kā viņš pazīst mani un jūs, un Keidu. Viņš ir no Progresas. Viņš prot atrast ceļu purvā. Šonakt viņš bija pienācis un stāvēja pie manas mājas loga.”

“Bet jūs viņu neredzējāt.”

“Jūsu izpratnē ne.”

Kāris Russ atgāzās krēslā un domīgi savilka lūpas. Brītiņu pārlika.

“Manas sievas vecmāmiņa - no mātes puses - sarunājas ar mirušiem radiem. Vai tā ir patiesība vai māņi - kas to lai zina? Ne jau man par to spriest, es ar viņiem netērgāju! Tomēr policijas darbā, mis Bodīna, pieņemts pamatoties uz faktiem.”

“Tas, ka es zināju, kas Houpai nodarīts un kur viņu meklēt, ir fakts. Un viņas slepkava to apzinās. Jūsu priekšnieks, misters Teits, man neticēja. Teica, ka es droši vien esot bijusi kopā ar Houpu, tad izbijusies un aizbēgusi. Vai arī tajā pašā vakarā atradusi viņu mirušu, aizskrējusi uz mājām un notupējusi tur līdz rītam.”

Kārla Rūsa acīs bija līdzcietība. Viņš pats bija divu meitu tēvs. “Jūs jau tolaik vēl bijāt bērns.”

“Tagad esmu pieaugusi un jums saku: cilvēks, kas nogalināja Houpu, bija šeit! Viņš ir nogalinājis arī citas meitenes, vismaz vienu. Pusaudzi, ko viņš paņēma savā mašīnā ceļā uz Mērtlbīču. Tagad viņš atkal kādu noskatījis. Es tā neesmu. Ne jau es viņam esmu vajadzīga.”

“Jūs man visu to stāstāt, bet nevarat pateikt, kas viņš ir.”

“Nē, diemžēl nevaru. Taču es varu jums attēlot, kāds viņš ir. Cilvēks ar noziedznieka domāšanu; viņš uzskata, ka to, ko viņš dara, viņam ir tiesības darīt, jo viņš to ir pelnījis. Turklāt viņam tas ir vajadzīgs. Nozieguma izdarīšana viņu uzbudina un ļauj baudīt sava spēka apziņu. Viņš ir sieviešu nīdējs; viņaprāt, sievietes radītas tam, lai vīrieši viņas izmantotu. Viņš ir sērijslepkava, kas nedomā savus noziegumus izbeigt un nedomā arī, ka viņu kāds no tā atturēs. Jau astoņpadsmit gadus viņš dzīvo ārpus jebkādām aizdomām,” Torija klusi sacīja. “Kāpēc lai viņš pārstātu darīt to, kas viņam sagādā baudu?”

“Es viņu nepārliecināju,” Torija teica.

Aizvēris durvis, Keids apsēdās pie galda. Pēc sarunas viņš ar policistu bija apstaigājis mājas apkārtni un purva malu, taču viņi nebija neko atraduši. Ne pēdu nospiedumus, ne krūmos aizķērušos apģērba drisku.

“Tu viņam pastāstīji, ko zināji.”

“Viņš man netic.”

“Tic vai netic, savu darbu viņš darīs tik un tā.”

“Jā, tāpat kā pirms astoņpadsmit gadiem.”

Brīdi Keids neko neteica. Atmiņas par to rītu viņš vienmēr juta kā dūrienu sirdī.

“Ko tev visu laiku gribas vainot, Torij? Policistus - vai varbūt sevi pašu?”

“Gan policistus, gan sevi. Toreiz viņi man neticēja, bet es arī nemācēju paskaidrot. Baidījos. Zināju, ka mani sodīs, un, jo vairāk teikšu, jo nežēlīgāks būs sods. Var sacīt, ka īstenībā es glābu savu ādu.”

“Vai tad tas nav cilvēkam raksturīgi?” Keids piecēlās no galda un aizgāja ieliet sev kafiju, ko viņam nemaz nevajadzēja. “Tovakar es zināju, ka Houpas nav mājās. Jau iepriekš zināju, ka viņa grasās aizlavīties, jo redzēju viņas noslēpto divriteni. Taču nevienam neko neteicu - ne tovakar, ne otrā rītā, vispār nekad. Tajā vakarā man likās, ka spēlēju pēc noteikumiem. Sūdzēties mums nebija ierasts, vienīgi tad, ja ar to varēja kaut ko iegūt. Man likās - kas tur sevišķs, ja māsa pāris stundiņu pabraukās apkārt...” Viņš pagriezās un sastapa Torijas skatienu. “Otrā rītā, kad viņu atrada, es neteicu, ko zināju. Tā bija pašaizsardzība. Es zināju, ka pieaugušie mani vainos, jo es pats sevi vainoju. Un vēlāk likās, ka tam vairs nav jēgas. Hou-pu mēs bijām zaudējuši, un tur vairs nekas nebija līdzams. Es bieži atceros to vakaru, spēju pagriezt to atpakaļ gluži kā videolenti. Ta-ču iztēlē es to redzu citādi: pasaku tēvam, ka Houpa nobāzusi divriteni krūmos, viņš to atrod un ieslēdz un sadod Houpai pamatīgu sutu. Un otrā rītā viņa pamostas savā gultiņā sveika un vesela...” “Mīļo Keid...”

“Jā, Torij, man ir grūti to stāstīt. Veselus astoņpadsmit gadus man bijis par to jādomā. Un jānoskatās, kā otra māsa, tā, kura man vēl palikusi, izposta savu dzīvi. Es redzēju, kā tēvs no mums atsvešinās, jo viņam uzkrautā bēdu nasta bija par smagu. Un māte ieraujas īpašuma un piedienības bruņās. Un tas viss, tāpēc ka savas darīšanas man tajā vakarā likās svarīgākas par to, lai māsa naktī būtu drošībā, savā gultā.”

“Keid... Tas varēja notikt arī citu nakti.”

“Jā, bet tā vakara, tās nakts nebūtu bijis. Tur es vairs neko nevaru mainīt, Torij, un tu arī ne.”

“Es varu atrast slepkavu. Agrāk vai vēlāk es viņu atradīšu!” Vai arī viņš mani, Torija nodomāja. Jau ir atradis.

“Šoreiz es nedomāju palikt malā un noskatīties, kā vēl viens man mīļš cilvēks uzņemas muļķīgu risku.” Keids sparīgi nolika kafijas tasi. “Tagad tu paņemsi vajadzīgās mantas un brauksi pie sava tēvoča.”

“Tas nav iespējams. Man jāpaliek šeit. Nezinu, kā lai tev to paskaidroju, - saproti, man jāpaliek šeit! Ja esmu kļūdījusies, man nekas nedraud. Ja ir tieši tā, kā man šķiet, tad nav nozīmes tam, kur es dzīvoju.”

Keids nodomāja, ka netērēs laiku, ar Toriju strīdēdamies. Viņš nokārtos visu tā, kā uzskata par vajadzīgu.

“Nu, tad es aizbraukšu pēc mantām.”

“Kā, lūdzu?”

“Tā kā grasos šeit apmesties uz ilgāku laiku, vajag, lai viss nepieciešamais būtu pie rokas. Neliecies tik pārsteigta! Skaidrs, ka pēc vienas kopā pavadītas nakts mēs vēl neesam pāris. Taču drīz būsim,” viņš teica, pievilkdams Toriju sev klāt.

“Tev viss liekas pats par sevi saprotams, Keid...”

“Nepavisam ne.” Satvēris Torijas seju plaukstās, viņš to skūpstīja, līdz viņas lūpas atmaiga un atbildēja skūpstam. “Man nekas neliekas pats par sevi saprotams. Katrā ziņā ne tu. Taču... sacīsim, tev ir savas nojausmas, Torij. Tu noteikti daudz ko zini, lai arī nevari izskaidrot. Ar mani ir tāpat. Man par tevi ir nojausma, ko es pagaidām nevaru izskaidrot, un tieši tāpēc vēlos būt tev blakus.”

“Seksuālā pievilcība un abpusēja patika nav nekāds īpašs rēbuss, Keid.”

“Ir gan, ja visas daļas vēl nav atrisinātas... Tu mani ielaidi pa durvīm, Torij, un ārā tik viegli nedabūsi.”

“Skat, kāds gudrinieks! Nez kā tev tas izdodas - mani vienlaikus kaitināt un mierināt?” Viņa atvirzījās. “Nemaz neesmu pārliecināta, vai es biju tā, kas ielaida tevi pa durvīm. Man šķiet, tu esi kaķis, kas staigā, kur pašam patīk."

Tā bija taisnība, un Keids negrasījās to noliegt.

“Un tagad tu izsviedīsi mani ārā?”

“Vai tad es to daru?”

“Jauki! Par to mums nebūs jāstrīdas. Ja jau abi esam piecēlušies un saģērbušies, kāpēc gan mēs nevarētu ķerties pie darba?”

“Kāda darba?”

“Mašīnā man ir tie paraugi. Es tos ienesīšu, un varēsim sākt kaulēties.”

Torija paraudzījās pulkstenī. Vēl nebija septiņi.

“Kāpēc ne? Bet šoreiz tu gatavosi kafiju.”

Feita nogaidīja līdz pusvienpadsmitiem, kad māte un Laila jau noteikti bija devušās uz baznīcu. Māte sen bija atmetusi ar roku mēģinājumiem piedabūt Feitu, lai apmeklē svētdienas dievkalpojumu, taču Laila ticības lietās bija nelokāma. Viņa laikam uzskatīja sevi par Dieva Tā Kunga mācību rotas seržantu, kam pienākas triekt kareivjus augšā no guļvietām ar mūžīgās elles uguns draudiem. Svētdienas rītos Feita allaž piesargājās, lai nekristu Lailas nagos. Pēc tam viņa Lailai pieglaimojās, ar atturīga stila kleitiņu ierazdamās virtuvē, lai ar Lailas lūgšanām viņas dvēsele taptu šķīstīta no grēku nastas.

Taču šorīt Feitai nebija vēlēšanās nedz kādam iztapt, nedz arī sēdēt cietā baznīcas solā un klausīties sprediķi. Viņa gribēja brokas-

tlm uzpildīt sev pilnu bļodiņu šokolādes saldējuma un, to laizot, apdomāt, kādi cūkas ir vīrieši.

Kā viņa bija centusies Veida Mūnija dēļ - taisni riebjas! Viscaur ieziedusies ar smaržīgu krēmu, ietērpusies erotiskākajā veļā, kāda par naudu bija dabūjama, - turklāt viņa būtu ļāvusi, lai Veids viņai to norauj, ja viņš tā gribētu, saplosa zīdu un mežģīnes gabalu gabalos... Viņa bija izmeklējusi kurpes ar četras collas augstu papēdi un saitītēm, ko aptin ap potīti; tās lieliski saderējās ar mazo, melno kleitiņu, kuras devīze nepārprotami bija “Gribu grēkot!”.

Vīna pagrabā viņa bija nozagusi divas pudeles, kas maksāja vairāk nekā koledžas izglītība. Ja Keids to atklātu, tas novilktu viņai ādu pār acīm.

Un, kad viņa beidzot bija pie Veida ieradusies - uzposusies, nokrāsojusies, sasmaržinājusies -, izrādījās, ka viņam pieticis nekaunības pazust no mājām.

Maitasgabals!

Vēl ļaunāk - Feita bija gaidījusi. Kā centīga mājasmāte sakārtojusi Veida guļamistabu, iedegusi sveces, gādājusi par mūziku. Tad, to nejēgu gaidīdama, pati gandrīz iemigusi. Kad pirmā stunda bija aizritējusi, viņa bija nogaidījusi arī otru, gaidījusi gandrīz līdz vieniem naktī, bet nu jau ar gluži citādām domām prātā. Kā'viņa vēlējās sagaidīt, līdz Veids pavērs durvis, lai ar spērienu viņu nolidinātu lejā pa kāpnēm!

Tā bija Veida vaina, ka viņa bija iztukšojusi pudeli un apdzērusies, un, protams, tā bija Veida vaina, ka reibumā viņa nebija spējusi trāpīt vārtos un nobrāzusi mašīnai sānu. Un tā bija simtprocentīgi Veida vaina, ka viņa tagad, svētdienas rītā, ar pretīgām paģirām sēž virtuvē un rij saldējumu.

Nekad mūžā Feita vairs negribēja viņu redzēt.

Īstenībā es vispār varētu no vīriešiem atteikties, Feita nodomāja. Attiecības ar vīriešiem prasa no sievietes milzum daudz laika un pūļu - un ko viņa par to iegūst? Gluži vienkārši izsvītrošu viņus no savas dzīves un atradīšu sev citas intereses!

Keids iegāja pa virtuves durvīm tieši tajā brīdī, kad Feita atkal iecirta karoti lielajā saldējuma kārbā. Zinādams, ko tas nozīmē, viņš gribēja aizlavīties projām, bet nepaguva.

“Nāc iekšā! Es nekožu.” Feita aizdedzināja cigareti un, vienā rokā to turēdama, ar otru ēda. “Visi aizbraukuši uz dievkalpojumu - glābt savas nemirstīgās dvēseles. Tante Rozija laikam aizbrauca kopā ar Lailu. Melno baznīca viņai patīk labāk nekā mūsējā. Es redzēju, kā viņas gāja ārā. Rozijai galvā bija salmenīca cepešu šķīvja lielumā un kājās gaišzaļas tenisčības. Skaidrs, ka viņa nebrauca uz mammas baznīcu.”

“Žēl gan, ka šo skatu neredzēju,” Keids teica, apsēdās un arī iegrāba karotē saldējumu. “Nu, kas tad atkal noticis?”

“Kam jānotiek? Es jūtos priecīga un laimīga kā cīrulis gaisā.” Izpūtusi dūmus un piemiegusi acis, Feita nopētīja brāli.

Viņa mati vēl bija mazliet mitri, zeltītie gali spurojās. Tātad viņš nesen gājis dušā; matus viņš pēc tam sakārtoja, pārbraucot tiem pāri ar dvieli. Keida acis, tikpat zilas kā viņas acis, pauda laisku pašapmierinātību un mute visu laiku bija savilkta tīksmīgā smaidā. Feita zināja, ar ko vīrietis nodarbojies, ja viņam ir tāds izskats.

“Tev mugurā tās pašas drēbes, kas vakar. Varbūt neesi nakšņojis mājās, ko? Nu, nu... Kāda šonakt ir krietni izpriecājusies.”

Keids nolaizīja karoti un savukārt nopētīja māsu.

“Un kāda šonakt nemaz nav izpriecājusies! Negrasos te sēdēt un apspriest savu personisko dzīvi, ēdot saldējumu.”

“Tu un Torija Bodīna! Vai nav brīnišķīgs pāris?”

“Man arī tā šķiet.” Keids iegrāba karotē vēl saldējumu. “Nejaucies mums pa vidu, Feita!”

“Kāpēc lai es to darītu? Kas man par daļu? Es tikai nevaru saprast, ko tu viņā esi ieraudzījis. Pēc izskata jau tā nekas, bet viņai ir aukstas acis. Agrāk vai vēlāk viņa tevi patrieks. Viņa nav tāda kā citi cilvēki.”

“Ja tu viņu labāk iepazītu, tavas domas mainītos. Kļūsti viņas draudzene, Feita, viņa ir tik vientuļa!”

“Es neesmu īstā. Kas nu es par draudzeni! Pats zini. Un man viņa arī diez ko nepatīk. Ja gribi šad tad ar viņu pārgulēt, tā ir tava darīšana. Ei!” Feita aizvainota iekliedzās, paraudzīdamās augšup, jo Keids bija saķēris abas viņas rokas un kopā ar savām trieca pret galdu.

“Tas nav tā!” Keida balss piepeši bija kļuvusi reizē zīdaini maiga un draudīga. “Ne jau visiem cilvēkiem tuvas attiecības ir tikai laika kavēklis.”

“Man sāp!”

“Tāpēc ka tu tā gribi.” Viņš palaida māsas rokas vaļā, tad iemeta karoti izlietnē.

Feita domīgi braucīja delnas locītavu.

“Redzi, ja es ko daru, tad esmu pārliecināta, ka nepalikšu zaudētājos. Ja tu gribi izlikt savu sirdi kā uz delnas, lai kāds to sāpina, tā ir tava darīšana. Vienu gan es tev teikšu: tikai neiemīlies tajā Torijā! No tā nekas labs neiznāks.”

“Nezinu, iznāks vai neiznāks...” Keids noteica, pagriezdamies atpakaļ. “Feita, tu nemaz neapjaut, cik esi Torijai līdzīga. Jūs abas esat aizbarikādējušās savā jūtu pasaulē, lai tikai kādu tur neielaistu, lai tikai kāds nenodarītu jums pāri. Viņa to dara, no visiem vairīdamās, tu - tēlodama sabiedrisko. Iznākums viens un tas pats.”

“Es nu gan neesmu līdzīga Torijai!” Feita uzsauca Keidam, kad tas devās prom. “Esmu līdzīga tikai pati sev!”

Niknuma uzplūdos viņa aizlidināja karoti kaktā, tad, atstājusi kūstošo saldējumu uz galda, metās uz augšstāvu ģērbties.

Vajadzēja uz kādu izgāzt dusmas, un, tā kā domu jucekļa galvenais vaininieks vēl arvien bija Veids, par dusmu izgāšanas mērķi kļuva viņš. Šim nolūkam Feita attiecīgi saposās. Viņai arī bija lepnums. Viņa gribēja izskatīties satriecoša, lai tad, kad būs ietriekusi Veidam sirdī naida šķēpu, saplosījusi viņu sīkos gabaliņos un pametusi suņiem, un trallinādama ies projām, viņš to mūžam atcerētos. Feita uzvilka savam augumam īpaši šūtu zīda kleitu, tumši zilu, savu acu krāsā.

Nokļuvusi pie Veida dzīvokļa durvīm, viņa pirmajā mirklī gribēja tās vienkārši atgrūst vaļā, bet tad apdomājās un pieklauvēja. Iekšā skanēja smilksti un vaukšķēšana. Feita pacēla acis pret griestiem. Atkal viņš uzstiepis augšā kādu no saviem plušķiem! Kā gan viņa varējusi ielaisties ar vīrieti, kam vairāk rūp suņi nekā sieviete, kura viņa dēļ ir gatava uz visu? Paldies Dievam, ka viņa vēl īstajā brīdī atjēgusies.

Tad viņš atvēra durvis - neizgulējies, saņurcīts, kails, ja neņem vērā kājās uzrautās bikses, kam priekša pat nebija aiztaisīta. Feita nez kāpēc uzreiz atcerējās, kā tas gadījies, ka viņa ar šo vīrieti ielaidušies. Viņu pāršalca iekāre, taču viņa savaldījās un, sagrābusi Veida roku, iespieda tajā atslēgu.

“Kas tad nu?”

“Tas pirmkārt. Otrkārt, man tev ir šis tas sakāms, un tad es aiziešu.” Lieliem soļiem viņa iebrāzās istabā. Viņa bija uzāvusi kurpes ar augstiem papēžiem; tās un arī īsā kleitiņa izcēla kājas. Lai zina, ko zaudējis!

“Cik pulkstenis?” viņš noņurdēja.

Feita grieza zobus. Tādi jautājumi nebija paredzēti.

“Pusdienlaiks, gandrīz divpadsmit!”

“Jēziņ! Nevar būt! Pēc stundas man jābūt pie mātes.” Veids iekrita atpūtas krēslā un saķēra galvu rokās. “Pēc stundas es būšu beigts.”

“Jā, un, ja tevi nepiebeigs paģiras, tevi piebeigšu es! Tu jau tā smirdi, it kā būtu gulējis lēta viskija mucā!”

“Tas nebija lēts viskijs... tas bija dārgs. Un nevis es viskijā... bet viskijs manī.” Viņš saķēra vēderu. “Pagaidām.”

“Ak tā!” Feita kareivīgi iesprieda rokas sānos. “Pusi nakts tu nezin kur vazājies dzerdams un uzdzīvodams! Vai labi izpriecājies?”

“īsti nezinu. Sākotnēji tāda doma bija.”

“Ļoti labi!” Feita atcirta, nikna par to, ka Veids uzdrošinājies ar savu atbildi viņu pārtraukt. “Jo no šīs dienas tu varēsi pavadīt katru nedēļas nogali, ar ko vien gribēsi, un es par to ne drusciņu neuztraukšos.” Tad greizsirdība ņēma virsroku, un Feita mainīja toni. “Kas viņa tāda ir?”

“Par ko tu runā?” Veids izmēģinādams palaida galvu vaļā un brīnījās, ka tā nenoveļas no pleciem. “Kāda viņa?”

“Tā mazā mauķele, ar kuru tu domā mani krāpt, paliekot starp dzīvajiem!” Feita paķēra pirmo priekšmetu, kas gadījās pa rokai -galda lampiņu -, izrāva kontaktdakšu, pacēla lampiņu augšup un trieca pret grīdu. Troksnis bija pamatīgs; guļamistabā atskanēja kauciens, un Veids neveikli uzslējās kājās. “Tu, maitasgabals! Vai viņa vēl ir šeit?”

“Kas? Kas tev lēcies, jukusi esi, vai? Tu saplēsi manu lampu!”

“Esmu gatava pārplēst tevi uz pusēm!” Feita apsviedās uz papēža un ieskrēja guļamistabā, gatava izskrāpēt acis sievietei, kas ieņēmusi viņas vietu.

Gultā viņa ieraudzīja sīku, melnu šuneli; iespiedies spilvenos, bailēs drebēdams, tas neganti vaukšķēja.

“Kur viņa ir?”

“Kas?” Veids izmisumā pacēla rokas augšup. Mati viņam bija neķemmēti un acu āboli tik sāpīgi, it kā katrā no tiem trenētos pa sīkam kikbokserim. “Par ko tu runā?”

“Kur ir tā kuce, ar ko tu guli?”

“Vienīgo kuci, ar ko pēdējā laikā esmu gulējis, tu redzi savā priekšā.” Viņš pavēcināja ar roku pret gultu. “Tikai pāris stundu. Viņa man tiešām necik daudz nenozīmē.”

“Tu domā, ka tas ir smieklīgi? Kur tu vakarnakt biji?”

“Kur, kur... Pilsētā! Nolādēts...” Ieslājis vannasistabā, Veids grābstījās pa medikamentu skapīti, meklēdams aspirīnu.

“Jā, droši vien! Es atbraucu deviņos un nogaidījos gandrīz līdz vieniem...” Feita iekoda mēlē. Viņa nebija gribējusi izpļāpāties, ka gaidījusi Veidu tik ilgi. “Tu tā arī nepārnāci!”

Gatavs apraudāties, Veids izkratīja no pudelītes četras tabletes un norija, uzdzerdams remdenu krāna ūdeni.

“Es neatceros, ka mēs būtu kaut ko norunājuši. Tev nepatīk neko norunāt. Tas ir tik garlaicīgi, tas uzliek pienākumu!” Atspiedies pret izlietni, viņš skumjām acīm paraudzījās uz Feitu. “Vismaz tagad nav garlaicīgi.”

“Sestdienas vakars! Tu taču skaidri zināji, ka es ieradīšos!”

“Nē, Feita, es neko skaidri nezināju. Tu taču nekādu skaidrību nevēlies.”

Feita spītīgi atmeta galvu. Saruna nebija ievirzījusies īstajā gultnē. “Es gribu noskaidrot, kur tu biji un ar ko.”

“Diezgan kategoriska prasība, ņemot vērā, ka tu vienmēr esi apgalvojusi - mūs nesaista nekādi pienākumi. Tikai sekss, izprieca un nekas vairāk - vai tad tādi nebija spēles noteikumi?”

“Jā, bet es vismaz nekrāpjos,” Feita atbildēja ar zināmu cieņu. “Ja man ir sekss ar vienu vīrieti, es neguļu ar citu. Un ceru pretī sagaidīt līdzīgu iejūtību.”

“Vakar es nebiju kopā ar sievieti. Es biju kopā ar Dvaitu.”

“Tie nu gan ir salti, balti meli! Dvaits ir precēts vīrs. Nestāsti man, ka viņš cauru nakti kopā ar tevi pļēguroja!”

“Kur viņš bija pēc desmitiem, to es nezinu. Droši vien mājās, gultā ar Lisiju. Viņi gāja uz kino, un es aizvilkos līdzi.” Viņa balss bija kļuvusi drūma, acis - vēsas un vienaldzīgas. “Viņi aizgāja mājās. Es nopirku pudeli, pavizinājos. Izdzēru, pārbraucu mājās. Ja es pa ceļam būtu kopā ar kādu vēl kaut ko darījis, tad man par to nevienam nav jāziņo. Tev arī ne. Tieši tāda kārtība, kādu tu gribēji.” “Es neesmu teikusi, ka gribu tādu kārtību.”

“Tu neesi teikusi arī pretējo.”

“Tagad es saku pretējo.”

“Es nevarēšu vienmēr izdarīt tev pa prātam, Feita! Ja vēlies, lai mūsu attiecībās kaut kas mainītos, ja vēlies, lai mēs viens ar otru rēķinātos, tad šīs spēles noteikumi ir jāpapildina.”

“Es nerunāju par noteikumiem.” Veids visu apgrieza otrādi - kā jau vīrietis! “Es runāju par vienkāršu pieklājību.”

“Pieklājība. Tas nozīmē, ka man te jāsēž un jāgaida, līdz tu aplaimosi mani ar savu ierašanos? Es tā nedomāju. Mēs iesim un nāksim, kad gribēsim, izņemot tās reizes, kad vēlēsimies būt kopā. Vai arī mūsu attiecības kļūs pastāvīgas un atklātas. Nekādu slepenu braucienu uz moteļiem! Nekādas izlikšanās, ka mūs nekas nesaista! Mēs vai nu esam pāris, vai neesam.”

“Vai tas ir ultimāts?” Pēdējā zilbē viņas balss aizlūza. “Tu man uzstādi ultimātu - pēc tam, kad pusi nakts esi licis man gaidīt?” “Tas bija nepatīkami, vai ne? Ka vajadzēja gaidīt. Šausmīgi bojā garastāvokli!” Veids atstūmās no izlietnes un gāja Feitai klāt. “Cilvēks jūtas piemānīts, nicināts, apsmiets... Es zinu, kā tas ir.”

Feita nokaunējusies izlaida pirkstus caur matiem.

“Agrāk tu man neko tādu neteici!”

“Ja es ko tādu teiktu, tu mestos projām kā apsvilusi. Tev ir tāds paradums, Feita. Vakarnakt, sēžot upes krastā ar pudeli un šo to pārdomājot, es nospriedu, ka man tas nepatīk un es pats sev arī nepatīku, jo ļauju tev šādi izrīkoties. Tāpēc tagad es tev to saku: vai nu mēs paliekam kopā kā divi cilvēki, kas nav viens otram vienaldzīgi, vai ejam katrs savu ceļu.”

“Tu taču zini, ka neesi man vienaldzīgs, Veid! Vai tiešām tu par mani esi tik zemās domās?”

Esmu par tevi augstākās domās nekā tu pati, Veids sevī noteica. “Agrāk es būtu ņēmis tevi pretī bez jebkādiem noteikumiem. Tas laiks ir pagājis. Tagad man vajag vairāk, Feita. Ja tu nevari man dot vairāk vai nevēlies to darīt, es to pārcietīšu. Bet ar kripatām tu mani vairs nepabarosi.”

“Es vairs neko nesaprotu!” Un Feita satriekta apsēdās uz gultas malas. “Nudien nesaprotu, kā tu spēj visu pavērst pret mani.”

“Ne jau pret tevi. Pret mums abiem. Man gribas, lai mēs būtu abi. Lai mēs būtu kopā. Es tevi mīlu.”

“Ko? Vai tu esi traks?” Feita pārbijusies pielēca kājās. “Nerunā tādus vārdus!”

“Es tev jau agrāk esmu to teicis, bet tu jau neklausījies. Tev tas nelikās pietiekami svarīgi. Ņem vērā, ka šoreiz tas ir pietiekami svarīgi, jo otrreiz es to vairs neatkārtošu. Es tevi mīlu, Feita!” Veids satvēra viņas plecus. “Tā ir, un tu tur neko nevari iesākt.”

“Kas man jāiesāk?” Pakrūtē Feita juta sīkus drebuļus un apjēdza, ka tās ir bailes - bailes tīrā veidā. “Ārprāts, kāda ķeza...”

“Ik reizi, kad es teicu, ka mīlu tevi, tu mani pameti un apprecējies ar citu.”

Feita palika vaļēju muti.

“Es taču ne...” Ak dievs, tieši tā viņa bija darījusi!

“Šoreiz mēs varētu pamēģināt citādi. Mēs varētu izturēties pret mums abiem kā pret parastiem, normāliem cilvēkiem un paskatīties, kas no tā iznāks. Mēs varētu vairāk laika pavadīt kopā - ne tikai gultā vien. Mūs saista daudz kas vairāk nekā sekss.”

Feita nošņaukājās.

“Kā tu to vari zināt?”

Veids pasmējies noglāstīja viņai matus.

“Labi, nu tad teiksim tā: es gribētu noskaidrot, vai mūs tiešām saista kas vairāk nekā sekss.”

“Un ja nu nesaista?”

“Un ja nu saista?”

“Un ja nu nesaista?”

Viņš nopūtās.

“Nu, tad droši vien beigsies ar to, ka mēs atkal daudz laika pavadīsim gultā. Ja mums vēl to gribēsies,” viņš piebilda un noliecās, lai atņemtu kucēnam spilvena stūri, ko tas grasījās sagrauzt.

Tik uzticams, gudrs un glīts, Feita domāja. Un viņš mani mīl. Bet neviens nekad nav mīlējis mani ilgu laiku. Neuztver visu tik traģiski, Feita sev pavēlēja. Nomierinies, citādi jau sirds lec pa muti laukā!

“Kādas nopietnas attiecības var būt ar vīrieti, kura gultā nakšņo tādi plušķi?”

“Misis Dotija viņu te ieveda pa ceļam uz baznīcu. Es jutos tik paģirains, ka spēju vienīgi iecelt viņu pie sevis gultā.”

“Kas viņai kait?”

“Kam? Kucītei? Nekas.” Veids pieliecās pie suņuka un sabužināja tam ausis. “Ņipra kā atspere! Saņēmusi visas potes un ir lieliskā formā.”

“Tad ko viņa te dara?”

“Gaida tevi.”

“Mani?!” Feita soli atkāpās. “Man nevajag suni!”

“Vajag.” Veids pacēla kucēnu no gultas un iestūma Feitai rokās. “Redzi - tu viņai jau tagad esi mīļa!”

“Kucēniem visi ir mīļi.” Feita grozīja galvu, lai izvairītos no suņuka ašās mēles.

“Tā ir.” Veida smaids kļuva arvien platāks, līdz vaigos ievilkās bedrītes. Viņš apskāva Feitu ap vidu, ietverot suņuku gluži kā ligzdiņā. “Un visi mīl kucēnus. Viņa skries tev pakaļ, viņa ar tevi spēlēsies, viņa nekad tevi nepametīs un vienmēr mīlēs.”

“Un čurās uz paklāja un grauzīs manas kurpes.”

“Mazliet. Viņai būs vajadzīga disciplīna un skološana. Viņai būsi vajadzīga tu.”

Feita pazina Veidu kopš bērnības. Tagad viņi gan vairāk laika pavadīja gultā, bet tas nenozīmēja, ka Feita neizprastu Veida domu gaitu.

“Vai tu man dāvini suni vai audzinātāju?”

“Abus.” Veids paliecās un noskūpstīja Feitu uz vaiga. “Pamēģini! Ja neveiksies, es paņemšu viņu atpakaļ."

Kucēns likās apņēmies ar savu karsto ķermenīti ieritināties Fei-tai pie kakla, pleca iedobē. Kas šeit īsti notika? Visi bija ķērušies pie viņas audzināšanas. Vispirms Būtsa, tad Keids un visbeidzot Veids.

“Man galva iet riņķī! Šodien es netieku ar tevi galā, un tas ir vienīgais iemesls, kāpēc es tam visam piekrītu.”

“Tam, ko es teicu par mums abiem, vai kucēnam?”

“Šim un tam.”

“Iesākumā ar to esmu pilnīgi mierā. Virtuvē tu atradīsi kucēnu barību. Varbūt tu varētu viņu pabarot, bet es tikmēr ieiešu dušā. Man jābrauc uz vecāku mājām pusdienās, esmu jau nokavējies. Vai nevēlies braukt līdzi?”

“Paldies, bet pusdienām kopā ar vecākiem es vēl neesmu nobriedusi.” Pārāk labi viņa atcerējās vēso spīdumu Veida mātes acīs. “Ej, ej dušā! Tu jau smirdi pretīgāk nekā vesels kucēnu metiens.”

Domīgi saraukusi pieri, Feita nesa suņuku uz virtuvi. Viņai nepavisam nelikās, ka viņa būtu tam visam nobriedusi. Nepavisam.

18

Neilgi pēc tam, kad Torija pirmdienas rītā bija ieradusies veikalā, iešķindējās durvju zvans.

“Labrīt! Mani sauc Šerija Belouza. Es piesēju savu suni pie jūsu soliņa - vai jums nav iebildumu?”

Paraudzījusies ārā, Torija ieraudzīja uz ietves rātni sēžam spalvainu milzeni.

“Nē, nekas! Liels gan, vai ne? Un skaists.”

“Mīļumiņš! Nupat mēs parkā izskrējām rīta riksi, un atpakaļceļā iedomājos, ka varētu iegriezties pie jums. Es te jau biju sestdien, īsu brītiņu. Ļaužu ka biezs!”

“Jā, darba bija padaudz. Vai varu jums kaut ko parādīt, vai arī vēlaties vienkārši tāpat apskatīties?”

“Gribēju jautāt, vai jums nav vajadzīga palīdze.” Šerija atmeta atpakaļ “zirgasti”, kā atvainodamās pacēla augšup rokas. “Zinu, ka ar šādu apģērbu mugurā nav pieņemts meklēt darbu,” viņa smaidīdama teica un saraustīja uz leju miklo sporta kreklu. “Bet es šoreiz sekoju mirkļa impulsam. Esmu vidusskolas skolotāja. Būšu. Jūnija vidū sākšu mācīt vasaras skolā, no rudens strādāšu pilnu slodzi.”

“Kāpēc tad jums vēl vajadzīgs darbs?”

“Es vēl pāris nedēļu nestrādāšu, bet septembrī man būs brīvas visas pēcpusdienas un sestdienas. Man ļoti patiktu strādāt šādā veikalā, un piepelnīties arī nenāktu par ļaunu. Reiz jau strādāju līdzīgu darbu, lai nopelnītu naudu koledžai, tā ka iesācēja neesmu. Varu atnest jums rekomendācijas, turklāt esmu gatava strādāt par minimālu algu.”

“Taisnību sakot, Šerija, es nemaz nebiju domājusi pieņemt algotus darbiniekus, vismaz pirmajā laikā ne, kamēr iestrādāšos.”

“Tas nevarētu būt viegli - vienai vadīt šādu veikalu.” Dzīves cīņā Šerija bija mācījusies neatlaidību. “Ne jums ir pusdienas pārtraukums, ne arī brīvs laiks grāmatvedībai un inventarizācijai, un pasūtījumiem. Veikals atvērts sešas dienas nedēļā - tas nozīmē, ka pastāvīgi esat aizņemta. Jums nav laika mierīgi aiziet uz banku vai iepirkties. Daudzas nopirktās preces jūs pircējiem piegādājat pa pastu, vai ne?”

“Jā, bet...”

“Ikreiz, kad jums būs jābrauc uz pastu, veikalu vajadzēs slēgt. Vai arī jums būs jādodas uz pastu pēc veikala slēgšanas laika, un darbadiena stiepsies garumā. Sievietei, kas viena pati vada tādu uzņēmumu, vajadzētu zināt, ka laiks maksā naudu.”

Torija palūkojās uz apmeklētāju uzmanīgāk. Šerija bija jauna, glīta, sasvīdusi no nesenā skrējiena. Un viņa runāja ļoti tieši. Un viņai bija taisnība. Torija bija ieradusies astoņos, jo vajadzēja iesaiņot nosūtāmās preces, sakārtot dokumentus, joņot uz banku un pasta nodaļu.

Protams, tas viss viņai patika un deva brīnišķīgu gandarījuma izjūtu. Tomēr viņa zināja, ka ar laiku šie pienākumi arvien vairāk apgrūtinās.

Torija vēl nebija īsti gatava ielaist savā veikalā svešinieci, pat ja tā strādātu tikai pusi darbadienas. Apziņa, ka tas viss pieder vienīgi viņai, sagādāja lielisku baudu. Tomēr šāda pieeja bija arī nepraktiska, to nu Torija apjēdza.

“Jūs mani pārsteidzāt nesagatavotu. Varbūt iedodiet man savu adresi un telefona numuru un uzrakstiet, kur agrāk esat strādājusi!” Torija aizgāja aiz letes, lai sameklētu bloknotu. “Es par to padomāšu.”

“Kolosāli!” Paķērusi Torijas sniegto pildspalvu, Šerija uzplakšķi-nāja ar to pa bloknotu. “Turklāt man ir palīgs. Mēs divi strādāsim par vienu algu!” Ar galvas mājienu viņa norādīja uz logu; tieši tobrīd veikala priekšā bija apstājušās divas sievietes, apbrīnodamas

Mongo. “Viņš ir tik jauks, ka cilvēki nespēj paiet garām, viņu ne-apmīļojuši. Un, viņu mīļodami, tie noteikti palūkosies uz jūsu vei-kalu. Un ienāks!”

“Laba doma!” Torija sarauca uzaci augšup. “Varbūt man pietiktu iegādāties suni.”

Šerija rakstīdama iesmējās un atteica:

“Otru tādu kā mans Mongo jūs nekur neatradīsiet! Un, lai cik gudrs, ar kases aparātu viņš tomēr neprot apieties.”

“Arī laba doma. Paskat, pierunājāt...” Torija klusi nosacīja, jo abas sievietes nāca iekšā.

“Vai tas ir jūsu suns?”

“Viņš ir mans!” Šerija starodama atbildēja. “Ceru, ka viņš jums pārāk neuzmācās.”

“Kur nu! Tik jauks sunītis! Un kas par kažoku!”

“Mīlīgs kā jēriņš! Mēs abi gājām garām un nodomājām - jāapskata visas šīs jaukās mantas! Vai nav brīnišķīgs veikals?” Šerija čivināja.

“Ļoti patīkams. Šķiet, ka agrāk te tāda nebija.”

“Mēs sākām strādāt tikai šosestdien,” paskaidroja Torija.

“Krietni ilgu laiku nebija gadījies būt šajā pilsētas pusē.” Sieviete palūkojās apkārt. Viņas draudzene jau bija piegājusi pie vitrīnas. “Man patīk tie svečturi, kas izlikti logā,” viņa turpināja. “Mēs nesen nopirkām jaunu māju, un tā jāiekārto.”

“Es jums tos parādīšu.” Torija paraudzījās uz Šeriju. “Atvainojiet!”

“Lūdzu, es nesteidzos!”

Šerija vēroja Toriju sarunājamies ar pircējām. Likās, ka Torija īpaši necenšas viņām neko iestāstīt; preču kvalitāte bija pietiekami daiļrunīga. Šerija nodomāja, ka arī viņa prastu apkalpot pircējus tā -atturīgi -, tomēr jautra pļāpāšana vairāk atbilda viņas dabai. Šis darbs man jādabū, Šerija rakstīdama domāja. Viņa prastu pircējus pārliecināt, un papildu ienākumi tiešām bija vajadzīgi.

Torijai iztapdama, viņa jūsmoja par pircēju izvēli un iesaistīja tās draudzīgā sarunā, kamēr Torija iesaiņoja pirkumus kastēs. Pircējas aizgāja apmierinātas un pilnām rokām.

“Tas bija labs darījums,” Sērija teica. “Tomēr, manuprāt, jūs va-rējāt Sallijai iestāstīt, lai nopērk arī tos dārza rotājumus.”

“Ja viņa tos gribēs, gan jau atgriezīsies! Turklāt es ceru, ka drau-dzene lenča laikā viņu pierunās,” Torija jautri atbildēja, pierakstīdama ar kredītkartēm izdarītos pirkumus. “Jūs mākat sarunāties ar pircējiem. Vai kaut ko arī saprotat no daiļamatniecības?”

“Es ļoti ātri visu aptveru. Un, tā kā man ļoti patīk tās preces, ko esat savam veikalam izvēlējusies, man nebūs grūti visu apgūt. Varu sākt kaut tūliņ.”

Torija jau bija gatava piekrist; likās, ka Šerija ir visādā ziņā atbilstoša kandidatūra palīdzes darbam. Tad atvērās veikala durvis -un no pārsteiguma apstulbušajai Torijai viss pārējais aizmirsās.

“Nu sveika, Torij!” Hanibala Bodīna mute atņirdzās platā jo platā smaidā. “Sen neesi redzēta!” Viņa vērīgais skatiens pievērsās Šel-lijai. “Vai tas ir jūsu suns, kas tur ārā tup, meitenīt?”

“Jā, tas ir mans Mongo. Ceru, ka viņš netraucēja jums ienākt veikalā.”

“Nē, nē, nepavisam! Likās dikti draudzīgs. Bet kur tik liels zvērs tik sīkai meitenītei? Pirms brītiņa redzēju, kā jūs abi skrējāt pa parku. Nevarēja saprast, kurš kuru velk!"

Šerijai pārskrēja nepatikas drebuļi, bet viņa savaldījās un pasmiedamās atbildēja:

“Mongo laipni ļauj man iedomāties, ka es esmu tā, kura komandē.”

“Jā, suns ir uzticams draugs! Daudz uzticamāks nekā vairākums cilvēku. Torij, vai tad tu mūs nemaz neiepazīstināsi? Hanibals Bo-dīns,” viņš teica, iekams Torija bija paguvusi ko bilst, un sniedza Sērijai lielu roku, kas bieži bija Toriju apklusinājusi. “Esmu Viktorijas tētis.”

“Ļoti priecājos!” Šerija nomierinājusies enerģiski paspieda Ha-nibalam Bodīnam roku. “Jūs gan droši vien ar meitu lepojaties. Tādi panākumi!"

“Jā, par tiem es arvien domāju,” viņš atteica, ar acīm urbdamies Torijā. “Un par meitu.”

Torija centās uzveikt stingumu. Ja jau tēvs bija šeit ienācis, kaut kā bija jātiek ar viņu galā. Bez citu klātbūtnes.

“Liels paldies, ka atnācāt, Šerij!” viņa teica. “Es visu apdomāšu un drīz jums piezvanīšu.”

“Paldies! Cenšos jūsu meitu pierunāt, lai ņem mani darbā, mister Bodīn,” Šerija paskaidroja. “Varbūt aizliksiet par mani labu vārdu? Bija prieks ar jums iepazīties! Gaidīšu ziņu, Torij!”

Sērija izgāja ārā un noliecās pie suņa. Caur aizvērtajām durvīm varēja dzirdēt meitenes jautros smieklus un suņa priecīgos vaukšķie-nus, sagaidot saimnieci.

“Paskat, paskat!” Iespriedis rokas sānos, Hanibals pagriezās, lai aplūkotu veikalu. “Kas par lepnu veikalu! Tu gan dzīvo labi.”

Viņš nebija pārvērties. Kāpēc gan viņš nebija pārvērties? Vai viņš izskatījās vecāks? Šķiet, ka ne. Druknais stāvs nelikās sarucis, mati nebija kļuvuši plānāki, un acīs vēl arvien dega tā pati tumšā kvēle. Laikam it kā nebija pār viņu varas. Un, tiklīdz viņš pievērsās Torijai, viņa juta, ka saraujas, kļūst par mazu meiteni; piepeši visi pūliņi, veidojot savu personību un raksturu, likās veltīgi.

“Ko tu gribi?”

“Jā, tu dzīvo labi...” Tēvs pienāca tuvāk pie letes. Attālumam samazinoties, Torija ievēroja, ka pirmais iespaids tomēr nav bijis īsti pareizs. Novecojis viņš bija: ap muti ievilkušās dziļas rievas, vaigi noļukuši, grumbas pierē kā iecirstas ar pātagu. “Vai atbrauci atpakaļ uz dzimto pilsētu palielīties, cik labi tev klājas? Pēc lepnības nāk krišana, Torij!”

“Kā tu zināji, ka esmu šeit? Vai mamma tev pateica?”

“Tēvs visu mūžu ir tēvs. Allaž paturēju tevi acīs. Tātad atbrauci atpakaļ ar lielību, lai mani apkaunotu?”

“Atbraucu tāpēc, ka atbraucu, un tam ar tevi nav nekāda sakara.”

“Šeit, kur tu biji visu ļaužu mutē, kur uz tevi rādīja ar pirkstu! Šeit, kur tu pirmo reizi uzdrīkstējies lēkt acīs Dievam un savam tēvam! Ar tavu kaunu apkrautam, man bija no šejienes jāaizbrauc!”

“Tu aizbrauci ar Mārgaritas Lavelas naudu kabatā.”

Tēvam noraustījās sejas muskulis. Tas bija brīdinājuma signāls.

“Ak tad ļaudis jau melš? Man tas vienalga. Tikai meļi un bezgoži uzklausa tenkas.”

“Tenkos vēl vairāk, ja tu vazāsies ap manu veikalu. Un tie, kas tevi meklē, te jau nu noteikti tevi atradīs. Es biju pie mammas. Viņa par tevi raizējas.”

“Bez pamata! Esmu ģimenes galva. Vīrietis savā mājā var iet un nākt pēc vajadzības.”

“Ne jau vajadzība tevi aizdzina, bet bailes! Tu aizbēgi, jo tevi apsūdz par uzmākšanos tai sievietei. Gluži vienkārši ņēmi un aizbēgi, un pameti mammu vienu! Kad tevi atkal noķers, nekāda nosacīta soda vairs nebūs. Tevi iebāzīs aiz restēm.”

“Muti ciet!” Tēva roka pašāvās uz priekšu. Torija bija gaidījusi sitienu, jau iepriekš tam gatavojusies, bet tēvs sagrāba viņu aiz blūzītes priekšas un pāri letei pievilka sev klāt. “Izturies pret mani ar cieņu! Tu man esi parādā par visu. Mana sēkla tevi laidusi pasaulē!” “Jā, diemžēl...” Torija atcerējās, ka zem letes ir šķēres. Ja tēvs pievilks viņu sev tuvāk vēl kaut collu, viņa tās satvers un... Un, raudzīdamās pazīstamajā, negantu dusmu izķēmotajā sejā, Torija sev vaicāja, vai tiešām spētu laist šķēres lietā. “Ja tu mani aiztiksi, iešu taisnā ceļā uz policiju, goda vārds! Pamēģini tikai man iesist - un es izstāstīšu par visām reizēm, kad tu mani pameti guļam sadauzītu! Un tad...” Torijai gandrīz paspruka kliedziens - ar otru roku tēvs bija parāvis viņu aiz matiem; viņa raupjie pirksti ar garajiem nagiem nežēlīgi skrāpēja ādu. Acīs viņai saskrēja sāpju asaras, balss runājot bija aizsmakusi. “Un tad tev iedos vēl vairāk gadu! Goda vārds, es to panākšu! Laid mani vaļā un vācies no šejienes prom! Tad es aizmirsīšu, ka jebkad esmu tevi redzējusi.”

“Tu uzdrošinies man draudēt?”

“Tie nav draudi. Es to izdarīšu.” Tēva dusmas un niknums gāzās viņai virsū kā smacējošs vilnis. Rīkle aizžņaudzās, plaušām trūka gaisa. Torija juta, ka ilgi vairs neizturēs. “Laid mani vaļā!” Nenovērsdama no tēva acis, viņa taustījās zem letes, meklējot šķēres. “Laid, kamēr veikalā kāds nav ienācis, kas tevi varētu pazīt!”

Hanibala Bodīna sejā atspoguļojās dažādas izjūtas. Cauri varmācīgo dusmu grimasei piepeši pavīdēja bailes. Torijas pirksti pieskārās vēsajam šķēru metālam, bet tajā brīdī tēvs parāva viņu sānis, gandrīz uzgrūzdams virsū kases aparātam.

“Man vajag naudu. Dod man visu, kas tev tur ir! Tu tik un tā man par visu esi parādā.”

“Te necik nav. Ar to tu tālu netiksi.” Torija atvēra kases atvilktni, ar saujām izgrāba naudu ārā. Viņa bija gatava maksāt jebkādu cenu, lai tikai dabūtu tēvu prom.

“Tā Hārtsvilas slampa par saviem meliem degs elles ugunīs!” Vēl arvien turēdams Toriju aiz matiem, ar otru roku Hanibals Bodīns stūķēja naudu kabatā. “Un tu tāpat!”

“Tu tur būsi pirmais!” Torija iesaucās, pati nezinādama, kāpēc. Viņa nespēja pareģot nākotni un vienmēr bija priecājusies, ka nav apkrauta ar šādu nastu. Taču šoreiz viņa piemiedza acis un runāja, it kā redzēdama to, kas notiks: “Šo gadu tev vairs nav lemts nodzīvot. Tu mirsi lielās mokās - uguns liesmās un sāpēs! Tu mirsi, lūgdamies žēlsirdību. To pašu žēlsirdību, ko man vienmēr liedzi.”

Tēva seja nobālēja, un viņš tā atgrūda Toriju, ka viņa atmuguriski uztriecās plauktam, no kura noripoja daži priekšmeti. Pacēlis roku ar izstieptu rādītājpirkstu, viņš iekliedzās:

““Raganai nebūs apgānīt zemes virsu!” Atceries to! Ja tu kaut vienam pateiksi, ka šodien te biju, es atgriezīšos un izdarīšu to, ko man vajadzēja izdarīt tūlīt pēc tavas piedzimšanas! Kad piedzimi ar maisu galvā. Sātana zīme! Tava dvēsele jau dzimšanas brīdī bija nolādēta.” Ar šiem vārdiem viņš izgāja pa durvīm un, galvu plecos ierāvis, aizsteidzās prom. Torija noslīga uz grīdas. Nolādēta - jau dzimšanas brīdī? Viņas stingais skatiens bija pievērsts šķērēm, kas rēgojās uz plaukta malas zem letes. Viņa jau gandrīz bija sagrābusi tās rokā, gandrīz...

Ja viņa tās būtu pavērsusi pret tēvu, viens no viņiem tiešām degtu elles liesmās. Viņai bija gandrīz vienalga, kurš. Vismaz tad viss būtu beidzies.

Pievilkusi ceļgalus pie zoda, Torija atspieda pret tiem vaigu un sarāvās kamoliņā gluži kā bērna gados. Tādu viņu atrada Feita, ienākdama veikalā ar kucēnu rokās.

“Ak dievs, Torij!” Vienā acu uzmetienā Feita ieraudzīja visu -vaļējo, iztukšoto kases atvilktni, nekārtību un Toriju, kas sēdēja zemē. Feita nolika kucēnu uz grīdas - tas priecīgs aizlēkšoja - un metās Torijai klāt. “Vai esi ievainota?”

“Man nekas nekait. Nekas nebija.”

“Laupīšana gaišā dienas laikā! Pie mums, Progresā! Tas ir gan kaut kas! Tu taču viscaur drebi! Vai tev draudēja ar šauteni? Nazi?” “Nē. Nē. Nekas...”

“Asinis neredz... Tad jau... Nē, paskat, tev nobrāzts kakls! Es izsaukšu policiju. Vai tev vajadzēs ārstu?”

“Nē! Nesauc ne policiju, ne ārstu!”

“Nesaukt policiju? Pirms mirkļa redzēju, ka no šejienes iznāca kāds tēvainis un aizlavījās prom, tagad - kase vaļā, tukša, tu aiz letes zemē -, un lai es vēl nesaucu policiju? Ko tad Ņujorkā šādās reizēs dara - kad veikals aplaupīts -, varbūt apsēžas un iedzer kafiju?”

“Tā nebija laupīšana.” Pagurumā Torija atgāza galvu pret sienu. “Es pati iedevu naudu. Nepilnus simt dolārus. Tas nav svarīgi.”

“Nu tad varbūt nākamo simtu iedod man! Ja tu domā tā rīkoties ar saviem ieņēmumiem, tad drīz tevis te vairs nebūs.”

“Es te būšu! Es te palikšu! Neviens mani nepiespiedīs atkal bēgt projām! Nekas un neviens! Vairs nekad!”

Par histērijas lēkmēm Feitai nebija lielas jēgas, viņa bija pieredzējusi vienīgi savējās, tomēr viņa nojauta histēriju Torijas balsī un plati ieplestajās acīs.

“Nu, tā jau ir labāk!” Feita uzmundrinoši teica. “Varbūt tagad celies augšā, ieiesim uz brītiņu blakustelpā!”

“Es jau teicu, ka viss ir kārtībā.”

“Nerunā blēņas! Celies!”

Torija gribēja Feitu atstumt un pati celties augšā, bet kājas neklausīja, tās gluži vienkārši ļima. Vajadzēja vien pieņemt Feitas palīdzību, atbalstoties uz viņas pleca.

“Ieiesim noliktavā! Kucēnu es atstāšu tepat.”

“Ko atstāsi?”

“Par viņu neuztraucies, uz grīdas viņš tikpat kā vairs nečurā. Vai tev ir kaut kas stiprāks, ko iedzert?”

“Nē.”

“Protams! Godīgā Torija jau neglabās rakstāmgaldā viskija pudeli. Tagad sēdies, nomierinies un pastāsti, kāpēc es nedrīkstu saukt policiju.”

“Būs tikai sliktāk.”

“Kāpēc?”

“Tāpēc, ka tas cilvēks, ko tu redzēji iznākam no veikala, bija mans tēvs. Es viņam iedevu naudu, lai viņš aizvācas.”

“Un tie nobrāzumi - to tev nodarīja viņš?” Torija neatbildēja, tikai skatījās Feitai acīs. “Droši vien tā nav pirmā reize. Nē, Houpa jau man neko nestāstīja. Droši vien tu biji viņu nozvērinājusi, bet man jau pašai arī ir acis. Nez cik reižu redzēju uz tavas miesas švīkas un zilumus. Vienmēr tu teici, ka esi kritusi vai uzskrējusi kam virsū, bet tas likās savādi, jo tu nemaz nebiji tāda neveikle. Atceros, ka torīt, kad ieradies pateikt mums par Houpu, tu arī biji vienos zilumos.” Feita piegāja pie mazā ledusskapja un, sameklējusi tur minerālūdens pudeli, to atvēra. “Vai tāpēc tu tonakt neaizgāji uz purvu? Tāpēc, ka viņš bija tevi noslānījis?” Feita pasniedza Torijai ūdens glāzi, domās izvērtēdama viņas klusēšanu. “Laikam gan visus šos gadus man vajadzēja vainot nevis tevi, bet kādu citu.”

Torija iedzēra malku ūdens, atveldzēdama izkaltušo rīkli.

“Vainot vajadzētu to cilvēku, kas Houpu nogalināja,” viņa atteica.

“Mēs viņu nepazīstam. Ērtāk ir vainot kādu, kam ir seja un vārds. Tagad tu gan varētu pacelt telefona klausuli un piezvanīt. Policijas priekšnieks Russ dabūs tavu tētiņu rokā viens divi.”

“Es vēlos vienīgi to, lai viņš vairs te nerādītos. Diez vai tu spēsi mani saprast.”

“Cilvēki parasti cits citu nesaprot. Tomēr reizēm...” Sāniski uzsēdusies uz rakstāmgalda, Feita nolūkojās uz Toriju. “Mans tēvs reti pacēla pret mani roku. Reizēm gan es dabūju ar plaukstu pa dibenu, bet, atklāti sakot, daudz retāk, nekā biju pelnījusi. Toties viņš mācēja tā uzkliegt, ka man sirds pagura.” Ak, kā es pēc viņa ilgojos, Feita nodomāja. Tās iedūrās viņā kā bulta - ilgas pēc tēva. “Un ne jau tāpēc, ka es baidītos - tēvs ņems siksnu un mani nopērs,” Feita klusāk turpināja. “Bet tāpēc, ka tādās reizēs es sapratu: tēvs ir manī vīlies. Man vienmēr bija bailes, ka atkal likšu viņam vilties. Es jau zinu, zinu, ka tas ir pavisam citādi, nekā bija tev... Tagad es sev jautāju: ja man būtu citāds tēvs, ja mans tēvs būtu citāds cilvēks un visu mūžu es būtu aizvadījusi bailēs, ko es tagad darītu?”

“Izsauktu policiju, lai viņu iebāž cietumā.”

"Pilnīgi pareizi! Bet tas nenozīmē, ka es nesaprastu, kāpēc tu to nedari. Kad tētis bija aizrāvies ar to sievieti, es mammai neko neteicu. Kādu laiku es ticēju, ka viņa tiešām neko nezina. Man likās, varbūt tas kaut kā beigsies pats no sevis. Protams, nebeidzās, bet man gribējās tam ticēt.”

Nedaudz atguvusies, Torija nolika minerālūdens glāzi uz rakstāmgalda.

“Kāpēc tu par mani rūpējies?” viņa vaicāja Feitai.

“Nav ne jausmas! Bērnībā tu man diez ko nepatiki; iemesls varbūt bija tas, ka Houpa ar tevi draudzējās, bet man vienmēr visu gribējās darīt pretēji tam, kā darīja māsa. Tagad tu guli ar manu brāli, un izrādās, ka man tas ir svarīgāk, nekā agrāk likās. Man gribas tevi labāk iepazīt.”

“Tātad tu rūpējies par mani tāpēc, ka guļu ar tavu brāli.”

Šis vēsais formulējums Feitu uzjautrināja.

“Savā ziņā - jā. Un es tev pateikšu vēl kaut ko, jo zinu, ka tas tevi kaitinās: man tevis žēl.”

“Tev taisnība.” Torija piecēlās, laimīga, ka augums pārstājis trīsēt. “Tas mani kaitina.”

“Loģiski! Līdzjūtība tev nepatīk. Tomēr, manuprāt, neviens bērns nedrīkstētu no tēva baidīties. Un nevienam cilvēkam nav tiesību bērnu sist, pat tēvam ne. Tagad labāk iešu un paraudzīšos, ko mans kucēniņš tur veikalā sastrādājis.”

“Kucēns?” Torijai iepletās acis. “Kāds kucēns?"

“Mana mazā mīlulīte. Viņai vēl nav vārdiņa.” Izgājusi veikala zālē, Feita laida vaļā lielo smējienu. “Ak tu mazā nebēdniece!”

Mazā nebēdniece bija atradusi dekoratīvo ietinamo papīru un pašlaik ar to karoja. Papīra driskās klāja grīdu kā sniegs. Kucēns bija atradis arī lentīti; vairākās kārtās tā bija satinusies mazajam spalvu kamolam apkārt.

“Ak dievs...” Torija novaidējās.

“Neuztraucies! Viņa tev sapostījusi mantu apmēram par pieciem dolāriem, un to es samaksāšu. Nu nāc, mīļumiņ...” Priecīgi ievauk-šķēdamies, kucēns, ķepām pinoties lentes vijumos, metās pie Fei-tas un pieplaka viņai pie kājām. “Nekad nebūtu domājusi, ka tāda maza radībiņa var sagādāt tik daudz jautrības, goda vārds! Ak tu manu saldumiņ! Visa vienos kruzuļos kā Ziemassvētku dāvana!” Fei-ta dūdoja, pacēlusi kucēnu augšup.

“Tas ir idiotiski.”

“Es zinu. Bet vai viņa nav burvīga? Un mīl mani neprātīgi! Pagaidi, cukurzirnīt, tagad māmiņa visu sakops, lai niknā tante uz tevi neļaunojas!”

Torija jau bija nometusies uz ceļiem un vāca kopā papīra gabalus.

“Ja tu šo veikala demolētāju vēlreiz palaidīsi vaļā, es tev iekodīšu kājā.”

“Es viņu mācu sēdēt. Gudra kā profesors! Paskaties!” Par spīti Torijas draudiem, Feita nolika kucēnu uz grīdas un uzplikšķināja tam pa dibengalu. “Sēdi! Nu, klausi mammu, mīļumiņ! Sēdi!”

Kucēns palēkdamies nolaizīja Feitai seju, tad aizskrēja prom un sāka griezties riņķī, ķerstīdams asti.

“Ir gan profesors...”

“Nu, vai viņa nav burvīga?”

“Dievišķīga... Tikai te viņai nav īstā vieta.” Sakopusi grīdu, Torija piecēlās. “Labāk izved viņu pastaigāties!”

“Mēs gribējām nopirkt skaistu bļodiņu komplektu - barības un ūdens trauciņus.”

“Kas vēl nebūs! Mākslinieku darinājumi nav domāti, lai tajos liktu suņu barību.”

“Vai tev nav vienalga, kā es tos lietoju, ja reiz esmu nopirkusi?” Pasitusi kucēnu padusē, Feita apņēmīgi devās pie plaukta. Viņa izvēlējās divas tumšzilas bļodiņas ar spilgtiem, smaragdzaļiem rakstu vijumiem. “Mums patīk šīs. Vai ne, mīļumiņ? Vai ne, manu cukurzirnīt?”

“Muļķības kalngals...” noņurdēja Torija.

“Nopirkts ir nopirkts, vai ne?” Feita nolika bļodiņas uz letes. “Sarēķini un neaizmirsti pieskaitīt saplēsto papīru!”

“Nerunā blēņas...” Iebāzusi sabojāto papīru atkritumu grozā, Torija izsita čeku. “Piecdesmit trīs dolāri un divdesmit seši centi. Par bļodiņām sunim.”

“Lieliski! Es maksāšu skaidrā naudā. Pag, mirklīti vJņu paturi...” Un Feita iestūma kucēnu Torijai rokās, lai varētu sameklēt makā naudu.

Pati pret savu gribu atmaigusi, Torija kucēnu samīļoja.

“Tu nu gan ēdīsi kā princese - no dārgiem traukiem, vai ne? Nudien, īsta princese!”

“Princese! Ideāls vārds!” Nolikusi naudu uz letes, Feita paķēra kucēnu. “Tu taču esi mana princese! Es tev nopirkšu kaklasiksnu ar dimantiņiem!"

Galvu šūpodama, Torija izdeva viņai atlikumu.

“Es tevi ieraugu pilnīgi jaunā gaismā, Feita.”

“Es pati sevi ieraugu jaunā gaismā. Un diezgan labi sev patīku. Nāc, Princesīt, mums vēl daudz kur jāiet, jāsatiek daudz ļaužu!” Viņa paņēma iepirkumu somu. “Diez vai es varēšu pati atvērt durvis.”

“Atvēršu jau, atvēršu...” Pēc mirkļa vilcināšanās Torija pieskārās Feitai pie elkoņa. “Feita... Paldies!”

“Lūdzu! Starp citu, tev derētu atsvaidzināt grimu.”

Feita vairs negribēja pieminēt to, kas noticis. Likās, ka citu cilvēku dzīvi reizēm ir visai interesanti vērot un par to patenkot, bet tikai no droša attāluma; iesaistīties viņa nevēlējās. Taču viņa nespēja izdzēst no atmiņas skatu, kā Torija bija sēdējusi zemē aiz letes lentīšu un sudrabainu aukliņu jūklī. Ar nejauku, sarkanu nobrāzumu uz kakla.

Arī uz Houpas ķermeņa toreiz bija nobrāzumi. Feita tos nebija redzējusi, viņai neļāva skatīties, taču viņa zināja.

Bija taču pilnīgi nepieļaujami, ka vīrietis dara pāri sievietei. Skaidrs, ka Torijai negribējās saukt policistus, lai tie arestē pašas tēvu. Tomēr bija citi veidi, kā nodibināt kārtību. Nobučojusi Princeses pakausīti, Feita devās taisnā ceļā uz banku pie Dž. R., lai pastāstītu, kas viņa māsasmeitai atgadījies.

Dž. R. laiku nezaudēja. Viņš atcēla nākamo tikšanos, pateica vietniekam, ka radusies vajadzība nokārtot personisku jautājumu, un devās uz Torijas veikalu tik straujā solī, ka, durvis verot, viņa krekls bija no sviedriem gluži slapjš.

Torijai bija pircēji, jauns pāris, kas apspriedās, pirkt vai nepirkt kādu zilbaltu paplāti. Lai ļautu viņiem apdomāties, Torija bija aizgājusi zāles pretējā pusē un šorīt nopirkto svečturu vietā rindoja plauktā citus.

“Tēvoci Džimij!” viņa iesaucās. “Vai tad ārā ir tik karsts? Seja tev gluži piesārtusi. Vai nevēlies iedzert kaut ko vēsu?”

“Nē... tas ir, jā,” Dž. R. pārlaboja, nospriedis, ka šādi pagūs mazliet apdomāties. “Kas ir pie rokas, mīlulīt!”

“Tūliņ atnesīšu!” Iegājusi noliktavā, Torija ar muguru atspiedās pret aizvērtajām durvīm un klusītēm nolamājās. Tēvoča sejas izteiksme bija nepārprotama. Skaidrs, ka Feita devusies tieši pie viņa uz banku. Te nu bija sapratne, viņa sevī noteica. Tad, dziļi ieelpojusi, lai nomierinātos, iznesa tēvocim kārbu ingveralus.

“Paldies, mīlulīt!” Un viņš iedzēra garu malku. “Ē... vai negribi nākt kopā ar mani pusdienās? Es izmaksāju.”

“Paldies, tēvoci, bet pulkstenis vēl nav ne divpadsmit. Turklāt esmu šo to paņēmusi līdzi no mājām. Negribu dienas vidū vērt veikalu ciet. Vai vecāmāte un Sesils jau aizbrauca?”

“Jā, no paša rīta. Būtsa centās pierunāt, lai pāris dienu vēl paciemojas, bet tu jau savu vecmāmiņu pazīsti! Viņai labāk patīk savās mājās.”

Jaunais pāris gāja ārā pa durvīm; sieviete paskatījās atpakaļ un noteica:

“Mēs atgriezīsimies!”

“Cerēsim! Visu labu!”

“Nu tā, tagad Jauj man paskatīties!” Tiklīdz durvis bija aizvērušās, Dž. R. nolika ingveralus kārbu un saņēma Toriju aiz pleciem. “Mīlulīt! Kāds nelietis... Kāpēc tu man nepiezvanīji?” viņš jautāja, raudzīdamies uz Torijas nobrāzto kaklu.

“Tāpēc, ka tu neko nevarētu līdzēt. Viss jau bija cauri. Un nebija jēgas tevi uztraukt. Tas ir vienīgais, ko Feita panākusi, skriedama uz banku un tev visu izpļāpādama.”

“Nerunā niekus! Feita darīja tieši to, kas bija jādara, un esmu viņai par to pateicīgs. Policiju saukt tu negribēji, un, jāatzīst, tavas mātes dēļ tā arī varbūt bija pareizāk. Taču es esmu tavs tēvocis!” “Jā..." Torija ļāvās, lai tēvocis viņu apskauj. “Viņš jau ir projām. Viņam tikai vajadzēja naudu. Pašlaik viņš bēguļo, slapstās, bet gan jau viņu noķers. Es tikai negribu, lai tas notiek šeit, lai tam ir sakars ar mani... Lūdzu, piedod...”

“Nu protams! Tomēr es vēlos, lai tu man kaut ko apsolītu.” Toriju maigi atstūmis, tēvocis, turēdams viņu aiz pleciem, teica: “Ja tēvs atkal uzradīsies - pat ja viņš liks tevi mierā -, tu man to noteikti tūliņ paziņosi.”

“Labi. Taču neraizējies! Viņš dabūja to, pēc kā bija ieradies, un tagad jau ir jūdzēm tālu.”

Torijai ļoti gribējās tam ticēt.

19

Visu atlikušo dienas daļu Torija tam ticēja. Garo pēcpusdienu viņa aizvadīja, ierāvusies krietni sacaurumotajās pašpārliecības bruņās. Lai arī zinādama, ka tas ir muļķīgi, viņa izsaiņoja vienu ietīto, ar lentīti pārsieto sveci un iededza, novietojusi uz letes. Cerēdama, ka sveces gaisma un aromāts izgaisinās pretīgo auru, ko telpā bija atstājusi tēva klātbūtne.

Pulksten sešos aizslēgusi veikalu, Torija sevi pieķēra bailīgi skatāmies apkārt kā tolaik, kad bija aizbēgusi no mājām uz Ņujorku. Toriju kaitināja tas, ka viņas gaita atkal kļūst nedroša un sirds ir gatava ik brīdi sarauties bailēs.

Vai gan viņa nebija stāvējusi pie drupām, kas palikušas no viņas mātes dzīves, un zvērējusi, ka stāsies pretī tēvam un viņa iedzītajām bailēm, ja viņš atkal bojās dzīvi viņai?

Kur palikusi viņas drosme?

Torija spēja vienīgi sev solīt, ka centīsies to atgūt.

Taču, aizvērusi mašīnas durvis, viņa tūliņ tās no iekšpuses aizslēdza un mājupceļā, sirdij uztraukti pukstot, ik pa brīdim ielūkojās atpakaļskata spogulītī.

Torija apbrauca dažu labu mašīnu un pat piespieda sevi pamāt Painijam Kobam, kas uztaurēja, vadīdams savu pikapu. Darbs tīrumā beidzies, viņa nodomāja, laukstrādnieki dodas uz mājām. Un zemes īpašnieks arī.

Iegriezdamās savas mājas piebraucamā ceļā un atrazdama to tukšu, Torija sajuta mazu vilšanās triecienu. Izrādījās, viņa bija cerējusi satikt

Keidu. Ilgojusies pēc tā. Īstenībā uz Keida priekšlikumu - ievākties šeit uz dzīvi - viņa bija atbildējusi ne īpaši jūsmīgi, taču, jo vairāk viņa to apdomāja, jo labāk tas patika. Un bija pat ļoti vēlams.

Pēc ilga, ilga laika viņai atkal vajadzēja cilvēka sabiedrību. Lai pārrunātu dienas notikumus, lai kopā pļāpātu par visādiem sīkumiem un smietos par gatavajiem niekiem, lai izkratītu sirdi. Lai kāds būtu blakus, kad nakts liekas pārpilna trokšņu un kustību, un atmiņu tēlu.

Ar ko viņa bija atbildējusi uz Keida ierosinājumu? Ar pretestību, iebildumiem, vārdos neizteiktu, īdzīgu atraidījumu.

“Ar pretīgu kašķīgumu,” viņa sev teica, kāpdama ārā no mašīnas. Nu, vismaz to viņa vairs neatļausies. Turklāt Torija labi zināja parasto sieviešu paņēmienu, ar ko varēja izpirkt sīkus grēkus. Viņa pagatavos Keidam garšīgas vakariņas un pēc tam viņu pavedinās.

Šī doma uzlaboja garastāvokli. Tas tik Keidam būs pārsteigums, kad viņa paudīs iniciatīvu! Cerams, viņa vēl nav aizmirsusi, kā to dara. Tā rīkodamās, viņa turklāt noveltu no Keida pleciem daļu atbildības par to, kādā gultnē viņu attiecības ievirzījušās.

Reiz viņa bija centusies šādi iztapt Džekam, un tad...

Nē! Apņēmīgi aizgainījusi šīs atmiņas, Torija slēdza vaļā mājas durvis. Keids nav Džeks, un viņa vairs nav tā sieviete, kāda bija Ņujorkā. Pagātnei nav jāatkārtojas.

Iegājusi mājā, Torija saprata, ka izgaisusi vēl viena ilūzija. Viņš bija šeit ielauzies - telpās, ko viņa uzskatīja par savām mājām. Viņas tēvs.

Necik daudz jau te nebija, ko postīt, un nelikās, ka tēvs būtu īpaši centies. Viņš nebija ieradies tādēļ, lai lauztu Torijas nedaudzās mēbeles vai bojātu sienas; tiesa, mazliet bija darīts gan viens, gan otrs. Atpūtas krēsls bija apgāzts otrādi un tā apakša sagraizīta ar nazi. Lampa bija saplēsta, galdiņš, ko viņa bija domājusi no jauna nolakot, ietriekts kaktā; viena kāja tam bija pārlauzta gluži kā žagars.

Torija pazina sienās ietriekto iedobumu lielumu un veidu: tas bija tēva dūru “paraksts”. Tā viņš “parakstījās”, kad neizskaidrojamu iemeslu pēc izgāza dusmas uz nedzīviem objektiem, nevis paša meitu.

Durvis Torija atstāja vaļā - ja nu instinkta balss viņu maldinātu un tēvs vēl arvien būtu šeit.

Taču guļamistabā neviena nebija. Tēvs bija norāvis gultas veļu un uzšķērdis matraci. Gultas dzelzs rāmis laikam bija par smagu un nebija licies kustināšanas vērts.

Kumodes atvilktnes bija izrautas ārā, drēbes sagāztas kaudzēs. Nē, nelikās, ka tēva īstais nolūks būtu mantu bojāšana; ja viņš to būtu gribējis, viņš varēja sagriezt viņas apģērbu. Reiz tēvs tā bija darījis, lai meitai norādītu, ka jāģērbjas piedienīgāk.

Tēvs bija meklējis naudu vai ko tādu, ko varētu viegli pārdot. Dzēris viņš droši vien nebija, jo tad situācija būtu daudz ļaunāka. Tad viņš būtu šeit un Toriju gaidītu. Par laimi... Torija noliecās, lai paceltu saņurcītu blūzi, tad novaidējās, ieraudzījusi zem tās griezumiem rotāto koka kastīti, kurā glabāja rotaslietas.

Viņa steigšus to atvēra - un izmisumā noslīga uz grīdas. Kastīte bija tukša. Nekas liels jau nebija zaudēts, viņas rotaslietiņas īstenībā bija mazvērtīgas. Tās gan bija no zelta, un katrai piemita īpatns skaistums, tomēr tās nebija neaizstājamas.

Taču kastītē Torija bija glabājusi arī zelta auskarus ar smaragdiem, vecmāmiņas dāvanu divdesmit pirmajā dzimšanas dienā. Auskarus, ko reiz bija nēsājusi vecmāmiņas māte. Vienīgo mantojumu. Kura cena nemaz nebija nosakāma. Kas nebija aizstājams ne ar ko. Kas nu bija zudis.

“Torij!”

Keida satrauktā balss un soļi uzrāva Toriju kājās.

“Es esmu šeit! Man nekas nekait!” viņa atsaucās.

Keids iebrāzās istabā un, pirms Torija spēja izteikt kaut vārdu, piespieda viņu sev klāt. No Keida viļņiem gāzās baiļu un atvieglojuma strāvas.

“Man nekas nekait!” Torija atkārtoja. “Nupat ienācu. Pirms īsa brīža. Viņš jau bija projām.”

“Es redzēju tavu mašīnu, tad ieraudzīju istabu... Domāju, ka...” Keids satvēra viņu ciešāk, iespieda seju viņas matos. “Ļauj man tevi brītiņu turēt...” Keids zināja, kā ir, kad šausmas iecērtas rīklē kā ar nagiem. Viņš nebija domājis to vēlreiz piedzīvot. “Paldies Dievam, ka esi sveika un vesela! Gribēju te nokļūt pirms tevis, bet neizdevās. Izsauksim policiju, un tad tu pārcelsies pie manis uz “Skaistajiem sapņiem”. Man jau šorīt vajadzēja tevi turp aizvest.”

“No tā nebūs jēgas, Keid. Te bijis mans tēvs.” Torija atvirzījās un nolika tukšo kastīti uz kumodes. “Šorīt viņš ieradās veikalā. Mēs strīdējāmies. Tas, ko viņš te pastrādājis... tā viņš pierāda, ka vēl arvien spēj mani sodīt.”

“Vai viņš tev atkal darīja pāri?”

“Nē.” Noliegums viņai izspruka gluži automātiski, taču Keida skatiens jau bija pievērsies nobrāzumam uz viņas kakla.

Viņš neko neteica. Tas bija lieki. Viņa skatiens satumsa, acis sa-miedzās šaurās spraudziņās; tajās dzalkstīja naids. Torija šādu skatienu pazina. Tad viņš pasniedzās pēc telefona klausules.

“Keid, nē! Pagaidi! Es negribu ziņot policijai!”

Viņa galva pacirtās augšup, balsī ietrīsējās aizturēts niknums.

“Vienmēr nenotiks tā, kā tu gribi.”

Šerija Belouza svinēja jauno darbu, kas viņai jau bija tikpat kā rokā. Viņa bija atdarījusi vīna pudeli, ielikusi atskaņotājā Šerilas Krovas kompaktdisku un noregulējusi skaļumu tā, lai kaimiņi vēl varētu paciest, un savā dzīvoklī dejoja.

Viss veidojās lieliski.

Šerija bija ļoti apmierināta, ka izvēlējusies Progresu. Mazpilsētiņu, kurā visi cits citu pazīst. Tieši tāda viņai patika, tādā viņa gribēja dzīvot. Likās, tā tiešām bijusi viņas laimes diena, kad viņa pieteikusies darbam Progresas vidusskolā.

Darbabiedri, skolotāji, viņai patika. Ar visiem Šerija gan vēl nebija īsti iepazinusies, bet drīz tas notiks, jo rudenī viņa sāks strādāt pilnu slodzi.

Un viņa būs brīnišķīga skolotāja, tāda, kurai skolēni uzticēs visus priekus un bēdas. Mācīties literatūru viņas stundās būs aizraujoši. Viņa mudinās skolēnus lasīt savam priekam, pašiem meklēt sev piemērotas grāmatas, lai mīlestība uz literatūru, sākusies vidusskolā, nepamestu viņas audzēkņus visu mūžu.

Protams, viņa tiem liks arī strādāt, daudz strādāt, bet viņai bija neskaitāmas jaunas idejas, kā padarīt šo darbu interesantu, saistošu.

Pēc daudziem gadiem, atceroties skolu, viņas audzēkņi ar mīļumu pieminēs literatūras skolotāju. Mis Belouza, viņi teiks, iemācīja man saprast literatūru un dzīvi.

Ko vairāk vēl varētu vēlēties?

Tieši to Sērija bija visvairāk vēlējusies, tāpēc bija mācījusies kā apsēsta un tāpēc tagad bija gatava strādāt, spēkus netaupot, lai atmaksātu mācību maksas aizdevumu. Beigu beigās tas bija vērtīgs ieguldījums viņas nākotnē.

Vērtīgs gan - vēl bija jānomaksā daudz rēķinu! Taču naudas jautājumu viņa pratīs atrisināt.

Darbs Torijas veikalā būs gatavā izprieca. Tas ne vien atvieglos finansiālo slogu, vēl vairāk - tas ļaus viņai iepazīt pilsētiņas sabiedrību. Ik dienu viņa satiks dažādus ļaudis, ar daudziem iedraudzēsies, un drīz šejienes iedzīvotāji viņu pieņems par savējo.

Jau tagad viņas paziņu loks nemitīgi paplašinājās. Daudzdzīvokļu nama kaimiņi. Meksīne, kas strādāja pie veterinārārsta. Turklāt Sērija bija nodomājusi sarīkot mājas ballīti, lai ar jauniegūtajiem paziņām vēl ciešāk iedraudzētos. Kaut kad jūnijā, kad neviens neko īpašu neplāno.

Protams, viņa ielūgs arī Toriju. Un glīto veterinārārstu ar bedrītēm vaigos. Jā, ar viņu es labprāt iepazītos tuvāk, Šerija nodomāja, ieliedama sev otru glāzi vīna.

Viņa ielūgs Mūnijus. Misters Mūnijs bija tik laipni viņai palīdzējis atvērt jaunos kontus. Lisija nekustamu īpašumu aģentūrā... Tenku vācele, Šerija nosprieda, bet labāk lai tāda pilsētas žagata ir manā pusē, turklāt no viņas es uzzināšu daudz interesanta. Un viņa ir mēra sieva.

Šerija atcerējās, ka mērs arī ir izskatīgs vīrietis - ar žilbinošu smaidu un glītiem dibena apaļumiem. Un šķelmīgu skatienu. Laime, ka viņa laikus bija uzzinājusi, ka mērs ir precējies.

Nez vai tas būtu par augstu ķerts - ielūgt Lavelus? Tie taču bija Progresas ietekmīgākie ļaudis. Taču Kinkeids Lavels, pilsētā satiekoties, allaž izturas tik laipni, tik draudzīgi! Nemaz nerunājot par to, ka viņš ir lielisks vīrietis...

Viņa taču varēja ielūgt ļaudis pavisam neformāli; viņai tas nekādi nevarēja kaitēt. Viņa salūgs veselu baru! Un durvis uz terasi

il

viņa turēs vaļā, lai viesi varētu brīvi klaiņot. Viņa vienmēr šīs durvis turēja vaļā.

Mazais dzīvoklītis ar dārzu Sērijai ļoti patika. Vēl tikai bija jānopērk otrs atpūtas krēsls sēdēšanai terasē. Viens viņai jau bija, bet tas izskatījās vientulīgs, un vientuļa viņa nepavisam nevēlējās būt.

Kādudien viņa iepazīsies ar savu mūža vīrieti, viņi iemīlēsies un kopā baudīs silto nakšu burvību, un, pienākot pavasarim, apprecēsies. Sāks kopīgu dzīvi.

Vientuļnieces liktenis gluži vienkārši man nav lemts, Sērija sevī noteica. Viņa sapņoja par ģimeni un bērniem. Protams, no skolotājas darba viņa neatteiktos. Skolotāja viņa ir un būs - kāpēc viņa nevarētu būt arī sieva un māte?

To visu viņai ļoti gribējās, un pēc iespējas drīzāk.

Dungodama dziesmas melodiju, Sērija izgāja uz terases pie Mon-go, kas gulēja saulē. Tas paplakšķināja asti un apvēlās uz muguras -ja nu saimniece vēlētos viņam pakasīt vēderu.

Draugam par prieku, Sērija notupās un to kārtīgi saberzēja, tad, malkodama vīnu, paraudzījās apkārt. Lielais, skaistais zāliens, kas beidzās pie viņas dzīvokļa terases, vienā pusē robežojās ar parka koku rindu, bet otrā pusē - ar klusu dzīvojamā rajona ieliņu. Šo dzīvokli viņa bija izvēlējusies tāpēc, ka te ļāva turēt suņus; turklāt parks, kur viņi abi ar Mongo rītos skraidīja, atradās rokas stiepiena attālumā. Dzīvoklītis gan bija pamazs, bet tas nelikās svarīgi, ja vien sunim bija, kur izskrieties. Turklāt īres maksas ziņā Progresa, mazpilsētiņa, nebija ne salīdzināma ar Čārlstonu vai Kolumbiju.

“Mēs esam atraduši īsto vietu, Mongo! Te mums būs mājas.”

Piecēlusies Sērija laiski devās atpakaļ mazajā virtuvītē, dungodama kopā ar Serilu. Viņa bija nolēmusi šajā svinību dienā pagatavot sev milzīgu porciju salātu.

Dzīve ir skaista, viņa domāja, rīvēdama un griezdama gabaliņos dārzeņus.

Kad salāti bija gatavi, saule jau sliecās uz rietu. Atkal esmu pagatavojusi par daudz, Šerija nodomāja. Gatavojot vienam cilvēkam, tā allaž gadās. Labi, ka Mongo ēd gan burkānus, gan selerijas - arī viņš dabūs vakariņās salātus. Vakariņas viņi abi ieturēs terasē; viņa izdzers vēl vienu glāzi vīna un mazliet noreibs, tad dosies ar Mongo

pastaigā. Varbūt nopirkšu saldējumu, Sērija nodomāja, pietupdamās, lai paņemtu Mongo bļodiņu.

Ceļoties kājās, ar acs kaktiņu Sērija pamanīja līdzās kaut ko kus-tīgu. No pārbīļa sirds viņai neganti salēcās; bļodiņa nokrita zemē, un viņa paspēja īsi iekliegties. Tad kāda roka aizspieda viņai muti. Nazis, ar ko viņa bija griezusi dārzeņus, skārās viņai pie rīkles.

“Uzvedies klusu! Ļoti, ļoti klusu, tad es neizmantošu nazi. Vai saprati?”

Viņas skatiens panikā šaudījās uz visām pusēm. Augums bailēs drebēja, piepeši karsts un nosvīdis. Taču visspēcīgākais bija mulsums. Seju viņa nevarēja redzēt, bet balsi pazina. Tas likās neiespējami. Pilnīgi neiespējami.

Vīrieša roka, slīdēdama pa viņas kaklu, sagrāba zodu.

“Lūdzu, nevajag! Lūdzu, nedariet man pāri!”

“Kāpēc lai es tev darītu pāri?” Viņas mati tīkami smaržoja. Blondi prostitūtas mati. “Iesim guļamistabā, tur būs ērtāk!”

“Nē!” viņa īsi iekliedzās, tad apklusa, jo naža asmens, skrāpēdams kakla ādu, lika viņai atgāzt galvu. Viņu smacēja briesmīgs kliedziens, lauzdamies uz āru, taču nazis tam pavēlēja rimt. Asarām ritot, Sērija ļāva, lai uzbrucējs velk viņu uz guļamistabu.

Viņa pamanīja, ka durvis uz terasi ir ciet, žalūzijas nolaistas.

“Mongo... Ko jūs viņam nodarījāt?”

“Kāpēc lai es viņam ko nodarītu? Tādam jaukam, draudzīgam sunītim! Viņš tikai brītiņu pasnaudīs, un viss.” Vīrieti sajūsmināja varas apziņa, ko viņš juta šajā lieliskajā mirklī, tā uzbudināja, lika būt cietam un nepielūdzamam. “Tagad nedomā par suni, saldumiņ! Ne par ko nedomā! Būs labi... Tu dabūsi tieši to, ko gribi.”

Viņš iegāza savu upuri uz mutes gultā un, uzlicis viņai ceļgalu uz muguras, atbalstījās uz tā ar visu svaru. Viņš bija paņēmis līdzi prezervatīvu. Vīrietim jāuzmanās, pat ja viņš ir kopā ar prostitūtu. It īpaši kopā ar prostitūtu.

Pēc tam viņas tik un tā kliedza. Un viņš negribēja izmantot nazi. Kam vajadzīgs nazis, ja viņš to tik veikli māk nodarīt ar rokām? Izvilcis no kabatas lupatu, viņš aizbāza Šerijai muti.

Kad viņa pretodamās sāka raustīties un locīties, viņš jutās kā septītajās debesīs.

Nekāda vārgule viņa nebija. Augums, ko viņai patika visvisādi izcelt un izrādīt, kaitinot vīriešus, bija spēcīgs un muskuļots. Viņas pretestība uzbudināja vēl vairāk. Tad viņš tai pamatīgi iezvēla un sajuta gandrīz tādu kā orgasmu. Viņš iesita vēlreiz, lai tā slampa saprastu, kurš ir noteicējs.

Viņš sasēja Sērijai rokas uz muguras. Nedrīkstēja pieļaut, ka lakotie, neķītri sārtie nagi saskrāpētu viņam seju. Tad viņš mierīgi piegāja pie loga un aizvilka aizkaru; viņus abus apņēma tumsa.

Viņa vaidēja ar lupatu mutē, apdullusi no sitieniem. Vaidus dzirdēdams, viņš viscaur drebēja - tik stipri, ka, ar nazi griezdams viņas drēbes, ieskrāpēja viņai ādu. Viņa centās valstīties, izliekties, bet tad viņš piespieda naža smaili viņai pie vaiga zem acs, un viņa kļuva pavisam rāma.

“Tūliņ dabūsi, ko gribi!” Viņš atrāva bikšu rāvējslēdzēju, tad, apgriezis Šerilu uz muguras, metās viņai virsū. “To tev vajadzēja... To jums visām vajag...”

Kad tas bija galā, viņš apraudājās, jo bija žēl sevis. Viņa nebija īstā - bet ko tur varēja līdzēt? Šī sieviete bija nostājusies viņam ceļā, nejaudama paiet garām.

Ne tuvu vēl nebija tā, kā vajag! Viņš bija izdarījis visu, ko vien gribējis, un vēl arvien nebija tā, kā vajag.

Kad vīrietis izņēma viņai no mutes lupatu un noskūpstīja viņu uz abiem vaigiem, viņas acis bija stiklainas un tukšas. Viņš pārgrieza auklu, ar ko bija sasietas sievietes rokas, un iebāza to atpakaļ kabatā.

Izslēdzis mūziku, viņš aizgāja pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnācis.

“Es nevaru pārcelties uz “Skaistajiem sapņiem”.”

Torija sēdēja uz lieveņa, elpodama maigo nakts gaisu. Viņa nespēja saņemties, lai dotos atpakaļ mājā, kur viņu gaidīja tēva atstātais un policijas vēl pastiprinātais juceklis.

Keids domīgi raudzījās uz cigāru, ko bija aizsmēķējis, lai satrauktie nervi nomierinātos; vienu brīdi viņam sagribējās, kaut varētu iedzert arī mēriņu viskija.

“Tev tomēr vajadzēs man pateikt, kāpēc. Pašreizējos apstākļos palikt te gluži vienkārši nav prātīgi, bet tu taču esi prātīga sieviete.”

“Vispār jā,” viņa piekrita. “Dzīvojot prātīgi, rodas mazāk sarežģījumu un nav velti jāšķiež enerģija. Un tas, ka tu izsauci policiju, bija prātīgi darīts, tagad es to saprotu. Mana attieksme - tās bija emocijas. Viņa klātbūtne mani pārlieku biedē un mulsina. Es cerēju, ka, slēpdama viņa izdarības kā vienmēr, es piedzīvošu mazāk kauna un pazemojuma. Ir tik pretīgi būt upurim, Keid! Jūties tik nikna un nevarīga, un reizē pat vainīga.”

“To es neapšaubu, kaut gan tev pietiek prāta, lai saprastu, ka par tavu vainu te nevar būt ne runas.”

“Man pietiek prāta, lai to saprastu, bet nepietiek, lai tiktu no šīm izjūtām vaļā. Kad māja atkal būs kārtībā, kad būšu likvidējusi visas viņa atstātās pēdas, jutīšos labāk. Tomēr es vienmēr atcerēšos, kā policijas priekšnieks Russ sēdēja, pētīdams manu seju un kaut ko pierakstīdams savā melnajā piezīmju grāmatiņā... un kā tēvs mani šodien pārbiedēja, kā viņš mani ir biedējis visu mūžu.”

“Neļauj ievainot savu pašlepnumu...”

“Pēc lepnības nāk krišana! Tēvs vēl šorīt man to atgādināja. Viņš allaž labprāt piesauc Bībeli, kad vajag man kaut ko ieskaidrot.”

“Gan jau viņu atradīs. Divu apgabalu policija dzen viņam pēdas.”

“Pasaule ir plaša. Kaut vai tikai Dienvidkarolīna - cik te mežu un purvāju! Vietas diezgan, kur paslēpties.” Torija sagrozījās, nespēdama nosēdēt mierīgi. “Ja viņš atradīs veidu, kā sazināties ar māti, tā viņam palīdzēs. Aiz mīlestības un pienākuma apziņas.”

“Tad jo vairāk jēgas ir braukt man līdzi uz “Skaistajiem sap-»1

ņiem .

“To es nevaru.”

“Kāpēc?”

“Ir vairāki iemesli. Pirmkārt, tava māte noteikti iebilstu.”

“Viņai nav nekādas teikšanas.”

“Ej nu ej, Keid!” Torija piecēlās no atpūtas krēsla un aizgāja līdz lieveņa galam. Vai viņš ir tepat? Vēro? Gaida? “Tu nemaz tā nedomā, vismaz tev nevajadzētu tā domāt. Tās ir viņas mājas, un viņai ir tiesības noteikt, kas tajās drīkst un kas nedrīkst apmesties.”

“Kāpēc lai viņa iebilstu? Es taču visu paskaidrošu.”

“Ko tu paskaidrosi?” Torija spēji vaicāja, pagriezusies pret viņu. “Ka tu esi atvedis mājās savu mīļāko, tāpēc ka viņas tēvs ir traks?” Bridi Keids klusēdams sūca cigāru.

“Tieši tādiem vārdiem es to neteiktu, bet doma būtu apmēram tāda.”

“Un tava māte mani sagaidīs ar puķu pušķi un smalkas šokolādes kārbu, vai ne? Tikai vīrietis spēj kaut ko tādu iedomāties,” Torija noteica, atmezdama ar roku. Keids gribēja kaut ko sacīt, bet viņa turpināja: “Lai kas būtu rakstīts tava tēva testamentā, Keid, mājas pieder sievietei, kas tajās saimnieko, un es negrasos nelūgta ierasties tavas mātes mājās.”

“Reizēm viņa spēj būt visai asa... Parasti viņa tāda ir,” Keids atzina. “Tomēr viņai ir sirds krūtīs.”

“Jā, un viņas sirds nespēs pieņemt sievieti, ko viņa uzskata par vainīgu savas mīļotās meitas nāvē. Nav vērts par to vairs runāt!” Torijas balss iedrebējās, gandrīz aizlūza. “Man tas ir sāpīgi.”

“Labi.” Keids nikni aizsvieda cigāru, tomēr viņa rokas, apskaujot Torijas plecus, bija maigas. “Ja nevari vai nevēlies braukt pie manis, es aizvedīšu tevi pie tēvoča.”

“Nu mēs esam nonākuši pie jautājuma otras puses.” Torijas rokas nogūla uz Keida pleciem. “Vari saukt mani par neprātīgu, ietiepīgu muļķi - es visu atzīšu, bet no šīs mājas ārā neiešu, Keid!” “Māja taču nav nekāds stratēģiski svarīgs kaujas lauka objekts, kas jāaizstāv.”

“Manā izpratnē - gandrīz ir. Līdz šim es gan to nebiju tā iedomājusies,” viņa teica, klusi iesmiedamās, “bet, jā, manā personiskajā kaujas laukā tā tiešām ir stratēģiski svarīga. Pārāk bieži esmu atkāpusies. Reiz tu mani nosauci par gļēvuli, lai es saņemtos, taču īstenībā visu mūžu esmu bijusi gļēvule. Tiesa, man gadās īslaicīgi drosmes uzplūdi, bet pēc tam, apjēgdama, ka atkal esmu sakauta, jūtos vēl ļaunāk. Šoreiz es nedrīkstu padoties.”

“Tātad man būtu jāsaprot, ka tava palikšana liecina par drosmi, nevis muļķību?”

“Drosme tā nav, un, ļoti iespējams, tā ir muļķīga rīcība. Toties konsekventa. Es tik ļoti gribu būt es pati! Es riskētu ar jebko, lai atkal nejustos kā tukša vieta. Es nedrīkstu pamest savas mājas viņa pēc.”

Torija raudzījās uz purvu; vasarai tuvojoties, tas kļuva arvien biezāks, zaļāks, noslēpumaināks. Tā tumšajos ūdeņos vairojās moskīti, kas piedīca gaisu, un locījās čūskas. Tur slīdēja aligatori - nāve bez skaņas. Neuzmanīgu gājēju varēja aprīt akacis. Tomēr purvam ir arī savs skaistums, Torija domāja, - savvaļas puķes, kas lekni zaļo un zied koku paēnā, un jāņtārpiņu dejas nakts tumsā. Un ērglis, kas paceļas gluži kā valdnieks visam pāri.

Kur skaistums, tur arī briesmas. Dzīve bez tām nav iespējama.

“Mana bērnība šajā mājā pagāja, dzīvojot vienās bailēs,” Torija turpināja. “Tas bija mans dzīvesveids. Atgriezusies es padarīju šo māju par savu mitekli, izpurinādama no tās visas ļaunās atmiņas kā gružus no paklāja. Es izvēdināju no šīs mājas baiļu smaku, Keid! Nu viņš atkal grib to piesmirdināt, bet to es viņam nevaru ļaut. To es viņam neatļaušu,” Torija teica, raudzīdamās Keidam acīs.

“Es nedrīkstētu tev sacīt, ka tevi apbrīnoju, bet tas ir tiesa.” Keids noglauda Torijas zīdaino “zirgasti”. “Man vajadzētu tevi piespiest, lai tu dari tā, kā man liekas pareizi.”

“Tu neesi no tiem, kas otru piespiež kaut ko darīt.” Varbūt tas bija atvieglojums, varbūt citas jūtas, kas lika Torijai noglaust Kei-da vaigu. “Tu tikai centies pierunāt.”

“Mūsu turpmākajām attiecībām nāks par labu, ka tu esi to izpratusi un spēj to pieņemt.” Keids pievilka Toriju ciešāk klāt, ar lūpām pieskārās viņas galvvirsai. “Tu man ļoti daudz nozīmē, Torij. Nē, neatraujies! Man gluži vienkārši tevi jāpierunā. Tu man nozīmē daudz vairāk, Torij, nekā es sākumā biju domājis.”

Viņa neatbildēja - un viņš lika manīt, ka ir vīlies. Dažreiz atklātība šķita godīgāka.

“Nolādēts, saki taču tu arī kaut ko! Sniedz man kaut ko pretī!” Viņš atgrūda Toriju, tad pierāva sev klāt un uzspieda muti uz viņas mutes.

Viņa sagaršoja kaisli, vajadzību, sīkus niknuma kodienus - niknumu, ko viņš tik labi bija pratis slēpt. Un Keida tīro, neslēpto jūtu uzplūds atbrīvoja Torijā vēl kādu atsperi.

Ak dievs, viņa to nebija vēlējusies - ka viņu kāds mīl, ka viņa kādam ir vajadzīga. Ka viņā kāds atkal uzjunda senās jūtas. Taču Keids bija šeit, blakus, un lika viņai tās izjust.

“Esmu jau tev sniegusi vairāk, nekā, likās, spēju sniegt. Es nezi-nu, cik manī vēl atlicis.” Torija turējās pie viņa, patvērās viņā. “Manī notiek tik daudz kas. Es vairs nespēju to kontrolēt. Un viss ar loku atgriežas pie tevis. Vai ar to nav diezgan?”

“Jā.” Keids viņu mazliet atstūma, lai atkal skūpstītu. Šoreiz maigi. “Jā, tas ir diezgan daudz. Ja vien turpmāk būs vēl vairāk.” Viņš pārlaida īkšķus pār Torijas vaigiem. “Tev bija neparasta diena, vai ne?”

“Tā nebija gluži manā gaumē.”

“Nu tad pabeigsim to kaut kā labāk. Ķersimies klāt!”

“Kam?”

Keids pavēra sieta durvis.

“Tu gribēji iztīrīt no šejienes viņa smaku. Nu tad darīsim to!”

Plecu pie pleca viņi nostrādāja divas stundas. Keids ieslēdza mūziku. Torija nosprieda, ka nebūtu to iedomājusies, visu uzmanību viņa veltītu darāmajam, domātu tikai par to. Taču mūzika, strāvodama visā mājā, iestrāvoja arī viņas domās un izgaisināja drūmumu.

Drēbes, kam tēvs bija pieskāries, viņai gribējās sadedzināt; viņa jau iztēlojās, kā iznes tās ārā, samet kaudzē un pielaiž uguni. Tomēr tas būtu pārāk dārgs prieks, to viņa nevarēja atļauties. Vajadzēja vien visu mazgāt, locīt, nolikt vietā.

Sabojāto matraci viņi apgrieza otrādi. Torija nodomāja, ka ar laiku būs jānopērk cits, bet pagaidām viņa iztiks. Un, kad saklāja svaigu veļu, bija pavisam labi.

Keids stāstīja par savu darbu, un viņa mierīgā balss pamazām ieplūda Torijas domās tāpat kā mūzika. Sakārtojuši virtuvi, viņi ēda sviestmaizes, un ēdot Torija atzinās, ka grasās nolīgt palīdzi.

“Laba doma!” Keids teica un paņēma alus kārbu, klusībā priecādamies, ka Torija iedomājusies nopirkt viņam alu. “Darbs tev patiks labāk, ja būs arī kāds brītiņš atelpai. Sērija Belouza - tā jaunā vidusskolas skolotāja, vai ne? Nesen tirdziņā iepazinos gan ar viņu, gan ar viņas suni. Sparīga meitene!”

“Man arī tā likās.”

“Un izskata ziņā arī nav peļama.” Keids, alu sūkdams, pasmīnēja, jo Torija nicīgi sarauca uzacis. “Es rūpējos par tevi, dārgumiņ!

Glīta pārdevēja veikala apgrozījumam nāk tikai par labu. Kā tu domā, vai darbā viņa arī valkās tos mazos šortiņus?”

“Domāju, ka ne,” Torija ar pārliecību atbildēja.

“Žēl! Ja tava palīdze ik dienu valkātu tādu formas tērpu, veikalu apmeklētu daudz vairāk vīrieškārtas pircēju. Tam skuķim ir ļoti izteiksmīgi vaidziņi.”

“Vaidziņi? Hmm... Nu, viņa un viņas vaidziņi manā veikalā parādīsies tikai tad, ja atsauksmes būs labas. Man gan šķiet, ka tādas tās arī būs.” Saslaucījusi pēdējās drazas, Torija tās sameta atkritumu tvertnē. “Šķiet, ka viss iespējamais izdarīts.”

“Vai nu jūties labāk?”

“Jā. Krietni labāk,” Torija atteica, šķērsodama telpu, lai noliktu vietā slotu un liekšķeri. “Un esmu ļoti pateicīga par palīdzību.” “Pateicību es vienmēr labprāt pieņemu.”

Sadabūjusi ledusskapī krūzi, Torija ielēja sev glāzē aukstu tēju, tad turpināja:

“Guļamistabas skapis gan ir pamazs, bet kādu daļu es atbrīvoju. Un kumodē ir tukša atvilktne.” Keids dzēra alu un klusēja. Viņš gaidīja. “Tu gribēji atvest kaut kādas mantas, vai ne?”

“Tiesa gan.”

“Tātad...”

“Tātad?”

“Tā nebūs nekāda kopdzīve!” Torija paziņoja, nolikdama glāzi. “Nekad neesmu ne ar vienu kopā dzīvojusi, un arī tagad par to nav runa.”

“Protams.”

“Bet, ja tu grasies te bieži uzturēties, būs ērtāk, ja tev būs vieta, kur nolikt savas mantas.”

“Skaidrs, ka tas būtu ērti.”

“Ej ratā!” Torija atcirta, bet viņas balsī nebija dusmu.

“Tev vajadzēja pasmaidīt, kad to teici.” Nolicis alus kārbu, Keids apskāva viņu ap vidu.

“Ko tu dari?”

“Dejoju. Nekad vēl neesmu ar tevi dejojis. Cilvēkiem, kuriem vēl nav kopdzīves, laiku pa laikam vajadzētu to darīt.”

Dziesmas ritmā viņi šļūkāja lēnu, vecmodīgu fokstrotu.

“Vai tu centies būt galants un apburošs?” Torija šķelmīgi vaicāja. “Man nav jācenšas. Šīs īpašības man jau dabiski piemīt.” Viņš paklanījās, un Torijai izlauzās smiekli.

“Cik tu esi cēls!”

“No tām pretīgajām kotiljona stundām bijis arī savs labums.” “Nabaga bagātais zēns...” Noliekusi galvu uz Keida pleca, viņa baudīja kopīgo šūpošanos dejas ritmā, viņa augumu pie savējā, viņa smaržu... “Paldies!" viņa beidzot teica.

“Lūdzu!”

“Šovakar, braukdama mājās, es par tevi domāju.”

“Tādas runas man patīk.”

“Es domāju: līdz šim visu ierosinājis viņš. Es biju tikai pasīva līdzdalībniece, jo īsti nezināju, ko pati gribu. Vieglāk bija ļauties, lai mani...”

“Pierunā.”

“Jā, laikam gan. Bet šovakar es domāju - ko gan Kinkeids La-vels sacītu, ja es pagatavotu garšīgas vakariņas mums abiem?” “Kinkeidam Lavelam tas ļoti ietu pie sirds.”

“Viņam būs jāpagaida cita reize. Šī plāna daļa man nojuka. Taču bija vēl otra.”

“Kāda?”

Pacēlusi galvu, Torija ielūkojās viņam acīs.

“Vēl es domāju: kā Kinkeids Lavels reaģētu, ja pēc vakariņām, kad mēs būtu tā mierīgi parunājušies un atpūtušies, - kā viņš reaģētu, ja es mēģinātu viņu pavest?”

“Hmm...” Neko vairāk Keids tobrīd nespēja pateikt, jo Torija piespiedās viņam klāt un pārlaida rokas pār gurniem. Mierīgs viņš nepavisam nejutās. “Kā džentlmenim viņam vajadzētu vismaz ļaut tev pārliecināties par viņa reakciju.”

Šoreiz Torija bija tā, kas atpogāja pogas, vispirms Keida kreklam, tad savai blūzei. Viņa piespieda lūpas pie Keida krūtīm - un juta karstu ādu un satrauktus sirdspukstus.

“Kopš tās dienas, kad tu mani pirmo reizi noskūpstīji, es pazīstu tavu garšu.” Viegli skūpstīdama Keida krūtis, Torija novilka viņam kreklu. “Es protu atsaukt iztēlē garšas. Tavējo esmu atcerējusies nez cik reižu...” Torija glāstīja viņa krūtis, vēderu - tas notrīsēja -, tad viņas rokas atkal aizslīdēja augšup, līdz pleciem. Plati, vareni pleci... “Manām rokām patīk tevi sajust. Tev ir slaidi, cieti muskuļi... Tavs augums mani uzbudina... Un tavas stingrās rokas, kā tās mani skar...” Viņa izslīdēja no blūzes, ļāva tai nokrist uz grīdas blakus Kei-da kreklam. Keidā raudzīdamās, viņa atāķēja krūšturi, nopurināja to nost. “Tagad pieskaries man...”

Viņš saņēma plaukstās Torijas krūtis - maigu, siltu smagumu -, ar īkšķiem noglauzdams galiņus.

“Jā, tā man patīk...” Sajutusi pavēderē karstumu, Torija atgāza galvu. “Tieši tā... Kad tu mani glāsti, man iekšā viss izkūst... Vai tu to saskati?” Viņas acis, lielas un tumšas, ielūkojās Keida acīs. “Es gribētu...”

“Saki - ko?”

Aplaizījusi lūpas, viņa sniedzās pēc Keida džinsu pogas. Viņa rokas sažņaudza Toriju ciešā glāstā.

“Es gribu sajust to, ko sajūti tu... Gribu tevi manī. Es nekad līdz šim to ne ar vienu neesmu mēģinājusi. Nav bijis vēlēšanās. Vai tu man to ļausi?”

Viņš pielieca galvu, paberzēja savas lūpas pret Torijas lūpām.

“Ņem no manis, ko gribi...”

Torijai tas bija risks. Viņa zināja, ka būs atvērta, vaļēja, pilnīgi neaizsargāta, turklāt daudz vairāk nekā viņš. Taču viņa to ļoti vēlējās - izjust visaugstākās uzticēšanās saikni.

Vēlreiz pieskārusies ar lūpām Keida augumam, Torija atvēra viņam savu apziņu un zemapziņu, sevi visu.

Viņa to juta kā triecienu, kā zibens spērienu - viņu kopīgo iekāri un vēlmes. Tas iztriecās viņai cauri kā milzīgs enerģijas lādiņš, tumša uguns. Galva viņai pasitās atpakaļ, un visu augumu pāršalca trīsas.

“Ak dievs... Ak dievs... Pagaidi...”

“Nē...” Vēl nekad viņš neko tādu nebija piedzīvojis. Vienotības izjūtu vēl vairāk paspilgtināja brīnišķi atklātais un skaistais kopīgais uzbudinājums. “Vēl...” Viņš satvēra zobos Torijas plecu, kārodams viņas miesu. “Vēlreiz! Nu...”

Viņa vairs nespēja to pārtraukt, tas plosījās viņā kā neganta un lieliska vētra. Torija bija tā, kas elsodama norāva Keidu uz grīdas, viņa bija tā, kas, plēsdama viņam nost drēbes, lūdza, pieprasīja, draudēja.

Kopā ar Keidu valstoties pa grīdu, Torija viņam skrāpēja un koda. Viņa juta sevī Keida asiņu dunoņu - mežonīgas bangas, kas sastapās ar viņas asiņu bangām. Keida garša saplūda ar viņas garšu, kļuva par reibinošu valgmi.

Kad Keids viņā iegāja, viņa sajuta Keida pulsa neganto joņoša-nu un neatšķetināmo domu jūkli. Viņš tajā bija pazudis. Viņa iesaucās - vienreiz, otrreiz. Viņi abi nu bija pazuduši.

Tad viņa izdzirdēja savu vārdu - tas atskanēja Keida apziņā un nākamajā mirklī izlauzās viņam pār lūpām. Kad Keids iešļāca Torijā savu sēklu, tas bija tik brīnumaini, ka viņa apraudājās.

20

Veidam bija darba pilnas rokas - turklāt briesmīgi saskrāpētas nupat viņš bija potējis rudu, temperamentīgu kaķeni, kas bija nosaukta gaužām nepiemērotā vārdā par Pūciņu. Meksīne lika eksāmenus, tāpēc viņam bija tikai divas rokas pret četrām negantām ķepām un varen asiem zobiem.

Jau pirms stundas Veids bija aptvēris, ka, dodams Meksīnei brīvdienu, izdarījis briesmīgu kļūdu. Diena bija sākusies ar neatliekamas palīdzības sniegšanu, kad viņam vajadzēja doties apraudzīt dzīvnieku mājās; pieņemšanas grafiks tūlīt bija neglābjami aizkavējies. Turklāt viņam bija jātiek galā ar nesaderīgajām suņu personībām uzgaidāmajā telpā, ar Olsona kazlēnu, kam bija izdevies sagrauzt pusi Malibu Bārbijas (Bārbijas roka beidzot bija iesprūdusi tam rīklē), un nevaldāmo Pūciņu; īsi sakot, tas bija ellīgs rīts.

Kamēr viņš lamādamies un svīzdams cīnījās ar kaķi, pa otrām durvīm pieņemamā telpā iebrāzās Feita, saukdama:

“Veid, mīļumiņ, lūdzu, apskaties, kas manai Princesītei kait! Šķiet, ka viņa nejūtas īsti labi.”

“Paņem numuriņu!”

“Tas taču prasa tikai vienu minūti!”

“Man nav šīs minūtes.”

“Nu, vai zini... Apžēliņ, kas tavām rokām?” viņa brīnījās. Tikmēr Veids, kaut kā pamanījies izvairīties no vēl viena ķepas cirtiena, bija iežmiedzis Pūciņu padusē. “Vai tā nejaukā kaķene tevi saskrāpēja?”

“Ej tu...” Neko vairāk Veids nespēja viņai pateikt.

“Fū, cik negants!” Feita novilka, Veidam izejot pie kaķenes saimnieces. “Viss būs labi, mīļumiņ...” viņa dūdoja, glāstīdama kucēnu. “Tētis tev tūliņ palīdzēs.”

Veids atgriezās, nomazgāja rokas un sadabūja antiseptisku ziedi.

“Princese visu rītu raud un sūdzas, ka viņai kas kait. Purniņš arī mazliet silts. Rotaļāties viņa negrib, tikai guļ kā lupatiņa. Nu, redzi ?”

Feita nolika kucēnu zemē Veidam pie kājām. Tas notupās, žēlām actiņām paraudzījās augšup uz Veidu un tad apvēma viņam kurpes.

“Vai dieniņ! Viņa būs ko nelabu ieēdusi... Laila jau teica, ka viņai nedrīkst dot cepumus...” Feita centās savaldīties, tomēr viņai paspruka smiekli. Veids stāvēja un viņā noraudzījās - vienā rokā ziede, no otras lāso asinis, kurpes raibas no kucēna vēmekļiem.

“Mēs ļoti atvainojamies! Princese, neēd to, pē!” Feita paņēma kucēnu rokās. “Tagad tu noteikti jūties labāk, vai ne, manu puķīt? Nu, vai redzi, Veid? Viņa jau luncina astīti! Es jau zināju - tiklīdz atvedīšu viņu pie tevis, viss atkal būs kārtībā.”

“Tev šķiet, ka viss ir kārtībā?”

“Nu, Princese dabūja ārā to, kas viņu mocīja, bet tev tā droši vien nav pirmā reize, kad pacients tevi apvemj.”

“Uzgaidāmā telpa man pilna ar dzīvniekiem, roku āda sacirsta strēmelēs, un piedevām manas kurpes visas dienas garumā riebīgi smirdēs!”

“Nu tad uzkāp augšā un apvelc citas!” To pateikusi, Feita steigšus atkāpās, jo Veids ar asiņojošo roku draudēja viņu sagrābt. Kad Veida acīs pavīdēja tāds draudīgs spīdums, šis vīrietis viņai patika vēl vairāk. “Nu, dārgumiņ...”

Roka savilkās dūrē, un viņš ieblieza sev pa pieri.

“Iešu iemetīšu atkritumu kastē šīs kurpes, bet, kad atgriezīšos, vēlos, lai te viss būtu sakopts!”

“Sakopts? Vai man tas jādara?”

“Protams! Ieslogi kucēnu būrī, sadabū spaini un lupatu un ķeries klāt! Man nav laika.” Raudams aiz papēžiem, Veids novilka sabojātās kurpes. “Un dari to ātri! Es jau tā esmu aizkavējies.”

“Tētis šorīt tāds rūcīgs,” Feita nomurmināja, Veidam pa sētas-puses durvīm izejot ārā, lai izmestu sabojātos apavus atkritumu tvertnē. Viņa palūkojās uz grīdu un saviebās. “Nu, vismaz lielāko daļu tu atstāji uz viņa kurpēm. Arī labi.”

Kad Veids atgriezās, Feita jau mazgāja grīdu - centīgi, lai arī neprasmīgi; uz linoleja pludoja putainas, viļņojošas straumes.

“Gandrīz darīts! Princese blakustelpā spēlējas ar kauliņu. Atkal žirgta, actiņas spīd kā pogas!” Mērkdama slaukāmo vīkšķi spainī, Feita padarīja grīdu arvien slapjāku. “Laikam vajadzēs pagaidīt, lai nolūst,” viņa beidzot teica.

Veids savaldījās, lai nesāktu kliegt, - tad pārlaida ar rokām pār seju un iesmējās.

“Feita, tu esi neatkārtojama!”

“Protams!” viņa atbildēja un pagāja malā, jo Veids, izlējis putaino ūdeni izlietnē, ņēmās slaucīt grīdu, saņemdams kopā lielo slapjumu.

“Hmm... Droši vien var arī tā,” Feita noteica.

“Paklau, izdari labu darbu... Izej un pasaki misis Mičai, lai ieved savu bīglu blakustelpā. Tas ir tas suns, kas visu laiku kauc. Un, ja tev izdotos viņus visus tur, ārpusē, kaut kā nomierināt, es tev izmaksāšu vakariņas smalkākajā restorānā pēc tavas izvēles.”

“Ar šampanieti?”

“Katrā ziņā.”

“Mēģināšu kaut ko tavā labā darīt.”

Minūtes divdesmit Veidam pagāja puslīdz ciešami, tad no pieņemamās telpas atskanēja kliedziens:

“Veid! Nāc šurp! Tūlīt!”

Viņš metās ārā un ieraudzīja savā priekšā Painiju Kobu - tas grīļodamies stiepa Mongo.

“Izskrēja uz ceļa tieši man priekšā! Dievs debesīs! Viņš dabūja pamatīgu triecienu.”

“Nes viņu iekšā!” Bija jārīkojas ātri. Suns smagi elpoja, acu zīlītes tam bija stingas un paplašinātas, biezā spalva pieķepusi ar asinīm, tās vēl arvien pilēja uz grīdas. “Cel uz galda!”

“Es bremzēju...” Painijs atkāpdamies murmināja. “Centos pagriezt sāņus, bet tik un tā viņu aizķēru. Braucu uz veikalu pēc rezerves daļām - un šis kā negudrs izstreipuļo no parka taisni ielas vidū!”

“Vai tev šķiet, ka uzbrauci viņam virsū?”

“Laikam gan ne.” Ar drebošām rokām norāvis no kakla sarkanu lakatiņu, Painijs apslaucīja nosvīdušo seju. “Triecienu gan viņš dabūja. Tas viss gāja dikti ātri.”

"Skaidrs...” Veids paķēra dvieli. Tā kā Feita stāvēja blakus, neko nedarīdama, Veids vienkārši satvēra viņas rokas un kopā ar dvieli uzspieda uz suņa sāna. “Stipri piespied un turi! Vajag, lai mazinātos asiņošana. Mongo ir šoka stāvoklī.” Viņš atrāva zāļu skapīti un paķēra pudeli, lai sagatavotu šļirci. “Turies, vecīt... Turies...” viņš murmināja, jo suns bija sācis kustēties un smilkstēt. “Spied stipri!” viņš pavēlēja Feitai. “Es iedošu viņam nomierinošu līdzekli. Jāpārbauda, vai nav iekšēju ievainojumu.”

Feitai drebēja rokas. Viņai likās, ka dziļajā šķēlumā uz Mongo gurna būtu pavīdējis kauls. Vēderā viņai kāpa nelabums.

Viņai gribējās atraut rokas no asinīs mirkstošā dvieļa un bēgt. Kāpēc Painijs nevarētu Veidam palīdzēt? Kāpēc te nav neviena cita? Feita jau gribēja ko tādu sacīt, vārdi neatturami lauzās pār lūpām. Gaiss smirdēja pēc asinīm, medikamentiem un Painija baiļu sviedriem.

Tad viņas skatiens apstājās pie Veida sejas. Tā pauda aukstasinību, savaldīšanos, spēku. Veida skatiens bija nekustīgs, koncentrēts, lūpas apņēmīgi sakniebtas. Ar vaļēju muti, caur zobiem elpodama, Feita apbrīnā uz viņu nolūkojās. Vērodama, kā viņš strādā -tik prasmīgi, mērķtiecīgi, veikli -, Feita mazliet nomierinājās; suns atkal bija kļuvis pavisam kluss.

“Ribas nav lauztas. Laikam gan ritenis nav pārbraucis viņam pāri,” Veids teica. “Iespējams, viena niere ir cietusi, bet ar to mēs nodarbosimies vēlāk. Galvas ievainojums ir virspusējs, ausīs asiņu nav. Visvairāk traumēta kāja...” Tā izskatās pavisam nelāgi, Veids nodomāja. Likās, ka suņa veselības un dzīvības glābšana būs pagrūts uzdevums.

“Viņš jāpārnes uz operāciju telpu.” Atskatīdamies Veids ieraudzīja, ka Painijs sabrucis uz krēsla un sēž, nokāris galvu līdz ceļiem.

“Man vajag tavu palīdzību, Feita! Es viņu pacelšu un nesīšu, bet tu ej blakus - un nesamazini spiedienu uz asinsvadu! Mongo zaudējis par daudz asiņu. Nu, varēsi?”

“Jā, bet, Veid, es...”

“Ejam!”

Feita darīja, kā viņai lika, jo nebija izvēles, - teciņiem rikšoja blakus Veidam un sunim, ar brīvo roku pieturēdama durvis. Priecīgi ieriedamās, Princese metās pretī, lēkādama Feitai ap kājām.

“Sēdi!” Veids uzsauca tik skarbi, ka kucēna dibengals tūdaļ noplakšķēja pret grīdu. Nolicis cietušo suni uz galda, Veids paķēra biezu priekšautu un pasvieda Feitai. “Apliec to! Man jāiztaisa bildes.” “Bildes?”

“Rentgenuzņēmumi. Turi viņa galvu pēc iespējas stingri.” Priekšauts bija svina smags, taču Feita to paklausīgi uzkāra sev kaklā. Mongo acis bija puspievērtas; likās, ka viņš Feitu vēro, lūdz nepamest nelaimē.

“Viss būs labi, sunīt...” viņa čukstēja. “Veids tevi izglābs, gan redzēsi...”

Sadzirdējusi saimnieces balsi, Princese iesmilkstēdamās aptupās Feitai pie kājām.

Gaidīdams, kad uz filmas parādīsies attēls, Veids izrīkoja: “Priekšautu nost! Tagad nāc šurp un atkal spied uz asinsvadu! Un runā ar Mongo! Runā jebko, lai tikai viņš dzird tavu balsi.” “Labi... Hmm...” Feita norija mutē sakrājušās siekalas - tās likās rūgtas kā žults - un, piespiedusi pie brūces biezu tamponu, ierunājās: “Veids tevi saārstēs, sunīt, un tu atkal būsi vesels. Un... citreiz tā nemeties pāri ielai, paraugies vispirms pa kreisi, tad pa labi... Ak dievs, Veid, vai viņš nomirs?"

“Cerēsim, ka tā nenotiks.” Uzplājis mitros attēlus uz gaismas galda, Veids drūmi pamāja. “Cerēsim...” Un sadabūja instrumentus.

Iededzoties lielajai lampai, Veida rokās sudrabaini pamirdzēja asi griežamie. Piedevām nelabumam vēderā Feitai sareiba galva.

“Tu viņu operēsi? Vienkārši tā uzreiz, tūlīt?”

“Centīsimies glābt kāju.”

“Glābt? Tas ir...”

“Tagad dari, ko es lieku, un daudz negudro!”

Kad Veids noņēma no suņa gurna tamponu, atkal kļuva redzama brūce, un Feitas kuņģa saturs palēcās uz augšu. Taču Veida pavēles novērsa viņas uzmanību no sava nelabuma.

“Turi šo! Kad teikšu, ka vajag atsūkt, piespied pogu! Tas tev jādara ar vienu roku, ar otru tu man pasniegsi instrumentus - es tev sacīšu, ko man vajag. Sniedz tos ar rokturi pret mani! Tagad es suni iemidzināšu.”

Viņš nolaida lampu zemāk, tad attīrīja operācijas vietu. Vienīgais troksnis bija burkšķēšana šļūtenē, kad Veids lika atsūkt no brūces asinis, un instrumentu klikšķēšana. Feita ik pa brīdim novērsa acis, bet ilgi tas nebija iespējams, jo Veida strupās pavēles lika viņai atkal skatīties uz to pusi.

Drīz viņa jutās kā filmā. Veida galva bija pieliekta, skatiens rāms, bet piere norasojusi ar sviedriem. Feitai likās, ka viņa rokas dara brīnumus - tik maigi un precīzi tās kustējās asiņu, gaļas un kaulu jūklī.

Kad Veids iebīdīja atpakaļ no brūces izspiedušos kaulu, viņa pat nepamirkšķināja acis. Tā vairs nebija realitāte.

Feita vēroja, kā viņš brūces iekšpusē ar neticami sīkiem dūrie-niņiem sašuj kopā audus. Spilgti dzeltenais dezinficējošais šķidrums, kurā Veids pirms operācijas bija mazgājis rokas, sajaukdamies ar asinīm, visu iekrāsoja dīvainā krāsā.

“Man vajag, lai tu pārbaudi viņa sirdsdarbību. Tāpat ar roku. Pasaki man, ko tu sajūti.”

“Šķiet, ka pukst visai lēni,” Feita teica, piespiedusi roku sunim pie sāna. “Taču ritmiski. Tā: tuk, tuk, tuk...”

“Labi! Tagad pārbaudi acu zīlītes!”

“Milzum lielas!”

“Vai acu baltumi ir asinīm pieplūduši?”

“Nē, manuprāt, nav.”

“Nu tā... Tagad vajadzēs sastiprināt ar metālu. Kauls acīmredzot ir sašķaidīts, nevis lauzts. Tiklīdz tas būs padarīts, šūsim ciet. Tad kāju iešinēsim.”

“Vai viņš izveseļosies?”

“Viņš ir veselīgs, jauns suns.” Veids ar delmu notrauca no pieres sviedrus. “Ļoti iespējams, ka ar kāju viss būs kārtībā.” Veidam nedeva mieru domas par kaula šķembām. Vai viņš atradis un izvil' cis visas? Bija cietis arī muskulis un pārrautas dažas cīpslas, taču viņš zināja, ka lielumu ir salāpījis. Šādām domām joņojot galvā, visu pārējo uzmanību viņš koncentrēja uz dzelzs stienīšiem, ar ko tika sastiprināts kauls. “Pēc pāris dienām stāvoklis kļūs skaidrāks,” viņš turpināja. “Tagad man vajag marli un plāksteri. Tajā skapītī!” Brūci aizšuvis, Veids pārsēja suņa gurnu un kāju iešinēja, tad pārbaudīja iekšējos orgānus un apstrādāja sulojošo nobrāzumu pie kreisās auss. “Kaut kā izturējis...” Veids nomurmināja, tad - pirmo reizi vairāk nekā stundas laikā - paskatījās uz Feitu. “Tu arī.”

“Nūjā, sākumā man bija mazliet nelabi, bet tad...” Feita pacēla rokas augšup, gribēdama ko teikt. Tās bija viscaur notecējušas ar asinīm, un viņas blūze tāpat. “Vai dieniņ...” To izdvesusi, viņa pārgrieza acis un saļima.

Pēdējā mirklī viņu uzķēris, Veids noguldīja viņu uz grīdas. Pacēlis Feitas galvu, viņš pielika viņai pie lūpām ūdens glāzi; viņa jau bija atguvusies.

“Kas noticis?”

“Tu paģībi - ļoti pieklājīgi un daiļi paģībi tieši tad, kad darbs bija galā." Viņš pieskārās ar lūpām Feitas vaigam. “Es tevi uznesīšu augšstāvā. Tu varēsi notīrīties un atgulties.”

“Ir jau labi...” Ar Keida palīdzību piecēlusies kājās, Feita tomēr grīļojās. “Varbūt arī nav. Varbūt man tomēr kādu brīdi vēl derētu atrasties guļus.” Kad Veids nesa Feitu augšā, viņa turēja galvu nolaistu Veidam uz pleca; acu priekšā viss peldēja. “Diez vai medicīnas māsas darbs būtu man piemērots,” viņa teica.

“Tu biji lieliska.”

“Nē, tu biji lielisks! Līdz šim es īsti nesapratu, kāpēc tu esi šo profesiju izvēlējies. Domāju, ka tu tikai potē visādus spalvainus un tīri viņu atstātos mēslus.”

“Daru jau to arī.” Veids viņu ienesa vannasistabā un ielaida izlietnē siltu ūdeni. “Mērc rokas iekšā! Kad būsi tās nomazgājusi tīras, tu jutīsies labāk.”

“Tavs darbs ir cildens, Veid! Un tu pats arī.” Viņu acis spogulī satikās. “Es biju pavirša, necentos noskaidrot neko vairāk... Šodien tu izglābi dzīvību. Tu esi varonis.”

“Es tikai darīju to, ko esmu mācījies darīt.”

“Nē, es redzēju, ko tu paveici. Tas bija varoņdarbs!” Feita pagriezās atpakaļ un Veidu noskūpstīja. “Tagad, ja tev nekas nav pretī, es grasos pilnīgi izģērbties un ieiet dušā.”

“Vai jūties pietiekami stabila?”

“Jā, viss kārtībā! Ej apraugi savu pacientu!”

“Es tevi mīlu, Feita...”

“Ceru, ka tā ir,” viņa klusi atbildēja. “Un tas ir brīnišķīgāk, nekā biju domājusi. Tagad ej! Galva man vēl dulna, varu sarunāt ko tādu, ko vēlāk nožēlošu.”

“Tiklīdz varēšu, atgriezīšos!”

Veids vispirms pārbaudīja, kā klājas Mongo, tad, nedaudz uzkopis viņam apkārt, devās atpakaļ uz pieņemamo telpu.

Painijs vēl arvien sēdēja uz krēsla, bet Princese gulēja, saritinājusies viņam klēpī. Veids viņus abus bija pilnīgi aizmirsis.

“Vai suns dzīvos?”

“Šķiet, ka izredzes ir labas.”

“Ak dievs, Veid! Man ir tik nelāgi ap dūšu! Tagad, par to domājot, ir skaidrs, ka es varēju būt uzmanīgāks. Es gluži vienkārši braucu un prātoju nezin ko - un pēkšņi tas suns izlec uz ceļa! Un ja nu tas būtu bērns?”

“Tā nebija tava vaina.”

“Briežus arī pāris reižu esmu notriecis, bet tik nelāgi nejutos. Tāds briedis var automašīnu pamatīgi iedauzīt. Šodien kāds puišelis pārnāks mājās no skolas un visur meklēs savu suni...”

“Es pazīstu šā suņa īpašnieci. Es viņai piezvanīšu. Tas bija ļoti labi, ka tūlīt pēc negadījumā tu atgādāji suni šurp. Tas ir galvenais, kas tev jāatceras.”

“Nūja...” Painijam izlauzās dziļa nopūta. “Šī gan ir jauka radībi-ņa,” viņš teica, glaudīdams Princeses galviņu. “Ienāca pa durvīm, meklēdama, kur varētu izdarīt kādas blēņas. Grauza, grauza manas kurpju auklas, līdz apvēlās un aizmiga.”

“Paldies, ka viņu pieskatīji!" Veids paņēma Princesi rokās. Kucēns plati nožāvājās, tad ņēmās laizīt kaķa skrāpējumus. “Vai pats tiksi atpakaļ?” Veids jautāja Painijam.

“Gan jau. Patiesībā tagad iešu iemetīšu vienu mēriņu. Keids mani laikam jau meklē ar policiju, bet lai nu pagaida vien.” Painijs piecēlās. “Tu man vēlāk pastāstīsi, kā tam sunim klājas, labi?”

“Protams.” Veids uzsita Painijam uz pleca un pavadīja viņu līdz durvīm.

Uzgaidāmā telpa nu bija tukša. Laikam gan pārējo dzīvnieku saimniekiem bija apnicis gaidīt, un viņi bija aizgājuši. Veids juta vienīgi atvieglojumu, ka beidzot iestājies klusums.

Viņš ielika Princesei bļodiņā porciju īpaši gardas suņu barības, ko Meksīne glabāja galda atvilktnē, tad kartotēkā sameklēja Sērijas Belouzas telefona numuru. Atskanēja automātiskā atbildētāja ieraksts. Sērija droši vien staigāja apkārt, meklēdama suni; Veids atstāja ziņu, nodomādams, ka jaunā sieviete jau būs kādu satikusi, kurš viņai visu izstāstīs. Tad viņš devās atpakaļ pie Mongo.

Dažas minūtes pēc tam, kad Veids bija ierunājis ziņu Sērijas automātiskajā atbildētājā, arī Torija noklausījās tā paša atbildētāja priecīgo balstiņu paziņojam, ka Šerijas patlaban neesot mājās.

“Šerija, te runā Torija Bodīna no “Dienvidu aicinājuma”,” Torija teica. “Ja jūs vēl interesē darbs manā veikalā, lūdzu, piezvaniet vai atnāciet!”

Šķiet, ka mans lēmums ir pareizs, Torija nodomāja, nolikusi klausuli. Šerijas iepriekšējo darbavietu īpašnieki, kam Torija bija piezvanījusi, meiteni slavēt slavēja, un Torija bija sapratusi, ka Šerijas jautrais smaids un čaklās rokas viņai ļoti varētu noderēt.

Šodien bija izdevies pārdot mazāk, bet Torija par to neskuma. Bija jāpaiet zināmam laikam, lai pilsētas iedzīvotāji ar jauno veikalu aprastu, lai tas kļūtu par viņu iepirkšanās maršruta sastāvdaļu. Un tādu, kas ienāca tikai paskatīties, arī šodien bija pietiekami.

Atelpas mirkli Torija izmantoja, sadabūdama nodokļu inpekci-jas veidlapas un sastādīdama jaunās palīdzes darba grafiku. Tad viņa apdomāja vietējā svētdienas avīzē ievietojamā sludinājuma tekstu, jo iepriekšējam tekstam gribēja pievienot vēl ziņu par audumiem; Torija bija izlēmusi, ka viņas veikals ar tiem tirgosies.

Kad durvju zvaniņš kārtējo reizi iešķindējās, Torija, sirdij saraujoties, strauji pacēla galvu - jau kuro reizi šodien. Taču, ieraudzījusi Ebigeilu Lorensu, viņa pasmaidīja un nolika pildspalvu.

“Kāds patīkams pārsteigums!”

“Es taču teicu, ka ceļu atradīšu. Torij, tas ir brīnišķīgi! Pilns vei-kals ar skaistiem darinājumiem.”

“To autori ir ļoti talantīgi.”

“Un jūs protat viņu darbus izstādīt.” Nākdama pretī, Ebigeila sniedza Torijai roku. “Es te vareni izpriecāšos, šķiezdamās ar naudu!” “Droši vien neuzdrīkstēšos atrunāt! Vai nevēlaties kādu atspirdzinājumu? Aukstu dzērienu vai tasi tējas?”

“Nē, paldies, neko... Vai tā nav batika?” Ebigeila apbrīnoja batikas gleznu; tajā bija attēlota jauna sieviete, kas stāv uz dārza takas. “Jā. Ļoti laba māksliniece. Man ir arī viņas darinātas šalles.” “Man tās jāredz! Man jāredz viss. Taču šo es noteikti pirkšu. Būšu vīram palīdzējusi izvēlēties man dāvanu mūsu kāzu gadadienā!” Torija smaidīdama nocēla gleznu no sienas.

“Vai vīrs vēlas, lai to arī īpaši iesaiņo?”

“Protams!”

“Vai ilgi jau esat precējušies?”

Ebigeila pielieca galvu un vērtējoši uzlūkoja Toriju, kas nesa gleznu uz leti. Vairāku gadu laikā, kopš viņa bija Torijas advokāte, kliente pirmo reizi bija uzdevusi viņai personiskas dabas jautājumu. “Divdesmit sešus gadus.”

“Vai tad jūs izgājāt pie vīra desmit gadu vecumā?”

Ebigeilas seja staroja; viņa jutās glaimota. Izvēlējusies kādu koka kastīti, viņa to aiznesa pie kases.

“Veikala vadīšana jums nāk par labu, Torij! Šķiet, ka šajā pilsētiņā arī jūs iederaties. Te varat justies kā mājās.”

“Jā. Te ir manas mājas. Ebigeila, vai jūs tiešām braucāt šurp no Čārlstonas, lai iepirktos?”

“Lai iepirktos un jūs apraudzītu. Un aprunātos.”

Torija pamāja.

“Ja jūs gadījumā būtu vēl kaut ko noskaidrojusi par noslepkavoto meiteni, nekādi ievadi nav vajadzīgi.”

“Neko vairāk neesmu noskaidrojusi. Bet es tiešām apvaicājos savam paziņam par noziegumiem, kas pastrādāti augusta pēdējās nedēļās.”

“Tādi ir bijuši...”

“Jūs jau to zinājāt.”

“Nē, nojautu... Baidījos no tā... Cik?”

“Ir trīs, kas atbilst iepriekšējo noziegumu raksturam un laikam. Divpadsmit gadus veca meitene, kas tūkstoš deviņsimt septiņdesmit piektā gada augustā pazuda ģimenes izbraukumā uz Hiltonhe-du. Deviņpadsmit gadus veca studente, kas astoņdesmit otrā gada augustā Čārlstonas universitātē apmeklēja vasaras kursus, un divdesmit sešus gadus veca sieviete, kura astoņdesmit devītā gada augustā kopā ar draugiem bija devusies ekskursijā uz Samteras nacionālo parku.”

“Tik daudz...” Torija nočukstēja.

“Slepkavības ar seksuālu motīvu. Upuri izvaroti un nožņaugti. Sēklas šķidrums nav atrasts. Visi upuri ir fiziski ietekmēti. Visbiežāk sists pa seju. Ar katru nākamo upuri vardarbība pastiprinājusies.”

“Tāpēc ka seja nekad nav īstā. Tā nav Houpas seja...”

“Nesaprotu...”

Torijai arī gribējās, kaut viņa nesaprastu. Kaut šo noziegumu pretīgā patoloģija nebūtu viņai atbaidoši skaidra.

“Visas bija gaišmates, vai ne? Glītas, ar slaidu augumu?”

“Jā.”

“Viņš vēl arvien izvaro un nogalina Houpu. Ar vienu reizi nebija diezgan...”

Ebigeila nogrozīja galvu; viņu mazliet satrauca Torijas satumsušo acu stingais skatiens.

“Var jau būt, ka viņas visas nogalinājis viens vīrietis, bet...”

“Viņas visas ir nogalinājis viens vīrietis.”

“Tomēr laiks, kas šos noziegumus šķir, parastam sērijslepkavam ir par ilgu. Gari gadi... Nebūdama nedz kriminālistikas eksperte, nedz psiholoģe, es šo jautājumu mazliet papētīju. Dažāda vecuma upuri - arī tas nav tipiski.”

“Tas nav tipisks noziedznieks, Ebigeila!” Torija atvēra kastīti, tad ar troksni to aizcirta. “Viņš nav tipisks!”

“Tomēr kādam pamatojumam jābūt. Jūsu draudzenes un tās divpadsmit gadus vecās meitenītes slepkavības norāda uz pedofiliju. Manuprāt, ja maniaks sācis nogalināt meitenītes, tad viņš to darīs arī turpmāk, nevis ķersies pie pusaudzēm vai sievietēm, it kā būtu mainījušās viņa noslieces.”

“Viņa noslieces nav mainījušās! Ar upuru vecumu tam nav nekāda sakara. Katra no viņām bija tādā vecumā, kādu būtu sasniegusi Houpa, ja būtu dzīva. Tāda ir šo noziegumu loģika.”

“Es jums piekrītu, lai gan mēs ne viena, ne otra neesam šīs jomas speciālistes. Man tikai likās, ka jānorāda uz jūsu versijas trūkumiem.”

“Iespējami arī citi.”

“Arī to patlaban pārbauda, bet jāteic, ka nekādas citas neatbilstības nav atrastas - tā apgalvoja mans paziņa. Šo lietu izmeklē FIB.” Ebigeilas skaistā mute sakniebās. “Torij, mans paziņa vēlējās noskaidrot, kāpēc par to interesējos un kā esmu uzzinājusi par to meiteni, kas brauca uz Mērtlbīču. Es viņam neteicu.”

“Paldies...”

“Jūs varētu palīdzēt.”

“Neesmu pārliecināta. Pat ja FIB atļautu man palīdzēt, nezinu, vai es to spētu. No domas par šiem noziegumiem man iekšā viss sastingst. Nekad tas nav bijis viegli. Vienmēr mokoši. Un tagad es negribu atkal ar to nodarboties, atkal sevi pakļaut šīm mocībām. Es nevaru viņiem palīdzēt. Tas ir policijas uzdevums.”

“Ja jūs tiešām tā jūtaties, kāpēc tad lūdzāt, lai noskaidroju?” “Man bija jāzina.”

“Torij...”

"Lūdzu, nevajag! Lūdzu! Es negribu tajā visā atgriezties. Neesmu droša, vai šoreiz spēšu tādu garīgu traumu pārciest.” Lai nervozajām rokām būtu darbs, Torija sāka pārcilāt plauktā saliktās preces. “Policija, FIB - viņi ir eksperti. Tas ir viņu darbs, ne mans. Es negribu, lai manās domās spokotos visi tie cilvēki un kas ar viņiem noticis. Man jau pietiek ar Houpu...”

Gļēvule! Visu atlikušo dienas daļu kāda balss viņu mēdīja. Torija neignorēja šo balsi un apvainojumu pieņēma. Viņa bija nolēmusi ar to sadzīvot.

Tagad viņa zināja to, ko bija vēlējusies zināt. Cilvēks, kas noslepkavojis Houpu, joprojām mērķtiecīgi slepkavoja. Mērķtiecīgi un veiksmīgi. Un policijas vai arī FIB uzdevums bija slepkavu notvert, pārtraukt tā briesmu darbus.

Viņa to tik un tā nespēs.

Un, ja nu izrādītos, ka viņas visdziļāk slēptās, vislielākās bailes ir patiesība un slepkava būtu viņas tēvs - vai ar šo apziņu viņa vēl spētu dzīvot?

Gan jau Hanibalu Bodīnu drīz atradīs. Tad viņa izlems, ko darīt.

Vakarpusē aizslēgusi veikalu, Torija nolēma, ka ilga pastaiga pa pilsētu un parku nāks viņai par labu. Viņa iegriezīsies pie Sērijas un aprunāsies ar meiteni pašu, nevis automātisko atbildētāju. Gādā par savu veikalu, Torija sev piekodināja. Gādā par sevi!

Mašīnu ielās bija maz. Vairākums strādājošo jau bija pārbraukuši mājās no darba un sēdēja pie vakariņu galda. Bērni iesaukti iekšā mazgāt rokas, ģimenei priekšā vēl garš, gaišs vakars ar televīziju, mājasdarbiem, trauku mazgāšanu un sēdēšanu ārā uz lieveņa.

Tik parasti. Ikdienišķi. Ar visu sirdi Torija ilgojās pēc tādas ikdienišķas un mazliet vienmuļas, normālas dzīves.

Viņa devās cauri parkam. Rozes jau bija saplaukušas pilnos ziedos, begoniju dobes veidoja sarkanbaltus rakstus. Vakara saulē koki meta garas ēnas; tīkami dzestrajā pavēnī sēdēja vai gulēja, zālē izstiepies, viens otrs pilsētnieks. Pārsvarā tie bija jaunieši, kas vēl uz sevi neattiecināja dzelžaino tradīciju - piecos trīsdesmit sēsties pie ģimenes vakariņu galda. Torija nodomāja, ka vēlāk viņi ies kaut kur iekodīs picu vai hamburgeru, tad kopā ar vienaudžiem pulcēsies bariņos, lai klausītos mūziku vai paši savas balsis.

Arī viņa īsu brīdi bija tā dzīvojusi, bet likās, ka no tā laika viņu šķir desmitiem gadu. Likās, ka tā bijusi pavisam cita sieviete, kura spējusi ar elkoņiem izlauzt sev ceļu pārpildītā zālē, lai dejotu un smietos. Lai būtu jauna.

To visu Torija reiz bija zaudējusi, bet viņa negribēja zaudēt šo jauno dzīvi, ko tikko bija uzsākusi šeit, Progresā.

Dziļi nogrimusi domās, viņa izgāja ārā no parka un devās lejup pa zaļo nogāzi, kurai pretī pacēlās daudzdzīvokļu nams. Piepeši pie viņas vaukšķēdama pieskrēja Princese.

“Tu nu gan esi sabiedriska dāma, vai ne?” Aizkustinātā Torija pietupās un ļāva, lai kucēns viņu aplaiza.

“Viņa visu dienu dzīvoja pa istabu,” sacīja Feita, nākdama klāt. Kucēns pameta Toriju, lai lēkātu gar saimnieci; tā izskatījās varen apmierināta. “īsts enerģijas kamols!”

“Kā nu ne!” Piecēlusies Torija izbrīnā savilka lūpas. “Tas nav tavs parastais stils,” viņa piezīmēja, nopētīdama lielo sporta kreklu, kura mala nokarājās pār Feitas audekla biksēm.

“Man tik un tā izskatās labi, vai ne? Kaut kas uzlija uz blūzes, un biju spiesta aizņemties no Veida šo kreklu.”

“Hmm...”

“Vai tev ir iebildumi?”

“Kāpēc? Veids ir liels.”

“Es varētu pateikt kādas rupjības, bet labāk klusēšu.” Atglaudusi aiz auss zīdainos matus, Feita plati pasmaidīja. “Vai purva vientulī-ba apnikusi? Dodies meklēt dzīvokli?”

“Nē, savā mājā es jūtos labi. Atceļā gribēju iegriezties pie sievietes, kura varbūt kļūs par mana veikala darbinieci, - Šerijas Belouzas.”

“Skat, kāda sagadīšanās! Es arī dodos pie viņas. Veids visu dienu centās viņu sazvanīt, bet velti. Šorīt viņas suns pakļuva zem mašīnas.”

“Ak dievs, nē!” Torijas atturīgums vienā mirklī nodrupa kā čaula. “Nabaga Šerija to nepārcietīs!”

“Mongo izveseļosies. Veids tūliņ ķērās klāt un viņu salāpīja. Viņš izglāba tam sunim dzīvību!” Feita to pateica tik lepni, ka Torija izbrīnījusies iepleta acis. “Veids vēl šaubās par kāju, bet esmu gatava derēt, ka Mongo būs vesels kā rutks.”

"Tad ir labi. Tik skaists suns - un likās, ka Šerija to ļoti mīl... Šķiet gluži neticami, ka viņa uz visu dienu aizbraukusi, pamezdama suni, lai skraida savā vaļā.”

“Par cilvēkiem nekad neko nevar zināt. Re, kur viņas dzīvoklis!” Feita rādīja ar roku. “Es jau biju pie parādes durvīm, klauvēju, bet viņa neatsaucās, tāpēc domāju - apiešu mājai apkārt, palūkošos šajā pusē. Kaimiņiene teica, ka Šerija parasti staigājot pa šīm durvīm.”

“Žalūzijas aizvērtas.”

“Varbūt durvis ir vaļā. Mēs varētu ielavīties iekšā un uzrakstīt

viņai zīmīti. Veidam noteikti vajag ar viņu sazināties.” Šķērsojusi terasi, Feita jau gribēja satvert stikloto bīdāmo durvju rokturi. “Nē!” Torija piepeši sagrāba viņu aiz pleca un parāva atpakaļ. “Kas tev lēcies? Negrasos jau viņu apzagt. Tikai pabāzīšu galvu...” “Neej! Neej iekšā!” Torija drudžaini čukstēja, ieķērusies Feitai plecā. Viņa jau zināja. Šis skats bija ielēcis viņas gara pasaulē gandrīz izaicinoši; viņa to juta kā pļauku, un mutē krājās vara naudas garšai līdzīgais asiņu un baiļu sājums. “Par vēlu... Viņš te jau bijis...” “Ko tu runā?” Feita aizkaitināta parāva roku. “Laid taču mani beidzot vaļā!”

“Viņa ir mirusi,” Torija neizteiksmīgā balsī teica. “Mums jāizsauc policija.”

HOUPA

Cerība ir spārnots putns -Kas iemitinās dvēselē -Un dzied melodiju bez vārdiem -Tā neapklusīs - nē -

Emīlija Dikinsone

21

Iekšā iet viņa nespēja. Iet projām ari ne.

Policists, kas bija ieradies pēc izsaukuma, bija nīgrs un neticīgs, taču nespēja pretoties “tām abām neirotiķēm”, kā viņš domās apzīmēja Toriju un Feitu. Saraustījis jostu un parāvis naģeni zemāk uz acīm, viņš skaļi pieklaudzināja pie stikloto durvju rūts. Torija varētu viņam pateikt, ka Šerija neatbildēs, bet viņš jau nebūtu nedz klausījies, nedz sapratis.

Mirkli pēc tam, kad policists bija iegājis Šerijas dzīvoklī, viņš no tā iznāca ārā, un viņa mute vairs nebija savilkta greizajā smīnā.

Pēc tam viss notika ātri. Kad nozieguma vietā ieradās policijas priekšnieks Kāris Russ, tā jau bija norobežota ar dzeltenu lenti; ļaudīm, kas staigāja iekšā ārā ar dažādiem instrumentiem, bija policijas zīmotnes.

Torija gaidīja, sēdēdama netālu maurā.

Feita apsēdās viņai blakus, jo nekas cits jau te nebija, ko darīt. “Es piezvanīju Veidam,” viņa teica. “Viņam jāsagaida Meksīne, lai būtu kāds, kas pieskata Mongo, bet viņš drīz atbrauks.”

“Ko viņš te darīs?”

“Ko mēs te darām?” Feita atjautāja, noraudzīdamās uz dzelteno lenti, uz durvīm, uz vīriem, kuru apveidi kustējās aiz žalūzijām. “Kā tu zināji, ka viņa vairs nav dzīva?”

“Šerija? Vai Houpa?”

Feita piespieda pie krūtīm Princesi un paberzēja vaigu pret kucēna mīksto sānu, it kā meklēdama mierinājumu.

“Es neko tādu agrāk neesmu redzējusi,” viņa teica. “Houpai mani toreiz nelaida ne tuvumā. Es biju par mazu. Tu gan redzēji.”

“Jā.”

“Visu redzēji.”

“Ne gluži visu.” Torija sakļāva plaukstas un iespieda tās starp ceļgaliem, it kā viņai saltu. “Es to sapratu tad, kad mēs pienācām pie durvīm. Nāve rada apkārt tumsu. Sevišķi varmācīga nāve. Un tas ļaundaris aiziedams bija atstājis kaut ko tādu, ko varēja sajust... Varbūt neprāta auru. Viss tāpat kā agrāk. Viņš ir tas pats.” Torija aizvēra acis. “Es domāju, ka viņš ieradīsies pēc manis... Es nevarēju iedomāties... ko tādu.”

Ar šo vainas apziņu tagad būs jādzīvo.

“Tu apgalvo, ka cilvēks, kas to izdarījis ar Šeriju, ir tas pats, kurš nogalināja Houpu? Pēc tik ilgiem gadiem?”

Torija gribēja ko teikt, tad papurināja galvu.

“Neesmu pārliecināta. Jau krietni ilgu laiku es ne par ko vairs neesmu pārliecināta.” Dzirdēdama kādu saucam Feitas vārdu, Torija palūkojās sāņus. Pa mauru šurp skrēja Veids.

Feita pielēca kājās, traukdamās viņam pretī. Torijai tas atkal bija brīnums, jo parasti Feita nemēdza citu dēļ kustēties ašāk. Tad viņa vēroja, kā abi apskaujas. Ilgs, ciešs apskāviens.

Veids taču viņu mīl! Feita viņam ir pasaules centrs. Torija to saprata, tomēr tas likās savādi.

“Vai jūties normāli?” Veids jautāja, satvēris plaukstās Feitas seju.

“Es nezinu, kā jūtos.” Agrāk viņa uz visu bija noraudzījusies no droša attāluma, lai nekas viņu neskartu, bet tagad tik tikko spēja valdīties, lai nedrebētu rokas un kuņģis atkal nekāptu uz augšu. Tāpat kā pēc operācijas, kad bija ieraudzījusi uz rokām asinis. “Man laikam būs jāapsēžas,” viņa teica.

“Šeit.” Pietupdamies, lai pieturētu Feitu, Veids palūkojās uz Toriju. Pārāk mierīga, viņš nosprieda, pārāk apvaldīta. Zaudējusi šo tēloto mieru, viņa sabruks. “Paklau, iesim visi uz manu mašīnu!” Veids ierosināja. “Jums jātiek no šejienes projām.”

“Es nebraukšu, bet tu varētu aizvest Feitu.”

“Ak tā, tu visu noskatīsies līdz galam, bet es ne? Nekā nebija!” Feita iespītējās.

“Tās jau nav sacensības.”

“Sacensības starp tevi un mani? Vienmēr bijušas. Re, kur Dvaits!” Apkārt pulcējās ļaudis, veidodami mazas ziņkārības un čukstu saliņas. Klusais telefons Progresā darbojas labi, Torija apātiski no-domāja. Viņa noraudzījās, kā Dvaits, izlīkumojis caur ļaužu bariņiem, dodas uz Šerijas dzīvokļa durvīm.

“Varbūt tu varētu ar viņu aprunāties, Veid?” Un Feita pamāja uz Dvaita pusi. “Varbūt viņš zina ko vairāk.”

“Mēģināšu.” Celdamies augšā, Veids paplikšķināja Torijai pa ceļgalu. “Keids jau brauc šurp.”

“Kāpēc?”

“Tāpēc, ka es viņam piezvanīju. Sagaidi viņu!”

“Tas nu gan bija lieki,” Torija sacīja, ar drūmu skatienu nolūkodamās, kā Veids aiziet.

“Beidz taču reiz!” Aizkaitinātā Feita paķēra somiņu, lai sadabūtu Princesei mākslīgo kauliņu, ko grauzt, un kucēns liktu viņu mierā. “Netēlo dzelzs lēdiju! Sievietei nav nekāds negods, ja grūtā brīdī viņa izmanto vīrieša atbalstu.”

“Negrasos Keidu izmantot.”

“Apžēliņ, ja naktī viņš tev ir diezgan labs, lai ar viņu gulētu, vai tad dienā viņš vairs nav diezgan labs, lai pieņemtu viņa palīdzību? Tu tikai nemitīgi meklē, par ko kašķēties, goda vārds!”

“Varbūt vēlāk mēs visi četri varētu kaut kur aiziet izklaidēties? Piemēram, uz dejām.”

Feita pasmīnēja.

“Tu nu gan proti būt dzēlīga, Torij! Tas man sāk patikt. Tuvojas Billijs Klampets, viņš mani ieraudzījis... Tā tikai vēl trūka! Reiz pirms simt gadiem, kad biju piedzērusies un draņķīgā omā, es ar viņu pārgulēju. Protams, drīz pēc tam atjēdzos, bet Billijs vēl arvien nav sapratis, ka starp mums viss beidzies.”

Torija vēroja Billiju tuvojamies: īkšķi iekabināti bikšu kabatās, pirksti abās pusēs rāvējslēdzējam bungo kaut kādu ritmu. “Spirtotām smadzenēm ar saprašanu ir pagrūti.”

“Beidzot mēs par kaut ko esam vienisprātis! Par Billiju.” “Dāmas!” Billijs apsēzdamies iesāka. “Man teica, ka te šis tas esot atgadījies. Kādai meičai izgājis plāni.”

“Droši vien pati vainīga, vai ne?” Feita atcirta, taču neatvirzī-jās, it kā Billijs būtu tukša vieta, lai gan no viņa nāca pretīga alus smaka.

“Šerija Belouza, ja nemaldos. Tā, kura ar to lielo suni skraidīja pa pilsētu. īsos šortiņos un plānos krekliņos. Izstādījusi savu mantu, lai visi redz.” Paņēmis no krekla piedurknē iemīlētās paciņas cigareti, Billijs to iekoda zobos, acīmredzot juzdamies kā Džeimss Dīns. “Pirms pāris nedēļām viņa bija pie manis veikalā, pirka puķu dēstus. Bija tāda atsaucīga dāma!”

“Paklau, Billij, vai tu tīši centies, lai būtu tik riebīgs, vai arī tev tas izdodas dabiski?”

Pagāja krietns mirklis, iekams Billijs apjēdza un viņa smaids pārvērtās par īgnu grimasi; viņš uzšķīla sērkociņu un aizsmēķēja.

“Oho! Baigi lepnā un pārākā! Kas tad nu piepeši lēcies?”

“Man nekas nav piepeši lēcies. Es vienmēr esmu bijusi lepna un pārāka. Vai ne, Torij ?”

“Tiesa kas tiesa! Tas tev gluži kā personiskā firmas zīme.”

“Pareizi teikts!” Un Feita iepriecināta uzplāja Torijai pa gurnu, tad arī sadabūja cigareti. “Mēs, Laveli,” viņa vēsi teica, aizdedzinājusi cigareti un iepūzdama dūmu mutuli Billijam sejā, “esam lepni un pārāki jau no dzimšanas. Tas mums ir gēnos.”

“Tajā naktī, kad es aiz Grogana bāra mīcīju tavus pupus, tu nemaz tik lepna nebiji.”

“Vai tas biji tu?” Feita pasmaidīja, izpūtusi vēl vienu dūmu mutuli. “Es lāgā neatceros.”

“Tu vienmēr esi bijusi palaistuve - jau no tā laika, kad tev tie pupi izdīga. Pārāk neiecieš!” Billijs zīmīgi palūkojās uz Sērijas durvīm. “Pati redzi, kā palaistuvēm iet.”

“Es kaut ko atcerējos,” Torija lēni iesāka. “Agrāk tev lielākais prieks bija piesiet kaķiem pie astes petardes un aizdedzināt. Pēc tam tu devies mājās un onanēji. Vai tu joprojām tā pavadi laiku?”

Billijs parāvās atpakaļ. Viņš vairs nesmīnēja, acīs vīdēja bailes. “Tu... labāk vācies no šejienes projām! Mums Progresā tādas nav vajadzīgas.” Iespējams, Billijs neko vairāk nebūtu teicis un gājis prom - Torijas gaišredzība viņu bija pārbiedējusi -, bet tikmēr Princesei mākslīgais kauls bija apnicis un tā ar zobiņiem ieķērās Billija

bikšu starā. Ar plaukstas virspusi viņš pasita kucēnu sāņus, un tas aiztenterēja smilkstēdams.

Nikni iekliegusies, Feita pielēca kājās un paķēra kucēnu.

“Tu, gļēvais, impotentais kretīn! Kāds brīnums, ja tava sieva meklē citus vīriešus? To alus šļūteni tu celdams vairs neuzcelsi augšā!”

Billijs jau trūkās kājās, lai Feitu sagrābtu, un tajā mirklī... Torija nezināja, kā tas notika, bet viņas dūre pašāvās uz priekšu un iebelza Billijam pa aci. Sitienā bija tāds spēks un niknums, ka Billijs atkrita uz muguras. Torija visu redzēja un dzirdēja kā miglā - spiedzienus, kliedzienus, soļu dipoņu bet, Billijam uzslejoties kājās, pietrūkās arī viņa. Visu ilgi krājušos niknumu viņa juta krūtīs kā karstu kamolu. Viņa bija gatava nogalināt.

“Nolādētā kuce...”

Billijs metās Torijai virsū, bet viņa tikai nostājās stingrāk un nekustējās ne no vietas, gatava cīņai. Taču nākamajā mirklī viņas pretinieks jau gulēja zemē uz muguras.

“Gribi vēl?” Keids apvaicājās, uzsliedams Billiju kājās. “Malā!" viņš uzkliedza tiem, kas gribēja iejaukties. “Varbūt gribi kauties ar mani, nevis sievieti, par kuru esi divas reizes smagāks?”

“Gadiem ilgi esmu gaidījis, kad radīsies izdevība sadot tev pa purnu!” Billijs caur zobiem novilka, sagatavodamies kautiņam. Viņš gaidīja savilktām dūrēm, degtin degdams ietriekt tās sejā vienam no nīstajiem, augstprātīgajiem Laveliem un atgūt cieņu pārējo pilsētnieku acīs. “Kad būšu tevi piedauzījis, es kārtīgi izpriecāšos ar tavu izlaidīgo māsu un tavu piegulētāju!”

Nikns kā viesulis viņš gāzās uz priekšu. Keids gluži vienkārši pakāpās malā. Lai dabūtu Billiju gar zemi, pietika ar diviem asiem sitieniem, vienu pa žokli un otru vēderā. Keids noliecās un, uzspiedis īkšķi Billijam uz gāmura, iečukstēja viņam ausī:

“Ja tu vēl mēģināsi aizskart manu māsu vai manu meiteni vai runāt ar viņām, vai kaut uz viņām blenzt, es tev aptīšu tavus pau-tus ap rīkli un tevi nožņaugšu.”

Billiju pametis, Keids, atpakaļ neskatīdamies, devās pie Torijas.

“Tev nevajadzētu vairs šeit palikt,” viņš teica.

Torija vēl nespēja attapties. Vēl nekad viņa nebija redzējusi vīrieti tā uzliesmojam dusmās un tik ātri savaldāmies. Tas likās gluži vai eleganti. Pirms brīža notriecis pretinieku zemē viegli kā spalviņu, Keids tagad maigi uzrunāja viņu, Toriju. Taču viņa acis bija aukstas kā ziema.

“Brauc man līdzi!”

“Man jāpaliek.”

“Tev nav jāpaliek.”

“Piedošanu, bet viņai būtu gan jāpaliek,” teica policijas priekšnieks Kāris Russ, pienācis klāt. Viņš paraudzījās uz Billiju, kas gulēja zemē, un domīgi paberzēja zodu. “Kas tad jums te gadījies?”

“Billijs Klampets mētājās ar apvainojošām piezīmēm!” Feitas acis, vienā mirklī pieplūdušas ar asarām, atgādināja rasā mirkstošas vijolītes. “Viņš... es nespēju atstāstīt viņa vārdus, bet viņš ļoti aizskaroši izturējās pret mani un Toriju un pēc tam...” viņa jūtelīgi no-šņaukājās, “pēc tam viņš iesita manai Princesītei! Torija gribēja viņu apvaldīt, un tad... Ja nebūtu ieradies Keids, es nudien nezinu, kas būtu noticis!” Liegi šņukstēdama, viņa pievērsās Torijai. “Tev tiešām vajadzēja viņam iebliezt - tam resnajam, piņņainajam smer-delim...”

Kāris Russ ar pūlēm valdījās, lai nesāktu smieties. Pēc tā, ko viņš bija redzējis dzīvoklī, šī mazā komēdija bija īsts atvieglojums. “Vai tā bija, kā stāsta mis Feita?” viņš apjautājās Keidam.

“Apmēram.”

“Aizvedīšu viņu uz kameru, lai nāk pie sajēgas.” Ar dziļdomīgu izskatu košļādams gumiju, Kāris Russ pārlaida skatienu pūlim. “Celt apsūdzību neviens jau droši vien nevēlēsies.”

“Nē, mēs to nevēlamies.”

“Labi! Tagad man jāaprunājas ar Toriju un Feitu arī. Aizbrauksim uz policijas iecirkni, tur mūsu sarunu neviens netraucēs!”

“Paklau, šef...” Veids pienāca klāt, tik nevērīgi pārkāpdams pāri Billijam, kas pusnemaņā gulēja zemē, ka Feita gandrīz skaļi iespur-cās, bet laikus paguva spurcienu pārvērst par asarainu nošņaukā-šanos. “Mans dzīvoklis ir tuvāk. Manuprāt, dāmas tur jutīsies labāk.”

“Nu, iesākumam var arī tā. Tūdaļ norīkošu kādu, kas jūs aizvedīs. Pats arī pēc brīža būšu klāt.”

“Es viņas aizvedīšu,” Veids piedāvājās.

“Jūs un Keids labi pazīstat visus, kas šeit sanākuši. Es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs man palīdzētu viņus pārliecināt, lai dodas uz mājām. Par dāmām parūpēsies kāds no maniem palīgiem. Man ir vajadzīgas viņu liecības,” Kāris Russ stingri teica, iekams Keids paguva iebilst. “Tas ir policijas darbs.”

“Mēs pašas aizbrauksim!”

“Ar visu cieņu, mis Feita, man tomēr jāsūta jums līdzi viens no maniem vīriem. Tāda ir kārtība.” Viņš pamāja ar roku, un kāds policists jau steidzās šurp.

“Jēziņ, kā mūsu pilsētas centrā var notikt tādas šausmas?” Dvaits iesaucās, berzēdams saspringušo skaustu.

Pamazām viņiem izdevās iestāstīt ziņkārīgajiem, lai atgriežas mājās. Tumsai iestājoties, Dvaits kopā ar abiem bērnības draugiem stāvēja zālienā pie bojāgājušās meitenes dzīvokļa durvīm; apkārt viss bija noklusis, tikai dzeltenā policijas lente atgādināja neseno nāvi.

“Vai tu zini ko vairāk?” Veids viņam jautāja.

"Šķiet, ka ne vairāk kā jebkurš cits. Kāris Russ neļāva man pieiet pārāk tuvu, un vispār es iekļuvu dzīvoklī tikai tāpēc, ka esmu mērs. Izskatās, vakardien te kāds ielauzies. Varbūt laupīšanas nolūkā.” Dvaits paberzēja virsdeguni, nogrozīja galvu. “Varbūt arī ne. Necik daudz jau te nebija, ko ņemt.”

“Nez kā tas noziedznieks ticis galā ar suni?” brīnījās Veids.

“Suni?” Dvaits neizpratnē pārvaicāja, tad pamāja. “Ak jā, viņai bija suns... Nudien nezinu. Varbūt tas cilvēks bija viņas paziņa. Liktos loģiski, vai ne? Ierodas viņas mīļākais, viņi par kaut ko sastrīdas, vīrietis kļūst nevaldāms... Tobrīd viņa atradusies guļamistabā,” viņš nopūzdamies piemetināja. “Tik daudz es noskaidroju. Un, cik nopratu, izvarota.”

“Un kā viņa mirusi?” jautāja Keids.

“Nezinu. Kāris Russ neko daudz neizpauda. Ak dievs, Veid, - ja padomā, es vēl vakar ar to meiteni runāju! Viņa tikko bija iznākusi no tava kabineta.”

“Jā, atceros.” Veids atminējās Sērijas koķetīgo tērzēšanu, viņam izmeklējot Mongo.

“Ļaudis sākuši tenkot.” Dvaits pameta ar galvu uz aizzīmogoto durvju pusi. “Par Toriju Bodīnu. Visu ko neglītu. Domāju, ka jums abiem tas jāzina.” Viņš atkal nopūtās. “Tas ir nepieļaujami, ka mūsu nolāpītās mazpilsētiņas vidū notiek tādas nejēdzības. Cilvēkam savās mājās vajadzētu justies droši. Lisija tagad būs gluži slima no bailēm.”

“Jā, rītdien saimniecības preču veikals un ieroču veikals no pircējiem nevarēs ne atkauties,” piezīmēja Keids. “Visi pirks atslēgas un munīciju.”

“Varbūt man derētu sasaukt iedzīvotāju pilnsapulci, raudzīt viņus nomierināt. Es nudien ceru, ka līdz rītdienai Kāris Russ būs kaut ko noskaidrojis. Tagad man jāsteidzas mājās pie Lisijas, viņai jau būs sākusies histērija.” Dvaits pēdējo reizi atskatījās uz slēgtajām durvīm. “Cik briesmīgi, ka pie mums kaut kas tāds var notikt!” viņš promiedams vēl noteica.

“Es tikai vienu reizi esmu viņu satikusi. Vakardien.”

Torija sēdēja uz Veida dīvāna, rokas rāmi sakrustojusi klēpī. Viņa zināja, ka ar policistiem jārunā mierīgi un lietišķi. Viņi mēdza pieķerties katrai emociju izpausmei un jūtīgumu izmantoja par sviru, lai no iztaujājamā izdabūtu vairāk, nekā tas gribēja pateikt.

Un pēc tam viņi to padarīja smieklīgu.

Un pēc tam nodeva.

“Tātad jūs viņu satikāt tikai vienu reizi.” Kāris Russ pamāja, kaut ko piezīmēdams. Feitai viņš bija lūdzis pagaidīt apakšstāvā, nevēlēdamies sajaukt sarunu pierakstus un no tiem izlobītos faktus. “Kāpēc jūs šodien devāties pie viņas uz māju?”

“Vakar, ienākusi pie manis veikalā, viņa pieteicās darbā.”

“Tā?” Policists jautājoši pacēla vienu uzaci. “Man likās, ka viņai jau ir darbs. Vidusskolā.”

“Jā, tā viņa man teica.” Atbildi tieši uz jautājumu, Torija sev atgādināja. Neko nepiebilsti, neko nepaskaidro! “Tā kā līdz rudenim viņai bija paredzēta tikai pusslodze, viņa vēlējās pastrādāt manā veikalā, lai papildinātu savus ienākumus. Un, man šķiet, lai būtu, ko darīt. Viņa likās enerģijas pārpilna.”

“Hmm... Un tad jūs viņu pieņēmāt darbā.”

“Nē, ne jau tūlīt. Viņa atstāja man iepriekšējo darba devēju telefona numurus, lai es saņemtu atsauksmes.” Ierakstīja šos numurus kopā ar savu adresi manā bloknotā, Torija nodomāja. Un, kad ienāca tēvs, bloknots visu laiku bija uz letes... Ak dievs, ak dievs...

“Jā, tas bija prātīgi. Nemaz nezināju, ka jūs jau meklējat palīgus.”

“Es vēl nebiju par to domājusi, bet Sērija pati pieteicās. Viņa prata mani pierunāt. Es papētīju savu budžetu un nolēmu, ka palīdzi, kas strādā nedaudzas stundas nedēļā, varu atļauties. Šorīt apzvanīju viņas agrākos darba devējus, tad piezvanīju viņai. Bija ieslēgts automātiskais atbildētājs, un es atstāju ziņu.”

“Mjā...” Kāris Russ jau bija noklausījies gan Torijas balss ierakstu, gan vairākas ziņas, ko bija atstājis Veids. Bija zvanījis arī augšstāva kaimiņš un Lisija Freizere. Izrādījās, ka Šerijai Belouzai bijis daudz paziņu. “Un tad jūs nolēmāt pati pie viņas aiziet.”

“Pēc darba gribēju mazliet pastaigāties. Nolēmu iet caur parku un pa ceļam iegriezties pie Sērijas viņas dzīvoklī. Ja viņa būtu mājās, mēs būtu varējušas aprunāties par darbu.”

“Vai jūs devāties turp kopā ar Feitu Lavelu?”

“Nē, es gāju viena. Feitu es satiku netālu no Sērijas dzīvesvietas. Feita sacīja, ka Šerijas suni šodien notriekusi mašīna un Veids viņu operējis. Feita bija devusies pie Šerijas, izpalīdzēdama Veidam, jo viņam nekādi neizdevās Šeriju sazvanīt.”

“Un jūs reizē nonācāt pie viņas dzīvokļa durvīm.”

“Jā, tā varētu teikt. Tas bija ap pusseptiņiem, jo veikala durvis es aizslēdzu apmēram sešos desmit vai sešos piecpadsmit.”

“Un, tā kā mis Belouza uz klauvējienu neatbildēja, jūs gājāt iekšā viņu meklēt.”

“Nē. Ne es, ne Feita iekšā negājām.”

“Tomēr jūs kaut ko redzējāt, kas jūs satrauca.” Kāris Russ pacēla galvu un paraudzījās uz Toriju. Viņa sēdēja nekustēdamās, skatījās viņam acīs un neatbildēja. “Jūs bijāt pietiekami satraukta, lai izsauktu policiju.”

“Šerija nebija atbildējusi uz manu zvanu, lai gan likās, ka šo darbu viņa ļoti grib. Arī uz Veida zvaniem viņa nebija atbildējusi, kaut gan mūsu vienīgās tikšanās laikā man bija radies iespaids, ka Mon-

go viņai ir ļoti mīļš. Žalūzijas bija nolaistas, durvis ciet. Es izsaucu policiju. Ne es, ne Feita iekšā negājām un neko neredzējām. Tā ka es nevaru jums neko pastāstīt.”

Kāris Russ atgāzās krēslā, kodīdams pildspalvas galu.

“Vai tad durvis atvērt jūs nemēģinājāt?”

“Nē.”

“Tās nebija aizslēgtas." Kāris Russ apklusa. Lai aizpildītu pauzi, viņš izņēma “Big Red" paciņu un piedāvāja Torijai. Tā noraidoši papurināja galvu, un tad viņš pats izvilka no paciņas vienu košļājamās gumijas plāksnīti, attina, izņēma gumiju un rūpīgi salocīja papīriņu.

Torijas sirds krūtīs sāka neganti dauzīties.

“Tātad...” Tikpat rūpīgi kā papīriņu pārliecis uz pusēm košļājamās gumijas plāksnīti, Kāris Russ ieslidināja to mutē. “Jūs abas reizē bijāt tur nokļuvušas. Pazīstot Feitu Lavelu, es gan teiktu, ka viņa droši vien pabāza galvu iekšā - kaut vai aiz tīras ziņkārības. Lai redzētu, kā jaunā skolotāja iekārtojusies un tamlīdzīgi.”

“Viņa to nedarīja.”

“Bet jūs taču pieklauvējāt? Saucāt mis Belouzu?”

“Nē, mēs...” Torija iesāka un aprāvās.

“Jūs gluži vienkārši durvju priekšā apstājāties un nolēmāt izsaukt policiju.” Kāris Russ nopūtās. “Jā, mis Torija, jūs esat nolēmusi man uzdot mīklas! Redzat, esmu vienkāršs cilvēks ar vienkāršu domāšanu. Un jau vairāk nekā divdesmit gadu strādāju policijā. Policistiem bieži gadās nojautas, ko viņi nespēj izskaidrot. Viņiem tās vienkārši ir. Vai varētu būt, ka arī jums šodien, stāvot pie Sērijas Belouzas durvīm, bija tāda nojauta?”

“Iespējams.”

“Dažiem cilvēkiem šādas nojautas raksturīgas vairāk nekā citiem. Pirms astoņpadsmit gadiem, kad jūs mūs aizvedāt uz purvu pie Hou-pas Lavelas, jums acīmredzot arī bija šāda nojauta. Arī Ņujorkā jūs vienotrreiz tās piedzīvojāt. Par prieku daudzām ģimenēm.”

Policista balss bija laipna un maiga, tomēr Torija manīja, ka skadrās acis viņu nemitīgi vēro.

“Ņujorkas notikumiem ar to nav nekāda sakara,” viņa atbildēja.

“Tiem ir sakars ar jums. Jūsu nojautas palīdzēja sešiem bērniem atgriezties mājās pie vecākiem.”

“Un septītajam tās nepalīdzēja.”

“Toties sešiem palīdzēja.”

“Es nevaru jums pasacīt neko vairāk, kā jau teicu.”

“Var jau būt, ka nevarat. Man gan šķiet, ka jūs nevēlaties. Es biju klāt, kad pirms astoņpadsmit gadiem jūs aizvedāt policistus pie tās nabaga meitenītes. Esmu vienkāršs cilvēks ar vienkāršu domāšanu, bet es biju tur un visu redzēju. Un šodien man bija jāraugās uz Šo jauno sievieti un to, kas viņai nodarīts. Un es atcerējos pagātni. Man likās, ka esmu abās vietās uzreiz, redzu vienu un to pašu. Un jūs arī.”

“Es neiegāju dzīvoklī.”

“Tomēr redzējāt.”

“Nē!” Torija pielēca kājās. “Es neko neredzēju! Es jutu. Ne es redzēju, ne skatījos. Tur vairs nekas nebija līdzams. Sērija bija pagalam, es viņai nevarēju palīdzēt. Tāpat kā nevarēju palīdzēt Hou-pai. Ne arī tām pārējām. Es negribu atkal to visu just! Esmu jums pastāstījusi visu, ko zinu, visu tieši tā, kā notika. Vai tiešām ar to nepietiek?”

“Nu labi, labi, mis Torija... Sēdieties, raugiet nomierināties, bet es tikmēr nokāpšu lejā un aprunāšos ar Feitu.”

“Es gribētu braukt mājās.”

“Pasēdiet vien mierīgi, lai pāriet uztraukums! Drīz mēs jūs nogādāsim mājās.”

Kāpdams lejā, policists domās apsvēra savus jautājumus un To-rijas reakciju uz tiem. Tam meitēnam nav viegla dzīve, viņš nodomāja. Viņš spēja just Torijai līdzi, taču bija apņēmies izmantot viņas spējas savā labā. Bija notikusi slepkavība. Nevarēja sacīt, ka Progresā tā būtu gluži pirmā, toties katrā ziņā briesmīgākā un nežēlīgākā daudzu gadu laikā.

Un Kārlam Rūsam piemita nojautas. Viņš jauta, ka Torija Bo-dīna spēj šo mīklu atminēt.

Kāpņu lejgalā viņš ieraudzīja Keidu staigājam šurpu turpu.

“Jūs tagad drīkstat uzkāpt augšā. Torijai droši vien noderētu garīgs atbalsts. Kur jūsu māsa?”

“Blakustelpā, kopā ar Veidu. Viņš aprauga suni.”

“Žēl, ka tas suns neprot runāt! Viņu notrieca Painijs, vai ne?”

“Tā man teica.”

“Jā, žēl gan...” Uzplīkšķinājis pa piezīmju grāmatiņu, Kāris Russ iegāja blakustelpā.

Keids atrada Toriju sēžam uz dīvāna.

“Man vajadzēja iet no turienes projām. Vai arī - jā, tas būtu gudrāk - ļaut Feitai iet iekšā, kā viņa to vēlējās. Feita būtu ieraudzījusi Šerijas līķi, mēs izsauktu policiju, un nekādi jautājumi nerastos.”

Keids apsēdās Torijai blakus.

“Un kāpēc tu tā nedarīji?”

“Es negribēju, lai Feita to skatu redzētu. Es pati arī negribēju to redzēt. Un tagad policijas priekšnieks Russ vēlas, lai es sevi novestu līdz transam un nosauktu viņam slepkavas vārdu. “To izdarīja profesors Plams ziemas dārzā ar svečturi.” Tā taču nav nekāda spēlīte!”

Keids saņēma viņas roku savējā.

“Tev ir pilnīgas tiesības niknoties. Uz Rusu un visu šo ķezu. Kāpēc tu niknojies uz sevi?”

“Es to nedaru. Kāpēc man būtu jāniknojas uz sevi?” Nolaidusi acis, Torija palūkojās uz viņu abu kopā savītajām rokām. “Tu esi nobrāzis pirkstu kauliņus.”

“Sūrst pēc velna.”

“Tiešām? Kad tu notrieci Billiju zemē, nelikās, ka tev tas sagādātu pūles. Izskatījās, ka tu būtu tikai nedaudz aizkaitināts. Sak, nositīšu to odu, kas man nedod mieru, lai varu turpināt grāmatas lasīšanu.”

Keids pasmaidīja, tad pacēla Torijas roku un piespieda sev pie lūpām.

“Lavelu pārstāvim allaž jāsaglabā cieņa.”

“Blēņas! Es teicu - likās -, bet īstenībā tā nemaz nebija. Tu biji sašutis līdz baltkvēlei, un tev sagādāja baudu notriekt Billiju zemē. Zinu,” Torija teica nopūzdamās. “Es jau arī jutos tāpat. Viņš ir nejauks cilvēks. Tagad viņš mēģinās tev atriebties. Un darīs to slepeni, jo viņš no tevis baidās. Nē, nē, tas nav nekāds pareģojums, tas izriet no cilvēka dabas.”

“Mani Klampets neuztrauc, un neuztraucies tu arī par viņu!”

Keids atteica, pieglauzdams nobrāztos pirkstu kauliņus pie Torijas vaiga.

“Es tiešām gribētu uztraukties par Billiju Klampetu,” Torija atbildēja pieceldamās. “Es gribētu uztraukties par viņu un ne par vienu citu. Nu, kāpēc man būtu jājūtas vainīgai?”

“Nezinu, Torij. Kāpēc?”

“Es taču Sēriju Belouzu tik tikko pazinu! Nepilnu stundu ar viņu parunājos; viņa bija cilvēks, kas īsu mirkli pavīdēja manā dzīvē. Skaidrs, ka man viņas ir žēl, bet vai tāpēc man būtu šajā lietā jāiesaistās?”

“Nē.”

“Viņas likteni tas vairs nemainīs. Lai ko es darītu, pagriezt pulksteni atpakaļ nav iespējams. Tātad - kāda jēga? Kāris Russ gan izliekas, ka būtu gatavs ticēt visam, ko teikšu, tomēr beigu beigās izrādīsies, ka viņš nav labāks par visiem citiem. Kāpēc lai es sevi pakļautu mocībām, ja pretī saņemšu vienīgi izsmieklu? Nu, vai tev nekas nav man sakāms?” viņa uzbruka Keidam.

“Es gaidu, ka tu pati pateiksi man priekšā atbildi.”

“Jūties ļoti gudrs, vai ne? Tu iedomājies, ka ļoti labi mani pazīsti. Tu mani nepavisam nepazīsti! Neesmu šeit ieradusies, lai atriebtu mirušo draudzeni. Es atbraucu uz Progresu, lai dzīvotu savu dzīvi un strādātu.”

“Protams.”

“Kāpēc tu šeit sēdi un visam piekrīti? Es taču pēc acīm redzu, ka tu uzskati mani par meli...” Balss Torijai aizlūza.

Keids piecēlās un piegāja viņai klāt.

“Es būšu tev blakus,” viņš teica.

Brītiņu Torija viņu mēmi uzlūkoja, tad metās viņa skavās.

“Ak dievs... Ak dievs...”

“Iesim lejā pie Kārla! Es tevi ne brīdi nepametīšu.”

Torija pamāja, bet vēl mirkli palika nekustīgi stāvam, apskāvusi Keidu, un domāja: kad tas viss būs galā, viņš varbūt mani vairs negribēs ne redzēt.

22

‘Vai

vajag jums kaut ko sagādāt, pirms mēs ejam iekšā?” Lai gan Torija vēl arvien nespēja apvaldīt satrauk-tos nervus, viņa mierīgi paraudzījās policijas priekšniekam acīs.

“Ko tad? Kristāla lodi vai taro kāršu kavu?”

Pēc viņas lūguma, Kāris Russ bija iegājis dzīvoklī pa fasādes durvīm un no iekšpuses atslēdzis tās durvis, kas vērās uz terasi; norāvis zīmogu, viņš iznāca terasē, kur gaidīja Torija un Keids.

Ieejot dzīvoklī no terases puses, mazinājās iespēja, ka nācēju kāds varētu redzēt. Arī slepkava bija to zinājis.

Atbīdījis platmali pakausī, Kāris Russ paberzēja plato pieri.

“Nu jūs esat uz mani maķenīt pikta.”

“Jūs mani pamudinājāt uz to, ko es nevēlos darīt. Man tas būs nepatīkami, bet jums, ļoti iespējams, nepalīdzēs.”

“Jūsu vecuma meitene patlaban guļ apbedīšanas iestādē uz galda, mis Torij. Pie viņas vēl ķersies klāt apgabala patologanatoms. Rīt šeit ieradīsies viņas vecāki. Tas viss nevienam nav patīkami.”

Policijas priekšnieks bija gribējis attēlot Torijai šo ainu, lai viņa to paturētu prātā. Viņa piekrītoši pamāja.

“Atceros, ka agrāk jūs nebijāt tik skarbs,” viņa noteica.

“Jūs arī agrāk nebijāt tik skarba. Ja esam pārvērtušies, tam bijuši iemesli.”

“Nerunājiet vairs ar mani...”

Torija piespieda sevi saņemties un nolēma vispirms koncentrēties uz gaismu. Uz istabas apgaismojumu, kas rodas, noklikšķinot slē

dzi. Uz Sērijas gaismu, kas vēl arvien te strāvoja. Pagāja ilgs brīdis, iekams viņa ierunājās.

“Viņai patika mūzika. Troksnis. Vientulība neatbilda viņas dabai. Viņai patika ielūgt viesus. Lai mājās būtu kustība, skanētu balsis. Tas viss viņai deva enerģiju. Viņai patika sarunāties.”

Uz putekļainā telefona aparāta bija daudzu pirkstu nospiedumi. Torija nemaz neievēroja, ka tos sabojā, pārlaizdama roku tiem pāri. Kas īsti bija Šerija Belouza? Tas bija jānoskaidro vispirms.

“Sarunas viņai bija gara barība. Bez tām viņa būtu badā. Viņai patika klausīties, kā cilvēki par sevi stāsta, visu ko par viņiem uzzināt. Šeit viņa jutās ļoti laimīga."

Torija apklusa; pārlaida pirkstus pār gleznas ietvaru, pār atzveltnes krēsla paroci.

“Lielāko daļu cilvēku īstenībā nemaz neinteresē tas, ko saka sarunas biedrs, bet Šerija tāda nebija. Viņas jautājumi nebija domāti, lai novirzītu sarunu uz viņu pašu. Viņai bija lieli nākotnes plāni. Mācīšana skolā šķita gluži vai piedzīvojums. Tik daudz jaunu cilvēku, kuru gara pasauli viņa palīdzētu veidot...”

Runādama Torija pagāja garām Keidam un Kārlam Rūsam. Lai gan viņa apzinājās abu vīriešu klātbūtni, tā kļuva arvien nesvarīgāka, arvien nereālāka.

“Viņai patika lasīt,” Torija klusi teica, piegājusi pie lēta, ar misiņa apkalumiem rotāta grāmatskapja, kas bija pilns ar grāmatām.

Viņas iztēlē vīdēja tēli: jauna, skaista sieviete sakārto plauktā grāmatas; izņem grāmatu no plaukta; ar grāmatu klēpī ieritinās terases atpūtas krēslā, noraudzīdamās uz lielo suni, kas aizmidzis pie kājām. Tas nebija grūti - atvērties šiem tēliem un saplūst ar tiem, dzīvot tajos. Torija sagaršoja mutē kaut ko sāļu - kartupeļu čipsus un vienu mirkli baudīja tīksmu labsajūtu.

“Lasīšana - arī tā savā ziņā ir saskarsme ar cilvēkiem. Tu iejūties grāmatā, kļūsti par vienu no tās varonēm - par savu mīļāko varoni. Piedzīvo visu to, ko piedzīvo viņa... Suns ieraušas tev blakus uz dīvāna vai gultā. Visur atstādams spalvas. Reizēm tu pukojies, ka no Mongo atstātajām spalvām varētu noaust segu, tomēr viņš tev ir bezgala mīļš. Istaba jātīra ar putekļsūcēju ik dienu. Tu vienmēr uzliec mūziku - skaļi, lai putekļsūcēja troksnī varētu dzirdēt...”

Mūzika atbalsojās Torijai galvā. Jautra, skaļa. Viņa kustināja kāju mūzikas ritmā.

“Misters Raiss, kaimiņš, žēlojās, ka troksnis viņu traucē, bet es izcepu kūku un ielūdzu viņu viesos. Visi šeit ir tik draudzīgi! Tieši tāda pilsētiņa, kādā vēlējos dzīvot!”

Torija novērsās no grāmatplaukta un pagriezās pret Keidu. Viņa smaidīja, taču acis bija tukšas, aizmiglotas. Keids sarāvās; miglainais skatiens bija paslīdējis viņam garām. Izslīdējis cauri.

“Mazais puisītis, Džerijs, kas dzīvo augšstāvā, dievina Mongo. Džerijs ir liels gudrinieks, ņiprs kā atspere un uzmācīgs kā muša. Kā es vēlos, kaut reiz arī man būtu tāds dēliņš - smaidīgs, platām ačelēm un lipīgiem, ar saldumiem notraipītiem pirkstiņiem!”

Viņa apgriezās apkārt - bālām lūpām, neko neredzošām acīm. “Dažreiz, pārnācis no skolas, Džerijs ārā spēlējas ar Mongo. Viņi skraida, vai arī Džerijs sviež tenisbumbiņas, lai Mongo tās viņam atnes. Pūkainas bumbiņas, kas kļūst slapjas un netīras. Ir jauki sē-f dēt terasē un abus vērot. Tad Džerijs ieiet iekšā, jo māte viņu sauc

vakariņās. Mongo ir aizelsies, viņš nokrīt terasē un aizmieg. Man gribas, lai skanētu mūzika - tik skaļi, cik vien iespējams, pārāk netraucējot misteru Raisu, - jo es jūtos laimīga. Cerību pārpilna. Es iedzeru glāzi vīna. Tas ir baltvīns, ne sevišķi labs, jo es nevaru atļauties dārgus vīnus. Tik un tā tas liekas garšīgs; malkodama vīnu un klausīdamās mūziku, es sapņoju par nākotni.”

Torija piegāja pie terases durvīm un palūkojās ārā. Lai gan bija nakts, gara acīm viņa redzēja vakara mijkrēsli. Un suni, kas, izstiepies uz terases flīzēm kā liels, pinkains-paklājs, miegā vieglītēm krāc.

“Man ir tik daudz kas pārdomājams, tik daudz kas darāms. Doma par gaidāmajiem pienākumiem man sagādā baudu; nespēju vien sagaidīt, kad varēšu ķerties tiem klāt. Turklāt drīzumā es gribu sarīkot mājas ballīti - lai telpas būtu cilvēku pilnas, bet es pati varētu pa-flirtēt ar glīto veterinārārstu vai to izvairīgo Keidu Lavelu. Progre-sas puiši ir kārdinoši, nudien! Tagad kaut kas jāpagatavo vakariņām. Suns arī nav pabarots. Varbūt pirms tam vēl iedzeršu glāzi vīna...” Torija devās uz virtuvi, dungodama Serilas Krovas dziesmiņu. “Iztaisīšu salātus! Lielu porciju salātu ar labi daudz burkānu, jo sunim tie garšo. Pielikšu salātus pie viņa parastās barības.”

Torija noliecās un pieskārās pie virtuves skapīša durvju roktura, tad uzreiz klusi iekliedzās un atkāpās. Keids gribēja mesties pie viņas, bet Kāris Russ sagrāba viņa delmu.

“Nē!” viņš čukstēja. “Netraucējiet!”

“Viņš bija šeit! Šeit!” Ātri, sekli elpodama, Torija ar abām rokām aptvēra kaklu. “Es viņu nedzirdēju... Neredzēju... Viņam ir nazis... Duncis... Ak vai, ak vai, ak vai... Viņš uzspiedis roku man uz mutes, smacē... nazis man pie rīkles... Man bail, briesmīgi bail... Es nedrīkstu kliegt... nekliegšu... Darīšu visu, lai tikai viņš mani nenogalina... Viņa balss manā ausī, klusa, mierīga... Kas noticis ar Mongo? Vai viņš tam nodarījis ko ļaunu? Viss prātā jaucas... Tas nevar būt, nevar būt.. Bet nazis ir tik ass... Viņš mani grūž, man bail, ka paklupšu un tad nazis...”

Kājas pa zemi vilkdama, Torija izšļūca no virtuves un sagrīļojusies atspiedās pret sienu.

“Žalūzijas ciet... Neviens neredzēs... Neviens man nepalīdzēs... Viņš grib, lai eju uz guļamistabu... Skaidrs, ko viņš grib... Ja tikai varētu izrauties, lai nazis nebūtu pie rīkles...” Pie guļamistabas durvīm Torija palika stāvam kā sastingusi. Viņā viļņoja nelabums. “Es nevaru, nevaru...” Viņa aizgriezās, pavērsdamās pret sienu, cīnīdamās ar bailēm. “Es negribu to redzēt! Te viņu noslepkavoja... Kāpēc man tas jāredz?”

“Pietiek!” Un Keids atgrūda policijas priekšnieka roku. “Nu gan vienreiz pietiek!”

Taču, sajutusi viņa pieskārienu, Torija grīļodamās atkāpās.

“Tas ir man prātā... Es to nemūžam neaizmirsīšu... Nerunā! Neskaries man klāt!” Viņa aizlika rokas sejai priekšā, lai pašas elpa pie viņas atgrieztos.

“Mm... Mm... Viņš iegrūdis mani uz vēdera gultā... Uzsēdies virsū... Viņš jau ir gatavs, es to jūtu un cenšos tikt vaļā... Es cīnos... Bailes tik milzīgas, ka aizžņaudzas rīkle... Tās karsē, dedzina...”

Torija ievaidēdamās saļima pie gultas ceļos.

“Viņš man sit... Smagi iebelž pa skaustu... Bezgala asa sāpe izskrien cauri visam augumam, apdullina... Viņš atkal sit - un viens vaigs kā uzliesmodams sašķīst... Mutē asiņu garša. Manas asinis. Asinis garšo tāpat kā šausmas. Tāpat. Viņš atlauž man rokas uz muguras, atkal sāpes - kārtu kārtām...”

Sāpju taustekļi bija sagrābuši Torijas augumu, savijušies ar milzīgo baiļu un šausmu kamolu, un likās, ka no tā visa viņas smadzenes eksplodēs. Viņa iespieda seju matracī, ieķērās tajā ar nagiem.

“Tumšs... Istaba ir tumša, spēlē mūzika, un sāpes tik lielas, ka es nespēju domāt... Es raudu... Es gribētu viņu lūgties, bet viņš aizbāzis man muti ar lupatu... Viņš sit atkal - un es kaut kur izgaistu... Kā caur miglu jūtu, ka viņš ar nazi griež manas drēbes un plēš nost... Nazis iegriež ādu, bet tagad viņš ķeras klāt ar rokām, tas ir vēl briesmīgāk...”

Sarāvusies kamolā, Torija piespieda rokas pie vēdera un līgojās šurpu turpu.

“Sāp... sāp... Viņš mani izvaro, bet es nevaru pakliegt... Kaut drīzāk viss beigtos... Viņš plēš un plēš... Man jātiek projām, es to vairs nevaru izturēt... Jātiek projām...”

Pārgurumā Torija nolieca galvu uz gultas malas un aizvēra acis. Es jūtos tā, it kā mani žņaugtu, viņa neskaidri nodomāja. Jūtos kā dzīva aprakta - asinis dun un zvana ausīs, viss ķermenis vienos aukstos sviedros... Tik aukstos...

Saņēmusi spēkus, Torija ievilka gaisu plaušās. Atgriezās sevī.

“Šeriju izvarojis, viņš to nožņaudza. Tāpat ar rokām. Viņa vairs nespēja pretoties. Viņa raudāja - vai varbūt viņš raudāja, nezinu. Tad viņš pārgrieza auklu, ar ko bija sasietas viņas rokas, un paņēma līdzi. Viņš negribēja, lai no viņa te kaut kas paliktu, bet palika. Kā ledus sarma uz stikla. Es vairs nevaru... Es gribu tikt ārā... Lūdzu, laidiet mani ārā!”

“Būs jau labi...” Keids noliecās, lai paceltu viņu rokās. Viņas āda bija auksta, lipīga no sviedriem. “Būs jau labi, mīlulīt...”

“Man ir nelabi... Trūkst gaisa...” Noliekusi galvu Keidam uz pleca, Torija ļāva apziņai satumst.

Keids aizveda viņu mājās. Brauciena laikā Torija sēdēja kā sastingusi un ne reizi neierunājās. Bāla un klusa kā parādība, tikai vējš, sizdamies kravas automobiļa vaļējos logos, plivināja viņas matus.

Kad policijas priekšnieks bija piedāvājies viņus pavadīt, Keids beidzot bija ļāvis vaļu dusmām. Taču Torija bija sacījusi - jā, lai pavada. Tie bija pēdējie vārdi, ko viņa līdz mājām teica. Tā nu Kei-dam vajadzēja savas dusmas atkal valdīt sevī; viņa klusēšana bija kā negaisa mākonis, tumša un niknuma pilna.

Kad automobilis apstājās pie purvmalas mājas, Torija izlēca ārā, iekams Keids paguva piesteigties viņai klāt.

“Tev nav ar viņu jārunā,” Keids sacīja skarbā balsī, acīm auksti dzalkstījot.

“Ir gan. Ja kāds spēj redzēt to, ko redzu es, tad klusēt nedrīkst.” Viņas gurdais skatiens pievērsās policijas mašīnai, kas tuvojās. “Viņš to zināja un izmantoja. Tev nav jāpaliek.”

“Nerunā blēņas!” Keids atcirta. Torija devās uz namdurvīm, bet viņš palika sagaidīt Kārlu Rusu.

“Esiet uzmanīgs!” Keids brīdināja policijas priekšnieku, kad tas bija pienācis klāt. “Izturieties pret viņu ļoti, ļoti saudzīgi, citādi es ķeršu, kas pagadīsies pie rokas, un jūs to visu vēl ļoti nožēlosiet!” “Saprotu, ka jūs tas neiepriecina.”

“Neiepriecina?” Keids sagrāba saujā Rūsa krekla priekšu. Viņam likās, ka varētu šo vīreli pārlauzt uz pusēm. Tikai papurinot. “Jūs viņai likāt to visu pārdzīvot! Un es arī,” viņš ar pretīgumu noteica, palaizdams policistu vaļā. “Kāda velna pēc?”

“Vēl es to nezinu. Vēl ne. Patiesībā man arī tas ir liels garīgs satricinājums. Tomēr pašreizējos apstākļos jāizmanto visi līdzekļi. Tas nozīmē - arī Torijas spējas. Es būšu piesardzīgs, Keid...” Viņa balsī skanēja nožēla; likās, ka viņš atvainotos, lai gan viņam tas nebija jādara. “Es negribu darīt meitenei pāri. Es centīšos būt ļoti, ļoti iejūtīgs - ja jums no tā kļūst labāk. Un to, kāda viņa izskatījās tur, tajā dzīvoklī, - to es visu mūžu atcerēšos.”

“Es arī,” Keids noteica aizgriezdamies.

Torija virtuvē gatavoja tēju, zāļu uzlējumu, cerēdama, ka tas nomierinās kuņģi un trīcošās rokas. Kad abi vīrieši ienāca iekšā, viņa ne vārda neteica, tikai nolika uz galda viskija pudeli un apsēdās.

“Jā, kāds mēriņš derētu,” noteica Kāris Russ. “Es gan esmu darbā, bet patlaban ir īpaši apstākļi.”

Keids sadabūja divas glāzes un pielēja pilnas.

“Viņš ienāca pa otrajām durvīm,” Torija iesāka. “Bet jūs jau to zināt. Daudz no tā, ko es jums stāstīšu, jūs jau zināsiet.”

“To es saprotu,” Kāris Russ atteica. “Vienkārši stāstiet, kā pati vēlaties, un nesteidzieties!”

“Dzīvoklī viņa bija viena. Viņa bija izdzērusi dažas glāzes vīna. Jutās patīkami satraukta, cerību spārnota. Skanēja mūzika. Kad noziedznieks ienāca, viņa bija virtuvē - gatavoja vakariņām salātus, grasījās pabarot suni. Viņš uzbruka Sērijai no aizmugures, izmantodams nazi, ko viņa bija nolikusi uz galda, kad sniedzās pēc suņa barības.”

Torija runāja vienmuļā balsī, seja bija neizteiksmīga, stinga. Viņa pacēla pie lūpām tējas tasi, iedzēra malku, nolika tasi atpakaļ.

“Šerija neredzēja viņu ienākam. Viņš piezagās no aizmugures un pielika viņai nazi pie rīkles. Žalūzijas terases pusē viņš bija aizvēris. Manuprāt, viņš bija arī aizslēdzis durvis, bet tam nav nozīmes. Šerija nemēģināja bēgt, viņu stindzināja bailes no naža.” Torija izklaidīgi pieskārās pie kakla, pārlaida pirkstus pār gāmuru, it kā taustīdama rētu. “Es nezinu, ko viņš teica Sērijai. Viņas izjūtas bija daudz spēcīgākas par noziedznieka izjūtām. Viņš pat Šeriju īsti neiekāroja. No viņa tur bija palicis tikai niknums un mulsums, un kaut kāds izdzimteņa pašlepnums. Šerija viņam bija tikai aizstājēja, līdzeklis, kas gadījies pa rokai, lai... lai apmierinātu kādu dziņu, ko viņš pats nemaz īsti neizprot. Viņš ievilka Šeriju guļamistabā un iegrūda gultā uz mutes. Vairākas reizes viņš Šerijai iesita - pa skaustu, pa seju. Sasēja viņai rokas uz muguras ar pamatīgu, stingru auklu. Viņš aizvilka aizkarus, lai viņi būtu divi vien un viss notiktu tumsā. Viņš negribēja, lai Šerija redz viņa seju, bet vēl vairāk - jā, domāju, vēl vairāk viņš negribēja redzēt viņas seju. Šeriju izvarodams, viņš iztēlojās kādu citu. Šerijas drēbes viņš pārgrieza ar nazi; viņš to darīja ļoti uzmanīgi, bet tik un tā viņu savainoja - iegrieza mugurā un plecā.”

Kāris Russ pamāja un iedzēra lielu malku viskija.

“Tas saskan. Viņai bija divas seklas brūces un auklas atstātas pēdas uz plaukstu locītavām, bet pašu auklu mēs neatradām.”

“Viņš to paņēma līdzi. Līdz tam viņš vēl nekad to nebija darījis telpās, vienmēr tikai ārā, un viņam tas likās satraucoši - darīt to ar savu upuri gultā. Sizdams viņš jūt baudu; viņam patīk sievietes mocīt. Bet vēl spēcīgāks par baudu ir gandarījums; viņš it kā apliecina sev, ka ir īsts vīrietis, kurš spēj pakļaut sievietes savai gribai. Šeriju izvarodams, viņš juta sevī vairāk spēka un pašpaļāvības nekā pa-

rasti. To darīdams, viņš guva tādu baudu no savas vīrišķības apziņas, kādu citreiz nespēj gūt.” Cenšoties slepkavu iztēloties, iejusties viņa pasaulē, Torijai iesāpējās galva. Viņa paberzēja deniņus, koncentrējās. “Viņam tas bija seksuālas dabas piedzīvojums; viņš uzskata, ka šai sievietei bija lemts tikt izvarotai, ar spēku pakļautai. Viņš sevi par to pārliecināja. Tomēr viņš gādāja par savu drošību -uzvilka prezervatīvu. Nevar taču zināt, ar ko ir darīšana. Šī sieviete ir pērkama padauza, tāpat kā visas citas. Vīrietim jārūpējas par savu veselību.”

“Jūs teicāt, ka viņš negribēja neko atstāt."

“Jā. Viņš negribēja atstāt viņā savu sēklu; viņa to nebija pelnījusi. Es... es to nesajutu no viņa... no viņa es gandrīz neko nesajūtu.” Torija paberzēja pulsējošos deniņus. “Tā vīrieša domās ir tukšas vietas, strupceļi... Visādi līkloči. Nezinu, ko lai stāstu.”

“Ir jau labi! Stāstiet vien,” Kāris Russ mudināja.

“Tas nav sugas turpināšanas akts, tā viņš sievieti soda, pats svinēdams uzvaru. Akta laikā sieviete, cilvēks, viņam vairs neeksistē, un pēc tam ir pavisam vienkārši to nogalināt. Kad viss beidzies, viņš jūt lepnumu, bet dusmas arī. Nekad nav īsti tā, kā viņš cerējis, nekad viņš negūst pilnīgu apmierinājumu. Protams, tā ir sievietes vaina. Nākamā būs labāka. Viņš pārgriež auklu, izslēdz mūziku un atstāj viņu tumsā guļam.”

“Kas viņš ir?”

“Viņa seju es neredzu. Spēju sajust dažas viņa domas un spēcīgākās emocijas, bet viņu pašu neredzu.”

“Savu upuri viņš pazina.”

“Jā, viņš bija Šeriju iepriekš redzējis; manuprāt, viņi bija arī sarunājušies. Viņš zināja, ka Šerijai ir suns.” Torija mirkli pievēra acis, lai labāk redzētu. “Sunim viņš iebaroja miegazāles. Man tā šķiet. Jā, hamburgeru ar kaut ko. Tas viss bija ļoti riskanti, un tāpēc jo vairāk viņu uzbudināja. Kāds viņu varēja pamanīt. Visās citās reizēs tuvumā neviena nebija, kas varētu redzēt.”

“Kādās citās reizēs?”

“Pirmā reize - Houpa.” Torijai aizlūza balss. Viņa iedzēra malku ējas, lai nomierinātos. “Cik man zināms, pēc tam vēl bija četras. Kāda paziņa pēc mana lūguma to noskaidroja. Pēdējo astoņpadsmit

gadu laikā - piecas slepkavības. Visas izdarītas augusta beigās, visi upuri - jaunas gaišmates. Viņas visas bija tajā vecumā, kādā būtu Houpa, ja būtu dzīva. Šķiet, ka Šerija bija par jaunu, bet viņa jau arī nebija īstā, kuru viņš gribēja.”

“Sērijslepkava? Kas darbojas vairāk nekā astoņpadsmit gadu?” “FIB jums to apstiprinās.” Torija palūkojās uz Keidu - pirmo reizi, kopš viņi bija apsēdušies pie galda. “Viņš vēl arvien moka un nogalina Houpu. Piedod... Piedod...” Viņa piecēlās un, tasei noklaudzot pret apakštasi, paņēma tās un ielika izlietnē. “Man ir aizdomas, ka noziedznieks varētu būt mans tēvs.”

“Kāpēc?” Keids vaicāja, nenolaizdams skatienu no Torijas sejas. “Kāpēc tu tā domā?”

“Viņš... mani sizdams, viņš uzbudinājās.” Svelošs kauns iedzēlās Torijā un plosīja kā asas stikla šķembas. “Viņš nekad mani neaizskāra seksuāli, bet, kad viņš mani pēra, viņam tas sagādāja baudu. To visu atceroties - es nezinu... ļoti iespējams, ka viņš zināja par manu nodomu tovakar purvā satikties ar Houpu. Pie vakariņu galda viņš bija neparasti labā omā. Likās, viņš gaidīja, ka es pieļaušu kādu neuzmanību, lai tikai varētu mesties man virsū. Un tad tas notika - es teicu mātei, lai meklē konservēšanas parafīnu augšējā plauktā. Ttk muļķīga neuzmanība... Vienmēr jau viņš mani tik briesmīgi nesita, bet tovakar... Pēc tam es vairs nekur nespēju aiziet.” Torija piegāja pie galda un turpināja: “Vakar viņš ieradās tieši tajā brīdī, kad veikalā bija Šerija. Viņš apvaicājās par viņas suni. Šerija tikko bija uzrakstījusi iesniegumu par pieņemšanu darbā. Tas gulēja uz letes. Tur bija viņas vārds, adrese, telefona numurs. Par mani viņš noteikti neuztraucās, jo bija pārliecināts, ka es, no viņa baidīdamās, nevienam par viņa ierašanos nestāstīšu un arī policijai neziņošu. Taču viņš nevarēja zināt, ko darīs Šerija.”

“Jūs domājat - Hanibals Bodīns nogalināja Šeriju Belouzu, tāpēc ka šī sieviete bija viņu redzējusi?”

“Viņam tas būtu attaisnojums, iegansts, lai darītu to, ko viņš jau tāpat vēlējās darīt. Zinu, ka viņš uz to ir spējīgs. Vairāk neko nevaru jums pastāstīt. Piedodiet... Es nejūtos labi.” To pateikusi, viņa aizgāja un ieslēdzās vannasistabā.

Torija vairs nespēja valdīt vemšanas refleksu. Viņa tam ļāvās,

ļāva, lai tas viņu iztukšo. Pēc tam viņa gulēja uz vēsajām grīdas flīzēm, gaidīdama, līdz pāries vājums. Apkārtnes klusums līdz ar viņas pašas sirdspukstiem atbalsojās viņai ausīs.

Pēc tam viņa piecēlās un atgrieza vaļā dušas krānu, noregulēja tā, ka ūdens šļācās gluži vai dedzinoši karsts. Toriju kratīja drebuļi, likās, ka nekad mūžā viņa vairs nesasildīsies, taču stāvēdama dušā, viņa iztēlojās, ka ūdens straumes aizskalo visu netīro un pretīgo, vismaz noskalo to no ādas.

Juzdamās krietni labāk, Torija ietinās dvielī, iedzēra trīs aspirīna tabletes un izgāja no vannasistabas, grasīdamās saritināties gultā, lai tūdaļ aizmigtu un viss aizmirstos.

Istabā pie loga stāvēja Keids, raudzīdamies ārā, mēnesnīcas apspīdētajā nakts ainavā. Gaismu viņš bija izdzēsis, un viņa siluets sudrabaini iezīmējās pret loga četrstūri. Aiz sieta durvīm Torija varēja saklausīt klusus trokšņus - spārnu švīkstus, pīkstienus un kurkstēšanu, purva nakts mūziku.

Torijas sirds alka pēc visa tā, ko viņa nevarēja nemīlēt.

“Es domāju, ka tu jau esi projām,” viņa noteica, paņemdama no sienas skapja peldmēteli.

“Vai jūties labāk?” Keids nepagriezdamies apvaicājās.

“Jā, lieliski.”

“Tam nu es neticu. Es jautāju, vai tu jūties labāk.”

“Jā, paldies!” Torija apņēmīgi savilka peldmēteļa jostu. “Es jūtos labāk, paldies par apvaicāšanos... Tev nav pienākuma šeit palikt, Keid. Gan jau es pratīšu par sevi gādāt.”

“Ļoti jauki.” Tagad viņš pagriezās, bet seja palika tumsā; Torija neredzēja tās izteiksmi, nevēlējās redzēt. “Saki, ko es varu tavā labā darīt.”

“Neko. Esmu pateicīga, ka atvedi mani mājās un biji man blakus. Tu darīji daudz vairāk, nekā tev pienācās darīt. Neviens cits tik daudz nebūtu darījis.”

“Un tagad - vācies? Vai to tu gaidi? Ka es tagad laidīšos lapās, atstādams tevi vienu? Turēšos no visas šīs lietas vēlamajā attālumā. Tikai kam tas būs vēlams? Man vai tev?”

“Droši vien mums abiem."

“Par mani, par mums abiem tu esi tik zemās domās?”

“Esmu briesmīgi nogurusi...” Torija ar kaunu manīja, ka viņai ietrīsas balss. “Domāju, tu arī. Tev tas nebija nekas patīkams.”

Beidzot Keids piegāja Torijai klāt - un viņa sajuta, ko jau bija gaidījusi: melnus dusmu viļņus. Torija aizvēra acis.

“Dieva dēļ, Torij!” Keida roka noglauda viņas vaigu un miklo matu grīsti. “Vai tiešām visi vienmēr tevi nodevuši?”

Viņa neatbildēja, jo nespēja parunāt. Pār vaigu noritēja asara un iemirdzējās uz Keida īkšķa. Viņa gāja, kurp viņu veda - uz gultu -, paklausīga kā bērns, un ļāvās, lai Keids viņu ieceļ sev klēpī.

“Guli, atpūties!” viņš teica. “Es nekur neiešu.”

Torija piespieda seju pie viņa pleca. Te bija mierinājums un spēks, bet visvairāk - pastāvība. Vēl nekad viņa to nebija ne no viena saņēmusi. Keids neko nejautāja, tāpēc arī viņa to nedarīja. Tikai ieritinājās viņam klēpī un piespieda savas lūpas pie viņa lūpām.

“Glāsti mani, lūdzu... Es gribu just...”

Viņa rokas pieskārās Torijai maigi, pavisam maigi. Viņš bija gatavs viņai sniegt sava auguma mierinājumu, jūtot sevi viņā. Trīsēdama Torija tiecās pēc viņa; viņas lūpas pavērās pretī Keida lūpām, un tajās ieplūda siltums.

Lēni, pavisam lēni viņš atsēja un atbrīvoja Torijas peldmēteli, noslidināja to viņai no pleciem. Un uzlika roku uz viņas sirds. Tā drudžaini dauzījās; elpa Torijai vēl arvien ik pa brīdim aizrāvās no aizturētām elsām.

“Domā par mani...” Keids murmināja, noguldīdams viņu gultā. “Skaties uz mani..."

Ar lūpām viņš aizskāra Torijas kaklu, plecus, izlaida pirkstus caur viņas matiem, kad viņa pasniedzās, lai atpogātu viņa kreklu.

“Es gribu just,” viņa atkārtoja. “Gribu just tevi.” Torija piespieda plaukstas viņam pie krūtīm. “Tu esi tik silts. īsts. Atgriez mani īstenībā, Keid...”

Kad Keida mute piekļāvās viņas mutei, Torija viņā ieplūda, dziļi iegrima viņa maigumā un labestībā, kas izgaisināja pieredzētās šausmas. Vispirms nāca miers un sapratne, ka šiem pieskārieniem un skūpstiem nav nekā kopīga ar bailēm un mokām.

Keida mute uz viņas krūts - sūkdama, uzbudinādama - lika asi-

nlm dzīslās joņot straujāk. Viņa rokas, maigas un stipras, attīrīja viņas apziņu no visa, palika tikai vēlme savienoties.

Nopūzdamās viņa čukstēja Keida vārdu.

Viņa bija mikla un atvērta un cēlās, tiecās viņam pretī. Keids atkal sameklēja viņas muti un ļāva viņai pārņemt iniciatīvu. Torija uzsēdās viņam virsū; viņas mati mirdzēdami nokarājās kā slapja dzija. Viņas seja bija karsta no dzīvības tvīkuma un slapja no asarām.

Viņa ieņēma Keida locekli sevī un, saraustīti elpojot, atliecās; sakrampējusi savus pirkstus ar viņa pirkstiem, Torija sāka kustēties.

Keidam eksistēja vienīgi viņa, viņas miesas karstums viņam apkārt un viņas gurnu ritmiskā cilāšanās. Dūmakaini tumšpelēkās acis bija plati ieplestas, to skatiens ne mirkli nenovērsās no viņa acīm, pat tad, kad elpa viņai aizrāvās.

Keids redzēja, kā Toriju pārņem orgasms, kā viņas augumu satricina baudas spazmas.

“Ak...” Torija piespieda abu kopā sakļautās rokas sev pie krūtīm. “Vēl! Vēlreiz! Pieskaries man, pieskaries man, pieskaries man...”

Viņš saņēma Torijas krūtis rokās, tad apvērsa viņu otrādi un ņēmās tās skūpstīt un zīst, līdz viņa atkal izliecās. Torija ieķērās viņam matos... un viņš grūda spēcīgāk, dziļāk, viņu piepildīdams. Piepildīdams pats sevi.

Pēc tam viņi ilgi gulēja, savijušies kopā. Keids apgūlās Torijai blakus, tomēr viņi nelaida viens otru vaļā. Torija elpoja Keida smaržu, it kā gribētu ieelpot viņu sevī.

“Tev vajadzētu pagulēt,” viņš nomurmināja.

“Man bailes aizmigt.”

“Es būšu tepat.”

“Es baidījos, ka tu aiziesi.”

“Zinu.”

“Tu biji tik dusmīgs... Es domāju...” Nē, vēl viņa nebija tam gatava. Drosmīga atzīšanās prasīja pūles. “Vai tu nevarētu atnest man ūdeni?"

“Jā.” Celdamies Keids uzrāva kājās džinsus, tad aizgāja uz virtuvi.

Torija dzirdēja, ka viņš atver un aizver skapīti, paņemdams glāzi. Kad viņš atgriezās, viņa jau sēdēja uz gultas malas, ietinusies peld-mētelī.

“Paldies..."

“Torij, vai tev vienmēr pēc tam ir nelabi?”

“Nē.” Viņas roka ciešāk sažņaudza glāzi. “Agrāk es neko tādu... Pagaidām es vēl nespēju par to runāt. Taču man jārunā. Gribu tev pastāstīt ko citu. Par to, kas notika Ņujorkā.”

“Es zinu, kas notika. Tā nebija tava vaina.”

“Tu zini tikai daļēji. To, ko lasīji avīzēs. Es gribu paskaidrot." Torija atkal likās saspringusi, tāpēc Keids izlaida pirkstus caur viņas matiem.

“Ņujorkā tu tos nēsāji citādi. Tie bija gaišāki un īsāki.”

“Mans mēģinājums kļūt par citādu personību,” viņa atteica, piespiesti iesmiedamās.

“Šādi man patīk labāk.”

“Ņujorka man nozīmēja daudz lielu pārmaiņu, ne tikai gaišākus matus vien. Tā bija mans glābiņš. Tolaik man bija tikai astoņpadsmit gadu. Es jutu reizē bailes un pacilātību. Mani vairs nevarēja piespiest atgriezties pie vecākiem, un pat viņš mani nepiespiestu, ja ierastos man pakaļ. Es biju brīva. Man bija mazs naudas iekrājums; naudas krāšana man veicās, turklāt vecmāmiņa man bija uzdāvinājusi divtūkstoš dolāru. Domāju, ka šī nauda izglāba man dzīvību. Varēju noīrēt Vestsaidā mazu dzīvoklīti, nu, patiesībā istabu. Pavisam šaura istabiņa, bet es to dievināju. Tā bija mana.”

Torija vēl tagad spēja atcerēties, atsaukt šo izjūtu - brīnišķīgo prieku, stāvot tukšai kastei līdzīgajā telpā un raugoties pa logu uz blakusmājas drūmi dzeltenīgo ķieģeļu sienu. Lejā, ielā, trokšņainā Ņujorka modās jaunai dienai.

Tā bija pilnīga svētlaime - būt brīvai.

“Es dabūju darbu suvenīru veikaliņā un pārdevu daudz papīra prešu un krekliņu ar uzrakstu “Empire State Building”. Pēc pāris mēnešiem atradu citu darbu lepnā dāvanu veikalā. Ceļš uz darbu bija garāks, toties alga mazliet lielāka, un bija tik jauki atrasties starp visām tām skaistajām lietām. Es biju laba pārdevēja.”

“Nemaz nešaubos.”

“Pirmais gads pagāja kā sapnī. Kļuvu par direktores palīdzi, ieguvu draugus. Gāju uz randiņiem. Viss bija tik fantastiski normāli. Spēju aizmirst, ka neesmu īsta ņujorkiete, - un tad kāds izteica piezīmi par manu izrunu, un es atgriezos īstenībā. Bet tas mani vairs neuztrauca. Biju tikusi projām. Biju nokļuvusi tieši tur, kur vēlējos nokļūt, un darīju tieši to, ko gribēju.” Torija paraudzījās uz Keidu. “Par Houpu es nedomāju. Neļāvu sev par viņu domāt.”

“Tev bija tiesības uz savu dzīvi, Torij.”

“To es arī sev teicu. Tieši tā man līdz tam visvairāk bija trūcis. Savas dzīves. Tajā laikā vienreiz atgriezos mājās apciemot vecākus -daļēji pienākuma pēc, daļēji arī tāpēc, ka no attāluma vienmēr liekas - situācija nemaz nav tik ļauna. Varbūt es iedomājos, ka... ja jau pati jūtos tik normāla un parasta, varbūt arī manas attiecības ar vecākiem varētu normalizēties.” Torija brīdi klusēja, aizvērusi acis. “Tomēr galvenais iemesls, kāpēc toreiz viņus apciemoju, bija vēlēšanās parādīt, ko esmu spējusi sasniegt par spīti tam, kā viņi mani audzināja. Skatieties - man ir labas drēbes, labs darbs, laba dzīve... Ha!” Torija vārgi pasmējās. “Izrādījās, ka esmu cietusi neveiksmi visādā ziņā.”

“Īstenībā tā nebija.”

“Nav svarīgi. Laikam gan ciemošanās pie vecākiem bija mazliet izsitusi mani no līdzsvara. Kādu vakaru neilgi pēc atgriešanās darbadienas beigās iegāju lielveikalā un sapirkos visādus produktus. Tad devos mājās un sāku ņemt pirkumus ārā no plastmasas maisa...” Torija raudzījās ūdenī - tīrā ūdenī, kas trīsuļoja tīrā glāzē. “Piepeši attapos, ka stāvu savā mazajā virtuvītē pie atvērta ledusskapja ar piena paku rokās. Tā bija piena paka...” Torija tik tikko dzirdami atkārtoja, “ar mazas meitenītes attēlu. Kārena Anna Vilkoksa, četrus gadus veca. Pazudusi. Taču es redzēju nevis attēlu, bet gan meiteni pašu - mazo Kārenu, tikai viņas matiņi nebija gaiši kā attēlā. Tie bija brūni un apgriezti pavisam īsi, gandrīz kā zēnam. Viņa sēdēja istabā viena pati un spēlējās ar lellēm. Tas notika februārī, taču pa viņas istabas logu bija redzamas zilas debesis, tīras, gaišas debesis. Un es dzirdēju jūras šalkas. Kārena taču atrodas Floridā, es nodomāju. Jūras krastā. Kad atjēdzos, piena paka bija uz grīdas un piens tecēja no tās ārā.”

Torija atkal iedzēra malciņu ūdens, tad nolika glāzi.

“Mani sagrāba dusmas. Kāpēc man uzmācas? Ne šo meiteni, ne viņas vecākus nepazinu un negribēju pazīt. Kādas viņiem tiesības jaukties manā dzīvē? Kāpēc man būtu jāsaistās ar viņu dzīvi? Tad es atcerējos Houpu.” Viņa piecēlās un piegāja pie loga. “Nespēju nedomāt par viņu un to mazo meitenīti. Devos uz policiju. Tur mani uzskatīja par kārtējo nenormālo, sūtīja no kabineta uz kabinetu, klausījās manī, lūkodamies griestos, runāja ar mani ļoti, ļoti lēni, it kā man piedevām būtu pagrūti ar saprašanu. Ar mani sarunājās divi detektīvi; kādā brīdī es saniknojos un vienam pateicu: ja jūs nebūtu tik aprobežots, tad domātu par to, ko es jums stāstu, nevis lauzītu galvu, cik automehāniķis no jums noplēsīs par transmisiju. Tas lika viņiem saausīties. Izrādījās, ka gados vecākajam detektīvam, Maiklam, tiešām automašīna bija atdota labošanā. Viņi man vēl arvien neticēja, bet nu es biju kļuvusi aizdomīga. Saruna pārvērtās īstā pratināšanā. Viņi prašņāja un prašņāja, līdz es vairs nespēju izturēt. Tad jaunākais, laikam tēlodams labā policista lomu, aizgāja, lai atnestu man kokakolu. Viņš atgriezās ar plastmasas maisiņu -to, kuros glabā lietiskos pierādījumus. Tajā bija spilgti sarkani dū-rainīši. Kārena bija nolaupīta, kamēr viņas māte universālveikalā iepirkušies; policisti viņas dūrainīšus pēc tam bija atraduši veikalā uz grīdas. Policists uzmeta tos galdā gluži kā trumpi.”

Torija atcerējās jaunākā policista acis. Džeka acis. Cieto spīdumu brīnum skaistajās, zaļgani mirdzošajās Džeka acīs.

“Es negribēju ņemt to maisiņu rokā. Man bija dusmas un kauns. Taču es nespēju šai tieksmei pretoties. Paņēmu maisiņu - un ieraudzīju meiteni pavisam skaidri. Viņa bija ģērbta sarkanā mētelītī. Visapkārt drūzmējās cilvēki, kas meklēja Ziemassvētku dāvanas. Kņada. Māte bija turpat pie letes, izvēlēdamās džemperi. Meitenīti viņa pārāk neuzmanīja, un Kārena pagāja no viņas nost. Tikai dažus soļus. Tad piesteidzās tā sieviete un viņu satvēra. Pacēla rokās, piespieda sev cieši klāt un, spraukdamās cauri pūlim, devās uz durvīm. Neviens viņai nepievērsa uzmanību, visi bija aizņemti ar iepirkšanos. Sieviete Kārenai piekodināja, lai uzvedas ļoti klusu, viņas abas došoties apraudzīt Ziemassvētku vecīti. Viņa gāja ļoti ātri. Šķērsielā viņu gaidīja automobilis, balts “Chevrolet" ar iedauzītu labo dub-ļusargu un Ņujorkas štata numura zīmi.”

Torija nopūtās, papurināja galvu.

“Es spēju pat nosaukt automašīnas numuru! Viss bija tik skaidrs.

Jutu dzeldīgo vēju, kas gaudoja šķērsielā. To visu es viņiem izstāstīju, aprakstīju arī, kāda tā sieviete izskatījās, kad bija noņēmusi parūku. Viņa bija slaida, ar gaišbrūniem matiem un gaišzilām acīm. Viņai mugurā bija liels, plats mētelis ar siltu oderi.”

Torija atskatījās. Keids sēdēja gultā, pievērsis viņai skatienu, un klausījās.

“Nolaupīšanu viņa jau nedēļām ilgi bija plānojusi. Viņa gribēja audzināt meitenīti, mazu, skaistu meitenīti; Kārenu viņa bija noskatījusi, kad māte veda meiteni pie auklītes. Un tā šī sieviete viņu gluži vienkārši paņēma un kopā ar vīru devās taisnā ceļā uz Flo-ridu. Viņi apgrieza Kārenai matus pavisam īsus un nokrāsoja un neļāva viņai iet ārā. Viņi centās Kārenai iestāstīt, ka viņa ir mazs puisītis, vārdā Robijs.” Torija samirkšķināja acis un aizgriezās. “Beidzot viņu atrada. Uzreiz tas nenotika, jo es nevarēju redzēt, kur īsti viņa ir. Tomēr Floridas policija pēc pāris nedēļām meiteni uzgāja -Fortloderdeilā, treileru novietnē. Tas pāris viņai neko ļaunu nebija darījis; viņai bija rotaļlietas, un viņa bija paēdusi. Un viņi bija domājuši, ka bērns aizmirsīs. Taču bērni neko neaizmirst.”

Torija nopūtās. Ārā zemā basa balsī klaigāja pūce; skaņas atbalsojās purvā un istabā, kur viņa stāvēja.

“Kārena bija pirmā. Viņas vecāki pēc tam atnāca pie manis, lai pateiktos. Viņi raudāja - abi. Man likās - varbūt esmu īpaši apveltīta ar tādām spējām, lai cilvēkiem palīdzētu. Es sāku tām atvērties, tās pētīt, pat priecāties par tām. Izlasīju visu pieejamo literatūru, iesaistījos visādos eksperimentos. Un sāku tikties ar Džeku. Ar detektīvu Džeku Krencu, jaunāko no abiem policistiem, kas bija mani pratinājuši pēc Kārenas nolaupīšanas. Es viņā iemīlējos.”

Torija atgriezās, lai ielietu glāzē vēl ūdeni, un izdzēra to vienā rāvienā.

“Pēc Kārenas bija citi gadījumi. Man likās, es beidzot esmu noskaidrojusi, kāpēc esmu nākusi pasaulē tāda, kāda esmu, - atklājusi savu sūtību. Šķita, ka beidzot esmu ieguvusi visu. Biju neprātīgi iemīlējusies vīrietī, kurš, likās, mani mīlēja un uzskatīja par tādu kā sadarbības partneri. Reizi pa reizei viņš atnesa mājās kāda bērna mantas un lūdza mani paņemt tās rokās. Es palīdzēju ar lielu sajūsmu. Taču mēs to paturējām noslēpumā. Es negribēju kļūt slavena,

un bērnu glābējas gods man arī nelikās tik svarīgs. Tomēr ziņas izplatījās, un es izpelnījos gan godu, gan slavu. Man sāka pienākt neskaitāmas vēstules, telefons zvanīja bez mitas; vecāku izmisīgie lūgumi man dienu un nakti skanēja ausīs. Tomēr es ļoti vēlējos palīdzēt.”

Nolikusi tukšo glāzi, Torija izklaidīgi piegāja pie loga.

“Es nemanīju, ka Džeks sācis mani dīvaini uzlūkot. Ar tādu savādu, vēsu skatienu. Man likās, ka viņam gluži vienkārši tāds piemīt. Viņš bija mans pirmais vīrietis, un mēs jau bijām nodzīvojuši kopā veselu gadu - un tad mūsu attiecības sāka pasliktināties. Es nojautu, ka viņš satiekas ar citu sievieti. Es viņu redzēju Džeka domās, saodu viņas smaržu, kā Džeks to saoda. Biju nikna, jo jutos nodota, tāpēc uzbruku Džekam ar pārmetumiem. Izrādījās, ka viņš jūtas vēl vairāk nodots un ir vēl niknāks, un viņam tas viss izdevās vēl labāk. Es esot izspiegojusi viņa domas. Es esot īsta izdzimtene. Kā gan viņš varot turpināt attiecības ar sievieti, kas neciena viņa privāto dzīvi, kas ielaužas viņa domu pasaulē?"

“Viņam izdevās pavērst visu otrādi. Viņš tevi krāpa, bet tu biji vainīga.” Keids papurināja galvu. “Tu taču nepadevies, vai ne?” “Man vēl nebija apritējuši divdesmit divi gadi. Džeks bija mans pirmais un vienīgais mīļākais. Es viņu mīlēju. Un es tiešām biju izspiegojusi viņa domas, lai gan bez nolūka. Tā nu es piekāpos, atzinu, ka esmu vainīga. Bet ar to nepietika. Viņš man uzbruka ar pārmetumiem. Visu grūto, melno darbu noziegumu atklāšanā padarot viņš, bet es viņam nolaupot pelnīto atzinību. Lai ko viņš agrāk bija pret mani jutis, tas bija pārvērties par kaut ko pretēju, kas mums abiem lika ciest. Un, kad mūsu attiecības jau sāka izirt, gadījās Džonass. Džonasa Mensfīlda lieta.”

Torija piespieda roku pie sirds, uz mirkli aizvērdama acis.

“Es vēl arvien nespēju to mierīgi atcerēties... Džonasam bija astoņi gadi, un viņu bija nolaupījusi ģimenes iepriekšējā mājkalpotāja. Policija to zināja; izpirkuma maksa bija divi miljoni dolāru. Džeks bija iesaistīts detektīvu komandā, kas šo noziegumu izmeklēja. Taču viņš par to neko neteica. Man visu pastāstīja Mensfīldi. Viņi lūdza palīdzēt, un es pateicu viņiem, ko varēju. Zēns bija ieslodzīts kādā pagrabā. Es nezināju, vai tā ir dzīvojamā māja vai kāda cita ēka,

bet tā atradās viņpus upes. Džeks bija briesmīgi pārskaities, ka es darbojoties viņam aiz muguras, viņu apiedama. Manos iebildumos viņš neklausījās. Nolaupītāji nebija zēnam neko nodarījuši un grasījās atdot viņu vecākiem, ja saņemtu prasīto izpirkuma maksu precīzi norādītajā veidā. Vai tiešām es vēloties upurēt zēna dzīvību, lai pierādītu, kāds esmu dabas brīnums? Džekam jau bija izdevies tik ļoti iedragāt manu pašapziņu, ka es vairs nespēju uz šo jautājumu atbildēt.” Torija elsaini nopūtās. “Vēl arvien īsti nespēju uz šo jautājumu atbildēt. Tomēr es redzēju zēnu, redzēju sievieti. Viņa grasījās zēnu atdot. Viņai bija vajadzīga vienīgi nauda - un piedevām tādējādi viņa Mensfīldiem atriebās par viņas atlaišanu. Es teicu vecākiem, ka pret zēnu izturas labi. Viņš ir nobijies, bet citādi viņam nekas nekait. Ieteicu vecākiem samaksāt izpirkuma naudu, darīt, ko tā sieviete liek, tad viņi dabūs savu bērnu atpakaļ sveiku un veselu. Īstenībā policija vēlējās, lai viņi darītu tieši to pašu. Taču es nezināju, nevarēju zināt - jo Džeka izturēšanās mani bija galīgi satriekusi -, ka tie vīrieši, kas bija palīdzējuši bijušajai mājkalpotājai zēnu nolaupīt, nav tik savaldīgi kā viņa.” Torijai aizlūza balss. Jā, viņa nodomāja, to es nemūžam nespēšu aizmirst. “Es sacīju Džekam, ka vīrieši ir divi, bet saskaņā ar policijas datiem noziegumu bija pastrādājusi tikai tā sieviete kopā ar vienu palīgu. Džeks teica, ka es jaucot gaisu un traucējot viņu darbā. Kad izpirkuma nauda bija samaksāta, abi vīrieši izdarīja to, ko jau pašā sākumā bija nodomājuši darīt un ko es nebiju spējusi paredzēt. Viņi nogalināja gan zēnu, gan to sievieti.”

Torija dziļi nopūtās.

“Es to uzzināju tikai tad, kad par to stāstīja ziņās un man sāka zvanīt reportieri. Biju noslēgusies no visas pasaules, ierāvusies sevī, tupēju mājās kā maza nelaimes čupiņa, jo Džeks bija mani pametis.

Nezinu, kā tie vīrieši bija nodomājuši rīkoties, lai izdarītu noziegumu un paliktu nesodīti. Viņiem bija kravas automobilis, un viņi iesēdās tajā un brauca projām. Taču viņi neko nebija izplānojuši. Līdz šim sieviete visu bija gudrojusi un plānojusi, pārdomājusi katru soli, taču vīrieši negribēja dalīties naudā un viņu nogalināja. Viņi bija pārliecināti, ka tiks prom, aizbrauks, kur deguns rāda, taču policija viņiem sekoja un viņus apturēja.

Sadursmē tika nošauti divi policisti un viens noziedznieks nāvīgi ievainots. Neko tādu es nebiju spējusi paredzēt. Un, klausīdami manam padomam, vecāki zaudēja dēlu.”

“Blēņas! Viņu dēls gāja bojā, tāpēc ka noziedznieki to nolaupīja. Viņa nāvē vainojama mantkāre, bailes, apstākļu sagadīšanās...” “Es viņu tik un tā nebūtu spējusi glābt. Esmu iemācījusies dzīvot ar šo domu. Tāpat kā esmu iemācījusies dzīvot ar domu, ka nespēju glābt Houpu. Taču šis notikums mani salauza. Vairākas nedēļas es aizvadīju slimnīcā, vairākus gadus ārstējos pie psihoterapeita, taču agrāko garīgo līdzsvaru vairs neatguvu. Vismaz ne pilnībā. Es taču daļēji biju vainīga, Keid, jo, domādama par Džeku un to, ka zaudēju viņa mīlestību, nespēju koncentrēties. Es nestrādāju pietiekami intensīvi, nebiju pietiekami uzmanīga. Jutu, ka sava dzīve iet grīstē, un veltīju visus spēkus, lai to glābtu. Man ļoti gribējās, kaut Džeks mani nepamestu. Pat tad, kad viņš ziņoja par manu iejaukšanos policijas darbā un sniedza intervijas, dodams iemeslu avīzēm mani ķengāt, es viņu nevainoju. Ļoti ilgu laiku es viņu nepavisam nevainoju. Arī tagad vēl īsti nespēju viņu vainot.”

“Viņš bija daudz vairāk norūpējies par sevi nekā tu. Tieši viņš vairāk domāja par sevi, nevis par tā zēna glābšanu.”

“Nezinu. Tas bija grūts laiks. Džeks jutās nelaimīgs, un viņam no manis bija mazliet bail.”

“Tāpēc viņš tevi pameta, lai tupi bedrē, kurā bija palīdzējis tevi iegrūst. Vai tu domā, ka arī es darīšu tāpat, Torij?”

“Jā, to es pieļāvu,” viņa mierīgi atteica. “Tagad es nudien vairs nezinu, ko domāt un ko no tevis gaidīt. Vēlos tikai, lai tu zinātu: es saprotu, kā tu jūties.”

“Nē, Torij, man šķiet, tu neko nesaproti. Tas vīrietis tevi nemīlēja... bet es mīlu.”

No Torijas rīkles izlauzās kaut kāda skaņa - tā kā pārsteiguma elsas, kā šņuksts -, tomēr viņa palika nekustīgi stāvam.

“Hmm...” Keids piecēlās kājās. “Un kā tu uz to raugies?”

“Es...” Kakls viņai aizžņaudzās. Tās nebija bailes - to viņa saprata, raugoties uz Keidu. Tā bija cerība. Un, traukdamās ar cerības spārniem, Torija metās Keidam pretī, viņa skavās.

23

LAI cik briesmīga bija izdarītā slepkavība, tā tomēr bija kaut

kas interesants. Un otrā rītā tas viss jau likās risinājies filmā, nevis īstajā dzīvē. Feita negrasījās tupēt “Skaistajos sapņos”, ja varēja apbraukāt pilsētu un justies notikumu centrā.

Laila, labi viņu pazīdama, bija uzkrāvusi viņai visādus uzdevumus. Tenku vākšanu varot apvienot ar derīgu darbu - tā Laila bija teikusi, pasniegdama Feitai iepirkumu sarakstu. Turklāt mājās viņai dzirdētais būšot jāizstāsta visos sīkumos.

Tenku bija diezgan. Vairākums sīkpreču veikala apmeklētāju sliecās domāt, ka briesmu darbus pastrādājis Sērijas agrākais pielūdzējs; viņš ieradies Progresā, lai pārliecinātu Sēriju pie viņa atgriezties, un, kad Sērija viņu noraidījusi, galīgi zaudējis sajēgu. Šerija tikai nesen bija pilsētā ieradusies, neviens par viņu neko nezināja. Droši vien tādai skaistai meitenei iepriekšējā dzīvesvietā bija palicis viens vai pat vairāki pielūdzēji.

Pastā valdīja viedoklis, ka Šerijai pilsētā bijis mīļākais, kuram vakardienas slepenās tikšanās reizē aptumšojies prāts. Konkrētas kandidatūras slepenā mīļākā postenim netika minētas, bet pastmarku pircēju un ierakstītu vēstuļu sūtītāju prātā valdīja pilnīga vienprātība - mīļākais ir bijis. Sievietei ar tādu izskatu noteikti bijis mīļākais. Un pilnīgi skaidrs, ka tas ir precēts vīrs, citādi - kāpēc gan būtu vajadzīga tāda slepenība? Acīmredzot Sērija bija draudējusi nosūdzēt viņu sievai, izcēlies strīds un pastrādāti varasdarbi.

Tenku vāceles nekavējās izplatīt šo teoriju pilsētā. Aizdomās tu-rāmo sarakstā nonāca visi Progresas precētie vīrieši vecumā no divdesmit līdz sešdesmit gadiem, tomēr likās, ka visdrīzāk tas varētu būt kāds no Progresas vidusskolas skolotājiem vai pat tās direktors.

Tomēr Feita nespēja aizmirst, ko bija teikusi Torija, kad viņas abas bija sēdējušas zālienā pie Sērijas mājas durvīm. Un viņa nespēja aizmirst Houpu.

Feita nosprieda, ka būtu vērts iegriezties “Dienvidu aicinājumā”, lai uzzinātu, ko Torija par to visu domā šodien.

Vispirms Feita devās uz pārtikas lielveikalu. Kritiski pētīdama banānus, viņa pamanīja Meksīni, kas turpat blakus šņaukādamās lika plastmasas maisiņā ābolus. Pievirzījusies tuvāk, Feita paņēma pirmo banānu ķekaru, kas gadījās pa rokai, un iesaucās:

“Sveika, Meksīne! Kāpēc tu raudi, dārgumiņ?"

Meksīne papurināja galvu un notrauca asaras.

“Es nespēju ne sakarīgi domāt, ne arī ko darīt... Redzēdams, kā es jūtos, Veids man iedeva brīvdienu, bet mājās arī nespēju rast mieru."

“Meksīne, mīļā..."

Jau nākamajā mirklī Feita sevi izrāja par neuzmanību; viņa nebija laikus pamanījusi Būtsu Mūniju, kas ar iepirkumu ratiņiem bija piebraukusi viņām abām pavisam klāt. Feita nejutās gatava kārtējai vārdu apmaiņai ar Veida māti.

Trim iepirkumu ratiņiem saduroties, Būtsa ņēmās Meksīni mierināt un pat iedeva tai kabatlakatiņu.

“Ik pēc mirkļa es atkal jūtu šo briesmīgo triecienu,” Meksīne sūrojās, slaucīdama acis. “Es apsolīju mammai nopirkt produktus, bet tagad neatceros, kas jāpērk.”

Būtsa pamāja.

“Nabaga Sērija Belouza! Mēs visi esam satriekti.”

“Es nesaprotu, kā tas iespējams! Tas ir kaut kas neiedomājams! Nesaprotu, kā tas varēja notikt pie mums...”

“Es zinu, kā tu jūties.” Feita līdzcietīgi noglauda Meksīnes plecu. “Tomēr baidīties nevajag. Lielākā daļa šejienes ļaužu uzskata, ka to izdarījis viņas mīļākais, kam aptumšojies prāts.”

“Viņai nebija mīļākā.” Parakņājusies kabatā, Meksīne sadabūja nodriskātu papīra kabatlakatiņu. “Viņa vispār ne ar vienu nesatikās. Viņa tikai bija mazliet ieķērusies Veidā.”

“Veidā?” Feitas roka sastinga, un piepeši sastinga ari līdzjūtības izteiksme viņas sejā.

“Šad tad viņa iegriezās, ^ii ar Veidu paflirtētu. No manis viņa centās izdabūt par Veidu visādu informāciju. Ne jau ko sevišķu...” Meksīne atkal nošņaukājās. “Tikai tāpat vien - vai viņš ir precējies, vai ar kādu satiekas un tamlīdzīgi.”

Feitas roka nolaidās.

“Ak tā...”

“Veids ir izskatīgs - jūs taču saprotat... Agrāk es pati viņā biju iemīlējusies, tā ka par Šeriju nemaz nebrīnījos.” Meksīne attapusies pietvīka un pāri kabatlakatiņam palūkojās uz Veida māti. “Piedodiet, misis Būtsa... Nedomājiet - Veids vienmēr...”

“Neko tamlīdzīgu es nedomāju!” Būtsa viegli paplikšķināja Meksīnei pa plecu. “Par to, ka visas jaunās dāmas manā Veidā iemīlas, - par to es nepavisam nebrīnos!" Mazdrusciņ piemiegdama acis, viņa pievērsa skatienu Feitai. “Viņš ir lielisks vīrietis.”

“Jā, misis Būtsa, tā tiešām ir! Ja Sērija bija uz viņu metusi aci, par to viņu nevar vainot.”

Hmm... Feita sevī noteica. Vai tiešām nevar?

“Un mēs abas bijām tik ļoti sadraudzējušās, es un Sērija!” Meksīne turpināja, atradusi līdzcietīgas klausītājas. “Dažreiz viņa man palīdzēja mācīties, un mēs jau grasījāmies kopā nosvinēt semestra beigas. Aizbraukt uz Čārlstonu un pastaigāt pa klubiem. Šerija teica, viņas dzīvē esot iestājies pilnīgs vīriešu trūkuma periods. Protams, koledžas beigšanas eksāmenu laikā un pēc tam, darbu meklējot, viņai tas neesot bijis ne prātā, bet nu gan viņa gribot ar kādu iepazīties...” Meksīne atkal notrauca asaras. “Viņa sapņoja apprecēties, laist pasaulē bērnus... Mēs abas par to runājām...”

“Redz, kā... Nemaz nezināju, ka jūs bijāt tik tuvas draudzenes,” līdzjūtīgi noteica Būtsa.

“Viņa bija ļoti kārtīga meitene! Un gudra arī, un mums bija daudz kā kopīga... Viņa pati bija sapelnījusi naudu koledžai, tāpat kā es to daru. Mēs apspriedām modes un vīriešus, visu ko... Viņa arī mīlēja suņus, tāpat kā es... Ak dievs, kas tagad notiks ar nabaga Mongo! Es jau viņu paņemtu, bet gluži vienkārši nespēju...” Un Meksīne atkal apraudājās - gan par draudzenes, gan suņa likteni.

“Nu, neuztraucies, Meksīne...” Feita manīja, ka veikala apmeklētāji pienākuši tuvāk, cerēdami dzirdēt kaut ko no viņu sarunas. “Gan Veids atradīs sunītim labus saimniekus. Un policijas priekšnieks visu noskaidros.”

“Man ir tik nelāgi ap dūšu... Vēl vakar viņa smējās un bija tik priecīga... Mēs parkā ēdām lenču, un viņa stāstīja, ka dabūjusi darbu Torijas Bodīnas veikalā, vismaz viņa tā cerot... Viņai bija neskaitāmi nākotnes plāni. Saprotiet, vēl vakar viņa bija dzīva, bet šodien... Es gluži vienkārši nespēju ar to samierināties, man ir tik skumji...”

“Es saprotu.” Feita labi zināja, ko tas nozīmē - zaudēt tuvu cilvēku. “Mīļumiņ, tev vajadzētu nokļūt mājās. Vai gribi - es tevi aizvedīšu?”

“Nē, paldies, labāk iešu kājām... Man visu laiku šķiet, ka tūdaļ Šeriju satikšu, kopā ar Mongo viņa nāks pa ielu man pretī...” Meksīne nomurmināja un, berzēdama saraudātās acis, devās uz durvīm.

“Es zinu,” Feita klusi noteica un aizgriezās. Viņa nevarēja Mek-sīnei sacīt, ka mēdz būt vēl ļaunāk. Kad, palūkojoties spogulī, ik reizi tev pretī raugās mirušās māsas seja.

“Lūdzu!” Būtsa sniedza otru mutautiņu.

“Jums nu gan ir krājumi...” Piktodamās uz sevi, Feita centās saglābt notecējušo grimu.

“Man arī sāp sirds par to meiteni, lai gan es viņu gandrīz nepazinu,” Būtsa teica, pievērsdamās āboliem, lai dotu Feitai iespēju atgūties. “īstenībā atnācu uz veikalu tikai tāpēc, ka mājās ne par ko citu nespēju domāt. Nabaga Meksīne, viņai tas ir daudz smagāks trieciens... Tas bija ļoti laipni, ka piedāvājies aizvest viņu uz mājām.”

“Tas bija tikai iegansts, lai izvairītos no iepirkšanās.”

Būtsa uzlika roku uz Feitas delma, tā ka Feitai gribot negribot bija viņai jāpievēršas.

“Tas bija ļoti laipni,” Būtsa atkārtoja. “Man ir patīkami redzēt, ka mana dēla iemīļotā ir spējīga uz laipnību. Un tas mazais greizsirdības uzliesmojums mani arī iepriecināja... Tāpēc nolēmu šovakar mazliet pārkāpt savu un Dž. R. kopīgo diētu un pagatavot ābolu sacepumu. Lūdzu, pasveicini no manis savu māti un Lailu!”

Būtsai ar ābolu kravu aizstūrējot projām, Feita saviebusies noraudzījās viņai pakaļ.

“Ar visu līdzjūtību un kabatlakatiņiem jūs tomēr esat ļoti vērīga, misis Būtsa,” viņa nomurmināja. “Tiešām ļoti vērīga.”

Nikna uz sevi, Feita stūma ratiņus cauri pārtikas produktu rindām, vākdama kopā Lailas pasūtītās preces un vēlēdamās, kaut šajā nolāpītajā veikalā nebūtu kāju spērusi.

Viņa, Feita, kļuvusi greizsirdīga! Pie velna! Vai Veids atbildēja tās meičas flirtam? Feita drūmi raudzījās uz sviesta paciņām piena produktu nodaļā. Skaidrs, ka atbildēja! Viņš taču ir vīrietis. Ļoti iespējams, ka iztēlē viņš ar to meiču darīja daudz ko vairāk, ne tikai flirtēja vien. Maitasgabals! Nez cik reižu viņš iztēlojies Šeriju kailu un...

Apžēliņ, kas man prātā? Gluži vai satrakojusies greizsirdībā uz mirušu sievieti! Kāds gan es esmu sekls, zemisks, drausmīgs cilvēks...

“Feita!”

“Ko?” Feita atkliedza pretī, apcirzdamās apkārt ar sviesta paciņu rokās un negantu dusmu izteiksmi sejā.

Dvaits mierinādams pacēla roku.

“Piedod!”

“Nē, piedošana jālūdz man. Biju aizdomājusies.” Feita piespieda sevi plati pasmaidīt un noliecās pie puisīša, kas grozījās iepirkumu ratiņu sēdeklītī. “Ak tu mazais skaistulītis! Abi ar tēti šodien iepēr-katies?”

Lūks pacēla viņai pretī vaļēju šokolādes cepumu kārbu.

“Re, man tepumi!” Mazais jau bija notriepies ar melno šokolādes glazūru līdz ausīm.

“Redzu, redzu...”

“Ja mūsu mammucis viņu tādu ieraudzīs, mums abiem beigas.”

“Par laimi, šokolādi var nomazgāt,” Feita noteica, tomēr pati atvirzījās drošā atstatumā no Lūka lipīgo roķeļu tvēriena. “Vai Lisija tevi šodien liek pie darba?”

“Viņa nejūtas labi. Briesmīgi satraukusies par vakardienu, baidās iet ārā no mājas. Naktī man reizes piecas vajadzēja celties un pārbaudīt, vai durvis aizslēgtas.”

Tas nu ir Lisijai raksturīgi - visu attiecināt uz sevi, Feita nodomāja, tomēr līdzjūtīgi pamāja ar galvu un teica:

“Mēs visi esam kļuvuši nervozi.”

“Jā, Lisija patlaban ir īsts nervu kamols! Es tāpēc par viņu tik ļoti raizējos, ka apmēram pēc mēneša bērnam jānāk pasaulē. Patlaban pie Lisijas ir māte; viņa atbraukusi un kādu laiku padzīvos pie mums. Tāpēc mēs ar Lūku...” Dvaits sabužināja zēna gaišos mate-ļus, “mēs ar Lūku izgājām pastaigāties, lai mājās ir miers un klusums.”

“Tu gan esi labs tētis! Vai neesi dzirdējis, kas jauns slepkavības lietā?”

“Izmeklēšana turpinās, un policijas priekšnieks vēl neko īpašu neizpauž. Tam vēl par agru. Sekcijas rezultāti droši vien drīz kļūs zināmi. Kāris Russ jau ir labs policists, bet...” Dvaits papurināja galvu. “Manuprāt, šādās lietās viņam trūkst pieredzes. Viņam tas ir kas ārkārtējs, tāpat kā mums visiem.”

“Tomēr tas nenotiek pirmo reizi.”

Vienu mirkli Dvaits pārsteigts lūkojās Feitā, tad viņa acis kļuva līdzcietīgi valgas.

“Piedod, Feita, es neiedomājos... Tev šis notikums noteikti uzjundījis sāpīgas atmiņas.”

“Tās ir atmiņas, kas nepamet mani ne mirkli. Es tiešām ceru, ka reiz to nelieti noķers un pakārs aiz kāju pēdām, un nogriezīs viņam...”

“Hmm...” Mulsi smaidīdams, Dvaits satvēra Feitas delmu, ar acīm norādīdams uz puišeli.

“Piedod!” Feita noteica, raudzīdamās, kā Lūks pusi cepuma ieķe-pina gaišajā matu ērkulī. “Dvait, draudziņ, Lisija tevi dzīvu apēdīs, ja tu pārvedīsi dēlu mājās šādā izskatā!”

“Toties būšu iegādājies produktus.”

“Produkti ir sīkums, ar tiem tu neatpirksies! Labāk jau laikus padomā par dāvanu.”

“Tu saki?” Dvaits pakasīja pakausi. “Īstenībā es tiešām biju nolēmis Lisijai kaut ko uzdāvināt, lai viņas domas pievērstos kam citam. Gribēju ieiet sīkpreču veikalā, paņemt kādas smaržas.”

“Tur nekā laba nav. Tikai vecu dāmu smaržūdeņi. Labāk iegriezies Torijas veikalā, tur tu tiešām atradīsi ko vērtīgu! Kaut ko tādu, kas tavai Lisijai liks atkal starot kā saulītei.”

Dvaits kritiski paraudzījās uz Lūku - patlaban tas priecīgs ķellēja melno šokolādi uz ratu sarkanajiem plastmasas rokturiem.

“Vai tev liekas - šim māksliniekam Torijas veikalā būtu īstā vieta?”

“Tev taisnība.” Feitas prātā jau bija radies plāns, kas viņai pašai bezgala patika. “Vai zini, ko mēs varētu darīt, Dvait? Dod man naudu - un es iešu un izvēlēšos ko tādu, par ko Lisija būs stāvā sajūsmā! Viņas acīs tu būsi īsts varonis. Kad būsi beidzis iepirkšanos un notīrījis no sava Lūka šokolādi, mēs satiksimies, un es tev atdošu preci.”

“Tiešām? Tu to izdarīsi?”

“Es jau tik un tā gribēju tajā veikalā iegriezties. Turklāt draugiem jāpalīdz!” Un Feita pastiepa Dvaitam pretī vaļēju plaukstu.

“Labi, ka nupat biju bankā un man ir skaidra nauda.” Dvaits iepriecināts sadabūja kabatas portfeli un skaitīdams lika naudaszīmes Feitai saujā. Kad skaitīšana bija galā, Feita viņā skeptiski palūkojās, pieliekusi galvu.

“Nežņaudzies, Dvait! Ar dāvanu, kas nemaksā ne divus simtus, tu varonis nekļūsi.”

“Divus simtus? Jēziņ! Feita, man taču nekas nepaliek pāri!”

“Nu tad vēlreiz aizej uz banku!” Feita izķēra dolārus Dvaitam no kabatas portfeļa, tā ka viņš ne aci nepaguva pamirkšķināt. “Tikmēr man būs gana laika izmeklēt īsto dāvanu.”

“Vai tad pārtiku tev nevajag?” Dvaits sauca viņai nopakaļ.

“Ak tā, pārtika!” Feita atmeta ar roku. “Atnākšu vēlāk!”

Dvaits nopūzdamies aizvēra tukšo kabatas portfeli.

"Man šķiet, dēls,” viņš teica Lūkam, “ka mūs nupat aplaupīja.”

Ideāls variants! Viņa iegriezīsies pie Torijas un sīki to izprašņās, turklāt palīdzēs Dvaitam - nopirks dāvanu. Un veterinārā klīnika no turienes ir pavisam netālu. Iepirkdamās viņa vēl labi pārdomās, kā Veidu sodīt par to, ka viņš licis viņai iztēloties, ka ir iztēlojies seksu ar Šeriju Belouzu.

Viss norisinājās kā pēc notīm.

Dūdodama mīļvārdiņus un bužinādama Princeses spalvu, Feita izcēla kucēnu no mašīnas, lai ņemtu līdzi veikalā.

“Tagad, mīļumiņ, tu uzvedīsies labi, vai ne? Lai tā vecā, nejaukā Torija uz mums nerūc! Tu jauki tupēsi, kur es tev likšu, un par to dabūsi saldu kauliņu. Ak tu manu bumbulīt!”

“Tikai pamēģini atkal vest manā veikalā suni!” Vienā mirklī Torija apskrēja letei apkārt un metās pie durvīm, aizšķērsodama Fei-tai ceļu.

“Nu, neesi tāda īgņa! Mans mīļumiņš uzvedīsies pavisam rātni, vai ne, Princesīt?” Feita saņēma rokā vienu Princeses ķepiņu un pavēcināja; abi - kucēns un tā saimniece - ar vienādi aizkustinošu, nevainīgu skatienu raudzījās Torijā.

“Nolāpīts, Feita...”

“Viņa ir gatavais eņģelis. Tūlīt redzēsi...” Drošības dēļ jau sadabūjusi somā mākslīgo kaulu, Feita nolika Princesi uz grīdas un piespieda aptupties. “Tu gan varētu sagaidīt mūs viesmīlīgāk, ņemot vērā, ka esmu ieradusies ar cēlu uzdevumu un kaudzi naudas,” viņa teica, atvērdama maku.

“Ja tas dzīvnieks pieslapinās man grīdu...”

“Princese neko tamlīdzīgu nedara, tas ir zem viņas goda. Tagad man jāpalīdz Dvaitam. Lisijai slikts garastāvoklis, un Dvaits grib viņu iepriecināt ar mazu dāvaniņu.”

Torija nicīgi izpūta elpu, ar acīm tomēr novērtēdama naudas žūksni, ko Feita jautri vicināja rokā.

“Vai priekšmets greznos telpas vai pašu Lisiju?”

“Lisiju.”

“Nu, pameklēsim kaut ko...”

“Labi vēl, ka Dvaits satika mani! Vīrieši no tādām lietām neko nejēdz. Lisijai gan arī prātiņa pietiek tikai tenkošanai un vēl šim tam...” Apstājusies pie vitrīnas, Feita palūkojās uz Toriju. “Kas tas? Vai tiešām es dzirdēju mazu smiekliņu?”

“Tas būtu zem mana goda.”

“Ja gribi zināt manu viedokli - tev tā goda ir maķenīt par daudz! Tev pašai tas nāk par sliktu. Parādi man to kaklarotu ar sārto topāzu un mēnessakmeņiem!”

“Akmeņus tu labi pazīsti.”

“Domāju gan! Sievietei tie jāpazīst, citādi vīrietis uzdāvinās viņai kalnu kristālu, teikdams, ka tas ir dimants. Jā, tā ir skaista...” Feita priecājās, pacēlusi kaklarotu pret gaismu. “Tomēr Lisijai par smagu. Īstenībā vairāk manā stilā...”

“Vai tā tu palīdzi Dvaitam?”

“Es spēju darīt divus darbus uzreiz. Noliec to malā, es vēl pado-māšu...” Viņa virzījās gar leti uz priekšu. “Kā tu jūties - puslīdz normāli?”

“Jā.”

“Tikai nesāc ar mani pļāpāt, vēl sabojāsi savu atturīgas dāmas reputāciju!”

Torija atvēra muti, tad atkal to aizvēra. Izpūta elpu.

“Es jūtos gluži ciešami,” viņa teica, “iekšienē mazliet drebelīgi, bet ciešami. Un tu?”

Feita paraudzījās augšup un pasmīnēja.

“Redzi nu, mēle tev nekļuva melna un neizvēlās no mutes! Es jūtos tā nekas. Staigāju, vākdama tenkas. Un nemaz nepūlies tēlot, it kā tenkas būtu zem tava goda! Tevi arī interesē, ko ļaudis melš, tāpat kā mani.”

“Esmu dzirdējusi, ko viņi melš. Šorīt ļaudis te staigāja iekšā ārā. Progresas iedzīvotājiem patīk ienākt, lai mani nopētītu, - un pa to laiku viņi nekautrēdamies kulsta mēli. Tev tas ir citādi, Feita, tu esi šeit piederīga. Es ne. Nesaprotu, kāpēc iedomājos, ka reiz arī es varētu tā justies.”

“Nezinu, kam tev tas vajadzīgs, bet, ja nu tev to gribas, tad apbruņojies ar pacietību! Gan jau Progresas ļaudis pie tevis pieradīs. Ja te ierastos vienacains, klibs punduris, ar laiku viņi pierastu arī pie tā.”

“Patīkami dzirdēt.”

“Parādi to rokassprādzi! Starp citu, Keids ar tevi sarada visai ātri.”

“Sārti un zili topāzi, iestrādāti sudrabā. Dekoratīva aizdare.”

“Ļoti glīti. Tieši Lisijas stilā. Auskarus arī! Viņai patiks, ka tie ir pieskaņoti. Citādiem variantiem viņai gluži vienkārši trūkst fantāzijas.”

“Liekas mazliet dīvaini, ka tu tērē laiku, izvēlēdamās dāvanu sievietei, kuru neieredzi ne acu galā.”

“Ai nē, nekā tamlīdzīga!” Saviebusi muti, Feita nopētīja auskarus. “Viņa ir pārāk dumja, lai es nopūlētos, viņu neieredzēdama. Vienmēr tāda bijusi. Pietiek ar to, ka Dvaitam viņa patīk, - un Dvaits man ir simpātisks. Lūdzu, ieliec šo komplektu kastītē un

iesaiņo labi glīti! Tagad Dvaits būs man milzīgu pateicību parādā. Un šo kaklarotu es laikam nopirkšu sev. Man taču arī vajag uzlabot garastāvokli!”

“Tu kļūsti par manu labāko pircēju!” teica Torija, aiznesdama rotaslietas pie kases. “Dīvaini, bet fakts.”

“Ko lai dara, ja tu šeit esi savākusi tik daudz skaistu mantu!” Fei-ta aizkustināta brīdi pastāvēja pie kucēna, kas bija aizmidzis ar kaulu zobos. “Turklāt šķiet, ka kopā ar tevi Keids jūtas laimīgs - un brāļa laime man nav gluži pēdējā vietā.” Paliekusies uz priekšu, viņa pačukstēja Torijai, kas ietina Lisijai dāvanu: “Tu guli ar manu brāli, bet es - ar tavu brālēnu. Patīk vai nepatīk, bet tā ir.”

“Tad jau gandrīz iznāk, ka mēs guļam viena ar otru.”

Feita iepleta acis, noelsās, tad, galvu atgāzusi, laida vaļā lielo smējienu.

“Apžēliņ, cik šausmīgi! Un es jau sāku domāt, ka mēs varbūt varētu draudzēties.”

“Izklausās tikpat šausmīgi.”

“Vai ne? Tomēr, kad vakar mēs kopā sēdējām pie Šerijas mājas, man ienāca prātā, ka mūs daudz kas vieno - kopīgas izjūtas, kopīgas domas, atmiņas...”

Torija ļoti lēni un rūpīgi sēja aukliņu.

“Tas bija ļoti laipni, ka mani nepameti. Bieži man šķiet, ka vienai ir labāk. Tomēr tas ir grūti. Dažreiz pat ļoti grūti.”

“Es gan neciešu vientulību! Kas var būt vēl briesmīgāks? Ja palieku vienatnē ar sevi, man nudien neliekas, ka esmu labā sabiedrībā.” Feita attapusies aprāvās un iesmējās. “Kādas mums intīmas sarunas! Par Lisijas dāvanu es tev samaksāšu ar Dvaita skaisto, skaidro naudiņu, bet par savu pirkumu - ar kredītkarti.”

Feita jau sniedzās pēc somiņas, bet tajā brīdī Torija uzlika roku uz viņas rokas. Savādi - kopš atgriešanās Progresā viņai bija kļuvis vieglāk cilvēkiem pieskarties un pašai arī patika citu pieskārieni.

“Līdz šim man nav bijis otras tādas draudzenes, kāda bija Hou-pa, un nezinu, vai pieaudzis cilvēks vispār spēj draudzēties tā kā bērnībā. Tomēr par draudzeni es ļoti priecātos.”

Satrauktā Feita uzlūkoja viņu platām acīm.

“Nezin vai es spēju būt sevišķi laba draudzene.”

“Kopš Houpas nāves es arī par to šaubos, tā ka mēs esam vienādās starta pozīcijās. Taču man ir aizdomas, ka esmu iemīlējusies tavā brālī.” Torija gari, elsaini nopūtās, tad turpināja darboties, lai rokas būtu aizņemtas. “Ja izrādīsies, ka tā patiešām ir, tad, manuprāt, visiem būtu patīkamāk, ja mēs kļūtu draudzenes.”

“Man arī brālis ir mīļš, kaut gan reizēm pamatīgi krīt uz nerviem. Dzīve jau ir tāda sarežģīta būšana.” Feita nolika uz letes Dvaita naudu un sadabūja kredītkarti. “Tu strādā līdz sešiem, vai ne?”

“Jā.”

“Vai pēc darba tu gribētu ar mani satikties? Mēs varētu kopā iedzert.”

“Labi. Kur?”

Feitai iemirdzējās acis.

“Manuprāt, Houpas memoriālais ansamblis būtu īsti piemērota vieta.”

“Kas?”

“Nu, tā vieta purvā, tu taču zini.”

“Feita! Dieva dēļ!”

“Tu tur vēl neesi bijusi, vai ne? Ir pēdējais laiks, turklāt šī vieta man liekas īsti piemērota, lai aprunātos par dzīvi. Vai dūšas pietiks?” “Ja tev pietiks, tad man arī!” Torija atcirta, paķerdama kredītkarti.

Feita aizveda mājās pirkumus; uz Lailas pārmetumiem par vēlo atgriešanos Feita tikpat kašķīgā tonī atbildēja, ka tas neesot viņas darbs, līdz beidzot abas bija izstrīdējušās un jutās vienlīdz gandarītas.

“Un nemaz nesāc čīkstēt, ka tomāti ir par mīkstu vai banāni par zaļu, citādi nākamreiz es tev nekalpošu par izsūtāmo!”

“Ēstgriba gan tev laba, ko? Nevienam citam darbam tu mājās pirkstu nepieliec, tad nu reizi mēnesī vari vismaz aizbraukt iepirkties!”

“Nez cik to reižu mēnesī iznāk?” Un, nolikusi uz virtuves galda krūzi ar ledus tēju un divas glāzes, Feita apsēdās, lai atstāstītu tenkas.

“Nu tā! Ko tad ļaudis melš?” ērti iegrozījusies krēslā, Laila jautāja.

“Visu ko. Varianti pa lielākai daļai ir apmēram tikpat nereāli kā

liberāls republikānis. Daudzi domā, ka to izdarījis agrākais vai tagadējais mīļākais. Ja tagadējais, tad viņš ir precēts vīrs. Taču pārtikas veikalā satiku Meksīni - izrādās, ka viņa ar Šeriju draudzējusies, -un Meksīne teica, ka Sērijai pēdējā laikā neviena neesot bijis.”

“Tas jau neliedz kādam dumjam vīrišķim nezin ko iedomāties,” atbildēja Laila. Izņēmusi no priekšauta kabatas lūpukrāsu, viņa grozīdama bīdīja krāsas stienīti augšup lejup. “Es dzirdēju, ka viņa to vīrišķi pati ielaidusi iekšā, jo suns nemaz neesot rējis. Tas vīrišķis neesot pie viņas ielauzies, kā sākumā domāja.”

“Ja sieviete ielaiž vīrieti savā dzīvoklī, tas nenozīmē, ka viņa vēlas, lai viņu izvarotu.”

“To es neesmu teikusi.” Laila nokrāsoja lūpas un saspieda tās kopā. “Tomēr sievieša cilvēkam jāuzmanās. Ja tu atver vīrietim durvis, tev jābūt spējīgai viņu jau pēc brītiņa pa tām pašām durvīm ar kāju izspert laukā!”

“Tu gan esi romantiska dvēsele, Laila!”

“Romantikas manī ir daudz vairāk, nekā tu domā, mis Feita! Tikai līdzsvaram man piemīt arī krietna tiesa veselā saprāta. Kura tev attiecībās ar vīriešiem parasti trūkst. Kas zina, varbūt tai nabaga meitenei arī tā pietrūka.”

“Man pietika veselā saprāta, lai izspertu pa durvīm veselus divus vīriešus.”

“Vai tāpēc tev ar viņiem vispirms bija jāprecas?”

Feita izvilka cigareti un mīlīgi pasmaidīja.

"Varēju apprecēties arī vairāk nekā ar diviem. Vismaz neesmu palikusi vecmeitās!”

Laila tikpat mīlīgi pasmaidīja pretī.

“Ja laulības dzīve būtu tik salda, kādu to iztēlo, cilvēki tik bieži nešķirtos... Vai tā meitene gadījumā nebija šķīrusies?”

“Nē, šķiet, ka ne.”

“Feita!” Durvīs stāvēja Mārgarita, ar stingu sejas izteiksmi raudzīdamās uz meitu. “Es vēlos ar tevi aprunāties. Viesistabā.”

“Tūliņ!” Izteiksmīgi pašķielējusi uz Lailu, Feita nodzēsa cigareti. “Žēl, ka ilgāk neuzkavējos pilsētā...”

“Izturies pret māti ar cieņu!”

“Pārmaiņas pēc arī māte varētu izturēties ar cieņu pret meitu, bet par to laikam nav vērts sapņot.”

Ceļā uz viesistabu Feita nesteidzās. Vienreiz apstājās, lai pārbaudītu manikīru, otrreiz, lai, priekšnama spogulī lūkojoties, pieglaustu matus. Māte viņu gaidīja, stīvi saslējusies krēslā.

“Man nepatīk, ka tu pļāpā ar kalponēm!”

“Es to nedarīju. Es pļāpāju ar Lailu.”

“Nerunā ar mani tādā tonī! Laila ir mūsu saimes godājama locekle, tomēr tev nepiedien sēdēt virtuvē un tenkot ar viņu.”

“Un tev piedien klausīties aiz durvīm?” Feita nevērīgā pozā apsēdās uz krēsla. “Māt, man ir jau divdesmit seši gadi! Tas laiks sen pagājis, kad bija jēga mācīt man labu uzvedību.”

“No tā nekad nav bijis jēgas. Man teica, ka vakardien tu esot bijusi kopā ar Viktoriju Bodīnu. Jūs abas esot ziņojušas policijai par to notikumu.”

“Tas tiesa.”

“Jau tas vien ir bezgala nepatīkami, ka manas meitas vārds tiek minēts šādos apstākļos, bet tas, ka viņu saista ar to sievieti, - tas ir pilnīgi neciešami!”

“Vai “tā sieviete” būtu Torija vai arī tā, kuru izvaroja un nožņaudza?” Iekšēji saspringusi, Feita nemainīja laisko pozu.

“Es to nepieļaušu! Es tev aizliedzu satikties ar Viktoriju Bodīnu!” “Ak tā?” Feita mirkli nogaidīja, tad turpināja: “Diemžēl tu man vairs neko nevari aizliegt, māt. Es eju un nāku, kad pati vēlos, un satiekos, ar ko vēlos. To gan arī agrāk esmu darījusi, bet tagad jau nu tu vairs nekādi nespēj to ietekmēt.”

“Cerēju, ka aiz cieņas pret mirušo māsu tu centīsies izvairīties no jebkādām attiecībām ar personu, ko es uzskatu par vainīgu viņas nāvē.”

“Varbūt esmu nodibinājusi šīs attiecības tieši aiz cieņas pret māsu. Tu jau Toriju nekad nevarēji ciest,” Feita vieglā tonī turpināja, “tāpēc es laikam pārņēmu stafeti no Houpas. Tu arī Houpai būtu aizliegusi ar viņu draudzēties, taču nekad nespēji saņemties, lai Houpai kaut ko īsti aizliegtu. Un, ja tu viņai arī ko aizliedzi, viņa atrada veidu, kā tavu aizliegumu neievērot. Tajā ziņā viņa par mani bija nesalīdzināmi veiklāka.”

“Neaptraipi manas meitas piemiņu!”

“Jā, tavas meitas...” Feitas acis asi iezibējās. “Diez vai es arī esmu

tava meita? Un tagad es tev pateikšu ko tādu, kas tev līdz šim nav ienācis prātā. Skaidrs, ne jau Torija vainojama tajā, kas ar Houpu noticis, tomēr var izrādīties, ka viņas rokās ir šā notikuma atslēga. Varbūt tev tas sagādā mierinājumu - atcerēties Houpu kā eņģeli ar staru vainagu ap galvu bet man lielāks mierinājums būtu noskaidrot, kāpēc viņai bija tā jāiet bojā un kurš ir vainīgs.”

“Ne jau Bodīnu skuķis tev palīdzēs rast mierinājumu vai atbildes uz taviem jautājumiem. Visa viņas dzīve ir vieni vienīgi meli.”

“Nu, tad jau...” Feita, plati smaidīdama, piecēlās. “Tad jau iznāk, ka mums ir vēl kas kopīgs, vai ne?” Viņa pašapziņas pilnā gai-tā izsoļoja no viesistabas.

Arī Mārgarita tūliņ piecēlās un devās uz bibliotēku - telpu ar grāmatu kalniem un ģipša griestu rotājumiem. Vispirms viņa piezvanīja Džeraldam Pērselam, senās draudzības vārdā lūgdama advokātu pēc iespējas drīzāk pie viņas ierasties.

Saņēmusi atbildi, ka Džeralds ne vēlāk kā pēc stundas būs klāt, Mārgarita devās pie sienā iebūvēta seifa, ko slēpa eļļas glezna, “Skaisto sapņu” panorāma, un izņēma no tā divas mapes. Šajā stundā viņa grasījās papētīt dokumentus un sagatavoties.

Drīz pēc tam viņa deva rīkojumu, lai dienvidpuses terasē tiktu servēts tējas galds ar glazētajām kūciņām, kas bija Džeralda vājība. Pēcpusdienas tējas dzeršana bija rituāls, kas Mārgaritai sagādāja īstu baudu, - sudrabs un porcelāns, un precīzi sagrieztas citronu šķēlītes, un balto un brūno cukurgraudiņu maisījums cukurtraukā. Cik ilgi vien palikšu nama saimniece, tik ilgi saglabāsies šī “Skaisto sapņu” paraža un viss, ko tā simbolizē, viņa nodomāja.

Īstenībā bija mazliet par siltu, lai dzertu tēju ārpusē, taču baltais saulsargs nodrošināja pavēni un dārza ainava - tādu fonu, kas Mārgaritai bija pa prātam. Kokrozes, kuras auga milzīgos, baltos podos pie mūra, patlaban bija krāšņi saziedējušas, bet hibiska tumšsārto ziedu taurītes piešķīra ainavai eksotisku triepienu.

Mārgarita sēdēja pie grubuļainā stikla galda un, salikusi rokas klēpī, noraudzījās uz visu šo aristokrātisko cēlumu un skaistumu, kas viņai piederēja. Viņa bija daudz strādājusi, lai to izveidotu, un grasījās to nosargāt.

Viņa palūkojās uz terases ieeju: tur nāca Džeralds. Uzvalkā ar

kaklasaiti - viņš taču izcepsies, Mārgarita nevērīgi nodomāja, pasniegdama roku skūpstam.

“Paldies, ka tik ātri atbrauci! Vai vēlies tēju?”

“Pateicos, tēja ļoti atspirdzinātu. Tavā balsī skan raizes, Margarita.”

“Es tiešām esmu satraukta.” Tomēr, paceļot Vedžvudas porcelāna tējkannu un lejot tēju, viņas roka netrīsēja ne mazdrusciņ. “Par bērniem un “Skaisto sapņu” likteni. Tu biji Džespera advokāts, un visu par mūsu īpašumu un mūsu ģimenes intereses tu izproti tikpat labi kā jebkurš no mums. Varbūt pat labāk.”

“Protams,” Džeralds noteica, apsēzdamies Mārgaritai blakus, glaimots, ka viņa atcerējusies - tēju viņš dzer ar citronu, nevis pienu.

“Saskaņā ar vīra testamentu fermas kapitāla kontrolpakete ir Keida rokās. Septiņdesmit procentu. Tas attiecas arī uz kokvilnas apstrādes darbnīcām un fabriku. Man tika divdesmit procentu, Fei-tai desmit.”

“Jā, tas tiesa. Ar attiecīgu peļņas sadali gada beigās.”

“Taču ienākumi no izīrējamiem namīpašumiem, arī no purvmalas mājas, sadalāmi mums visiem trim līdzīgās daļās. Vai to arī esmu pareizi sapratusi?”

Ja.

“Kā tu domā - kāda ietekme uz Keida jauno kārtību fermas darbā būtu šādai manai rīcībai: es izņemu savu daļu, savus divdesmit procentus, un tos izmantoju, lai ietekmētu padomi un piespiestu Keidu atgriezties pie tradicionālajām saimniekošanas metodēm?” “Tas viņam sagādātu krietnas galvassāpes, Mārgarita. Tomēr viņa ietekme ir lielāka nekā tava, protams, arī ienākumi. Padomei fermas lietās nav teikšanas, tā var ietekmēt vienīgi lēmumus, kas attiecas uz fabriku un darbnīcām.”

Mārgarita pamāja.

“Taču fabrika un darbnīcas fermai ir būtiski svarīgas. Ja nu es pārliecinātu Feitu, lai viņa ar saviem desmit procentiem mani atbalsta?” “Protams, tas dotu tev lielākas iespējas.” Džeralds domīgi malkoja tēju. “Vai drīkstu jautāt, būdams tavs draugs un advokāts? Keida sekmes, saimniekojot “Skaistajos sapņos”, tevi acīmredzot neapmierina. Vai tā ir?”

“Mani neapmierina dēla uzvedība. Manuprāt, visi spēki viņam būtu jāvelta mantojuma uzturēšanai un vairošanai, nevis jāizšķiež enerģija nederīgās nodarbēs. Ja vēlies, lai pasaku skaidri un gaiši,” viņa piebilda, apziezdama baltmaizes radziņu, “mans mērķis ir dabūt prom Viktoriju Bodīnu - gan no purvmalas mājas, gan Progre-sas. Pagaidām Feita mani neatbalsta, bet gan jau viņa nāks pie prāta. Feitai gluži vienkārši ir pārlieku impulsīva daba. Domāju, ka spēšu viņu pārliecināt, lai savu namīpašumu daļu viņa pārdod man. Tādējādi es būtu ieguvusi divas trešdaļas un varētu darīt, kā gribu. Cik man zināms, tas Bodīnu skuķis ir noslēdzis ar mums īres līgumus par purvmalas māju un veikala telpām. Termiņš tiem beidzas pēc gada, taču es vēlos, lai tie tiktu lauzti agrāk.”

“Mārgarita,” Džeralds ieteicās, paplikšķinādams viņai pa roku, “tu darītu prātīgāk, ja liktos mierā.”

“Es necietīšu, ka viņa uzmācas manam dēlam! Un es darīšu visu, kas nepieciešams, lai to izbeigtu. Vēlos, lai tu pārraksti manu testamentu, svītrojot no tā gan Keidu, gan Feitu.”

Džeralds iedomājās skandālu, kāds izcelsies, juridiskos sarežģījumus, ellīgo lērumu darba...

“Lūdzu, Mārgarita, nepārsteidzies!”

“Šis testaments būs pēdējais līdzeklis, tomēr tas apliecinās Feitai manu nodomu nopietnību,” Mārgarita sacīja un apņēmīgi saknieba lūpas. “Nemaz nešaubos - kad Feita aptvers, kādu milzīgu naudas summu var zaudēt, viņa kļūs ļoti, ļoti prātīga. Es vēlos, lai manās mājās atkal valdītu kārtība, Džerald! Es tev būtu ļoti pateicīga, ja tu papētītu tos līgumus un atrastu kādu vienkāršu veidu, kā tos lauzt.”

“Tu riskē sabojāt attiecības ar dēlu.”

“Labāk es sabojāju ar viņu attiecības nekā noraugos, ka viņš apkauno mūsu dzimtas vārdu.”

24

Bērnībā es dienasgrāmatu nerakstīju; uzticēt papīram savas slēptās domas man nebija vēlēšanās. Taču bērnība man pa-stāvīgi ir prātā, tāpēc nolēmu to izdarīt tagad. Tas liekas visai piemēroti - rakstīt par to šeit, kur Houpa zaudēja dzīvību. Savu bērnību.

Mans tētis, mūsu tētis, ierīkoja Houpai šo piemiņas vietu ar skaisto statuju un saldi smaržojošām rozēm. Man šī vieta vairāk atgādina māsu nekā kaps, kurā viņu guldīja tajā sutīgajā vasaras rītā, kad debesis bija pārvilkušās ar draudīgu mākoņu plēvi.

Bērnībā es nenācu šurp, uz purvu, vietu, kas māsai bija tik ļoti iepatikusies. Skaidrs, ka es to darīju aiz spītības, tomēr man tas sniedza arī zināmu gandarījumu. Kāds man sakars ar Houpas muļķīgajām spēlēm un viņas dīvaino, noskrandušo draudzeni?

Es tik izmisīgi alku pēc viņu abu sabiedrības, ka atteicos no tās pat tad, kad man to piedāvāja. Esmu sarežģīts cilvēks. Dažreiz pati sev - tāda - itin labi patīku. Lai nu kā, no dabas esmu spītīga, un citiem cilvēkiem ar to jāsamierinās.

Mana dzīve - mūsu visu dzīve - iespējams, būtu izvērtusies pavisam citāda, ja nebijis tās nakts notikumu. Ja, man no rīta pamostoties, Houpa gulētu blakusistabā. Es vēl arvien īgņotos par iepriekšējā vakara pazemojumu, kad cietu sakāvi sīkā cīniņā par zirņu ēšanu; tolaik man tie riebās un riebjas arī tagad.

Iespējams, es pikta tupētu savā istabā, jo sliktā garastāvokļa izrādīšana sagādāja man zināmu baudu, jo sevišķi, ja kāds centās mani no istabas izvilināt. Tāda uzmanība man patika. Parasti tā arī bija vienīgā uzmanība, ko saņēmu.

Jau agrā bērnībā sapratu, lca brāļu un māsu hierarhijā es ieņemu nožēlojamo trešo, pēdējo vietu. Keids nepārprotami bija nākamais “Skaisto sapņu” mantinieks, jo viņam bija krāniņš, bet man ne. Skaidrs, tā nebija viņa vaina, tomēr ilgu laiku es viņu par šo fizisko priekšrocību apskaudu. Līdz tam brīdim, kad uzzi' nāju - sieviete var dabūt savā rīcībā tik daudz Šo interesanto atribūtu, cik vien vēlas, un tas ir pat ļoti patīkami. Seksa priekus es atklāju agri un baudīju tos bez mazākās vainas apziņas.

Tomēr astoņu gadu vecumā sieviešu un vīriešu dzimumu atšķirības man bija miglains jēdziens. Zināju vienīgi to, ka Keidu māca, lai viņš kļūtu par "Skaisto sapņu" mantinieku, jo viņš ir Zēns, un man tas nepavisam nepatika. Viņam atļāva daudz ko tādu, kas man bija liegts, - un atkal tikai tāpēc, ka viņš piederēja pie vīriešu dzimuma. Taisnības labad jāpiebilst, ka viņš gan arī bija četrus gadus vecāks.

Tēvs ar Keidu allaž ļoti lepojās. Protams, bija pret dēlu arī ļoti prasīgs, taču, kad viņš uz to raudzījās, viņa balss, pat viņa stāja pauda neslēptu lepnumu. Keids - sava tēva dēls! Man nebija tādas iespējas - kļūt par dēlu.

Arī viņa mīļotās meitiņas, viņa eņģeļa, vieta jau bija aizņemta. Houpu viņš dievināja. Tēvs mīlēja arī mani - viņš bija krietns, taisnīgs cilvēks tomēr man bija līdz sāpēm skaidrs, ka viņa sirdsprieks ir Houpa, tāpat kā Keids bija viņa lepnums un nākotnes cerība. Es laikam biju tāds kā bezmaksas pielikums, dvīņumāsa, kas nākusi pasaulē reizē ar dievināto eņģeli.

Šķiet, ka arī māte ar Keidu lepojās. Viņa taču bija attaisnojusi cerības, ieņēmusi un laidusi pasaulē zēnu, Lavelu dzimtas turpinātāju. Tomēr viņa jutās atviegbta, kad Keida audzināšanu uzņēmās tēvs. Ko gan viņa saprata no zēniem? Reizēm domāju - nez vai brālis izjuta šo norobežošanos, kas mātei izdevās tik dabiski un nepiespiesti? Laikam jau izjuta, tomēr, tai par spīti, viņš ir kļuvis par harmonisku, pilnvērtīgu personību.

Varbūt nevis par spīti, bet tieši tāpēc?

Protams, māte Keidam mācīja labu uzvedību, uzraudzīja, lai viņš vienmēr būtu tīrs, tomēr viņa audzināšana, izglītošana, mērķu izvēle bija tēva ziņā. Neatceros, ka viņa jebkad būtu apšaubījusi tēva nodomus attiecībā uz Keidu.

Houpa bija mātes atalgojums par godam paveiktu pienāku-mu. Houpa bija meita, ko viņa nu varēja attīstīt un veidot pēc savas gribas, bērns, ko viņa grasījās saudzēt un lolot no šūpuļa līdz brīdim, kad līgavainis viņu vedīs pie altāra. Viņa mīlēja Hou-pu par tās maigumu un pakļāvību. Nepavisam nesaskatīdama, nespēdama saskatīt dumpīgo garu, kas manā māsā slēpās. Ja Houpa izaugtu liela, viņa, bez šaubām, vienmēr darītu visu pēc sava prāta, turklāt spētu mātei iestāstīt, ka rīkojas, viņu klau-sīdama.

Houpa mācēja tikt galā ar Toriju. Viņa mācēja tikt galā ar visu.

Ak dievs, kā man viņas trūkst! Tā manis daļa, kas bija mūžam jautra un optimistiska. Man viņas briesmīgi trūkst...

Es biju mātei gatavais krusts. Viņa to atkārtoja tik bieži, ka bija vien jātic - tā arī ir. Es nespēju tēlot maigumu un klusu pakļāvību kā Houpa. Vienmēr strīdējos pretī, pat par to, kas man īstenībā nemaz nelikās svarīgs.

Ievērojiet taču mani! Jūs visi, velns parāvis, - ievērojiet mani!

Cik tas bija skumji un nožēbjami!

Gadu pirms tās vasaras notikuma Houpa sadraudzējās ar Toriju. Gluži vienkārši kaut kas viņas neatturami saistīja; dažreiz tā gadās. Pat es nojautu viņu dvēseļu radniecību. Gluži vai no pirmās iepazīšanās dienas viņas kļuva nešķiramas. Likās, ka Houpas dvīne ir Torija, nevis es.

Jau šā iemesla pēc vien es Viktoriju Bodīnu nevarēju ciest ne acu galā. Nicināju viņu par netīrajām kājām, platajām, vērīgajām acīm un nepareizo valodu, par viņas vecākiem - baltajiem salašņām^10. Taču īstenībā mana naida pamatā bija viņas draudzība ar Houpu.

Katrā izdevīgā brīdī es Toriju visādi izsmēju, bet pārējā laikā izlikos, ka viņa man ir tukšs gaiss. Lai gan patiesībā ar vanaga acīm vēroju viņas un Houpas draudzību - vai tajā nepavīdēs kāda plaisa, ko es varētu padziļināt, lai draudzība izjuktu.

Houpas nāves dienā viņas abas bija spēlējušās mūsu lievenī, jo doties pie Torijos Houpai bija stingri aizliegts. Protams, slepe-

ni viņa to darīja. Tomēr pa lielākai daļai abas rotaļājās “Skaisto sapņu” apkārtnē vai purvā.

Par viņu purva gaitām māte neko nezināja. Viņa tās nebūtu pieļāvumi. Tomēr mēs visi klaiņojām pa purvu un tur spēlējāmies. Tētis zināja un neko neteica, tikai lūdza, lai mēs neejot uz turieni pēc tumsas iestāšanās.

Pirms vakariņām Houpa terasē spēlēja domino. Viņai par sodu, es nepiedalījos. Houpa par to pārāk neskuma, tāpēc es nolīdu savā istabā un līdz vakariņām nerādījos ārā. Ēstgriba man bija zudusi, turklāt es vēl arvien bija apvainojusies uz Houpu par to, ka mana atsacīšanās no spēles viņai necik daudz nebija nozīmējusi. Un pie galda, kad man lika ēst zirņus, es beidzot ļāvu dusmām vaļu. Par zirņiem man bija taisnība, tā es domāju vēl tagad, - tomēr es uzdrīkstējos runāt mātei pretī, tāpēc par sodu mani aizdzina prom no galda.

Par šo soda veidu man vienmēr sāpēja sirds. Ne tik daudz par to, ka paliku neēdusi, bet par izraidīšanu. Mūsdienu psihologs teiktu - tāds sods tikai apstiprināja manu izjūtu, ka neesmu pilnvērtīga ģimenes locekle, kādi bija brālis un māsa. Es biju izstumtā; no vienas puses, garīgā neatkarība man sagādāja baudu, no otras - man izmisīgi gribējās būt pieņemtai.

Devos uz savu istabu. Es allaž tēloju, ka tā ir mana mīļākā uzturēšanās vieta, lai gan, tur nonākusi, es ļāvos dusmām un izmisumam.

Karote zirņu viņiem bija svarīgāka par mani!

Atlaidusies gultā, skatījos griestos un drūmi apcerēju nākotni. Gan jau reiz būšu pieaugusi un varēšu darīt, ko gribu. Neviens man to neaizliegs, katrā ziņā ne jau nu ģimenes locekļi, kuriem manis tikpat nevajag. Būšu skaista, slavena un bagāta. Man nebija skaidra priekšstata, kā es to panākšu, bet tas bija mans mērķis. Naudu, slavu, skaistumu es uzskatīju par tādu kā godalgu, ko man izdosies izcīnīt, bet viņi visi tā arī netiks vaļā no “Skaisto sapņu" šaurās pasaulītes tradīciju žņaugiem.

Domās iztēlojos, ka varētu aizbēgt no mājām, varbūt piepeši nostāties uz tantes Rozijas sliekšņa. Zināju, ka tas mātei būtu pamatīgs trieciens, jo savu māsu Roziju viņa uzskatīja par ģimenes kauna traipu. Apmēram tāpat kā mani.

Tomēr īstenībā man negribējās bēgt projām. Es gribēju palikt tepat - un lai visi mani mīlētu; šī izmisīgā, bezcerīgā vēlme bija manas važas.

Mazliet vēlāk es izdzirdēju mātes istabā, viņas salonā, mūži-ku. Laikam gan viņa sēdēja, rakstīdama vēstules, atbildēdama uz ielūgumiem, sastādīdama rītdienas ēdienkarti un veicamo pienākumu sarakstu, vai kas nu mājas kundzei tobrīd bija darāms. Tēvs droši vien sēdēja savā torņa kabinetā pie fermas grāmatvedības dokumentiem, klusībā baudīdams pa glāzei viskija.

Laila paklusām atnesa man vakariņu porciju - bez zirņiem. Lai arī viņa mani nemierināja un neapmīļoja, viņas iejūtība vien bija kā glāsts. Lai Dievs viņu par to atalgo! Vienmēr viņa bijusi mums blakus, stipra kā klints, silta kā maize.

Es apēdu vakariņas, tāpēc ka tās bija atnesusi Laila; tas bija mūsu abu kopīgais, slepenais protesta akts. Pēc tam gulēju gultā, līdz istabā satumsa. Iedomājos, ka māte pašlaik Houpai pēc mazgāšanās sukā matus, kā jau ik vakaru. Taisnību sakot, viņa tos būtu sukājusi arī man, bet es jau nespēju tik mierīgi nosēdēt. Prātoju, ka pēc tam Houpa droši vien uzkāps pie tēva novēlēt viņam labunakti. Un visu laiku, darīdama to, ko no viņas gaidīja, viņa perināja savus slepenos nepaklausības plānus.

Es dzirdēju māsu ejam pa gaiteni un brīdi apstājamies pie manām durvīm. Ak, cik ļoti es tagad vēlos - lai arī vairs nav nozīmes ko vēlēties -, kaut es tobrīd būtu piecēlusies, atvērusi durvis un pierunājusi Houpu ienākt manā istabā un mani pažēlot! Varbūt tas mainītu notikumu gaitu. Mani žēlodama, viņa būtu man izstāstījusi, kurp grasās doties, un es - tābrīža noskaņojumā -būtu devusies viņai līdzi, kaut vai tāpēc, lai ieriebtu mātei. Houpa nebūtu gājusi turp viena.

Taču es savā istabā ietiepīgi klusēju un necēlos no gultas, ieklausīdamās, kā Houpa aiziet...

Es jau nezināju, ka viņa nodomājusi iet ārā no mājas. Ja es būtu paraudzījusies pa logu, es viņu pamanītu. Bet es to nedarīju. Tikai šņukstēju, kamoliņā sarāvusies, līdz aizmigu.

Un, kamēr es gulēju, kāds nelietis purvā Houpu noslepkavoja.

Mēdz sacīt, ka viens dvīnis nojaušot otra nāvi - it kā saikne, kas viņus vieno, tiktu sarauta -, bet es neko tādu nejutu. Man nebija nekādu nojautu, nedz arī tonakt ko īpašu sapņoju. Nejutu ne Houpas izbailes, ne sāpes. Tikai gulēju, kā jau bērni gul - dziļā, bezrūpīgā miegā -, bet tikmēr man vistuvākā būtne devās nāvē.

Torija bija tā, kas juta saiknes saraušanu, Houpas sāpes un bailes. Tolaik es tam neticēju, atsacījos ticēt. Houpa ir mana, ne viņas māsa, - kā gan Bodīnu skuķe uzdrīkstas apgalvot, ka viņas saistījusi tik dziļa pieķeršanās? Man bija tīkamāk noticēt tam, ko teica daudzi pieaugušie, - ka Torija tonakt bijusi purvā kopā ar Houpu un aizbēgusi, pamezdama draudzeni nāves briesmās.

Es tam ticēju pat otrā rītā, kad Toriju ieraudzīju. Agri no rī-ta viņa klibodama vilkās šurp pa aleju, kas ved uz mūsu māju. Viņa nāca kā veca sieva, kurai katrs solis sagādā sāpes. Keids atvēra durvis, es tikai slepus noraudzījos no kāpņu augšgala. Seja viņai bija bāla kā nāve, lielās, pelēkās acis plati ieplestas.

Houpa ir purvā, Torija teica. Virta nevarēja aizskriet, un tas vīrietis viņai darīja pāri. Palīdziet!

Šķiet, Keids viņu pieklājīgi aicināja ienākt, bet viņa atsacījās. Tā nu Keids atstāja viņu stāvam pie sliekšņa; es metos atpakaļ uz savu istabu, bet Keids devās ielūkoties Houpas istabā.

Pēc tam viss norisinājās ļoti strauji. Keids skrēja pa kāpnēm lejā, saukdams tēti. Mamma noskrēja lejā. Visi runāja reizē, un mani neviens neievēroja. Mamma sagrāba Toriju aiz pleca un purināja kā lupatu lelli, un kliedza uz viņu. Torija tikai padevīgi stāvēja, laikam jau pieradusi, ka viņai dara pāri.

Beidzot tētis atrāva mammu no Torijos un lika viņai zvanīt uz policiju. Drebošā balsī viņš ņēmās Toriju iztaujāt. Torija pastāstīja par viņas un Houpas iepriekšējā vakara norunu un to, ka viņa neesot aizgājusi uz purvu, jo kritusi un sasitusies. To visu viņa stāstīja rāmā, vienmuļā pieauguša cilvēka balsī. Un visu laiku skatījās tētim acīs un apgalvoja, ka varot viņu aizvest pie Houpas.

Vēlāk es uzzināju, ka tieši tā arī noticis: Torija aizvedusi tēvu un Keidu, un policistus tieši uz to vietu purvā, kur gulēja mirusī Houpa.

Tā diena iezīmēja pavērsienu mūsu visu dzīvē.

Sēdēdama uz soliņa, Feita nolaida bloknotu klēpī, ar muguru atspiezdamās pret atzveltni. Nu viņa sadzirdēja putnu čivināšanu un

saoda tumšās zemes un lekno ziedu smaržas. Caur savijušos, ar sūnām apaugušo zaru jumu spīdēja saules stari, veidodami uz zemes mežģīnēm līdzīgus gaismēnu rakstus, iekrāsodami zaļgano pavēni zeltainu.

Viņai pāri slējās marmora statuja - mūžam smaidoša, mūžam jauna.

Tas tētim bija raksturīgi, Feita nodomāja, - nomaskēt briesmīgo ar skaisto. Liekulība? Jā, varbūt, bet arī attieksme. Droši vien viņš domāja: Houpa taču reiz bija dzīva. Mana Houpa.

Nez, vai savu mīļāko viņš arī veda šurp, Feita prātoja. Vai tā sieviete, pie kuras viņš bija meklējis mierinājumu, ko nebija atradis ģimenē, bija šeit sēdējusi kopā ar viņu, kamēr viņš kavējās skumjās atmiņās?

Kāpēc Houpa bija tēva mīļā meitiņa, nevis es? Kāpēc es nekad nesaņēmu tādu mīlestību?

Feita nolika bloknotu uz sola un sadabūja cigareti.

Negaidītais saviļņojums un asaras viņu pārsteidza. Feita nebija nojautusi, ka smeldze viņā tik ilgi krājusies, lai reiz viņa raudātu par Houpu, par tēvu, par sevi... Par nepiepildītu dzīvi, nepiepildītiem sapņiem... Un atraidītu mīlestību.

Torija apstājās pie kapmiršu dobes malas. Skats uz šo kluso, ziedos slīgstošo parku viņu gluži vai satrieca. Atmiņa glabāja citu skatu, tumšu, mežonīgu zaļumu. Abas ainas it kā pārklājās viena pāri otrai, bet nesaplūda; samirkšķinādama acis, Torija aizgainīja atmiņas.

Viņas priekšā bija Houpa - uz mūžiem pārvērtusies par baltu marmora tēlu.

Un viņas priekšā bija Feita, kas raudāja.

Torija jutās visai neomulīgi - pirms astoņpadsmit gadiem redzētais skats mācās virsū, un viņa nodrebinājās; tomēr viņa saņēmās un piegāja Feitai klāt. Tad apsēdās un gaidīja.

“Parasti es šurp nenāku,” Feita sacīja, izvilkusi no somiņas papīra kabatlakatiņu un izšņaukusi degunu. “Laikam gan tāpēc, ka nevaru saprast, vai šī vieta man liekas skaista vai briesmīga.”

“Tas bijis drosmīgi - nozieguma vietu pārvērst par svētvietu.”

“Drosmīgi?” Strauji iebāzusi kabatlakatiņu atpakaļ somā, Feita aizdedzināja cigareti. “Vai tu uzskati, ka tas liecina par drosmi?”

“Domāju gan! Man tāda drosme nepiemīt. Tavs tēvs bija krietns cilvēks. Pret mani viņš vienmēr izturējās ļoti laipni. Pat pēc tam, kad...” Viņa saknieba lūpas. “Pat pēc tam viņš man nepateica nevienu skarbu vārdu. Laikam gan viņam nebija viegli izturēties laipni.”

“Viņš mūs pameta un nodeva - savās jūtās, kā psihologi laikam teiktu. Viņš mūs pameta, lai pievērstos mirušajai meitai.”

“Tiešām nezinu, ko lai tev atbildu. Ne es, ne tu neesam piedzīvojušas bērna nāvi. Mēs nezinām, kā mēs šo zaudējumu pārciestu, ko darītu, lai kaut kā spētu tikt tam pāri.”

“Es zaudēju māsu.”

“Es arī,” klusi atteica Torija.

“Man nav patīkami, ka tu tā saki. Jo vairāk tāpēc, ka tā ir taisnība.”

“Vai tu domā, ka tāpēc uz tevi apvainošos?”

“Es nezinu, ko par tevi lai domā.” Feita nopūzdamās pievilka tuvāk leduskasti, kas bija nolikta blakus solam. “Te man ir liela krūze ar “margaritu”. Labs dzēriens siltam vasaras vakaram.” Ielējusi zaļ-gandzelteno šķidrumu divās plastmasas glāzītēs, Feita pasniedza vienu Torijai. “Es taču tev teicu, ka būs iedzeršana.”

“Teici gan.”

“Nu tad par Houpu!” Feita sacīja, ar savu glāzīti piesizdama pie Torijas glāzītes.

“Tas gan ir stiprāks nekā apelsīnu sula, ko mēs te parasti dzērām... Houpai tā ļoti garšoja.”

“Laila viņai to vienmēr pagatavoja svaigu. Krietni daudz mīkstuma, un saldu.”

“Tovakar viņai bija līdzi kokakolas pudele, jau sasilusi, un viņa...” Torija aprāvās un atkal nodrebinājās.

“Vai tu vēl arvien to visu skaidri redzi?”

“Jā. Lūdzu, labāk man to nejautā... Visu šo laiku, kopš esmu atgriezusies Progresā, ne reizi neesmu šurp atnākusi. Nepietika drosmes. Man pašai ir pretīga sava gļēvulība, bet šķiet, ka man arī ir tiesības uz dzīvi.”

“Cilvēki par daudz slavē drosmi, par daudz to izceļ, lai gan katram par to tik un tā ir savs priekšstats. Es gan tevi par gļēvuli nesauktu, bet manas morāles prasības jau arī nav diez cik augstas.”

Torija pasmējās un atkal iedzēra malciņu kokteiļa.

“Kāpēc tā?”

“Lai es vismaz spētu tās bez pārcilvēciskām pūlēm izpildīt. Piemēram, abas manas laulības - kaut gan es tiešām vēlētos, kaut to nebūtu bijis...” Feitas roka ar glāzīti apvilka gaisā plašu loku. “Dažs teiktu, ka man abās reizēs nelaimējās, bet es sev saku, ka abās reizēs esmu ļoti veiksmīgi no tām izsprukusi.”

“Vai tu apprecējies mīlestības dēļ?”

“Kuru reizi?”

“Nu, pirmo un otro...”

“Ne pirmo, ne otro reizi. Pirmajā reizē tā bija neprātīga kāre pēc vīrieša. Ja tu zinātu - tas puisis bija tik nenogurdināms kā truštē-viņš! Tā kā šī izprieca man vienmēr bijusi pirmajā vietā, var teikt, ka šajā ziņā vīlusies nebiju. Viņš bija neatvairāmi seksīgs, dzimis pavedējs. Un pamatīgs draņķis.” Domīgi pasmaidījusi, Feita pacēla glāzi, it kā lai iedzertu uz pirmā vīra veselību. “Turklāt viņš ideāli atbilda arī otrai galvenajai prasībai: viņš bija tieši tāds cilvēks, kādus mana māte dziļi nicināja. Nu, kā es varēju ar viņu neprecēties?” “Varēji mīlēties ar viņu vienkārši tāpat.”

“Es jau to darīju, bet laulības ar viņu - tā bija īsta pļauka mātei sejā. Še tev, māmiņ!” Feita atgāza galvu un iesmējās. “Cik naivi! Otrreiz aprēķina bija mazāk, tomēr seksam atkal, protams, bija liela loma. Arī šis cilvēks man īstenībā bija galīgi nepiemērots; viņš man bija par vecu, turklāt, mūsu romāniņam sākoties, viņš vēl nebija šķīries no iepriekšējās sievas. Tagad šķiet, ka manas otrās laulības notika par godu tētim. Sak, ja tu spēj kļūt par laulības pārkāpēju, kāpēc gan arī es nevarētu veicināt svētās laulības pārkāpšanu? Tomēr slepens romāniņš ir kas viens, bet apprecēties ar vecu donžuānu - pavisam kas cits. Sākumā viņš varbūt kādu laiku arī bija man uzticīgs, bet es... ak dievs, kā man viņš bija apnicis! Un vēlāk arī es viņam droši vien apniku, un viņš sāka piekopt tādu dzīves stilu, par kādu dziedāja savās dziesmās, - dzēra un salaida, ar ko pagadās. Viņš tolaik jau bija diezgan populārs dziedātājs. Pirmajā reizē, kad viņš man iesita, es situ pretī vēl stiprāk un viņu pametu. Šķiroties no viņa dabūju krietni daudz naudas - un biju to godīgi nopelnījusi.”

Šeit mēs sēdējām ar Houpu, Torija domāja, runādamas par visu, ko bijām darījušas un gribējām darīt... Tie bija vienkārši bērnu nodomi, bērnu sapņi, tomēr tie nebija mazāk svarīgi un personiski kā tas, ko patlaban stāstīja Feita.

“Kāpēc tev ir Veids?”

“Nezinu.” Nopūzdamās Feita iedzēra malku no plastmasas glāzītes. “Man pašai par to brīnums, un tas mani uztrauc. Es to nedaru nevienam par spīti, ne arī lai gūtu kādu labumu. Viņš ir tik izskatīgs, un mums ir tāds sekss... Taču precēties ar pilsētas dzīvnieku ārstu? Tas nu gan neietilpst manos plānos. Piedevām viņš to ķibeli ir padziļinājis, manī iemīlēdamies. Iznāk, ka es izpostu viņa dzīvi.” Izmetusi glāzi tukšu, Feita ielēja vēl. “Man tas kaut kā izdodas.”

“Ar to viņam pašam jātiek galā.”

Bezgala izbrīnījusies, Feita pagrieza galvu un blenza uz Toriju.

“Tas nu ir pēdējais, ko es cerēju no tevis dzirdēt!”

“Veids ir pieaudzis vīrietis, kas zina, ko grib. Man šķiet, ka viņš vienmēr ir zinājis, ko grib, un pratis to panākt. Varbūt viņš tevi pazīst labāk, nekā tu domā. Bet es jau no vīriešiem neko nesaprotu...”

“Kas tur ko nesaprast?” Feita piepildīja Torijas glāzi. “Pa lielākai daļai viņi rīkojas tā, kā pavēl mazais draudziņš. Pārējā laikā viņi strādā, pareizāk sakot, spēlējas.”

“Nav sevišķi glaimojošs vērtējums, ja to izsaka sieviete, kurai ir gan brālis, gan mīļākais.”

“Kāpēc ne? Man patīk vīrieši, es viņus mīlu! Ļaunas mēles melš, ka pat par daudz.” Viņas skatienā dzirkstīja šķelmīga jautrība, no vainas apziņas tajā nebija ne vēsts. Torija sevi pieķēra, ka Feita viņai patīk, viņa to pat apskauž.

“Es draudzējos gandrīz tikai ar vīriešiem,” Feita turpināja. “Sievietes ir viltus pilnas; viņas vienmēr jūtas kā sāncenses. Arī vīrieši savā starpā konkurē, bet tas ir citādi. Tomēr tevī nav viltus. Tagad saprotu, ka visu šo laiku tas man ir prasījis lielas pūles - tevi neieredzēt.”

“Un uz šīs bāzes tu vēlies noslēgt pamieru?”

“Kādu citu bāzi tu varētu ieteikt?” Feita paraustīja plecus, tad paņēma bloknotu. “Man iegribējās kaut ko uzrakstīt, un savas iegribas es vienmēr piepildu. Varbūt palasīsi?”

“Labprāt.”

Piecēlusies kājās, Feita ar “margaritas” glāzi un cigareti pagājās sāņus. Viņa iedomājās, ka reti gadījies tik daudz domāt par dzīvi kā šodien. Nopietni, godīgi. Neko lielu viņa nebija atrisinājusi, toties jutās garīgi stabilāka.

Vai tas nebūtu dīvaini, ja līdz ar Torijas atgriešanos Progresā viņa, Feita, sāktu labāk apjaust sevi? Viņa apstājās pie māsas statujas un ilgi lūkojās sejā, kas viņām abām bija tik līdzīga. Vai tā nebūtu likteņa ironija, viņa sev jautāja, ja tieši tagad izdotos rast dzīves piepildījumu, ko viņa meklējusi jau tik ilgi?

Tik vēsa, viņa nodomāja, atskatījusies uz Toriju. Arēji tik vēsa -bet kādas vētras plosās viņas dvēselē! Tas tiešām bija apbrīnojami, kā Torijai izdevās slēpties aiz šā vairoga un nesalūzt.

Savādniece Torija bijusi vienmēr, Feita sev atgādināja, klusībā pasmaidīdama, - bet salūzusi viņa nav.

Māte gan likās esam uz tās robežas, kad cilvēks var salūzt. Arī viņai, Feitai, tas bija draudējis. Cik dīvaini - un, savā ziņā, cik loģiski -, ka tieši sarunas ar Toriju viņai bija likušas apstāties un apdomāties, pirms viņa pa galvu pa kaklu mestos iekšā tādā dzīvē, no kādas visu mūžu bija centusies izvairīties.

Mātes otrādais spoguļattēls!

Feita izdzēsa cigareti, ar kurpes purngalu ieberzēdama izsmēķi zemē, miklajās skujās.

“Varbūt man jāķeras pie rakstniecības?” viņa atgriezdamās vieglā tonī jautāja. “Šķiet, ka tu esi aizrāvusies!”

Torija tiešām bija aizrāvusies ar Feitas dienasgrāmatas uzburtajām ainām, kas nu drūzmējās viņas gara pasaulē, gan uzjautrinādamas, gan skumdinādamas. Tad viņa sajuta nelabumu, tādu kā spiedienu krūtīs, no kura sirds sāka pukstēt smagi un satraukti.

Tas no atrašanās šajā vietā, Torija domāja, tās ir atmiņas, kas klauvē pie mana baltā pašaizsardzības mūra. Viņa tajās neklausīsies, tām neatbildēs. Paliks tagadnē, realitātē.

Taču saltums viņu apņēma kā ar aukstu plēvi, un redzeslauka malās savilkās tumsa. Feitas bloknots izslīdēja viņai no rokām un nokrita zemē; sīka vēsmiņa pāršķīra lapu. Torija juta, ka grimst, viņu kāds vilka lejup.

“Kāds uz mums skatās!" viņa nočukstēja.

“Jā? Mīļā, tu esi izdzērusi tikai divas glāzītes. Ātri gan tu reibsti!”

“Kāds uz mums skatās..." Piepeši viņa satvēra Feitas roku gluži kā dzelzs spīlēs. “Bēdz! Tev jābēg!”

“Apžēliņ...” Nesaprazdama, kas notiek, Feita pieliecās un paplikšķināja Torijai pa vaigu. “Attopies, Torij!”

“Viņš ir tur, aiz kokiem... Mūs vēro... Viņš grib tevi... Tev jābēg...”

“Te esam tikai mēs un neviens cits.” Feitai tomēr kļuva neomulīgi, un viņa nodrebinājās. “Torij, es esmu Feita! Es neesmu Houpa.”

“Feita!” Torija ļoti centās sakopot uzmanību, lai attēli nesaplūstu, lai pagātne nepārklātos pāri tagadnei. “Viņš ir tur, kokos! Es viņu jūtu... Viņš mūs vēro... Bēdz!” Trauksme atspoguļojās viņas acīs -tās bija kļuvušas platas un mirdzošas. Piepeši viņa sadzirdēja sīku troksnīti krūmājā klajuma pretējā pusē. Viņai piezagās briesmīgas bailes, ar aukstiem pirkstgaliem skrāpēdamas ādu.

“Mēs taču esam divas, velns parāvis!” Feita nošņāca un paķēra somiņu. “Un mums nav astoņi gadi.” Izņēmusi no somiņas miniatūru pistoli ar perlamutra laidi, viņa satvēra Toriju aiz delma un uzrāva kājās.

“Ak dievs...”

“Beidz činkstēt!” Feita pavēlēja. “Iesim viņu notversim!”

“Vai tu esi jukusi?”

“Lai kurš to teiktu... Ei, tu, nāc ārā no krūmiem, glūniķi!” Izdzirdējusi lūstoša zara troksni un lapu švīkoņu, Feita metās uz priekšu. “Viņš bēg, maita!”

“Feita! Nevajag!” Taču izvēles nebija, un Torija metās Feitai nopakaļ.

Taka sašaurinājās un krūmu biežņā kļuva gandrīz nemanāma. Putni kā bultas šāvās gaisā, skaļi protestēdami. Sūnu lēveri, krītot no zariem, ķērās Torijai matos; ceļā tos notraukdama, viņa skrēja, cik jaudas, lai neatpaliktu no Feitas.

“Man liekas, viņš aizskrēja uz upes pusi. Mēs viņu vairs nenoķersim, toties pabiedēsim gan.” Un, pacēlusi pistoli augšup, Feita izšāva gaisā. Šāvieni atbalsodamies likās novibrējam katrā Torijas nervu šķiedrā. No krūmiem izsprāga putnu bari un uzspurdza debesīs. Izdzirdējusi upē plunkšķienus, Feita plati pasmaidīja. “Varbūt aligatoriem iznāks vakariņas! Skriesim turp!”

Torija saoda upes silto ūdeņu smaržu. Zeme jau bija kļuvusi pavisam staigna zem kājām; Feita vienubrīd paslīdēja un gandrīz pakrita.

“Uzmanīgāk, Dieva dēļ! Iešausi kājā!”

“Ne jau pirmo reizi turu pistoli...” Feita noteica, taču viņas elpa bija smaga gan no skrējiena, gan satraukuma. “Tu labāk pazīsti purvu. Skrien pa priekšu!”

“Tad nolaid tam verķim drošinātāju! Negribu, lai tu man iešauj mugurā.” Torija mirkli apstājās, lai atvilktu elpu un atglaustu no sejas savēlušos matus. “Iedamas tajā virzienā, mēs ātrāk tiksim līdz upei. Uzmanies, neuzkāp čūskai!”

“Jēziņ! Tāpēc jau man tas purvs riebjas.” Pirmajam adrenalīna uzplūdam noplokot, Feita juta, ka virsroku ņem pretīgums pret zirnekļiem un rāpuļiem. Taču Torija neatlaidīgi devās uz priekšu, un lepnums Feitai neļāva atpalikt. “Nesaprotu, kas tev un Houpai te, čūkslājā, tik milzīgi patika!” viņa burkšķēja.

“Te ir skaisti. Pirmatnīgi.” Piepeši Torija saklausīja soļu troksni -smagus, piesardzīgus vīrieša soļus - un brīdinot pacēla roku. “Kāds nāk! No upes puses.”

“Ahā! Nāk atpakaļ!” Feita nostājās stingrākā stājā un pacēla pistoli. “Lai tik nāk šurp! Nāc šurp, tu, maitasgabals! Man ir šaujamais, un es to laidīšu darbā!”

Atskanēja būkšķis, it kā kaut kas būtu nokritis vai nosviests.

“Dieva dēļ, nešaujiet!”

“Nāc ārā un rādies, kas tu tāds esi! Tūlīt!”

“Tūliņ, tūliņ, tikai nešaujiet! Dievs debesīs, vai tā esat jūs, mis Feita? Es esmu Painijs! Painijs Kobs!”

Pacēlis augšup drebošās rokas, Painijs iznāca no krūmu saaudzes; viņam aizmugurē vīdēja upes līkums un purva miršu robotās galotnes.

“Ko, ellē, tu šeit dari? Ložņā apkārt, mūs novērodams?”

“Nē, ko jūs! Nepavisam! Es tak nemaz nezināju, ka jūs te esat. Uzreiz dzirdu - šauj! Pārbijos kā nabags. Nezināju, ko darīt, bēgt vai slēpties. Es ķēru vardes. Nu jau kādu stundu. Saimnieks man atļauj tās ķert.”

“Kur tad tev ir tās vardes?”

“Tur, somā! Es to nometu. Jūs mani briesmīgi pārbiedējāt, mis Feita!”

Viņa sejā Torija redzēja vienīgi bailes, sajuta vienīgi bailes - un vēl sviedru un viskija smaku.

“Parādi!”

“Labi... Labi... Tur, somā...” Painijs rādīja ar pirkstu, aplaizīdams sausās lūpas.

“Tagad stāvi ļoti mierīgi, Painij! Es šobrīd esmu gaužām nervoza. Roka man var nodrebēt...” Feita turēja Painiju uz grauda, bet Torija tikmēr pagājās uz priekšu.

“Nu, redzat? Redzat? Es tak ķēru vardes!”

Torija pietupās un pavēra brezenta somu, kas gulēja zemē. Pretī lūkojās piecas sešas nelaimīgas vardes.

“Maz gan esi noķēris veselas stundas laikā,” viņa piezīmēja.

“Kad nometu somu, lielākā daļa izspruka. Es tak to divreiz nometu...” Painijs nosarkdams piebilda. “Atklāti sakot, tādu izbīli sen nebiju piedzīvojis! Vispirms satrūkos, kad viens klupdams krizdams skrēja pa krūmiem uz manu pusi. Tad uzreiz sākās šaušana. Es jau nodomāju - jālasās prom, tālāk no grēka! Varbūt kāds atnācis pašaudīties, kā misters Keids ar draugiem kādreiz... Kas zina, nejauši var trāpīt... Es te nāku ik pārnedēļas - pēc vardēm... Varat pavaicāt misteram Keidam, ja neticat."

“Nu, ko tu saki?” Feita vērsās pie Torijas.

“Nezinu. Varžu gan pamaz, tomēr...”

Painijs ir pavecs, toties spēcīgs un purvā zina katru taciņu, Torija domāja. Tomēr nekādu viņa vainas pierādījumu nebija.

“Piedodiet, ka jūs izbiedējām! Tur, ap klajumu, kāds slapstījās.”

“Es ne!” Painija skatiens šaudījās no Torijas uz pistoli Feitas rokā un atpakaļ. “Bet es dzirdēju vienu aizskrienam, kā jau teicu. Te ir daudz taku uz visām pusēm.”

Torija piekrītoši pamāja un atkāpās. Painijs nokremšļodamies pacēla no zemes somu.

“Nu tad es iešu...”

“Ej vien, ej!” noteica Feita. “Kad citreiz nāksi ķert vardes, iepriekš pasaki Keidam!”

“Katrā ziņā! Par to varat nešaubīties! Tagad gan es iešu...” Pai-nijs kāpās un kāpās atpakaļ, nenolaizdams acis no Feitas, līdz nozuda koku ēnās.

25

NU jau gandrīz trīsdesmit piecus gadus Dž. R. un Kāris Russ svētdienas pēcpusdienās devās makšķerēt. Viņi to neuzskatīja par tradīciju - ja kāds viņiem ko tādu būtu teicis, viņi samulstu tikai par tīkamu atpūtu un laika pavadīšanas veidu.

Kad Dž. R. tēvs bija nomiris un māte, Airisa, sākusi strādāt, viņa bija maksājusi Kārla mātei, lai tā uzraudzītu mazo Sārabetu, kad tā atgriezās no skolas; abas sievietes bija bez vārdiem vienojušās, ka Fanija pieskatīs arī, ko dara Dž. R.

Fanija Rūsa prata lieliski gatavot ēdienus un bija apveltīta ar dzelzs gribu. Kā viens, tā otrs bija lepnuma jautājums. Dž. R. vienā mirklī iemācījās uzrunāt viņu godbijīgi. Piecdesmitajos gados, kad Dienvidu štatos vēl liesmoja kukluksklaniešu krusti un Tirgus ielas restorānā melnie nedrīkstēja sēdēt ar baltajiem pie viena galda, divi pusaudži, baltais un melnais, slepenībā kļuva draugi.

Ik svētdienu ar retiem izņēmumiem - svētkos, vai arī ja viens vai otrs bija saslimis, - abi sēdēja ar makšķeri upes krastā; tā aizritēja gadi. Tagad matu viņiem bija mazāk un vidukļa apjoms lielāks, bet svētdienas pēcpusdienu ieradums nebija mainījies.

Kad Dž. R. bija lencis Būtsu un pirmajos mēnešos pēc kāzām viņa vienmēr bija gatavojusi abiem piknika grozu ar visādiem gardumiem, jaunajam vīram nebija viegli Būtsu pārliecināt, lai to nedara, viņu neapvainojot. Sendviči ar vistas gaļas salātiem un glīti sagrieztas dārzeņu šķēlītes visu ievirzīja pārlieku sievišķīgā gultnē. Diviem vīriem pietika ar kasti alus un sāļām uzkodām. Ja laimējās, viņi dabūja ari pa šķēlei Rusu māmuļas gardā sacepuma, ko viņa gatavoja no saldajiem kartupeļiem vai pekanriekstiem.

Laikam ritot, abu viru paradumi nebija mainījušies, toties nedaudz bija pārvērtusies upe. Vecais persikkoks tās krastā bija nokaltis, pirms tam paguvis iesēt neskaitāmus jaunos kociņus; tie auga kā nezāles, līdz beidzot pilsētas dome bija nolēmusi divus stiprākos kopt, bet pārējos nocirst. Tagad to pilnie zari līka upes krastā, gaidīdami pilsētas bērneļus, lai tie, zaļos augļus pārēdušies, dabūtu vēdergraizes.

Upe plūda kā vienmēr, rāmi un lēni, un tajā spoguļojās milzīgie, vecie vītoli, karinādami šmaugos zarus ar lapu mežģīnēm līdz pašai ūdens virsai. Ja cilvēks, sēdēdams tās krastā, bija gana pacietīgs, viņš varbūt arī sagaidīja piecērtam kādu zivi. Ja arī nesagaidīja, diena tāpēc nebija sliktāk aizvadīta.

Aizritējušie gadi bija pārvērtuši zēnus par ietekmīgiem vīriem -tādiem, uz kuriem balstās sabiedrība. Ģimenes tēviem ar daudziem nopietniem pienākumiem. Tās dažas stundas nedēļā, kad viņi devās peldināt tārpus, bija apliecinājums, ka viņi vēl arvien paši ir savas dzīves un laika noteicēji.

Dažreiz abi sprieda par politiku, un, tā kā Dž. R. bija nelokāms republikānis un Kāris - vienlīdz pārliecināts demokrāts, debates reizēm kļuva kaislīgas un skaļas. Abiem tās vareni gāja pie sirds. Citreiz viņi sarunājās par sportu. Draudzības spēle starp divu vidusskolu futbolkomandām sagādāja vielu strīdam divu stundu garumā.

Tomēr visbiežāk viņi satikušies runāja par radiem, draugiem un paziņām, un Progresas pilsētu; tās bija mierīgas, laiskas sarunas, vilnīšiem skalojoties pret krastu un saules zaķīšiem lēkājot caur zaru starpām.

Abi šajās sarunās varēja pārbaudīt savu viedokli, izklāstīdami to otram, turklāt - un tas bija sevišķi svarīgi - ar pilnīgu pārliecību: kas pie upes runāts, pie upes arī paliks, neviens cits to neuzzinās. Tomēr arī visstiprākajai draudzībai nedrīkst uzkraut pārāk lielus pārbaudījumus. To zinādams, Kāris Russ iesāka aplinkiem un ļoti uzmanīgi.

“Aidas Mejas dzimšanas diena drīz būs klāt,” viņš teica, atdarījis otru alus kārbu un domīgi raudzīdamies rāmajā ūdenī. “Vēl tagad neesam beiguši kašķēties par to elektrisko pannu, ko pagājušo gadu viņai uzdāvināju.”

“Es jau tev teicu!” atbildēja Dž. R., iemezdams mutē sauju kartupeļu čipsu no vaļējās pakas, kas bija nolikta vidū starp viņiem. “Nūja.”

“Dāvinādams sievietei kaut ko tādu, kam ir elektrības aukla ar kontaktdakšu galā, cilvēks tikai pats sev sagādā nepatikšanas.” “Viņa taču gribēja jaunu pannu! Ik mīļu brīdi sūdzējās, ka vecā esot galīgi izdegusi.”

“Nav svarīgi! Virtuves tehniku sievietes neuzskata par dāvanu. Viņām katrā ziņā vajag kaut ko nepraktisku.”

“Jā, tagad es lauzu galvu, ko tādu pēc iespējas nepraktisku lai viņai uzdāvinu, par ko viņai būtu prieks. Domāju - varbūt aiziešu pie tavas māsasmeitas, lai viņa kaut ko iesaka.”

“Tas ir prātīgi! Torijai uz to ir ķēriens.”

“Veikalu viņa tiešām glīti iekārtojusi. Daudz darba ieguldīts.” “Torija vienmēr bijusi strādīga. Nopietna, gudra meitene. Taisni brīnums, kā viņai izdevies tādai izaugt.”

Tieši tādu “repliku” Kāris bija gaidījis - tā norādīja, ka saruna ievirzās vēlamā gultnē, - tomēr vēl arvien bija piesardzīgs. Viņš izvilka jaunu košļājamās gumijas plāksnīti un veica mazo attīšanas un locīšanas rituālu.

“Bērnība viņai bija grūta... Atceros, ka viņa tikpat kā nerunāja. Tikai skatījās - ar tām lielajām acīm visu vēroja. Tavam svainim bija smaga roka.”

“To es zinu.” Dž. R. mute sakniebās. “Žēl, ka tolaik es to nezināju. Varbūt neko daudz tas nemainītu, tomēr man vajadzēja zināt, kas notiek.”

“Nu, tagad tu zini, Dž. R. Policija tavu svaini meklē par to Hārt-svilas nodarījumu.”

“Lai meklē un atrod arī! Un lai viņš saņem, ko pelnījis. Māsai dzīve jau tik un tā izpostīta. Bet, ja Hanibals tupētu aiz restēm, Torija vismaz naktīs varētu mierīgi gulēt.”

“Labi, Dž. R., ka tu to uztver tā... Redzi, man tev stāstāms kas vēl ļaunāks. Kaut kas tāds, kas var mest ēnu arī uz tevi.”

“Par ko tu runā?”

“Par Sēriju Belouzu.”

“Jēziņ, tas gan bija briesmīgs gadījums! Briesmīgs,” Dž. R. atkārtoja, šūpodams galvu. “Turklāt pie mums, Progresā! Kaut kas tāds parasti notiek lielpilsētās. Jauna, skaista sieviete...” Balsij apklustot, viņš piepeši saspringa un saslējās, lai paraudzītos Kārlam acīs. “Dievs debesīs! Vai tad Hanibalu tur aizdomās, ka viņš to būtu izdarījis?”

“Man nevajadzētu tev to stāstīt, bet pats pusi nakts nogrozījos bez miega, par to lauzīdams galvu. Oficiāli es tev nedrīkstu neko izpaust, tomēr izpaudīšu. Citādi es nespēju. Pašlaik, Dž. R., tavs svainis nav viens no vairākiem aizdomās turamajiem. Viņš ir vienīgais, ko mēs turam aizdomās.”

Smagi piecēlies kājās, Dž. R. pagājās gar upes malu, lūkodamies pāri klusajam līcītim. Visapkārt valdīja pilnīgs miers, vienīgi pāris rosīgu putneļu čivināja. Bija krietni jāieklausās, lai sadzirdētu pilsētas satiksmes troksni. Viņam gribējās to dzirdēt, lai domās spētu sasaistīt šo kluso nostūri - garo, miklo zāli, laisko straumi - ar Pro-gresas ļaužu dzīvi un notikumiem.

“Es to īsti nespēju aptvert, Kāri... Hanibals ir rupjš tēvainis un pēdējais maita, neviens labs vārds man nav par viņu sakāms, bet slepkavība... ka viņš noslepkavojis to sievieti... Dieva dēļ! Tas nav iespējams!”

“Viņš jau agrāk ir pacēlis pret sievietēm roku.”

“Zinu, zinu... Nemaz negrasos viņu aizstāvēt. Tomēr sišana un pāridarīšana ir viens, bet slepkavība - pavisam kas cits.”

“Divi ceļi, kas var saiet kopā, it īpaši, ja ir iemesls."

“Kāds viņam varēja būt iemesls?” Atnācis atpakaļ, Dž. R. notupās pie Kārla un ielūkojās tam acīs. “Viņš taču to meiteni pat nepazina!”

“Slepkavības dienā viņš upuri saticis tavas māsasmeitas veikalā. Iepazinies ar viņu, sarunājies. Hanibals noteikti domāja, ka viņa un Torija ir vienīgās visā pilsētā, kuras zina, ka viņš ir šeit. Un vēl kas...” Kāris piebilda, redzēdams, ka Dž. R. neticīgi šūpo galvu. “Tev tas nemaz nepatiks. Nevaru izteikt, cik ļoti man žēl, ka jāiesaista tavi tuvinieki, bet tas ir mans pienākums un žēlumam ļauties es nedrīkstu.”

“To es tev nemaz nelūgtu. Tikai uzskatu, ka tu meklē nepareizā virzienā, tas ari viss.” Dž. R. apsēdās. “Vismaz man pienākas tā uzskatīt.”

“Patiesībā es jau pašā sākumā tā kā mazliet iedomājos Haniba-lu, bet Torija mani galīgi pārliecināja.”

“Torija?”

“Es aizvedu viņu uz nozieguma vietu.”

“Uz nozieguma vietu?” Dž. R. acis šausmās iepletās. “Apžēliņ, kāpēc tu to darīji? Kāpēc tu Torijai sagādāji tādas mocības?”

“Ir noslepkavota meitene apmēram manas Ellas vecumā - un viņai vajadzēja izciest daudz lielākas mocības! Man ir pienākums pret viņu, Dž. R., un es darīšu visu, kas manos spēkos, lai atrastu slepkavu.”

“Torijai ar to nav nekāda sakara!”

“Tu maldies! Paklausies taču beidzot, ko es tev gribu stāstīt, pēc tam varēsi brukt man virsū! Es aizvedu Toriju uz nozieguma vietu -un viņai tas bija briesmīgi, un man bija viņas ļoti žēl, bet tas bija vajadzīgs. Viņa man pateica ko tādu, ko iepriekš nevarēja zināt. Izstāstīja visu, kas tur bija noticis, - tā, it kā pati savām acīm redzētu, kā tas norisinās. Jau agrāk biju dzirdējis par tādiem gadījumiem; šaubījos, vai tam var ticēt. Tagad ticu. Es to nemūžam neaizmirsīšu."

“Toriju vajadzētu likt mierā. Tu nedrīkstēji viņu izmantot.”

“Tu neesi redzējis to meiteni, kas viņai nodarīts. Kaut tev nemūžam nekas tāds nebūtu jāredz! Bet, ja tu būtu redzējis, tu man neteiktu, ka es nedrīkstu darīt visu, kas iespējams, lai šo noziegumu atklātu. Tā ir jau otra reize, kad kaut kas tāds gadās. Ja pirmajā reizē mēs būtu pievērsuši Torijai vairāk uzmanības, iespējams, ka otras reizes nebūtu.”

“Ko tu mels? Vēl nekad līdz šim Progresā neviena sieviete nav tikusi izvarota un nožņaugta!”

“Nē. Pirmo reizi tā bija meitene.” Kāris redzēja, ka draugam ieplešas acis un seja nobāl. “Un pirmo reizi tas nenotika pilsētā. Bet arī toreiz Torija par to kaut ko zināja. Un, ja viņa apgalvo, ka Šeri-ju Belouzu nogalinājis tas pats cilvēks, kas nogalināja mazo Houpu Lavelu, man gribas viņai ticēt.”

Dž. R. juta, ka mute izkalst.

“Houpu Lavelu taču nogalināja klaidonis.”

“Jā, tāds bija policijas slēdziens, un visi labprāt tam noticēja. Mans priekšnieks Teits arī tam noticēja, un es viņu nevainoju. Bet es vairs tam neticu. Negrasos novelt vainu uz kaut kādu svešinieku. Ir bijušas arī citas slepkavības. Torija par tām zina. FIB darbinieki arī par tām zina, viņi drīz ieradīsies šeit. Viņi meklēs Haniba-lu. Viņi pratinās gan Toriju, gan viņas māti, tavu māsu. Un tevi arī, Dž. R.”

“Hanibals Bodīns...” Dž. R. nokāra galvu un saķēra to ar rokām. “Sārabeta to nepārcietīs! Tas būs viņas gals." Piepeši Dž. R. palūkojās augšup. “Viņš taču dosies turp! Nu skaidrs, viņš taču dosies uz mājām! Dievs debesīs, Kāri, viņš taču dosies pie Sārabetas un...” “Es jau sazinājos ar tā iecirkņa šerifu. Tavas māsas māju apsargā, viņai nekas nenotiks.”

“Man jābrauc uz turieni! Pierunāšu, lai pārceļas pie manis.”

“Ja viņa būtu mana māsa, laikam es darītu tāpat. Es braukšu tev līdzi, palīdzēšu visu sarunāt ar policiju.”

“Es pats to varu nokārtot.”

“Droši vien.” Kāris Russ pamāja un sāka vākt kopā mantas. Drauga balsī viņš bija saklausījis dusmas un aizvainojumu. Viņš tam bija sagatavojies, tāpat kā bija gatavs samierināties, ja tas, ko viņš turpmāk darīs, ko viņam bija pienākums darīt, krietni pabojātu viņu labās attiecības.

“Jā, droši vien tu pats to vari nokārtot, Dž. R.,” Kāris atkārtoja. “Bet es tik un tā braukšu tev līdzi. Gribu ar tavu māsu aprunāties, pirms ierodas FIB zēni un noceļ šīs lietas izmeklēšanu man no degungala.”

“Vai tu brauksi uz turieni kā policists vai mans draugs?”

“Esmu gan viens, gan otrs. Tavs draugs esmu bijis krietni ilgāk, tomēr tagad esmu arī policists.” Uzmetis plecā makšķeri, viņš pagriezās un paskatījās Dž. R. acīs. “Bet gribētu palikt kā viens, tā otrs. Ja neiebilsti, brauksim ar manu mašīnu. Ātrāk nokļūsim tur.”

Nebija viegli noturēt vārdus, kas lauzās pār lūpām un, reiz izteikti, nebūtu tik viegli aizmirstami, tomēr Dž. R. tos noklusēja. Tikai skumīgi pasmaidīja.

“Mēs nokļūsim tur vēl ātrāk, ja tu iedarbināsi sirēnu un piedosi gāzi, nevis vilksies kā vecs gliemezis.”

Kāris Russ uzelpoja mazliet vieglāk.

“Nu, kādu gabalu jau varētu arī tā.”

Keids veltīja lielu uzmanību tam, lai savaldītos, lai izvēlētos īstos vārdus. Ikreiz, kad viņš iedomājās māsas un Torijas iepriekšējā vakara muļķīgo, pārdrošo rīcību, neprātīgo risku, asinis viņam dzīslās sāka kūsāt.

Nolasīdams Torijai pamācošu, pārmetumu pilnu lekciju, viņš gan būtu atbrīvojies no dusmām, taču nebūtu neko panācis. Keids nebija cilvēks, kas dara kaut ko tikai tādēļ, lai darītu. Viņš lieliski zināja, ko vēlas panākt; atlika vienīgi izraudzīties pareizo taktiku.

Ātrums šobrīd nebija svarīgs, un viņš nesteidzās.

Jau ilgu laiku viņš nebija atļāvies svētdienas rītā pavaļoties. Pēc Keida domām, labākais veids, kā iesākt svētdienu, bija - pēc iespējas ilgāk noturēt Toriju gultā, gluži vienkārši nelaižot viņu no tās ārā un skūpstot un kodot visās iespējamās vietās, līdz arī viņu pārņēma tāds pats noskaņojums. Turklāt tādējādi viņš atbrīvojās no spriedzes.

Brokastis Keids pagatavoja pats, jo jutās izsalcis, bet Torijas izpratnē sātīga rīta maltīte nozīmēja otru tasi kafijas. Sarunu viņš centās ievadīt neitrālā gultnē. Grāmatas, filmas, māksla. Par laimi, viņu gaume šajā ziņā neatšķīrās; tas bija patīkami, lai arī Keidam nelikās sevišķi svarīgi.

Droši vien viņa domā, ka es neievēroju, kā viņa vienmēr skatās ārā pa logu, it kā baidīdamās tur kaut ko ieraudzīt, Keids sevī teica.

Viņš ievēroja visu. Torijas nervozās rokas, kam viņa visu laiku centās atrast kādu darbu. Kā viņa brīžiem sastinga, it kā ieklausīdamās, vai nedzirdēs āra trokšņos kādu pārmaiņu. Kā viņa, ārpusē kopdama puķes, salēcās, kad Keids, atvērdams sieta durvis un nākdams ārā, ļāva tām ar troksni aizcirsties.

Tāpat arī māti nez cik reižu esmu redzējis strādājam dārzā, viņš prātoja, un nekad neesmu spējis atminēt, par ko viņa, nezāles ravēdama, īsti domā.

Cik kārtīgi un precīzi viņas abas to dara - ar salmu cepuri galvā un cimdiem rokās virzīdamās gar dobi, piepildīdamas grozu ar nesaudzīgi izrautām nezālēm un noziedējušām ziedu galviņām! Un cik niknas viņas abas būtu, uzzinājušas, ka es domās viņas salīdzinu!

Visu rītu ne Torijas balss, ne sejas izteiksme nenodeva viņas satraukumu. Jau tas vien Keidu tracināja. Savās raizēs Torija negribēja ar viņu dalīties. Nevēlējās viņam atklāt kādu savas būtības daļu.

Staigādams pa lieveni turp atpakaļ un raudzīdamies uz Torijas noliekto galvu, viņš domāja, ka arī māte savas būtības daļu allaž no viņa slēpusi. Lai viņš darīja ko darīdams, nekad viņš nebija spējis piekļūt mātei pavisam tuvu.

Torijai viņš piekļūs.

“Kāpsim mašīnā, pavizināsimies!”

“Pavizināsimies?”

Viņš piecēla Toriju kājās.

“Man jāaizbrauc paskatīties, kā veicas darbi. Brauc man līdzi!” Torijas pirmā reakcija bija slepens atvieglojums. Beidzot viņa paliks viena. Varēs atgulties, aizvērt acis un izšķirot domu jucekli, kas valdīja prātā. Vismaz pāris stundu vienatnē, lai atjaunotu balto mūri, lai pārietu nervozās trīsas...

“Man ir milzums darāmā. Brauc vien!”

“Ir taču svētdiena.”

“Es zinu, ka šodien ir svētdiena. Un rīt, lai cik savādi, - rīt ir pirmdiena. Kad man gaidāms preču pievedums, arī no Lavelu kokvilnas apstrādes fabrikas. Dokumenti...”

“Dokumenti pagaidīs līdz pirmdienai." Runādams Keids novilka viņai dārza cimdus. “Es tev gribu ko parādīt.”

“Keid, es neesmu tā apģērbusies, lai kaut kur brauktu. Man nav pat somas.”

“Tev to nevajadzēs,” Keids atbildēja, vilkdams Toriju uz mašīnu. “Tikai vīrietis spēj kaut ko tādu pateikt,” viņa nošņācās, iekrizdama sēdeklī. “Ļauj man vismaz saķemmēt matus!”

Norāvis viņai no galvas salmu cepuri, Keids aizlidināja to uz mašīnas aizmuguri.

“Mati izskatās lieliski.” Torija vairs nepaguva neko iebilst, kad Keids jau bija apsēdies pie stūres. “Ja vējš tos mazliet papluinīs, tie izskatīsies vēl seksīgāk.” Paņēmis no vadības paneļa saulesbrilles, viņš tās uzlika, tad ieslēdza atpakaļgaitu. “Protams, kaut ko tādu arī spēj pateikt tikai vīrietis!” Izgriezis mašīnu uz ceļa, viņš nospieda gāzes pedāli. “Kad dusmojies, tu kļūsti skaistāka!”

“Tad jau pašlaik esmu brīnum skaista.”

“Tāda tu tiešām esi, mīlulīt! Tomēr, lai kāds tev būtu garastāvoklis, tu man patīc vienmēr. Nav slikti, vai ne? Cik ilgi jau mēs viens otru pazīstam, Torij?”

Viņa atglauda matus no sejas.

“Pavisam? Gadus divdesmit.”

“Nē. Mēs viens otru pazīstam divarpus mēnešus. Pirms tam mēs tikai staigājām viens otram apkārt. Varbūt dažreiz mēs viens otru arī nejauši iedomājāmies. Taču īstenībā mēs esam pazīstami tikai divarpus mēnešus. Vai vēlies zināt, ko es par tevi šajā laikā esmu noskaidrojis?”

Torija īsti nesaprata, uz ko Keids mērķē. Viņa tonis bija viegls, sejā bezrūpības izteiksme, tomēr aiz tā visa kaut kas slēpās.

“īsti nezinu, vai es to vēlos.”

“Tas nu man ir pilnīgi skaidrs. Pirms Viktorija Bodīna kaut ko dara, viņa visu desmitreiz apdomā. Tā sakot, pamatīgi izstudē katru jautājumu. Vieglprātīga uzticēšanās viņai nav raksturīga. Viņa pat sev īsti netic.”

“Ja cilvēks savu rīcību vispirms pārdomā, tad ir mazākas izredzes, ka viņam to nāksies nožēlot.”

“Tas nu būtu otrs. Loģika. Piesardzīga, ar loģisku prātu apveltīta sieviete. Dažam labam tāds variants liktos gluži parasts, varbūt pat neinteresants. Bet tikai tad, ja viņš nebūtu ņēmis vērā pārējo, kas pieder pie komplekta. Gribu, prātu, attapību, labsirdību. Temperamentu, kas vilina un sajūsmina, jo tikpat kā nav iespējams to nojaust. Un visi šie labumi kopā ir burvīgi iesaiņoti, varbūt tikai mazliet par ciešu.”

Keids nogriezās uz zemesceļa un samazināja ātrumu.

“Pamatīga analīze!”

“Ko nu, tas ir ļoti virspusīgs vērtējums! Tu esi sarežģīta, fascinējoša sieviete, Torij! Un ar tevi nav viegli. Tu esi neciešami prasīga -tieši tāpēc, ka neko neprasi. Sieviete, kas atsakās no jebkādas palīdzības, vīrieša patmīlībai ir grūts pārbaudījums.”

Torija neatbildēja, taču rokas viņa turēja saņemtas kopā - droša spriedzes pazīme. Keida balsī viņa bija saklausījusi slēptas dusmas.

“No šejienes iesim kājām.”

Viņš apturēja mašīnu un izkāpa. Abās ceļa pusēs aizstiepās tīrumi ar kokvilnas stādījumiem kā kareivjiem rindās. Torija ievilka nāsīs lekno, tvanīgo zemes un kūtsmēslu smārdu. Laikam gan šis lauks nesen apstrādāts, velēnas tikai nesen apvērstas, viņa nodomāja.

Nesaprazdama, kas viņiem šeit darāms, Torija apmulsusi sekoja Keidam pa vagu; kokvilnas stādu maigie pieskārieni pie stilbiem atsauca atmiņā bērnību.

“Necik daudz nav uzlijis,” Keids teica. “Lietus lija, tomēr par maz. Mums nevajag tik daudz irigācijas kā citām fermām. Augsne, kas nav piesātināta ar ķimikālijām, ilgāk saglabā mitrumu. Ja to kopj ar dabiskiem paņēmieniem, tā ir lekna, auglīga. Turpretī, ja cilvēks ķeras pie mākslīgiem līdzekļiem, gribēdams no tās izdabūt nezin ko, tai jādod arvien vairāk un vairāk, bet tā knapi velk dzīvību. Pēc pāris mēnešiem pogaļas jau vērsies vaļā...” Keids notupās un, ieāķējis saulesbriļļu kājiņu krekla priekšā, ar pirkstu pacēla augšup piebriedušu kokvilnas pogaļu. “Tēvs tagad būtu lietojis kādu ķimikāliju, lai palēninātu augšanu, un defoliantu, lai tiktu vaļā no lapām. Tā bija pierasts. Visi zināja, kā to dara. Ja kāds sāk darīt citādi, tas izraisa pretestību. Nākas ļaudīm pierādīt, ka tu rīkojies pareizi. Ļoti jācenšas, lai to pierādītu.” Keids atliecās un ieskatījās Torijai acīs. “Vai man būs ļoti jācenšas, lai pierādītu tev, Torij?”

“Par ko tu runā?”

“Ja pareizi saprotu, vairākums cilvēku pret tevi izturējušies vienā zināmā veidā. Tu pie tā esi pieradusi. Manuprāt, esmu centies darīt citādi.”

“Tu uz mani dusmojies.”

“Jā, jā... Es tiešām uz tevi dusmojos. Par to mēs vēl parunāsim. Taču pašlaik es tev jautāju: ko tu no manis gribi? Tieši ko?”

“Es no tevis neko negribu, Keid.”

“Nolādēts! Tā nu nav īstā atbilde!” Lieliem soļiem viņš gāja prom, un Torija metās viņam pakaļ.

“Kāpēc tā nav īstā atbilde? Kāpēc man no tevis kaut kas būtu

jāgrib, jāgrib, lai tu kaut ko darītu citādi, būtu citāds, ja es jau tagad esmu bezgala laimīga ar tevi tādu, kāds esi?”

Keids apstājās un pagriezās atpakaļ pret Toriju. Saule nežēlīgi svelmēja. Keids juta karstuma vilni pārveļamies pāri, uzvilnījām viņā pašā.

“Nu, tas jau ir kaut kas! Tu apgalvo, ka kopā ar mani jūtoties laimīga. Tomēr es pateikšu, kas mani vēl neapmierina. Es kaut ko vēlos arī no tevis. Ja viss norisināsies tik vienpusīgi, mums nekas neizdosies. Ilgu laiku mēs laimīgi nejutīsimies, ne tu, ne es.”

Torijai pakrūtē iedzēlās sāpe un sažņaudza sirdi.

“Tu vairs negribi! Es tā nevaru...” Elpa aizrāvās, aizlūza balss. Acis pieplūda ar karstām asarām. “Tu nevari... Piedod...” viņa izdvesa, nespēdama neko citu pateikt.

“Tev tiešām pienākas lūgt man piedošanu par tādām domām!” Neļaudams, lai Torijas asaras viņu novirza no iesāktā, Keids apdomādamies piemiedza acis. “Es taču teicu, ka tevi mīlu. Vai tu domā, ka šīs jūtas es varu gluži vienkārši izslēgt kā ar slēdzi, tāpēc ka tu man sagādā grūtības? Es atvedu tevi šeit tādēļ, lai parādītu: ja esmu ko iesācis, es to novedu līdz galam. Un tas, ko uzskatu par savu, saņem visu, ko es tam spēju dot. Un tu esi mana.” Satvēris Toriju aiz delmiem, viņš to gandrīz pacēla no zemes. “Man apnicis gaidīt, kad tu beidzot to sapratīsi! Tam, kas mans, es atdodu sirdi un dvēseli, bet gribu arī saņemt kaut ko pretī. Es teicu, ka tevi mīlu, Torij... Vai saņemšu kaut ko pretī?”

“Es baidos no jūtām, kas mani pie tevis saista, Keid. Vai vari to saprast?”

“Varbūt es saprastu, ja tu man atklātu, kas tās ir par jūtām.”

“Pārāk spēcīgas...” Torija aizvēra acis. “Tās ir tik spēcīgas jūtas, ka es vairs nespēju iedomāties savu dzīvi bez tevis. Man bail, ka es vairs to nespēju.”

“Jā, un citiem tas, protams, ir vienkārši! Man arī bail, un es arī vairs nespēju.” Keids viņu mazliet sapurināja, tā ka viņai bija jāatver acis. “Es tevi mīlu, Viktorija, un tas sagādājis man dažu labu grūtu brīdi.” Keids piespieda lūpas pie viņas pieres. “Tomēr es negribētu, lai būtu citādi.”

“Es vēlētos uztvert to mierīgi. Lai viss būtu vienkārši, normāli...” Piespiedusi vaigu Keidam pie krūtīm, Torija viegli pasmaidīja, jo viņš paķēra saulesbrilles un aizlidināja vagā.

“Kāpēc tu iedomājies, ka tas ir normāli - mierīgi uztvert mīlestību? Es nepavisam nejūtos mierīgs!” Keids ar roku piegludināja viņas matus. “Vai tu mani mīli, Torij?”

Torija ciešāk ieķērās Keida kreklā, it kā noenkurodamās viņam pie krūtīm.

“Jā. Un es domāju...”

“Tātad - jā.” Viņš pavilka Toriju aiz matiem, līdz viņai bija jāpaceļ seja uz augšu. “Paliksim pie “jā”...” viņš nomurmināja, un viņa lūpas piekļāvās pie Torijas lūpām. “Pasaki to vēl dažas reizes, lai mēs abi ar to aprodam... Vai tu mani mīli?”

“Jā.” Dziļi, elsaini nopūtusies, viņa apķērās Keidam ap kaklu. “Nu jau ir labāk! Torij, vai tu mani mīli?”

“Jā!” viņa atteica, šoreiz smiedamās.

“Gandrīz ideāli!” Keids atkal viegli aizskāra ar lūpām Torijas muti. “Vai kļūsi mana sieva, Torij?”

“Jā...” Piepeši viņa samirkšķinājusi atvēra acis un atrāvās. “Ko?” “Pirmā atbilde ir īstā.” Viņš satvēra Toriju un pacēla gaisā, tā ka viņas kājas vairs neskārās pie zemes, un skūpstīja tā, ka viņai aizrāvās elpa un sareiba galva.

“Nē! Laid mani lejā! Man jāpadomā.”

“Laikam gan šoreiz tu vispirms darīji un tikai pēc tam attapies, ka vajadzēja padomāt. Nu jau par vēlu, kā ir, tā jāiztiek!”

“Tā bija blēdīšanās, un tu ļoti labi to zini!”

“Manevrs,” viņš atbildēja, nesdams Toriju atpakaļ uz mašīnu. “Turklāt man tas trakoti labi izdevās.”

“Precēšanās nav nekāds joks, Keid! Es vēl par to neesmu domājusi.”

“Nu tad domā labi ātri! Ja gribi lielas kāzas, tad jāpagaida līdz rudenim, kad būs novākta raža.” Viņš iesēdināja Toriju mašīnā. “Bet, ja tu dod priekšroku klusām laulībām intīmā gaisotnē kā es, tad nākamā nedēļas nogale būtu tieši piemērota.”

“Izbeidz! Apklusti! Es neesmu teikusi, ka ar tevi precēšos.” “Teici gan!” Keids vienā lēcienā bija uz mašīnas sēdekļa Torijai blakus. “Tagad vari atkāpties un mest līkločus, lai jauktu pēdas, bet

viss ir skaidrs tik un tā. Es tevi mīlu. Tu mīli mani. Un mēs stūrējam taisnā ceļā laulības ostā, jo esam tādi cilvēki, Torij! Es gribu dzīvot kopā ar tevi visu mūžu. Lai mums būtu ģimene.”

“Ģimene...” No šā vārda Torijai uzmetās zosāda. “Vai tad tu nesaproti, ka tieši tas... Ak dievs, Keid!”

Viņš satvēra Torijas seju plaukstās.

“Mūsu ģimene, Torij. Tā, ko mēs veidosim abi kopā, un tā būs mūsu.”

“Tu lieliski zini, ka tas nebūs vienkārši.”

“Protams, tas nebūs vienkārši. Rīkoties pareizi nebūt nenozīmē izvēlēties vienkāršāko ceļu.”

“Patlaban nav īstais laiks, Keid! Mums apkārt ir tik daudz visa kā...”

“Tieši tāpēc tas ir īstais laiks.”

“Mums jāaprunājas prātīgi,” Torija viņam teica, kad mašīna iekustējās. “Kad man galva vairs neies riņķī.”

“Nav iebildumu! Runāsim, cik ilgi vien tev patiks.” Ceļu sazarojumā Keids nogrieza pa kreisi. Torija sēdeklī strauji saslējās; no uztraukuma viņai gandrīz kļuva nelabi.

“Uz kurieni tu brauc?”

“Uz “Skaistajiem sapņiem”. Man tur kaut kas jāpaņem.”

“Es nebraukšu līdzi! Es nevaru turp braukt.”

“Protams, vari.” Keids uzlika roku uz Torijas rokas. “Tā ir tikai māja, Torij! Tikai māja. Un tā pieder man.”

Krūtis viņai sāpīgi sažņaudzās, plaukstas kļuva miklas “Es neesmu sagatavojusies. Un tavai mātei tas nepatiks. Tās ir tavas mātes mājas, Keid...”

“Tās ir manas mājas,” viņš vēsi pārlaboja. “Un turpmāk tās būs mūsu mājas. Mātei vajadzēs ar to aprast.”

Un Torijai arī, viņš nodomāja.

26

Šis nams Torijai vienmēr bija licies brīnišķīgs. Tas nebija eleganti daiļš kā vecās, jaukās Čārlstonas ēkas ar to plūstošajām aprisēm un sievišķīgo pievilcību. Tas bija varens, neatkārtojams, spēkpilns. Bērnībā viņa to bija iztēlojusies par pili. Skaistuma un sapņu, un varenības simbolu. Nedaudzajās reizēs, kad viņai bija atļauts tur ieiet, viņa bija raudzījusies apkārt lielām acīm un drīkstējusi runāt tikai čukstus, gluži kā pagāns, kas iegājis katedrālē.

Gaužām reti mazā Torija bija tur iegājusi, jo bija pārāk kautrīga un baidījās no atraidījuma, ko pauda Mārgaritas Lavelas seja ar sakniebtajām lūpām. Viņa bija pārāk maza, lai prastu aizstāvēties pret Mārgaritas domu skabargainajām bultām.

Taču viņa bija visu izzinājusi, visam pieskārusies, visas smaržas saodusi caur Houpu.

Viņa zināja, kāds skats paveras no katra loga, zināja, kāda ir sajūta, sperot kāju uz flīžu grīdas un kāda - uz parketa. Viņa saoda Houpas tēva smaržu torņa kabinetā - ādas mēbeļu un viskija, un tabakas smaržu kokteili ar nosaukumu “vīrietis”.

Tētis.

Vairs nebija iespējams ielūkoties šajā namā ar Houpas acīm, lai izjustu tā pievilcības spēku. Viņai tas bija jāskata pašai, tagadnē, realitātē.

Iespaids bija tikpat satriecošs kā pirmajā reizē, kad viņa bija šo namu uzlūkojusi. Tas stāvēja stalts un lepns, torņiem ietiecoties debesu zilgmē. “Skaistie sapņi”. Jā, tieši tā. Sapņu nams ar puķu dobēm, kas noklātas priekšā kā brīnišķi paklāji, un mūžveciem kokiem kā sargiem abās pusēs. Uz bridi Torija gluži piemirsa, ka pēdējo reizi bija atklibojusi šurp pa gatvi ar šausmās ieplestām acīm un nāvi sirdī.

“Tas nemainās...” viņa nomurmināja.

“Ko tu teici?”

“Šis nams nemainās, lai kas notiktu tam apkārt vai tā iekšienē. Un tas ir īsts brīnums.”

Labpatika Torijas balsī bija kā glāsts Keida sirdij.

“Maniem senčiem piemitusi pašcieņa un humora izjūta. Tā raksturo arī šo namu,” viņš sacīja. Un, mašīnu apturējis, mudināja: “Iesim iekšā, Viktorija!”

Viņa pat nebija apzinājusies, ka smaida; nu smaids apdzisa.

“Tu gribi iekulties nepatikšanās.”

Keids apgāja mašīnai apkārt un atvēra durvis.

“Es gribu, lai mīļotā sieviete ienāk manā mājā.” Saņēmis aiz rokas, viņš izvilka Toriju ārā no sēdekļa. Torija nodomāja, ka ar visu smalkumu viņš ir bezgala ietiepīgs. “Ja nepatikšanas būs, mēs tiksim ar tām galā.”

“Tev ir vieglāk. Tev ir stingrs pamats zem kājām, piemēram, šī māja. Es vienmēr esmu atradusies slīkšņas malā; viens neuzmanīgs solis - un...” Torija palūkojās augšup uz Keidu. “Vai tev tiešām ir tik svarīgi, lai es spertu šo soli?”

“Jā, tiešām.”

“Nu, tad esi gatavs vilkt mani ārā...”

Viņi uzkāpa lievenī. Torija atcerējās, kā ar Houpu bija te spēlējusi ričuraču un pētījusi pirātu kartes. Slaidas, vēsas, norasojušas limonādes glāzes. Cepumiņi ar cukura glazūru. Rožu un lavandas smarža. Tēls atgriezās un aizslīdēja. Divas meitenītes ar saules nobrūninātām rokām un kājām, sabāzušas galvas kopā. Čukstēdamas vienotrai noslēpumus, ko nedrīkst zināt neviens cits.

“Piedzīvojumi!” Torija klusi noteica. “Tas bija mūsu moto. Mēs gatavojāmies daudziem piedzīvojumiem.”

“Tagad mums tie būs.” Keids pacēla viņas roku un noskūpstīja. “Houpai tas patiktu, vai ne?”

“Jā, droši vien. Lai gan par zēniem viņa īpaši neinteresējās. Apnicīgi, muļķīgi radījumi!” Torijai izdevās pasmaidīt; Keids patlaban vēra durvis. Sirdij satraukti pukstot, viņa lūkojās varenajā priekšnamā ar skaisto, zaļo flīžu grīdu; šobrīd viņai tas atgādināja slazdu. “Keid...”

“Nebaidies!” viņš sacīja un ievilka Toriju iekšā.

Gaiss te bija vēss, kā vienmēr. Vēss, tīrs, smaržīgs gaiss. Torija atcerējās, cik jauks tas viņai vienmēr bija licies salīdzinājumā ar smacīgajām vecāku mājām; gaisu šeit nekad nebojāja iepriekšējās dienas ēdiena atlieku izgarojumi.

Un viņa atcerējās, kā reiz bija šeit stāvējusi blakus Keidam, gandrīz tajā pašā vietā.

“Tu biji gara auguma.” Torija centās saņemties, lai balss nedrebētu. “Tu man likies tik slaids un skaists... Princis, kas dzīvo pilī. Un tas tu vēl arvien esi. Nekas nav mainījies...”

“Tradīcijas ir Lavelu reliģija. Tās mums ir asinīs. Tās ir gan spēks, gan važas. Nāc viesistabā! Es tev atnesīšu kādu vēsu dzērienu.”

Daudz netrūka, lai Torija būtu atbildējusi: “Es nedrīkstu iet viesistabā.” Viņa bija drīkstējusi sēdēt virtuvē, turklāt tur bija jānokļūst pa sētaspuses durvīm. Laila viņu uzcienāja ar ledus tēju vai koka-kolu, iedeva pagrauzt cepumiņu vai kādu citu gardumu. Ja Torija palīdzēja virtuves uzkopšanā, viņa dabūja arī divdesmit piecu centu monētu, ko noglabāt māla traukā zem gultas.

Kungu istabās iet viņai bija aizliegts.

Torija saņēmās un aizgainīja sendienu atmiņas. Vajadzēja koncentrēties uz to, kas notiek pašlaik. Viņa pievērsās vāzei ar balti mirdzošu agrīno liliju pušķi, kura stāvēja uz galdiņa pie kāpnēm. Galdiņš bija pārsegts ar greznu, tamborētu galdautu, un liliju smarža bija izteikti sievišķīga... Blakus vāzei slējās slaidas, baltas sveces spilgti zilos svečturos. Dedzinātas tās nebija; tās stāvēja tīras, neskartas, ideāli baltas.

Kā fotogrāfijā, Torija nodomāja. Katrs priekšmets, katra kompozīcija līdz pēdējam sīkumam pārdomāta un nemainīga - gadu desmitiem nemainīga.

Un nu viņa šo fotogrāfiju izbojās.

Tiklīdz viņa spēra soli uz viesistabas durvju pusi, kāpņu augšgalā nostājās Mārgarita.

“Kinkeid!” Mārgaritas balss bija asa kā pātagas cirtiens. Roka, turoties pie margām, drebēja, bet viņa centās trīsas apvaldīt. Augsti paceltu galvu viņa kāpa lejā. “Es vēlos ar tevi runāt.”

“Kāpēc ne!” Keids pazina šo toni un šo stāju un necentās ar smaidu padarīt savu atbildi pieklājīgāku. “Es tikai ievedīšu Toriju viesistabā. Vai tu arī nāksi?”

“Man jārunā ar tevi divatā. Lūdzu, uzkāp augšā!” Un Mārgarita jau gribēja aizgriezties, pārliecināta, ka dēls klausīs pavēlei.

“Diemžēl tev būs mazliet jāpagaida,” viņš laipnā balsī atbildēja. “Man ir viešņa.”

Mārgarita sastinga, viņas galva niknumā nodrebēja.

“Keid, nevajag! No tā nav jēgas!” Torija lūdzās, kad Keids viņu ieveda viesistabā. Mārgaritas naidīguma bultas viņa juta gluži kā dzelkšņus.

“Jēga ir ļoti būtiska. Ko tu dzersi? Lailai virtuvē noteikti ir ledus tēja, un tev aiz muguras bārā atrodas minerālūdens.”

“Man neko nevajag. Neizmanto mani par ieroci, Keid, tas nav godīgi!”

“Mīļumiņ!” Viņš pieliecās, lai noskūpstītu Toriju uz pieres. “Es to nedaru.”

“Kā tu uzdrīksties?” Mārgarita stāvēja durvīs; viņas seja bija bāla un stinga, tikai acis dzalkstīja dusmās. “Kā tu uzdrīksties mani apvainot, ievezdams mājās šo sievieti? Savu vēlēšanos es tev paudu pietiekami skaidri. Es negribu viņu redzēt savās mājās!”

“Varbūt es neesmu pietiekami skaidri paudis savu vēlēšanos.” Keids pamīņājās no vienas kājas uz otru, tad uzlika roku Torijai uz pleca. “Torija ir atnākusi pēc mana aicinājuma, un es priecājos, ka viņa to darīja. Un es vēlētos, lai manās mājās pret maniem viesiem izturētos ar cieņu.”

“Ja nu tu katrā ziņā vēlies, lai mēs runājam viņas klātbūtnē, tad nav arī jēgas tēlot pieklājību.” Līdz ar Mārgaritas ienākšanu aina bija citāda. Dekorācijas šai izrādei ir nemainīgas, Torija nodomāja, mainās tikai aktieri. “Tu vari gulēt, ar ko vien vēlies,” Mārgarita turpināja. “Es nevaru tev to aizliegt, tāpat kā nevaru tev aizliegt celt neslavu sev un savai ģimenei. Tomēr manā mājā tu šo slampu nevedīsi!”

“Lūdzu, izvēlies vārdus, māt!” Keida balss bija kļuvusi draudīgi klusa. “Tu runā par sievieti, ar ko es gatavojos precēties.”

Mārgarita grīļodamās atkāpās, it kā dēls viņai būtu iesitis. Seja viņai sārtojās, tā kļuva gluži plankumaina.

“Vai tu esi jucis?” viņa iesaucās.

Kas man tagad būtu jāsaka, Torija sev vaicāja. Jādomā taču, ka arī man šajā dīvainajā drāmā paredzēta kāda replika. Kāpēc es to nespēju atcerēties?

“Es nemaz neceru uz tavu atzinību. Ja mana izvēle tev nepatīk -ļoti žēl, bet tev būs ar to jāsamierinās.”

“Keid!” Torija beidzot ieteicās; balss no ilgās klusēšanas likās ierūsējusi. “Māte droši vien vēlētos aprunāties ar tevi divatā.” “Nebāziet degunu, kur nevajag!” Mārgarita nošņācās uz viņas pusi. “Pārāk ilgi esmu gaidījusi, ka tu nāksi pie prāta, Keid! Turpinādams sakaru ar šo sievieti, tu riskē ar “Skaistajiem sapņiem”. Es izmantošu savu ietekmi uz Lavelu Kokvilnas uzņēmuma direktoru padomi, lai tevi izbalso no priekšsēža amata.”

“Vari mēģināt,” Keids rāmi atbildēja. “Tev tas neizdosies. Neviens gājiens! Pārsvars ir manā pusē. Pat tad, ja tev izdotos iedragāt manas pozīcijas rūpnīcas vadībā - par to es šaubos fermai tu klāt netiec.”

“Vai tāda ir tava pateicība? Visā vainīga viņa!” Papēžiem uz parketa klikšķot, Mārgarita metās pie Torijas. Keids pakāpās uz priekšu, nostādamies starp Toriju un māti.

“Nē, es pats tā esmu izlēmis! Runā ar mani!”

“Paskat! Saviesīgs brīdis!” Viesistabā ienāca Feita, viņai nopakaļ ietenterēja Princese. Feitas lūpās rotājās smaids, acis jautrībā dzirkstīja. “Sveika, Torij! Tu labi izskaties! Varbūt iedzersim vīnu?” “Lieliska ideja, Feita! Pacienā Toriju ar vīnu! Runā ar mani, māt!” Keids atkārtoja, atkal pievērsdamies Mārgaritai.

“Tu apkauno savu dzimtu un māsas piemiņu.”

“Es ne, bet tu gan to dari. Tas ir kauns - vainot bērna nāvē otru bērnu. Un tas ir kauns - izturēties pret sievieti, kura neko nav noziegusies, ar ļaunumu un nicinājumu, izgāzt uz viņu dusmas par savu nelaimi. Tiešām žēl, ja šī nelaime tev neļāva ievērot, ka tev ir vēl divi bērni. Tu varēji dzīvot, viņus mīlēdama, nevis slēpties aiz savas nelaimes kā aiz cietokšņa mūriem.”

“Un tu ar mani tā runā?”

“Esmu mēģinājis ar tevi runāt visvisādi. Labi, ja tu izvēlējies šādu attieksmi, - tā ir tava darīšana. Ja vēlies arī turpmāk dzīvot tā, kā esi dzīvojusi visus šos astoņpadsmit gadus, - dari to! Taču Feitai ir pašai sava dzīve, un man arī. Un mana dzīve turpmāk būs saistīta ar Toriju.”

“Nu tad apsveicu!” Feita pacēla vīna glāzi augšup, tad to izdzēra. “Īstenībā te laikam derēja šampanietis. Torij, es pirmā tevi sveicu mūsu jaukajā ģimenītē!”

“Apklusti!” Mārgarita nošņāca. Meita tikai paraustīja plecus. “Tu domā - es nezinu, kāpēc tu tā rīkojies?” Mārgarita pievērsās Kei-dam. “Man par spīti! Lai atriebtu kaut kādus iedomātus pārdarījumus. Esmu tava māte un vienmēr esmu centusies tev sniegt visu labāko!”

“To es zinu.”

“Kas to būtu domājis...” Feita nomurmināja. Keids uzmeta viņai īsu skatienu un papurināja galvu.

“Man nav iemesla tev spītēt vai tevi par kaut ko sodīt, māt,” viņš turpināja. “Es to nedaru tevis dēļ. Tas vajadzīgs man pašam, jo esmu piedzīvojis brīnumu. Torija ir atgriezusies.” Viņš saņēma To-rijas roku - tā bija ledusauksta - un pavilka, likdams Torijai piecelties un nostāties viņam blakus. “Un es atklāju sevī jūtas, kādas līdz šim nebiju pazinis. Es atklāju, ka spēju šo sievieti mīlēt un sargāt. Mūsu satikšanās ir vislabākais, kas varēja notikt. Zinu, ka Torija tā nedomā, pēc šīs dienas viņa noteikti tā nedomās. Tomēr es to noteikti zinu. Un par savu pārliecību cīnīšos.”

“Līdz rītam mūsu advokāts Pērsels būs sastādījis manu jauno testamentu. Es tev neatstāšu ne graša!” Mārgarita pievērsa dusmās degošo skatienu Feitai. “Ne graša - saprati? - ja nenostāsies manā pusē! Tavās interesēs nav šo sievieti aizstāvēt. Ja nebūsi muļķe, dabūsi gan savu, gan Keida daļu - sākot jau ar to, kas jums abiem pienāksies no purvmalas mājas un Tirgus ielas nama vērtības.”

Feita domīgi raudzījās vīna glāzē.

“Hmm... Un kāda šī vērtība varētu būt?”

“Ap simt tūkstošiem,” Keids viņai atbildēja. “Kāda būtu mana daļa mātes testamentā - to nu grūti pateikt, bet katrā ziņā rakstāma ar septiņām nullēm.”

“Oho!” Feita saviebās. “Paskat tik! Tātad, ja es, klausīdama mātei, tā sacīt, pametīšu Keidu vilkiem, tas viss būs mans?” Viņa ieturēja pauzi, tad turpināja: “Vai tu atceries kādu reizi, māmiņ, kad es tevi būtu klausījusi?”

“Tu darītu gudri, ja nepārsteigtos un visu apdomātu.”

“Kad tad es kaut ko esmu darījusi gudri? Keid, vai dzersi vīnu vai alu?”

“Otrreiz es tev nepiedāvāšu,” Mārgarita dzedri sacīja. “Ja tu, Keid, katrā ziņā vēlies novest šo farsu līdz galam, man šī māja būs jāatstāj, un tad mums vairs nebūs nekādu domstarpību.”

“Ja tu tā darīsi - tiešām žēl!” Keids savaldīgi atteica. “Tomēr ceru, ka ar laiku tu apdomāsies.”

“Vai tiešām viņa tev ir dārgāka par tuviniekiem? Viņas dēļ tu atsakies no ģimenes?”

“Ne mirkli nešauboties! Laikam gan tev nav gadījies ko tādu izjust, citādi tu par manu rīcību nebrīnītos.”

“Viņa iedzīs tevi postā!” Mārgarita uzlūkoja Toriju. “Varbūt tu domā, ka esi ļoti gudra, ja tev izdevies to panākt. Tu domā, ka esi uzvarējusi. Tomēr tu maldies. Beigu beigās viņš izpratīs tavu patieso dabu - un tad tu paliksi tukšām rokām.”

Tagad Torija zināja atbildi, īsto atbildi, tā gaidīja, lai viņa to pateiktu.

“Keids tiešām izprot manu īsto dabu, misis Lavela, un man tas ir īsts brīnums. Lūdzu, nelieciet viņam izvēlēties vienu vai otru no mums! Citādi mums ar šo apziņu būs jādzīvo visu mūžu.”

“Man reiz bija meita. Viņa arī izvēlējās tevi - un par to dārgi samaksāja! Tagad tu gribi man atņemt otru bērnu. Lūdzu brītiņu pagaidīt. Es saposīšos ceļam, jo vēlos tūliņ šo māju pamest,” viņa sacīja Keidam. “Ceru, ka tev pietiks pieklājības gādāt, lai viņa nemaisās man pa kājām, līdz būšu tikusi prom.”

“Ha, hā!” Feita noteica, mātei aizejot, un piepildīja otru glāzi. “Tas tik bija ko vērts!”

“Feita!”

“Nemaz neglūni uz mani!” viņa atcirta Keidam. “Varbūt jums ne vienam, ne otram tas nelikās diez cik jautri, bet man gan. Sevišķi jautri! Māmiņa jau sen to bija pelnījusi. Še, iedzer!” Un viņa iespieda vīna glāzi Torijai rokās. “Izskatās, ka tev derētu.”

“Ej parunājies ar viņu, Keid! Tu taču nevari viņu atstāt tik satrauktu!”

“Ja Keids to darīs, viņš zaudēs visu manu apbrīnu un cieņu, ko pēdējā laikā izpelnījies.” Pacēlusies pirkstgalos, Feita noskūpstīja brāli uz vaiga. “Rādās, ka mūs abus viņai tomēr nav izdevies pataisīt par nekam nederīgiem cilvēkiem.”

Keids saņēma viņas roku plaukstās un brīdi paturēja. “Paldies...”

"Nav par ko, dārgumiņ!” Ar vīna glāzi rokā Feita atlaidās atzveltnes krēslā un pasmaidīja, jo Princese tūdaļ ielēca viņai klēpī. “Nezinu, kā jūs, bet es grasos šo notikumu nosvinēt.”

“Ko īsti? Keida paziņojumu, ka viņš grib mani precēt, vai arī tavas mātes izmisumu?”

Galvu pieliekusi, Feita lūkojās Torijā.

“Es varētu priecāties gan par vienu, gan otru, bet tu laikam to nespēj. Tu esi pārāk jūtīga. Un tev ir laba sirds. Ak, kā viņai nepatiktu to dzirdēt! Uz to es atkal iedzeršu!” Feita iesaucās un pacēla vīna glāzi.

“Izklausās netaktiski, Feita...” Keids nomurmināja.

“Ak, ļauj taču man kaut nedaudz izgāzt žulti, labi? Visi jau nevar būt tik cēli kā mūsu jaunais pāris! Jēziņ, jūs tiešām saderat kopā! Kas to būtu domājis! Es par jums priecājos. Grūti ticēt, bet es tiešām par jums priecājos. Pati gan jūtos nedaudz jokaini.”

“Zini, labāk centies savas mulsinošās jūtu izpausmes paturēt sevī!” Keids strupi noteica un pievērsās Torijai, noglāstīdams viņas rokas. “Man kaut kas jāpaņem no kabineta, tad brauksim. Vai pagaidīsi mani šeit?”

“Keid, ej aprunājies ar māti!”

“Nē.” Viņš viegli noskūpstīja Toriju. “Tūliņ būšu atpakaļ.” “Izdzer vīnu!” sacīja Feita, kad viņas bija palikušas vienas. “Tu esi galīgi bāla.”

“Man negribas.” Nolikusi glāzi, Torija piegāja pie loga. Viņa vēlējās tikt ārā, ievilkt gaisu plaušās.

“Rādīdama tik traģisku seju, tu apbēdināsi Keidu. Viņš tā rīkojās, tāpēc ka tevi mīl.”

“Un tu - kāpēc tu tā rīkojies?”

“Interesants jautājums... Pirms gada - ko nu, vēl pirms mēneša -es varbūt būtu ar māti vienojusies. Runa ir par lielu naudu, un man patīk, ja varu dabūt visu, kas par lielu naudu dabūjams.”

"Nē, tu nebūtu to darījusi, un es tev pateikšu, kāpēc.” Torija atskatījās. “Pirmkārt, tev patiktu lepni atteikties, tā sakot, iesviest šo naudu mātei sejā, un, otrkārt, tu to nedarītu tāpēc, ka Keids tev ir mīļš.”

“Jā, tā ir. Bet mums tas ir grūti - iemācīties vienam otru mīlēt. Māte par to ir gādājusi.”

“Vai tiešām tu vienmēr visā vainosi māti?”

“Nē, tikai tajā, kur viņa tiešām ir vainojama. Skaidrs, es pati arī esmu salaidusi savu dzīvi dēlī. Taču Keids to nav darījis. Viņš nedara pāri ne citiem, ne arī pats sev. Un es viņu ļoti mīlu.” Torija pārsteigta palūkojās uz Feitu. Spožās acis bija pieplūdušas ar asarām. “Viņš to neteica mātei tādēļ, lai viņu sāpinātu, bet gan tāpēc, ka tā ir patiesība. Es gan labprāt viņai pateiktu ko tādu, kas viņu sāpinātu. Ja vēlies, vari just viņai līdzi, bet no manis to negaidi. Tu esi sieviete, kas spēj darīt manu brāli laimīgu, un es gribētu pieredzēt, ka viņš tādu iespēju izmanto.”

"Kāpēc tu to neteici viņam?”

“Es to saku tev. Es nojaušu, ko viņš pret tevi jūt. Kaut es spētu kādu tā mīlēt! Ne jau tāpēc, ka es to uzskatu par savu trūkumu. Es sev patīku tāda, kāda esmu. Tomēr, ja kāds cilvēks tavā dzīvē piepeši kļūst tik nozīmīgs...” Feita domīgi raudzījās uz vīnu savā glāzē, kam cauri spīdēja saules gaisma. “Ja kāds cilvēks tev tik daudz nozīmē, tad iznāk, ka tev viņam daudz kas no sevis arī jāziedo...” Viņa palūkojās uz Toriju. “Tā taču ir, vai ne?”

“Jā. Tomēr, ja viņš tevi mīl, tas nav tik svarīgi.”

“Interesanti! Par to ir vērts padomāt...” Feita atskatījās; Keids bija atgriezies. “Tagad jūs droši vien gribat palikt divatā.”

“Jā.”

“Tad mēs ar Princesi dosimies projām, vai ne?” Feita pabužināja kucēnu, tad nolika to uz grīdas. “Es pat domāju, ka mēs tagad dosimies pavizināties un neatgriezīsimies, kamēr gaiss nebūs tīrs.” Iedama ārā, Feita noglāstīja brāļa vaigu. “Iesaku jums darīt tāpat.”

“Vēl ne.” Nogaidījis, līdz durvis aiz māsas aizveras, viņš pastiepa roku pretī Torijai. “Es gribu to izdarīt šeit. Lai loks būtu noslēdzies.” “Es zinu, Keid, ka tev tas bija grūti. Tev un arī citiem... Es...” “Nē, tas nebija grūti. Un tas ir paveikts. Tu un es - mums viss vēl tikai sākas.” Viņš izņēma no kabatas kārbiņu un to atvēra. Saules starā spoži uzzibsnīja briljants. “Tas piederēja manai vecmāmiņai, un es to esmu mantojis.”

No pārbīļa Torijai aizžņaudzās kakls.

“Nē!” Viņa gribēja roku atvilkt, bet Keids to cieši turēja savā. “Vecmāmiņa man to novēlēja, cerēdama, ka reiz es to uzdāvināšu savai līgavai,” Keids turpināja. “Deborai es to neuzdāvināju. Man tas pat neienāca prātā. Laikam gan es to neapzināti glabāju kādai citai. Neapzināti gaidīju kādu citu. Paskaties uz mani, Torij!” “Viss notiek tik ātri... Tev vajadzētu apdomāties.”

“Divdesmit gadi vai divi mēneši - kāda starpība? Ja tu netici manām runām, ja tās tevi vēl nepārliecina, tad ieskaties manī!” Un viņš piespieda Torijas delnu sev pie krūtīm, tur, kur pukstēja sirds. “Ieskaties manī, Torij!”

Viņa nevarēja atteikties to darīt, īstenībā arī nespēja pretoties. Viņa juta Keida karstos sirdspukstus; no tiem staroja kvēle un spēks. Tie iedvesa cerību. Keida sirds zem viņas plaukstas pukstēja spēcīgi un vienmērīgi, viņa acis ne mirkli nenovērsās no viņas acīm. Tā ir uzticība, Torija nodomāja. Viņš man uztic sevi visu. Nākamais solis jāsper man.

“Man gribētos, lai tu spētu ieskatīties manī, jo savas jūtas es nespēju izteikt,” viņa sacīja. “Tā visa ir tik daudz, tas mani biedē. Nemūžam es vairs negribēju nevienā iemīlēties... Taču es nezināju, ka var būt arī citādi. Nezināju, ka tas būsi tu... Tu esi tik uzticams, Keid!” Viņa smaidīdama pasniedzās, lai pabužinātu Keida matus. “Tu mani nomierini.”

“Kļūsti mana sieva!”

“Ak dievs...” Torija dziļi ieelpoja; viņai bija mirkli jāsaņemas. “Jā!” Viņa noraudzījās, kā Keids uzmauc viņai pirkstā gredzenu. “Tas ir tik skaists! Man reibst galva, to uzlūkojot vien.”

“Mazliet par lielu. Tev ir smalki pirksti. Mēs to pārtaisīsim.”

“Vēl ne! Vispirms gribu ar to aprast.” Torija sažņaudza roku dūrē, tad dziļi nopūtās. “Viņa tik ļoti mīlēja vīru...” Kad Torija palūkojās augšup, viņas acis bija sapņainas, pilnas vīziju. “Tava vecmāmiņa. Viņu sauca Laura, un viņa bija laimīga...”

“Arī mēs būsim laimīgi.”

Un Torija viņam ticēja.

Pa autostrādi Kāris Russ brauca ar astoņdesmit jūdžu ātrumu stundā un ieslēgtu sirēnu. Skaidrs, ka tas nepavisam nebija vajadzīgs, toties sagādāja prieku vecajam draugam Dž. R. Tuvojoties ceļam, kur vajadzēja nogriezties, Russ sirēnu tomēr izslēdza.

“Varbūt svētdienās mums vajadzētu tā pabraukāt, nevis tupēt pie upes ar makšķeri,” viņš sacīja.

“Jā, tas uzkarsē asinis,” piekrita Dž. R. “Tādā ātrumā brāžoties pa ceļu, nemaz vairs nejūties kā vecs kraķis.”

“Kurš tad te būtu tas vecais kraķis? Tu, vai? Zini, kā mēs varētu darīt, Dž. R.? Es tevi izlaidīšu pie māsas mājas, bet pats braukšu un iepazīšos ar šerifu. Tikmēr tu ar māsu aprunājies, un lai viņa savāc mantas.”

“Jā, paldies!” Dž. R. saplaka dūša, taču viņš centās to neizrādīt. “Sāra droši vien negribēs braukt projām; nemaz nebūs tik viegli viņu pierunāt. Varbūt es varētu viņai sacīt - mēs domājam, ka Hani-bals mitinās kaut kur Progresā, tāpēc, braukdama mums līdzi, viņa nokļūs vīram tuvāk.”

“Ļoti iespējams, ka tā arī ir. Tāpēc norīkošu tavā ielā papildu patruļu. Un es vēlētos, lai tu beidzot ieslēgtu to smalko signalizācijas sistēmu, ko Būtsa pirms daudziem gadiem tev lika ierīkot.”

“Mēs to lietojam kopš tās dienas, kad noslepkavoja Šeriju Be-louzu. Būtsa teica, ka ne mirkli nespējot justies droša.” Dž. R. iedomājās dzimto pilsētu... ielas, ko varētu izstaigāt aizvērtām acīm... ļaudis, kurus pazina. Un kuri pazina viņu. “Kaut kam tādam nevajadzēja notikt.”

“Dažreiz tomēr notiek arī kas tāds, kam nevajadzētu notikt. Redzi, Dž. R., mēs esam piedzimuši un uzauguši citādos laikos. Tagad mēs vērojam pārmaiņas, kas notiek Progresā, - un daudzas no tām ir uz labu. Mēs tās pieņemam; varbūt mums šķiet, ka kaut kas tiek zaudēts, ja tajos laukos, kur mēs spēlējām futbolu, saceļ dzīvojamās mājas; varbūt mums nepatīk lielveikali un tirdzniecības centri ārpus pilsētas. Taču ir arī tādas pārmaiņas, kurām mēs nedrīkstam pakļauties.”

Dž. R. pasmaidīja.

“Ko tu ar to gribi teikt?”

“Ja es pats to zinātu... Vai šis ir īstais pagrieziens?”

“Jā. Ceļš ir slikts. Uzmanies no akmeņiem! Man kauns, ka tu redzēsi, kā viņa dzīvo, Kāri.”

“Nemels niekus! Mēs jau pārāk ilgi esam pazīstami, lai tu raizētos par tādām blēņām.” Apvidus mašīna palēcās, apakšā norībēja akmens. Kāris Russ saviebdamies samazināja ātrumu. Raugoties uz priekšu, viņa acis piepeši piemiedzās. “Kas tur, ellē, notiek?” viņš iesaucās. “Nolādēts! Kaut kādas ziepes. Nolādēts...” Un viņš atkal palielināja ātrumu; atlikušo ceļa gabalu braucamais neganti lēkāja pa ceļa grambām.

Pie mājas stāvēja divas policijas mašīnas, nezālēm aizaugušais pagalms bija apjozts ar dzelteno policijas lenti. Tiklīdz Kāris nobremzēja, no lieveņa nokāpa formā tērpies vīrs.

“Policijas priekšnieks Russ no Progresas.” Kāris Russ sameklēja kabatā apliecību un pacēla to augšup. “Kas šeit noticis?”

“Nežēlīgs uzbrukums.” Policijas virsnieka seja bija bāla un stinga, tumšās brilles aizsedza skatienu. “Lūdzu, palieciet tepat! Šerifs ir iekšā mājā. Viņš noteikti vēlēsies ar jums runāt.”

“Te dzīvo mana māsa!” Dž. R. saķēra policistu aiz piedurknes. “Tā ir viņas māja. Kur mana māsa ir?”

“Par to jūs aprunāsieties ar šerifu. Lūdzu, neejiet norobežotajā teritorijā!" To pateicis, policijas virsnieks lieliem soļiem iegāja mājā. “Sārabetai būs kas atgadījies. Man jāiet un...”

“Pagaidi!” Kāris Russ noturēja draugu, lai tas nebrāztos uz priekšu. “Pagaidi tepat! Kas būs, būs, tu tur neko nevari līdzēt.”

Viņš jau bija ievērojis tumšo plankumu smiltīs pie vistu kūts un otru plankumu pāraugušajā zālienā.

Šerifs Bridžers bija spēcīga auguma vīrs ar laika vēju ārdētu seju. Gaišzilās, it kā izbalojušās acis ieskāva krunciņu tīkls gluži kā saules iededzināts raksts. Iznācis lievenī, viņš aplaida skatienu apkārt, tad notrauca no pieres sviedru pērlītes un devās pie abiem gaidītājiem.

“Policijas priekšnieks Russ?”

“Jā. Šerif, es atvedu šurp misteru Mūniju, lai viņš pierunātu savu māsu, Sārabetu Bodīnu, pārcelties uz dzīvi pie viņa. Vai šeit kas atgadījies?”

Bridžers pievērsa gaišzilo acu skatienu Dž. R.

“Jūs esat Sārabetas Bodīnas brālis?”

“Jā. Kur mana māsa ir?”

“Diemžēl, mister Mūnij, man jums jāpavēsta kas ļoti nepatīkams. Šorīt te kaut kas atgadījies - agri no rīta. Jūsu māsa ir mirusi.”

“Mirusi? Ko jūs runājat? Tas nav iespējams! Pavisam nesen es ar viņu vēl runāju, pirms nepilnām divām dienām! Kāri, tu taču teici, ka policija viņu apsargājot!”

“Mēs to arī darījām. Un šorīt gāja bojā viens no maniem ļaudīm. Krietns vīrs, ģimenes tēvs. Es jūtu jums līdzi, mister Mūnij, un viņa ģimenei arī.”

“Paklau, Dž. R., sēdies mašīnā! Pasēdi, līdz spēsi nostāvēt.” Kāris Russ atvēra mašīnas durvis un iestūma draugu iekšā. Dž. R. seja bija kļuvusi neveselīgi sarkana, viss viņa lielais augums drebēja. “Šerif, vai kāds no jūsu vīriem nevarētu atnest ūdeni?”

Piekrītoši pamājis, šerifs deva rīkojumu kādam no padotajiem.

“Tagad sēdi un centies nomierināties!” Kāris Russ pavēlēja. “Ja būs kas darāms, es to izdarīšu.”

“Es taču nesen ar viņu runāju...” Dž. R. atkārtoja vēl un vēl. “Piektdienas vakarā... Es ar viņu runāju...”

“Zinu, zinu... Sēdi un gaidi, līdz es atgriezīšos!” Kāris Russ atgāja nost no mašīnas, lai Dž. R. nevarētu dzirdēt, tad jautāja šerifam: “Vai varat man pastāstīt, kas šeit noticis?”

“Patlaban mēs cenšamies to noskaidrot. Flintam bija naktsmai-ņa, no diviem līdz desmitiem. Darbabiedrs, kas ieradās Flintu nomainīt, atrada viņu tur.” Bridžers norādīja uz vistu kūts pusi. Vēl arvien viņam rēgojās aina, kā nogalinātā policista ķermenis tika ievietots melnā plastmasas maisā un nogādāts uz morgu; viņš zināja, ka nemūžam to neaizmirsīs. “Viņam iešauta mugurā vesela zalve -acīmredzot ar mašīnpistoli. Taču viņš bija jauns, spēcīgs... Viņš bija vēl aptuveni piecpadsmit pēdu norāpojis, tad kāds bija pielicis viņam šaujamo pie auss un nospiedis mēlīti. Viņam bija tikai trīsdesmit pieci gadi, Rus... Mājās viņam palika desmit gadus vecs dēls un astoņus gadus veca meitiņa. Tā ir mana vaina, ka viņiem tagad būs jāaug bez tēva... Es viņu atsūtīju šurp. Mēs zinājām, ka Bodīns ir bīstams, taču mēs nezinājām, ka viņam ir šaujamierocis. Līdz šim viņš to nebija lietojis. Tas maita iešāva Flintam mugurā...”

Kāris Russ notrauca sviedrus.

“Un misis Bodīna?”

Sārabeta Mūnija! Sāra, kas bija sēdējusi viņa mātes lievenī, ēdusi pie viņu galda...

“Manuprāt, viņa zināja, ka Hanibals Bodīns ieradīsies. Bija sakravājusi ceļasomu. Guļamistabā mēs atradām tukšu kafijas kārbu; šķiet, ka viņa tur glabājusi naudu. Tās vairs nav. Durvis bija vaļā, bet tās nebija uzlauztas. Vai nu viņa Bodīnu ielaidusi, vai arī viņš pats iegājis. Bodīns šāvis divreiz - vienreiz viņai krūtīs, pēc tam pakausī.”

Neļaudams bēdām vaļu, Kāris Russ nopētīja māju un apkārtni.

“Jūs droši vien jau esat ievākuši ziņas.”

“Jā. Runājām ar kaimiņiem. Beidzot atradās kāds, kas ap pieciem vai pussešiem no rīta bija dzirdējis troksni, iespējams, šāvienus. Šejienes ļaudis nebāž degunu citu darīšanās. Neviens par šiem trokšņiem neuztraucās.”

Karstums bija neizturami spiedīgs. Kāris Russ izvilka kabatlaka-tu un norīvēja seju; krekls, kas viņam parasti bija mugurā makšķerējot, viscaur bija piemircis ar sviedriem.

“Kā tad viņš te nokļuva?”

“Grūti pateikt. Varbūt viņu kāds atveda. Varbūt viņš atbrauca ar zagtu mašīnu. Šo jautājumu mēs vēl pētām.”

“Un viņš to izdarīja, lai dabūtu naudu, kas glabājās kafijas kārbā? Neliekas ticami. Viņa bija sakravājusi ceļasomu?”

“Jā gan. Tajā bija viņas drēbes un daži viņa drēbju gabali arī. Viņa zināja, ka Bodīns ieradīsies. Mēs pārbaudām telefona sarunas. Droši vien Bodīns viņai piezvanīja, un šī viņam izstāstīja, kas notiek. Pret policiju viņa vis tik atsaucīga nebija.”

Bija skaidrs, ka šerifs vaino mirušo Sārabetu sava policista nāvē.

“Vai misters Mūnijs spēs veikt identifikāciju?”

“Jā.” Kāris Russ atkal notrauca no augšlūpas sviedrus. “Gan jau viņš to izdarīs. Vai mirušās mātei jau esat paziņojuši?”

“Nē. Domāju viņai piezvanīt, kad atgriezīšos iecirknī.”

“Varbūt ļaujiet man to izdarīt, šerif Bridžer! Protams, es nevēlos iejaukties jūsu darīšanās, bet lieta tāda, ka viņa mani pazīst.”

“Šo darbu es jums labprāt uzticu. Man tas nekādu prieku nesagādā.”

“Ļoti labi! Aizvedīšu Dž. R. pie mātes. Abiem kopā viņiem būs vieglāk.”

“Norunāts! Bodīns tagad ir noslepkavojis policistu, Rus. Ja jūsu draugam no tā kļūst labāk, varat viņam pateikt, ka tas maita pats sev izracis bedri.”

“Lūdzu, informējiet mani par visu, kas notiek, šerif, un es informēšu jūs. Rīt vai parīt pie mums ierodas F1B vīri. Droši vien viņi gribēs aprunāties arī ar jums.”

“Laipni lūdzu! Tomēr šeit ir mana teritorija. Un tas ir mans darbabiedrs, ko šorīt aizveda melnā plastmasas maisā.” Bridžers nospļāvās. “Bodīns tagad var lūgt savu Dievu, lai pirmie viņu notver federāli, nevis es.”

Vairāku jūdžu attālumā Hanibals Bodīns tikmēr tiesāja cūkgaļas karbonādes gabalu. Karbonādi, tāpat kā maizi, sieru un viskija pudeli, viņš bija dabūjis, ielaužoties kādā mājā, kuras iemītnieki bija devušies uz svētdienas dievkalpojumu. Hanibals bija noraudzījies, kā viņi visi, uzcirtušies lepnās drēbēs, bija sakāpuši spīdīgā automobilī. Liekuļi! Brauc uz baznīcu izrādīties! Viņi ieies Tā Kunga namā, lai rādītu savu ārišķību.

Taču Dievs viņus sodīs, tāpat kā Viņš soda visus, kam piemīt lepnības grēks, kas domājas esam labāki par citiem. Tomēr par saviem bērniem Viņš gādā, Hanibals nodomāja, košļādams karbonādi.

Tajā lielajā mājā Hanibals bija atradis papilnam visādu labumu. Folijā ietītus gaļas gabalus, kas bija palikuši pāri no iepriekšējā vakara maltītes. Lai remdētu izsalkumu, tur bija vairāk nekā diezgan.

Bija arī dzeramais, lai viņš varētu grūtā brīdī spēcināties. Tas viņam bija Dieva uzlikts pārbaudījums - šī klaiņošana tuksnesī.

Ticis galā ar karbonādi, Hanibals iedzēra garu malku no pudeles.

Vienubrīd viņš bija zaudējis dūšu. Kāpēc gan Dievs mani soda — mani, taisnīgu cilvēku? Tā viņš bija sev jautājis. Tad viss kļuva skaidrs. Tas bija pārbaudījums. Viņam vajadzēja pierādīt, ka ir īstens Dieva kalps. Daudzreiz viņš bija pārbaudīts ar kārdinājumiem un šad tad, juzdamies vājš, arī grēkojis. Toties tagad viņam ir iespēja grēkus izpirkt.

Veselus astoņpadsmit gadus sātans bija dzīvojis viņa mājās, viņa pajumtē. Hanibals bija centies, cik spējis, lai nelabo izdzītu, taču bija cietis sakāvi. Šoreiz tā nenotiks.

Hanibals Bodīns atkal pielika pie mutes viskija pudeli, lai baudītu dedzinošo šķidrumu. Drīz, ļoti drīz viņš paveiks uzdevumu, kas viņam uzticēts. Tagad viņš atpūtīsies un skaitīs lūgšanas. Gan jau viņam pavērsies īstenais ceļš.

Hanibals saritinājās kamolā un aizvēra acis. Dievs gādās... viņš vēl nodomāja un noglāstīja pistoli, kas atradās viņam blakus.

27

Torija noskatījās, kā policijas priekšnieka Rūsa apvidus mašīna lēni izbrauc no viņas mājas ceļa uz šosejas, kas ved uz Progresu. Viņa vēl arvien sēdēja uz lieveņa tajā pašā vecajā šūpuļkrēslā, kur bija ieslīgusi, kad policijas priekšnieks viņai bija pavēstījis par mātes nāvi.

Keidu satrauca viņas nekustīgums un mēmums.

“Nāc istabā, Torij, un atgulies!”

“Es negribu atgulties. Jūtos normāli. Īstenībā man gribētos, lai es nejustos tik normāli. Man gribētos, lai es kaut ko justu. Tur, iekšienē, kur vajadzētu būt bēdām, ir tikai tukšums. Es cenšos to kaut kā piepildīt, bet man neizdodas. Kas es par cilvēku, ja man nav žēl savas mātes?”

“Nemoki sevi!”

“Šerijas Belouzas man bija vairāk žēl. Sievietes, ko tikai vienreiz biju satikusi. Svešinieces nāve mani šausmināja un satrieca vairāk nekā mātes nāve. Es raudzījos acīs tēvocim un redzēju tur skumjas un ciešanas. Man to nav. Man nav asaru, ko raudāt par māti.” “Varbūt tu jau esi diezgan raudājusi.”

“Man trūkst kaut kādu jūtu."

“Nē, tas nav tiesa.” Keids pienāca klāt un notupās Torijas priekšā. “Viņa gluži vienkārši vairs nepiederēja pie tavas dzīves. Ir vieglāk skumt par svešu cilvēku nekā tuvinieku, kuram vajadzētu piederēt pie tavas dzīves, bet viņš pie tās nepieder.”

“Mana māte ir mirusi, un policija domā, ka viņu nogalinājis mans tēvs. Un galvenais jautājums, kas man pašlaik ir prātā, - kāpēc tev vajadzētu saistīties ar sievieti, kurai līdzi nāk tāds mantojums?”

“Tu zini atbildi. Un, ja ar mīlestību nepietiek, papildināsim to ar veselo saprātu. Mēs neesam tas pats, kas mūsu vecāki, - ne tu, ne es. Dzīve, ko mēs kopā veidosim, būs tikai mūsējā."

“Man vajadzētu tevi pamest. Tas būtu prātīgi un laikam arī apliecinātu manu mīlestību. Taču es to nedarīšu. Tu man esi vajadzīgs. Man tik ļoti vajag to dzīvi, kas mums varētu būt abiem kopā! Tāpēc es nebūšu drosmīga un neiešu no tevis projām.”

“Mīļā, kājas tev neklausītu!”

Dziļi nopūtusies, Torija trīsošā balsī iesmējās.

“Tā jau laikam ir. Keid...” Bija tik viegli viņam pieskarties, pārlaist pirkstgalus pār zeltainajiem matu galiem. “Kā tev šķiet - ja Houpai nekas nebūtu noticis, ja mēs būtu šeit uzauguši kā visi citi parasti cilvēki, vai tagad mēs būtu kopā?”

“Jā.”

“Dažreiz tava paļāvība tiešām nomierina.” Torija piecēlusies aizgāja līdz lieveņa galam, lai palūkotos uz kokiem, kuru ēnas gūla pār purvāju. “Kopš manas atgriešanās šī jau ir otra nāve. Man likās -otrais upuris būšu es. Viņš vēl nav pēc manis ieodies.”

“Viņš tev netiks ne tuvumā!”

Jā, Keida paļāvība ir mierinoša, Torija nodomāja.

“Tomēr viņš nāks. Centīsies tikt man klāt.” Piespiedusi sevi savaldīties, viņa pagriezās pret Keidu. “Vai vari pagādāt man šaujamo?”

“Torij...”

“Tikai nestāsti, ka tu mani nosargāsi, ka policija viņu arestēs, ka viņš līdz šejienei nemaz netiks! Es labprāt tam visam ticētu. Tomēr viņš pēc manis ieradīsies, Keid. To es zinu pilnīgi skaidri. Tāpēc man nepieciešams ierocis, lai vajadzības gadījumā varētu aizstāvēties. Un es to darīšu. Es atņemšu viņam dzīvību, ne mirkli nešauboties, ja vajadzēs glābt savējo. Reiz es būtu šaubījusies, bet tagad man ir pārāk daudz, ko zaudēt. Man esi tu.”

Pakrūtē Keidam kāpa baiļu nelabums, tomēr viņš piekrizdams pamāja. Vairs ne vārda neteicis, viņš devās uz mašīnu un izņēma no dokumentu nodalījuma revolveri. Šerijas Belouzas nāves dienā viņš to bija tur ielicis.

Viņš parādīja ieroci Torijai.

“Revolveris, trīsdesmit astotā kalibra.”

“Mazāks, nekā es biju iedomājusies.”

“Jā, ļoti kompakts. Tas piederēja manam tēvam.” Keids pasvārstīja veco “Smith &l Wesson” rokā. “Vai tu zini, kā ar to rīkoties?”

Torija saknieba lūpas. Keida slaidajā rokā revolveris izskatījās draudīgs.

“Jānospiež mēlīte?”

“Gluži tik vienkārši tas nav. Vai esi pārliecināta, ka to lietosi, Torij r

“Jā. Esmu pārliecināta.”

“Nu tad nāc! Iesim pagalmā, es tev pasniegšu šaušanas stundu.”

Nesdama augšup pa kāpnēm uz Veida dzīvokli iepirkumu maisus ar pārtiku, Feita trallināja neparasti jautri un maigi. Princese rāpās viņai nopakaļ, ošņādama gaisu, kas tai vēstīja par neskaitāmu suņu, kaķu un kāmju apmeklējumiem. Feita saņēma visus maisus vienā rokā un, pagriezusi rokturi, ar gurnu atgrūda durvis vaļā.

Dzīvojamā istabā uz lupatu paklājiņa gulēja Mongo, nolaidis galvu uz ķepām. Feitai ienākot, tas paraudzījās augšup un pakulstī-ja asti.

“Nu, sveiks, lielais! Tu jau izskaties krietni labāk. Neaiztiec viņu, Princese, viņš ir slims! Viņš tevi aprīs vienā kampienā.” Taču mazais suņuks jau ošņāja, bikstīja lielo suni ar purniņu un plucināja tā ausis.

“Labi, nu tad draudzējieties arī! Kur tad dakteris?”

Veids sēdēja virtuvē, stingi raudzīdamies kafijas tasē.

“Re, kur viņš ir!” Feita iesaucās. Nosviedusi iepirkumu maisus uz galda, viņa no aizmugures Veidu apskāva un noskūpstīja uz pakauša. “Dakter Veid, es grasos tevi pārsteigt ar pašas gatavotām vakariņām! Un, ja pratīsi uzvesties, dabūsi arī saldo ēdienu.” Dzīvojamā istabā atskanēja mašīnpistoles šāvienu kārtai līdzīgi rējieni, un Feita metās palūkoties, kas tur notiek. “Nu, vai tas nav brīnišķīgi? Veid, nāc paskaties!" viņa iesaucās. “Abi spēlējas! Lielais suns gan piespiedis Princesi ar ķepu pie zemes, bet abiem tas milzīgi patīk.”

Smiedamās viņa ienāca atpakaļ virtuvē, bet tad ieraudzīja Veida sejas izteiksmi.

“Mīlulīt, kas noticis? Vai to zirgu, ko tu vakar brauci apraudzīt, neizdevās glābt?”

“Nē... nē... Ar zirgu viss kārtībā. Mana tante... tēvamāsa... šorīt mirusi. Noslepkavota.”

“Ak dievs! Kādas šausmas, Veid! Kas šeit vispār notiek?” Feita apsēdās Veidam pretī, nezinādama, kā viņu mierināt. “Tava tēvamāsa? Torijas mamma?”

“Jā. Es viņu neesmu saticis... kopš nezin kādiem laikiem. Es pat nespēju atcerēties viņas seju.”

“Nu, neuztraucies...”

“Kā nu ne! Tie taču ir mani tuvinieki. Saproti, Feita... policisti domā, ka viņu nogalinājis viņas vīrs.”

Veida acīs bija tādas šausmas, ka Feitai savējās vajadzēja apvaldīt.

“Tātad viņš ir ļauns cilvēks, Veid... Ļauns un bīstams. Kāds viņam sakars ar tevi? Man ļoti žēl Torijas, nudien! Un tavas tantes un citu tuvinieku. Tomēr... es tev to pateikšu, Veid, vai nu tu dusmojies uz mani, vai nedusmojies! Viņa pati šo vīrieti izvēlējās sev par vīru un turējās pie viņa visu mūžu. Var jau teikt, ka tā ir mīlestība, tomēr nejēdzīga mīlestība.”

“Ko gan mēs zinām par citu cilvēku dzīvi?”

“Kā tad! Tā jau mēdz sacīt, bet tas nav tiesa. Es zinu, kā dzīvoja mani vecāki. Ja viņiem būtu bijis stiprāks raksturs, viņi nebūtu ļāvuši savai laulības dzīvei aiziet postā... vai arī būtu izšķīrušies. Taču māte turējās pie Lavelu dzimtas vārda, it kā tas būtu balva, ko viņa izcīnījusi, bet tēvs uzsāka mīlas dēku ar citu sievieti. Un kas bija vainīgs? Es ilgi mierināju sevi ar domu, ka vainīga viņa, tā svešā. Tomēr tā nebija viņas vaina. Tēvs bija tas, kurš pārkāpa laulības solījumu, bet māte savukārt izlikās to neredzam. Varbūt ir vienkāršāk pateikt, ka visā vainojams vienīgi Hanibals Bodīns. Tomēr tā nav vienīgi viņa vaina. Un tava vaina tā nepavisam nav, nedz arī Torijas vai tava tēva vaina.” Feita ar sparu atstūmās no galda. “Kaut es prastu tev pateikt kaut ko jauki mierinošu! Bet es to neprotu. Tagad tu droši vien gribēsi doties pie tēva.”

“Nē.” Veids raudzījās Feitai acīs - visu laiku, kopš viņa bija sā-kusi runāt, Veids raudzījās viņai acīs. “Labāk lai viņš ir divatā ar māti. Māte pratīs viņu mierināt. Un kas to būtu domājis, ka tu mācēsi mierināt mani?” Veids pastiepa roku Feitai pretī, un, kad viņa to saņēma, Veids pievilka viņu sev klāt un piespieda seju pie viņas klēpja. “Paliec pie manis, labi?”

“Protams, palikšu,” Feita solīja, glāstīdama Veida matus. Viņai gandrīz gribējās raudāt; tā bija savāda sajūta. “Mēs abi kopā mazliet paklusēsim.”

Veids vēl arvien turēja Feitu apskautu, pārsteigts, ka šī sieviete ir viņa mierinājums, - tikpat pārsteigts kā Feita pati.

“Kopš tēvs piezvanīja, es visu laiku te sēžu. Nezinu, cik ilgi. Pusstundu, stundu... Manī viss ir gluži kā sastindzis. Nezinu, kā lai saviem tuviniekiem palīdzu.”

“Kad vajadzēs palīdzēt, tu zināsi, ko darīt. Tu vienmēr to zini. Vai vēlies, lai es tev pagatavoju kafiju?”

“Nē, paldies... Nē. Man jāpiezvana vecmāmiņai un Torijai. Vispirms jāapdomā, ko viņām teikšu...” Aizvērtām acīm, seju piespiedis pie Feitas auguma, viņš klausījās suņu vaukšķēšanā blakusistabā. “Mongo es paturēšu.”

“Zinu, mīļais...”

“Kāja viņam dzīst gluži labi. Necik ilgs laiks nepaies, un viņš būs atkal vesels. Varbūt tikai mazliet pieklibos. Gribēju sameklēt viņam labus saimniekus, bet... neiznāk.” Piepeši viņš brīnīdamies palūkojās augšup. “Kā tu to vari zināt? Es taču suņus nekad nepieņemu.” “Līdz šim tev nebija gadījies īstais.”

Lūkojoties uz Feitu, Veida acis mazliet piemiedzās, taču bedrītes vaigos kļuva dziļākas - skaidra zīme, ka viņš uzjautrinās.

“Nupat jau tu kļūsti pārlieku gudra!”

“Jā. Tā ir mana jaunā “es”. Man tā gluži labi patīk.”

“Un jaunā “es” ir ar mieru stāvēt pie plīts?”

“Tikai sevišķos gadījumos. Es atnesu pārīti steiku, lai uzceptu, un dekorācijas arī.” Piegājusi pie galda, Feita izņēma no maisa sainīti ar divām baltām svecēm. “Veikala Lūsija apvaicājās, kādām svinībām es gatavojoties, pirkdama steikus un sveces, un siera kūku smalkā kastītē.”

Veids mazliet pasmaidīja un piecēlās.

“Un ko tu veikala Lūsijai atbildēji?”

“Es teicu, ka gatavojos romantiskām vakariņām ar dakteri Veidu Mūniju. Tūliņ uz manu pusi pavērsās daudz ziņkārīgu ausu.” Feita nolika sveces uz galda. “Cerams, tu neņemsi ļaunā manu atklātību un to, ka tagad esi kļuvis par tenku objektu.”

“Nē.” Feitu apskāvis, Veids iespieda seju viņas matos. “To es neņemšu ļaunā.”

“Lisij, mīļā, man tas neliekas īsti pareizi.”

“Apraudzīt nelaimē nokļuvušus draugus un kaimiņus ir katra pienākums, Dvait!” Ar vienu roku pieturēdama lielo vēderu, Lisija centās iegrozīties mašīnas sēdeklī ērtāk. “Torija zaudējusi māti. Mūsu līdzjūtība viņai būs garīgs atspaids.”

“Varējām gan pagaidīt līdz rītdienai.” Dvaits saviebies lūkojās priekšā uz ceļu. “Vai parītdienai.”

“Bet šādā stāvoklī viņa taču nespēs pagatavot sev kārtīgas pusdienas, vai ne? Tāpēc jau es vedu viņai veselu katlu ar vistas gaļas sautējumu. Viņai jāēd, lai būtu spēks. Tik briesmīgs likteņa sitiens!”

Par spīti svētulīgajai nopūtai, Lisiju kņudināja jautra uzbudinājuma trīsas. Torijas miesīgs tēvs nošāvis viņas miesīgu māti! Tas likās gluži kā no kriminālhronikas vai Holivudas filmas. Vēl stunda nebija apritējusi kopš ziņas saņemšanas, kad Lisija jau bija izvilkusi Dvaitu ārā no mājas, lai pirmā varētu palūkoties uz bēdu sagrauzto Toriju.

Nevarēja gluži sacīt, ka viņa nejustu Torijai līdzi. Skaidrs, ka viņa juta līdzi! Kāpēc gan citādi viņa būtu izņēmusi no saldētavas kastroli ar vistas gaļu, ko māte bija atvedusi, lai viņa to uzsildītu pēc dzemdībām? Ēdiena katliņi saistās ar nāvi - kas gan to nezina!

“Šobrīd viņa varbūt par viesiem īpaši nepriecāsies,” Dvaits nerimās.

“Mēs neesam viesi. Es taču esmu Torijas skolasbiedrene! Mēs abi viņu pazīstam jau no bērna kājas. Kā gan es šādā brīdī spētu pamest Toriju vienu!” (Kā gan es spētu paciest, ka pirmā viņu apciemo kāda cita!) “Piedevām tu esi pilsētas mērs, Dvait. Apmeklēt nelaimē cietušus pilsētas iedzīvotājus ir tavs pienākums. Ai, uzmanīgāk, nebrauc bedrēs, dārgumiņ! Man tūlīt atkal vajadzēs čurāt.” “Tikai pārāk nesatraucies, Lisij!” Dvaits paplikšķināja sievai pa roku. “Lai tev ceļa vidū nesāktos dzemdības.”

“Neraizējies! Man atlikušas vēl vismaz trīs nedēļas.” Tomēr bija patīkami just, ka vīrs raizējas. “Ak dievs, kāda es izskatos?” Lisija uztraukta ielūkojās spogulītī. “Tādā steigā izskrēju no mājas... Laikam pēc briesmones. Briesmīga, milzīgi resna... īsta govs!”

“Tu esi skaista. Vēl arvien tu esi visskaistākā sieviete visā Progresā. Un tu piederi man.”

“Ak, Dvait...” Rožaini pietvīkusi, Lisija uzbužināja matus. "Kāds tu esi jaukumiņš! Gluži vienkārši es tagad, pēdējā laikā, jūtos tik neveikla un neglīta. Un Torija ir tik slaida.”

“Nevis slaida, bet kārna. Manai sieviņai vismaz ir, kur pieķert!” Dvaits pasniedzās un paberzēja Lisijas krūti, tā ka viņa iespiedzās: “Izbeidz!” - un rotaļīgi iesita vīram pa roku.

“Tūliņ būsim klāt, bet tu mani uzbudini!” Lisijas plauksta ieslīdēja vīra kājstarpē. “Pats arī esi krietni vien uzbudinājies... Vai atceries, kā mēdzām šeit apturēt tava tēva mašīnu - tolaik, kad vēl bijām jauni un dumjiV'

“Jā, un es tevi ikreiz pierunāju pārcelties uz pakaļējo sēdekli.” “Nemaz nevajadzēja ilgi pierunāt... Es pēc tevis biju gluži vai traka! Mūsu pirmā reize bija tieši šeit. Bija tik tumšs, un es jutos tik seksīgi... Dvait!” Un viņa pakutināja vīra stilbu. “Kad es pēc dzemdībām būšu formā, ataicināsim mammu, lai pasēž pie mazā, un paši atbrauksim uz šejieni! Varbūt tev atkal izdosies iedabūt mani pakaļējā sēdeklī...”

Dvaits noelsās.

“Pēc tādām runām es nevarēšu kāpt laukā no mašīnas, man būs kauns rādīties.”

“Nu tad brauc lēnāk! Man turklāt jāuzkrāso lūpas.” Un Lisija izvilka no somas lūpukrāsas tūbiņu. “Mamma teica, Lūks šonakt varot palikt pie viņas. Kad būsim apciemojuši Toriju, aizbrauksim pie Būtsas un Dž. R. Uz bērēm mums arī būs jāiet, tu taču esi pilsētas mērs. Melna tērpa man, protams, nav - kas tad gaidību laikam šuj ko melnu? Vajadzēs iztikt ar tumšzilo kleitu, lai arī tai ir skaista, balta apkaklīte. Neviens taču neņems ļaunā, ja bērēs ieradīšos ar tumšzilu kleitu, vai ne? Kā tev šķiet? Un vajadzēs arī aizsūtīt puķes...”

Lisija pļāpāja visu atlikušo ceļa gabalu, līdz viņi nogriezās uz purvmalas mājas pusi. Uzbudinājumu Dvaits vairs nejuta, tikai trulas galvassāpes.

Piecpadsmit minūtes, ne ilgāk, viņš sev nosolījās. Lai Lisija piecpadsmit minūtes pavaimanā kopā ar Toriju, tad es aizvedīšu viņu mājās un apguldīšu gultā. Pēc tam būšu brīvs, paņemšu alu un apsēdīšos pie televizora...

Neviens visā Progresā taču neskuma par Sārabetas Bodīnas nāvi, protams, tikai viņas tuvinieki. Kāpēc gan viņam, pilsētas mēram Dvaitam Freizeram, būtu jāvelta šim nāves gadījumam vairāk par minimāli nepieciešamo laiku? Viņš izpildīs savu pienākumu un tad izmetīs to visu no galvas.

“Tiešām nesaprotu, kā sieviete var dzīvot tādā nostūrī pilnīgi viena!” Lisija brīnījās, kad Dvaits viņai palīdzēja tikt ārā no mašīnas. “Bet Torija jau vienmēr bijusi dīvaina. Dabas brīnums, kā teica mana mamma. Lai gan...” Lisija piepeši apklusa, jo bija ievērojusi Keida mašīnu. “Izrādās, ka viņa šeit nemaz nejūtas tik vientuļa! Nu, zini, Dvait, nesaderīgāku pāri es savu mūžu neesmu redzējusi! Kas gan viņiem var būt kopīgs? Turklāt Torija ir auksta kā zivs - nu, tu taču mani saproti... Savā ziņā viņa ir diezgan glīta - ja kādam tāds tips patīk tomēr ar Deboru Pērselu nevar ne salīdzināt. Nekādi nespēju saprast, ko Keids viņā saskatījis! Tādam vīrietim kā viņš taču ir iespējas izvēlēties. Kādas tik kandidātes es viņam esmu piegādājusi!”

Aizvērdams mašīnas durvis un izņemdams no bagāžnieka kastroli, Dvaits vairākkārt nomurkšķēja: “Mjā...” - un: “Jā, mīļumiņ,” -un: “Tiešām?” Kad Lisijai uznāca pļāpības jonis, klausīties nemaz nebija vajadzīgs. Vairāku laulības gadu laikā Dvaits bija iepraties šādās reizēs ik pa brīdim apliecināt savu piekrišanu, bieži vien ir nenojauzdams, par ko īsti sieva runā. Šāda kārtība abus pilnīgi apmierināja.

“Skaidrs, ka drīz Keidam viņa apniks un viņi izšķirsies. Tā jau vienmēr mēdz notikt, kad cilvēkus nesaista īsta tuvība - tāda, kā mums abiem...” Lisija piespiedās vīram klāt un maigi paplikšķināja pa delmu. Saņēmis signālu, Dvaits tūdaļ attiecīgi reaģēja -palūkojās uz sievu ar maigu skatienu, kurā staroja mīlestība. “Tiklīdz viņš būs ticis no Torijas vaļā, mēs ielūgsim viņu uz pusdienām un iepazīstināsim... nu, piemēram, ar Kristelu Bīnu. Torijai es arī varētu sameklēt kādu vīrieti - tādu, kas viņai vairāk piemērots. Tas gan nebūs viegls darbiņš! Kurš gribēs tādu savādnie-ci... Dažreiz, kad viņa uz mani paskatās, man drebuļi pārskrien pār visu miesu, goda vārds... Torij, mīļumiņ!” Lisija iesaucās, ieraudzījusi Toriju atveram durvis, un gāzelēdamās, atplestām rokām devās viņai pretī. “Kā es tev jūtu līdzi! Tiklīdz mēs ar Dvaitu uzzinājām par tavu mammīti, tūliņ steidzāmies šurp! Manu mīļo nabaga draudzenīt! Bet kāpēc tu neguli un neatpūties? Keids taču par tevi rūpējas, vai ne?”

Lisijas dedzīgais, ciešais apskāviens gandrīz nosmacēja Toriju.

“Man nav vajadzības atpūsties,” Torija atbildēja.

“Kā nu ne, kā nu ne! Vai tev mūsu priekšā jāizliekas? Mēs taču esam seni draugi!” Un Lisija paplikšķināja Torijai pa muguru. “Tagad ej apsēdies, es tev pagatavošu tēju! Atvedu tev ēdamo. Tev kārtīgi jāēd, lai uzturētu spēkus... Keid!” Palaidusi Toriju vaļā, Lisija pievērsās Keidam, kas nupat bija iznācis no virtuves. “Cik labi, ka grūtā brīdī tu esi Torijai blakus! Viņai ļoti vajadzīgs draugu atbalsts! Nāc nu, nāc, mīļumiņ!” Lisija apskāva Toriju ap vidu, it kā viņu balstīdama. “Dvait, ienes to kastroli virtuvē, es uzsildīšu, lai Torija paēd!”

“Paldies par tavām pūlēm, Lisij, bet...” Torija iesāka.

“Kas nu tās par pūlēm! Mēs taču esam draudzenes! Zinu, ka pašlaik tu no bēdām esi kā bez jēgas, taču mēs esam tev blakus. Tu vienmēr vari rēķināties ar mūsu palīdzību. Vai ne, Dvait, mīļumiņ?” viņa iesaucās, vilkdama Toriju uz virtuvi.

“Nūja...” Lisijai aiz muguras Dvaits saviebies uzmeta Keidam zīmīgu skatienu. “Es nevarēju viņu noturēt mājās,” viņš noburkšķēja. “Viņa jau grib to labāko.”

“Protams.”

“Tas viss ir briesmīgi. Tiešām. Kā Torija to pārcieš?”

“Kaut kā jau pārcieš.” Keids atskatījās uz virtuvi, kur rosījās un tarkšķēja Lisija. “Esmu par viņu nobažījies. Bet kaut kā jau viņa to pārcieš.”

“Stāsta, ka vainīgais esot Hanibals Bodīns. Baumas izplatās ātri. Man likās - tev varbūt derētu zināt, ko ļaudis melš. Kamēr vainīgais nebūs notverts, tenkošana ies plašumā."

“Gan jau drīz viņu notvers. Vai Kāris Russ tev ir stāstījis, kā policijai veicas?”

“Pagaidām viņš neko neizpauž. Laikam jau tā vajag. Tādi noziegumi pie mums sen nav pieredzēti... kopš tavas māsas nāves, Keid.” Dvaits pasvārstīja rokās kastroli. “Tev arī tas ir smagi - visu atkal atcerēties...”

“Jā, tā ir. Tomēr, manuprāt, šī reize beidzot visam pieliks punktu. Tā vien šķiet, ka Bodīns bija tas, kurš nogalināja arī Houpu."

“Houpu?” Dvaits dziļi ieelpoja, tad gari noelsās, arī paskatījies uz virtuves pusi. “Apžēliņ, Keid... Es pat nezinu, ko sacīt... ko domāt...”

“Es arī nezinu. Vismaz pagaidām ne.”

“Dvait, nāc nu un atnes to kastroli, labi?”

“Eju!” Dvaits atsaucās. “Cerams, man izdosies labi drīz dabūt Li-siju projām. Mūsu klātbūtne tevi šobrīd laikam gan īpaši neiepriecina,” viņš sacīja Keidam.

“Kāpēc ne, es jūtos pateicīgs... Un es justos vēl pateicīgāks, ja tu pagaidām nevienam neieminētos par Torijas tēva iespējamo saistību ar Houpas nāvi - ne Lisijai, ne arī kādam citam. Pašlaik Tori-jai jau tāpat klājas grūti.”

“Par to neraizējies! Uz mani tu vari paļauties, Keid! Patiešām.” Dvaits izmocīja smaidu. “Tikai pasaki man, ko vēlies, un viss tiks nokārtots. Mūs taču vieno sena draudzība, senas atmiņas... Tik senas...”

“Labi, es uz tevi paļaujos. Un...”

Piepeši Lisija spalgi iespiedzās, un Dvaits lieliem soļiem metās uz virtuvi. Viņš ieraudzīja Lisiju plati ieplestām acīm stāvam virtuves vidū un turam Torijas roku - sažņaugtu abās plaukstās, paceltu augšup.

“Saderinājušies! Ārprāts, es nespēju tam ticēt! Skaties, Dvait, skaties, kas Torijai pirkstā! Un viņi mums neko nesaka - ne pušplēstu vārdiņu!” Un viņa ar rāvienu pavilka Torijas roku uz priekšu, rādīdama Dvaitam. Lisijas seja kvēloja priecīgā satraukumā: viņa pirmā bija tikusi pie sensācijas! “Nu, vai tas nav vienreizīgi?”

Dvaits paraudzījās uz gredzenu, tad ielūkojās Torijai acīs - un ieraudzīja nogurumu, samulsumu, vāji slēptu aizkaitinājumu.

“Jā, tas tiešām ir lieliski. Jācer, ka tu būsi ļoti laimīga.”

“Skaidrs, ka viņa būs laimīga!”

Lisija palaida Torijas roku vaļā, lai gāzelēdamās dotos pie Keida.

“Ak tu, viltniek! Vienmēr tēloji nepieejamo! Un tad uzreiz nogrābi Toriju! Viņai, nabadzītei, galva noteikti griežas riņķī! Šis gadījums taču jānosvin ar glāzi vīna! Jāuzsauc tosts jaunajam pārim! Ak tā...” Lisija aprāvās un, gods kam gods, pat nosarka, lai gan viņas acis vēl arvien dzirkstīja ziņkārā jūsmā. “Vai dieniņ, ko es te pļāpāju? Es nudien esmu aizmārša... Mīļumiņ, tu noteikti esi briesmīgi satriekta!” Un, cik ātri spēdama, Lisija atkal metās atpakaļ pie Torijas. “Māmiņas nāve, saderināšanās... tādi notikumi uzreiz! Taču dzīve turpinās, mīlulīt, - tai jāturpinās! Tas ir galvenais, to neaizmirsti!”

Torija centās savaldīties, turklāt laikus paguva atvilkt roku, lai Lisija to atkal nesagrābtu.

“Paldies, Lisij... Atvaino, ceru, ka tu sapratīsi - man jāpiezvana vecmāmiņai. Jānorunā par bērēm.”

“Nu protams, protams, mēs sapratīsim! Un, ja vajadzīgs palīdzēt, -katrā ziņā saki mums! Mēs darīsim jebko! Neviens lūgums mums nebūs par lielu vai mazu. Dvaits un es - mēs abi ar lielāko prieku tev iesim talkā! Vai ne, Dvait?”

“Katrā ziņā!” Un viņš stingri apskāva Lisiju ap pleciem, lai bīdītu uz durvju pusi. “Tagad mēs brauksim, bet, ja kas vajadzīgs, zvani! Nē, nē, necelies augšā, mēs paši tiksim ārā pa durvīm! Noteikti zvani, vai dzirdi?”

“Paldies!”

Durvis aiz viņiem vēl nebija aizvērušās, kad Lisija jau iesaucās, nespēdama valdīties:

“Padomā tikai! Tu tikai padomā! Lepojas ar tā-ā-ādu briljantu, lai gan tikko saņēmusi ziņu, ka viņas mīļais tētiņš noslepkavojis mīļo māmiņu! Nudien, Dvait, man trūkst vārdu! Varbūt viņa grasās svinēt bēres reizē ar kāzām? Es taču tev teicu, ka Torija ir stipri dīvaina!”

“Jā, jā, tu man teici, mīļumiņ...” Iedabūjis sievu mašīnā, Dvaits aizcirta durvis. “To tu man teici...” viņš vēl nomurmināja.

Tikmēr virtuvē Keids apsēdās pie galda; kādu brīdi viņš un Torija mēmi viens otrā nolūkojās.

“Piedod...” viņš beidzot sacīja.

“Ko tad?”

“Dvaits ir mans draugs, un Lisija - obligātā piedeva.”

“Nabaga vientiesīgais sievišķis! Viņa nav ne īpaši viltīga, ne arī īpaši ļauna. Viņu tikai bezgala satrauc viss, kas notiek citu cilvēku dzīvē, lai tas būtu labs vai slikts. Pašlaik viņa nezina, kuru notikumu vairāk izcelt. No vienas puses, Viktorija Bodīna šobrīd ir traģēdijas un visļaunāko tenku viduspunkts un, no otras puses, - saderinājusies ar vienu no apgabala ievērojamākiem cilvēkiem...” Torija apklusa un paraudzījās uz gredzenu ar lielo briljantu savā pirkstā. To ieraugot, viņa ikreiz tā kā satrūkās; nevarēja sacīt, ka viņa justos netīkami, bet savādi gan. “Tik daudz visādu jaunumu! Tie laikam šaudās Lisijai prātā kā biljarda bumbas,” viņa turpināja. “Klakšķēdami saduras... Jo nekā cita jau tur nav, kas varētu mīkstināt triecienu.”

Keids pasmīnēja.

“Vai tas ir minējums, vai arī tu tur ieskatījies?”

“Nebija vajadzīgs. Kādēļ lai es pūlētos ielūkoties Lisijas domās, ja tās visas ir lasāmas viņas sejā? Dvaits nemūžam nebūtu tik drīz dabūjis viņu ārā pa durvīm, ja viņai nekārotos ātrāk tikt pie telefona, lai visiem pavēstītu, ko uzzinājusi.”

“Un tev tas nepatīk.”

“Protams, nepatīk.” Piecēlusies no galda, Torija lēni aizgāja un nostājās pie virtuves loga. Skats uz tumšo purvu nez kāpēc viņu savādi nomierināja. “Taču es zināju, ka, atgriezusies Progresā, jutīšos kā nolikta apskatei mikroskopā. Es to sapratu. Un es to pārcietīšu. Māte... To arī pārcietīšu. Kas cits atliek?”

“Tu nebūsi viena.”

“Zinu. Es šeit atgriezos laikam gan tādēļ, lai tiktu galā pati ar sevi. Lai saprastu vai vismaz samierinātos ar to, kas noticis, ar Hou-pu un savu lomu tajā visā. Es zināju, kas mani gaida - ziņkārība, skatieni, sačukstēšanās... Es to zināju un biju nolēmusi izmantot savā labā. Tas bija auksts aprēķins.”

“Nē, tikai veselā saprāta diktēti apsvērumi. Tev ir stingrs raksturs, bet auksta aprēķinātāja tu neesi.”

“Es atgriezos sevis pašas dēļ,” Torija klusā balsī turpināja. “Lai pierādītu, ka to spēju. Lai atgūtu dvēseles mieru. Es zināju, ka par to būs jāmaksā, un biju gatava to darīt. Taču es nebiju iedomājusies, ka satikšu tevi.” Torija pagriezās atpakaļ pret Keidu. “Tevi es nebiju gaidījusi, Keid... Un īsti nesaprotu, ko iesākt ar šīm jūtām, kuras tu manī esi atmodinājis...”

Keids piecēlās, piegāja Torijai klāt un atglauda nedaudz izspūrušos matus.

“Gan jau sapratīsi.”

“Tev tas ir tik vienkārši...”

“Laikam gan es vienkārši biju tevi gaidījis.”

“Mans tēvs, Keid... Viņš ir... Un kaut kas no viņa ir manī. Padomā par to... Lai tu to īsti aptvertu.”

“Vai tiešām man tas jādara?” Vezdams Toriju uz guļamistabu, Keids viņā vērīgi nolūkojās. “Droši vien tev ir taisnība. Un droši vien arī man pienākas dot tev iespēju apdomāt un aptvert notikumus, kas risinājušies manā dzimtā, kad mans vecvectēvs Horess ielaidās homoseksuālās attiecībās ar sievasbrāli... Kad sieva to atklāja - un vari iedomāties, kāds tas viņai bija drausmīgs trieciens, -un draudēja Horesam, ka visu izstāstīs radiem, mans vecvectēvs kopā ar mīļoto vīrieti savu sievu nogalināja un sacirta gabalos, un izbaroja aligatoriem.”

“Nu jau tu fantazē...”

“Nemaz ne!” Keids atteica, ievilkdams Toriju gultā. “Nu labi, pieņemsim, ka izbarošana aligatoriem ir tikai leģenda. Ir otra, ticamāka versija - ka nabaga sieviete aizbēgusi no vīra uz Savanu un tur vientulībā un bēdās nodzīvojusi līdz deviņdesmit sešu gadu vecumam. Lai nu kā, Lavelu dzimtas hronikā šī epizode nav rakstīta zelta burtiem.”

Torija pagriezās un piespieda galvu viņam pie pleca.

“Labi, ka man nav brāļu.”

“Nu tā... Guli, Torij! Šeit mēs esam tikai divi vien, tu un es. Pārējais mums nav svarīgs.”

Torija ļāvās miegam, bet Keids palika nomodā, ieklausīdamies melnajā purva naktī visapkārt mājai.

28

Torij, lūdzu, dari to man par prieku!”

Torija paraudzījās augšup uz “Skaisto sapņu” robotajiem ap

veidiem.

“Tu atkal liec man nostāties starp tevi un tavu māti, Keid. Tas nav godīgi ne pret vienu, ne otru no mums.”

“Varbūt. Bet man ar viņu jāaprunājas, un es negribu, ka tu viena pati dodies uz pilsētu. Nevēlos tevi pamest vienu, Torij, līdz tam brīdim, kad viss būs galā.”

“Neuztraucies, pret to man nepavisam nav iebildumu! Tomēr es labāk pagaidīšu mašīnā, kamēr tu tur, iekšā, visu nokārtosi.” “Varbūt vienosimies par kompromisu?”

“Oho! Izrādās, ka tu pazīsti arī šādu vārdu.”

Keids veltīja viņai šķelmīgu smaidu.

“Piebrauksim pie mājas no sētaspuses. Tu varēsi pagaidīt virtuvē. Māte tur iegriežas gaužām reti.”

Torija atkal gribēja kaut ko iebilst, bet tad padevās, zinādama, ka viņas iebildumus Keids tikpat neņems vērā; viņa jutās pārāk nogurusi, lai strīdētos. Šonakt viņa bija redzējusi dīvainus sapņus, un dienā viņas gara acu priekšā bija vīdējis daudz tēlu.

Kad viss būs beidzies, viņš bija teicis. It kā tas jebkad varētu beigties! It kā tas būtu iespējams!

Viņa izkāpa no mašīnas un sekoja Keidam pa dārza taku. Tā līkumoja gar neprātīgi ziedošu rožu dobēm, gar kamēliju tumšzaļi spīdīgo lapu biežņu, aiz kuras maza meitenīte reiz bija paslēpusi savu

skaisto, sārto divriteni, gar pārziedējušu acāliju uzkalniņiem un lavandas tornīšiem - to violeto ziediņu aromāts priecēs līdz pašai ziemai. Tā bija skaista pasaule, krāsaina un aromātiska. Laiskas elegances mājvieta. Ar ķieģeļiem izklātas taciņas, glīti soliņi, kas rūpīgi pārdomātā mākslinieciskā nekārtībā izvietoti starp ziedošiem krūmiem un puķu dobēm, un keramikas traukiem, kuros aumaļām zaļoja un ziedēja dažādas raibas puķes un augi. Tas viss kopā atgādināja gleznu ar sīki izstrādātu kompozīciju.

Tā ir Mārgaritas radīta pasaule, Torija nodomāja, - gluži tāpat kā nama iekštelpu perfekcijā sastingušais interjers. Nekas to nedrīkstēja sabojāt, neviens to nedrīkstēja grozīt. Kāds tas viņai būtu trieciens, ja te ierastos kāda svešiniece un izjauktu rūpīgi izloloto daiļuma līdzsvaru!

“Tu viņu nesaproti.”

“Kā, lūdzu?”

“Savu māti. Tu viņu galīgi nesaproti.”

Keids ieinteresēts saņēma Torijas roku, savīdams savus pirkstus ar viņas pirkstiem.

“Vai es jebkad būtu izlicies, ka viņu saprotu?”

“Tā ir viņas pasaule, Keid! Visa viņas dzīve. Šī māja, šis dārzs, skats, ko viņa redz pa logu... Viņai tas vienmēr bijis galvenais - pat tad, kad Houpa vēl bija dzīva. Tā bija pasaule, ko viņa veidoja un sargāja. Arī pēc tam, kad bija zaudējusi mīļoto bērnu,” Torija sacīja, pagriezusies pret Keidu. “Neatņem viņai to!”

“Es to nedaru.” Saņēmis Torijas seju plaukstās, Keids pavērsa to pret sevi. “Taču es nepieļaušu, ka viņa izmanto šīs mājas vai fermu, lai mani šantažētu. Es nevaru viņai piedāvāt neko vairāk par to, ko jau esmu piedāvājis, - pat ne tev par prieku.”

“Var taču vienoties par kompromisu. Tu pats nupat teici.”

“Jā, tā varētu likties...” Viņš noskūpstīja Toriju uz pieres. “Tomēr ir gadījumi - ar dažiem cilvēkiem -, kad iespējami tikai divi varianti: “jā” vai “nē”. Necenties mani pierunāt!” Viņš nedaudz atstūma Toriju, un viņa skatienā pavīdēja bažas. “Lūdzu, neprasi man to, Viktorija!” viņš teica ar tādu kā nopūtu. “Neliec man ar viņu kaulēties, neradi tādu situāciju, lai mūsu laime būtu atkarīga no viņas labvēlības! Ja jau mēs par to runājam - viņas labvēlību man līdz šim vēl nekad nav laimējies izpelnīties.”

Šī piepešā atskārsme bija savāda. Keids bija uzaudzis pilī un tomēr bija juties nelaimīgs, tāpat bija alcis pēc mīļiem vārdiem kā viņa, Torija.

“Tevi tas sāpina. Piedod, es nesapratu, ka tevi tas sāpina...” “Senas rētas.” Keids noglāstīja viņas delmus, tad atkal savija abu pirkstus kopā. “Tagad vairs nesāp tā kā agrāk.”

Un tomēr laiku pa laikam no tām izspiežas kāda pilīte asins, Torija nodomāja. Keids nav pērts ar jostu, nedz arī dauzīts ar dūrēm. Taču bērna dvēseli var ievainot arī citāda cietsirdība.

Un tas noticis šeit, visa šā skaistuma vidū, ko nevar ne salīdzināt ar viņas bērnības neglīto, nomācošo mājokli. Skaistums - jā, Torija domāja, rokrokā ar Keidu iedama cauri ziedošām eņģeļtau-rēm apvītai pergolai, - taču arī vientulība un mīlestības trūkums. Citiem vārdiem - cietsirdība.

Šajā ainavā trūka dzīvības, kustības, skaņas.

Cik daudz jaukāk gan būtu, ja uz šiem soliņiem kāds sēdētu, To-rijai ienāca prātā, vai plūktu dobē gerberas! Vai arī bērns gulētu uz vēdera taciņas vidū, pētīdams krupi vai ķirzaku.

“Es gribu bērnus.”

Keids apstājās kā zemē iemiets.

“Kā, lūdzu?”

No kurienes šie vārdi bija radušies, kāpēc tie piepeši bija izlauzušies, it kā viņa tos visu laiku būtu nēsājusi sevī?

“Es gribu bērnus,” Torija atkārtoja. “Man apnikuši tukši pagalmi un klusi dārzi, un kārtīgas istabas. Ja mēs te dzīvosim, es gribu troksni un maizes drupatas uz grīdas, un netīrus traukus izlietnē. Šādās nedzīvi skaistās telpās es ilgi nespētu izturēt. To tu no manis nevari prasīt. Es nevēlos šo māju, ja te nebūs dzīvības kņadas.” Torija bēra vārdus kā pupas, pati nobijusies par savu drosmi; Kei-dam bija jāpasmaida. Viņš atcerējās zēnu, kas bija gribējis būvēt cietoksni. No dēļu galiem un darvotas papes.

“Tiešām interesanta sagadīšanās! Es arī esmu nospriedis, ka mums būs bērni - divi, varbūt trīs.”

“Ak tā gan!” Torija atvieglota nopūtās. “Nūja! Man jau vajadzēja saprast, ka tu visu esi iepriekš izplānojis.”

“Esmu fermeris. Mēs vispirms plānojam un pēc tam ceram, ka daba nāks mums talkā.” Iedams gar sakņu dobēm, Keids noliecās, lai noplūktu rozmarīna zariņu. “Tas tev,” viņš teica, sniegdams smaržīgo stiebru Torijai. “Mani gaidīdama, atceries: mēs drīkstam iztēloties savu turpmāko dzīvi tik trokšņainu un nekārtīgu, cik vien vēlamies.”

Kopā ar Keidu iegājusi virtuvē, Torija ieraudzīja Lailu strādājam pie izlietnes. Telpā vēdīja kafijas un cepumu aromāts un saldās rožu smaržas, ar ko Laila ik rītu iesmaržojās.

“Brokastlaiks jau garām,” viņa sacīja. “Jūsu laime, ka esmu labā garastāvoklī!” Raugoties uz šiem abiem, Lailai kļuva viegli ap sirdi. Viņi derēja kopā. Tik ilgi viņa bija gaidījusi, līdz viņas puisēns atradīs meiteni, kas viņam būs piemērota.

“Sēdieties tik pie galda! Kafija vēl pavisam svaiga. Uzcepu arī pīrādziņus, tikai nebija ēdēju.”

“Vai mana māte ir augšstāvā?”

“Jā, un viesistabā viņu gaida tiesnesis Pērsels.” Runādama Laila sadabūja kafijas krūzītes. “Šodien jau ar mani diez cik laipna nav. Durvis ciet, un tik runā pa telefonu! Un tava māsas jaunkundze vakar vakarā tā arī nepārbrauca.”

Keidam no pārbīļa gandrīz sametās nelabi.

“Feitas nav mājās?”

“Nu nē, par to neraizējies! Viņa ir pie daktera Veida. Vakardien aizbrāzās, ka nokūpēja vien! Tik vien nosacīja, ka būšot pie daktera un pārbraukšot tad, kad pārbraukšot. Drīz es te būšu vienīgā, kas nakti guļ savā gultā. Laiks pārāk karsts, lai jandalētos... Sēdieties un paēdiet!”

“Man jāaprunājas ar māti. Pabaro viņu!” Keids pavēlēja, ar pirkstu norādīdams uz Toriju.

“Es neesmu kucēns, kas jābaro,” Torija nomurmināja, Keidam aizejot. “Nepūlies, Laila!”

“Sēdies un izbeidz tēlot svēto mocekli! Tas ir Keida ziņā, kā viņš tiek ar savu mammu galā, tev par to galva nav jālauza.” Laila nocēla no plaukta plāti un uzlika uz plīts uzsildīt. “Un, ko es tagad tev likšu priekšā, tas tev būs jāapēd!”

“Man jau sāk likties, ka Keids ir atsities tevī.”

“Un kāpēc ne? Galu galā es biju tā, kas viņu pa lielākai daļai audzināja. Turklāt es nepavisam nevainoju Mārgaritas kundzi. Dažas sievietes gluži vienkārši nespēj būt mātes. Tāpēc jau viņas nav sliktākas, ja tādas ir.” Izņēmusi no ledusskapja bļodu, Laila atlieca vaļā folijas pārklāju. “Jūtu līdzi, mīlulīt, - tavējās vairs nav starp dzīvajiem...”

“Paldies...”

Kādu brīdi Laila stāvēja, piespiedusi katliņu pie sāniem, ar tumšajām acīm maigi raudzīdamās Torijā.

“Dažas sievietes gluži vienkārši nespēj būt mātes,” viņa atkārtoja. “Tāpēc jau dziesmā teikts: “Kuram bērnam droša sirds, to pats Dieviņš sargā.” Tev ir droša sirds, mīļumiņ!”

Torija juta asaras saskrienam acīs - pirmo reizi kopš tā brīža, kad bija uzzinājusi par mātes nāvi.

Vispirms Keids iegriezās viesistabā. Viņš bija pārāk labi audzināts, lai, atstājot senu ģimenes draugu bez ievērības, neieietu ar to sasveicināties.

“Labdien, tiesnesi!”

Džeralds pagriezās atpakaļ, un, ieraugot Keidu, viņa drūmā, domīgā sejas izteiksme uz brītiņu tā kā atmaiga.

“Es jau cerēju, ka šorīt izdosies ar tevi aprunāties. Vai tev ir brītiņš laika?”

“Protams.” Keids piegāja tuvāk, ar rokas mājienu norādīdams uz krēslu. “Ceru, ka jums klājas labi.”

“Nekas, tikai artrīts reizēm liek manīt. Vecums...” Sēzdamies Džeralds atmeta ar roku. “Neviens nedomā, ka tas varētu notikt ar viņu. Līdz kādu rītu tu sev vaicā: kas gan ir tas vecis, kas raugās tev pretī no vannasistabas spoguļa? Nu, vārdu sakot...” Dže-ralds uzsita ar plaukstām pa ceļgaliem, “tevi es pazīstu jau no bērna kājas...”

“Tāpēc nav nekādas vajadzības runāt aplinkus,” Keids pabeidza. “Māte ar jums noteikti ir konsultējusies par dažām juridiskām niansēm, jo vēlas grozīt savu testamentu.”

“Viņa ir lepna sieviete un par tevi ļoti noraizējusies.”

“Tiešām?” Keids sarauca uzacis augšup, it kā brīnīdamies par tādiem jaunumiem. “Raizēties nav nekādas vajadzības. Man klājas labi. Pat ļoti labi. Ja viņa gadījumā raizējas par “Skaistajiem sapņiem”,” Keids turpināja, “tam arī nav iemesla. Šogad būs lieliska raža. Šķiet, vēl labāka nekā pagājušajā gadā.”

Džeralds nokremšļojās.

“Tavs tēvs bija mans draugs, Keid, - gandrīz visa mūža garumā. Tāpēc tev jāsaprot, ka vēlu tev tikai labu. Varbūt tu savas personiskās dzīves ieceres tomēr varētu vēl nedaudz atlikt, kādu laiciņu apdomāties? Vīrietim ir vajadzības un vēlmes, to es pilnīgi saprotu, bet, ja šīs vēlmes stājas ceļā pienākumam, ja tās ir pretrunā ar praktiskiem apsvērumiem, vēl vairāk - ja tās nesaskan ar ģimenes interesēm, tad no tā visa nekas labs nav gaidāms.”

“Esmu lūdzis Toriju kļūt par manu sievu. Ja māte nedod šīm laulībām savu svētību, es bez tās varu iztikt, un bez jūsējās arī. Protams, ļoti žēl, ka tā notiek.”

“Tu vēl esi jauns, Keid, visa dzīve tev priekšā! Es, tēva un mātes draugs, vienīgi lūdzu tevi nesteigties. Tavā vecumā nudien nav jāsteidzas! Apdomājies, aplūko šo jautājumu no visām pusēm! Sevišķi tagad, kad Toriju Bodīnu skārusi tāda traģēdija,” Džeralds piebilda. “Traģēdija, kas vienlaikus ir arī daiļrunīga liecība tam, kas šī sieviete ir, no kurienes viņa cēlusies. Kad viņas ģimene dzīvoja šeit, tu vēl biji tikai zēns. Tev nebija necik daudz saskarsmes ar skarbo dzīves īstenību.”

“Kas tad tā bija par skarbo dzīves īstenību?”

Džeralds nopūtās.

“Hanibals Bodīns ir bīstams cilvēks. Bez šaubām, garīgi slims. Tādas īpašības iedzimst. Protams, es jūtu šai meitenei līdzi - nepārproti mani -, bet tas neko nemaina.”

“Vai man jāsaprot, ka “ābols no ābeles tālu nekrīt”? Vai arī -“jauns kociņš ir viegli lokāms”?”

Džeralda sejā pavīdēja nepatika.

“Var saprast gan šā, gan tā. Viktorija ir Hanibala Bodīna meita, augusi viņa mājā, pilnīgi viņa varā. Tas nevarēja neatstāt sliktu iespaidu.”

“Pilnīgi viņa varā,” Keids domīgi atkārtoja.

“Jā, tiešā un diemžēl arī pārnestā nozīmē. Reiz pirms daudziem gadiem pie manis ieradās Airisa Mūnija, Viktorijas vecmāmiņa no mātes puses. Viņa vēlējās iesūdzēt Bodīnus tiesā, lai pati kļūtu par meitenes likumīgo aizbildni. Viņa apgalvoja, ka Bodīns meitu sitot.”

“Un viņa vēlējās jūs nolīgt, lai jūs viņai palīdzētu?”

“Jā. Tomēr lietas uzsākšanai nebija pamata. Viņai nebija nekādu pierādījumu. Protams, es nešaubījos tolaik un nešaubos arī tagad, ka viņa runāja taisnību, taču...”

“Jūs zinājāt!” Keids ļoti klusi teica. “Jūs zinājāt, ka Bodīns meitu sit un viņa staigā vienos zilumos, - taču neko nedarījāt, lai to novērstu?”

“Likuma priekšā...”

“Ellē ar visiem likumiem!” Keida balss bija draudīgi ledaina. Viņš piecēlās kājās. “Torijas vecmāmiņa lūdza, lai jūs glābjat bērnu no spīdzināšanas, taču jūs to nedarījāt.”

“Man nepienācās to darīt - jaukties ģimenes dzīvē. Vecmāmiņai nebija pierādījumu. Lietu nevarēja ierosināt.” Arī Džeralds satraucies piecēlās. Viņš nebija paradis, ka viņa rīcību apšauba, ka viņu uzlūko ar tādu pretīgumu. “Policija nebija saņēmusi nekādas sūdzības, sociālie darbinieki arī ne. Vienīgā neapmierinātā bija vecmāmiņa. Ja arī es būtu šo lietu uzņēmies, iznākums tikpat būtu neveiksmīgs.”

“Kas zina, kāds būtu iznākums? To mēs nekad neuzzināsim, jo jūs šo lietu neuzņēmāties. Jūs pat nemēģinājāt palīdzēt!”

“Man nepienācās to darīt,” Džeralds atkārtoja.

“Pienācās gan. Visiem tas pienācās. Taču viņa no šīs elles tika ārā pati - bez jūsu vai kāda cita palīdzības. Tagad lūdzu mani atvainot - man jānokārto daži personiski jautājumi.”

Ātri uzkāpis augšstāvā, Keids pieklauvēja pie mātes durvīm. Viņam ienāca prātā, ka šajā mājā durvis pārāk bieži ir aizvērtas: barjera, kas ikreiz pārvarama ar pieklājīgu lūgumu. Laba uzvedība vienmēr šeit bijusi svarīgāka par tuvību un mīļumu.

Turpmāk būs citādi, viņš sev nosolījās. Istabu durvis “Skaistajos sapņos” allaž būs vaļā, un bērniem nebūs aiz tām jāstāv kā lūdzējiem.

“Nāc iekšā!” Mārgarita lika mantas koferos. Klauvējienu pie durvīm viņa gaidīja, jo bija redzējusi Keidu piebraucam kopā ar “to sievieti”. Droši vien Keids bija ieradies, lai lūgtu māti nebraukt projām, lai mēģinātu kaut ko norunāt, panākt kompromisu. Darījumi viņam vienmēr veikušies tāpat kā viņa tēvam, Mārgarita nodomāja, starp divām rūpīgi salocītu blūžu kārtām ieklādama zīdpapīru.

Ak, kas tā būs par baudu - klausīties viņa lūgumos un piedāvājumos! Un visus noraidīt.

“Piedod, ka tevi traucēju...” Keids ierasti izrunāja ievadvārdus, ko savā mūžā bija sacījis neskaitāmas reizes. “Un piedod, ka nevaram šajā jautājumā vienoties.”

Mārgarita pat neuzmeta viņam skatienu.

“Šopēcpusdien aizvedīs manu bagāžu. Protams, es ceru, ka pārējās mantas tu pacentīsies man piegādāt. Esmu sastādījusi sarakstu ar visu to, kas pieder man; saraksts nav pilnīgs, man vajag vairāk laika, lai to pabeigtu. Gadu gaitā šajā namā ir sakrājies diezgan daudz mana īpašuma.”

“Protams. Vai esi jau izlēmusi, kur apmetīsies?”

Pēc šā mierīgā, mazliet nevērīgā tonī izteiktā jautājuma Mārga-ritai iedrebējās rokas.

“Pagaidām vēl neesmu atradusi neko ilgākam laikam. Tādi soļi rūpīgi jāapsver."

“Jā. Manuprāt, tu varētu justies labāk, dzīvodama pati savā īpašumā kaut kur netālu, jo tu taču nevēlēsies zaudēt saikni ar Progresu. Mums ir īpašums Magnoliju un Lielās ielas stūrī. Tā ir glīta ķieģeļu māja, divi stāvi, skaists pagalms un dārzs. Patlaban tajā ir īrnieki, taču pēc diviem mēnešiem īres līguma termiņš būs beidzies. Ja tevi šāds piedāvājums interesē, es varu īrniekus brīdināt, ka līgumu nepagarināšu.”

Kādu brīdi satriektā Mārgarita raudzījās uz dēlu kā mēma.

“Cik bezsirdīgi tu mani padzen no mājas!”

“Es tevi nedzenu. Tu vari izvēlēties. Ja vēlies palikt šeit - laipni lūdzu! Tās būs tavas mājas, kā vienmēr. Un Torijas mājas arī.”

“Beigu beigās tu sapratīsi, kas viņa ir, bet tad jau būs par vēlu. Māte - cēlusies no baltajiem salašņām. Tēvs - slepkava. Un viņa pati nav nekas cits kā afēriste, skuķe, kas, savu labumu meklēdama, vienmēr bez kauna un goda līdusi svešā mājā!”

“Mana māja ir viņas māja. Ja tev tas liekas nepieņemami, vari meklēt dzīvesvietu citur.” Pārrunās ar dažiem cilvēkiem iespējami tikai divi varianti - “jā” vai “nē”. To nodomājis, Keids aptvēra, ka tas attiecas tiklab uz māti, kā viņu pašu. “Magnoliju ielas nams pieder tev, ja tu to vēlies, bet, ja gribi apmesties kur citur, es no “Skaisto sapņu” līdzekļiem iegādāšos tādu nekustamo īpašumu, kādu būsi izvēlējusies.”

“Juzdamies vainīgs?”

“Nē, māt! Es nejūtos vainīgs, ka nevēlos palaist garām savas dzīves laimi. Ka vēlos precēt sievieti, ko ne vien mīlu, bet arī cienu un apbrīnoju.”

“Tu viņu cieni?” Mārgarita gandrīz vai izspļāva. “Tu vēl runāsi par cieņu?”

“Jā. Nekad neesmu nevienu cilvēku vairāk cienījis. Tā ka par vainas apziņu te nav runas. Taču es gādāšu, lai tu varētu dzīvot ērtībās.”

“Man no tevis neko nevajag! Man pašai ir sava nauda.”

“Es zinu. Ar lēmumu tev nav jāsteidzas. Lai kāds būtu šis lēmums, ceru, ka jutīsies ar to apmierināta. Man gribētos...” Pieklājības izrādes nogurdināts, Keids uz mirkli pievēra acis. “Man ļoti gribētos, lai mūs saistītu kas vairāk, māt, un es tiešām nesaprotu, kāpēc tas nav iespējams. Laikam esam viens otrā vīlušies. Man ļoti žēl...”

Mārgaritai bija cieši jāsakniebj lūpas, lai tās nedrebētu.

“Kad būšu izgājusi pa šīs mājas durvīm, dēla man vairs nebūs.”

Keida sirds sažņaudzās rūgtās bēdās, brītiņu pasāpēja, tad aprima.

“Jā, zinu.”

Viņš atkāpās un, izgājis ārā, rāmi aizvēra durvis.

Palikusi viena, Mārgarita noslīga uz gultas. Viņai apkārt valdīja klusums.

Klausīdamies telefona automātiskā atbildētāja ierakstus, Keids savāca portfelī dokumentus, kas bija vajadzīgi turpmākajām divām trim dienām. Šodien viņš pārbaudīs, kā sokas Painijam, atbildēs uz rūpnīcas pārstāvju telefona zvaniem un apbraukās pāris nekustamo īpašumu. Rītdien gaidāma rūpnīcas padomes sapulce, bet to varēja pārcelt uz citu dienu. Taču kārtējo tikšanos ar grāmatvedi, lai iepa-zītos ar ceturkšņa pārskatu, nevarēja atlikt. Keids nodomāja, ka Torija uz pāris stundām jānogādā kaut kur drošībā. Beidzot, iemetis skatienu pulkstenī, viņš nocēla telefona klausuli.

Feita atbildēja šļupstēdama, galīgi samiegojusies.

“Kur ir Veids?” Keids jautāja.

“Ko? Varbūt lejā ar kokeru, es nezinu... Cik pulkstenis?”

“Pāri deviņiem.”

“Liec man mieru... Es guļu.”

“Es tagad braukšu uz pilsētu. Kopā ar mani ir Torija. Viņa kaut ko ieminējās par strādāšanu veikalā. Viņa to laikam nevērs vaļā, tikai grib tur padarboties, lai prāts mierīgāks. Vēlos, lai tu mūs sagaidītu un pēc tam paliktu kopā ar viņu.”

“Tu laikam nesadzirdēji. Es guļu.”

“Tad celies! Pēc pusstundas mēs būsim klāt.”

“Kas tev šorīt lēcies, kāpēc tu mani izrīko?”

“Kamēr Bodīns nav notverts, jūs nedrīkstat palikt vienatnē -ne tu, ne Torija! Paliec kopā ar viņu, vai saprati? Es atgriezīšos, tiklīdz varēšu.”

“Ko lai es ar tavu Toriju iesāku, velns parāvis?”

“Gan jau kaut ko izdomāsi. Celies augšā!” Keids atkārtoja un nolika klausuli, tad apmierināts devās lejā pa kāpnēm.

Vispirms viņš ievēroja, ka Torija izēdusi šķīvi gandrīz tukšu. Pēc tam - ka viņa ir noraudājusies.

“Kas šeit notiek? Ko tu viņai pateici?”

“Nesprēgā!” Laila no viņa atvairījās kā no mušas. “Ja cilvēks krietni izraudas, viņam kļūst vieglāk ap sirdi. Vai ne, manu meitēn?”

“Jā... Paldies, Laila... Es tiešām esmu paēdusi.”

Savilkusi bargu seju, Laila uzmeta skatienu šķīvim, tad pamāja. “Būs jau labi.” Viņa pievērsās Keidam. “Vai Mārgaritas kundzei un tiesnesim vajadzēs pasniegt brokastis?”

“Diezin vai. Māte kravā mantas, grasās pēcpusdienā doties projām.”

“Tomēr nepiekāpjas?”

“Laikam ne. Es negribu, ka tu šeit paliec gluži viena pati, Laila. Vai nevēlies pāris dienu paciemoties pie māsas?”

“Kāpēc ne?” Paņēmusi Torijas šķīvi, Laila to aiznesa uz izlietni. “Ja tev nav iebildumu, Keid, es tomēr nogaidīšu, lai redzētu, kas šeit vēl notiks.”

“Nu tad es vēlāk iegriezīšos.”

“Labi vien ir, ka viņa aizbrauc! Varbūt galu galā jutīsies laimīgāka, beidzot tikusi no šīs mājas vaļā.”

“Kaut nu tev būtu taisnība... Piezvani māsai!” Keids piekodināja, sniegdams Torijai roku, lai pieceltu viņu kājās.

Mirkli šaubījusies, Torija piegāja Lailai klāt un piespieda vaigu pie viņas vaiga.

“Paldies!”

“Tu esi krietna meitene. Galvenais - vienmēr turi drošu sirdi!” “Centīšos.”

Kad mašīna brauca pa aleju prom no “Skaistajiem sapņiem”, Torija sacīja:

“Es nevēlos lielas kāzas.”

Keids sarauca uzacis augšup.

“Labi!”

“Es gribētu, lai tas notiek, cik atturīgi vien iespējams un...” “Un?”

Viņi izbrauca uz šosejas; Torija palūkojās pa mašīnas logu uz purva malu.

“Lln cik drīz vien iespējams.”

“Kāpēc?”

Cik tas Keidam raksturīgi - tā pavaicāt, Torija nodomāja, atkal pievērsdamās viņam.

“Es gribu sākt mūsu kopīgo dzīvi. Gribu, lai tā sāktos.”

“Rīt izņemsim laulības atļauju. Vai tas tevi apmierina?”

“Jā.” Torija uzlika savu roku uz Keida rokas. “Tas mani pilnīgi apmierina.”

Keidam uzsmaidīdama, viņa purvā neko nemanīja, neko nejuta. To, kas viņu tur gaidīja.

Feita ieraudzīja pie “Dienvidu aicinājuma” apstājamies Keida limuzīnu ar nolaižamo jumtu un devās turp. Uzplājusi sejai platu smaidu, viņa ieķērās brālim elkonī un jautri iesaucās:

“Re, kur tu esi! Un es jau domāju, ka būsi aizmirsis.” “Aizmirsis?”

“Atceries, brālīt, - tu taču teici, ka šodien es drīkstot aizņemties tavu mašīnu!” Viņa iemeta savas mašīnas atslēgas Keidam rokā un koķeti noplivināja skropstas. “Cik tu jauks! Keids taču ir vislabākais brālis pasaulē, vai ne, Torij ? Viņš zina, ka man briesmīgi patīk viņa skaistā mašīnīte, un vienmēr jauj man ar to pavizināties.” Izķērusi Keidam no rokas mašīnas atslēgas, Feita uzspieda brālim uz vaiga skaļu buču. “Veidam šodien tik daudz darba, Torij, toties es beidzos nost aiz garlaicības! Ieiešu pie tevis, labi? Gribu Veidam nopirkt kādu no tiem masīvajiem svečturiem, kas tev plauktā.” Ar vienu plūstošu, elegantu kustību Feita palaida vaļā Keidu un apņēma Toriju. “Veida dzīvokļa iekārtojumu derētu mazliet atsvaidzināt. Tu taču zini, tu esi pie viņa bijusi. Turpmāk es droši vien aizvadīšu tur vēl vairāk laika - un gluži vienkārši nespēju ciest to vīriešu gaumes primitīvismu! Mašīna ir Veida mājas pagalmā!” viņa uzsauca Keidam, bīdīdama Toriju uz veikala durvīm. “Tikai ielej benzīnu!” Pēdējo reizi uzmetusi skatienu Keida neapmierinātajai sejai, Torija atslēdza veikalu.

“Vai ar mašīnas aizdošanu viņš tevi piekukuļoja?”

“Nē, tas viņam pat neienāca prātā - mani piekukuļot. Piespiedu viņu maksāt par to, ka šorīt viņš mani uzrāva no miega. Viņš grib, lai mēs viena otru pieskatām.”

“Kur tavs suns?”

“Princese ir Veida mājā, viņai tur klājas labi.” Pagriezusies pret logu, Feita jautri pamāja Keidam. “Nikns kā lapsene! Viņš nevar ciest, ka es sēžos pie viņa skaistās mašīnas stūres.”

“Un tāpēc tu, protams, dari to pēc iespējas biežāk.”

“Protams! Vai tev ir kas auksts, ko padzerties? Tāda tveice, ka vai elpu rauj ciet.”

“Noliktavā. Paņem pati!’

“Vai šodien vērsi vaļā?”

“Nē. Man šodien negribas būt kopā ar citiem cilvēkiem. Tā ka neņem ļaunā, ja es tevi reizēm ignorēšu.”

“Lieliski, es darīšu to pašu.”

Ieslīdējusi noliktavā, Feita atgriezās ar divām kokakolas pudelēm. Torija bija ieslēgusi klusu mūziku un darbojās ar stikla tīrāmo šķidrumu un lupatu.

“Labāk būtu devusi man kādu darbu, citādi es aiz garlaicības nobeigšos!” Feita sacīja.

Torija pastiepa roku ar lupatu uz viņas pusi.

“Ar to tev būtu jātiek galā. Es tikmēr pastrādāšu noliktavā. Lūdzu, nelaid nevienu iekšā! Ja kāds pienāk pie durvīm, paziņo, ka šodien slēgts.”

“Nav iebildumu.”

Noraudzījusies, kā Torija ieiet noliktavā, un paraustījusi plecus, Feita ķērās pie jaunas izpriecas: pēc savas gaumes pārkārtoja plauktos izliktās preces, iztēlodamās, kā būtu, ja viņa strādātu veikalā.

Pārāk daudz, ko ņemties, viņa nodomāja. Tomēr būtu interesanti darboties ar visām šīm skaistajām lietām, vērtējot, kurš pircējs ko izvēlēsies...

Zem letes dārglietu kastītē sameklējusi vitrīnas atslēgas, Feita pielaikoja vairākus pārus auskaru, tad apbrīnodama pacēla augšup no savītas stieplītes darinātu rokassprādzi un pielaikoja arī to.

Atskanot klauvējienam pie durvīm, viņa salēcās, kā juzdamās vainīga, un aizslēdza vitrīnu.

Sejas likās nepazīstamas. Feita stāvēja, pētīdama abus cilvēkus, vīrieti un sievieti, kas stāvēja ārpusē aiz durvīm, savukārt pētīdami viņu. Žēl, ka Torijas veikals šodien nav atvērts, Feita nodomāja, pircēji sagādātu izklaidi.

Moži pasmaidījusi, viņa piesita ar pirkstu pie plāksnītes SLĒGTS. Sieviete pacēla augšup un parādīja žetonu.

Oho! FIB, nodomāja Feita, slēgdama vaļā durvis. Vēl labāka izklaide!

“Vai jūs esat mis Bodīna?”

“Nē, viņa ir noliktavā.”

Sieviete bija augumā gara, spēcīga, ar īsi apgrieztiem melniem matiem un vēsu skatienu tumšajās acīs. Viņa bija ģērbusies tumšpelēkā kostīmā - Feitai likās, ka tas viņai pagalam nepiestāv, - ar briesmīgi neglītām kurpēm kājās. Vīrietis bija daudzsološāks, viņam bija brūni, viļņaini mati un zodā - pievilcīga bedrīte. Feita izmēģinājuma pēc viņam uzsmaidīja; vīrieša acīs pazibsnīja tik tikko manāma atbildes dzirkstelīte.

“Man nekad vēl nav bijusi darīšana ar FIB aģentiem!” Feita koķeti sacīja. “Jūtos mazliet satraukta.”

“Vai varat palūgt, lai mis Bodīna iznāk ārā?” jautāja aģente.

“Jā, protams! Vienu mirklīti! Pagaidiet tepat!” Ieskrējusi noliktavas telpā, Feita cieši aizvēra durvis. “Atnākuši FIB darbinieki!”

Torija strauji pacēla galvu.

“Viņi ir šeit?”

“Jā, veikala zālē! Vīrietis un sieviete, ar tiem abiem televīzijas šovā viņiem nav ne mazākās līdzības. Viņš vēl tā nekas, bet viņai mugurā tik briesmīgs kostīms, no kura man šermuļi iet pār kauliem. Turklāt viņa ir no Ziemeļiem. Par vīrieti nezinu, viņš vēl nav vēris muti vaļā. Es teiktu, ka parādi komandē viņa.”

“Jēziņ, kāda man tur daļa?” Torija piecēlās, juzdama, ka ceļgali dreb.

Viņa vēl nebija paguvusi nomierināties un saņemties, kad pie durvīm jau atskanēja klauvējiens, un tās atvērās.

“Mis Bodīna?”

“J-jā.”

“Esmu īpašo uzdevumu aģente Linna Viljamsa.” Sieviete atkal pacēla augšup nozīmīti. “Un tas ir mans kolēģis Mārkss. Mēs gribam ar jums aprunāties."

“Vai esat atraduši manu tēvu?”

“Vēl ne. Vai viņš ir ar jums sazinājies?”

“Nē. Neesmu viņu ne satikusi, ne arī saņēmusi kādu vēsti. Viņš zina, ka es viņam nepalīdzēšu.”

“Mēs vēlētos uzdot jums dažus jautājumus.” Un Viljamsa zīmīgi paraudzījās uz Feitu.

Tajā pašā mirklī Feita bija galda otrā pusē un apskāva Toriju ap pleciem.

“Viņa ir mana brāļa līgava! Esmu brālim apsolījusi, ka visu laiku būšu ar viņu kopā. Es nevaru lauzt brālim doto solījumu!”

Mārkss izņēma piezīmju bloknotu un pāršķīra lapas.

“Un jūs būtu?”

“Feita Lavela. Torijai pašlaik ir grūts dzīves brīdis. Es viņu ne' pametīšu.”

“Vai jūs pazīstat Hanibalu Bodīnu?”

“Jā, pazīstu. Un domāju, ka viņš pirms astoņpadsmit gadiem no-galināja manu māsu.”

“Tas vēl nav pierādīts,” aģents sausi noteica. “Mis Bodīna, kad jūs satikāt māti pēdējo reizi?”

“Aprīlī, kad kopā ar tēvoci biju devusies viņu apciemot. Es jau vairākus gadus dzīvoju šķirti no vecākiem. Ar māti biju pēdējo rei-zi redzējusies divdesmit gadu vecumā, ar tēvu arī. Līdz tai dienai, kad viņš ieradās šeit, veikalā.”

“Tobrīd jūs jau zinājāt, ka viņu meklē policija.”

“Jā.”

“Tomēr devāt viņam naudu.”

“Viņš to paņēma,” Torija pārlaboja. “Bet es viņam to tik un tā būtu iedevusi, lai viņš mani neaiztiktu.”

“Tēvs mēdza jūs fiziski iespaidot?”

“Jā. Viņš mani vienmēr ir sitis.” Torija padodamās atslīga krēslā.

“Māti arī?”

“Nē, īstenībā ne. Nebija vajadzības. Varbūt pēdējos gados, kad nebija manis, viņš māti šad tad iekaustīja, bet tie ir tikai minējumi.”

“Kā jau teicu, ar minējumiem mēs nenodarbojamies.” Pacēlusi galvu, Viljamsa cieši paraudzījās Torijā. “Jūs apgalvojat, ka jums piemīt ekstrasenses spējas.”

“Es neko neapgalvoju.”

“Pirms dažiem gadiem jūs policijai vairākas reizes palīdzējāt atrast nolaupītus bērnus.”

“Kāds tam sakars ar manas mātes nāvi?”

“Jūs bijāt Houpas Lavelas draudzene,” teica Mārkss, veikli pārtverdams sarunas pavedienu.

“Jā, mēs bijām labas draudzenes.”

“Un jūs norādījāt viņas vecākiem un varas pārstāvjiem, kur meklējams viņas līķis.”

“Jā. Tas viss noteikti aprakstīts policijas ziņojumā, ko jūs esat lasījuši. Man nekas nav piebilstams.”

“Jūs apgalvojāt, ka esat redzējusi, kā Houpu Lavelu noslepkavo.” Torija neatbildēja. Mārkss paliecās uz priekšu. “Nesen jūs lūdzāt Čārlstonas advokātes Ebigeilas Lorensas palīdzību, lai viņa jums ievāktu ziņas par daudziem seksuāla rakstura noziegumiem. Kāpēc?”

“Tāpēc, ka visus šos noziegumus izdarījis viens cilvēks - tas pats vīrietis, kas noslepkavoja Houpu Lavelu. Katrs upuris viņam bija Houpa, tikai citā vecuma posmā.”

“Jūs to... nojaušat,” Viljamsa domīgi piebilda. Torijas skatiens pievērsās viņai.

“Es to zinu. Lai gan jūs tam, protams, neticēsiet.”

“Ja jau jūs to zināt,” turpināja Viljamsa, “kāpēc tad negriezāties policijā?”

“Ar kādu mērķi? Lai tādi kā jūs par mani paņirgātos? Lai atkal tiktu celta gaismā Džonasa Mensfīlda nāve un man atgādinātu, ka nespēju viņu izglābt? Jūs taču tik un tā par mani visu zināt, aģente Viljamsa!”

Mārkss izvilka no kabatas mazu plastmasas maisiņu un uzsvieda to uz galda. Tajā atradās auskars - parasta zelta stīpiņa.

“Ko jūs mums varat par to pateikt?”

Torija turēja rokas sakrustotas klēpī.

“Tas ir auskars.”

“Mēs zinām arī to, ka jūs mēdzat būt ļoti savaldīga.” Viljamsa piegāja viņai tuvāk klāt. “Jūs interesējāties par slepkavībām, vācāt informāciju. Vai tiešām jūs neinteresē, kādu ziņu varat gūt, piemēram, no šā auskara?”

“Par tēvu esmu pateikusi visu, ko zināju. Un, cik spēšu, palīdzēšu jums viņu atrast.”

Mārkss papurināja gaisā plastmasas maisiņu.

“Nu tad sāciet ar šo!”

“Vai tas ir mātes auskars?” Torija nedomādama izrāva maisiņu aģentam no rokas, atlauza zīmogu un ļāva pirkstiem sakļauties ap rotaslietu.

Torija atvērās pretī tā aurai, ar visu sirdi tiekdamās pēc šīs pēdējās saiknes; pirms brīža viņa pat nebija aptvērusi, ka tik ļoti to vēlas. Viņai pārskrēja drebuļi; roka pavērās, auskars nokrita uz galda.

“Otrs ir jūsu kabatā,” viņa savaldījusies teica Viljamsai. “Jūs tos mātei noņēmāt pirms braukšanas uz šejieni.” Aizslīdējis no kabatas, Torijas skatiens pievērsās aģentes sejai. “Taču man nav pienākuma uzstāties jūsu priekšā ar cirka numuriem."

“Lūdzu piedošanu!” Paspērusi soli uz priekšu, Viljamsa paņēma maisiņu ar auskaru. “Es tiešām esmu krietni daudz par jums uzzinājusi, mis Bodīna. Mani ieinteresēja tas, ko jūs spējāt paveikt Ņujorkā. Mensfilda gadījumu es pamatīgi izpētīju.” Viņa ielika maisiņu atpakaļ kabatā. “Ņujorkas policija būtu darījusi prātīgi, uzklausīdama jūsu padomus.” Aģente uzmeta skatienu darbabiedram. “Esmu nolēmusi tos uzklausīt.”

“Neko vairāk es jums pastāstīt nevaru.” Torija piecēlās. “Vai pavadīsi viesus līdz durvīm, Feita?”

“Protams.”

Viljamsa nolika uz galda vizītkarti, tad sekoja Feitai.

Pēc dažām minūtēm ienākusi no zāles noliktavā, Feita izņēma no ledusskapja svaigu kokakolas pudeli un apsēdās uz krēsla, kur pirmīt bija sēdējis Mārkss.

“Un tu varēji to pateikt, tikai pieskaroties vien?” viņa izbrīnījusies jautāja. “Tu paņēmi to auskaru rokā un uzreiz zināji, ka tas piederējis mātei?”

“Man tagad jāstrādā.”

“Ak, nu izbeidz!" Feita iedzēra no pudeles garu malku. “Nudien nekad vēl neesmu sastapusi otru tādu cilvēku, kas visu ņemtu tik zvērīgi nopietni! Zini, ko mums tagad vajadzētu darīt? Aiziet nopirkt pāris loterijas biļešu vai uzspēlēt hipodromā. Vai ar zirgiem tev arī ir nojautas? Kāpēc lai nebūtu?"

“Dieva dēļ...”

“Tiešām, kāpēc ne? Kāpēc tu nevarētu no savām spējām gūt kādu prieku? Kāpēc tev tās vienmēr būtu jāpacieš kā drūms smagums? Nē, es izgudroju! Vēl labāk nekā hipodroms! Mēs aizbrauksim uz Lasvegasu un uzspēlēsim blekdžeku! Jēziņ! Mēs aptīrīsim visus kazino!”

“Tādas spējas nav dotas, lai ar tām pelnītu.”

“Un kāpēc ne? Ak tā, protams! Es aizmirsu! Tās dotas, lai cilvēks skumtu un sērotu. Ak es, nabadzīte!” Un Feita tēloja, ka piespiež pie acīm kabatlakatiņu. “Ak vai, ak vai! Esmu gaišreģe, un tas ir briesmīgi!”

Tik rupji apvainota, Torija nespēja saprast, kāpēc viņas mute pret pašas gribu savelkas jautrā smīnā.

“Es neskumstu un nesēroju.”

"Tu to darītu nemitīgi, ja vien tev ļautu vaļu. Es zinu, kā tas ir.” Feita sāniski uzsēdās uz rakstāmgalda. “Kļau, aiziesim kopā ar mani pie Veida! Varbūt tu varētu, nu, kaut kā viņam piespiesties un pēc tam pateikt, ko īsti viņš par mani domā.”

“Nē.”

“Nu, esi cilvēks!”

“Nē.”

“Ak tu, spītniece tāda!”

“Lai būtu, bet tagad ej projām! Un noliec to rokassprādzi, no kurienes paņēmi!”

“Ar lielāko prieku! Tā tikpat nav manā gaumē.” Un Feita pāri rakstāmgaldam pieliecās Torijai klāt. “Vai vari atminēt, ko es patlaban domāju?”

Torija palūkojās augšup, un viņas mute atkal notrīsēja smīnā.

“Tas ir visai asprātīgi, bet anatomiski neiespējami.” Viņa pagriezās krēslā, pievērsdamās datora tastatūrai. “Paldies, Feita...”

Feita nošņākdamās vēra durvis uz zāli.

“Par ko tad?”

“Par manis tīšu kaitināšanu, lai es neskumtu un nesērotu.”

“Ak par to? Lūdzu! Nebija jau grūti.”

29

Veid, dārgumiņ!” Piespiedusi telefona klausuli pie pleca, Fei-ta pāri letei palūkojās uz noliktavas durvīm, aiz kurām Torija, likās, darbojās jau veselu mūžību. “Ko tu dari?”

“Es? Ak, neko īpašu! Nupat beidzu kastrēt kādu taksi. Manas dienas aizrit vienos priekos."

“Hmm... Kā tu to īsti... bet nē, es laikam nemaz negribu zināt. Kā mans dārgumiņš jūtas?”

“Lieliski, un tu?”

“Es domāju Princesi. Kā viņai klājas?”

“Peld svētlaimē, saodusi sev apkārt citus kucēnus.” Veids tēloti nopūtās. “Princesei klājas labi! Ceru, ka viņai būs iespēja vēlāk tev pastāstīt par savu pirmo darbadienu.”

“Man arī šodien ir tāda kā pirmā darbadiena,” Feita atteica, sevī brīnīdamās, kādu gandarījumu viņai sagādā mirdzoši tīrie vitrīnu stikli. “Ap cikiem tu būsi ticis ar savām izpriecām galā?”

“Pussešos domāju beigt. Ko tu piedāvā?”

“Es tiku pie Keida mašīnas un tagad domāju - kā būtu, ja mēs dotos tālākā braucienā ārpus pilsētas? Šeit ir tik sutīgi. Es pat nevalkāju apakšveļu, man mugurā tikai tā sarkanā kleita...” Šķelmīgi smaidīdama, Feita tina ap pirkstu matu sprogu. “Tu taču vēl atceries manu sarkano kleitu, vai ne, dārgumiņ?”

Krietnu brīdi klausulē valdīja klusums. Tad:

“Tu mani nobeigsi.”

Feita klusi iesmējās, apmierināta ar panākto efektu.

“Es tikai gribēju pārliecināties - ņemot vērā, ka pēdējā laikā mēs tik daudz laika aizvadām sarunās, - vai šī mūsu attiecību daļa nav aizmirsta.”

“Es to noteikti neaizmirstu.”

“Nu tad šovakar kaut kur aizbrauksim! Varbūt mēs varētu sameklēt kādu lētu moteli un iejusties ceļojošu tirgotāju ādā.”

“Un kāda būs tava prece?”

Šoreiz Feita nosmējās īsti skaļi un sulīgi.

“Tici man, dārgumiņ, par to būs vērts maksāt!”

“Darījums noslēgts! Tikai šonakt vai rīt agri mums jātiek atpakaļ. Man norunātas vizītes.”

“Protams.” Feita jau sāka pierast pie tā, ka Veids savas gaitas plāno. “Veid...”

“Jā?”

“Vai atceries - tu teici, ka mani mīlot?”

“Kaut kas tāds bija.”

“Es laikam arī tevi mīlu. Un vai zini, ko? Jauka sajūta!”

Klausulē atkal iestājās klusums.

“Centīšos tikt galā līdz pieciem piecpadsmit,” Veids beidzot noteica.

“Aizbraukšu tev pretī.” Feita nolika klausuli un dejodama apskrēja letei apkārt. “Torija, nāc ārā! Tu tur sēdi kā cietumā!”

Torija tikai pacēla galvu no inventāra saraksta.

“Tu laikam nekad neesi strādājusi, vai ne?”

“Kāpēc lai es to darītu? Esmu bagāta mantiniece.”

“Tāpat vien, sev par prieku. Lai baudītu gandarījumu par labi paveiktu darbu.”

“Pierunāji! Es strādāšu pie tevis.”

“Tādiem brīnumiem gan es neticu.”

“Patiešām! Mums būs jautri. Bet par to parunāsim vēlāk. Tagad tev jābrauc man līdzi. Man labi ātri jātiek mājās, jāpaņem dažas mantas.”

“Dari to!”

“Bez tevis - ne soli! Es taču Keidam apsolīju. Turklāt mēs šeit, pie tevis, kvernam jau...” Feita ielūkojās rokaspulkstenī, tad šausmās pacēla acis pret griestiem, “četras stundas!”

“Es neesmu beigusi savu darāmo.”

“Toties es esmu. Un, ja mēs te paliksim visu dienu, kas zina, varbūt tie FIB tipi vēl atgriezīsies!”

“Nu labi,” Torija atbildēja, nosviezdama zīmuli uz galda. “Bet es vecmāmiņai apsolīju, ka ap pieciem ieradīšos pie tēvoča.”

“Lieliski! Piecos es tevi izlaidīšu pie tēvoča mājas un tad braukšu pie Veida. Paķer līdzi pāris pudeļu kolas, mīļumiņ! Man briesmīgi slāpst.” To pateikusi, Feita ieskrēja atpakaļ zālē, lai, nostājusies pie viena no Torijas dekoratīvajiem spoguļiem, atsvaidzinātu lūpukrāsu.

“Un es domāju - tādām kā tu nav atspulga," Torija indīgi maigā balsī sacīja, izņemdama no ledusskapja pudeles.

It nemaz neapvainojusies, Feita iemeta lūpukrāsas tūbiņu somā.

“Tu pati jau izskaties pēc spoka, cauru dienu notupējusi šajā ūķī! Kad tiksim uz ceļa, es nolaidīšu Keida dārgās mašīnītes jumtu, un tevī atgriezīsies dzīvība. Ļauj, lai vējiņš pamatīgi izpurina matus -izskatīsies stilīgāk!”

“Mani mati jau tāpat izskatās labi.”

“Jāsmejas! Tu atgādini īstu vecmeitu. Bibliotekāri.”

“Muļķīga, aizspriedumaina attieksme, kas apvaino godājamu profesiju.”

Iemezdama pēdējo skatienu spogulī, Feita sabužināja savas gaišās, gludās krēpes.

"Vai pēdējā laikā esi sastapusi Progresas bibliotekāri, Matildi?”

Torijai gribot negribot bija jāsmejas.

“Nemels niekus!” viņa uzsauca, iespiezdama Feitai rokās koka-kolas pudeles.

“Vienmēr cērt pretī! Tieši tāpēc tu man patīc,” Feita nosacīja, grasīdamās iet ārā.

“Tu šeit esi kaut ko pārkārtojusi,” Torija ieminējās, raudzīdamās uz plauktiem un vitrīnām.

Viņa cērt pretī, Feita nodomāja. Un acis kā vanagam.

Principa pēc Torija gribēja Feitai pārmest, bet godīgums ņēma virsroku.

“Īstenībā nemaz nav slikti.”

“Ko tu teici? Jūtos tik glaimota, ka tūliņ paģībšu.”

“Tādā gadījumā es sēdīšos pie stūres.”

“Nemaz neceri!” Un Feita smiedamās izdejoja ārā pa durvīm.

Sekodama viņai un aizslēgdama durvis, Torija piepeši apjauta, ka nemaz nav sadrūmusi. Kopā ar Feitu nebija iespējams justies citādi kā vien jautri. Un doma par gaidāmo braucienu ātrajā, skaistajā mašīnā vilināja. Tagad viņa izbaudīs braucienu un vienīgi to; vēlāk būs diezgan laika raizēties par visu pārējo.

“Aizsprādzē drošības jostu!” viņa pavēlēja Feitai, apsēzdamās blakus.

“Ak jā, pareizi... Gaiss tik tveicīgs un biezs kā ķīselis.” Uzlikusi saulesbrilles un iedarbinājusi motoru, Feita šķelmīgi uzsmaidīja To-rijai. “Ko tu teiktu par labu mūziku?” Viņa ieslēdza kompaktdisku atskaņotāju, spaidīdama pogu, līdz atskanēja Pīta Sīgera plosīšanās rokenrola ritmos. “Klasika! Tieši tas, kas vajadzīgs! Tagad mēs pārbaudīsim, cik tev dūšas, Viktorija!”

Arī Torija izņēma saulesbrilles un demonstratīvi uzlika tās uz deguna.

“Tad tik sāc!”

“Labi!” Sagaidījusi satiksmes līdzekļu plūsmā spraugu, Feita iegrieza tajā mašīnu, ka riepas nokaucās vien. Krustojumu viņa šķērsoja sekundes simtdaļu pirms tam, kad luksoforā atspīdēja sarkanā gaisma.

“Nebūsim vēl izbraukušas no pilsētas, kad tu jau dabūsi soda talonu.”

“Ak, es ceru, ka visi mūsu policisti tagad aizņemti ar tiem abiem no FIB. Ai! Torij, vai tas nav dievīgi - traukties ar tādu mašīnu?”

“Kāpēc tu pati nevarētu tādu nopirkt?”

“Tad man vairs nebūtu iespējas Keidu kaitināt, mūžīgi aizņemoties šo!”

Pilsētas robeža palika aiz muguras. Feita piedeva gāzi.

Vējš ietriecās Torijai sejā, raustīja viņas matus, lika asinīm dzīslās riņķot straujāk. Piedzīvojums, viņa nodomāja, mašīnai spēji iegriežoties ceļa līkumā. Neprātība. Bezgala ilgs laiks bija pagājis, kopš viņa pēdējo reizi bija pa galvu pa kaklu metusies muļķīgā, pārgalvīgā piedzīvojumā.

Ātrums! Houpai patika traukties ātri, iztēlojoties, ka sārtais divritenis ir nevaldāms zirgs vai kosmosa kuģis. Viņa mēdza, izaicinot likteni, palaist stūri vaļā, pacelt rokas virs galvas un ļauties brauciena priekam.

Arī Torija pašlaik jutās tāpat; viņa atmeta galvu, baudīdama vēju un mūziku. Vējš atnesa vasaras smaržas, un vasara nozīmēja bērnību. Saulē kūstošs asfalts, saziedējuši ūdeņi...

Viņa bija skrējusi pa kokvilnas laukiem - visapkārt pārsprāgušu pogaļu jūra -, iztēlodamās, ka ir pētnieks uz svešas planētas. Metusi kūleņus uz šosejas, juzdama zem plaukstām mīksto ceļa segumu. Purvs kļuva par jebkuru vietu, kādu viņa vien iztēlojās. Viņa lēkāja pa ciņiem, kas grima zem kājām kā sūklis, sūnu ķekariem krītot no koku zariem, moskītiem asinskāri spindzot gar ausīm.

Viņa bija skrējusi. Bēgusi, sirdij neprātīgi pukstot, ar rīklē ieķērušos kliedzienu, kas nespēja izlauzties. Bēgusi...

“Re, kur Keids!”

“Kur?” Torija ar rāvienu saslējās, viscaur noplūdusi ar sviedriem, plati iepletusi acis.

“Tur!” Feita nevērīgi pameta ar roku uz to pusi, kur tālumā, kokvilnas zaļuma vidū stāvēja divi vīri. Spēji uztaurējusi un jautri pamājusi, viņa iesmējās. “Ak, kā viņš tagad lamājas! Ko tik visu Painijs tagad nedabū dzirdēt par mani, dullo, bezatbildīgo māsu! Neraizējies,” viņa tīksmīgi piebilda, “Keids, protams, sapratīs, ka es tevi pāraudzinu.”

“Es neraizējos.” Torija pūlējās elpot normāli. “Viss kārtībā.”

Feita uzmeta viņai vērtējošu skatienu.

“Jācer... Tu esi kļuvusi bāla! Varbūt... Ka tevi nelabais!”

No purva piepeši izlēca trusis, lai mestos pāri ceļam, - brūna, izplūdusi svītra. Feita strauji bremzēja, sagrieza stūri; riepām kaucot, mašīna izbrauca tādu kā zigzagu, tad, Feitas stingrās rokas vadīta, izlīdzināja gaitu.

“Man negribas braukt tiem radījumiem virsū. Nezin kāpēc viņi piepeši tā metas uz ceļa? Gluži tā, it kā gaidītu, kad garām brauks kāda mašīna, lai...” Atkal paraudzījusies uz Toriju, Feita aprāvās, tad, nespēdama apvaldīt klusu smiekliņu, samazināja ātrumu. “Ai, ai...”

Torija klusēdama paraudzījās lejup. Lielākā daļa kokakolas bija izšļākusies no pudeles uz viņas kokvilnas blūzes. Ar pirkstgaliem saņēmusi slapjo audumu un atvilkusi to nost no miesas, Torija pārmetoši palūkojās Feitā.

“Apžēliņ, es taču nevarēju braukt trusītim virsū!” Feita iesaucās.

“Esi tik laipna un aizved mani uz māju, lai es varētu pārģērbties.”

Bungodama ar pirkstiem pa stūri, Feita iegrieza mašīnu purvmalas mājas ceļā un pie lieveņa tā nobremzēja, ka augšup uzsitās putekļu un grants smelknes mākonis.

Uzmanīgi vērodama Toriju, Feita smiedamās atvēra mašīnas durvis un izkāpa.

“Kamēr tu posies, es izskalošu to blūzi aukstā ūdenī,” viņa piedāvājās. “Būtu žēl to pavisam sabojāt, lai arī diez cik glītāka par vīriešu kreklu tā nav.”

“Klasisks modelis.”

“Jā, kā tad!” Mazais starpgadījums atkal bija sagādājis Feitai izklaidi; viņa jautri uzskrēja pa lieveņa kāpnēm. “Atvelc elpu un uzposies!” viņa teica Torijai, abām ejot iekšā pa durvīm. “Tev tas vajadzīgs vairāk nekā man.”

“Jā, daža laba jau vienmēr jūtas gatava uz visu.”

Nelikdamās par dzēlienu ne zinis, Feita, plati smaidot, sekoja Torijai guļamistabā. Tur tikusi, viņa uzreiz jutās kā mājās un atvēra Torijas drēbju skapi, lai parakņātos.

“Ei, viena otra no tavām lupatām ir tīri glīta!” viņa iesaucās.

“Negrābsties gar manām kleitām!”

“Šī man varētu piestāvēt.” Izvilkusi tumšu, pelēkzilu zīda blūzi, Feita piespieda to sev klāt un pagriezās pret spoguli. “Tā izceļ manu acu krāsu.”

Noģērbusi slapjo apģērba gabalu un palikusi vienā krūšturī, Torija izķēra blūzi Feitai no rokām un iegrūda tajās aplieto.

“Ej izmazgā šo, lai no tevis vismaz ir kāda jēga!”

Nogrozījusi galvu, Feita devās izskalot cietušo blūzi vannasista-bas izlietnē.

“Ja tev to zilo tuvāko pāris dienu laikā nevajag, tu tiešām varētu man to aizdot!” viņa uzsauca. “Rītvakar esmu iecerējusi pavadīt mājīgu vakaru kopā ar Veidu. Ja viss notiks tā, kā jānotiek, ilgi man tava blūze mugurā nepaliks.”

“Tad jau nav svarīgi, kas tev būs mugurā."

“Tāds apgalvojums tikai liecina, ka tev vēl daudz jāmācās,” Fei-ta atteica, šļakstinādamās pa izlietni. “Tam, ko sieviete uzģērbusi, ir tiešs sakars ar to, ko viņa gaida no vīrieša.”

Torija jau bija pastiepusi roku, lai paņemtu no skapja balto sporta krekliņu, bet tad viņas skatiens pievērsās blūzei. Kāpēc gan ne?

Blūzi aizpogājusi, viņa devās pie spoguļa izķemmēt matus. Saķemmē nu gludus un saspraud pakausī, viņa sev teica. Tu dodies mierināt vecmāmiņu; tagad tev jādomā par to, kā remdēt radiem bēdas, nevis par egoistiskām izpriecām. Lai gan tieši egoistisku izpriecu viņai šobrīd trūka visvairāk... un viņa jutās Feitai pateicīga, ka tā cenšas viņu izklaidēt.

Pacēlusi rokas augšup, Torija pina matus bizē. Kustības, kas nemitīgi atkārtojās, un griestu ventilatora dūkoņa ieaijāja viņu tādā kā transā; ar puspievērtām acīm viņa lūkojās uz sevi spogulī, sapņaini smaidīdama.

Viņa ieraudzīja trusi, kas izskrien uz ceļa. Baiļu dzīts radījums... Tas skrien... Bēg projām no baisās cilvēka smakas...

Kāds tuvojas! Kāds mani vēro!

Augšup paceltās rokas sastinga, sirds notrīsēja bailēs. Gaiss bija kļuvis smags un spiedīgs, tajā vēdīja tik tikko jaušams viskija smārds.

Torija viņu saoda, kā medīts dzīvnieks sajūt mednieku.

Ar vienu lēcienu Torija bija pie naktsgaldiņa un satvēra Keida doto revolveri. Viņai paspruka raudu kunkstiens, bet viņa to apslāpēja. Tagad viņa dzirdēja tikai savu ātro, baiļpilno elpu. Izskrējusi no guļamistabas, viņa uzgrūdās tikko no vannasistabas iznākušajai Feitai.

“Es to atstāju, lai mirkst. Vēlāk...” Vispirms viņa ieraudzīja revolveri, tad Torijas baiļu izķēmoto seju. Feita tikai paguva iesaukties: “Ak dievs!” - un Torija bija cieši sagrābusi viņu aiz delma.

“Klausies un neko nejautā! Nav laika. Tūdaļ ej ārā - pa priekšējām durvīm, ātri! Kāp mašīnā un brauc pēc palīdzības! Dabū palīgus! Cerams, es viņu spēšu aizturēt.”

“Brauc man līdzi! Brauc man līdzi, vai dzirdi?”

“Nē!” Torija metās uz virtuves durvīm. “Viņš jau nāk! Brauc projām!”

Viņa steidzās, lai stātos tēvam pretī. Lai Feita pagūtu aizbēgt.

Ar spērienu izgāzis durvis, Hanibals Bodīns nostājās uz sliekšņa. Viņa drēbes bija netīras, seja un rokas gluži jēlas no kukaiņu kodumiem un kasīšanas. Viņš mazliet zvārojās, taču nenolaida acis no meitas. Vienā rokā viņam bija tukša pudele, otrā - pistole.

“Es tevi šeit gaidīju.”

Torija ciešāk sažņaudza rokā revolveri.

“Es zinu.”

“Kur ir tā La veļu kuce?”

Projām. Tu viņai neko nenodarīsi.

“Te nav neviena cita, tikai es.”

“Ak tu, riebīgā mele! Tu taču visur vazājies kopā ar to izlutināto bagātnieku skuķi! Man ar viņu šis tas runājams...” Bodīns pasmīnēja. “Man ar jums abām šis tas runājams.”

“Houpa ir mirusi. Šeit esmu tikai es.”

“Nu labi, nu labi!” Bodīns pacēla pudeli augšup, tad, apjēdzis, ka tā ir tukša, trieca pret sienu; tā sašķīda ar zalvei līdzīgu troksni. “Tā viņai arī vajadzēja! Pati uzprasījās. Jūs pašas uzprasījāties un dabūjāt arī. Melīgās ložņas! Nešķīstenes! Es jums gan rādīšu, kā vienai otru aiztikt visvisādās vietās...”

“Mums ar Houpu bija nevainīga draudzība.” Torija ausījās, gaidīja, kad izdzirdēs Keida limuzīna motoru ierēcamies kā panteru, bet ārā bija kluss.

“Tu domā, ka es nezināju?” Runādams Bodīns nevaldāmi plātījās ar pistoli, bet Torija pat nesarāvās. “Tu domā - es neredzēju, kā jūs kailas peldējāties un šļakstinājāties, tā ka ūdens straumēm tecēja pār miesu?”

Torijai gandrīz sametās nelabi no apziņas, ka viņu vienkāršie bērnības prieki kādam šķituši nepiedienīgi.

“Mēs bijām tikai bērni! Toties tu biji pieaudzis. Tu grēkoji, ne jau mēs! Tev vienmēr prātā ir grēcīgas domas! Nē, nenāc klāt!" Torija pacēla revolveri, juzdama, ka dreboņa aizplūst no pleca līdz pat pirkstu galiem. “Tu mani vairs neaiztiksi! Un nevienu citu arī ne!

Vai māte šajā reizē tev neiedeva diezgan naudas? Vai nekustējās pie-tiekami veicīgi? Vai tāpēc tu to izdarīji?”

“Nekad neesmu pacēlis roku pret tavu māti, tikai tad, ja viņa to bija pelnījusi. Pats Dievs Tas Kungs ir iecēlis vīrieti nama saimnieka godā! Liec nost to šaujamo un dod man ko iedzert!”

“Policisti jau brauc šurp. Viņi tevi meklē. Par to, ko tu nodarīji Houpai, mātei un pārējām.” Tēvam tuvojoties, Torijas roka ar revolveri noraustījās. Viņa atcerējās ādas siksnas šņākoņu un cirtienus. “Nāc tik tuvāk - un tu viņus nesagaidīsi!” Torija iesaucās. “Es tūliņ to visu izbeigšu!”

“Ar to tu mani neiebiedēsi! Zinu, ka esi gļēvule.”

“Nu, par mani gan to vēl neviens līdz šim nav teicis!” atskanēja Feitas balss. Viņa nostājās Torijai blakus. Viņas rokā pamirdzēja mazā pistole. “Ja viņa tevi nenošaus, tad, goda vārds, es to izdarīšu!” “Tu teici, ka viņa ir pagalam? Tu teici, ka viņa ir pagalam!” Ha-nibals Bodīns bija liela auguma vīrietis ar garām rokām. Nu viņš sniedzās uz priekšu, gan baiļu, gan niknuma dzīts, ar grūdienu piespiezdams Toriju pie sienas. Atskanēja šāviens, un visas viņas sajūtas piepeši pārmāca asins smaka.

Torija grīļodamās pieķērās pie Feitas, bet tēvs, sāpēs aurodams, izskrēja ārā pa izlauztajām durvīm.

“Es taču tev liku braukt...” Zobiem klabot, Torija saļima uz ceļgaliem.

“Un es tevi neklausīju.” Feitai acu priekšā viss sagriezās; viņa atspiedās pret sienu un sapurināja galvu. “Es izsaucu policiju no Kei-da mašīnas telefona.”

“Un atgriezies pie manis.”

“Nūja.” īsi elpodama caur muti, Feita noliecās, lai galvā saplūstu asinis. “Tu jau mani arī nebūtu pametusi.”

“Te bija asinis... Es saodu asinis!” Pēkšņi Torija pietrūkās kājās, parāva Feitu aiz rokas. “Vai tu esi ievainota? Vai viņš tevi sašāva?” “Nē taču! Tu sašāvi viņu. Attopies, Torij!”

Torija palūkojās uz savu roku, kas vēl arvien turēja revolveri; tas drebēja tā, it kā būtu dzīvs. Aiz šausmām ievaidēdamās, viņa to palaida vaļā, un tas ar troksni nokrita uz grīdas.

“Es viņu sašāvu?”

“Kad viņš tevi pagrūda, tu laikam kaut kā nospiedi mēlīti. Tā man šķiet. Viss taču notika ātri. Uz krekla viņam parādījās asinis -un es taču nešāvu. Ak jēziņ, man tūliņ kļūs nelabi... Cik pretīgi... Sirēnas...” Izdzirdējusi tālumā kaucam sirēnas, Feita atslīga pret sienu. “Paldies Dievam...”

Tad Keida mašīnas motors piepeši ierēcās - un Feita atkal saspringa.

“Nē! Keida limuzīns! Ak dievs! Es nepaņēmu atslēgas!”

Iekams Torija paguva Feitu aizkavēt, viņa jau metās uz durvīm. Abas reizē izskrējušas lievenī, viņas noraudzījās, kā mašīna, riepām kaucot, izbrauc uz šosejas.

Feita izdvesa:

“Keids mani nositīs!”

Torija ievilka elpu kā uz raudāšanu, bet tā izlauzās histēriskos smieklos.

“Tu man palīdzēji tikt vaļā no ārprātīgā, bet nu baidies no lielā brāļa! Tikai tu esi uz kaut ko tādu spējīga!”

“Keids var būt visai negants.” Gan lai mierinātu Toriju, gan lai būtu, kur pieķerties, Feita apskāva viņu ap pleciem. Torija nokāra galvu un aizvēra acis.

Sirēnu kaukoņa plosīja dzirdi. Viņa redzēja rokas uz mašīnas stūres. Tēva rokas ar skrāpējumu brūcēm. Viņa juta ātrumu, riteņu griešanos, mašīnai apsviežoties apkārt.

Atpakaļ, arvien ātrāk! Radio izkliedz rokmūziku. Mirgojošas gaismas. Tu tās redzi ikreiz, kad paraugies atpakaļskata spogulītī. Bailes, sašutums, naids... Viņi tuvojas...

Rokā sūrst šāviena brūce, no tās lāso asinis.

Tomēr tu tiksi prom. Dievs ir ar tevi. Viņš tev sagādāja mašīnu. Brauc ātri, ātrāk!

Pārbaudījums! Tikai kārtējais Dieva uzliktais pārbaudījums. Tu tiksi prom. Lai reiz atgrieztos. Jā, reiz tu atgriezīsies un liksi viņai par visu samaksāt!

Rokas glumas no asinīm... Stūre izslīd... Pasaule gāžas tev virsū, viss kūleņo...

Kliedziens... Vai tas esi tu, kas kliedz?

“Torij! Dieva dēļ, rimsties! Torij! Mosties!”

Torija aptvēra, ka guļ ceļmalā ar seju zālē; viņas augums vēl raustījās, apziņu plosīja tēva kliedzieni.

“Izbeidz, Torij! Es nezinu, ko ar tevi darīt!"

“Neko. Es jūtos normāli.” Torija ar grūtībām apgriezās uz muguras, ar delmu aizsegdama acis. “Tikai ļauj man brītiņu atjēgties...”

“Normāli? Tu aizskrēji pa ceļu kā plēsta! Es jau baidījos, ka paskriesi zem policijas mašīnas. Tad tu pārgriezi acis un novēlies zemē.” Feita saķēra galvu rokās. “Man jau pietiek! Nudien, man pietiek!”

“Būs jau labi. Viss beidzies. Viņš ir miris.”

“To es pati varu iedomāties. Skaties!” Feita norādīja uz šoseju. Torija ieraudzīja liesmas un dūmu stabu, un saulē mirdzošas policijas mašīnas, kas lokā bija izvietojušās atstatus no avārijas vietas.

“Varēja dzirdēt trieciena troksni, tad tādu kā eksploziju.”

“Nāve elles liesmās..." Torija nomurmināja. “Es to viņam piesaucu.”

“Viņš pats to sev piesauca. Es gribu pie Veida... Ak, es gribu pie Veida...”

“Sadabūsim kādu, kas viņam piezvanīs.” Nedaudz atžirgusi, Torija piecēlās un sniedza Feitai roku. “Iesim un kādu palūgsim, lai viņam piezvana.”

“Labi. Es jūtos kā piedzērusies.”

“Es arī. Turēsimies viena pie otras...”

Viņas devās pa ceļu uz priekšu, apņēmušas viena otru ap vidu. Virs asfalta virmoja karsta gaisa mutuļi. Tiem cauri Torija saskatīja ugunsgrēka vietu, policijas starmešu zibšņus, FIB pelēkdzelteno automašīnu ar abiem aģentiem.

“Vai redzi, kur viņš ņēma galu?” viņa jautāja Feitai. “Tieši, kur Houpa... Tieši pretī tai vietai, kur Houpa...”

Izdzirdējusi aizmugurē motora rūkoņu, viņa apklusa un pagriezās atpakaļ.

Keids, izlēcis no mašīnas, metās pie viņām un abas reizē apskāva.

“Dzīvas... Dzīvas... Es dzirdēju sirēnas, redzēju uzliesmojumu... Ak dievs, es domāju...”

“Viņš mums neko nenodarīja.” Torija ieelpoja Keida smaržu.

Sviedru aromātu, vīrieša aromātu. Sava vīrieša aromātu. Ļāvās, lai tas viņu piepilda. “Viņš ir miris. Es jutu, kā viņš mirst.”

“Kuš...! Nevajag! Tagad es jūs aizvedīšu mājās - abas.”

“Gribu pie Veida...”

Keids noskūpstīja māsu uz pakauša.

“Mēs viņu sameklēsim, mīlulīt! Nāc man līdzi! Turies pie manis!”

"Keid, viņš paņēma tavu mašīnu...” Cieši aizmiegusi acis, Feita piespieda seju brālim pie pleca. “Piedod!”

Galvu purinādams, Keids apskāva māsu ciešāk.

“Nedomā tagad par to! Gan viss būs labi...”

Pats tik tikko spēdams savaldīties, viņš palīdzēja abām iekāpt mašīnā. Braucot garām policistu kordonam, viņš ieraudzīja ceļa vidū iznākam aģenti Viljamsu, kas rādīja, lai viņš apstātos.

“Mis Bodīna! Vai varat apliecināt, ka tas bija jūsu rēvs? Vai tas bija Hanibals Bodīns, kas brauca šajā mašīnā?”

“Jā. Viņš ir miris.”

“Man jums jāuzdod pāris jautājumu.”

“Tikai ne tagad!” Keids iesaucās. “Kad šeit būsiet beiguši darbu, atbrauciet uz "Skaistajiem sapņiem”! Es vedu abas meitenes mājās.” “Labi.” Viljamsa skatījās viņam garām uz Toriju. “Vai esat cietusi ?"

“Vairs ne."

Torijas prāts joprojām bija miglains. Viņa neskaidri apzinājās, ka Keids ieved viņu mājā, uzved pa kāpnēm. Kad Keids viņu apguldīja gultā, viņa ieslīdēja vēl biezākā nemaņas miglā.

Pēc laika viņa sajuta uz sejas vēsumu. Atvēra acis - un sastapa Keida skatienu.

“Man ir labi,” viņa teica. “Esmu tikai mazliet nogurusi.”

“Es sadabūju vienu no Feitas naktskrekliem. Ja mums izdotos tev to uzvilkt, tu uzreiz justos labāk.”

“Nē.” Torija piecēlās sēdus un apvija rokas Keidam ap kaklu. “Tagad es jūtos labāk.”

Keids maigi glāstīja viņas matus. Tad viņa tvēriens kļuva ciešāks - un viņš iespieda seju Torijas matu viļņos.

“Vienu mirkli...”

“Man arī to gribas. Daudzus mirkļus... Neej prom...”

“Neiešu. Nevaru. Es redzēju, kā jūs pabraucāt garām. Feita brāzās kā traka. Biju nolēmis viņai par to krietni sadot.”

“Viņa to darīja tīšām. Viņai patīk tevi uzpurināt.”

“Tas viņai izdodas! Es lādēdamies metos prom pa lauku, un Pai-nijs steberēja man nopakaļ, ņirgdams kā pamuļķis. Tad izdzirdēju purvmalas mājā šāvienu. Man likās - sirds apstāsies. Sāku skriet uz turieni, bet šoseja vēl bija tālu. Drīz man garām pabrauca policijas mašīnas. Tad redzēju uzliesmojumu. Domāju, ka esi gājusi bojā...” Viņš turēja Toriju apskautu un šūpoja. “Domāju, ka esmu tevi zaudējis...”

“Es it kā biju mašīnā kopā ar viņu. Man liekas, es gribēju būt kopā ar viņu, lai skaidri zinātu, kurā brīdī viss beigsies.”

“Nekad viņš vairs nedarīs tev pāri...”

“Nē. Viņš nevienai vairs nedarīs pāri.” Torija atspieda pieri pret Keida spēcīgo plecu. “Kur ir Feita?”

“Lejā kopā ar Veidu. Viņa vēl arvien nespēj nomierināties.” Keids atliecās, ļāva skatienam pakavēties pie Torijas sejas. “Plosīsies, līdz sabruks. Vismaz Veids būs pie viņas.”

“Viņa mani nepameta. Visu laiku turējās blakus - tieši tā, kā tu viņai biji licis darīt.” Torija nopūtās. “Man jābrauc pie vecmāmiņas.”

“Viņa brauc šurp. Es piezvanīju. Tagad tavas mājas ir šeit, Torij! Vēlāk no purvmalas mājas atvedīsim tavas mantas.”

“Tā ir laba doma.”

Vakara krēslā Torija pastaigājās ar vecmāmiņu pa dārzu.

“Man patiktu, ja jūs padzīvotu pie manis, vecmāmiņ, - jūs abi ar Sesilu.”

“Es nedrīkstu pamest Dž. R. Viņš zaudējis māsu. Viņš nespēja Sārabetu nosargāt, bet tā nebija viņa vaina. Es esmu zaudējusi meitu.” Airisas balss aizlūza. “Es viņu jau sen biju zaudējusi. Tomēr, lai kā es to noliegtu, vienmēr bija cerība, ka viss vērsīsies uz labu. Tagad tā zudusi.”

“Nezinu, kā tevi mierināt...”

f

/

“Tu pati esi mans mierinājums. Ar to, ka esi dzīva un laimīga.” Vecmāmiņa paspieda Torijai roku. Likās, ka viņai nav un nav diezgan pieskārienu mazmeitai, saskarsmes ar viņu. “Mums visiem kaut kā ar to jātiek galā, katram atsevišķi." Airisa dziļi ieelpoja, lai nomierinātos. “Es gribu apbedīt Sārabetu šeit, Progresā; manuprāt, tā būs pareizi. Dažus gadus viņa šeit jutās laimīga. Turklāt tā vēlas arī Dž. R. Piemiņas dievkalpojuma nebūs - tajā ziņā mūsu domas dalās. Ja viņš vēlas, mācītājs pie kapa varēs teikt dažus vārdus. Bēres noliktas aizparīt. Ja tu negribēsi ierasties, Torij, es sapratīšu.”

“Skaidrs, ka es ieradīšos.”

“Tas ir labi.” Airisa noslīga uz soliņa. Jāņtārpiņi jau bija izlidojuši, to sīkās gaismiņas izraibināja tumsu. “Bēres vajadzīgas dzīvajiem, lai atvadītos. Tu arī atvadīsies.” Viņa novilka Toriju sev blakus. “Jūtu vecumu kaulos, mīļumiņ!"

“Nerunā tā...”

“Ak, gan jau atkal pāries! Citādi es nemaz neesmu ar mieru. Taču šovakar jūtos veca un nogurusi. Mēdz teikt, ka vecāki nedrīkst bērnus pārdzīvot, bet to neizlemjam mēs, to izlemj daba un liktenis. Mums jāsamierinās. Mums visiem ar to būs jāsamierinās, To-rij... Man gribētos būt pārliecinātai, ka tu pratīsi saņemt to laimi, kas tev dota, - saņemt to rokās un turēt cieši.”

“Jā. Pratīšu. Houpas māsa to labi prot, un es no viņas mācos.”

“Man tā meitene vienmēr ir patikusi. Vai viņa grib precēt manu mazo Veidu?”

“Drīzāk gan Veids grib precēt viņu, bet mācēs visu iegrozīt tā, it kā viņa to būtu ierosinājusi.”

“Ak tu gudrinieks! Ar raksturu! Viņš pratīs šo putniņu noturēt, nesalaužot tam spārnus. Man būs lemts pieredzēt, kā mani mazbērni kļūst laimīgi. Un tā ir mana laime, Torij, ko es turēšu cieši.”

30

Veids cīnījās ar kaklasaites mezglu. Tos nolāpītos pinekļus viņš nevarēja ciest. Ikreiz, kad vajadzēja posties kādam svinīgam saietam, viņš gribot negribot atcerējās bērnību, Lieldienas un mātes cepuri, kas atgādināja otrādi apvērstu puķpodu, un to, ka viņa vienmēr bija sešus gadus vecajam dēlēnam uzsējusi žņaudzošu, koš-zilu kaklasaiti, kura saderējās ar pretīgo, košzilo uzvalciņu. Veids uzskatīja, ka zilais uzvalciņš un kaklasaite sagādājuši viņam psiholoģisku traumu visam mūžam.

Uz kāzām ejot, vīrietim jāuzsien kaklasaite. Uz bērēm ejot, vīrietim jāuzsien kaklasaite. No tā nebija glābiņa, pat ja cilvēkam laimējies izvēlēties tādu profesiju, kuras gods neprasa ik rītu uzmest sev cilpu kaklā.

Pēc stundas tanti apraks. No tā arī nebija glābiņa.

Ārā plosījās negaiss un gāza kā ar spaiņiem. Draņķīgs laiks piederas pie bērēm, Veids prātoja, tāpat kā pie bērēm piederas kaklasaites un melnas krepa lentes, un līdz nelabumam saldi smaržojošas puķes.

Šobrīd Veids bija gatavs ziedot gadu no dzīves, lai drīkstētu ierausties atpakaļ gultā, savilkt segu virs galvas un ļaut, lai visa tā nolāpītā padarīšana notiek bez viņa.

“Meksīne teica, ka pieskatīs mūsu suņus ar lielāko prieku,” Fei-ta pavēstīja. Viņa bija ienākusi pa durvīm, tērpusies atturīgākajā melnajā kleitiņā, kāda viņas garderobē bija atrodama. “Ko tu esi izdarījis ar kaklasaiti, Veid?”

“Es to sasēju. Kaklasaites tieši tam domātas.”

“Drīzāk gan var teikt, ka tu esi to samudžinājis. Ļauj, es tev palīdzēšu!” Un Feita ķērās nelaimīgajam mezglam klāt - viņa to vilka, locīja un raustīja.

“Nepūlies! Kāda tam nozīme...”

“Ir gan nozīme, ja negribi, lai izskatās, ka tev pakaklē karājas melns audzējs! Manai vectantei Herietai tieši tāds bija, un, tici man, skats nebija diez cik patīkams! Paliec vēl mirklīti mierā, tūliņ jau būs...”

“Lai ir, kā ir, Feita...” Veids aizgriezās, lai paņemtu žaketi. “Manuprāt, tu varētu palikt šeit. Nav jēgas, ka tu šādā laikā nāc man līdzi un ka mēs abi turpmākās divas stundas drebināsimies, izmirkuši cauri slapji. Tev jau tāpat visa kā bijis gana.”

Feita nolika somiņu, ko tikko bija paņēmusi rokā.

“Tu negribi, lai eju tev līdzi?”

“Labāk vispār brauc mājās!”

Feita palūkojās uz Veidu, tad pārlaida skatienu istabai. Uz naktsgaldiņa stāvēja viņas smaržu pudelīte, aizdurvē karājās rītakleita.

“Dīvaini,” viņa sacīja, “biju domājusi, ka manas mājas ir šeit. Varbūt es maldos?”

Veids paņēma no kumodes kabatas portfeli, iestūķēja to bikšu kabatā, sarausa saujā sīknaudu.

“Manas tantes bērēs tev jau nu gan nevajadzētu rādīties.”

“Tā nav atbilde uz manu jautājumu. Bet tādā gadījumā man jāuzdod otrs jautājums: kāpēc man nevajadzētu rādīties tavas tantes bērēs?”

“Feita, nu padomā taču, Dieva dēļ! Viņas vīrs noslepkavoja tavu māsu un pirms nepilnām divām dienām gandrīz nogalināja arī tevi. Varbūt tu jau esi to aizmirsusi, bet es gan ne.”

“Nē, es neesmu aizmirsusi." Feita pagriezās pret spoguli un, lai rokas nedrebētu, paņēma matu suku. Ārēji palikdama pilnīgi mierīga, viņa pārlaida ar suku pār matiem. “Zini, liela daļa cilvēku uzskata, ka prāta man nav vairāk kā vistai,” viņa lēni sacīja. “Ka esmu gaisīga, vieglprātīga un garīgi pārāk kūtra, lai par kaut ko prātotu ilgāk nekā piecas minūtes, - īsi sakot, ka mans prātiņš ir īsāks par nagu vīlīti. Lai jau!” Nolikusi suku, viņa paņēma pudelīti un iesmar-zināja kaklu. “Lai jau viņi tā domā! Ja liela daļa cilvēku tā domā, man tas ir gluži vienalga. Taču dīvainā kārtā biju cerējusi, ka tu mani pazīsti labāk un esi par mani citādās domās.”

“Es tevi ļoti cienu.”

“Tiešām, Veid?” Spogulī Feitas skatiens sastapās ar Veida skatienu. “Vai tiešām tu mani cieni? Un vienlaikus tēlo aizkaitināto un atvairies no manis kā mušas? Varbūt tev šķiet, ka pa to laiku, kamēr tu guldīsi zemē savu tuvinieci, man būtu jāaiziet uz frizētavu? Un nākamreiz, kad tev būs kādas grūtības vai nepatikšanas, es varēšu pastaigāt pa veikaliem. Un nākamajā reizē...” viņas balss bija kļuvusi skaļāka un skarbāka, “manis šeit vairs nebūs un tev par savu attieksmi pret mani galva nebūs jālauza!”

“Tā gluži nav.”

“Jā, es arī cerēju, ka nav.” Nolikusi smaržu pudelīti, viņa pagriezās pret Veidu. “Es tā cerēju. Bet, ja šodien tu nevēlies, lai es būtu tev blakus, ja tu uzskati, ka es negribu būt tev blakus vai arī man nepietiks dūšas to visu izturēt, - nu, tad jau tu acīmredzot domā, ka mana līdzšinējā uzvedība man arī vislabāk piestāv. Taču man nav vēlēšanās turpināt tā kā līdz šim.”

Veida sejas izteiksme atspoguļoja jūtu vētru, kas viņā plosījās; viņa rokas savilkās dūrēs.

“Man tas viss ir pretīgi!” viņš iesaucās. “Man ir pretīgi, ka tēvam nezin kāpēc tā jācieš, man ir pretīgi, ka tavā ģimenē atkal izcēlušās nesaskaņas un manējā pie tā ir daļēji vainīga. Man riebjas domāt, ka tu atradies vienā telpā ar šo Bodīnu, iztēloties, kas varēja notikt...”

“Labi, labi, arī man tas viss riebjas. Bet es tev pateikšu ko tādu, ko tu varbūt nezini. Aizvakar, tiklīdz viss ārprāts bija beidzies, tiklīdz es spēju kaut cik sakarīgi domāt, es gribēju būt kopā ar tevi. Tu biji vienīgais cilvēks, pēc kura es ilgojos. Es zināju, ka tu par mani rūpēsies, ka tu mani nepametīsi, ka viss atkal būs labi. Ja tu pret mani nejūti to pašu, es aizliegšu sev turpmāk būt no tevis garīgi atkarīgai. Esmu pietiekami liela egoiste, lai sevi saudzētu. Tagad es iešu tev līdzi un būšu blakus, un raudzīšu tevi bēdās mierināt. Vai arī braukšu atpakaļ uz “Skaistajiem sapņiem” - un raudzīšu tevi aizmirst.”

“Uz to tu būtu spējīga,” Veids klusi sacīja. “Un kāpēc tu man tik ļoti patīc? Gaisīga? Vieglprātīga?” Galvu papurinājis, viņš piegāja Feitai klāt. “Tu esi stiprākā sieviete, kādu pazīstu. Paliec kopā ar mani!” Veids piekļāva pieri pie Feitas pieres. “Paliec kopā ar mani...”

“Kā gan citādi...” Veidu apskāvusi, Feita glāstīja viņam muguru. “Vienmēr, kad tev būs grūti, es gribu būt blakus. Man tās ir gluži jaunas izjūtas. Un tu pats esi vainīgs, ka tā jūtos! Tu mani tikmēr pieradināji, līdz es tevī iemīlējos. Pirmā reize, kad es neesmu tā, kura vīrieti pievāc. Šādi ir patīkamāk...” Feita turēja viņu savos apskāvienos, juzdama, ka viņš meklē atbalstu. Un apjauta, ka arī tas viņai patīk. Nekad agrāk neviens nebija meklējis viņas atbalstu. “Nu pietiks, saņemies!” viņa moži sacīja un noskūpstīja Veidu uz vaiga. “Vairs nav laika! Bēres nav tas pasākums, kurā vēlams cēli iepeldēt ar lielu nokavēšanos, lai pievērstu sev visu uzmanību!”

Veidam bija jāsmejas.

“Tiesa gan. Vai lietussargs tev ir?”

“Protams, nav.”

“Protams, nav! Tūliņ sadabūšu.”

Kamēr Veids rakņājās pa sienas skapi, Feita, pieliekusi galvu, smaidīdama viņu vēroja.

“Paklau, Veid, nepērc man saderināšanās gredzenu ar briljantu! Es labāk gribētu safīru.”

Veida roka, kas bija satvērusi plauktā lietussargu, sastinga.

“Vai mēs jau saderināmies?”

“Tādu glītu, pieklājīgu, ne pārāk lielu un uzkrītošu. Ar taisnstūra slīpējumu. Tas pirmais ķēms, ar ko precējos, vispār man neuzdāvināja gredzenu, bet otrais uzdāvināja milzum lielu, bezgaumīgu briljantu.” Paņēmusi no gultas tur nomesto melno salmenīcu, Feita devās pie spoguļa, lai uzliktu to galvā pēc iespējas elegantāk. “Ja ņem vērā, kāds tas izskatījās, es tikpat labi būtu varējusi nēsāt slīpēta stikla gabalu. Pēc šķiršanās es to pārdevu un par iegūto naudu aizvadīju divas jaukas nedēļas greznā kūrortā. īsi sakot, es vēlos četrstūraina slīpējuma safīru.”

Nocēlis lietussargu un atkāpies no sienas skapja, Veids izdvesa:

“Feita, vai tas ir bildinājums?”

“Ko vēl ne!” Arī Feita atkāpās, lai, galvu pacēlusi, tēlotā augstprātībā uz viņu noraudzītos. “Ja es tev ļauju nojaust, kāda varētu būt mana atbilde, tas nenozīmē, ka tiksi cauri bez vecmodīgā, tradicionālā bildinājuma - ar mešanos manā priekšā uz viena ceļa un tamlīdzīgi. Turklāt ielāgo,” viņa piebilda, “lai rokā tev jau būtu kastīte ar safīru!”

“Ņemšu vērā.”

“Lieliski! Ceru, ka tu šo sīkumiņu atcerēsies.” Viņa pastiepa roku. “Vai esi gatavs?”

“Reiz man likās, ka esmu,” Veids nomurmināja, satvēris Feitas roku un stingri savijis savus pirkstus ar viņas pirkstiem. “Ar tevi nekad neko nevar zināt.”

Sārabetu izvadīja uz kapsētu, līstot negantam lietum, kas šaustīja zemi kā ar lodītēm, un zibeņiem neganti plosot austrumpuses debesis. Varmācīgs spēks, nodomāja Torija. Māte bija ar to dzīvojusi un gājusi no tā bojā, un, likās, tagad tas viņu pavadīja pēdējā gaitā.

Mācītāja vārdos Torija neklausījās, lai arī nešaubījās, ka viņš cenšas pateikt ko labu un mierinošu. Viņa juta pārāk lielu atsvešinātību no visa, kas šeit notika, mierinājums viņai nebija vajadzīgs, un viņa tāpēc nejutās vainīga. Šo sievieti, kas gulēja ar ziediem apliktajā zārkā, viņa nekad nebija pazinusi. Nekad nebija viņu sapratusi, nedz arī tā bija sapratusi viņu. Ja Torija par kaut ko sēroja, tad vienīgi par to, ko savā mūžā nebija izjutusi.

Viņa noraudzījās, kā lietus rībina zārka vāku, klausījās tā dārdoņā uz lietussargiem. Un gaidīja, kad ceremonija beigsies.

Izvadītāju bija saradies vairāk, nekā viņa bija gaidījusi; tie stāvēja, negaisa puskrēslā saspiedušies mazā, tumšā pūlītī. Torijai blakus bija vecmāmiņa, kam otrā pusē stāvēja tēvocis un aizmugurē -uzticamais Sesils. Un Keids stāvēja viņai blakus.

Būtsa, stāvēdama starp vīru un dēlu, klusi raudāja - paldies Dievam, Būtsai asaras vienmēr plūda viegli.

Visi nolieca galvu, jo mācītājs bija sācis skaitīt lūgšanu, bet tad Torija paraudzījās augšup - un sastapa Feitas skatienu. Tas bija tik negaidīti, bet iedvesa mieru - viņu kāds saprata.

Arī Dvaits bija ieradies - laikam gan, pildīdams mēra pienākumus, Torija nodomāja. Un kā Veida draugs. Dvaits stāvēja mazliet atstatus no citiem, izskatīdamies cieņpilns un svinīgs. Droši vien viņš jutīsies priecīgs, kad viss būs cauri un viņš drīkstēs atgriezties mājās pie Lisijas, Torija sprieda.

Te bija arī Laila - stingra kā klints; viņa neraudāja, tikai līdz ar mācītāju klusi skaitīja lūgšanas vārdus.

Dīvaini, bet arī Keida tante Rozija bija ieradusies, turklāt pilnā bērinieces “formas tērpā” - viscaur melnā, ar cepuri un plīvuru. Iepriekšējā vakarā viņa ar savu bagāžu bija piebraukusi pie “Skaisto sapņu” durvīm, visus pārsteigdama. Izrādījās, ka viņas mājās uz laiku apmetusies Mārgarita; Rozija tūdaļ bija sakravājusi mantas, lai uz laiku apmestos kur citur.

Viņa bija piedāvājusi Torijai savas mātes līgavas tērpu; no vecuma tas bija sadzeltējis gluži vai sviesta krāsā un stipri oda pēc naftalīna. Kad Torija bija atlikusi tā pielaikošanu uz citu reizi, vecā dāma bija apvilkusi to pati un tāda nostaigājusi visu vakaru.

Kad zārks bija nolaists svaigi izraktajā kapā un mācītājs aizvēris lūgsnu grāmatu, Dž. R. panācās soli uz priekšu.

“Viņas dzīve bija grūtāka, nekā vajadzētu. Viņas nāve bija nežēlīgāka, nekā viņa bija pelnījusi. Bērnībā viņai patika dzeltenās margrietiņas...” Dž. R. noskūpstīja vienu dzelteno ziediņu, ko turēja rokā, un uzmeta to uz zārka. Tad atgriezās savā vietā blakus sievai.

“Sārabetas labā Džimijs būtu darījis daudz vairāk, ja vien viņa būtu ļāvusi,” vecmāmiņa Airisa teica Torijai. “Es kādu laiku pie viņa paciemošos, tikai tad braukšu mājās.” Viņa apskāva Toriju un noskūpstīja uz abiem vaigiem. “Es tā priecājos par tevi, Torij! Un lepojos arī. Pieraugi, Kinkeid, - sargā manu mazmeitiņu!”

“Jā, kundze. Ceru, ka, atgriezušies Progresā, jūs apmetīsieties pie mums - jūs abi.”

Sesils pieliecās, lai pieskartos ar lūpām pie Torijas vaiga.

“Airisu es pieskatīšu, neraizējies!” viņš pačukstēja.

“Es neraizējos.” Torija pagriezās, zinādama, ka jāpieņem pārējo izvadītāju līdzjūtības apliecinājumi.

Rozija jau bija klāt, spožajām actiņām aiz melnā plīvura zibot.

“Ļoti pieklājīga izvadīšana! Cieņpilna un īsa. Tā dara tev godu.”

“Pateicos, mis Rozija!”

“Ģimeni mēs nevaram izvēlēties, bet dzīves ceļu gan,” vecā sieviete turpināja. Tad pacēla galvu un paraudzījās uz māsasdēlu. “Tu apņemsi krietnu sievu. Gan jau Mārgarita ar viņu samierināsies -vai arī nesamierināsies, par to galvu nelauzi! Tagad iešu, aprunāšos ar Airisu - nez, kas tas par interesantu vīrieti viņai blakus?” Un Ro-zijas tante aizbrida prom pa slapjo zāli, tērpusies “Chanel” kostīmā, ar “Birkenstocks" kurpēm kājās.

Nezinādama, smieties vai raudāt, Torija uzlika roku uz Keida piedurknes.

“Ej paņem lietussargu! Es pagaidām iztikšu.”

“Tūliņ atgriezīšos!”

“Torij! No sirds jūtu līdzi...” Dvaits sniedza roku un noskūpstīja Toriju uz vaiga, vienlaikus turēdams viņai virs galvas lietussargu. “Lisija arī gribēja ierasties, bet es viņu pierunāju palikt mājās.”

“Ļoti pareizi! Stāvēšana lietū viņai nenāktu par labu. Paldies, ka esi atnācis, Dvait!”

“Mēs taču esam seni draugi. Un Veids - viens no mūsu vecās, nešķiramās trijotnes. Torij, varbūt varu tev kaut kā palīdzēt?”

“Nē, nav vajadzīgs, bet paldies par piedāvājumu! Pirms iešanas projām vēl grasos apciemot Houpas kapavietu. Brauc nu atpakaļ pie Lisijas!”

“To es arī darīšu. Ņem manu lietussargu!” Un viņš iespieda tā rokturi Torijai saujā.

“Paldies, nevajag!”

“Ņem vien!” Dvaits uzstāja. “Un pārāk ilgi te nepaliec!”

Torija ar pateicību noskatījās, kā viņš aiziet pie Veida. Brizdama pa slapjo zāli, mezdama lokus ap kapakmeņiem, Torija devās pie Houpas.

Lietus ritēja pār eņģeļa seju kā asaras un neganti kapāja pasakainās rozes. Stikla lodē lidoja spārnotais zirgs.

“Viss it kā garām, bet neliekas, ka tas būtu beidzies,” Torija nopūzdamās sacīja. “Domās valda tāds smagums... Laikam gan man vienā reizē ticis par daudz. Kaut es varētu... ak, man gribas tik daudz ko...”

“Es nekad nenesu uz šejieni puķes,” sacīja Feita, pienākusi no aizmugures. “Nezin kāpēc.”

“Viņai taču ir rozes.”

“Tas nav īstais iemesls. Mūsu dārza puķes nepieder man, es nevaru tās viņai nest.”

Torija palūkojās atpakaļ, tad nostājās Feitai līdzās.

“Es viņu šeit nejūtu. Varbūt arī tu viņu nejūti, tur tā vaina.”

“Kad pienāks mana reize, negribu, lai mani aprok zemē. Vēlos, lai manus pelnus kaut kur izkaisa, varbūt jūrā... Man jau izplānots, ka Veids mani bildinās jūras malā. Varbūt arī Houpa jutās tāpat, tikai viņa drīzāk būtu izvēlējusies upi vai pat purvu netālu no tās. Tā bija vieta, kas viņai patika.”

“Jā, tas tiesa.” Likās tik svarīgi - un gluži dabiski - cieši saņemt Feitas roku savējā. “Taču “Skaisto sapņu” puķu dobes viņai arī patika. Kad negaiss būs pāri, es varbūt sagriezīšu kādu pušķi un aiznesīšu uz purvu. Uz upi. Kā ziedojumu Houpai. Varbūt tieši tā būs pareizāk - guldīt ziedus ūdenī, nevis likt tiem novīst uz zemes. Vai vēlies to darīt ar mani kopā?”

“Man bija tik sāpīgi, ka vajadzēja dalīties māsas mīlestībā ar tevi...” Feita apklusa un pievēra acis. “Tagad tas pārgājis... Pēcpusdiena būs skaidra. Pateikšu Veidam, kas mums norunāts.” Viņa jau devās prom, tad pagriezās atpakaļ. “Ja tu būsi ieradusies, bet manis vēl nebūs...”

“Jā, es tevi pagaidīšu.”

Noraudzīdamās, kā Feita aiziet, Torija pārlaida acis nolaidenajai piekalnei ar lietus priekškaru un miglu, kas pamazām sāka celties no zemes. Pie mātes kapa vēl stāvēja vecmāmiņa ar Sesilu kā varenu torni aizmugurē, Rozija ar melno plīvuru un Laila, turēdama viņai virs galvas lietussargu. Dž. R. stāvēja blakus Būtsai, lūkodamies uz svaigo kapu, kurā atdusējās māsa; tikai tagad viņš izskatījās aptveram, cik ļoti viņu mīlējis.

Mazliet attālāk stāvēja Keids ar draugiem, gaidīdams viņu, Toriju. Kamēr viņa gāja turp, lietus lāses kļuva retākas un pelēkajā mijkrēslī iespīdēja pirmie ūdeņaini bālie saules stari.

“Tu taču saproti, kāpēc gribu to darīt, vai ne?”

“Es saprotu, ka tu gribi to darīt.”

Nopurinādama lietus piles no sagriezto lavandas zaru pušķa, Torija mazliet pasmaidīja.

“Un drusciņ dusmojies, ka neaicinu tevi līdzi.”

“Drusciņ. Dusmas mazina tas fakts, ka jūs ar Feitu esat kļuvušas draudzenes. Un, ja vēl iedomājos, ka līdz tavai pārnākšanai dabūšu viens atvairīt Rozijas tantes uzbrukumus, viss cits man pilnīgi aizmirstas. Viņa man atvedusi dāvanu, un es to jau redzēju. Galīgi sapelējis cilindrs, kas man būšot jāliek galvā laulību ceremonijas laikā.”

“Tas labi piestāvēs pie kožu saēstās līgavas kleitas. Zini ko? Tu uzliec cilindru, es uzvilkšu kleitu - un palūgsim Lailu, lai mūs nofotografē! Attēlu ieliksim glītā rāmītī un uzdāvināsim Rozijas tantei, un tad līdz kāzām nobāzīsim tos antikvariāta priekšmetus kaut kur labi dziļi.”

“Spoža ideja! Es precos ar izcili gudru sievieti. Taču tad mums jānofotografējas jau šovakar, jo kāzas ir rīt.”

“Rīt?! Bet...”

“Tepat,” Keids sacīja, Toriju apskaudams. “Šajā dārzā. Klusi un mierīgi, šaurā lokā. Gandrīz par visu jau ir gādāts, un atlikušos darbus paveikšu pēcpusdienā.”

“Bet mana vecmāmiņa...”

“Es jau ar viņu runāju. Viņa un Sesils paliek pie mums vēl vienu nakti.”

“Es taču nepaspēšu ne nopirkt kleitu, ne...”

“Tava vecmāmiņa ieminējās, ka tev varbūt nebūšot iebildumu pret viņas tērpu - to, kas viņai bijis mugurā, kad viņa precējusies ar tavu vectētiņu. Šodien viņa devās uz Florensu, lai to atvestu. Viņai tas ļoti daudz nozīmēšot.”

“Tu jau par visu esi domājis, vai ne?”

“Jā. Vai tev būtu iebildumi?”

“Kas zina, varbūt nākamajos piecdesmit vai sešdesmit gados man pret daudz ko būs iebildumi. Bet pašreiz? Nē.”

“Lieliski! Laila jau cep torti. Dž. R. solījās atvest kasti šampanieša. Izdzirdējis, ka jādodas uz tavu kāzu svinībām, viņš manāmi atžirga.”

“Paldies!”

“Kamēr tu vēl jūties pateicīga, piebildīšu, ka tante Rozija grasās dziedāt.”

"Nevajag! Nesabojā man šo brīdi!” Torija smiedamās teica un atvirzījās. “Ja jau viss ir nokārtots un norunāts, kā gan es varētu iebilst? Varbūt kāzu ceļojumu tu arī jau esi izplānojis?” Ieraudzījusi Keidu vainīgi saviebjamies, Torija pacēla acis pret debesīm. “Nu, vai zini, Keid!”

“No Parīzes taču tu neatteiksies, ko? Skaidrs, ka ne!” Un Keids aši Toriju noskūpstīja. “Tu jau vari veikalu uz kādu laiciņu slēgt, bet Būtsa sacīja, ka labprāt to pieskatīšot, un Feitai esot daudz jaunu ideju.”

“Apžēliņ!”

“Protams, šis lēmums ir vienīgi tavā ziņā.”

“Tūkstoškārt pateicos!” Torija izlaida pirkstus caur matiem. “Zini, man galva reibst... Par to visu mēs apspriedīsimies, kad pārnākšu.”

“Lūdzu! Ar mani vienmēr var sarunāt.”

“Kā tad...” viņa noņurdēja. “Tu tikai izliecies par labiņo...” Paņēmusi grozu ar puķēm, viņa pasniedza Keidam dārza grieznes. “Tikai, lūdzu, manas prombūtnes laikā nesāc dot bērniem vārdus!”

Neciešams vīrietis, viņa nodomāja, iekāpdama savā mašīnā un nolikdama puķu grozu uz sēdekļa. Man nezinot, jau izplānojis kāzas! Izplānojis tieši tādas kāzas, kādas man pa prātam...

Tas mazliet kaitināja un reizē bija burvīgi - ka šis vīrietis viņu tik labi pazina.

Tad kāpēc es nejūtos viegli un labi, Torija sev vaicāja. Izgriezusi mašīnu uz šosejas, viņa mēģināja apļot plecus, lai atbrīvotos no sasprindzinājuma, bet tas nelīdzēja. Tas taču pats par sevi saprotams, Torija sev teica. Neaizmirsti, kādas šausmas tu esi pārcietusi! Kā gan var pēc divdesmit četrām stundām precēties, ja domas tik pilnas ar visu citu?

Tomēr viņa to gribēja. Viņa vēlējās aizvērt pagātnes durvis un atvērt durvis uz nākotni. Torija paraudzījās uz puķu grozu sev blakus. Varbūt tieši pašlaik tas notiek?

Viņa apstādināja mašīnu ceļmalā pie purva, kur Houpa reiz bija atstājusi savu divriteni. Izkāpusi Torija šķērsoja krāšņi ziedošu tīģer-liliju ieskauto tiltiņu un devās tālāk pa to pašu taku, pa kuru tajā vakarā bija aizgājusi viņas draudzene.

Houpa Lavela, drosmīgais izlūks.

Lietus miklums bija kļuvis par garaiņiem, kas cēlās no zemes un, vīdamies kā bāli pirksti, snaicījās ap Torijas potītēm. Gaiss likās gluži biezs no valguma, zaļuma, puvuma. No neizzinātiem noslēpumiem.

Tuvodamās klajumam, Torija piepeši iedomājās, ka vajadzēja paņemt līdzi malku. Te viss būs pārāk slapjš, lai degtu, - un varbūt bija muļķīgi tādā karstumā vēl kurināt uguni. Tomēr Torijai gribējās, kaut viņa būtu iedomājusies paņemt līdzi malku un iedegt ugunskuru kā tolaik kopā ar Houpu.

Par to domādama un to atcerēdamās, viņa piepeši saoda dūmu smaržu.

Ugunskurs jau dega; tas bija mazs un rūpīgi salikts, lai liesmas neceltos augstu, un tam blakus uz zemes gulēja gari, nosmailināti iesmi zefīru cepšanai.

Torija samirkšķināja acis, lai vīziju aizgainītu. Taču liesmas lēni līpinājās un dūmi caur miglu negribīgi kāpa augšup. Kā apdullusi Torija izgāja klajumā; grozu viņa vairs nespēja noturēt taisni, un puķes nokrita pie kājām.

“Houpa?” Torija piespieda roku pie sirds, it kā bīdamās, ka tā varbūt vairs nepukst. Marmora meitenīte - viņas draudzenes atveids -stāvēja puķu ielokā un neko nesacīja.

Ar drebošu roku pacēlusi vienu iesmu, Torija ievēroja, ka tas uzasināts pavisam nesen.

Tas nav sapnis vai vīzija. Tā ir realitāte. Tagadne.

Houpa tā nevar būt. Ne jau Houpa.

Viņas augumā kāpa karsts spiediens - baiļu vilnis. Bailes, jo viņa zināja.

Krūmājā kaut kas zaglīgi un mikli iečabējās. Torija apsviedās nācējam pretī. Paroli! Viņa to nodomāja, dzirdēja šā vārda skaņu prātā. Taču viņa nav Houpa. Viņai nav astoņi gadi. Un - ak dievs! -nekas vēl nav beidzies.

Brīdī, kad, stāvēdams dārzā, Keids prātoja, kur labāk novietot mielasta galdus, pie mājas piebrauca policijas priekšnieks Russ.

“Labi, ka jūs satiku!” Russ iesaucās. “Man ir jaunumi, ko jums, manuprāt, vajadzētu uzzināt.”

“Iesim iekšā, tur būs vēsāks!"

“Nē, man tūliņ jābrauc atpakaļ, bet šo ziņu es gribēju pavēstīt jums personiski. Mēs nupat saņēmām ballistikas eksperta slēdzienu Sārabetas Bodīnas lietā. Viņa nav nošauta ar to pistoli, kas bija rokā Hanibalam Bodīnam. Viņa ierocis turklāt bija pavisam cita ka-libra.”

Keids sajuta spēju baiļu triecienu.

“Es laikam īsti nesaprotu...”

“Noskaidrots, ka pistoli, kuru Bodīns vicināja, uzbrūkot jūsu māsai un Torijai, viņš Torijas mātes slepkavības rītā nozadzis jūdzes piecpadsmit uz dienvidiem no šejienes kādā mājā. Zādzība notikusi starp deviņiem un desmitiem no rīta.”

“Kā tas iespējams?”

“Divi varianti - vai nu Bodīnam pieauga spārni un attālumu no Dārlingtonas līdz šejienei viņš nolidoja, vai arī misis Bodīnu nošāva kāds cits.” Kāris Russ saņēma zodu saujā un paberzēja. Viņa acis no noguruma bija apsarkušas. “Es konsultējos ar tiem federāļiem, un aina pamazām veidojas pavisam citāda. Telefona zvanu pieraksti rāda, ka tonakt divos misis Bodīnai kāds piezvanījis no automāta, kas atrodas Progresas ziemeļu nomalē. Līdz šim mēs uzskatījām, ka zvanītājs bijis Hanibals Bodīns - viņš zvanījis, lai paziņotu sievai, ka dodas pie viņas. Tiktāl viss būtu kārtībā. Diemžēl tas galīgi nesader kopā ar to, kas mums kļuvis zināms tagad.”

“Kurš gan cits viņai zvanīja? Kāpēc tad viņa bija sakravājusi mantas?”

“Grūti pateikt. Taču iznāk, ka aptuveni divos naktī Bodīns no šejienes piezvanījis sievai, tad traucies pie viņas un ap pieciem vai pieciem trīsdesmit sarīkojis tur slaktiņu, lai pēc tam steigtos atpakaļ uz šo pusi un jūdzes piecpadsmit pretējā virzienā pagūtu ielauzties tukšā mājā un nozagt pistoli, viskija pudeli un iepriekšējās dienas ēdiena pārpalikumus. Kāpēc gan viņš būtu šādi skraidelējis turp atpakaļ?”

“Viņš bija traks.”

“To es neapstrīdu, bet pat trakais nevar vienā rītā pārsniegt visus ātruma rekordus. Sevišķi, ja ņemam vērā, ka nekāda braucamlīdzek-ļa viņam visticamāk nebija. Es jau negribu teikt, ka tas nav iespējams. Es tikai uzskatu, ka tas neizklausās ticami.”

“Kāda tad būtu ticamā versija? Kurš cits varēja gribēt Torijas mātes nāvi?”

“Uz to man vēl nav atbildes. Taču manā rīcībā ir fakti. Ar to pistoli Bodīns uz viņu nav šāvis. Un mums nav nevienas liecības, ka viņš būtu pārvietojies ar mašīnu. Protams, var gadīties, ka mēs šo mašīnu vēl atrodam, tāpat arī ieroci, ar ko viņš sievu nogalinājis. Var jau gadīties!” Izvilcis kabatlakatu, policijas priekšnieks noslaucīja miklo skaustu. “Bet es teikšu tā: ja Bodīns nav nogalinājis savu sievu un policistu, varbūt viņš vispār nevienu nav nogalinājis. Tas nozīmē, ka īstais slepkava vēl arvien ir uz brīvām kājām. Tādēļ es vēlējos aprunāties ar Toriju.”

“Torijas šeit nav. Viņa...” Bailes iedzēlās Keidam krūtīs kā balti nokaitēta dzelzs. “Viņa devās pie Houpas!”

Torija atvērās svešiniekam pretī, lai viņu sajustu un novērtētu. Taču redzēja vienīgi tumsu. Aukstu tumsu. Čaboņa lokā virzījās viņai apkārt - gluži kā kaitinādama. Torija griezās līdzi, lai visu laiku tai būtu pretī, un rīkle no bailēm bija gluži izkaltusi.

“Kuru no mums tu tonakt gribēji? Vai arī tev vienalga?”

“Ne jau nu tevi. Kādēļ lai es gribētu tevi? Houpa bija tik skaista...”

“Viņa bija bērns!”

“Jā gan.” Dvaits iznāca klajumā. “Bet es arī biju bērns.”

Torija likās, ka sirds salūst. Knakt - un tas bija noticis.

“Tu, Keida draugs!” viņa iesaucās.

“Kā nu ne! Keida un Veida - tie jau abi bija kā dvīņi. Bagātu vecāku dēliņi, skaistulīši! Un es - neveiklais resnītis, ko viņi apcēla. Ķēmrausis Dvaits! Tomēr es viņus abus atstāju ar garu degunu. Vai ne?”

Viņam taču tolaik bija ne vairāk par divpadsmit gadiem, Torija domāja, raudzīdamās uz vieglā smīnā savilkto Dvaita seju. Divpadsmit gadus vecs zēns!

“Kāpēc?”

“Nu, sauksim to par iniciāciju. Tie abi vienmēr visur bija pirmie. Vai nu viens, vai otrs. Toties es biju pirmais, kas izbaudīja skuķi.” Jautrība? Viņa acīs tiešām dzirkstīja jautrība! “Vienīgā nelaime, ka nevarēju ar to palielīties. Jutos mazliet kā Betmens.”

"Apžēliņ, Dvait!”

“Tu esi sieviete, tev to grūti saprast. Vīriešu būšanas! Es biju vareni nogribējies. Kāpēc gan labākā drauga māsa nevarēja būt tā, ar kuru nodzīt savu gribēšanu?” Viņš runāja klusinātā, mierīgā balsī; putni visapkārt vēl arvien dziedāja, bārstīdami treļļus kā dzidras asaras. “Es jau nezināju, ka viņu nogalināšu. Tas kaut kā... gadījās. Biju maķenīt uztaisījis dūšu ar tētiņa viskiju. īsts vīrietis taču dzer viskiju, vai ne? Laikam gan prāts man bija nedaudz aptumšojies.”

“Tev bija tikai divpadsmit gadu! Kā tu varēji ko tādu gribēt?”

Dvaits atkal pagājās lokā apkārt klajumam, Torijai vēl netuvodamies, tikai riņķodams viņai apkārt nesteidzīgā “kaķa un peles" spēlē.

“Es jūs abas bieži vēroju - kā jūs kailas peldējāties un pēc tam gulējāt blakus smiltiņās, čukstēdamas viena otrai nezin kādus noslēpumus. Tavs vecais arī jūs vēroja," Dvaits smīnēdams piemetināja. “Var teikt, ka es tikai sekoju viņa piemēram. Skaidrs, ka viņš gribēja jūs abas izdrāzt, tikai nepietika dūšas. Es biju par viņu pārāks, pārāks par jebkuru no viņiem! Tonakt es to pierādīju. Tonakt es kļuvu par vīrieti.”

Pilsētas mērs, gādīgs tēvs, mīlošs vīrs, uzticams draugs... Kas tas par ārprātu, ko viņam izdevies tik labi slēpt?

“Tu izvaroji un noslepkavoji mazu meiteni. Vai tas tevi padarīja par vīrieti?”

“Rītā un vakarā man bija jāklausās: “Uzvedies kā vīrietis, Dvait!”” Jautrība viņa acīs apdzisa, tās kļuva tukšas un saltas. ““Kļūsti vīrietis!” Bet kā zēns var kļūt par vīrieti, būdams nevainīgs? Un meitenes man ne virsū neskatījās. Biju jau aptvēris, ka man nav cerību. Tā nakts pārvērta manu dzīvi.” Viņš papleta rokas un, skatienu no Torijas nenovērsdams, piegāja tuvāk. “Man radās pašcieņa. Es sāku trenēties, mans izskats pārvērtās. Beidzot es apprecēju skaistāko meiteni visā Progresā. Tagad visi mani ciena. Skaista sieva, dēls. Augsts amats. Viss sākās tajā naktī.”

“Un pārējās meitenes...”

“Kāpēc ne? Tu jau nevari iedomāties, kā tas ir. Bet varbūt vari? Jā, tu vari! Tu to jūti, vai ne? Viņu bailes... Kamēr tas notiek, es viņām esmu svarīgākais cilvēks pasaulē. Neaprakstāma sajūta!”

Torijai gribējās bēgt. Doma par bēgšanu ik pa brīdim pavīdēja prātā un nozuda. Vērodama savādo spīdumu Dvaita acīs, Torija saprata: tieši to viņš gaida. Viņa piespieda sevi elpot lēnāk, atvērās viņam pretī. Atkal tukšums kā melna aka, bet tā malās vīdēja kaut kāda nejauka, izsalkumam līdzīga dziņa. To izprast, lai stātos tai pretī, - tas bija vienīgais Torijai pieejamais ierocis.

“Tās meitenes, Dvait, - tu viņas pat nepazini! Viņas tev bija pilnīgi svešas.”

“Man pietika iztēloties, ka viņas ir Houpa, ka atkal atkārtojas tā pirmā nakts. Kas viņas ir? Nožēlojamas klaidones! Bet tad es viņas pārvēršu par Houpu.”

“Ar Sēriju taču bija citādi.”

“Nevarēju sagaidīt,” Dvaits noteica, paraustīdams plecus. “Pēdējā laikā Lisija gultā vairs nav necik atsaucīga - un viņu var saprast. Bet tā seksīgā skolmeistariene bija nogribējusies. Viņa gan gribēja dabūt no Veida, stulbā zoss! Kāda starpība? Dabūja no manis. Tomēr viņa nebija man īstā. Ne tuvu. Mans ideāls ir Feita.”

Viņš redzēja Toriju saraujamies.

“Pēdējā laikā jūs ar Feitu esat kļuvušas nešķiramas, vai ne? Es arī esmu nodomājis kļūt ar viņu nešķirams. Gribēju jau pagaidīt līdz augustam, lai izpildītu savu mazo rituālu - nu, tu jau zini. Bet šoreiz būs jāpasteidzas. Starp citu, Feita nokavēsies. Es pierunāju Li-siju, lai aiziet viņu apciemot, - un savu sievu es pazīstu! Feita tik drīz vaļā netiks.”

“Šoreiz tevi pieķers, Dvait! Tev vairs neizdosies uzvelt vainu citam.”

“Tavs tētiņš man labi izpalīdzēja, vai ne? Vai es jau teicu, ka nošāvu tavu māti? Piezvanīju un sastāstīju, ka esmu viņas vīra draugs un ka mīļotais vīriņš jau ir ceļā pie viņas. Tas tik bija asprātīgs gājiens! Policisti metās tvarstīt Bodīnu, bet es vienā mierā uz visu noskatījos - apzinīgais pilsētas mērs!”

“Viņa tev nebija nekas.”

“Neviena no viņām man nekas nebija. Tikai Houpa. Un par mani vari neuztraukties! Mani neviens aizdomās neturēs. Esmu augsti godājams pilsonis, turklāt pašlaik, šajā brīdī, esmu devies uz tirdzniecības centru, lai nopirktu savam vēl nedzimušajam bērnam rotaļu lāci. Lielu, dzeltenu ķepaini! Lisija būs sajūsmā.”

“Es nekad nevarēju tevi īsti just,” Torija murmināja. “Jo nebija, ko just. Tevī gandrīz nekā nav.”

“Jā, es arī par to ilgi lauzīju galvu. Reizēm, iedomājoties tavas spējas, kļuva diezgan nelabi ap dūšu. Šodien saņēmu tavu roku -izmēģinājumam. Tu neko nejuti. Bet šodien tu mani vēl jutīsi! Nu, kāpēc tu nebēdz, kā bēga Houpa? Tu taču zini - viņa bēga un kliedza. Es tev arī to ļauju, tev ir šāda izdevība.”

“Jā, man ir šāda izdevība!” Ne mirkli nevilcinādamās, Torija dūra ar iesmu, tēmēdama Dvaitam acī.

Un, kad viņš iekliedzās, bēga, kā Houpa bija bēgusi.

Sūnas ķērās viņai matos, miklas kā dēles, un staignājs draudēja iesūkt kājas. Kurpēm uz miklajiem paparžu kamoliem slīdot, Torija niknām kustībām šķīra krūmus un koku zarus savā ceļā.

Viņa visu redzēja, kā bija redzējusi Houpa; divi attēli saplūda vienā. Karsta vasaras nakts saplūda ar tveicīgu pēcpusdienu. Un viņa juta, ko Houpa bija jutusi; bērna bailes bija gandrīz tikpat stipras kā viņas bailes un niknums.

Viņa dzirdēja, ko Houpa bija dzirdējusi, - smagus, ātrus soļus aiz muguras, slepkavam laužoties cauri krūmu biežņai.

Piepešā niknuma uzplūdā Torija apstājās un pagriezās vajātājam pretī, iekams pati bija apjēgusi, ko dara. Niknums uzbangoja viņā melns kā darva; ar zobiem un nagiem viņa metās Dvaitam virsū.

Pēkšņā uzbrukuma apstulbināts, pusakls, asinīm noplūdušu seju viņš sabruka zem Torijas, iekaukdamies, kad tā iecirta zobus viņam plecā. Dvaits sita ar dūri un juta, ka ir trāpījis, taču Torija turējās, pieķērusies kā dadzis, ar nagiem plosīdama viņam seju.

Neviena vēl nekad nebija turējusies viņam pretī, bet Torija to darīs. Un kā vēl darīs!

Es esmu Torija! Šie vārdi atbalsojās viņas apziņā gluži kā kaujas sauciens. Es esmu Torija, un es cīnīšos!

Kāds kliedza viņas vārdu - skaļi, izmisīgi; caur asiņu šalkoņu

kliedzieni atbalsojās viņai prātā. Ar nagiem viņa centās noplēst nost pirkstus, kas žņaudza kaklu, un, tvērienam atlaižoties, sāka klepot. Tagad es tevi jūtu. Bailes un sāpes! Tagad tu zini, kā tas ir! Tagad tu zini, nelieti!

Toriju kāds pacēla un vilka projām, bet viņa vēl arvien instinktīvi pretojās, nenovērsdama skatienu no Dvaita sejas. Acs viņam asiņoja, vaigi bija Torijas nagu saplosīti.

“Tagad tu zini! Tagad tu zini!”

“Izbeidz, Torij! Paskaties uz mani!”

Bāls, sviedriem noplūdušu pieri Keids saņēma Torijas seju un turēja, līdz viņas skatiens noskaidrojās.

“Viņš nogalināja manu māti! Un pārējās. Es nevarēju redzēt... Visu mūžu viņš tevi ir ienīdis... Visu, kas ar tevi saistīts.”

“Tu esi ievainota?”

“Nē, neesmu. Tās ir viņa asinis.”

“Keid! Ak dievs, viņai uznācis trakums!” Dvaits klepodams apvēlās uz sāniem, tad ar pūlēm uzslējās četrrāpus. Viņam likās, ka viņa miesā asiņo tūkstoš brūču. Labā acs bija kvēlojoša ogle. Taču prāts vēl arvien darbojās ātri un aukstasinīgi. “Viņai likās, ka esmu viņas tēvs.”

“Melis!” Jaunā niknuma uzplūdā Torija Keida rokās atkal sāka plosīties. “Houpas slepkava! Šodien viņš gaidīja mani!”

“Houpas slepkava?” Asinīm no mutes pilot, Dvaits palika uz ceļgaliem. “Houpa gāja bojā pirms divdesmit gadiem. Viņa ir garīgi slima, Keid! To taču visi zina. Mana acs, ak dievs! Palīdzi!” Pūlēdamies uzslieties kājās, Dvaits jutās patiesi satriekts, jo kājas neklausīja. “Keid, izsauc taču ātro palīdzību! Velns parāvis, es varu zaudēt aci!”

“Tu zināji, ka viņas nāk uz šejieni.” Saturēdams Torijas rokas, Keids pētīja bērnības drauga sejas izteiksmi. “Tu zināji, ka Houpa naktī izzogas no mājas, lai brauktu uz purvu. Es pats tev to stāstīju. Mēs abi kopā par to smējāmies.”

“Kāds tam sakars ar to, kas šeit notiek?” Dvaits pavērsa labo aci pret krūmāju, kas švīkstēja, jo tam cauri lauzās Kāris Russ. “Paldies Dievam! Mister Rus, izsauciet ātro palīdzību! Torijai bija kaut kāda nervu lēkme. Paskat, ko viņa man nodarīja!”

“Dievs debesīs!” Russ iesaucās, steigdamies Dvaitam klāt.

“Viņš gribēja, lai es bēgu. Bet es nebēgu!” Torija iesaucās. Kei-da rokās viņa bija aprimusi. Kamēr Russ notupies ar kabatlakatu pārsēja Dvaita cietušo aci, Torija rāmā balsī paziņoja: “Dvaits no-galināja fdoupu un pārējās arī. Un viņš nogalināja manu māti.” “Nu, jūs taču redzat - viņa sajukusi prātā!” Dvaits iebrēcās. Viņš vairs neko nevarēja redzēt. Nolādēts, viņš vairs nevar redzēt! Dvai-tam klabēja zobi. “Viņa nespēj pārciest to, ka viņas tēvs ir slepkava.” “Vispirms aizvedīsim jūs uz slimnīcu, Dvait, tad visu noskaidrosim.” Russ palūkojās uz Toriju. “Vai esat cietusi?”

“Nē, man nekas nekaiš. Zinu, ka jums negribas man ticēt. Jūs nespējat noticēt, ka šāds cilvēks gadiem ilgi dzīvojis jums līdzās. Tā ir noticis. Tas bijis iespējams.” Viņa pagriezās un paraudzījās acīs Keidam. “Zinu, ka tev tas ir sāpīgi...”

“Man arī negribas tam ticēt, Torij... Tomēr es ticu.”

“Es zinu.” Un, smeldamās spēkus Keida uzticībā, Torija piecēlās kājās. “Mašīnpistole, ar ko viņš nošāva manu māti, atrodas viņa mājas bēniņos dienvidu pusē, paslēpta aiz sijas.” Viņa paberzēja kaklu - vēl bija jūtams Dvaita roku negantais tvēriens. “Tu kļūdījies, Dvait, atklādams man tik daudz, pielaizdams mani tik tuvu sev klāt. Vajadzēja piesargāties!”

“Viņa melo! Viņa pati to šaujamo tur nobāzusi! Viņa ir traka!” Dvaits elsa, kad Kāris Russ cēla viņu kājās. “Keid, mēs vienmēr esam bijuši draugi! Es saku taisnību, vari man ticēt!”

“Tu arī vari man ticēt. Ja es būtu šeit ieradies brīdi agrāk, tu jau būtu beigts,” Keids viņam atbildēja. “To neaizmirsti!”

“Iesim nu, Dvait!” Russ sacīja, saslēgdams Progresas mēru roku-dzelžos.

“Ko jūs darāt? Ko jūs darāt, kā jums šķiet? Ārprātīgajai jūs uzticaties vairāk nekā man?”

“Ja mašīnpistole nebūs tur, kur viņa norādījusi, ja tas jaunais policists un tā neaizsargātā sieviete būs nošauti ar citu ieroci, es jums dziļi atvainošos. Pagaidām nāciet man līdzi! Mis Torij, jums arī derētu doties uz slimnīcu.”

“Nē.” Ar plaukstas virspusi viņa norausa no mutes asinis. “Es vēl neesmu izdarījusi to, kas bija nodomāts.”

“Nu tad dariet, kas jums bija jādara,” Russ sacīja Torijai un Kei-

dam. “Ar pārējo es tikšu galā. Vēlāk iegriezīšos jūs apraudzīt, mis Torij.”

“Viņa ir traka!” Dvaits iekliedzās, kliedza to atkal un atkal, līdz Kāris Russ aizvilka viņu projām.

“Viņš jūtas apvainots!” Nervozi iesmiedamās, Torija piespieda pirkstgalus pie acīm. “Tās ir galvenās jūtas, kas viņā šobrīd plosās. Apvainojums. Ar viņu apietas kā ar vienkāršu noziedznieku!”

“Aizgriezies!” Keids pavēlēja. “Neskaties uz viņu!”

“Tev taisnība, Keid... Tev taisnība...”

“Šī jau ir otra reize, kad es tevi gandrīz zaudēju. Nolādēts, tas vairs neatkārtosies!”

“Tu man noticēji...” Torija murmināja. “Es jutu, cik tev ir sāpīgi. Tomēr tu man noticēji. Nemaz nevaru saprast, kā tas iespējams...” Torija apskāva Keidu un cieši piekļāvās viņam klāt. “Tev viņš bija mīļš...”

“Izrādās, ka neesmu viņu pazinis.” Keida balss bija skumja. “Ja laiku varētu pagriezt atpakaļ...”

“Tas nav iespējams. Par laimi, es to beidzot esmu sapratusi.”

“Tev nobrāzta seja.” Viņš noglāstīja to ar lūpām.

“Viņš dabūja vairāk.” Torija piespiedās pie Keida pleca, un viņi sāka iet. “Es bēgu... man gribējās vienīgi bēgt... un tad uzreiz manī radās šī dzīvības spīts. Piepeši biju apņēmības pilna: viņš mani neuzveiks, un es nebēgšu no viņa kā trusis no lapsas! Reiz viņš uzzinās, kas ir bailes un sāpes! Un uzzināja arī.”

Keids nodomāja, ka šo skatu viņš nekad mūžā neaizmirsīs. Torija - nobrāztu, asiņainu seju - kā kaķene ar nagiem ieķērusies Dvai-tā. Un Dvaita rokas žņaudz Torijas kaklu.

“Viņš visu noliegs,” Keids sacīja. “Nolīgs advokātus. Bet tam nebūs nozīmes. Beigu beigās tam nebūs nozīmes, ko viņš darīs."

“Noteikti ne. Manuprāt, mēs varam paļauties uz aģenti Viljam-su - viņa visu nokārtos. Nabaga Lisija!” Torija teica un nopūtās. “Ko viņa tagad iesāks?”

Izgājusi klajumā, Torija savāca nokritušās puķes. Izdzisušais ugunskurs vairs tikai viegli dūmoja, bālganas dūmu grīstes ieslīpi stī-dza caur kokiem.

“Es atnākšu vēlreiz, lai izdarītu to kopā ar Feitu. Šī reize pieder tev un man.”

Rokrokā viņi piegāja pie upītes.

“Mēs tevi mīlējām un vienmēr atcerēsimies,” Torija teica, iesviezdama puķes ūdenī. “Bet tagad pienācis laiks no pagātnes atvadīties. Beidzot! Šo brīdi esmu tik ilgi gaidījusi...” Neizraudātas asaras sariesās viņai acīs - gaišs, dziedējošs valgums. Asaru pērlēm uz sejas mirdzot, Torija pagriezās pret Keidu un sacīja:

“Es vēlos, lai rīt mūs dārzā salaulā un lai man būtu mugurā vecmāmiņas kleita.”

Keids saņēma viņas roku un noskūpstīja.

“Vai tiešām?”

“Jā, tiešām. Es to ļoti vēlos. Es braukšu kopā ar tevi uz Parīzi un ielas kafejnīcā dzeršu vīnu, un, saulei austot, mēs mīlēsimies... Un tad atgriezīsimies šeit, lai sāktu savu kopīgo dzīvi.”

“Mēs to jau esam sākuši.”

Keids piekļāva Toriju sev klāt. Saule spīdināja caur kokiem smalkus starus, no sūnu ķekariem pilēja mirdzošas lāses.

Ziedi, košie vasaras ziedi klusi peldēja straumē.

Nora Robertsa

KAROLINAS MĒNESS

Redaktore Silvija Silīte Korektore Dace Kapara Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

“Apgāds “Kontinents””,

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s “Paraugtipogrāfija”, LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 23146810.

Tiem, kas labi pazīst Noras Robertsas darbus, autores jaunais romāns

“Karolinas mēness”

liks viņas daijradi iemīlēt.

Latvijā izdoti šādi Noras Robertsas romāni:

“Karolīnas mēness”

“Pārdrošie sapņi”

“Nozagtā pagātne” “Patvērums”

“Trīs eņģeļi”

“Slavenību noslēpumi”

“Dižā grēcinieka meitas” “Apslēptās vērtības”

“Mīlestības sala”

“Patiesi meli”

“Rifs”

“Saldā atriebība”

Triloģija: “Ugunī dzimusī” “Ledū dzimusī” “Grēkā dzimusī”

Apgādā “KONTINENTS”” internēta grāmatnīca

Pirmais internēta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internētā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

1

Houpa (angl. Hope) - Cerība. (Šeit un turpmāk tulk. piez.)

2

Feita (angl. Faith) - Ticība.

3

Filmas “Zvaigžņu kari” varone.

4

Tupelo - koks, kas aug ASV Dienvidu štatu purvājos.

5

Galvas masāžas aparāts.

6

ASV Dienvidu štatos sastopams mūžzaļš ozols (Quercus virginiam) ar sevišķi cietu un izturīgu koksni.

7

Karā kritušo piemiņas diena (Memorial Day) - ASV valsts svētki (30. maijs).

8

Alus šķirne.

9

PĒTA (People for the Elhical Treatment of Animals) - organizācija, kas cīnās par veģetārismu un dzīvnieku tiesībām.

10

Baltie salašņas - ASV Dienvidu štatiem raksturīgs, no vergturu laikiem saglabājies apzīmējums nabadzīgiem, sociāli pagrimušiem baltajiem cilvēkiem (pretstatā balto plān-tatom bagātajām dzimtām).

Content

Robertsa Nora Karolīnas mēness

TORIJA

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

PROGRESA

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

HOUPA

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

1