Džumajevs Narimans

Klusā vedekla

Narimans Džumajevs

Klusā vedekla

.

NEGAIDĪTAIS LĒMUMS

«Iedomājies tikai — mūsu Selbija ar mieru kļūt par Džemšida sievu! Un ko viņa atradusi šai puisī?! Es gan labāk nomirtu vecmeitās nekā būtu Maralas un Šamurada vedekla!»

Mive atcerējās, kāda sejas izteiksme bija vecajai Sarigulai, kad tā ieradās precināt Selbiju.

Vecā arī nemaz neizturējās kā precinātāja. Varēja skaidri redzēt, ka viņa nešaubās par noraidījumu un ieradusies tikai aiz pieklājības, lai neaizvainotu kaimiņieni. Precinātāja ne vien neslavēja ģimeni, kas viņu sūtījusi, bet nopēla Maralu un Šamuradu. Un kas gan viņus nenopeļ? ... Tad ta vecā iepletīs aiz brīnumiem acis, kad ieradīsies svētdien pēc atbildes!

Vecā Mive nosēdās pie krāsns un pavēra durtiņas. Vāja, tikko dzirkstoša uguntiņa pēkšņi uzplīvoja spilgtā liesmā — nobūkšķēja durvis. Selbija pārnākusi no darba. Mive pagriezās.

— Kā tad šodien tik agri, meitiņ? — Mive slepenā cerībā uzmeta meičai acis: varbūt pārdomājusi?

— Teātris atbraucis, māmuļ, būs izrāde.

Balss meitai skaņa, līksma. Nē, nav pārdomājusi. Vecā Mive dziļi ievilka elpu un sāka nikni pūst krāsnī. No turienes izsprūda ar pelniem sajaukti sūri dūmi, bet uguns neiedegās. Mive dusmās paķēra netālu stāvošo pudeli ar petroleju un, izrāvusi aizbāzni, vairākkārt iešļakstīja krāsnī. Arī tas nelīdzēja. Vecā sieva lēni piecēlās.

— Ja gribi apvilkt jaunās kurpes — tās ir dzeltenajā čemodānā, — nepagriezdamās pret meitu, viņa gurdā balsī sacīja. «Izgreznojies arī pēdējo reizi. Tev jau teātri vairs neiznāks skatīt,» — to gribēja pateikt vecā Mive. Sel-bija saprata, neatbildēja ne vārda.

Nosēdusies pie krāsns, meiča mazliet uzpūta uguni. Tā tūlīt priecīgi iedūcās. Selbija aizdarīja durtiņas, uzlika kumganu ar ūdeni, lai tas sasilst, un iegrima domās. Māte stāvēja pie lādes ar seju pret sienu. Abas klusēja, un abas zināja viena otras domas.

«Visu mūžu sev sabojāsi, nelaimīgā!» Sel-bijai pauda mātes klusēšana. «Nevarēsi sadzīvot ar viņiem!»

«Māmuļ! Es mīlu Džemšidu! Un esmu visu pārdomājusi, visu izlēmusi.»

Šos vārdus Selbija bija pateikusi mātei vakar, tos nav ko atkārtot.

Jā, Selbija visu izlēmusi. Izlēmusi jau sen, vēl pirms pusgada, tur, kokvilnas laukā. «Es tā kā tā no tevis neatstāšos, Selbij,» Džemšids toreiz teica.

Viņa pasmaidīja un klusēdama strādāja tālāk. Kad Selbija, pabeigusi savu rindu,

griezās atpakaļ, Džemšids vel arvien līkņaja rindas vidū.

Tikusi jauneklim atkal līdzās, Selbija pameta aci uz viņa rokām, pūlēdamās izprast, kāpēc viņam tik lēni šķiras darbs. Izrādījās, ka Džemšids neprot plūkt kokvilnu. Kā zēns, kas ķer sienāzi, viņš tvēra rokās uzreiz divas pogaļas un ar varu rāva no tām ārā kokvilnu — krūmi vēl ilgi šūpojās it kā stiprā vējā.

— Tu pārāk steidzies, Džemšid, — nepaceldama acis, pusbalsī sacīja Selbija, — nerauj tik strauji.

Džemšids pasmaidīja un līksmi no biezo uzacu apakšas vērās viņā.

— Labi, es vairs tā nedarīšu.

Kopš tās dienas Selbija arvien domāja par Džemšidu, jau tad viņa bija nopratusi, ka kļūs par šā plecīgā, biklā puiša sievu. Bet iepazinušies viņi bija jau sen, vēl pagājušajā pavasarī.

izrakstītais vēršu aizjūgs

Vecais Šamurads dzīvoja tālu no kišlaka, pašā Amudarjas krastā. Augstais, viscaur saplaisājušais duvals, kas iežogoja viņa sētu, it kā nāca tieši no izžuvušā arika. Duvala spraugās nevaldāmi spurojās meldri un nezāles.

«Savrupais Šamurads» — tā kišlakā dēvēja kolhoza aitu ganu — čabanu Šamuradu. «Bet kas tas bija par puisi,» vecie vīri bieži

vien runāja, «tā rīkojās ar zobenu kā neviens no mums!» Un aksakali tīksmi atcerējās niknās sadursmes ar basmačiem; tajās Šamurads kādreiz bija kļuvis slavens. Bet, kad valodas pieskārās viņa turpmākajai dzīvei, vecā Šamurada laikabiedriem atlika tikai paraustīt plecus un bēdīgi kratīt galvu.

Jā ... Redzēdami, ka Šamurads apziež ar māliem vecu māju, kuru kāds bija pametis brīksnājos pie pašas upes, ļaudis sākumā negribēja ticēt savām acīm. «Vēlos padzīvot nomaļus, man apnicis troksnis,» čabans atbildēja kaimiņiem, kas gribēja izdibināt viņa dīvainās rīcības cēloņus.

Pagāja gadi, kišlaks izauga, tika uzceltas daudzas labas mājas, bet Šamurads, tāpat kā pirms trīsdesmit gadiem, dzīvoja nomalē. Ne ar vienu nedraudzējās, kinoizrādēs nerādījās, radio klausīties negribēja. Bet strādāja vecais čabans godam, katrā ziņā labāk par daudziem, kas lepni staigā pa kišlaku ar diplomu kabatā un kaklasaiti ap kaklu.

Runāja, ka Šamurada nošķirtībā esot vainojama viņa sieva Marala, kas liekot visai ģimenei dzīvot pēc senajām parašām. Varbūt tas arī bija patiesais iemesls.

Marala bija īsta veclaiku sieviete. Kalpot savu bērnu tēvam — to viņa uzskatīja par svētāko sievietes pienākumu. Ilgajos laulības kopdzīves gados Marala ne reizi nebija pretojusies vīra gribai. Vecajam Šamuradam vajadzēja tikai uzmest sievai acis, lai tā tūdaļ saprastu, ko grib viņas pavēlnieks, un tūlīt izpildītu viņa mēmo pavēli.

Un luk, šai maja drīz vajadzēja ierasties jaunam ģimenes loceklim — vedeklai Sel-bijai.

Reiz Džemšids ara savu sakņu dārzu. Selbija, kas līdz ar citām kolhozniecēm pļāva netālu meldrus, tūdaļ ievēroja garo puisi un, piegājusi tuvāk, ziņkāri vēroja, kā viņš strādā. Ne tāpēc, ka nekad nebūtu redzējusi ar spiļarklu aram, — spīļarkls, tiesa, bija sen izzudis no kolhozu laukiem, bet piemājas zemēs kolhoznieki to vēl lietoja, — Sel-bija brīnījās, cik viegli Džemšids tiek ar šo darba rīku galā.

Puisis it kā nemaz nespieda rokturi, viņš tikai pieturēja arklu ar vienu roku, un tā dzelzs lemeši dziļi urbās zemē. Arklu vilka divi lieli vērši, zem viņu tumšās, sviedros zaigojošās ādas urdījās muskuļi.

«Kā senlaiku varonis!» neapzinātā sajūsmā domāja Selbija, raudzīdamās Džemšidā.

Un meičas uzmanību saistīja vēl kaut kas — vēršu aizjūgs bija nevis vienkāršs, bet dīvaini izrakstīts.

«Skaists .. .» Selbija nosprieda. «Tikai vēršiem laikam gan vienalga, vai tas skaists vai ne, — aizjūgs paliek aizjūgs.»

Aiz meldriem atskanēja meiču smiekli. Selbija sarāvās: «Ko tad es! Stāvu, muti iepletusi. Viņas taču aizies!»

Selbija sāka spraukties pa meldriem uz biedreņu pusi. Pēkšņi kaut kas mīksts piesi-

tās viņai pie kājām, un tūdaļ asa sāpe iedel-dzās potītē. Selbija iekliedzās un nokrita uz ceļiem. Melns, pinkains suns iebrāzās krūmājā.

Izdzirdis Selbijas kliedzienu, puisis ar visu krūti uzgūla arklam. Vērši apstājās.

Selbija gribēja piecelties, bet aiz sāpēm kājā noslīga atkal zemē. Meiča ievaidējās. Pieskrēja Džemšids, nobijies, samulsis, un noliecās pār viņu.

— Noraisi lakatiņu, — caur zobiem izgrūda Selbija, — vajag pārsiet.

Puisis neveikliem pirkstiem atraisīja lakatiņu, kas bija sasiets viņai zem zoda, un sāka nemākulīgi pārsiet brūci.

Džemšids viscaur drebēja. Nekad mūžā viņš nebija pieskāries sievietei — un pēkšņi mirdzoši balti, ieapaļi ceļgali, karstu roku pieskārieni, silta meičas elpa. Viņam noreiba galva.

Juzdams, ka nosarkst, Džemšids novērsās. Bet Selbija jau bija pamanījusi, kā viņam kaist ausis, un arī nosarka.

— Es... aiznesīšu tevi uz mūsu māju! — Džemšids nedroši ieteicās.

Selbija neatbildēja. Plati ieplestām acīm viņa raudzījās jauneklī un klusēja.

Džemšids pēkšņi papurināja galvu kā ēr-zelens, kas pirmoreiz sajutis iemauktus, paķēra meiču uz rokām un devās skriešus pa aparto lauku uz mājām.

Viņš neskatījās Selbijai sejā, bet kaut kur projām, debesīs.

Noguldījis meiču veca, kupla zīdkoka ēnā uz siena, Džemšids skaļi iesaucās:

— Māt!

No mājas nesteigdamās iznāca vecā Marala.

Dēls norādīja viņai uz Selbiju, kas gulēja zem koka, un skrēja uz vārtiņiem.

— Pēc ārsta! — viņš iesaucās.

Vecā Marala noraudzījās dēlā gluži mierīgu skatienu, ciešāk aizvēra mājas durvis un pienāca pie Selbijas.

— Kas tev noticis? — viņa jautāja, sakārtodama jašmaku, ar kuru precētās turkmenie-tes pēc senās parašas aizsedz sejas apakšējo daļu. — Vai suns iekoda?

— Suns, — Selbija kautri atbildēja un piecēlās sēdus, atbalstījusies ar muguru pret koku: viņai bija neērti gulēt, šai sievietei klātesot.

— Tūdaļ atnesīšu tev kamieļpienu, — noteica Marala un iegāja vecajā namiņā, tā saucamajā «melnajā kibitkā».

Ar baudu izdzērusi vēso dzērienu, Selbija sāka apskatīt sētu. Izrādās, tā nemaz nav tik liela, kā no ārpuses liekas ... Tīra gan ...

Drīz vien atgriezās Džemšids ar veco feldšeri. Vecītis devās pie Selbijas, bet Džemšids iegāja melnajā kibitkā un pēc brīža parādījās ar šauteni rokās.

— Boinak! — viņš skaļi sauca suni. — Boinak!

Nez no kurienes atbrāzās tas pats suns, melns, ar baltu plankumu pie kakla, un sāka trīties gar Džeinšida zābakiem. Džemšids paņēma suni aiz kakla siksnas, aizveda pagalma

stūrī un piesēja. Boinaks priecīgi kulcināja īso astīti, paļāvīgi raudzīdamies saimniekā.

Džemšids atgāja nostāk un pielādēja šauteni.

— Nevajag! — Selbija iesaucās. — Nevajag!

Džemšids klusēdams pavērās meičā, tad novērsās.

Norībēja šāviens.

— Uzklupa, vai? — jautāja feldšeris, pieiedams pie Džemšida.

— Jā, — tas īsi atbildēja, nepaceldams galvu, — uzklupa cilvēkam.

Pec šā gadījuma Selbija vairākus mēnešus nesatika Džemšidu, taču viņu, tik lielu, spēcīgu, senajiem varoņiem līdzīgu, tā nevarēja aizmirst.

«Viņā nav nekā ērmota,» Selbija bieži domāja. «Pat ļoti labs puisis.» Un ikreiz nezin kāpēc atcerējās, cik viņam toreiz bija mulsa seja un sasarkušas ausis.

Reiz aprīļa beigās Selbija dzina pa ceļu ēzelīti. Tas bija tikko saredzams zem milzīgās zīdkoka zaru nastas. Ezelītis pēkšņi no kaut kā sabijās, metās sāņus. Nasta nokrita zemē. Selbija apstājās, nevarīgi raudzīdamās apkārt, — viņai nebija pa spēkam vienai tādu smagumu pacelt. «Vai tiešām raisīt nastu vaļā un kraut no jauna?» meiča skumji domāja un šai brīdī izdzirda aiz muguras ātrus soļus. Viņa pagriezās. Džemšids! Selbijai pagura sirds.

Džemšids pienāca viņai klāt un neapsvei-cinājies īsi sacīja:

— Turi ēzeli, tūlīt uzcelšu.

— Labdien, Džemšid.

— Ko? — neizpratnē nomurmināja puisis un pēkšņi nosarka. — Labdien. Kā tu jūties?

Viņš bija pavisam samulsis, un tas padarīja meiču drošāku.

— Mani sauc par Selbiju, Džemšid, — viņa smaidīdama teica, — iepazīsimies.

— Vai tad mēs neesam pazīstami? — Džemšids brīnījās.

Tagad nosarka meiča.

— Mēs, protams, esam pazīstami, bet es domāju ... tu taču nezini manu vārdu ... varbūt esi aizmirsis ...

— Es neaizmirstu vārdus, — Džemšids atbildēja un, viegli pacēlis nastu, uzlika to ēzelim mugurā.

Nebildis vairs ne vārda un neatvadījies no Selbijas, viņš ātri devās pa ceļu prom.

Pēc dažām dienām Selbija ieraudzīja Džem-šidu kopsapulcē. Viņš sēdēja tālu un nenolaida acis no Selbijas. Viņa pamāja jauneklim ar galvu. Džemšids līksmi atsmaidīja pretim un pievērsās skatuvei. Mazliet vēlāk meiča paraudzījās atkal uz viņa pusi. Šoreiz Džemšids nenovērsa acis. Visu vakaru viņa juta šā dīvainā, tik neparastā puiša skatienu un arī pati neviļus šad un tad palūkojās viņā.

«Es esmu jukusi prātā!» meiča beidzot attapās. «Ko gan cilvēki domās!» Un Selbija aši novērsās.

Bet vai sirds noslēpums ilgi var palikt nezināms? Puisis tagad bieži parādījās kišlakā, un drīz vien visi noprata, ka Džemšids un Selbija nav vienaldzīgi viens pret otru. Lai gan nevienam, protams, nevarēja ienākt prātā, ka viņi ne tikai nav bilduši ne vārda par mīlu, bet vispār nekad nav kārtīgi parunājušies.

DZANMURADS brīnās

Vecā Šamurada jaunākais dēls Džanmu-rads nāca no skolas. Tuvodamies mājai, viņš izdzirda ēzeļa brēcienu. Zēns vairs nesvieda vārnām ar akmentiņiem un sāka klausīties. «Pie mums ir ciemiņi,» viņš tūdaļ nosprieda.

Pagalmā ganījās vairāki ēzeļi sapītām kājām. Māte rosījās pie plāceņu krāsns, labajā rokā viņai bija liels adīts cimds, kādu uzvelk, kad jāliek krāsnī plāceņi.

— Nāc šurp! — viņa uzsauca dēlam, ar brīvo roku atbīdīdama no mutes jašmaku.

Džanmurads ātri pakāra portfeli koka zarā un devās pie mātes.

— Mums ir ciemiņi, — Marala klusi sacīja, — ej iekšā kibitkā, pakavē tiem laiku.

— Labi, māmuļ.

— Pagaidi! Paķer līdzi šos plāceņus. Tikai ievīsti tos salvetē.

Džanmurads iegāja kibitkā un pieklājīgi apsveicinājās. Viesi pagriezās pret viņu, atbildēja uz sveicienu. Viņi bija trīs — cienījami veci vīri ar sirmām bārdām. Džanmurads arī agrāk bija tos dažkārt redzējis mājā.

Virs ugunskura kibitkas vidū karājās liels kumgans, ūdens tanī vēl nebija uzvārījies. «Ciemiņi ieradušies nesen,» Džanmurads noprata.

Zēns zināja, ka šie cienījamie vīri nākuši kādas vajadzības pēc — tēvs tos aicina, kad jāapspriežas par kaut ko svarīgu. Džanmurads arī zināja, ka tēvs nedzīs viņu ārā. Tiesa, vecais Šamurads uzskatīja, ka ir necienīgi apspriesties ar sievu, bet dēli, tie jau pieaugs, kļūs par vīriem ...

Ūdens bija uzvārījies. Džanmurads veikli paķēra kumganu un nocēla no uguns. Viesi sāka dzert tēju.

Pēc dažām tasēm viens no vecajiem, Mjat-čiks, nokāsējās un iesāka:

— Jā, Šamurad, neiznāk vis tā, kā bijām cerējuši.

Šamurads gudri pasmīnēja.

— Nekas, Mjatčik. Galvenais ir nepadoties. Viņa paliek pie sava, un arī jūs ne soli atpakaļ.

— Ak Šamurad... — vecais Mjatčiks noņēma telpeku, noslaucīja no pieres sviedrus, uzlika atkal cepuri galvā un nopūzdamies teica: — Nē, Šamurad, es jūtu, ka neizdosies. Šī sieva negrib nekā saprast. Nepārdošu savu meitu, viņa saka. Un beigas.

— Ko? — Šamurads izbrīnā nolika pialu uz tūbas. — Vai tad viņa tā teica?!

— Tas vēl nav viss. Paklausies tālāk.

Šamurads atkal paņēma pialu rokās.

— Es, viņa saka, ja gribat zināt, vispār nebūtu ar mieru laist savu meitu šai ģimenē,

bet ko lai dara — bērni iemīlējuši viens otru, es jau neiešu viņus šķirt. Tikai kalimu līgavas izpirkšanai gan nepieminiet... Ko visu viņa mums sagāza acīs... Nē, ar šo sievu mēs nesadziedāsimies! . ..

Šamurads sadrūma, viņa tumšā, Karakuma saulē iedegusī seja vēl vairāk satumsa — tā satumst gaisma kibitkā, kad saule pazūd aiz mākoņa.

Šai vakarā viesi ilgi nesēdēja: tikko metās krēsla, viņi ātri saposās un aizjāja.

«Ir gan tas tēvs dīvains,» Džanmurads sprieda sevī, kad vecie bija projām. «Vajadzētu priecāties, ka nav jāmaksā kalims, bet viņš apvainojas. Tā taču viņam paliek ir nauda, ir lopi. Un, ja uzzinās, nodos vēl tiesai par kalimu.»

Vakarā zēns dzirdēja, kā no darba pārnākušais Džemšids pagalmā runāja ar tēvu.

— Tur kaut kas nav kārtībā, — vecais Ša-murads nikni sēca. — Labu mantu neviens nedos par velti. Un, ja mantai nav vērtības, tai nebūs arī saimnieka ... Nē, dēliņ, mums neklājas ņemt vedeklu bez kalima.

— Ak tēt, tu nepazīsti šo ģimeni... — Džemšids nopūzdamies atbildēja.

Vairāk Džanmurads nedzirdēja, jo viņu pasauca māte.

KāZAS

Kāzu svinībām visi gatavojās jau vairākas dienas. Vecā Šamurada sētā bija troksnis un nemiers: blēja auni, kas paredzēti cīkstoņu

balvām, zviedza zirgi, ar kuriem gelna-džiem — līgavaiņa sūtņiem vajadzēs doties pēc līgavas, nīgri brēca baltā kamieļmāte, kurai būs jānes kāzu palankīns.

Un tādā laikā Džanmuradam jāsēž pie mācību grāmatām! «Mājas uzdevums» — viņš uzrakstīja. «Nosaukt cilindra veida ķermeņus.» Zēns pielika kreiso roku pie pieres un nogrima domās: «Kādi cilindra veida ķermeņi mums ir mājās?» Viņš pārlaida acis pār istabu, nezin kāpēc pavērās griestos, pakasīja galvu. Nekā piemērota istabā nevarēja atrast. Varbūt pagalmā būtu kaut kas?

— Un tā ir dzīve ... — viņš noteica, bezcerīgi atmetis ar roku. — Neviena cilindra veida ķermeņa!

— Ko tu tur murmini? — Marala uzsauca viņam no melnās kibitkas. — Es tev teicu, nesēdi vēlu pie grāmatas! Arī mācīties vajag ar mēru, pārmācīsies — neviens dakteris nepalīdzēs!

— Atradu! — Džanmurads pēkšņi iesaucās, norādīdams uz mātes galvu. — Atradu.

— Ak kungs! — māte nopūtās. — Ko tad tu atradi?

— Cilindru atradu! Boruks, kas precētām sievietēm galvā, — tas ir īsts cilindrs, tu varbūt to nemaz nezini!

Un Džanmurads apmierināts skrēja pierakstīt «cilindra veida ķermeni».

«Ka neaizmirstas ielikt viņam cepurē talismanu,» ienāca prātā vecajai Maralai, bažīgi noraugoties pakaļ dēlam. «Bērns var vēl sajukt prātā.»

Viņa uzmanīgi pavērās istabā. Zēns sēdēja, pār burtnīcu nolīcis. Māte pastāvēja, pavēroja mazliet viņu un iegāja melnajā ki-bitkā.

Šais dienās Maralai nebija līksmi ap sirdi, tā nepavisam nedrīkst justies sieviete pirms sava vecākā dēla kāzām. «Ja ņem meiteni, skaties mātē,» — saka paruna. Marala labi pazina savas nākamās vedeklas māti un tāpēc negaidīja no laulībām nekā laba. «Mūs necienīs tādas ģimenes meitene,» viņa bija ne vienreiz vien sacījusi vīram. Bet vecais Šamurads jutās šai ziņā mierīgs: pie īsta vīra sāniem katra meiča kļūs par labu sievu. «Nevis ganāmpulkam jāgana gans, bet ganam ganāmpulks,» viņš mēdza sacīt. «Labam ganam atkopsies arī slikta aita, bet nevīža pazudinās labu ganāmpulku.» Tāda bija Ša-murada — Selbijas nākamā vīratēva visstingrākā pārliecība.

Viņi devās pēc līgavas.

Aulā jau sen līgavas veda ar mašīnu, bet Šamurads bija sadabūjis kaut kur baltu ka-mieļmāti un uzcēlis tai mugurā palankīnu kā vecos laikos.

Līgavas mātei Mivei, kas rīkojās ap tikko nokautu aunu, acis iepletās, kad viņa ieraudzīja kamieļmāti un tai mugurā plandošo palankīnu.

— Ko tad tas nozīmē?! — viņa skaļi iesaucās, lai visi dzirdētu. — Mana meita ir cilvēks, nevis maiss ar džugaru, ko var celt uz kamieļa!

Viņa jau grasījās pamatīgi sadot saviem

jaunajiem radiniekiem, bet cilvēki visapkārt smaidīja, visiem bija svētku noskaņa, un Mive negribēja sabojāt kāzas. «Ja gribi pārpeldēt Amudarju, peldi pa straumei,» viņa atcerējās vira vārdus.

— Nebedā, meitiņ, — viņa iečukstēja Sel-bijai ausī. — Vai vērts dusmoties par veču untumiem.

Selbija skumji pasmaidīja un pamāja ar galvu.

Gelnadži nokāpa no zirgiem un pienāca pie mājas. Līgavas draudzenes sastājās durvīs un nelaida tos iekšā. Pēkšņi no atbraucēju bara iznira zema, drukna sieviete, strauji metās meitenem virsū un izgaiņāja tās.

Steidzīgi nogaršojuši plovu un iedzēruši teju, gelnadži pacēla līgavu, iznesa ārā un nolaida uz pagalmā izklātā paklāja. Tūdaļ pēc sena paraduma līgavas radi metās pie paklāja — tiem vajadzēja saņemt izpirkumu — «paklāja tiesības». Parasti bija paradums strīdēties abām pusēm, līgavas radiem un gelnadžiem, bet pašlaik nekas tamlīdzīgs nenotika. Tā kā vecais Šamurads ņēma līgavu bez kalima, viņš bija nolēmis atspēlēties ar «paklāja naudu», un līgavas radi vārda tiešā nozīmē tika apbērti ar simtrubļu naudas zīmēm. Viņi mulsi skatījās apkārt, nezinādami, ko darīt. Viņus izglāba kooperatīva pārdevējs, jokdaris un jautrulis.

— Šamurads ir ko vērts! — viņš līksmi iesaucās. — Par šo naudu var nopirkt ne tikai «paklāja tiesības», bet arī visas konfektes no bāzes. Nu tik bērniņiem būs ēšana!

Un, redzēdams, ka līgavu jau nes no paklāja uz palankīnu, draiski piebilda:

— Vai tikai nevajadzētu meiču apdrošināt! Ar tādu transportu bīstami doties ceļā, kamielis var paklupt, un tad Šamuradam būs jāmaksā soda nauda līgavas vecākiem!

— Būtu jel klusējis! — viņu rupji pārtrauca viens no gelnadžiem. — Tu taču esi kāzās! Ko muldi bez jēgas!

«Es jau zināju, ka smiesies,» Selbija izmisusi domāja, svīzdama zem biezā apmetņa. «Viegli sacīt: neliecies ne zinis, bet mēģini nelikties.» Viņa ar pūlēm iekārtojās šaurajā palankīnā. Palankins notrīsēja, sasvērās uz vienu pusi un sāka lēni līgoties. Viņi devās uz priekšu.

Selbijai pagura sirds tāpat kā pagājušajā gadā, kad viņa pirmoreiz iekāpa lidmašīnā un tā pacēlās no zemes. Šoreiz viņa juta nevis bailes, nē, kādas citas jūtas — nedrošību, mulsu nezināmās nākotnes priekšā ... «Līgava,» runāja visapkārt. Viņa, Selbija, ir līgava! ...

«Es zinu,» domāja meitene, šūpodamās ka-mieļmātes mugurā, «man liks atraisīt jostu, novilkt zābakus, uzliks galvā boruku. Lai nu, lai, var jau mazliet paciesties... beigsies kāzu svinības, un dzīve ieies parastās sliedēs. Ir tā, it kā es nupat tēlotu līgavas lomu kādā senā lugā. Pat interesanti.. .»

Bet Selbija neapšaubāmi bija pārvērtējusi savas aktrises spējas un drīz vien to saprata. Visapkārt smējās ļaudis, spilgti mirdzēja pavasara saule, bet viņa, slāpdama nost, sē-

dēja tumsā un nedrīkstēja ne iesmieties, ne vārdiņu bilst, ne pavērties ārpus palankīna. Un kamieļmāte, kā par spīti, tikko vilkās uz priekšu! ...

Pēkšņi troksnis visapkārt kļuva skaļāks, palankīns nosvērās uz priekšu — kamieļmāte bija nometusies ceļos. Meitenei sāka dauzīties sirds kā noķertam trusītim, ātri ātri un bieži: tuk-tuk-tuk. Vairākas rokas satvēra Selbiju un nocēla zemē.

Viņa virzījās uz priekšu smacīgā tumsā ar galvai uzmestu siltu apmetni. Kāds turēja viņu aiz piedurknes. «Ved kā aklu!» rūgti domāja Selbija un iekoda lūpā.

«Kāp pāri!» līdzās sacīja viņai.

Selbija atģida, ka durvis uz melno kibitku ir zemas, un pieliekusies pārkāpa pāri slieksnim. Kāds novaidējās, un sievietes balss nikni nočukstēja: «Es jau teicu, ka nebūs labi!» Selbija nodrebēja: «Ai, es taču pārkāpu slieksni ar kreiso kāju!» Garastāvoklis viņai bija galīgi sabojāts. Tagad vajadzēja tikai nekustīgi sēdēt kibitkas kaktā kā ču-valam ar rīsiem un klausīties jautrajā kāzu troksnī, kuru klusināja tikai biezais apmetnis virs galvas.

STINGRAIS MEZGLS

Svinības izdevās lieliski: dziedāja bahši — dziedoņi improvizētāji, cīkstoņi godīgi izcīnīja balvas, viesi atzinīgi novērtēja plova pavāru mākslu. Selbija kļuva mazliet jaut-

rāka. «Nevajag zaudēt drosmi,» viņa pierunāja pati sevi. «Tas taču vairs ilgi nevilksies.»

Bet priekšā bija vel diezgan daudz pārbaudījumu. Drīz vien Selbija atkal iekūlās nelaimē: nepieklājīgi ātri atbildēja uz jautājumu, vai ar mieru kļūt par Džemšida sievu. Viņu tūdaļ nopēla. «Vai tu re, kā steidzas pie vīra,» viņa izdzirda ļaunus čukstus.

Kamēr notika laulības, Šamurads uzmanīgi vēroja mullu. Šis bezbārdis modernā kover-kota tērpā neiedvesa uzticību — arābu tekstus gan lasīja ņipri, kā īsts mulla. Taču arī ceremoniju izdarīja, kā nākas.

Selbiju laulāšanas laikā interesēja pavisam kas cits: kāds bez mitas klabināja šķēres viņai virs galvas. Viņa zināja, ka tas notiek tālab, lai aizsargātu viņu un Džcmšidu no ļaunas acs, un klusi iesmējās. «Es un Džem-šids! Cik tas brīnišķīgi!»

Mulla apklusa, tūlīt aprāvās arī šķēru klaboņa.

Selbijas krustmāte paņēma līgavas roku un ielika Džemšida rokā. Roka bija raupja, bet silta, mīļa. Selbijai ļoti gribējās to paspiest, bet meiča zināja, ka to nedrīkst darīt. Krustmāte kaut ko murmināja viņai virs galvas. Selbija saprata tikai atsevišķus vārdus: «... nest .. . ēst,» — un beidzot: «... sasniegt to, ko vēlas.»

Un pēkšņi Selbijas acu priekšā parādījās liels, brūns zābaks. Viņa nodrebēja un pacēla acis uz augšu. Džemšids satraukti raudzījās viņā. Selbija zināja, ka viņai jānovelk šis zābaks no sava nākamā vīra kājas. Viņa

satvēra abām rokām zābaku un sāka vilkt uz savu pusi. Zābaks nepadevās. Selbija izbailēs pavērās Džemšidā, bet viņš novērsās.

«Iebēris smiltis!» Selbija šausmās noprata. Viņa varēja vai raudāt aizvainojumā un mulsā, bet šai mirklī nodzisa lampa. Un tūdaļ abi zābaki atradās Selbijai rokās, viņa sajuta ātri pieskaramies Džemšidā raupjos pirkstus. Tātad Džemšids izliekas tāpat kā viņa, tēlo stingra vīra lomu: iebēris zābakos smiltis, ne reizes nepavērās viņā — lai visi redz, ka viņš ir īsts vīrietis. Selbija tumsā pasmīnēja.

Aizdedzināja lampu. Tagad Selbijai vajadzēja atraisīt jostu. Mezgls bija ciets kā akmens, neraisījās vaļā. Selbija pat mēģināja laist darbā zobus — taču nekas neiznāca. «Izdomā arī tādas mocības!» dusmojās Selbija, iekodusies zobiem stingrajā mezglā. Un vēl dzied, ka «varot atdot dzīvību, lai mīļoto tik redzētu».

Un piepeši josta atslāba. Gadus trīspadsmit vecs zēns, sejā līdzīgs Džemšidam, aizslīdēja tam gar muguru. «Pārgriezis,» Selbijai kļuva līksmi ap sirdi. «Tas ir mans svainis!»

Džemšids, satvēris neatraisīto mezglu dūrē un vicinādams jostu, kā to prasa paraša, izlikās, ka dzen viesus ārā.

Kad visi viesi bija atstājuši istabu, Džemšids piegāja pie durvīm un tās aizkrampēja. Pat nespodrajā lampas gaismā bija redzams, kā viņam kaist ausis. Joprojām neraudzīdamies Selbijā, viņš devās pie galda, nopūta lampu. Kļuva tumšs. Džemšids pienāca pie

līgavas un nedroši satvēra viņas rokas. Tuk-tuk-tuk! — Selbijas rokā skāņiem, biežiem sitieniem it kā pukstēja vīra sirds ...

Piepeši Džemšids satvēra Selbiju un pacēla. Viņas galva tagad dusēja uz Džemšida krūtīm. Tuk-tuk-tuk! — neganti dauzījās viņa sirds.

Troksnis pagalmā bija apklusis, «noklausītāji» aizgājuši.

SAVALDĪŠANA

Jaunlaulātos bija paradums izjokot, taču par Džemšidu visi baidījās smieties. Šis puisis neprot jokus, sagrābs smējēju abām rokām un tā trieks gar zemi, ka tas tik viegli vairs netiks kājās.

Otrā rītā pēc kāzām Džemšids piecēlās mazā gaismiņā, paņēma no šķūņa iemauktus un devās turp, kur sākas smiltājs. Viņu gaidīja tēvs un kāds vecs vīrs ar nelielu, sirmu bārdu. Džemšids nebija viņu agrāk redzējis. Turpat līdzās plūkāja zāli sapīts zirgs platām krūtīm.

— Lūk, šis, — Šamurads pamāja uz zirga pusi.

— Tikai uzmanīgāk, dēliņ, — norūpējies sacīja svešais sirmgalvis, — tas ir niķīgs.

Džemšids piegāja pie rikšotāja, noglaudīja tā spīdošo kaklu un, vienā mirklī uzmetis zirgam galvā iemauktus, padeva tos tēvam.

Šamurads turēja zirgu aiz iemauktiem, bet dēls ātri piegrāba lielu maisu ar smiltīm.

Zirgs notrīsēja aiz pārsteiguma, kad tam uzvēla uz krustiem smilšu maisu, bet Džemšids mierīgi paņēma no tēva rokām pavadu un veda zirgu sev līdzi.

— Jā ... — atzinīgi noteica vecais vīrs.

Pavadājis zirgu pie rokas, Džemšids sēdās

tam mugurā. Rikšotājs bija mierīgs. Džemšids pajādīja viņu minūtes piecas, tad pagrieza un piejāja pie tēva.

— Bet mūsējiem nepakļāvās, — mīlīgi raudzīdamies Džemšidā, sacīja vecais vīrs un nogrozīja galvu.

— Ir zirgs, ir sieviete, ir suns jūt īstu vīrieti, — pamācoši sacīja Šamurads, ar labpatiku glaudīdams savu melno, spīdīgo bārdu.

Ap pusdienu sapulcējās sievas un meičas — vajadzēja notikt boruka uzlikšanas un «sievas savaldīšanas» ceremonijai.

Pusmūža sievietes un večas stāvēja jaunlaulātai vienā pusē, meičas un jaunuves — otrā. Tūdaļ viņu starpā sākās plūkšanās, kā to prasa paraša.

Selbija ne vienreiz vien bija redzējusi tādu ķīviņu, un tajā noskatīties šķita ļoti jautri, bet tagad viņa saprata, ka tas ir jautri tikai tad, ja neattiecas uz viņu pašu, ja pašai neliek galvā boruku.

Sievietes ķīvējās ļoti jocīgi, un visi smējās, bet Selbijai acīs bija asaras un visa apkārtne šķita kā miglā tīta. Jaunā sieviete it kā jau juta savām lūpām pieskaramies jašmaku, kas uz ilgu laiku aizsegs tai muti.

Un tad kāda resnule, tikusi cauri meiču

aizsprostam, norāva Selbijai no galvas jaunavas tibeteiku. Viņai uzlika boruku. Tad pasauca jauno vīru. Tas pienāca pie Selbijas un uzmauca viņai galvā iemauktus — tos pašus iemauktus, ar kuriem no rīta bija savaldījis zirgu.

Selbija sēdēja aizvērtām acīm, un viņai bija tikai viena vēlēšanās — vai zemē ielīst.

Džemšids to sajuta — norāva sievai no galvas iemauktus un, ne uz vienu nepaskatījies, ātri izgāja pagalmā.

Vecajam Šamuradam vienu mirkli pavīdēja sejā skarbums, acis sadrūma, viņš pavadīja dēlu ar nelabvēlīgu skatienu. Bet tūdaļ piespieda sevi apdzēst ļauno mirdzu acīs un, noglaudījis skūto galvu, uzsmaidīja viesiem.

APSVEIKUMS

— Krustmāt, — bērna balstiņa sauca Sel-biju. Durvīs stāvēja tas pats zēns, Džemšida brālis.

— Tā ir jums, krustmāt. Pastnieks atnesa.

Selbija paņēma no viņa rokām telegramu.

«Apsveicu dārgo Selbiju. Gildžana.»

Selbija pietvīka. «Viņa apsveic! Saprot:

ja jau esmu kļuvusi par Džemšida sievu, tad man uzlikts jašmaks. Vai nevarēja ciest klusu!»

— Krustmāt, es arī jūs apsveicu svētku dienā!

Selbija neizpratnē pavērās zēnā. «Kādā svētku dienā?»

— Ko jus ta skatāties, kruslmat? Šodien taču svētku diena — astotais marts!

— Ai, biju pavisam piemirsusi! Paldies! — Selbija atviegloti nopūtās. «Man te ir draugs,» viņa līksmi atskārta, atkal atceroties īstā laikā nodzēsto lampu un pārgriezto jostu. — Kā tevi sauc, mīļais?

— Džanmurads.

— Paldies tev par visu, Džanmurad.

Un Selbija šķelmīgi uzsmaidīja savam jaunajam radiniekam.

«Sapratusi, ka es to visu toreiz izdarīju!» Džanmurads nopriecājās un, jautri pamājis Selbijai, izskrēja ārā.

ATPAKAĻ ATSūTĪTA DĀVANA

Vecajam Šamuradam netīk sēdct kišlakā, viņš pārrodas it kā uz nedēļu, bet pēc pāris dienām, skat, jau taisās doties atpakaļ... Tā arī tagad. Tūlīt pēc dēla kāzām Šamurads posās uz Karakumu pie ganāmpulkiem. Mājā iestājās klusums.

Visas šīs dienas jaunuve sēdēja savā kaktā un izšuva, līrumā viņa vairs nogāja. Viņu netraucēja, tikai pāris reižu parādīja tālo kišlaku viesiem. Selbija jau bija pieradusi pie vīra, un, ja vīramāte neturētu ļaunu prātu, dzīve nemaz nebūtu poļama. Jaunā sieva, protams, atskārta, ka vīramātei nav daudz ar viņu jārunā — tāds ir paradums, bet ne reizes nepaskatīties, izlikties, it kā

vedeklas mājās nemaz nebūtu, tāda paraduma nav, to Selbija labi zināja.

Jā, nelabprāt Marala pieņēma savu pirmo vedeklu, un tad vēl šis gadījums ar kāzu dāvanu ...

Kā zināms, preciniekiem nebija izdevies pierunāt Mivi, lai tā ņem kalimu, un tad viņi centās piedabūt, lai Mive vismaz pieņemot precinieku dāvanas. Tam Mive piekrita, bet savukārt izkaulēja, ka meita ņems līdzi vīra mājā pati savas mantas. Protams, nevienam nevarēja ienākt prātā, ko īsti viņa domā ar šiem vārdiem.

Kad Šamurada mājas priekšā apstājās trīs-tonnīgā mašīna un no tās izkrāva galdu, krēslus, gultu, radio un citas lietas, visi saprata, ka Mive apvedusi preciniekus ap stūri.

Bet tas vēl nebūtu nekas, ja starp «vedeklas mantām» neatrastos dārgais paklājs, kuru Marala bija sūtījusi Selbijai kā dāvanu, tūdaļ izplatīdama valodas, ka šis dārgais paklājs esot kalima daļa. Tagad Mive atsūtīja znota mātei dāvanu atpakaļ.

Ieraudzīdama savu paklāju, Marala gandrīz vai plīsa aiz dusmām. Viņa palika kā uz mutes sista un vairākas dienas neizgāja no savas istabas, izlikdamās slima.

Māti kopa Džanmurads, Selbija neuzdrošinājās rādīties tai acīs.

Pēc kāda laika jaunlaulātie pārvācās no melnās kibitkas mājā. Šamurada mājā bija septiņas istabas, bet dzīvoja tikai divās:

vienā saimnieks ar sievu, bet otra — Džan-murads. Piecās pārejās glabājās šādas tādas mājlietas, audzēja zīda tārpus, ziemu turēja teļus.

Selbija ar aizrautību sāka balsināt vienu istabu, bet sirdi viņai joprojām grauza nemiers. «Ko teiks vīramāte?» viņa domāja, novietodama gultu, galdu, krēslus spodrajā istabā, kas uzreiz bija kļuvusi jautrāka. «Es visu nokārtošu, nemaz neuztraucies,» vīrs sacīja Selbijai. Viņš pat tā sadūšojās, ka ienesa istabā radio un uzstādīja antenu. Džemšids bija pārliecināts, ka māte galu galā samierināsies ar šiem jaunievedumiem.

SENAS DZIESMAS

Un tiešām, Marala neteica ne vārda, viņa pat neieskatījās vedeklas istabā. Džemšida māte, šķiet, nepamanīja nekādu pārmaiņu savā mājā. Tikai ieraudzījusi virs jumta antenu, pašķieba sāņus jašmaku un pikti nospļāvās.

Vedeklu viņa nelaida saimniecības darbos, un Selbija, kas negāja nekur ārpus mājas, stipri garlaikojās. Selbijai bija labi tikai vakaros, kad atgriezās Džemšids un viņi līdz ar Džanmuradu sasēdās ap radio. Visvairāk viņiem patika klausīties senās turkmēņu dziesmas.

Kad pārraidīja dziesmas, Marala parasti sēdēja melnajā kibitkā pie ratiņa un klausījās, klausījās ... Senās melodijas, kas plūda

no mājas, it ka aiztrauca viņu tālās pagātnes valstībā. Vecā sieva tad aizmirsa kā neveiksmīgās dēla precības, tā arī nemīlamo vedeklu ar viņas nejēdzīgajiem galdiem un nejēdzīgajām gultām — un iegrima saldās atmiņās . ..

Rau, viņa — piecpadsmit gadus vecā Marala, visuvarenā išana — augstākās garīdzniecības pārstāvja meita, sēž ar draudzenēm pie baseina un klausās, kā dzied bahši. Mazliet tālāk novietojušies viņas brāļi un arī jūsmo par dziedāšanu. Bahši ir viens no labākajiem Lebabas — Amudarjas baseina dziedātājiem. Viņš ir jauns, stalts, acis tam kvēlo, bet viņš nekad nedned par mīlu, viņa dziesmas pauž vīrišķību, drosmi, tēvu un vectēvu parašas.

Kāpdams zirgā, jaunais bahši vienmēr kāra vienā plecā divstīgu dutaru, otrā vienpad-smitšāvienu šauteni un, saturēdams zirgu, meta skatienu uz meiču pusi.

Bet reiz pīkšņi bahši cienītāji izbrīnā dzirdēja dziesmu, kādu līdz tam nekad viņš nebija dziedājis:

Man satrieca sirdi mīla,

Viss pīšļos, nudien, — es zvēru. Kā melnās acis gan vīla!

Mulst prāts vēl arvien, es zvēru.

Kopš tās dienas bahši bija pavisam pārvērties, viņš d'iedēja tikai par mīlu.

Bet mīlas dziesma neskanēja visai ilgi. Dutaru sadragāja sarkanarmieša lode, un išana

ģimenei līdz ar bahši vajadzēja aiziet smiltājos. Dodamies no vienas akas līdz otrai, bēgļi atšaudījās no sarkanarmiešiem, kas tiem sekoja pa pēdām. Un tad sarkanarmieši ielenca viņus. Divas dienas ilga nikna apšaudīšanās, bet trešajā dienā Maralai neviļus izdevās noskatīties divcīņā. Abi pretinieki — bahši un garš jauneklis sarkanā apmetnī ar baltu telpeku — bija veikli cirtēji, bet jaunajam bahši sākumā neveicās — viņa zirgs paklupa, un sarkanarmietis, izmantojot to, iecirta pretiniekam ar zobenu. «Gļēvuli!» jaunais bahši iesaucās, krizdams no zirga. «Vai tā cīnījās mūsu tēvutēvi?»

Marala redzeja, ka jauneklis ar balto telpeku nosarka un pavērās apkārt: vai kāds nav dzirdējis šos vārdus? Šai mirklī bahši uzlēca kājās un, turēdamies pie segliem, aizsniedza ar zobenu sarkanarmieti. Jauneklis pakrita. Bahši uzlēca zirgā un jau pacēla pletni, lai tam iesistu, bet šai brīdī Marala izskrēja no savas paslēptuves. Bahši, nozib-snīdams baltus zobus, uzsmaidīja meičai, pieliecās seglos un satvēra viņas roku. Netālu iezviedzās zirgs. «Tūlīt!» uzsauca kādam bahši, palaida vaļā meičas roku un, iesitis zirgam ar pletni, pazuda starp pakalniem. Marala ilgi skatījās viņam nopakaļ.

«Ūdeni!» atskanēja vaids. Marala apgriezās. Sarkanajā apmetnī terpies jauneklis, uz elkoņa pacēlies, raudzījās viņai tieši sejā.

Marala spēji atkāpās.

— Nebīsties! — klusi teica ievainotais.

Šāvieni vairs nebija dzirdami. Marala apsēdās līdzās ievainotajam un pielika viņam pie mutes kumganu ar ūdeni. Padzēries jauneklis pateicīgi pavērās Maralā un paspieda tai roku. Šis ievainotais bija Šamurads no sarkanarmiešu vienības.

Tas noticis sen. Sen jau Marala aizmirsusi gan baseinu tēva mājās, gan skaisto bahši, gan viņa dziesmas ... Un tikai tagad, atkal izdzirdusi dziesmas, kuras kādreiz dainoja bahši, atcerējās tālo jaunību.

Radio apklusa, bet Marala, seno atmiņu ieskauta, vel ilgi nevarēja atjēgties ... Miegainām, miglainām acīm viņa raudzījās apkārt ... Meldrājos kauca šakāļi, likās, it kā raudātu bērni...

Tad uz verandas iešķindējās spaiņi. Ma-rala atstūma ratiņu kaktā un ielikās gultā. Bet, tikko tā aizvēra acis, parādījās radio-antena, ausīs skanēja bezkaunīgie vedeklas smiekli. Un tūdaļ atmiņā atausa briesmīgais Mives apvainojums.

Viņas dāvanu līgavai, viņas dārgo paklāju izmeta no mašīnas tieši uz ceļa, bet viņa stāvēja līdzās un tikai šķaudīja, putekļus sarijušies. Divus gadus Marala bija audusi šo paklāju, un ļaudis nevarēja vien notīksminā-ties par tā rakstiem!

Vecā sieva nopūtās un pagriezās uz otriem sāniem. Bet tūdaļ sānos sāka durstīt, it kā tur urbtos asā radioantena.

«Rīt noraušu no jumta šo šķeistu un sadauzīšu viņu velnišķo kasti!» jau nez kuro reizi nosolījās vecā Marala un, iedomādamās ga-

balos salauzto lakoto radiokasti un samudžināto stiepli, pamazām nomierinājās.

Bet nākamajā dienā viņa atkal sēdēja melnajā kibilkā, mina ratiņu un gaidīja brīnišķās skaņas, kas viņu aiztrauktu jaunības dienās.

Drīz vien Marala vairs nevarēja iztikt bez senajām dziesmām. Kad radioaparātam pārdega spuldze un tas trīs dienas nedarbojās, vecā nezināja, kur dēties. Lai gan viņa neparko neatzītos sev, ka ar nepacietību gaida, kad atkal atskanēs dziesmas . ..

Vienā tādā skumjā vakarā vecā sieva gulēja savā kibitkā un raudzījās augšup. Dūmvadā bija redzams debess stūrītis un lielas, sarkanas zvaigznes.

Uguns nodzisa, un kļuva pavisam tumšs. Tikai dažbrīd, kad kibitkā ielauzās vējš, pelnos uzdzirkstīja gaiša oglīte, it kā pamirkšķinādama Maralai.

Marala nometa segu, izgāja pagalmā un aiztaisīja durvis. Pienāca pie verandas ...

Nu pietiek, sirds! Ak, ļauj, ļauj atkal vaļu,

Kā noziedznieks es smoku tavās važās.

Ak cietsirde, es saucu balsi skaļu,

Jel neliec mirt man asarās un bažās!

To lasīja Selbija.

— Pagaidi! — viņu pārtrauca Džemšida balss. — Uz terases kaut kas čab, varbūt ielavījies šakālis?

Marala steigšus paķēra spaini un nodārdi-nāja to.

— Tā ir māte, — Selbija noteica.

Vecā Marala vēlreiz nožvadzināja spaini un nolika to uz grīdas.

— Iedomājies tikai, — Marala murmināja pie sevis, — katrs, kas nav laisks, lasa Mah-tumkuli! Bet agrāk! Kā draudzenes dažkārt lūdzās, lai viņa palasot dzejas, — lasīt taču visā apkaime prata vienīgi Marala. Tiesa, grāmatu viņām pec tam atņēma, jo Marala bija uzdrošinājusies pajautāt brālim, vai viņas, meičas, drīkstot lasīt šo dzejoli — to pašu, kuru nupat nolasīja Selbija. Brālis saskaitās un pateica, ka Mahtumkuli esot atkritējs, viņš noniecinot reliģiju, mācot, ka mīlestība ir stiprāka par visu pasaulē, stiprāka par ticību, stiprāka par paradīzi un elli. Tā varot sacīt tikai cilvēks, kas nokļuvis šaitana nagos! Mīlēt visu pasauli? Tātad man jāmīl netīrs ūdensnesējs, laupītāji, neticīgie?! Un grāmata pazuda. Meitenes nedrīkstot lasīt dumpīgus atkritēja rakstus! Bet tagad katrs pusaudzis lasa Mahtumkuli! Jā, pienākuši gan laiki! ...

Zinādams, ka mātei patīk mūzika, Džemšids vairākkārt aicināja viņu paklausīties senās dziesmas, bet Marala nikni dzina dēlu prom. Viņai trūka drosmes pieiet pie nolādētās kastes, kas pārpilna tik burvestīgām skaņām.

Neatzina, ak vai, neatzina Marala šos jaunievedumus — radio, gulta, galds, — kālab tie vajadzīgi kārtīgam cilvēkam?

Džemšids, tiesa, arī nebija pārliecināts, ka tādas mantas mājās nepieciešamas, bet ja nu Selbija grib ...

AIZVAINOJUMS

Pārradās tēvs. Selbija uzreiz noprata, ka vecais Šamurads ir labā omā — no savas istabas viņa dzirdēja, kā vīratēvs skaļi joko ar Džemšidu.

Šamurads novilka pie durvīm zābakus, aizgāja līdz tūbai un ērti atlaidās uz tās, palikdams zem elkoņiem spilvenus. Sieva tūdaļ atnesa tējkannu. Šamurads pievilka to klāt un sāka dzert tēju.

Marala sēdēja pie sliekšņa un drebošiem pirkstiem kārtoja jašmaku, viņai acīs mirdzēja asaras. Džemšids lūdzoši pavērās mātē. Šamurads uztvēra šo skatienu un pagriezās pret sievu. Marala nolieca galvu, iešņaukājās un aizgāja.

— Viņa apvainojusies, — ar vainas apziņu balsī paskaidroja Džemšids. Viņš kādu brīdi klusēja un tad teica, atmezdams ar roku: — Mive atdevusi paklāju, to pašu, ko sūtīja kalima vietā. Un pateikusi, ka precinieki varot neuztraukties, — viņa arī bez kalima neņemšot meitu atpakaļ.

Šamurads uzmanīgi novietoja kūpošo pialu uz galdauta, noņēma telpeku un noglaudīja galvu. Tagad klusumā varēja skaidri dzirdēt arikā vardes kurkstam ...

— Veltīgi māte tā uztraucas... — Džemšids teica. — Raizēties par tādiem niekiem ... — Viņa balss skanēja nedroši, viņš pats neticēja tam, ko runāja.

Šamurads uzlika galvā telpeku. «Saniknots, bet negrib to izrādīt,» Džemšids pie sevis nodomāja.

Viņš baidījās tēva dusmu, labi zināja — ja veco Šamuradu sakaitinās, tas, ne vārda neteicis, var saposties, doties smiltājos un vairākus mēnešus nerādīties mājās. Un tas bija ļoti smagi visiem. Marala ne ar vienu nerunāja, nekur negāja, un mājā bija tāds klusums, it kā ģimenei būtu sēras.

Šamurads piecēlās un noņēma zobenu, kas karājās pie sienas paklāja. Šo veco zobenu viņš bija mantojis no tēva un tas savukārt no vectēva.

Izņemot namatēvu, neviens zobenu nedrīkstēja aiztikt. Tais retajās reizēs, kad Ša-murads pārradās mājās, viņš dažreiz paņēma to, noslaucīja putekļus, iezieda un uzkāra atkal atpakaļ pie sienas. Vecajam čabanam zobens bija dārgs, viņš lepojās ar to. «Mūsu laikos vīri cīnījās, raudzīdamies ienaidniekam vaigā,» Šamurads mēdza teikt. «Bet tagad ... Kauns sacīt, šauj mugurā, slapstās aiz sienām ... Vai tādam jābūt īstam karam?!» Kad viņam aizrādīja, ka labu karu vispār nav un jācenšas uz visiem laikiem tikt no tiem vaļā, Šamurads atbildēja: «Tā jau ir, bet ne velti saka — paļaujies uz dievu, bet tver ciešāk rokā zobenu.» Tieši pēc šiem vārdiem viņš paņēma no sienas zobenu un sāka to tīrīt.

Tā nu Šamurads stāvēja pie sienas ar zobenu rokās. Bez steigas pārvilka pirkstu pār asmeni, pameta greizu skatienu dēlā ...

«Vai tiešām Selbija noslaucījusi no tā putekļus?!» Džemšidam šausmās pazibēja prātā

doma. «Protams, Selbija, viņa jau nekā nezina!»

— To es, tēv ... — viņš nedroši izteica, novērsdams acis. — Es noslaucīju.

— Ko? — Šamurada balss vēstīja auku. — Tu? Tad jau drīz vien itin visu uzvelsi sev! Lupata! Sievas kāju pamesls! Sācis melot! Vai esi piemirsis, ka vīra vārdiem jābūt tīriem kā Karakuma smiltīm un stingriem kā tēraudam?!

Džemšids klusēja, līdz asinīm sakodis lūpas.

Valdīja klusums, tikai tālumā gaudoja šakāļi. Nočīkstēja durvis, un istabā ieplūda garda ēdiena smarža — Džanmurads bija ienesis lielu trauku ar plovu. Šamurads aprima un nolika zobenu uz tūbas.

Paņēmis bļodu un krūzi ar ūdeni, zēns piegāja pie tēva, uzlēja viņam uz rokām ūdeni, pēc tam vecākajam brālim. Marala nosēdās tālāk ar savu plova bļodiņu.

Tēvs sakārtoja galdautu uz paklāja un pavērās visapkārt, it kā kaut ko meklēdams.

— Padod tur to papīru, dēliņ, — Šamurads norādīja Džanmuradam uz avīzi, kas atradās virs lādes.

Zēns ātri piecēlās, paņēma avīzi un sastomījās.

— Tā ir šīsdienas avīze, tēt... Vēl nav lasīta.

Vecais Šamurads neizpratnē pavērās dēlā, pēc tam sievā.

Marala pietrūkās kājās, uzmeta niknu skatienu Džanmuradam un, paķērusi avīzi, izklāja to vīram priekšā.

Džemšids pacēlās, gribēja kaut ko teikt, bet apvaldījās. Uz pieres viņam parādījās sviedri.

— Ko tas galu galā nozīmē?! Gatavi aprīt tēvu nieka papīra dēļ! Še, kavē sev laiku! — Un vecais iesvieda avīzi Džemšidam tieši sejā.

Tas nomurmināja kaut ko un iebāza nelaimīgo avīzi padusē.

Svinīgi un lēni, it kā nekas nebūtu noticis, Šamurads atrotīja piedurknes un, noskaitījis lūgšanas pirmos vārdus, izstiepa roku pēc plova. Arī dēli sāka ēst. Taču pamieloties ar plovu neizdevās. Paņēmis pāris plova šķipsniņu, Šamurads apņēmīgi noslaucīja pirkstus galdauta stūrī. Džanmuradam un Džemšidam vajadzēja sekot viņa piemēram. Namatēvs noskaitīja beigu lūgšanu. Dēli rīkojās tāpat.

— Uzlej!

Džanmurads uzlēja ūdeni tēvam uz rokām.

— Sataisi ceļa maisu! — noskaldīja vecais Šamurads. Viņš izgāja pagalmā un raisīja vaļā zirgu.

... Džemšids ilgi stāvēja, vārtiem pieslējies. Pakavu dipoņa attālinājās, it kā izgaisdama dobjajā upes guldzoņā ... «Vajadzētu uzlēkt zirgā,» sērīgi domāja Džemšids. «Vai aiziet pie zvejniekiem, pasēdēt ar viņiem pie ugunskura ... Tikai nepalikt mājās! .. .»

Džemšids sakustējās, avīze padusē iečabējās. Viņš pagrūda smagos vārtiņus un iegāja pagalmā.

Kad viņš uzkāpa savā istabā, Selbija ēda vakariņas. Džemšids iemeta sievai klēpī sagumzīto avīzes lapu.

— Tagad tev gana? Nevarēji kaut kur noslēpt?

Selbija izbrīnījusies pavērās Džemšidā un atšķīra avīzi. «Mūsu labākie zīdkopji» — lieliem burtiem bija iespiests pirmajā lappusē. Un pieci attēli zem virsraksta. Vidū starp divu vīriešu fotogrāfijām — Selbija.

— Es šo avīzi neesmu redzējusi... — Selbija mulsi nočukstēja. — Kur viņi ņēmuši manu fotogrāfiju! Es neesmu devusi. .. Varbūt paņēmuši ciema padomē vai no mātes ...

— Neesi devusi! Nekauņai Būtu kaut tēva kautrējusies!

Džemšids izrāva sievai no rokām avīzi, atgrūda viņu un izskrēja uz lieveņa.

Selbija sastinga.

Skaļi aizcirtās durvis aiz vīra, bet Selbija vēl arvien stāvēja, nevarēdama apjēgt, kas noticis. Viņa pat nejuta aizvainojuma, vienkārši neko nesaprata.

Džemšids pa to laiku sēdēja uz pagalmā sagāztajiem baļķiem un domāja par to, kas noticis.

Cik Selbijai skaidras acis! Tajās nebija ne baiļu, nedz dusmu — tikai jautājums: «Par ko?!»

«Kāpēc es nodarīju pāri Selbijai?» Džemšids atkārtoja sevī. «Ko viņa noziegusies? Nekā. Arī tēvs nav vainīgs, tāpat māte ... Bet kas tad notiek, kāpēc mums dzīvē nav saskaņas?»

Līdz ausmai Džemšids nosēdēja pagalmā. Arī Selbija negulēja, visu nakti neaizvēra acis, raudzīdamās uz durvīm. «Vai tiešām viņš ir tāds pats kā tēvs? Vai tiešām esmu viņā maldījusies? Bet varbūt viņš nemaz nemīl mani?» Šis jautājums mocīja jauno sievieti, neļaujot aizdarīt acis.

Šai naktī negulēja arī Marala. Vecā sieva nemierīgi grozījās no vieniem sāniem uz otriem, nolādēdama Selbiju. Tik daudz cerību viņa bija saistījusi ar deia precībām, bet vedekla neienesa mājās laimi.

Džemšids atgriezās no darba vēlu. Pastāvēja kādu brīdi pagalmā, ieklausījās. Melnajā kibitkā nopūtās un kāsēja Marala. «Māte neguļ,» Džemšids nodomāja.

Selbija bija tikko iemigusi un nedzirdēja nograbam durvis. Kad viņa pavēra acis, vīrs vilka nost zābakus. Selbija klusi pagriezās pret sienu. Džemšids uzklāja sev guļvietu uz grīdas pie lādes, nogūlās un, smagi nopūties, apsedzās.

Aiz loga sēri kauca šakāļi, žēli čiepstēja kāds putns.

No Džemšida elpas Selbija noprata, ka viņš neguļ, tai pat likās, ka jūt uz pakauša kvēlo vīra elpu.

Dažādas jūtas plosījās Selbijā: aizvainojums, dusmas, neizpratne, bet visstiprākā gan laikam bija vēlēšanās, lai, par spīti visam, vīrs šobrīd būtu pie viņas, saņemtu viņas rokas ... «Nāc pie manis! Es ilgāk tā nevaru! Nāc, Džemšid, es nedusmoju,» — šie vārdi grasījās lauzties pār lūpām, lai gan viņa droši vien neparko sev neatzītos, ka to vēlas.

— Selbij, — atskanēja Džemšida klusā balss. — Selbij ... — Silta, mija roka noglāstīja viņai matus.

VĒSTULE

«Esi sveicināta, dārgā Gildžana! Es saņēmu Tavu vēstuli. Tev taisnība, ka nevari saprast, — es joprojām nosodu Kengulu, kas uzlika sev jašmaku, bet es taču arī esmu to uzlikusi. Mīļā Gildžana! Starp mani un Kengulu ir atšķirība un — ļoti liela: es esmu apprecējusi mīļotu cilvēku.

Man pašreiz grūti, ļoti grūti, Gildžana, bet es neesmu aizsegusies ar jašmaku uz mūžīgiem laikiem. Mans pazemojums beigsies. Mēs būsim laimīgi: es un Džemšids.

Atbrauc, un Tu pati sapratīsi.

Tava Selbija.»

GILDŽANA

Jau piecas dienas Šamurada mājā valda nāves klusums. Džemšids devies uz kanālu, uz jaunajām zemem, Džanmurads jau gandrīz nedeju nometnē, ģimenes galva Šamu-rads ar ganāmpulkiem smiltājos. Visā mājā ir tikai Marala un vedekla — nemīlamā vedekla Selbija. Viņas joprojām nesarunājas. Agrāk vismaz Džanmurads saistīja tās kopā, tagad Selbijai jānojauš, ko vīramāte no viņas vēlas.

Pati neapzinādamās, Marala bieži tīksminās par veiklo, prasmīgo vedeklas darbu. «Cenšas,» viņa domā, «grib patikt vīramātei, izdarīt pa prātam vīram. Jā, par dīkdieni tādu nevar nosaukt, viņa strādā neapnikusi, un darbā seja metas gaiša — ar sliņķēm tā nenotiek ...»

Bet tas jau ir tas posts, ka Maralai netīk, ja Selbijai seja kļūst gaiša. Jo vedeklai labāka oma, jo drūmāk kļūst ap sirdi vīramātei. Kā tikai Marala ierauga, ka Selbija, nolaidusi jašmaku, mīlīgi apskata paklāju, viņa tūdaļ vēl augstāk paceļ savu jašmaku un, ar nolūku stipri žvadzinādama spaiņus, dodas pa kāpnēm lejā pagalmā.

Selbijai uzreiz apdzisa jautrās dzirkstītes acīs, bet viņa centās izlikties, ka nepamana šo demonstrāciju.

«Ak tu nekauņa!» Marala piktojās. «Izliekas mani neredzam, vīzdegune tāda!»

Un vecā sāka vēl stiprāk žvadzināt spaiņus.

Strādājot Selbija nekad negarlaikojās, un diena pagāja nemanot, tikai nakti bija grūti. Uz sienas mirgoja petrolejas lampas blāvais atspulgs, drūmi spīdēja melnie, nokvēpušie griestu baļķi, kas šķita līdzīgi oksidētam tēraudam ... Gaiss istabā smags un biezs ... Grūti...

Lai atvairītu skumjās domas, Selbija centās vairāk lasīt.

Bija tāds sērs, vientulīgs vakars. Selbija uzklāja sev gultu un gribēja jau doties pie miera, te pēkšņi lampa uzdzirkstīja un nodzisa. «Jāielej petroleja,» viņai ienāca prātā, bet, atcerējusies, ka kanna ar petroleju ir kibitkā pie vīramātes, Selbija atteicās no šīs domas. «Labāk mēģināšu drīzāk aizmigt.»

Bet miegs nenāca. Selbijai likās, ka viņa ieslēgta lāde — visapkārt tumsa, tveice. Augšā virs jumta atskanēja neizprotama čaukstoņa. Selbija nodrebēja. «Gļēvule!» viņa sev pārmeta.

Tā arī neizdevās aizmigt. Selbija izgāja verandā, apsēdās un, apsegusi kailās kājas ar svārku stērbeli, sāka vērot debesis.

Kaut kur bezgalīgajā dzīlē, to pāršķeļot, īrās zaļas zvaigznītes — lidmašīnas sānu ugunis ... Pēc tam tās pazuda ...

Cik daudz zvaigžņu! «Droši vien laimīgi ir tie cilvēki, kas prot lasīt debess grāmatu,» domāja Selbija. «Bet varbūt pavisam nelaimīgi. Viņi taču pārāk skaidri redz, cik neizmērojams ir debess klajs un cik bezgala mazs ir cilvēks ... Un cilvēka dzīve ir tikai mirklis bezgalīgajā visumā. Nē, labāk gan nelasīt debess grāmatu ...»

Dienā bija karsts, likās, ka visa pasaule būtu milzīgs, kvēlojošs katls... Pašlaik vēss ... Un debess atdzisusi, atpūšas ... Dažbrīd samirkšķinās zvaigznes, tikko no aizupes pacēlies mēness laipni un mazliet laiski uzsmaida zemei.

«Nē, tomēr labi ir izprast, kas notiek debesīs,» nopūtusies izšķīrās Selbija. «Lai gļēvuļi apskauž visuma dižumu un domā par cilvēka dzīves skopumu, es to nedarīšu. Tas, kas bīstas nāves, mirst simtreiz dienā ... Es nedomāšu par to!»

Atkal aizīrās pa debesīm divas zaļas uguntiņas. «Ja varētu vēlreiz pabraukties ar lidmašīnu! Pavērties no turienes uz mūsu kolhozu, lidot pāri Ašhabadai, Maskavai! ...» Un Selbija ļāvās sapņiem.

Un tā viņa arī iemiga, sēdēdama verandā. Sapņoja, ka brauc ar lidmašīnu, bet lejā zem spārna plešas zaļi lauki. Pēkšņi motors apklusa, lidmašīna kā akmens gāzās lejā. Grāviens . .. Selbija iekliedzās miegā, atvēra acis un ieraudzīja vīramāti ar spaiņiem rokās. Jau bija gaišs.

Gildžana, Selbijas draudzene, atbrauca uz vakara pusi. Kamēr Marala vēra tai vaļā vārtiņus, Selbija paguva ieskriet savā istabā, nomest boruku un jašmaku, paslēpt tos zem segām.

Selbija cieši apskāva smaidošo Gildžanu. Būs taču jau četri mēneši, kopš viņa nav redzējusi nevienu paziņu, turklāt Gildžana bija viņas mīļākā draudzene.

Tagad Gildžana katru dienu nāca Šamu--rada mājā un nevis nāca, bet, Maralai par šausmām, brauca ar velosipēdu. Tiklīdz Ma-rala padzirdēja velosipēda riepu švīkstoņu, viņu tīri vai sāka kratīt drudzis.

Slaidā, skaistā meiča platu salmenīcu galvā, laipni smaidīdama, mierīgi gāja viņai garam, un vecā sieva pat piemirsa nospļauties, lai aizdzītu ļaunos garus.

Marala bija noraizējusies. Gildžana ir viešņa un turklāt ļoti iecienīta — «ārste Gildžana», tā viņu sauc kišlakā. Arī vecāki viņai cienījami cilvēki. Viņas tēvs Dovlatmergens ir Padomju Savienības Varonis — šis svinīgais nosaukums viņam piešķirts pēc nāves. Apvainot Gildžanu, aizliegt viņai apmeklēt vedeklu — to nekādi nevarēja.

Reiz ārste Gildžana atnesa lielu žurnālu ar ilustrācijām un, nosēdinājusi verandā sev līdzās Selbiju un Džanmuradu, kas nesen bija atgriezies no nometnes, sāka tiem stāstīt, kā notiek lidojumi kosmosā. Gildžana tīšuprāt runāja skaļi, viņa labi zināja, ka arī Marala klausās, lai gan, ejot garām, ikreiz nospļaujas un'murmina: «Lai allahs ir žēlīgs!»

Gildžana stāstīja par sputņiku, par atomelektrostaciju, par vissarežģītākajām operācijām, kādas prot izdarīt padomju ārsti, un ikreiz, it kā neviļus, pavērsa valodas uz cilvēku attieksmēm, uz to, ka cilvēkam jājūt patiesa cieņa citam pret citu.

Gildžana ieradās arī tai dienā, kad Džem-šids atgriezās no stepes. Māte jau bija paguvusi viņam pastāstīt par «nekaunīgo dakterieni» un par to, kādas raizes tā viņai, Maralai, sagādājusi.

Meiča uzkāpa verandā un laipni apsveicinājās ar Džemšidu. Viņš nosarka, mulsā gandrīz aizrijās ar tēju, — neprata runāt ar jaunām sievietēm.

Bet Gildžana, it kā nekas nebūtu noticis, noslīga netālu no viņa uz paklāja un jautri pavērās Džemšidā. «Vai pacienāt viņu ar tēju?» pavisam apmulsis domāja Džemšids. «Protams, vajadzētu, bet vai man pieklājas dzert tēju ar svešu meiču? Un kur tā Selbija palikusi?»

— Vai tēju gribi? — viņš nolēma beidzot ierunāties.

— Atradis, ko jautāt! Kas tad atteiksies no tējas tādā karstumā? — Gildžana smaidīdama ieskatījās viņam tieši sejā.

Džemšids pasniedza meičai tēju un tūlīt iegāja istabā.

Pagāja nedēja. Džemšids bija pieradis pie Gildžanas apmeklējumiem un sāka pat interesēties par ilustrētajiem žurnāliem. Sevišķi viņam iepatikās žurnāls, kurā bija stāstīts par tagadējo Ēģipti. Džemšids šķirstīja lapas visu vakaru.

— Vai tā ir arābiete? — viņš jautāja Gīl-džanai, rādīdams kādu attēlu, kurā bija redzama skaista sieviete vienkāršā, baltā tērpā.

— Jā, tā ir juriste, — Gildžana atbildēja. — Redzi, te rakstīts.

— Stāsti vien! — Džemšids neticīgi ieteicās. — Arābi taču ir musulmaņi, un, ja musulmaņi, tad sievietei jāvalkā kā jašmaks, tā arī boruks. Un kāpēc vīrieši tādās sieviešu drēbēs?

— Saproti, Džemšid, — Gildžana smaidīdama ņēmās skaidrot, — ne jau reliģija vien svarīga. Katrai tautai ir savi tērpi. Arābi brīnītos, ieraudzījuši mūsu boruku un jašmaku.

— Tātad arābiem nav jašmaka? — Džem-šids brīnījās. — Bet es domāju, ja jau musulmaņi ...

— Redzi, arī Ēģiptē atpalikuši cilvēki prasa, lai sievietes aizsedz seju. Nav katrā ziņā vajadzīgs jašmaks, vienmēr var kaut ko izdomāt, ja tiecas pazemot cilvēku. Aizdarīt sievietei muti, ieslēgt viņu četrās sienās! ... Šo riebīgo parašu vēl daudzas tautas nav atmetušas ...

— Vai tad tā ir tik riebīga?! — Džemšids pretojās. — Vai tad grūti uzlikt jašmaku — izrādīt cieņu veciem cilvēkiem?

— Tev viegli runāt, — Gildžana nopūtās, — tu esi piedzimis par vīrieti. Bet pamēģini, aizbāz sev muti ar lupatu — es gribētu redzēt, kādu dziesmu tad dziedāsi. Tēvu parašas! Senas tradīcijas! Dažām tautām bijusi paraša nonāvēt atraitni uz vīra kapa. Tavuprāt, arī tāda paraša jāsaglabā, ja to izdomājuši senči?

Džemšids neatģidās, ko atbildēt, un nav zināms, kā viņš būtu ticis galā, ja Marala neizpestītu dēlu, iesaukdama viņu melnajā kibitkā.

Marala baidījās no Gildžanas stāstiem, tomēr alka paklausīties, ko saka izglītots cilvēks. «Mašīnas, kas brauc augšā debesīs, — tas nu gan ir šaitana darbs,» Marala sprieda. «Tiesa, pravietis Suleimans arī lidojis ar savu troni pa debesīm, bet viņš taču ir pravietis!»

Veco Maralu stipri interesēja runas par vīriešu un sieviešu vienlīdzību. Viņa ne vienreiz vien nogrima domās, kā gan tas būtu, un bieži vien viņai likās, ka droši vien nemaz nebūtu tik peļami. Bet Marala tūlīt pikti atvairīja šīs domas, ieskatīdama tās par šaitana kārdinājumu, un naidīgi vērās Gildžanā — šās meičas izskatā taču viņu kārdina nelabais.

JĀ, TĒVUTĒVI TĀ NERĪKOJĀS AR ZOBENU...

Jau divas dienas no Karakuma nemitīgi pūla sausvējš. Svelmainais, neredzamu smilšu putekļu piesātinātais gaiss sačervelēja lapas. Debess gūlās uz zemi, šķita pelēka kā noputējusi spoguļa virsma un saule tajā kā saspiests ugunīgs plācenis.

Niknie, karstumā novārgušie suņi negāja prom no arikiem. Pat zvirbuļi bija zaudējuši parasto žirgtumu un lēkāja laiski, plati atpletuši knābjus.

Dienu ļaudis nestrādāja, gāja tīrumos rītos un pievakarē, kad mazliet mitējās karstums. Gulēt varēja, tikai ietinoties slapjā palagā. Dūnu pēļus, kas it kā iesūca sevī svelmi, šais dienās ar riebumu meta prom.

«Kā gan tagad klājas tēvam Karakumā?» Džemšids bieži vien domāja.

Un tad kādā rītā pārradās tēvs — noguris, bet rosīgs, labā garastāvoklī.

— Nu, kā tiekat galā ar karstumu? — viņš jautri jautāja, vilkdams nost čekmenu un iemezdams to dēlam rokās. Un, nenogaidījis atbildi, teica: — Tā mūsu laime, ka atnākusi upe, citādi smiltājos būtu gals klāt.

Par upi viņš sauca Karakuma kanālu.

Šamurads atlaidās uz tūbas, palicis zem rokām spilvenus. Pēc tam noņēma telpeku, pakratīja to, pavērās Džemšidā un atkal uzlika galvā.

— Tu laikam esi karstumā kļuvis pavisam ļengans! — viņš pikti uzsauca dēlam. — Pat neredzi, ka tēvam jauns telpeks.

— Apsveicu ar jaunu telpeku! — Džem-šids steidzās labot savu kļūdu un, paņēmis mātei no rokām tējkannu un pialu, bijīgi nolika tēvam priekšā.

— Jā, dēliņ, tu laikam esi kļuvis paviegls, — Šamurads jau runāja maigāk. — Paskaties vien — vai tu esi redzējis tādu ādiņu? Neesi redzējis un nevarēji redzēt. Kas par sprogām, ko? Un uz galvas šo telpeku ne drusciņas nejūt — viegls kā pūka!

Šamurads pacēlās, noņēma telpeku un nolika tā, lai sēdēdams varētu tīksmināties par jauniegādāto lietu. Tad atkal atlaidās uz tūbas un, raudzīdamies telpekā, jautāja:

— Kāpēc cilvēkam vajadzīgs apģērbs? — Un atbildēja pats sev:

— Labam izskatam, kā arī lai aizsargātos no karstuma un aukstuma.

Visi saprata, ka tēvs ir labā garastāvoklī, jo viņš filozofēja tikai tad, kad bija līksmā omā.

— Bet sakiet, lūdzami, — kāds labums no tādām biksēm kā mūsu zootehniķim? — Šamurads runāja tālāk. — Vai ari garie zīda svārki — kam tie vajadzīgi? Ne no karstuma, ne aukstuma neglābj, acu apmānīšana, vairāk nekas! Svārkus vajag šūt no tīras vilnas, tad tā ir manta, vienīgā īstā manta starp visiem šiem jaunajiem apģērbiem. Bet kur nu jums to saprast! Lai pārliecinātos, cik pareizi mani vārdi, jāšķērso jāšus Karakums! Un ne vienreiz vien! Vīrieša apģērbam jābūt vīrieša apģērbam! ...

Un Šamurads, skumji pakratījis galvu, pārlauza plāceni.

— Tēv, — Džemšids pacēla galvu, — ja apģērbs vajadzīgs, lai aizsargātu cilvēku no karstuma un aukstuma, kāpēc tad jāvalkā boruks un jašmaks?

Šamurads bez steigas sakošļāja plāceņa kumosu, norija to un cieši pavērās dēlā.

— Tu esi palicis pavisam ērmots, kā skatos. Kur tas redzēts, ka cilvēks valkātu bo-ruku un jašmaku? Tos valkā sievietes. Un arīdzan ne labāka izskata pēc, ne jau drēbes ceļ sievieti. Pavei, — Šamurads paņēma plāceni un parādīja dēlam, — re, kas ceļ labu namamāti. Laba namamāte izceps gardu maizi no miežiem, bet slikta samaitās kviešu miltus. Tāpēc jau kūst mutē šis plācenis, ka to cepusi tava māte ...

— Šodien plāceņus cepa mūsu vedekla.

Marala pateica to ļoti klusi. Pats to neapjauzdams, Šamurads bija dziļi apvainojis sievu — vēl nekad mūžā viņa nebija dzirdējusi tādu uzslavu par ēdienu, ko pagatavojusi.

— Selbija tikko pabeidza jaunu paklāju. Vai gribi paraudzīties? — Džemšids uzaicināja tēvu, vēlēdamies izmantot viņa labo garastāvokli.

— Nu labi, paraudzīsim.

Džemšids pielēca kājās, lai atnestu paklāju, bet Šamurads viegli piecēlās no tūbas.

— Nevajag paklāju ņemt nost, varam aiziet turp.

Šamurads zināja, ka paklājs karājas Sel-bijas istabā, — pirmo paklāju vedekla katrā ziņā pakārs pie sienas, lai izgreznotu savu jauno māju.

Daudz paklāju Šamurads bija redzējis savā mūžā, viņu nebija viegli pārsteigt, bet, Sel-bijas paklāju ieraudzījis, vecais čabans palika stāvot aiz brīnumiem.

Tas bija pavisam sevišķs paklājs, tam nevarēja rast nekā līdzīga. Šis paklājs atgādināja kaut ko ļoti pazīstamu, bet, ko īsti, to Šamurads nevarēja un nevarēja atģist.

Ak tā! Vecais čabans pēkšņi pasmaidīja, nodzilkstinot jauneklīgus, baltus zobus. Pļava! Pavasarīga pļava agrā rītā, kad izplaukuši pirmie ziedi un tikko uzlēkusi saule. Ziedos dzirkst rasas pilītes, katrā tulpē ir maza, spilgta varavīksne, to var ieraudzīt, ja atlaižas zālē ...

Šamurads atskārta, ka stāv durvīs citiem ceļā, un atgāja sāņus.

Saule uzspīdēja paklājam. Mazās varavīksnes pazuda. Tagad likās, ka tīrs, dzidrs ūdens nedzirdami plūstu pa ziediem un daudzkrāsainie raksti rāmi laistītos zem tā.

— Jā, — Šamurads noteica, — nav slikti...

— Mī... la ... — burtoja Džanmurads un pēkšņi izgrūda: — Mīla uzvarēs!

— Ko tad tu? — tēvs pagriezās pret viņu.

— Ko tu murmini?

— Tur taču rakstīts: «Mīla uzvarēs.»

— Kur rakstīts? — īgni jautāja Šamurads, skatīdamies apkārt.

— Palūk, tēv! Uz paklāja!

Džanmurads paņēma irbulīti un, piegājis

pie paklāja, burtoja.

— Redzi, rakstīts: «Mīla uzvarēs.»

— Tiešām tā rakstīts, — mulsi nočukstēja Džemšids.

Tagad visi redzēja. No paklāja rakstiem veidojās burti. Tos uzreiz nevarēja atšķirt, bet zēns jau tad bija pamanījis burtu «a», kad Selbija vēl tikko sāka darbu.

— Vai tad uz paklāja raksta? — klusi, gandrīz čukstoši jautāja Šamurads.

Neviens neatbildēja.

— Nekad neesmu dzirdējis, ka cilvēki rakstītu uz paklāja. Neviena godīga sieviete nerakstīs vēstules uz paklāja, — Šamurads teica, skaidri izrunādams katru vārdu. Viņa balss kļuva arvien skaļāka. — Un tas noticis manā mājā! Kauns!

Šamurads uzmeta niknu skatienu Selbijai.

— Ja vēl rakstītu kaut ko jēdzīgu! Bet «mīla»! Sieviete, kas sevi ciena, neņems mutē mīlas vārdu. Tā ir netiklas aplamnieces valoda!

Selbijai, kas sēdēja kaktā, metās tumšs gar acīm, paklājs viņas priekšā pēkšņi sāka šūpoties, nezin kāpēc kļuva svītrains ...

Šamurads norāva paklāju no sienas, nometa uz grīdas un ātriem soļiem izgāja no istabas. Pēc brīža viņš atgriezās ar zobenu rokā.

Selbija nodrebēja. «Vai tiešām sacirtis?» Zobens nošvīkstēja gaisā, bet, noslīdējis pa gludo paklāja virsu, aizlidoja sāņus. Šamu-rads gribēja to pacelt, taču viņam aizķērās kāja aiz paklāja un viņš pakrita. Telpeks noripoja no galvas.

Bargais vīratēvs ar savu vanaga skatienu un valdonisko stāju tagad Selbijai atgādināja zēnu, kas vicina koka zobenu. Un šās mājas nepārkāpjamie likumi uzreiz zaudēja Selbi-jas acīs jebkuru varu.

— Mūsu tēvutēvi tā nerīkojās ar zobenu, — viņa paklusi teica, pavērusies vīratēvā.

Šamurada roka sastinga gaisā. Viņš apgriezās, it kā kaut ko meklēdams, un pēkšņi ieraudzīja sievas acis. Nekad vēl viņš nebija redzējis Maralas acīs tādu skatienu.

Un Samurads uzreiz saprata, ka Marala toreiz Karakumā dzirdējusi vārdus, ko teica viņa ievainotais sāncensis. Dzirdējusi! «Kāds kauns tev, Samurad!» Vecais čabans sakoda zobus. Sist guļošam, cirst paklāju ar zobenu, dzirdēt vedeklas pārmetumus!

Samuradam acis pieplūda asinīm. Viņš lēni pavērās visapkārt, pieslēja zobenu pie sienas un, izņēmis dunci no maksts, devās pie paklāja.

— Tā nevar, tēvs! — atskanēja Džemšida stingrā balss. Dēls cieši satvēra viņu aiz rokas. Šamurads sastinga, viņam no kakla izlauzās smags gārdziens.

— Nomierinies, tēvs, — teica Džemšids, nelaizdams vaļā viņa roku.

Šamurads veikli izrāvās, atgrūda no sevis dēlu un klupa tam klāt ar dunci rokā.

— Labāk mirsti nekā esi par savas sievas kāju pameslu! — viņš iesaucās.

Selbija, spalgi iekliegdamās, metās vidū.

Dūriens ķēra plecu. Selbijai šķita, ka tai pieskaras nokaitēta dzelzs. Viņa iebrēcās un nokrita uz paklāja.

— Selbij!

Džemšids noslīga ceļos. Celdams augšā sievu, viņš juta, ka tai drēbes uz muguras piemirkušas asinīm.

CEĻŠ ZEM KĀJĀM

— Ko tu esi salikusi tik daudz! — Šamurads uzsauca sievai. — Vai tad tur nemaz nedod ēst? Ņem ārā pusi plāceņu, ieliec labāk kreklus un autus.

Marala drebošām rokām izvilka no maisa sainīti ar pārtiku, izņēma daļu plāceņu, aizsēja to un atkal iebāza maisā.

Plakstiņi viņai bija sasarkuši, seja aiz asarām pietūkusi, jašmaks nevarīgi noslīdējis lejup kā bura rāmā laikā.

— Ko tu tā? — Šamurads nomurmināja. — Tu taču paliec ar dēlu. Un Džanmurads nav vairs bērns, es viņa gados ganīju aitu barus.

Maralai sāka plūst pa vaigiem asaras.

— Tu atkal to pašu! Vai tu reiz liksies mierā! — Šamurads nikni pavērās sievā un, aizmetis prom spilvenus, sakrustotām kājām nosēdās uz tūbas.

— Tu apraudi mani kā nelaiķi, bet neapjēdz, ka vairāk par pieciem gadiem nedos ...

Marala sāka balsī brēkt un nokrita ar seju uz maisa.

— Tpi tu! — Šamurads nosirdījās un izgāja no istabas. Paņēmis šķūnī lāpstu, viņš uz brīdi atgriezās mājā, ietina zobenu tūbā un devās uz sakņudārzu. Pagāja pusstunda, kamēr viņš pārradās.

— Ja prasa, kur zobens, tu nekā nezini. Saproti? Es negribu, lai zobens, ko esmu mantojis no tēvutēviem, nokļūtu svešās rokās.

Marala, neteikdama ne vārda, nošņaukājās.

«Kaut jel drīzāk ņemtu ciet!» mocījās Šamurads, sēdēdams uz mājas sliekšņa un ik brīdi mezdams acis uz vārtiņiem.

Beidzot vārtiņi nočīkstēja. Vecais sagrieza ūsas, pavilka telpeku uz pieres un lūkoja izlikties pavisam mierīgs.

Pagalmā ātri ienāca Džanmurads, aizelsies, piesarcis.

— Nu?

Zēns neatbildēja, bet paķēra krūzīti un iesmēla ūdeni.

— Liec nost! — tēvs iesaucās. — Kas tad sasvīdis dzer aukstu ūdeni?!

Džanmurads nelabprāt nolika krūzīti un pasmaidīja.

— Tēt, viņi ir pie Gildžanas ...

— Tā...

— Pie Gildžanas, pie dakterienes.

Šamurads iekāsējās.

— Gildžana sacīja, ka pēc meneša sadzīšot. Viņa pati ārstēs.

Mitrais Džanmurada krekliņš kūpēja, zēns atkal ķērās pie krūzītes.

Tēvs nikni nogrozīja galvu un, paķēris tel-peku, nevērīgi nosvieda zemē, it kā tas būtu vecs tūbas gabals.

«Ko tu teiksi!» Džanmurads brīnījās. «Parasti ne mušai neļauj nomesties uz telpeka, bet tagad ...»

— Tas ir ... kā lai saka ... Kas vēl bija tur pie dakterienes?

— Neviena vairāk nebija. Tikai viņas māte.

— Bet... vai miliciju tu neredzēji?

— Miliciju? — neizpratnē jautāja zēns. — Kur tā pie mums gadīsies? Milicija ir rajonā ...

— Uzlej teju! — Šamurads pārtrauca viņu un piecēlās. Ieraudzījis uz grīdas savu jauno telpeku, saudzīgi to pacēla un nopurināja.

— Ja prasa par zobenu, tu nekādu zobenu neesi redzējis. Saproti?

— Saprotu ... — Džanmurads nedroši novilka. — Bet kāpēc?

— Tāpēc! Prasa tas, kas grib paņemt. Tu nekā nenojēdz, dumiķi! Prātīgam puikam pašam jānoslēpj, bet tu prasi, kāpēc!

Džanmurads tikai tagad noprata, par ko raizējas tēvs.

— Tēt, tu velti bīsties. Selbija lūdza dakteriem, lai nevienam nekā nesaka. Dakte-riene apsolīja, nebaidies.

— Es nekā nebīstos, nejēga! Ej uzlej tēju. Šamurads vēl arvien runāja stingri, bet

zēns pamanīja, ka viņa acis kļuvušas līksmākas.

Gildžana atdeva draudzenei kopā ar vīru vienu no savām istabām.

— Mums abām ar māti pietiks vienas, — viņa teica Selbijai. — Dzīvojiet še, mājās jums būs grūti.

Vajadzēja piekrist. Atgriezties pie vecākiem tiešām nebija iespējams, bet pārcelties pie sievasmātes Džemšids kategoriski atteicās: «Kurš vīrs gan dzīvos sievas mājā?!» Pret to nevarēja iebilst.

Pagāja divas nedēļas. Selbija sāka atspirgt, bet roka vēl arvien sāpēja. Džemšidam tagad pašam bija jāklāj gulta sev un sievai. Katru vakaru viņš aizslēdza durvis, rūpīgi aizsedza logus un drūmi tuvojās kaktā saliktajām gultas drēbēm. Tad grāba tās klēpī, meta uz paklāja un, kaut ko pie sevis murminādams, izklāja. Bet skaļi kurnēt neuzdrošinājās, acīm redzot, juzdamies vainīgs.

— Zini ko, — Gildžana reiz sacīja draudzenei, — tu varētu ņemt nost jašmaku.

Tagad īstais laiks nomest šo lupatu. Neliec vairs priekšā — un cauri.

Mazliet šaubīdamās, Selbija dažbrīd noņēma jašmaku. Džemšids to pacieta klusēdams, bet Selbija allaž redzēja sev pievērstos greizos vīra skatienus.

— Mājās vari staigāt kaut plika, — viņš reiz sirdīgi noteica, ieraudzījis Selbiju bez jašmaka. — Bet cilvēkos nevajag darīt sev kaunu!

Selbija nopūtās un ierunājās par gaidāmo bērnu — pēdējā laikā tas bija pārbaudīts līdzeklis, kā uzlabot Džemšidam garastāvokli.

— Nosauksim viņu par Muradu ... — jūsmīgi sacīja Džemšids, izstiepies gultā un domīgi raudzīdamies logā.

— Bet... Muradu ir ļoti daudz, — Selbija nebija mierā.

— Kā tad? Pamēģini atrast labāku vārdu par Muradu.

— Tahirs.

— Kas vēl nebūs! — Džemšids sadrūma. Tahirs viņam likās vīrietim nepiemērots vārds.

«Laizās kā kaķi!» viņš nicīgi sacīja, noklausījies pa radio «Tahira un Zuhras» pārraidi.

Atturīgais, pat dzedrais Džemšids līdz šim vēl ne reizi nebija noskūpstījis sievu. Selbija sākumā apvainojās un pat sāka šaubīties par viņa mīlestību, bet vēlāk saprata, ka viņas Džemšids ir tā audzināts. Vīrs tiešām nekad neskūpstīja Selbiju, bet cik daudz maiguma bija viņa delnā, kad viņš glāstīja tai matus! Dažbrīd arī paķer uz rokām, piespiež pie krūtīm un čukst: «Vai gribi, aiznesīšu tevi tā līdz Karakumam?» Rokas un krūtis viņam bija stingras, no viņa taisni strāvoja spēks, un Selbiju nez kāpēc uzreiz pārņēma dīvains gurdums, sirds stinga, galva reiba. Tādos brīžos Džemšida acis zaudēja savu parasto maigumu, tajās parādījās kvēlas, trauksmainas guntiņas ... Sirds dobji dauzījās pie pašas auss... «Ak kungs, viņam tūlīt pārtrūks sirds! . ..» viņa domāja un it kā krita nebūtībā.

KĀLAB CILVēKS DZĪVO

Nav labi pašreiz vientuļajā mājā meldrā-jos. Spiedīgs klusums visapkārt. Pelēkās du-vala sienas, šķiet, iežņaugušas pagalmu no visām pusēm, un gaiss še tāds sevišķs, biezs, smags ...

Pat treknais, nobarotais auns, it kā pavisam nepiemērots smalkām jušanām, arī tas neizturēja — skumji, žēli ieblējās . ..

Marala jutās dīvaini: slima viņa nebija, bet īsti vesela arī ne — šķiet, asinis ritētu lēni, ar mokām tiekdamās pa dzīslām, un sirdi spiež kāda mīksta, bet stipra roka.

Savos piecdesmit gados Marala daudz ko redzējusi, izbaudījusi gan rūgtu, gan saldu, ne vienreiz vien sirgusi, bet tā kā tagad vēl nekad nav jutusies ... Visu laiku viņai tāda sajūta, it kā vajadzētu atcerēties kaut ko ļoti svarīgu, bet tas neizdodas un neizdodas ...

Beidzot Marala atskārta, ko tas nozīmē. «Mazdēls!» Visas pēdējo dienu sāpes, smeldze, smagais gurums saplūda šai vienā vārdā — gaišajā, līksmajā vārdā «mazdēls»!

Džemšida — viņas pirmdzimtā dēls, meln-acains puisēns, tāds maigs un mīlīgs! Viņš neaugs šai mājā, neskraidīs īsā krekliņā pa šo pagalmu.

Dažreiz, no malas skatoties, šķiet, ka cilvēks dzīvo tikai šodienai — diena pagājusi, un tas ir viss. Bet tā nav, gandrīz katram sirds dziļumos gail gaiša cerība, katrs sapņo par lielu prieku ...

Bet Maralai tagad nav šo priecīgo gaidu, nav cerību ...

Vakaros, nolīcis pār mācību grāmatām, Džanmurads uztver sev pievērsto mātes skatienu. Nosēdusies kaktā, viņa ilgi ar skumjām raugās jaunākajā dēlā. «Drīz arī tas aizies ...» Zēnam kļūst neērti, viņš paņem grāmatu un iekārtojas citā istabā, bet māte vēl ilgi sēž savā kaktā, lūkodamās ugunī. Lampā sprakšķ dakts, tā tūlīt nodzisīs, bet Marala, iegrimusi atmiņās, neko nemana. Cik brīnišķi viņi bija bērnībā — Džemšids un Džanmurads, un cik laimīga viņa bija toreiz ...

Marala arvien biežāk domāja par Gildža-nas vārdiem, ka nepieciešama vīrieša un sievietes vienlīdzība. «Kālab gan cilvēki cits citu pazemo?» bija jautājusi meiča. «Ja viņi moka cits citu, tad arī paši nevar būt laimīgi.

Mēs dzīvojam tikai vienu mūžu, kāpēc gan izdomāt liekas mocības?»

Šie vārdi mita Maralas apziņā, kā kamenes dūca ap viņu un nedeva mieru.

Meiča bija sacījusi arī, ka pēc šariāta viņa, Gildžana, esot drausmīga grēciniece — ģērbjoties pa jaunam .. .Bet viņa taču izdziedinājusi daudzus cilvēkus, atvieglo to ciešanas, un viņas sirdsapziņa ir tīra. Jā, kaut kas nav tā, kā vajadzīgs ...

«Grēcīgās» domas arvien vairāk pārņēma Maralu. Ar bažām viņa juta, ka arvien labprātāk un labprātāk paslepus no dēlēna klausās radio.

Reiz Džanmurads ieslēdza savā istabā radio un izgāja uz verandas, atstājis durvis vaļā. Māte sēdēja uz sliekšņa, gurdi pievērusi acis, vienaldzīga pret visu pasaulē, — likās, ka viņa snauž. Bet, kad zēns atgriezies uzmanīgi izslēdza aparātu, māte nodrebēja un, it kā kaut ko jautādama, pavērās viņā.

«Ahā!» Džanmurads priecājās. «Tu klausies! Tagad es saprotu, kāpēc tu dzen mani ārā no šīs istabas, kad pārraida dziesmas!»

Nākamajā dienā, aizskrējis pie Selbijas, viņš pavēstīja savu atklājumu. Selbija pasmaidīja un ieteica zēnam uztvert kādu pārraidi arābu valodā. Džanmurads tā arī izdarīja.

Izdzirdusi, ka radio runā svētajā korāna valodā, Marala vairs nebijās no šīs skaistās, lakotās kastes un mierīgi klausījās dziesmas, dzerdama tēju dēla istabā.

Septembrī Gildžana aizbrauca. Ciema slimnīcā viņa bija strādājusi savās brīvdienās un tagad atgriezās Ašhabadā, lai pabeigtu institūtu. Selbija un Džemšids palika pie Gildža-nas mātes Ogulšatas. Džemšids bija ātri pieradis viesmīlīgajā mājā un pieķēries Ogul-šatai kā mātei. Viņš nevarēja vien nobrīnīties par tās jautro laipnību, par to, cik brīvi un mīļi tā izturas pret cilvēkiem.

Būdama sabiedriska sieviete, viņa sāka apciemot pat Maralu, un Džanmurads stāstīja, ka mātei patīkot šie apmeklējumi. «Prot saprasties ar māti!» viņš nozīmīgi sacīja vecākajam brālim.

Uz Jaungadu Ogulšata saaicināja viesus. Viesu bija daudz, tie atnāca kopā ar sievām. Džemšidam pirmā sniedza roku jaunā skolotāja Hurma. Džemšids, kas nekad mūžā nebija spiedis roku svešai sievietei, ar izbrīnu pavērās viņā.

— Ko tad tu? — viņš pilnīgi apmulsis izteica.

Hurma pietvīka.

— Nekas! Gribēju sasveicināties ar tevi, bet tagad vairs negribu! — viņa atbildēja.

Visi smējās.

Tālāk veicās labāk.

Ar montiera Mahtuina sievu Džemšids apsveicinājās jau daudz brīvāk, pat apjautājās par viņas un bērnu veselību. Bet tad radās jauns neparedzēts sarežģījums.

— Kur tad Selbija? — jautāja viena no sievietēm, vērodama viesus.

— Viņa tūlīt nāks.

— Selbij, nāc šurp! — sauca Ogulšata, pavērusi durvis uz otru istabu.

Neviens neatbildēja. Namamāte iegāja pie Selbijas, bet pec brītiņa atgriežas viena. Viņa bija samulsusi.

— Tev vajadzētu parunāt ar sievu, Džem-šid ...

Selbija gulēja uz tūbas, aptinusi galvu ar dvieli.

— Kas tev kaiš? — vīrs satrūcies jautāja.

— Galva sāp.

— Galva? ... Ak, kāds posts ... Bet varbūt tomēr iznāksi? — viņš sastomījies jautāja. — Tur visi kopā ...

Selbija klusēja.

Viesības sākās skumīgi. Pat Mahtums nejokoja, kā to parasti darīja, bet mierīgi sēdēja kaktā, arvien biežāk kūpinādams papirosu.

Džemšidam netikās ne ēst, ne dzert, viņš neuzdrošinājās pacelt acis uz viesiem. «Teiks, ka nelaižu sievu pie cilvēkiem. Nicinās,» viņš ar rūgtumu domāja. «Tikai Ogulšata zina, ka neesmu vainīgs,» viņš slepenā cerībā pavērās namamātei sejā.

— Nekas, Džemšid! — Ogulšata uzmundrinoši pamāja viņam. — Sievai pāries galvassāpes, viss būs kārtībā.

Bet Džemšids vairs nespēja nosēdēt starp viesiem un tikai meklēja ieganstu, lai aizietu.

— Atvainojiet, — viņš beidzot nomurmināja, nespēdams nekā izgudrot, — es iešu.

— Kautrīgs vīrs, — iesmiedamies sacīja traktorists Sahats, tikko aiz Džemšida bija aizvērušās durvis. — Kā redzams, vēl nav pieradis pie cilvēkiem ...

Selbija vel joprojām gulēja. «Laba sieviete šī Ogulšata,» pateicīgi domāja Džemšids, ieraudzījis pie sievas gultas šķīvi ar plovu un tējkannu. Selbija vāri uzsmaidīja vīram. Viņš atbildēja ar līksmu smaidu un, novilcis zābakus, pienāca tuvāk. «Varbūt viņai nemaz nesāp galva? Tikai kaunas sava jašmaka dēļ? Cik tas nelabi...»

Aiz sienas jautri smējās viesi.

Dienas ritēja. Džemšids bija nopircis motociklu un brauca uz darbu tikai ar to. Viņš strādāja tagad tālu būvlaukumā.

Selbija beidza aust paklāju. Ārpus mājas nekur negāja; ja aicināja viesos, atteicās.

Agrāk Džemšidam tas nemaz nelikās neparasti, bet pēc Jaungada vakara viņš bija sācis uzmanīgāk vērot sievu. Gandrīz neizgājusi ārā svaigā gaisā, Selbija kļuva arvien bālāka, un tas nopietni satrauca Džemšidu. Galu galā viņš nolēma par to parunāt ar Ogulšatu.

— Ak kungs! — Ogulšata brīnījās. — Tas taču vienkāršāk par vienkāršu. Vai tiešām tu līdz šim neesi sapratis, ka viņa kaunas rādīties ļaudīs?

— Kas tad viņai ko kaunēties?! Paldies dievam, nav ne tizla, ne kropla!

— Nav kropla! Bet vai esi padomājis, kā lai viņa dižojas draudzeņu priekšā ar jašmaku?!

Džemšids sadrūmis brīdi klusēja ...

— Vai tad viņa viena pati valkā jašmaku?

— Kāpēc viena pati, bet tās citas ir vecas sievas!

— Vai tad būs labāk, ja runās, ka Džem-šida sieva skraida apkārt ar kailu kaklu? — atkārtodams kādreiz no tēva dzirdētus vārdus, drūmi jautāja Džemšids. — Vai apnicis būt par godīgu sievieti?!

— Ko?! — Ogulšata izbrīnījusies paskatījās savā iemītniekā. — Par godīgu sievieti? — viņa pārjautāja, draudīgi tuvodamās Džem-šidam. — Tātad es, tavuprāt, neesmu godīga, ja staigāju bez jašmaka? Labi gan tu novērtē cilvēkus — neko teikt! Ja vēl būtu kāds muļķa vecis, bet jauns puisis, pirmrindnieks!

Tikai tagad Džemšids saprata, ka apvainojis cienījamo pusmūža sievieti. Ogulšata vēl kaut ko nikni runāja, bet Džemšids, vairs nekā nesaprazdams, kā apstulbis raudzījās viņā. Tad seja viņam sašķobījās un tajā iegūla nožēlojami, moku pilni vaibsti, viņš klusēdams pagriezās un, durvīs vēlreiz uzmetis acis Ogulšatai, iegāja pie sievas.

«Ka nesāk sist Selbiju!» uztraucās Ogulšata.

— Dod šurp jašmaku un boruku! — viņa izdzirda Džemšida balsi.

Pēc brīža viņš izskrēja no istabas un strauji metās pie krāsns.

Kad Džemšids, atrāvis acis no uguns, pacēla galvu un ar sāpīgu smaidu pavērās Ogulšatā, viņam drebeja lūpas. Ogulšata uzmundrinoši pamāja Džemšidam un, lai viņu nemulsinātu, izgāja no istabas.

DžEIHUNS

Martā, kad kļuva pavisam silts, Džemšids sāka celt māju. Pats savu māju jaunā apbūves gabalā, kuru viņam bija iedalījis kolhozs. Draugi palīdzēja viņam, un, kad sāka ziedēt urjuks, celtne bija gatava.

— Nu re, mums tagad ir pašiem sava māja, — teica Džemšids, saņemdams aiz rokas sievu, kas bija domīgi piekļāvusies verandas margām. — Tagad mums ir kur sarīkot svinības par godu dēla piedzimšanai.

Selbija, ne vārda neteikusi, pasmaidīja. «Kāpēc viņš tik pārliecināts, ka būs dēls?»

— Tam katrā ziņā jābūt dēlam! — it kā nojautis viņas domas, ātri izteica Džemšids. — Tu nu gan papūlies, Selbij! — viņš piebilda ļoti nopietni.

Selbija atkal noslēpumaini pasmaidīja.

— Redzi, lido uz mums, bet nav dzirdama, — Selbija norādīja vīram uz lidmašīnu, kas dzirkstīja debesīs.

— Lido ātrāk par skaņu. Tāpēc nav dzirdama.

— Gribētos palidot ar tādu! ... — Selbija nopūtās. — Traukt pāri Ašhabadai, pāri Maskavai...

Džemšids atmeta ar roku.

— Vai tad tik tālu var aizlidot?!

— Bet kas tur sevišķs?! — Selbija atsaucās. — Piecas stundas turp, piecas atpakaļ. Pabeigšu paklāju, dabūsim naudu un katrā ziņā aizlidosim uz Maskavu.

— Jā, tik tiešām! — Džemšids nopriecājās kā bērns. — Varbūt izdosies! Tad pec ražas novākšanas, labi? Un dēlu paņemsim līdzi! Paņemsim, jā?

Džemšids pēkšņi satvēra sievu aiz pleciem, ieskatījās tai acīs un cieši noskūpstīja. Tas bija viņa pirmais skūpsts.

— Džemšid! Apsveicu ar dēlu! Apsveicu! — sauca Mahtums, piebraucis ar velosipēdu pie kluba jaunceltnes.

Džemšids stāvēja uz sastatnēm — viņi beidza mūrēt otro stāvu.

Izdzirdis Mahtuma saucienu, viņš ātri nolika ķieģeli, satvēra līdzās augošās papeles zaru un, nolēcis zeme, metās pie sava motocikla.

— Kurp tad tu? — Mahtums nosauca pakaļ aiztraucošajai mašīnai. — Bet mana balva? Kur dāvana par labo vēsti?!

— Dabūsi auntnu! — Džemšida balss pagaisa motora troksnī.

Dzemdību namā viņam dēlu neparādīja, apsolīja vakarā pienest pie loga. Vakarā! Bet ko darīt pašreiz? Ko iesākt ar savu laimi?!

Džemšids atkal sēdās motociklā. Prieks nebija noturams sirdī, tas viļņoja un plūda tai pāri, likās, ka it visi cilvēki ir laimīgi un nevar vien sagaidīt, kad varēs apsveikt Džem-šidu Šamuradovu, kam piedzimis dēls. īsts dēls!

Džemšids jau bija tālu aiz kišlaka. Abās ceļa pusēs skrēja pretim papeles, un putekļainais vējš apdvesa viņu un motociklu ar savu karsto elpu. Bet tad zaļais papeļu žogs gar ceļu izbeidzās un motocikls izveda Džem-šidu stepē. Viņš tikko paspēja apturēt pie paša Džeihunas krasta.

īsti neizprazdams, kā nokļuvis še, Džemšids stāvēja varenās upes krastā ar savu bezgalīgo, neizsakāmo prieku ...

— Salam, Džeihun! — Džemšids skaļi iesaucās. — Džeihun! —viņš līksmi atkārtoja. — Džeihuns! Tas būs mana dēla vārds!

«Džeihuns!» Džemšids gavilēja, piebrāzda-mies ar motociklu pie tēva mājas. «Atrasts vārds manam dēlam! Un kas par vārdu! Tas nav vis Tahirs!»

Tikko Džemšids bija nolicis motociklu pagalmā, uz ceļa iezviedzās zirgs un gar duvalu pazibēja vecā Šamurada cepure.

— Nāc šurp, — Džemšids pasauca jaunāko brāli, — skrej pasaki tēvam, ka viņam piedzimis mazdēls!

Džemšids nesaklausīja, ko brāļuks teica tēvam, bet priecīgo Šamurada izsaucienu droši vien izdzirda arī mājā.

— Paldies, dēliņ! Uzdāvināšu tev velosipēdu par labo vēsti!

Šamurads nokāpa zemē, noņēma no segliem izrakstīto ceļa maisu, nesteigdamies sameklēja tanī vīstokli.

— Vedeklai, — viņš teica, pasniegdams vīstokli vecākajam dēlam. — Vīratēva dāvana.

Džemšids atraisīja vīstokli. Tur atradās aproce ar divpadsmit rubīniem un senlaiku rotaslietas. Dāvanas izskatījās ļoti jaukas — Džemšids nekad nebija redzējis tik apbrīnojamus kalumus, — un visskaistākie likās bo-ruka izgreznojumi...

Нариман Джумаев ТИХАЯ НЕВЕСТКА

Повесть

«Дружба народов» № 7, 1962 г.

Латвийское

государственное издательство На латышском языке

Narimans Džumajevs KLUSA VEDEKLA

Redaktore B. Putniņa. Māksi, redaktors V. Veide. Tehn. redaktors V. Freimanis. Korektore T. Vilsone.

Nodota salikšanai 1963. g. 20. novembrī. Parakstīta iespiešanai 1964. g. 14. janvārī. Papīra formāts 70X90732. 2.25 fiz. iespiedi.; 2.63 uzsk. iespiedi.; 2,36 izdevn. ). Metiens 30 000 eks. Maksā 17 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 17513/D2391. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskas rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 3416. S(Turkm)

Content

Džumajevs Narimans Klusā vedekla

NEGAIDĪTAIS LĒMUMS

izrakstītais vēršu aizjūgs

DZANMURADS brīnās

KāZAS

STINGRAIS MEZGLS

SAVALDĪŠANA

APSVEIKUMS

ATPAKAĻ ATSūTĪTA DĀVANA

SENAS DZIESMAS

AIZVAINOJUMS

VĒSTULE

GILDŽANA

JĀ, TĒVUTĒVI TĀ NERĪKOJĀS AR ZOBENU...

CEĻŠ ZEM KĀJĀM

KĀLAB CILVēKS DZĪVO

DžEIHUNS